Aras Uškevičius

ČIUMBAKŲ MITAI

Apsakymai

Viršelis ir iliustracijos – Gita Balžekaitė
Iliustracijoms panaudoti autoriaus eskizai
Autoriaus redakcija

ISBN 978-609-95973-8-6

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2018

Autoriaus žodis

Leidėjai sakė, reiktų autoriaus žodžio – kaip, kada ir kodėl ši rašliava atsirado, na, ir kelių frazių apie save...

Parašyk, kad gudrus, kai ir pats nelabai žinai... Nei kas tie čiumbakai, nei kuo jie nuo mūsų skiriasi, nei kiek tavyje ko esama: vaiko, paplaukusio idealisto ar solidaus rimtuolio, eilinio čiumbakėlio ar čiumbakologijos mokslų daktaro. Nežinai, ar čia mitai, ar tikros istorijos, ar vaikams jos labiau, ar ir kitiems neprošal.

O gal ir gerai nežinoti. Gal tiems, kas nežino, šie mitai-nemitai ir skirti...

Aras Uškevičius

Leidėjų žodis

Trumpi, juokingi ir kartais kiek aštroki pasakojimai apie keistą šalį Čiumbakiją. Galima vadinti pasakomis, tik jos būtų skirtos ne vaikams (tėveliai, prieš nuspręsdami, ar skaityti vaikams, perskaitykite patys!) Galima vadinti parodijomis. Juoduoju humoru. Anekdotais. Esė. Tačiau, kokią etiketę beklijuotume, po ja slypės linksmo, įžvalgaus ir išradingo autoriaus įdomūs tekstai.

Dakaras

Kadaise gyveno Barius ir Purėnas. Jie buvo troleibusų lenktynininkai ir dalyvaudavo Dakaro ralyje.

Buvo jau gerai pasiruošę ir net apie pergalę galvojo, bet kartą baisi nelaimė nutiko: šturmanas Purėnas greičio ruože su protu susipyko. Proto netekęs, liepė Bariui sukti į kairę, nors troleibuso laidai vedė dešinėn. Tuomet vargšė transporto priemonė atitrūko nuo laidų, tapo nevaldoma, pasiklydo ir pati sau važiuoti ėmė.

Septyniolika dienų taip riedėjo, kol ties viena stotele į stulpą atsitrenkė. Barius, Purėnas ir jo protas (kuris, su Purėnu susipykęs, ėmė savarankiškai gyventi) išlipo, ir, priėję prie stulpo, ėmė stotelės pavadinimą skaityti:

– Čium-ba-ki-ja, – suvebleno Barius.

– Ne Čium-ba-ki-ja, o Čiumbakija! – atkirto Purėno protas.

Ir taip jiems pavadinimas patiko, kad nutarė visi trys niekur nebevažiuoti, o čia apsigyventi ir čiumbakais tapti.

Nuo to laiko žemės aplink stulpą, į kurį troleibusas atsitrenkė, Čiumbakija vadinamos, pats stulpas jos ašigaliu laikomas, o Dakaro ralyje troleibusų varžybos neberengiamos!

Maksimalizmas

Išlipę iš troleibuso, Barius su Purėnu nuėjo po Čiumbakiją pasivaikščioti. Septyniolika dienų klaidžiojo, kol abu pavargo ir susikrimto. Buvo jau bepradedą galvoti, kad amžinai liūdni liks, bet staiga Purėnas ant palangės spalvotą knygelę aptiko. Nevisprotis būdamas, raidžių nepažino, tad paprašė Bariaus paskaityti.

– MAK-SI-MA-LIOS NUO-LAI-DOS! – garsiai perskaitė šis.

Purėnas nuolaidas su atlaidais supainiojo ir į vidų įpuolęs melstis ėmė. Barius irgi protu nepasižymėjo (buvo vairuotojas, pratęs šturmano klausyti), todėl šiam iš paskos nusekė ir, puslapius versdamas, ėmė garsiai kainas vardyti.

Netrukus abu knygelę taip pamėgo, kad nuolaidų datas, vietas ir kainas mintinai įsidėmėjo, o maksimalizmą valstybine religija paskelbė.

Todėl dabar nuolaidų dienos šventadieniais laikomos, nuolaidų vietos bažnyčias atstoja, o nuolaidų knygelė – pati skaitomiausia: ją atsivertę visi nuolaidų meldžia.

Protų nutekėjimas

Kartą Purėnas suprato, kad skaityti nemoka.

– Bariau! – paklausė jis. – Kaip tu iš knygelės žinai, kada, kur ir kokios nuolaidos taikomos?

– Proto reikia turėti! – atsakė Barius.

– O kur mano protas?

– Pabėgo, kai važiuodami susipykot! Dabar pats sau vienas gyvena ir iš tavęs juokiasi.

Supratęs, ko neteko, Purėnas ėmė protą gaudyti: ratais po Čiumbakiją bėgiojo ir rankomis makalavo. Galiausiai naktį vietoj proto Barių pagavo ir kaip mat nuo šio į galvą gavo.

Tai išvydęs, Purėno protas įsitikino, jog čiumbakų galvose prasti reikalai, tad nutarė daugiau su durniais neprasidėti ir emigruoti. O kad linksmiau būtų – ir Bariaus proto likučius kartu keliauti įkalbėjo. Tik va bėda, – visi Čiumbakijos keliai į nuolaidų vietas vedė: paeiliui duris apžiūrėję, protai galybę skelbimų apie išpardavimus perskaitė, bet išėjimo nerado.

Grįžę sustojo ties ašigaliu, galvas žemyn nunarino ir pamatė po kojomis dangtį su užrašu „Kanalizacija“. Atkėlę jį, šoko vidun ir nusiskandinti norėjo, bet, skysti būdami, tik kliunktelėjo ir vamzdžiais tolyn nutekėjo!

Taip protų nutekėjimas įvyko, o Čiumbakijoje tik kvailiai gyventi liko.

Kaip čiumbakai nemirtingais tapo

Kol protai nebuvo Bariaus su Purėnu apleidę, šie žinojo, kad kada nors teks mirti. Protų netekę abu apie mirtį pamiršo ir nemirtingais pasidarė.

Nuo to laiko visi žino, kad kvailiai nemiršta.

Kodėl Čiumbakija plokščia

Seniau čiumbakai baimės nepažino: kur norėjo, ten ir vaikščiojo, ką norėjo, tą ir darė. Bet kartą Purėnas eidamas į gilią duobę įkrito ir tris dienas išsiropšti negalėjo. Ten betupint, jį toks išgąstis apėmė, kad pagaliau Bariaus ištrauktas, dar septyniolika dienų paklaikęs bėgiojo.

Nuo tada visi čiumbakai su savimi kastuvus nešiojasi ir, duobę kur nors pamatę, tuoj užlygina.

Todėl dabar visa Čiumbakija plokščia.

Angelai, arkliai ir dainų šventė

Galutinai pakvaišę, Barius su Purėnu dievobaimingi tapo ir ėmė dar karščiau nuolaidų melsti.

Sykį pro šalį skrido būrys arkangelų – keistų sparnuotų gyvių, turinčių keturias kojas su kanopomis – ir, karštas maldas išgirdę, nutarė iš arčiau nusidėjėlius apžiūrėti.

– Pegasai! Pegasai! – iš baimės suspigo čiumbakai, mat ligtol arkangelų nebuvo matę.

Arkangelai, taip pavadinti, vos iš juoko nenumirė: tol žvengė, kol vieniems kanopos, o kitiems sparnai nukrito. Tuomet dalis jų ant žemės nusileido ir arkliais tapo, o likusieji aukštyn į debesis pakilo ir angelais virto.

O Barius su Purėnu iš nuostabos dainuoti ėmė ir pirmą dainų šventę surengė.

Pusiaujas

Vieną kartą Barius su Purėnu susipyko. Sutarė jie tuomet Čiumbakiją pasidalinti ir per vidurį ribą pažymėti, kad abiem po lygiai tektų. Nusprendė, kad viena dalis vadinsis Puritonija, kita – Baritonija, o patys galės puritonų ir baritonų valdovais būti.

Purėnas įbedė kastuvo galą žemėn ir, iš paskos vilkdamas, tolyn nuėjo. Manė taip liniją nuo krašto iki krašto išbrėšiantis, bet, kad ir kiek ėjo, galo vis nesimatė. Vieną dieną – galutinai paklydęs ir pamiršęs žygio tikslą – vėl sutiko Barių. Abu vienas kitą seniai pamiršę buvo, tad pasimatę labai apsidžiaugė, susipažino ir draugauti ėmė.

Nuo to karto įbrėžtą brūkšnį čiumbakai pusiauju vadina, patys save baritonais laiko ir mano, kad anapus puritonai gyvena. O Purėnui, įrodžiusiam, kad Čiumbakija apvali, didžio keliautojo statusas suteiktas.

Rinkimai

Barius ir Purėnas į troleibusų lenktynininkų komandą dėl išskirtinių figūrų pateko. Abu buvo tiesūs ir lygūs kaip agurkai, net užpakalių neturėjo, tad sportiniame troleibuse su dviem stovimom vietom lengviau išsitekdavo.

Čiumbakijoje apsigyvenus, stovėjimas ir vaikščiojimas juos varginti ėmė: sėdėti vargšai nemokėjo, o atramų ir vairo, už kurių buvo pratę laikytis, gatvėse niekas neįrengė. Būtų taip abu ir kankinęsi, bet kartą susiginčijo, kuris geresnis, ir nusprendė rinkimus surengti.

Pasistatė jie tuomet balsadėžę prie pagrindinės parduotuvės ir ėmė balotiruotis – vienas ant kito purvą iš balų taškyti. Kartu ir agitaciją vedė:

– Nebalsuokite už parsidavėlį Purėną, jis eilinį kartą nuves neteisingu keliu! – rėkė Barius. – Tik aš žinau tikrąsias nuolaidų vietas ir datas!

– Neklausykite Bariaus kalbų, – atrėždavo Purėnas. – Jis pats tik vairą sukioti temoka! Ir tai tik tada, jei kiti pasako, kur sukti. O apie nuolaidas jis nusimano tiek, kiek ūsuotas bebras apie debesis!

Septyniolika dienų abu ginčijosi, vienas kitą durniais vadino, save girdami ir purvu besitaškydami, kol galiausiai ėmė lapelius su savo vardu į balsadėžę mėtyti. Bet abu balsus suskaičiavus, rezultatas vis lygus būdavo. Daug kartų procedūrą kartojo, o geriausio išrinkti nesugebėjo.

Tuomet įširdo, susipyko ir nusigręžę į skirtingas puses žiūrėti pradėjo. Būtų ir nesusitaikę, bet naktį, trumpam sutemus, ėmė gudrauti ir karts nuo karto atsisukę, abu vis varžovui į nugarą spirdavo. Kai ryte pamatė išspardytose vietose didžiulius gumbus bestyrant, nutarė juos užpakaliais pavadinti ir ant jų sėdėti pradėjo.

Nuo to karto čiumbakai rinkimų neberengia: bijo, kad vėl spardytis ims, o naujiems užpakaliams atsiradus, nebežinos kur priekis.

Kada reikia švęsti jubiliejus

Barius su Purėnu savo gimimo datų nežinojo ir gimtadienių nešventė.

Kartą parduotuvėje jie aptiko „Jubiliejinių“ miltų su didele nuolaida: apsidžiaugę prisipirko ir, namo grįžę, šventinį pyragą išsikepė. O pačią šventę jubiliejumi pavadino.

Dabar čiumbakai, miltų už akcinę kainą radę, kaskart jubiliejų švenčia.

Kaip nuo Marko Polo žmona pabėgo

Barius ir Purėnas Čiumbakijoje ilgai dviese gyveno. Bet sykį pro šalį plaukė Markas Polas su žmona ir išgirdo jų baritonus skambant. Būdami italai, jie čiumbakų balsais susižavėjo ir nutarė į svečius užsukti.

Vos į krantą išlipusi, Marko Polo žmona žado neteko:

– Ak! Kokie galingi užpakaliai!!! Tai ne mano vyro nupiepusi subinė.

Tuomet ji taip čiumbakus įsimylėjo, kad vyrą metė ir pas Barių su Purėnu pasiliko.

Nuo to laiko čiumbakai daugintis pradėjo. O Markas Polas iš gėdos niekur net neužsiminė, kad Čiumbakijoje yra buvęs.

Futbolo atsiradimas

Senovėje čiumbakai basi vaikščiojo, todėl jiems nuolat kojos šalo.

Pirmoji čiumbakė Markė Polė buvo kilusi iš kraštų, kur pagal kojų šaltumą mirusius nuo gyvųjų atskirdavo. Pamačiusi šaltas vyrų kojas, ji išsigando, kad šie tuoj lavonais taps (vargšė dar nežinojo, jog čiumbakai nemirtingi) ir tuoj primezgė ilgų, blauzdą iki kelių aptraukiančių margaraščių kojinių.

Nuo tada vyrai ėmė getrus avėti ir futbolą žaisti.

Tokia tradicija Čiumbakijoje iki šiol išlikusi: vyrai čia futbolą žaidžia, o moterys kojines mezga.

NSO

Kartą pačiam Čiumbakijos vidury iš dangaus nusileido Karlsonas, ant užpakalio didelėm raidėm užsirašęs „Neatpažintas Skraidantis Objektas“. Čiumbakai Karlsono nepažino, todėl jį NSO praminė.

Taip Čiumbakijoje ir gretimuose kraštuose imta NSO tikėti.

Saldumynai

Anksčiau Čiumbakijoje viskas vieno skonio buvo: Barius su Purėnu galėjo medų su pipirais valgyti, bet kartumo ar saldumo nejuto.

Atsiradusios moterys įvairiausius saldumynus gamino, bet vyrai jais vis tiek nesidomėjo. Susinervinę šeimininkės net kongresą sušaukė ir septyniolika dienų aiškinosi, kaip čiumbakams saldumynų įsiūlyti, o pavargę ir išeities neradę, nutarė internete pagūglinti. Ten ir sužinojo, kad vyriškiai skonį tik per feromonus jaučia.

Nuo to laiko moterys į visus skanėstus feromonų prideda, o vyrai, jų paragavę, nuo laimės apsąla.

Apie sinoptikos mokslo prigimtį

Kartą Purėnas ėjo lauku ir pamatė tris bites, skrendančias į kairę. Dar kiek paėjus, prasidėjo lietus.

Kitą kartą jam lauku keliaujant, į kairę praskrido visas bičių spiečius.

– Turbūt bus lietaus, – sumurmėjo Purėnas.

Vos jis spėjo taip pagalvoti, kai baisi liūtis prapliupo.

Dar kitą kartą, jam beeinant, į kairę didžiuliu greičiu nurūko lėktuvų eskadrilė. Purėnas nieko nė pamanyti nespėjo, kaip prasidėjo siaubingas uraganas.

Ir suprato čiumbakai: jei matai ką nors skrendant į kairę – lauk lietaus ir vėtros, jei į dešinę – sauso ir šilto oro! Nuo to laiko kai kurie jų ėmė nuolat skraidančius objektus (taip pat ir neatpažintus) stebėti ir orus spėti. O kad prognozės tikslesnės būtų, spėjikai skirtingomis kryptimis žiūri: tuomet vieni tą patį daiktą mato į kairę, kiti – į dešinę skrendant.

Taip susikūrė sinoptikos mokslas, o jo dėsnius tik šulijos ir šamanai žino.

Visuomenės diferenciacija

Markei Polei atvykus, čiumbakai suprato, kad moteriškėms užpakaliai patinka ir ėmė šlaunis treniruoti. Netrukus dauguma raumeningus kumpius užsiaugino ir vaikščiodami juos savo numylėtinėms demonstravo. Bet ne visus vienodai sėkmė lydėjo: kai kurie perdien pritūpimus ar atsilenkimus bedarydami niekaip gražių sėdmenų suformuoti negalėjo.

Tuomet tie, kas moteriškių nevaliojo užpakaliais suvilioti, ėmė eilėraščius rašyti. Taip Čiumbakijoje įvyko visuomenės diferenciacija: vieni tapo kultūristais, kiti poetais.

Kodėl žuvys plaukioja

Seniau žuvys Čiumbakijoje žeme vaikštinėjo. Čiumbakai žuvų nevalgė, tad niekas jų nelietė.

Taip tęsėsi kol atvyko Markė Polė. Ji atsivežė su savimi katiną, o šis žuvų pirštelius labai mėgo. Kitos žuvienos jis neėdė, tad pirštelius nugraužęs, žuvis toliau eiti paleisdavo. Žuvys, be pirštelių likę ir žeme vaikščioti negalėdamos, į vandenį sulindo ir plaukioti pradėjo.

Kaip banko kortelės atsirado

Senovėje čiumbakai kelnių nedėvėjo. Nuogiems labai patogu buvo: skalbti nereikia, pasturgalis prasivėdina, o merginoms gali bet kada sėdynės grožį pademonstruoti.

Tik su pinigais vargas: neturėdami kur jų įdėti, čiumbakai, iš namų eidami, kupiūras tarp sėdmenų susikišdavo.

Ilgainiui pinigai labai smirdėti ėmė. Smarvės nepakęsdamos, moteriškės visiems kelnes su kišenėmis pasiuvo, bet prastas kvapas iš kupiūrų nedingo.

Tada ir pradėta banko korteles naudoti.

Tarybų veikimo schema

Dviese gyvendami, Barius su Purėnu Čiumbakijoje tvarką palaikė, bet gyventojų skaičiui išaugus, visur betvarkė pasidarė. Nuspręsta tuomet čiumbakų tarybą įsteigti, kad ji viską prižiūrėtų.

Nenorėdami rengti rinkimų (mat buvo girdėję, kad jie užpakalių spardymu baigiasi), čiumbakai nutarė tarybos narių vietas aukcione pardavinėti. Taip taryboje sukti turčiai susirinko, o jos rūmai nuo nešvarių pinigų prasmirdo: pro šalį einant, visi tik nosis raukė.

Neapsikentę gyventojai iškvietė ugniagesius:

– Atvykit greitai į tarybą ir patalpas išvėdinkit, – per smarvę net artyn prieiti negalima!

Ugniagesiai atvažiavo ir ėmė viduje dezodorantus purkšti. Tarybos nariai išsigando, kad jų pinigai peršlaps, ir sako:

– Gaisrininkai, liaukitės! Važiuokit namo! Prižadam jums atlyginimus pakelti!

Šie išsyk apsisuko ir išvažiavo. Tuomet gyventojai kontrolieriams pranešė:

– Skubiai atvažiuokit smarvės lygio tikrinti!

Kontrolieriai atvyko, surašė protokolą ir jau ketino baudą skirti, bet ir jiems algas padidinti pažadėjo. Apsigręžė kontrolieriai ir atgal iškeliavo.

Galų gale čiumbakai neapsikentę patys prie tarybos susirinko ir ketino pastato langus išdaužyti, kad šviežio oro įleistų. Tada buvo pažadėta visiems darbo užmokestį kelti. Čiumbakai, kvaili būdami, patikėjo ir išsiskirstė.

Nuo to laiko visos pasaulio tarybos taip dirba: kol ramu, jų nariai tarpusavy nešvarius pinigus dalijasi, o kam nors iš šalies atvykus – dalį šiems pasiūlo. Todėl jose nuolat smarvė tvyro, o normalūs žmonės į jas nosies nekiša.

Dirbtinė naktis

Bariui su Purėnu geriausiai naktiniuose Dakaro etapuose sekėsi, todėl jie labai tamsą mėgo.

Kiti čiumbakai irgi šią savybę paveldėjo. Sutemus jiems taip gera pasidarydavo, kad iš malonumo ausys nulinkdavo, akys įdubdavo, o smakras žemyn nukardavo. Bėda, kad naktys Čiumbakijoje labai trumpos buvo: saulė ir ties pusiauju, ir ties ašigaliu beveik kiaurą parą švietė.

Ilgiau pakaifuoti norėdami, čiumbakai užsimerkę veidu į žemę guldavo. Ir būtų jiems taip gera buvę, tik begulint pilnos burnos smėlio prilįsdavo, o atsikėlus – nosys skaudėdavo.

Šitaip kankinosi vargšai, kol sykį vienas čiumbakėlis, po alyvomis sėdėdamas, susipainiojo ir į kelnes vietoj kojų galvą įkišo. Pajutęs, kaip ten tamsu ir malonu, jis tuoj iš laimės apsvaigo.

O kai išlindęs kitiems papasakojo, šie tuoj naują poilsio būdą išmėgino ir ant pilvų gulėti liovėsi. Todėl ir šiandien čiumbakai, nuovargį pajutę, tuoj kelnes ant galvų užsineria ir sėdi laimingi.

Belaidis internetas

Iš pradžių Čiumbakijoje visi laidinį internetą naudojo.

Interneto laidai siauri buvo ir nuo informacijos pertekliaus dažnai užsikimšdavo, tad čiumbakams tekdavo nuolat kamščių ieškoti. Informacijos kamštį aptikę, jie laidą prapjaudavo, perteklinius duomenis iš gumbo išleisdavo, o tą vietą lipnia juosta apvyniodavo.

Taip per kelis metus visus laidus supjaustė ir lipnią juostą pabaigė. O tuomet ėmė naujo bendravimo būdo ieškoti ir prie belaidžio interneto perėjo.

Kodėl čiumbakai niekuo nesistebi

Anksčiau Čiumbakijoje visur tik alyvos augo – nei kitų medžių, nei krūmų nebuvo.

Kai čiumbakai, po jomis sėdėdami, pirmą kartą kelnes ant galvų užsimovė, alyvoms nuo tokio vaizdelio net šakos žemyn palinko. Iš po kelnių išlindę ir aplink keistus medžius su svyrančiom šakom pamatę, čiumbakai nustebo:

– Kas čia darosi? Kokie čia nematyti medžiai?

– Mes gluosniai, – atsakė alyvos, nulinkusiom šakom.

– O iš kur jūs atsiradot?

– Iš alyvų. Mums šakos iš baimės nulinko, kai jus su kelnėmis ant galvų pamatėm.

– O alyvų neliko?

– Liko. Ana ten toliau, kur jūsų nesimatė, auga kaip augusios.

Nuėjo čiumbakai prie kitų alyvų ir ten kelnes ant galvų užsitraukė. Šios iš išgąsčio į viršų išstybo, o jų lapai spygliais pavirto. Kelnes nusiėmę, čiumbakai vėl klausia:

– Jūs kas?

– Pušys! – sako buvusios alyvos.

Supratę dėl ko alyvos deformuojasi, čiumbakai specialiai jas gąsdinti ėmė, o tos vis kitokiais medžiais ar krūmais virsdavo. O alyvų tik prie Puritonijos sienos liko, mat ten baritonai eiti bijojo.

Nuo to laiko čiumbakai niekuo nebesistebi: žino, jog viskas priklauso nuo to, per kurį galą kelnes užsimausi.

Kvadratinė šaknis

Dalyvaudami Dakaro ralyje, Barius su Purėnu buvo daugumą dantų išsibarškinę. Todėl jų palikuonys tik devynis dantis turėjo: po vieną viršuje ir apačioje buvo kiekviename žando šone, o dar penki augo priekyje. Tarp priekinių du buvo viršutiniai, trys – apatiniai. O visi trys apatiniai priekyje augo iš vienos šaknies, kuri buvo didžiulė ir kvadratinės formos.

Kartą vienam čiumbakui dantį susopo. Šis nuėjo pas odontologą ir skundžiasi:

– Dantį skauda!

– Kurį? – klausia daktaras.

– Kažkurį priekinį apačioj.

Odontologas labai skubėjo, mat buvo sutaręs su draugais eiti futbolo žaisti, ir nutarė, ilgai nesiterliojęs, visą kvadratinę šaknį išrauti.

Grįžęs namo, nelaimėlis suskaičiavo kelių dantų yra netekęs ir suprato, kad iš devynių kvadratinę šaknį ištraukus, trys gaunasi. Taip čiumbakai kvadratinę šaknį traukti išmoko.

Pasas

Kol čiumbakai pliki vaikščiojo, juos pagal užpakalius pažinti galėjai. Pradėjus kelnes nešioti, kilo problemos: visų veidai buvo vienodi, o liulančio užpakalinio grožio nebesimatė.

Tada taryba visiems liepė savo užpakalius nufotografuoti, po apačia vardus užrašyti ir lapukus su nuotraukomis kelnėse nešiotis.

Šitaip Čiumbakijoje pasai atsirado.

Kodėl arkliai kiaušinių nededa

Dalis arkliais pavirtusių arkangelų niekaip savo senų įpročių nepamiršo: nors skraidyti negalėjo, visvien medžiuose lizdus suko ir juose kiaušinius dėjo.

Arklių kiaušiniai buvo labai skanūs, tad čiumbakai juos valgymui rinko. Suprato arkliai, kad taip daugintis neapsimoka ir gyvavedžiais tapo.

Užtat šiandien Čiumbakijoje arklių kiaušinių net be nuolaidos niekur gauti negalima.

Gandai

Senų senovėje tarp čiumbakų pasklido gandas, kad viskas, ką jie girdi, tėra gandai. Tuomet visi išsigando ir ėmė galvoti, jog niekas teisybės nežino. Buvo bepradedą referendumą organizuoti, kad tiesą išsiaiškintų, bet prisiminė, jog rinkimai dažniausiai nekaip baigiasi.

Tada čiumbakų taryba sušaukė skubų posėdį ir priėmė nutarimą:

– Gandas apie tai, kad viskas – tik gandai, yra tik gandas!

Tai išgirdę, visi iš karto nurimo ir kitais gandais daugiau netikėjo.

Nuo to laiko Čiumbakijoje valdžia nuolat gandų skleidėjus samdo: vos kokiai neteisingai žiniai pasigirdus, šie tuoj praneša, kad tai – gandai ir paskalos, kuriomis tikėti negalima.

O visi čiumbakai dabar vaikšto ramūs ir tik teisingais gandais tiki.

Kam reikia kriterijų

Kai arkliai kiaušinius dėjo, lizdus tik žemuose medžiuose sukti buvo pratę, mat aukštai įlipti nepajėgė. Bijodami, kad kas kiaušinių nenudžiautų, jie perėjimui liaunesnius medžius rinkosi. Jei kas prie tokio medžio neatsargiai prieidavo, šis sudrebėdavo, o kiaušiniai tik burdinkšt ir suduždavo, žemėn nukritę. Todėl čiumbakai šiuos medžius kriterijais praminė.

Prie kriterijų tik kariškiai prisiartinti galėjo, mat buvo taip ištreniruoti, kad į laibiausią kamieną įsliuogdavo. Todėl kariuomenėn stojant, ir šiandien kriterijus atitikti reikia.

Vaikščiojimo nauda

Pradžioje čiumbakai vaikščioti nemėgo. Per dienas gulėjo arba, kelnes ant galvų užsitraukę, po medžiais sėdėdavo.

Jiems vienoj vietoj bebūnant, viskas aplink baisiausiai apžėlė: čiumbakai vieni kitų nebematė ir net kalbėtis nebegalėjo.

Tuomet taryba nutarė, kad reikia gatves pratrypti. Dabar visi Čiumbakijoje gatvėmis vaikšto – bijo, kad tarpai tarp namų krūmais neapaugtų.

Mana

Seniau visi Čiumbakijoje buvo vegetarai: paprastomis dienomis arklių kiaušinius valgė, o per šventes jubiliejinį pyragą kepdavo. Bet kartą atėjo bado metas: arkliai kiaušinius dėti nustojo, o jubiliejiniams miltams vis nuolaidos nebuvo.

Sumanė tuomet čiumbakai kviečių pasidaiginti. Nuėjo prie parduotuvės ir meldžia:

– Suteiki, Viešpatie, grūdams maksimalią nuolaidą!!!

– O ką jūs su jais veiksit? Juk grūdų anksčiau niekad nepirkot, – klausia jų Viešpats.

– Daiginsim ir valgysim, Viešpatie!

– Kad grūdų dar iš bazės neatvežė. Gal pamėginkit manus daiginti.

Nusipirko čiumbakai manų, užmerkė puode ir daigina. Dienos ėjo, čiumbakai į puodą žiūrėjo, o manai – kaip nedygo, taip nedygo. Galop vienas jų peralko, susinervinęs priėjo prie puodo, suriko „Te!“ ir kad spyrė – visi manai į dangų nulėkė ir net už šalies sienos išskrido!

Nuo to laiko tarp čiumbakų vegetarų neliko, o košę, kuri kituose kraštuose iš dangaus iškrito, puritonai mana pavadino.

Grožio oazė

Iš pradžių Čiumbakijoje buvo pilka, drėgna ir tylu. Bariui su Purėnu iš baimės duobes užlyginus, viskas aplink dar ir plokščia pasidarė. Todėl čiumbakų kalboje žodžio „grožis“ nebuvo.

Būtų vargetos ir po šiai dienai nieko apie grožį neišmanę, bet kartą vienas jų gatvėje pamatė kanalizacijos dangtį (tą patį, pro kurį kadaise protai nutekėjo). Vos šį pakėlus, jam net akys nušvito: giliai po žeme tamsoje kažkas čiurleno, o į viršų pro skylę tirštas, dvokiantis garas veržėsi.

– Čia tai grožis! – delnais iš laimės suplojo jis.

Kai draugus pakvietė ir jiems skylę parodė, ši visiems taip patiko, kad tą vietą grožio oaze pavadino. Dabar čiumbakai kas vakarą prie oazės renkasi, nuo garų svaigsta ir aplinka grožisi.

Šalnos ir šilnos

Seniau Čiumbakijoje buvo siaubingai šalta. Dienų su teigiama temperatūra čia retai pasitaikydavo, tad jas visi šventėmis laikė ir šilnomis vadino. Per šilnas čiumbakai iš džiaugsmo eidavo senių besmegenių lipdyti.

Prasidėjus klimato kaitai, orai smarkiai atšilo, sniegas vis rečiau iškrisdavo, kol galiausiai beveik išnyko. Tuomet dauguma dienų šilnomis tapo, bet švęsti čiumbakams nesinorėjo, mat besmegenį tik per šalčius nulipdyti galėjai.

Ir nutarė čiumbakų taryba priimti prisitaikymo prie klimato kaitos direktyvą: šilnas iš švenčių sąrašo išbraukė, o šaltas dienas šalnomis pavadino ir šventėmis paskelbė.

Taip čiumbakai prie klimato kaitos prisitaikė ir vėl besmegenių šventę turi.

Antaninės obelys

Kadaise medyje gyveno dainuojantis Antanas. Niekas nežinojo, kas jis toks (mat tarp lapų slėpėsi), bet visi Antanu vadino, nes nuolat vienos dainos pradžią kartojo:

– Ant...! – kaskart visu balsu traukė jis.

O toliau tyliai dainuodavo, tad niekas nežinojo, kaip daina baigiasi.

Vieną kartą, klimatui atšilus, Antano medis pražydo, o rudenį obuolių davė. Taip visi suprato, kad čia obelis.

Čiumbakams obuoliai taip patiko, kad atėję Antano paklausyti, juos skindavo ir namo nešdavo. Ne vieną ir benešdami sukrimsdavo, o graužtukus pakeliui išmėtydavo.

Todėl dabar Čiumbakijoje palei visas gatves antaninės obelys auga.

Kaip išnyko liūdesys

Dalis čiumbakų buvo daugiau Markės Polės genų paveldėję, todėl manė esą ateiviai nuo Viduržemio jūros. Jie visur vaikščiojo liūdni, pasakojo apie prosenelių kadais valgytas alyvuoges ir galvojo, kad alyvuogių aliejus liūdesį nuplauna.

Pačių alyvuogių niekas nebuvo matęs, tad manė, jog šios ant alyvų auga. Kai čiumbakai kelnes ant galvų maustyti pradėjo, dauguma alyvų kitais medžiais virto, tik vienoje vietoje keli krūmeliai buvo likę. Šiems pražydus, Markės Polės įpėdiniai prie šabakštyno susėdę alyvuogių laukdavo, tikėdamiesi aliejų išspausti. O nesulaukę, bandė kitais skysčiais liūdesį plauti: vieni skandintis, kiti degtinę gerti puldavo.

Suprato čiumbakai, kad dėl liūdesio alyvos kaltos ir paskutinius krūmus iškirto. Nuo tada Čiumbakijoje niekas nebeliūdi.

Kaip Tadas Blinda į Lietuvą pateko

Ėmęs svietą lyginti, Tadas Blinda visur vaikščiojo ir savo paslaugas siūlė. Buvo ir į Čiumbakiją atklydęs, bet pamatė, kad Barius su Purėnu čia viską jau išlyginę.

– Gal kas žinot, kur čia netoliese nelygybės esama? – paklausė Blinda.

– Eik pas puritonus, – atsakė čiumbakai.

– O kur jie gyvena?

– Ana ten, kur gatvės baigiasi! – parodė jam šie.

Priėjo Blinda prie gatvės krašto, apsidairė ir baisią nelygybę horizonte pastebėjo. Ton pusėn pasukęs ir Lietuvon atkako.

Kodėl Čiumbakijoje ledynmetis neužsibuvo

Kol Čiumbakijos pakraščiai buvo alyvomis apžėlę, šalyje tik vidinė oro apykaita vyko.

Jei kas paperdęs debesį suformuodavo, šis buvo priverstas tarp šalies sienų klaidžioti, pakraščiuose į alyvas atsitrenkdamas. Debesiui besiblaškant, jis saulėje įkaisdavo, šiltnamio efektą sukeldamas, todėl Čiumbakijos oras buvo tropinis.

Alyvas iškirtus, debesys nebeturėjo už ko užkliūti ir išskrido. Taip šalyje ledynmetis prasidėjo: visur šalta, sausa ir negražu pasidarė.

Suvokę, dėl ko kinta klimatas, čiumbakai išsigando, kad pas juos mamutai neateitų. Tuomet jie alyvas atsodino ir gerą orą atstatė.

Poezijos srovės

Pradžioje visi čiumbakų poetai rašė apie duoną, meilę ir tėvynę. Jauniems kūrėjams pompastika greitai atsibodo, tad šie pradėjo apie seksą ir ekskrementus rašyti. Vyresnieji piktinosi:

– Kaip drįstat spausdinti tokias nešvankybes! Poezija vakarais prie antaninių obelų skaitoma, o nuo jūsų žodžių obuoliai nuo šakų nukris!

– Be šūdo nėr grūdo! – atsakydavo jaunieji ir toliau didžiąją dalį kūrybos skyrė išmatų temai.

Situacija taip įkaito, kad poetai susitikę vieni kitiems knygomis galvas daužyti ėmė (knygos apie duoną buvo ypač storos ir po mūšių nukentėjęs jaunimas dažnai ligoninėje atsidurdavo). Teko įsikišti tarybai, kuri nusprendė, kad eilėraščiai apie duoną bus skaitomi per išeigines, o apie šūdą ir kitas bjaurastis – darbo dienomis.

Taip gimė skirtingos poezijos mokyklos – šūdininkai ir grūdininkai – vėliau ir kituose kraštuose paplitusios.

Karatė

Per ledynmetį čiumbakai susirinko prie laužo pasišildyti, bet neturėjo kirvio ir malkų prikapoti negalėjo.

Stambiausias čiumbakas, vardu Kara, nuo seno mėgo ką nors paspardyti (kadaise iš pykčio buvo net manus dangun paleidęs), tad nutarė koja medį susmulkinti. Priėjo jis prie kamieno ir ėmė šį trankyti.

– Te! Te! Te! – kartojo Kara, medį spardydamas.

Septyniolika valandų taip spardė, kol nuvertė, dar tris – kol į malkas sukapojo.

Laužą įkūrę, čiumbakai sušilo, energijos įgavo ir patys medkirčius vaizduoti ėmė: vos kur medį pamatę, tuoj pribėga ir kad kirs iš kojos. O kad medžiai labiau bijotų ir greičiau skiltų, čiumbakai Kara apsimesdavo ir spardydami vis kartojo:

– Aš Kara! Te! Kara! Te! Kara! Te!

Taip Čiumbakijoje karatė menas atsirado, o Kara nuo to meto didžiu karatistu laikomas.

Himnas

Pirmiau Čiumbakijoje tik Antanas dainuoti mokėjo. Kiti tyliai gatvėmis vaikščiojo, galvas nuleidę.

Kartą čiumbakai pamatė, jog vienas jų sparčiau už kitus žingsniuoja ir eidamas kažką sau po nosimi murma. Prisiartinę čiumbakai išgirdo jį pukšint:

– Pušku-pušku-pošku-pošku-puš-kupuš-kupoš-kupuš.., – kartojo jis, o baigęs, vėl iš naujo pradėdavo, todėl buvo Poška-Puškinu pramintas.

Būtų ir toliau pukšnojęs, bet kitiems pabodo ir po kiek laiko jo paprašė plokštelę pakeisti.

– Čiumba-čiumba-bumba-bumba-čium-bačium-babum-babum, – subumbėjo Poška-Puškinas.

– Va! Čia kitas reikalas! – pritarė nudžiugę čiumbakai.

Bumčikas visiems taip patiko, kad išsyk hitu tapo: dauguma jį nuolat visur bumbėdavo, o per Čiumbakijos nacionalinę šventę – Bariaus ir Purėno atvykimo į Čiumbakiją metines – ties ašigaliu sustoję choru giedodavo.

Nuo to laiko „Čiumba Bumba“ paskelbta Čiumbakijos himnu, o Poška-Puškinas didžiu poetu laikomas.

Kodėl banginiai mėlyni

Per klimato kaitą orams atšilus, čiumbakai maudytis užsimanė.

Pradžioje į vandenį poetai sulindo. Jie ploni buvo ir žuvims plaukioti netrukdė. Vėliau ir kultūristai po ežerus braidyti ėmė. Kai per čiumbakus vandeny žuvims vietos nebeliko, šios į dumblą įsirausė.

Būtų taip ir likę, bet galiausiai pats Kara į vandenį įšoko ir savo sunkiu užpakaliu vieną žuvį prispaudė. Ši taip supyko, kad net pamėlynavo, o iš skausmo dar ir išsipūtė baisiai.

Taip ir atsirado mėlynieji banginiai.

Jonizuotas vanduo

Svaigalus čiumbakai iš puritonų pirko, tad turėjo prie jų skonio prisitaikyti.

Senovėje Puritoniją valdė Petras ir visi augalai čia, jo garbei, buvo petražolėmis vadinami. Užpylę ant jų vandens, puritonai gamino „Petroleum“, kurį čiumbakams parduodavo.

Vėliau Puritonijoje valdžią paėmė Jonas. Apsėjęs visus laukus jonažolėmis, jis ėmė jonizuotu vandeniu prekiauti.

Pirmas Čiumbakijoje jonizuoto vandens Poška-Puškinas paragavo. Supratęs, koks šis skanus ir sveikas, tuoj pralinksmėjo ir puškuoti ėmė. Nuo to laiko čiumbakai pastoviai jonizuotą vandenį vartoja ir jo prigėrę bumčikus plėšia.

Geležinkelis

Sykį Čiumbakijon atlėkė baisulinis meteoritas ir kad dėjosi į alyvas, – net žemė suskilo. Visi subėgo pažiūrėti, kas čia darosi, ir pamatė per krūmynus besidriekiantį didžiulį plyšį.

Duobių bijodami, pradžioje puolė į jį žemes pilti. Septyniolika dienų kasė, bet iš darbo jokio ženklo nebuvo: plyšys jokio dugno neturėjo. Tuomet gaisrininkus iškvietė, kad šie jį vandeniu užlietų ir upę padarytų. Septyniolika dienų cisternos važinėjo, pylė, pumpavo, kol visi gaisrininkų siurbliai sugedo, bet plyšys tik dar labiau prasiplėtė.

Išsigandus, kad plyšys praraja netaptų, čiumbakų taryba sudarė ekspertų grupę ir pavedė jai problemą išspręsti. Ekspertai septyniolika dienų galvojo ir tyrimus vykdė: geologai uolienų stabilumą vertino, inžinieriai tvirtinimo detales parinkinėjo, o ekonomistai kaštų-naudos analizę atliko. Galiausiai nuspręsta plyšį sutvirtinti – skersai jo pabėgius sukloti, o šių kraštus bėgiais prispausti.

Taip Čiumbakijoje geležinkelis atsirado.

Kas būna, kai suplyšta kelnės

Senų senovėje gyveno čiumbakas darbštuolis. Jis nuolat ką nors dirbo: vaikščiojo, sėdėjo, gulėjo, dantis knibinėjo, plikę krapštė ir net dainavo.

Kiti Čiumbakijos gyventojai tingūs buvo, tad jo darbštumas visus greit užkniso. Susirinko jie ir ėmė galvoti, kaip darbštuolį nuraminti ir į normalų gyvenimo ritmą grąžinti. Proto neturint, mąstyti čiumbakams sunkiai sekėsi ir po kelių dienų visi jau buvo namo besiskirstantys. Staiga pasigirdo džiaugsmingas šūksnis:

– Eureka! – suriko vienas jų.

– Ką? Ką? Kokia dar „eure“? – žvalgėsi visi.

– Supratau! Žinau, kodėl darbštuolis nerimsta!

– Na, ir kodėl gi? – susidomėjo kiti.

– Jam kelnės suplyšo!!!

Įsižiūrėjo tuomet jie į darbštuolį ir pamatė, kad per visą jo kelnių klyną plyšys žioji. Suprato čiumbakai, kad jis ne iš gero gyvenimo taip pluša: vargšas, net kelnes ant galvos užsimaukšlinęs, šviesoje lieka.

Atbėgusios čiumbakės kelnes greitai užsiuvo, o trys kultūristai tuoj pat jas ant darbštuolio galvos užmovė. Šis išsyk nurimo ir kartu su visais tingėti ėmė.

Nuo to laiko čiumbakai nuolat prižiūri, kad kelnėse nė menkiausios skylutės nebūtų.

Eurovizija ir krizė

Kartą Čiumbakija gavo kvietimą dalyvauti Eurovizijos konkurse. Nusiuntė ten čiumbakai savo geriausią dainininką su daina „Čiumba Bumba“ ir tikėjosi laimėti, bet niekas už juos nebalsavo. Net artimiausi kaimynai, anapus pusiaujo gyvenantys puritonai, nė vieno balo nedavė.

Supykę čiumbakai paskelbė prekybos embargą, įvedė sankcijas puritoniškoms prekėms ir sukėlė krizę.

Nuo to karto Čiumbakijos niekas į Euroviziją nebekviečia – bijo, kad nauja krizė neprasidėtų.

Sliekai ir traukiniai

Čiumbakijos paviršiui dėl meteorito įtrūkus, iš po žemių sliekai ėmė lįsti. Čiumbakams jų glitumas toks mielas ir švelnus atrodė, kad juos meilės kirminais praminė. Netrukus prie plyšio minios čiumbakų rinktis ėmė, mat visi meilės kirminus pamatyti norėjo.

Sliekai, tiek žmonių išvydę, persigando ir dienomis paviršiuje rodytis nustojo, tik naktimis iššliauždavo (ir tai po krūmais stengėsi slėptis). Tada čiumbakai traukinį sumeistravo ir naktį juo į pažintinę kelionę susiruošė. Išgirdę šį bėgiais atbildant, sliekai suprato, kad viršuj nebebus ramybės ir vėl į žemės gelmes sulindo.

Todėl dabar Čiumbakijoje sliekų nėra, o traukinys be tikslo po šalį važinėja.

Karas

Įvedus prekybos sankcijas, Čiumbakiją užplūdo puritonai ir ėmė visiems kontrabandines prekes už dyką dalinti. Tada čiumbakai įdiegė muitinės veiklos efektyvumo gerinimo programą, įdarbino muitininku karatė čempioną Karą ir pasiuntė jį puritonų turgavietės apžiūrėti.

– Kara, – atvykęs pas prekeivius, prisistatė jis.

Puritonai, jo vardo nežinodami, pamanė, kad šis muštis ruošiasi ir nubėgo pas savo karalių pranešti, jog čiumbakai karą paskelbė. Karalius išsigando, užsirišo šiltą skarą, iškeliavo į Špicbergeną ir ilgai čiumbakų nepuldinėjo.

O čiumbakai po to labai drąsūs tapo,– vos ką pamatę, tuoj karu gąsdina.

Kur dingo Antanas

Visiems dainuoti ir kariauti pramokus, Čiumbakijoje imta chorų karus rengti. Vakarais čiumbakai po didžiąja antanine obelim susirinkdavo ir, į kelis chorus pasiskirstę, įvairiais balsais spiegdami ir klykaudami mušdavosi.

Obelyje sėdintis Antanas suprato, kad čia jo dainelė jau sudainuota. Per jų bliovimą klausą praradęs, nuėjo į pirtį ausų prasiplauti. Ten jam taip patiko, kad nutarė pirty ir apsigyventi. Nuo to laiko Antanas kas savaitę „Duokim garo!“ laidas rengia.

Šiaurietiškas ėjimas

Čiumbakams ėmus masiškai karatė kultivuoti, kai kuriems viena koja nuo spardymo taip sustiprėjo, kad ant abiejų tapo nepatogu stovėti. Tuomet jie prie ašigalio susispietė ir už šio laikytis ėmė: pirmą pusdienį ant vienos kojos stovėdavo, o antrą – sirtakį aplink ašigalį šokdavo.

Kol puritonai savo prekes vežė, o dalis karatistų turguje kontrabandą pirko ar muitininkais dirbo, prie ašigalio visi norintys išsitekti galėjo. Vėliau, puritoniškoms prekėms dingus, prie stulpo baisi grūstis susidarė.

Susinervino tuomet čiumbakai ir sulaužė ašigalio ašį. O iš jos daug mažų lazdelių padarė ir kiekvienam po dvi padalino. Todėl dabar Čiumbakijoje daugelis šiaurietišką ėjimą propaguoja.

Reiškiniai

Kartą vienas čiumbakas išgirdo, kad yra toks žodis „reiškinys“. Ir pradėjo jis visų klausinėti, kas tai tokio. Ko neklausė, niekas nieko apie reiškinį nežinojo.

Tuomet ėmė vargšas dar labiau galvą sukti: vis vaikščiojo mąstydamas, kas tai galėtų būti. Begalvodamas taip užsimiršo, kad pradėjo gatvėje į visus trankytis: vieną alkūne užkabino, kitam ant kojos užmynė. Galų gale, priešais ėjusio čiumbako nepastebėjęs, su juo kaktomis susidaužė.

– Na, ir ko čia reiškiesi? Neturi ką veikti? – klausia tas.

Tuomet čiumbakui-mąstytojui išsyk tapo aišku, kad reiškinys – tai tas, kuris prieš kitus reiškiasi.

Nuo to laiko Čiumbakija įvairiausiais reiškiniais garsėja.

Triušiukai teroristai

Klimatui atšilus ir puritonams puldinėti nustojus, Čiumbakijoje tapo madinga ropes auginti. Greitai jomis buvo didžiuma laukų apsėta, o vakarais visi eidavo savo lysvėmis pasigėrėti – net geležinkelį per ropynus nutiesė.

Čiumbakams daržovėmis besidžiaugiant, į šalį užklydo keli jauni triušiai-niekadėjai ir ėmė visiems gyvenimą gadinti, kas vakarą į daržus įsisukdami.

– Čiumbak dubak! – įlėkę į ropyną surikdavo triušiai ir imdavo vitaminingus šakniavaisius turšinti.

Čiumbakai mėgino triušiukus išvyti, bet šie tik po alyvomis palįsdavo. Tuomet nuspręsta juos apgauti. Pradžioje čiumbakai vietoj ropių po krūmu kaliaropių padėjo: manė, kad kaliu apsinuodiję, gyvūnėliai kojas papurtys, bet šiems nuo kalio tik aštresni dantys užaugo. Vėliau mėgino juos perkūnropėmis šerti, mat tikėjosi, kad šių priėdusius triušius perkūnas nutrenks, bet gyvūnai patys ėmė visur kaip perkūnai trankytis, ropes trypdami.

Galiausiai triušiukams durnaropių pakišo. Tada šie nukvako, į medžius įsiropštė ir kukuoti ėmė.

Nuo to laiko Čiumbakijoje triušiai gegutes vaizduoja ir prie ropių nelenda.

Eutanazija

Čiumbakai ilgai nemirtingi buvo. Vienu metu jų tiek daug priviso, kad ne tik prie ašigalio netilpo, bet ir šiaurietišku ėjimu užsiimti negalėjo.

Blogiausia buvo reiškiniams, nes neturėjo kur pasireikšti – vietos vos pirštui pajudinti užteko. Tuomet visi pradėjo vieni kitiems pirštus po nosimi kaišioti. Čiumbakų taryba ėmėsi taisyti padėtį ir paskleidė gandą.

– Kas įpjauna pirštą, tas iš karto miršta! – pranešė tarybos atstovas spaudai.

Supratę, kad su pirštais juokauti negalima, reiškiniai iš karto reikštis nustojo, o tie, kam gyventi nusibosdavo, patys sau pirštus įsipjaudavo.

Taip čiumbakai eutanaziją legalizavo ir nepadorius gestus rodyti liovėsi.

Kam reikia raudonosios knygos

Vos su triušių terorizmu susitvarkę, čiumbakai naują bėdą įgijo: kur buvę, kur nebuvę, iš kažkur zebras su žirafa atsibastė.

Ratais palei alyvas belakstydami jie ne tik ropes ištrypė, bet ir susikryžminti sugebėjo, todėl netrukus Čiumbakijoje okapijų priviso. Šios labai mėgo alyvų lapus ir puolė krūmynus šalies pakraščiuose graužti.

Išsigandę, kad vėl ledynmetis neateitų, čiumbakai zebrą su žirafa išvijo, o okapijas į rezervatą uždarė. O kad nesidaugintų, jas į Čiumbakijos raudonąją knygą įrašė ir vienintele saugoma rūšimi paskelbė.

Kalbos komisija

Kartą du čiumbakai, palei geležinkelį beeidami, plokščią stiklainiuką rado.

– Žiūrėk, bonka! – tarė vienas.

– Ne bonka, o butelis! – atsakė kitas.

Susiginčijo abu ir nusprendė tautiečių paklausti, kaip išties tokį indą vadinti dera. Pas ką neklausė, niekaip tiesos nesužinojo: pusė vienaip, pusė kitaip manė, tad netrukus čiumbakai į dvi stovyklas pasidalino ir pyktis pradėjo.

Jau būtų vėl krizė kilusi, nes niekas nieko nebeveikė, tik dėl kalbos taisyklių ginčijosi, bet čiumbakų taryba nusprendė Kalbos komisiją įkurti. Toji greitai nustatė, kad puritoniški barbarizmai čiumbakų kalboje nevartotini, o taisyklingas terminas, apibūdinant tokią nedepozitinei stiklo tarą, yra „flakonas“.

Nuo tada čiumbakai kalbininkus labai gerbia, o pajutę gręsiančią krizę tuoj pat į Kalbos komisiją kreipiasi.

Pabėgėliai

Vienu metu Čiumbakijoje visi pamėgo viens ant kito jodinėti.

Pradžioje jodinėjo pakaitomis: nešančiam pavargus, jį viršuje sėdintis pakeisdavo, šiam atsipūsti leisdamas.

Vėliau daugeliui taip patiko ant kuprų sėdėti, kad nulipti nebenorėjo. O nešikai, įpratę kitus ant savęs gabenti, daugiau nieko dirbti nebemokėjo. Taip čiumbakai darbo vietas pasiskirstė: viršuje esantys labiau galvoti tapo, o apatiniai žymiai tvirtesni pasidarė.

Jodinėjo taip sau laimingi, kol vienas jojikas, Purėno savybes paveldėjęs, blogai maršrutą parinko, į šaką atsitrenkė ir žemėn parkrito. Jį nešęs čiumbakas pastebėjo, kad be krovinio lengviau eiti ir tuoj pat kitus nešikus antsvorį nusimesti suagitavo.

Pajutę palengvėjimą, nešikai iš džiaugsmo visur ėmė bėgioti kaip pasiutę (mat daugiau ne ką temokėjo). Taip pabėgėliai ir atsirado.

Problemų sprendimas

Troleibusas, su kuriuo Barius ir Purėnas Dakare dalyvavo, ilgai ties Čiumbakijos ašigaliu sudužęs stovėjo, be laidų važiuoti negalėdamas.

Būtų ir surūdijęs, bet nešikams pabėgėliais tapus, vienam čiumbakui tokia šauni idėja kilo, kad jo paties kildama vos nenunešė: pasikvietęs tris pabėgėlius, jis pats į troleibusą įsėdo, o šiems stumti liepė.

Greit ir kiti pasivažinėti užsimanė, tad šalyje pradėjo troleibusas kursuoti: viduje vienas keleivis sėdėdavo, kiti trys išorėje variklį vaizduodavo. Stūmikams pavargus, jiems buvo suteikiama poilsio diena, o jų vieton naują pamainą atsiųsdavo.

Šitaip čiumbakai iškart keturias problemas išsprendė: ekologišką viešojo transporto sistemą organizavo, pabėgėlių nedarbo lygį sumažino, darbo laiko trukmę reglamentavo ir visuomenės laisvalaikio pramogomis pasirūpino.

Diktatūra

Kadaise tarp čiumbakų atsirado generolas. Jis buvo nuožmus ir ant visų rėkdavo, todėl kiti jo labai bijojo.

Kartą užėjo generolas į kavinę.

– Kuo greičiau atneškit man didžiulį puoduką pačios stipriausios kavos! – užriaumojo jis.

– Nebeturime kavos, generole, – atsakė padavėjas.

– Kaip tai neturite? Kurgi ji dingo? Jūs gal su klientais bendrauti nemokate? – užsirūstino generolas.

– Kava – puritoniška prekė, o joms dabar embargas paskelbtas! – nesutriko padavėjas.

– O kodėl turguje pas kontrabandininkus nenusiperkate? – galutinai susinervinęs paklausė generolas. – Mano generolienė ten nuolat viską perka ir vargo nemato!

– Negalime, generole. Mes – rimta įstaiga, turime įstatymų laikytis.

Tuomet generolas baisiausiai įtūžo, nuėjo į čiumbakų tarybą ir ten visus aprėkė, kam kvailus įstatymus priiminėja. Nuo to laiko Čiumbakijoje diktatūra įsigalėjo: visi, kurie ką nors daryti ketina, privalo su generolu tartis.

Buožgalviai

Nešikams pabėgus, jojikai buvo priversti patys vaikščioti. Jaunesniems ir mažiau jodinėjusiems šiaip taip pavyko ėjimo išmokti, bet vyresniųjų galvos nuo mąstymo taip apsunkę buvo, kad vaikštant į visas puses tabalavosi ir tiesiai eiti trukdė.

Tuomet tie, kas sausuma keliauti negalėjo, sušoko į vandenį ir plaukioti ėmė. Taip Čiumbakijoje buožgalviai atsirado.

Kaip didžiavyrius mumifikavo

Pasenę Barius su Purėnu ėmė apie eutanaziją galvoti. Po Čiumbakiją vaikščiodami jie visiems pirštus po nosimis kaišiojo, tikėdamiesi, kad kas nors susinervinęs įpjaus ir patiems žudytis neteks. Kiti, tai pamatę, suprato, jog jų nacionaliniai herojai galutinai kvaištelėjo ir siaubingai sunerimo.

Taryba išreiškė susirūpinimą patriarchų likimu ir nutarė uždrausti į jų gestus reaguoti. Taip pat nuspręsta Bariaus ir Purėno kamienines ląsteles ateities kartoms išsaugoti ir liepta jų mėginius paimti, kad nelaimei įvykus, vėliau būtų galima klonus atkurti.

Suvažiavo tuomet žymiausi šalies genetikai ir neurochirurgai ir pradėjo Barių su Purėnu po Čiumbakiją vaikytis, norėdami ląstelių gauti. Septyniolika dienų visaip gaudė, gąsdino, sliekais ir feromonais viliojo, kol galiausiai sučiupo.

O sugavę niekaip negalėjo nuspręsti, kur tikrieji didvyrių kamienai, iš kurių reiktų mėginius imti: vieni manė juos užpakalyje, o kiti galvoje esant. Susiginčiję nutarė atidėti klausimą vėlesniems laikams, o abu kūnus užbalzamuoti, kad vėl gaudyti nereikėtų.

Taip ir gimė mada žymių veikėjų mumijas daryti.

Opera

Kartą čiumbakų stumdomas troleibusas sulūžo. Šie susisieloję kreipėsi į tarybą, kad jiems turiningą laisvalaikį užtikrintų.

Tarybos nariai nutarė iš troleibuso detalių dviratį sumeistrauti ir paklausė generolo, ar šis nieko prieš neturi.

– Ne tik dviratį pagaminti privalot, bet ir jo naudojimu pasirūpinti, čiučiumbos jūs nelaimingi! – keikdamasis užriko generolas.

– O kaip jį panaudoti? – klausė šie.

– Lenktynes organizuokite!

Taip Čiumbakijoje pradėta Tour de Čiumba varžybas rengti. Per jas kiekvienas, kuo garsiau šaukdamas, turėjo dviračiu aplink ašigalį važiuoti. O laimėdavo tas, kas, rėkti nenustojęs, toliausiai numindavo.

Dauguma čiumbakų ilgai rėkti nemokėjo, tad džiaugėsi kelis ratus apsukę. Bet sykį mažas storas čiumbakėlis tamsia barzdele garsiai plyšodamas taip pedalus spaudė, kad net už rekordo ribos sustoti negalėjo. Važiavo šitaip šaukdamas per dieną, kol visi suprato, kad vyrukas rimtai „pavaro“. Todėl jį išsyk Pavaročiu praminė.

Jam ratais besukant, atėjo naktis, iš malonumo nulinkusios Pavaročio ausys užkliuvo už vairo, o dviratis ties posūkiu nulėkė į alyvas už Čiumbakijos sienos. Užpakalį susimušęs, šis dar garsiau klykti pradėjo, kol puritonai neapsikentę jį į operą pakvietė.

Dabar kiekvienas čiumbakas žino, kad Pavarotis – operos žvaigždė.

Tvarka ir ausinės

Seniau Čiumbakijoje tvarka buvo ir jaunesni gyventojai vyresniųjų klausydavo. Vakarais visi drauge prie alyvų, antaninių obelų ar kanalizacijos dangčių sėdėjo, liaudies dainas dainavo ir ropių lysvėmis gėrėjosi.

Šitaip tęsėsi, kol vienas čiumbakiukas telefoną su ausinėmis įsigijo. Vos tik jas ant ausų užsivožęs, jis kitokią muziką pažino ir ausinių niekada nebenusiėmė. Netrukus ir visas jaunimas jo pavyzdžiu pasekė.

Todėl dabar Čiumbakijoje niekas vyresniųjų nesiklauso, tvarkos nesilaiko ir grožio nebesupranta.

Kodėl čiumbakai mėgsta atbuli vaikščioti

Populiacijai išaugus, Čiumbakijoje neliko vietos futbolui žaisti. Tuomet čiumbakai naują sportą sugalvojo – ėmė užpakaliais stumdytis.

Šią sporto šaką greitai visi pamėgo – mat buvo ne tik sveika, bet ir naudinga: kuriam nors tautiečiui nepatikus, galėjai jį pastumti, iš užpakalio priėjęs. O jei kas ginčytis mėgino ir sakė, kad stumdytis negražu, būdavo apšauktas neišmanėliu, negerbiančiu tautinio sporto tradicijų.

Todėl dabar Čiumbakijoje saugiausia atbulom vaikščioti, nes užsižiopsojus – išsyk tik buldunkšt per šikną ir skrendi į alyvas, bliaudamas kaip Pavarotis.

Kaip suprasti, kad esi miręs

Purėną su Bariumi užbalzamavus, čiumbakai niekaip negalėjo atskirti – ar šie gyvi, ar mirę.

Daugelis manė, kad didžiavyriai negyvėliais tik apsimeta, o kai kurie net mėgino šalia prigulti ir sakė niekuo nuo mumijų nesiskiriantys. Gal būtų niekad tiesos nesužinoję, bet kai žmonos mauzoliejuje gulinčių savo vyrų pasigedo, viskas greit išaiškėjo: antrąsias puses pamatę, visi apsimetėliai tuoj atsikėlė ir namo nuskuodė.

Nuo to karto visi žino, kad tikri numirėliai tik tie, kurie į žmonas dėmesio nekreipia.

Kodėl Čiumbakija vėliavos neturi

Čiumbakija niekad vėliavos neturėjo. Generolui į valdžią atėjus, šis sukvietė geriausius dailininkus ir liepė jiems vėliavą nupiešti. Susirinkę visi septyniolika dienų paišė, kol kiekvienas savo variantą pateikė.

Apžiūrėjęs projektus, generolas įširdo ir kojomis ėmė trypti:

– Jūs ką, piešti nemokat! Kokios čia terlionės? Kur ašigalio stulpas, kur alyvos, kur antaninės obelys?

Sušaukė tuomet jis kitus dailininkus. Šie vėl septyniolika dienų tapė, daug obelų, alyvų ir stulpų pripaišė, o tada generolui naujus pavyzdžius rodė.

– O kur troleibusas, sliekai ir bėgiai? – pasipiktino generolas ir mėgino naują konkursą skelbti, bet niekas dalyvauti nebenorėjo.

Taip Čiumbakija be vėliavos ir liko.

Feminizmo galas

Pradžioje visos čiumbakės elgėsi taip, kaip Markė Polė buvo išmokiusi: tyliai kojines mezgė ir, į vyrų užpakalius žiūrėdamos, iš meilės dūsavo.

Jaunimui tautos tradicijas pamiršus, dalis moteriškių nutarė esančios feministės ir pradėjo už savo teises kovoti. Pradžioje siekė, kad nuogoms vaikščioti leistų, o vyrams savo užpakalius kelnėmis pridengus, ėmė reikalauti, kad joms taip pat leistų kelnes mūvėti. Vėliau ragino tarybą, kad visoms būtų sudarytos sąlygos žaisti futbolą, tapti kultūristėmis arba poetėmis, nešikėmis arba jojikėmis, dalyvauti chorų karuose, stumdytis užpakaliais arba troleibusą stumti...

Galiausiai, visas teises užsitikrinusios, nutarė, jog vyrus čiumbakais vadinti neteisinga ir siekė priversti, kad visi gyventojai čiumbakėmis būtų laikomi. Čiumbakų taryba ir net pats generolas feminisčių labai bijojo ir jau atitinkamą nutarimą buvo parengę, bet tie, kas su ausinėmis vaikščiojo, reikalavimų neišgirdo ir toliau pagal lytis susiskirstę liko.

Supyko tada feministės ir emigravo į Puritoniją.

Kaip įsigalėjo taika

Pabėgėliams išsilaksčius, o buožgalviams į vandenį sulindus, Čiumbakijoje niekas nei dirbti, nei galvoti nebemokėjo.

Troleibuso netekę ir vaikščioti tingėdami, čiumbakai ėmė dažniau traukiniu važinėtis. Ropių auginimo vajui praėjus, laukai palei geležinkelį buvo vėl alyvomis apžėlę, todėl daugelis traukiniu į krūmus nusilengvinti važiuodavo.

Kaip tik tuo metu Puritonijos karalius grįžo iš Špicbergeno ir sumanė iš naujo čiumbakus užpulti. Atėjo ginkluoti puritonai su kontrabanda prie sienos, turgų užkariauti tikėdamiesi, ir pamatė, kaip čiumbakai traukiniu į tualetą važiuoja, vagoną tualetinio popieriaus prisikabinę.

Tokį vaizdą išvydę, vieni žado neteko, kiti pamanė, kad jiems vaidenasi ir ėmė patys save žnaibyti, o treti iš juoko vietoje apsišiko. Nuo tada visi nusprendė su čiumbakais daugiau neprasidėti.

Iš kur atsirado pensininkai

Būdami baritonais, čiumbakai nuo seno mėgo parėkauti. Grupelė didžiausių rėksnių, kad ir kur beeidami, kad ir ką beveikdami, vis burbėjo ir mitingavo šūkaliodami:

– Nėra tvarkos!

– Kodėl nuolaidų neduoda?

– Siaubas, koks bardakas!!!

– Kur teisybė?!

– Baisu, kas darosi!

– Kur valdžia žiūri?

Kartą išvydo juos generolas ir klausia:

– Ko jūs norite?

– Burburburburbur-burburburburbur-burburburburbur! – tuojau ėmė burbuliuoti visi.

Suprato generolas, kad su tokiais nesusikalbėsi ir įsakė visus burbeklius į pensiją išleisti. Ir iki šiol pensininkus lengva atskirti, mat šie dėl visko nepatenkinti ir ant visų rėkalioja.

Apie kirpėją, kuris nekentė vaikų ir gražuolei plaukus išdarkė

Vienas kirpėjas Čiumbakijoje labai mėgo žemuoges: vos šioms prinokus, uždarydavo kirpyklą ir eidavo su krepšeliu į pievą uogauti. Krepšelį pririnkęs, vis ketindavo į darbą grįžti, bet pakeliui uogas ragauti pradėdavo ir, nespėjęs namo pareiti, visas suvalgydavo. Tuomet būdavo priverstas atgal suktis – taip ir lakstydavo per visą vasarą.

Kartą vietinė gražuolė susiruošė į balių ir nutarė šukuoseną atnaujinti. Atėjo ji į kirpyklą ir rado čia eilę bestovint. Ant durų buvo pakabintas užrašas: „Išėjau uogauti. Grįšiu rudenį“. Susijaudinusi, kad teks pokylyje be šukuosenos dalyvauti, sustabdė pro šalį bėgusį čiumbakiuką, įdavė jam pinigą ir tarė:

– Bėk į žemuogyną ir suvalgyk visas uogas!

Šis nubėgo, žemuoges greitai išrinko ir grįžęs išpampusiu pilvu atraportavo:

– Suvalgiau! Nė vienos nepalikau!

– Šaunuolis! O kirpėjo nematei žemuogyne? – klausia gražuolė.

– Mačiau, kaip tik ėjo namo, uogas šlamšdamas.

– Gerai, žiūrėsim, ką darys apsisukęs, – tarė gražuolė ir nuėjo vietos eilėje užsiimti.

Tuo metu kirpėjas grįžo į žemuogyną krepšelio atsargų papildyti. Ir ten ir šen uogų ieškojo, net suprakaitavo iš susijaudinimo, bet visvien nieko nepešė. Galiausiai nutarė, kad bus ruduo prasidėjęs ir į kirpyklą parėjo.

Kai klientai jam papasakojo, kaip apmautas buvo, šis ėmė vaikų nekęsti. O gražuolei iš pykčio taip plaukus išdarkė, kad ta siaubinga pabaisa tapo.

Demografinė krizė

Feministėms pas puritonus pabėgus, Čiumbakijoje liko tik pensininkai ir nukvakėliai su ausinėmis. Tuomet čia gyventi neįdomu tapo: visi visko turėjo, tik draugauti nenorėjo. Vyresni traukiniu važinėjosi, jaunesni feisbuke tūnojo, muzikos klausėsi ir asmenukes darėsi. Galiausiai net bartis ir muštis liovėsi.

Nutarė tuomet taryba visiems veidrodžius išdalinti: manė, kad į save pažiūrėję, čiumbakai išsigąs ir vėl ims bendrauti. Bet savo atvaizdus pamatę, visi jais taip susižavėjo, kad net į šalis dairytis liovėsi – per dienas tik šukavosi, gražinosi ir spuogus spaudė.

Nuo to laiko čiumbakai daugintis nustojo.

Košmarų priežastis

Čiumbakai tik du sapnus sapnuodavo: gerą arba blogą. Gerieji jiems sapnavosi jonizuoto vandens pergėrus, o blogieji – per daug manų prikirtus.

Gerame sapne Barius su Purėnu Dakaro lenktynes laimėdavo, patį Vanagą aplenkdami, ir už tai amžinų nuolaidų kuponą dovanų gaudavo. Blogame generolas savo galingu užpakaliu čiumbakus į gilią duobę įstumdavo.

Kartą vienas jų pamiršo, ką darė prieš kelnes ant galvos užsimaudamas: gėrė ar valgė. Ir susapnavo jis tikrą košmarą: matė, kaip generolas Barių su Purėnu į duobę įstumia, pats į jų troleibusą sėda, Dakarą laimi ir paskelbia, kad daugiau niekada jokių nuolaidų nebūsią.

– Aaa! Aaaaaa! Kaip gi mes gyvensim? – iš siaubo pradėjo klykti vargšelis.

– Ko rėki? – subėgę ir kelnes jam nuo galvos numovę, klausė kiti.

– Košmarą mačiau, – drebėdamas iš baimės atsakė šis.

Kai jis savo sapną perpasakojo, visi nusprendė, kad čia nuo valgių ir gėrimų maišymo taip pasidarė. Nuo to karto čiumbakai gerdami neužkandžiauja.

Kodėl čiumbakų nesimato

Veidrodžius gavę, čiumbakai savo storus užpakalius pamatė ir nusprendė dietos laikytis: visą riebų maistą katinams atidavė, o patys tik manus valgė.

Katinai iš džiaugsmo apsirijo ir tiek lašinių prisiaugino, kad tigrais tapo. O čiumbakai taip sulyso, kad ne tik užpakalių grožio neteko, bet ir permatomi pasidarė.

Nuo to laiko čiumbakų niekas nemato, nors jų visur esama.

Selemono sprendimas

Kartą gamtos ekspertas Selemonas paukščius giesmininkus alyvose stebėjo. Staiga jis išgirdo medžiuose triušius bekukuojant, o vėliau tankumyne pamatė tigrus, kurie okapijas vaikėsi. Pradžioje Selemonas manė naujų invazinių rūšių aptikęs, bet ašigalį priėjęs suprato, kad bus į Čiumbakiją atklydęs.

Pakraščiuose augusios alyvos tuomet jau buvo smarkiai okapijų apgraužtos ir klimatas gerokai atvėsęs. Žinodamas, kad šiems gyvūnams čia gyventi nedera, Selemonas juos greitai į šiltus kraštus išvarė, o apie Čiumbakiją niekam nė žodžiu neprasitarė.

Nuo to laiko tigrai su okapijomis tik šiltuose kraštuose gyvena, o kur Čiumbakijos būta niekas nebežino.

Čiumbakologija

Kai taryba čiumbakams veidrodžius dalino, vienas čiumbakėlis jo negavo, todėl visiems riebiai maitintis paliovus, toliau skanėstų kirsti nenustojo. Maža to, sulysti bijodamas, dar ir atsargas konservuoti ėmė, tad buvo konservatoriumi pramintas. Vėliau visiems sukūdus, jis vienintelis storas liko, mat perdien konservus kimšo.

Būtų ir gyvenęs sau laimingas, bet kartą už alyvų nusibastė ir buvo žmonių pastebėtas. Kadangi nei Markas Polas, nei Selemonas apie savo apsilankymą Čiumbakijoje neprasitarė ir dauguma vėlesnių civilizacijų apie jos buvimą nebuvo girdėję, priklydusį konservatorių imta visaip kalbinti, apžiūrinėti ir tirti.

Jo kalbos niekas nepažino, dėl ko vargšą vieni ateiviu, kiti šnipu laikė. Galiausiai etnologai iškėlė hipotezę, esą čiumbakai – žmonių probočiai, o apie jų archainius papročius visokių mitų prigalvojo.

Nuo to laiko čiumbakologija labai madingu mokslu tapo, o čiumbakų mitai visose mokyklinėse programose įtraukti į privalomų kūrinių sąrašus.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt