Artūras Liutvinas

VYŠNIŲ SODAI

ir su uogomis nesusiję pastebėjimai

Eilėraščiai

Aukso vidurys:

iš trijų blogybių

rinktis antrą

Viršelio nuotrauka – Dainius Dirgėla

Viršelio dizainas – Diana Ramanauskienė

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2015

Apie autorių ir knygą

„Norėjau būt šaunus poetas – / Bet tik dienoraštį vartau“, teigiu šios knygos pabaigoje ir netrukus žadu, jog „Išmoksiu vyriškai pateikti grafomaniją.“

Gal ir neišmoksiu, gal ir nesimokysiu, tačiau ši knyga yra reikšmingas taškas mano gyvenimo linijoje. Ši knyga leidžia daryti vingį už nugaros paliekant tai, kas buvo prirašyta ir nebrandžiai prikeverzota jaunais vakarais.

Eidamas namo regėjau vyšnias, kokias jas mato daugelis praeivių. Tačiau kitaip nei daugelis, mačiau ne vien jų žydėjimą.

Nujaučiau, jog miniai stebint žydinčias sakuras, toje pačioje pievoje yra dar tūkstančiai gyvybės formų. Ko gero nemaniau, kad jos vertos didesnio dėmesio, nei žydinčios sakuros – gal tų tūkstančių buvo tiesiog gaila.

Tuo pačiu maniau, jog bet kuris autorius miršta tuomet, kai panelė mokytoja pateikia mokiniams šabloną šio autoriaus tekstų interpretacijai ir būtent pagal šį šabloną vėliau griežtai vertina mokinių gebėjimus suprasti kūrinį.

Mačiau, jog spalvotą pasaulį niūrūs žmonės norėjo sudėti į lentynėles, nes tokiame pasaulyje turbūt saugiau.

Visą tai pamatęs, braukiu brūkšnį, pats lipu į lentynėlę, padedu joje šią knygą ir dabar jau būsiu vyras. Neverksiu, klosiu lovą, eisiu į kariuomenę ir šaudysiu į sakuras.

Jeigu taip nutiks, kitos knygos pasistengsiu neberašyti. O kol kas – ačiū Jums, jeigu Jūsų išmanaus įrenginio ekrane kokiu nors būdu atsirado mano tekstas.

Artūras Liutvinas

Patarimai susiruošusiems pasivaikščioti VYŠNIŲ SODUOSE

VYŠNIŲ SODUOSE žydi ir uogas brandina poezija, kurioje nėra lyrinio herojaus. Nėra ir lyrinio subjekto.

Bet yra ironiškas herojus. Ir paradoksus mėgstantis subjektas. 

VYŠNIŲ SODUOSE nuskintos žydinčios eilėraščio šakos parsinešęs namo nepasimerksi į vazą.

Ji netiks ir einantiems į pirmus pasimatymus su mergina ar poezija.

VYŠNIŲ SODŲ poetiniai tekstai – pažįstantiems ne tik Žagarės vyšnių likerio saldumą,

bet ir vertinantiems Campari vyšnių kauliukų kartumą.

Balys Bukelis

Einu namo.
Tik nežinau, kada pareisiu. 

Rašysiu įžangą ir dėstymą, ir dalines išvadas. Nes taip mokykloje mokė. Nes sakinys negali prasidėti jungtuku „nes“. Nes jungtukas jungia, o sakiniai vienas su kitu negali būti jungiami jungtuku. 

Nes minties šuoliai suardo teksto vientisumą. Ir neužtenka parašyti: „Petriukas ėjo namo“. Juk savaime kyla klausimai:

– Iš kur Petriukas ėjo namo?

– Kodėl Petriukas dar ne namie?

– Kelinta valanda tuomet buvo?

– Ar Petriukas žino, kad negalima kalbėti su nepažįstamais žmonėmis?

– Kur dirba Petriuko mama?

Tobulas sakinys galėtų skambėti maždaug taip: „Petriukas, aštuonerių metų berniukas, vaistininkės ir santechniko sūnus, turintis penkerių metukų jaunesnę sesutę, kuri tuo metu buvo namie, trečiadienį, dar nesutemus, apie penktą valandą popiet, ėjo namo iš vietinės krautuvės, kurioje pirko saldainį sau, saldainį sesutei ir dar vieną saldainį atsargai, jei prieitų nepažįstamasis ir pasiūlytų saldainį (Petriukas nesusigundytų, nes turi dar vieną, nuosavą, saldainį) – o juk Petriukas žinojo, kad negalima kalbėtis su nepažįstamaisiais.“

Suprantamai paaiškinę, kad Petriukas ėjo namo, negalime veikėjo taip ir palikti. Jeigu jis eina namo, tai turime ir rašyti, kaip jis eina namo, o ne nukrypti į pašalius su gamtos peizažais ar kitų veikėjų veiksmais. Juk Petriukas negali eiti namo tiesiog šiaip sau – kaip antraeilis (ne pagrindinis) veikėjas. Viskas tekste privalo turėti prasmę ir negalima skaitytojui palikti nei vieno „kodėl?“ – dar ims ir persitemps bemąstydamas, kodėl Petriuko kelnės buvo mėlynos ir kokią simbolinę prasmę tai suteikia tekstui.

Turbūt tūlas skaitytojas pagalvojo, kas turima galvoje žodeliu „tai“, pavartotu sakinyje, esančiame prieš šį (šiuo metu skaitomą) sakinį. Mat žodelis „tai“ gali reikšti absoliučiai viską: Petriuką, kelnes, mėlyną spalvą, simbolinę prasmę, tekstą ar netgi Petriuką, dėvintį mėlynas kelnes leidžiantis saulei, kas galutinai suglumintų skaitytoją. („Kas“ – jungtukas, tiesiogiai susijęs su prieš kablelį esančia mintimi (šiuo atveju – Petriukas, dėvintis mėlynas kelnes leidžiantis saulei).)

Išbraukę gluminantį žodį „tai“ prisimename, ką veikė Petriukas. Teisingai – ėjo namo. Vientiso ir aiškaus teksto kūrimo logika reikalauja, kad būtų aprašomas kiekvienas žingsnis (žingsnis po žingsnio ir Petriukas namo pareina).

Taigi (tvirtinamoji dalelytė, patvirtinanti ankstesnius žodžius ir rodanti minties tęstinumą) Petriukas ėjo namo (būtinas pasikartojimas, kad būtų aišku, kurios minties tęstinumą rodo „taigi“). Kaip jau buvo rašyta, Petriukas negali tiesiog imti ir pareiti namo. Toks minties šuolis reikštų, jog arba Petriukas teleportavosi namo, arba rašantysis šuoliavo per mintis. Jei Petriukas visgi teleportavosi namo, užtenka tik vieno, tačiau išsamaus sakinio, apibūdinančio teleportavimosi procesą.

O jei Petriukas – ne fantastinis veikėjas, reikėtų smulkiai aprašyti, kaip Petriukas ėjo namo (mat kiekviena gyva būtybė eina skirtingai).

Būtų tikslinga pradėti nuo žmogaus savybių aprašymo (jei, žinoma, aprašomasis Petriukas yra žmogus). Paminėjus, jog aštuonerių metų žmogus jau sugeba tvirtai žengti ant dviejų kojų bei mosuoti rankomis į visas puses, patyrinėjus žingsnių ilgį, padalinus jį iš batų dydžio ir apskaičiavus Petriuko ūgį, galima aprašyti berniuko plaukų spalvą, mėlynų kelnių atspalvį bei kitas ne mažiau svarbias detales.

Ir tik kai visas Petriukas bus ištirtas, išnagrinėtas, išnarstytas pastabia pasakotojo akimi, galėsime paminėti, jog berniukas turėjo mėlynas/rudas/kaštonines (pabraukti tinkamą variantą) akis ir kad lygiai tokias pačias jaunystėje turėjo mama/tėtis/senelis/trečios eilės senelio pusbrolis (pabraukti tinkamą variantą).

Štai dabar galime pradėti kelionę namo. Privalome pasirinkti: 1) stebime Petriuką iš šalies (pasakotojas – III asmuo) ar 2) stebime pasaulį Petriuko akimis (pasakotojas = Petriukas, t. y. I asmuo).

Pasirinkę pirmąjį (1) variantą, privalome aprašyti, koks atstumas nuo krautuvės iki namų, kokiu keliu/takeliu berniukas eina, kiek medžių pakelėje ir kas jų viršūnėse gyvena, kokius riešutus valgo voveraitės. Galime kiek nutolti nuo Petriuko ir panagrinėti miško mitybos grandinę. Tokios detalės padės skaitytojui susipažinti su veikėją supančia aplinka ir galbūt atrasti Petriuko kelionėje namo netikėtų simbolinių prasmių.

Pasirinkę antrąjį (2) variantą, turime susilieti su personažu ir rašyti tai, ką mato, girdi, jaučia, mąsto, išgyvena, prisimena pats Petriukas. Galime pradėti nuo aplinkos aprašymo: nuo medžių, kuriuos mato Petriukas, ir voveraičių, kurias Petriukas kažkada anksčiau yra matęs. Tuomet Petriuko mintys gali nutolti, jis gali mąstyti apie miško mitybos grandinę. Tokios detalės padės skaitytojui susipažinti su veikėją supančia aplinka ir galbūt atrasti Petriuko kelionėje namo netikėtų simbolinių prasmių.

Ir štai Petriukas jau regi savo (ne svetimus) namus.

Beliko aprašyti namus: pradėti nuo kiemo, namo stogo formos, fasado, vėliau nepastebimai įsilieti į Petriuko sąmonės srautą ir prisiminti vidų, kambarius, ypatingai kruopščiai aprašyti paties berniuko kambarį, nepraleidžiant nei vienos bent kiek svarbios detalės (o nesvarbių detalių veikėjo kambaryje tiesiog negali būti). Tuomet galime sugrįžti iš veikėjo sąmonės pasaulio ir vėl pasakoti III asmeniu:

Petriukas praveria duris, užtrukęs kelionėje lygiai dvi minutes.

Atminimai

Kai kalbėsi apie vyšnias, sodus,

Vyšnių sodus – atmink dienas,

Po kurių atėjo rugpjūtis.

Vyrai kirto galvas; vėliau sėjo naujas ir

Smerkė kentėti per žiemą, nežinia ko

Laukti ligi kitos pjūties;

Ir vėl sėti.

Kai kalbėsi apie vyšnių sodus, atmink

Pavasario gaivų lietų ir pirmąsias

Nyderlandų tulpes rusiškos kaimynės

Glėbyje, patemptus lūpų kampučius,

Žalojančius diktatorišką girto mūrininko

Sulipdytą ir laplandiškais blizgučiais

Išpaišytą veidą.

Kai kalbėsi apie sodus, atmink

Viduržiemio valkatas, jų apsnigtas

Drapanas ir sumedėjusias rankas,

Baltas, vyšnių nejutusias lūpas,

Negyvas akis.

Kai kalbėsi apie vyšnias, sodus,

Vyšnių sodus – atmink dienas,

Po kurių baigėsi vaikystė, atėjo

Vyras, užtaisė plyšius, langus, o

Likusias plytas įmūrijo į veidą.

Vingiai

Traukinys sunkiai pajuda, palengva

Įgauna pagreitį, įsibėgėja ir nebesustoja.

Per vėlai supratau, jog reikėjo išlipti.

Tuomet pirmą kartą susimąsčiau.

Mačiau filmuose: jie įsimyli, lekia laukais,

Kitam kadre užauga.

Susitinka po pusvalandžio išsiskyrimo,

Apsikabina ir verkia

Žiūrovai.

Kitą pabaigą vėl apverks.

Nes gražu.

Vienišas senukas kasdien išgerdavo vaistų,

Atsisėsdavo prie lango, apžvelgdavo

Kaimynus, katinus; tada išsirinkdavo vieną tašką,

Iš naujo skaičiavo, kiek dienų praėjo nuo Kalėdų ir

Kiek žmonių tądien susirinktų

Prie jo kapo.

Ištikimų žiūrovų nuolatos mažėja.

Posūkis. Stotelė.

* * *

Po to ilgai tylėjom.

Yreisi kojom tarp dumblių, bridai ir

Niekas nematė.

Nerodei supjaustytų pėdų,

Sapnavosi valtys.

Apiplėšė ir nusiyrė švilpaudami vėjui.

Tolėliau girti vyrai dainavo serenadas,

Vienas kitą drąsino ir daužė

Butelius, paskui veidus, paskui vėl

Dainavo.

Sapnavosi gatvės, supjaustytos

Venos, išdraskytos pūslės, silpnos

Moterys lėtai tvinkčiojo;

Jų pasaulis sukosi lėtai,

Basi vaikai plaukė skersgatviais, skendo

Dulkėse; nusijuokė kūdikis.

Moters pasaulis sustojo,

Tuomet atsimerkiau.

Tolėliau girti vyrai dainuoja serenadas;

Stipriausi sulaukia, kol baras užsidaro,

Neskubėdami rūko prie rakinamų durų, apkabina

Naują geriausią draugą ir sveikina aušrą.

Grįšiu

Sulauksim rudens.

Ar šiaip, ar taip – pasieniais lyja –

Vaikščioti basam – šiurenti pėdomis žolę.

Alsuoti išvien, iš jaudulio plakti.

Suspausti tvirčiau, nei tikėjom;

Turėti gilias akis.

Su niekuo nesidalinti.

Šiurenti žolėj, kai lapais lis.

Ar šiaip, ar taip – ruduo grįžta kas metai.

Kitoks, bet vienodas.

Toks pats per metus neišliksiu.

Gal jausmas.

Pievų vaikai

Jei tik žinočiau, kam paskirti dainą,

Rėkčiau balsingiau ir neužkimčiau

Pačioje svarbiausioje vietoje.

Būčiau dramblys tavo pievoje –

Trypčiau gėles.

Ir skaičiuočiau žvaigždes užsimerkęs,

Kol tilptų ant ilčių.

Sakyčiau, jog dvi.

Tiek pat, kiek ir mūsų.

Daugiau nematau, kai užsimerkiu,

Ir nebėra visatos, tik pieva.

Ir pats sau nuspręsčiau,

Jog kartais visai neblogai

Būti aklam.

Iš asmeninio sąmonės srauto

Kad ir kur tu bebūtum Kojų riešus bučiuosiu,

Nes skaičiau Škėmą –––

Sąmonė plaukia.

Kad ir ką pasibraukčiau Nebūsiu poetas

––– ir

Nebūsiu sraigtelis

– Nesuksiu

pasaulio.

Lai sukasi pats,

Nes sraigteliai rūdyja –––

Mano riešai

pirštuoti Meluoja,

bet tyli:

Dar neperskaičiau Škėmos –––

Sparnai

Kuo maitinti baltą popieriaus lapą,

Taip ištroškusį žodžio sausroj;

Taip išdžiūvusiai burnai ir minčiai

Kas galėtų paglostyt raukšles?

Apie mėlynos jūros gilumą,

Apie ilgesį strazdo raudos –

Padainuok, mergužėle nuo jūros, –

Aš išgirsiu –

Tikėsiu viskuo –

Netgi paukščiais.

Apie uolas

Kai prasideda gyvenimas – poezija baigiasi,

Taip čia nebelieka eilučių į sąsajas

Su mėlynių pievelėmis ar veideliais;

Galų gale, žaisti mokomės garbingai ir

Bandom suploti ritmą kaip tapę madinga

-ti-ti-ta-ta

Jau gan seniai įžvalgus imperatorius

Mąstė apie uolas, siūlė būti kaip uolai;

Įsakė išplakti vergus – stebėjo, kaip sekasi

Būti uolomis, dar kiek pamąstė ir užrašė;

Mėgo mąstyti.

Labiau mėgstu braškių uogienę, nes mėlynės

Gali skaudėti – kartais reikia būti šiek tiek

Kaip uolai ir nepalūžti po smūgių į tarpukojį;

Būna, prisišlapinu kelnes ir nebežinau,

Kur gyvenimas, kur tik ti-ti-ta-ta,

O moterys vis tiek nesupras, kaip ten skauda. 

* * *

Neužtenka lapų, kad būtum medis, sparnų –

Irtis prieš vėją. Čiurlenti prieš srovę dainuojant,

Nusvirti, drauge su beržais kilstelėti kepurę,

Pamoti praplaukiančioms damoms ir

Tęsti diskusijas apie paklausos kreivių poslinkius,

Įžvalgas tvirtinant škotiškais gurkšniais.

Lyja.

Žemyn

Pašauk, kai laiptais lipsi sugriautais

Žemyn. Klausyk, kaip kosėja dievai,

Kai užsirūko.

Ir parašyk man laišką, jei atrasi laiko,

Apie nieką. Juk naujo

Nieko taip ir neįvyko?

Gaila.

Čionai kas dieną cigaretės brangsta.

Tiek žemėje, tiek danguje

Ir mūsų dievas skursta,

Vis dažniau į bažnyčią užeina.

Ne iš gero. Ne į gerą. 

Giluma

Verkia dangus, o akys tvinksi.

Būk, meldžiamasis, teisingas –

Išrišk. Išganyk.

Surišk ir neišleisk –

Kad nereikėtų dar kartą

Išrišti. Išganyti.

Verkia akys.

Jei leisi užeiti, pažadu –

Nusiausiu batus.

Ir kojas išprausiu.

Savas, nes Tavo nebūna nešvarios.

Tik nubučiuotos.

Akys.

Nuo bučinių net kojos patinsta.

Per begalę metų.

Įsileisi – priminsiu

Kaip vaikščiot jomis. 

Niuansai

Žaisdavai lėlėmis po kriaušių medžiais,

Pievelėje išrenginėjai barbes ir kenus,

Bandei lyginti genitalijas ir atrasti

Pašaukimą, nes tuomet viskas

Buvo įdomu.

Bandei būti dizainere, aprengdavai

Lėles spalvotais drabužėliais, mama

Nusijuokdavo ir sakydavo, kad

Berniukai nesegi sijonų, o tu jau tuomet

Kovojai už lyčių lygybę ir padažydavai

Kenui lūpas.

Tikėjaisi, jog iškėlusi smakrą išjosi ant

Žirgo, tačiau ant galvos nukrito

Neprisirpusi kriaušė, mama grasino

Būsi antrasis Niutonas, bet atsipirkai

Tik gumbu pakaušyje, nes Izaokas

Vyriškas vardas, o tu per daug verkei.

Kalba naktis

Užgims jaunatis sumigus uosiams,

Bels į duris akmenukai lietaus;

Nuogais kojų delnais per ražienas

Bėgiojo kadaise vaikai.

Kiekvienas žingsnis praeivio slegia,

Ąsotis vandens – atsigerk,

Į ištiestus delnus vien smėlis pilas ir

Kartais akmuo – į dantis.

Vienodai negerai – vagis ar ponas,

Vėjas gūsiais į langus smūgiuoja;

Bėgiojo kadaise vaikai

Nuogais kojų delnais per ražienas. 

Esi jaunas tol, kol dar lieka pirmų kartų.

Andrius Mamontovas

Portretai

Liūdnas, patyręs, kad visa be galo,

Tik jis su galu.

Kelionėje prasmės slaptingos nesutikęs,

Ieškoti nesivarginęs arba ieškojęs per toli.

Giliai be galo atsidusęs.

O aš – per jaunas, kad suprasčiau.

Sezamai, atsiverk!

Lig šiol nė karto nepavyko.

Nušaukite, kai liausiuosi bandyt. 

Poguliai

Neužtenka prigulti, nusiteikti ir laukti.

Reikia kačių, rėkiančių už lango,

Žiemos, sningančios vidury vasaros,

Ir mėnulio, rodančio takus žvaigždėms,

Krintančioms ant žemės snaigėms.

Reikia detales sulieti ir praskiesti

Gatvių muzika, vėsaus oro srovelėmis,

Laikrodžio amžinu tiksėjimu,

Milijonais veidų, kuriuos laikrodis paveja,

Pralenkia ir vėl apgauna

Kas dvidešimt keturias valandas.

Reikia tikėti atsitiktinumu ir idėja,

Kuri kartais taip ir negimsta,

Kai nepadeda net Cezario pjūvis.

Reikia peržengti Rubikoną ir suprasti,

Jog beprasmiai žodžiai neprasmingi,

Ir niekados nenusiminti,

Kad esu įdomus tik pats sau.

Užteko prigulti, nusiteikti ir laukti. 

Nemylėsi

Susitiksim telefonų knygoj –

Tarp Adomo Abo ir Žvurgždų Živilės

Įsprausti į stalčius.

Į tavąjį alio sušuksiu – labas!

Ir pasiūlysiu nupirkti puodų rinkinį

Arba lėkščių.

Nepirksi. 

Turisto Vilnensis

Ich bin turisto lituano, daug keliauju.

Ekskursijas organizuoju iš Žirmūnų, troleibusais –

Siūlau atlankyti sielą gimto miesto šįsyk,

Nes širdį – „Akrą“ net per daug atsižiūrėję.

Čia vokiečiai ir lenkai būriais

Šlifuoja mūsų akmenis kas dieną

Gatvėje Pilies ties Gedimino atminimu.

Shalom, my friend America!

Kreipia Vildaugas tėvynę Vakaruosna,

Gina mylimą žemelę kunigaikščių

Nuo akiplėšiško Wilno nasze!

Gatvių puošmeną vis dar panelę, vis dar Rožę

Pamėgo girti britų objektyvai –

Fotogeniška puošni dama uždirba dar vienam

                                 bokalui „Pilies menėj“,

Taip pat naujai skrybėlaitei iš „Humanos“.

Kaulėtam ispanui kelia šypseną „Grasas“, o

Katedroje nuo užklupusio lietaus slepiamės kartu su

                                                      musulmonais;

Ir skamba čia gatvės gatvelės,

Ir vis vienu svaiginančiu ritmu – O Sole Mio!

—————————————————

Pan rozmawia po polsku?

Kto mi powie, gdzie można znalieźć toilet? 

Tą naktį

Tą naktį, kai žiogas balutėj striksės,

Aš noriu, kad tu paniuniuotum

Lopšinę prie mano ausies.

Kai žingsniai už durų nutols,

Su meile – ant pirštų galų,

Aš noriu, kad tu dar sugrįžtum,

Nes likti vienam nedrąsu.

Tenoriu, kad man pakuždėtum –

Brangiausias pasauly esu,

Galbūt dar tuomet nesuprasiu,

Jog turtas didžiausias – tai tu.

Tą naktį, kai rudenio lapas nukris,

Aš noriu darsyk prisiminti

Lopšinę vaikystės šalies. 

Ciklai

Prieš atsakant į klausimą,

Reikėtų aptarti vyšnias ir obuolius (obelis),

Jų prasidėjimą iš nekaltos žiedlapių sueities,

Embriono stadiją, niekam tikusią rūgščią

Paauglystę vasaros dailiomis dienomis ir

Brandą, atėjusią su lietumi ir mirštančiais

lapais.

Po gedulingos žiemos – prisikėlimas ir

Vėl daugybė nekaltų prasidėjimų;

Prasidėjimai kartojasi kas 365 paras

Ir ketvirtį, o jei kuri obelis tampa

Nevaisinga – nupjauna, iškasa su šaknimis

Ir pasodina naują energingą hermafroditą

Arba nesodina nieko.

Įdomu, ar žydėjo sodai prieš 2015 metų? 

Sausra

Mano Kristus, įkalintas klausykloj, – kiek kitoks,

Nei garbingų žmonių. Ne už nuodėmes

Daužo krūtinę, šaukia grįžti, paimti kartu –

Tai turėtų būt ženklas pasveikti.

Vieną naktį girdėjau jį verkiant – prašė

Gailesčio sau ir tėvams.

Patylėjau už durų minutę. Pamaniau –

Mums skirtinga dalia.

Kitą naktį be poilsio plūdos – išvadino

Piktąja dvasia. Nežinia, apie ką prišnekėjęs,

Tvojo kryžium –

Tai jojo auka.

Ir tik viską išbandęs nurimo:

Tu mirtingas, ne mano valia;

Palieku dykumoj, esi vienas, kai

Norėsi vandens – atgailauk. 

Alyvoms

Jei matai, kaip griūna karalius, nereiškia –

Esi karalienė.

Tai tik bloga dienos pradžia.

Negeras sapnas.

Nepadainuota lopšinė prieš miegą -

Trumpos vasaros naktys, po jų – pradžios.

Šoki nuo tilto ir skleidžias lelijos.

Tavęs dar nebuvo,

alyvos žydės.

Tavo miestas

Įeinu į tavo miestą – šiek tiek verkiu,

O gatvės juokiasi bedantėje prietemoje,

Žibintai šiek tiek jas demaskuoja, bet

Tik šen bei ten – ne čia.

Tavo miestas pasitinka didžiųjų pirštų

Kombinacijomis gatvių stenduose,

Jų šešėliuose kylančiais lėktuvais,

Kylančiomis stiuardesėmis;

Tavo mieste šiek tiek šalta.

Šiek tiek neįprastas kvapas – nesakau, kad

Prastas, galbūt visas pasaulis juo žavisi,

Galbūt apie jį pasakoja gidai savo kaimenėms;

Tavo miesto akys iš tiesų didelės.

Užsimerkęs matau, kaip Eiffel’is nušoka

Iš savo bokšto.

(Bet tai jau nebėra tavo miestas) 

Lietuviško kino klasika

Lyrinė ji atėjo prie ežero:

Skalbs šeimos kojines, staltieses,

Kitokius skudurus, susikraus į dubenį

Po pusvalandžio ir – kita scena. 

Niekai

Apie nieką čiurlena upeliai

Daužydami krūtinę į platėjančius krantus,

Pulsuodami bangelių ritmais,

Striksėdami per dumblius palengva.

Kaukšėdami bateliai apie nieką

Patraukia vyriškus praplyšusius batus,

Kutena pėdas, tūnančias juose;

Adomas mėgo ievų kvapą.

Ir eilės, būna, gimsta

apie nieką. 

Tylūs paukščiai tyliai krenta

Už lango tylūs paukščiai tyliai krenta,

Mėnulis tyliai sninga žvaigždėmis –

Tos tyros, tačiau silpnos snaigių gėlės

Apkloja plunksnose įmigusias nendres.

Už lango tylūs paukščiai tyliai krenta,

Plasnoja vėjas, taršo sniegą eglių šakose;

Išdrįsęs pėdsaką take pamesti,

Lapiukas uodžia plunksnas pusnyje.

Už lango vikri lapė vikriai slenka,

Lapiukas slinkt nemoka, nors vikrus.

Mamytė lapė niekados nesakė,

Kad draugas eketėj labai drovus.

O man mamytė niekados nesakė

Į apačią pro langą nežiūrėt –

Už lango tylūs paukščiai tyliai krenta

Ir aš pro langą tyliai iškritau. 

Gegužė

Jei snigtų gegužę –

prieš nustebdamas suskaičiuočiau

penkis rankos pirštus. 

Varnalėšos

Taip lengvai plyšta stygos –

Juodos varnos būriais

Ir po vieną – tolumoj

Ir už lango arimuos –

Žvitriai stebi,

Kurioj tako pusėj ramunės pražys –

Į varnalėšas net varnos nežiūri. 

Grūdeliai

Surask grūdelį tiesos kasdienėje duonoje.

Tinkamai kramtant organizmui lengviau

Įsisavinti – paskandinti auką šviežiai spaustose

Skrandžio sultyse ir išsunkti ligi paskutinio

Angliavandenio, anglis pašalinti pro

Išmetamuosius vamzdžius.

Surask grūdelį tiesos kasdienėje duonoje.

Atsargiai išimk ir išmesk –

neprireiks. 

Lyrinių nukrypimų skyrius

Po pietų miego iš naujo mokausi skaityti

Lyrinių kalinių ir tremtinių biografijas,

Nagrinėju rezervistų sąrašus, skirstau

Į darbo grupes eilutėse ir stulpeliuose

Dažnai intuityviai ir visada subjektyviai.

Lyrinis Aš

Kaltinimas: grafomanija

Bausti negalima pasigailėti 

Ap(si)nuoginimas

Nuskyniau paskutinį orchidėjos žiedą.

Elgeta tapai, buvai princesė.

Kodėl taip padariau? Aš nežinau.

Mėgstu būt likimų šeimininkas.

Sustingusiom akim žiūriu į tave nuogą.

Ir įdomu, ir gėda.

Jau pamiršau, dėl ko išrengt norėjau.

O vis dėlto – buvai gražesnė su žiedais. 

M.

Ilgokai tylėjai. Užeik.

Kadais melavau, jog nelaukiu.

Ir tie vakarai tampa ilgūs

Negirdint beldimo gaivaus.

Esu pasiruošęs priimti,

Prabilti tavąja kalba.

Parodyk akis. Nesimato!

Ugnies, kuria vakar degei.

Taip tyliai rusena iš lėto

Žarijos – juk jos dar liepsnos?

Baltuos pelenuos kyla vėjas

Ir piešia, ir šiaušia sparnus;

Pakyla subjektų kariauna –

Ar leisi man jai vadovaut?

Gyvenimas dabar, ar po mirties? – atsakė. 

Žemėlapiai

Kaip tik dabar gretimame

Žemėlapyje bunda geišos, o už lango

Delčia nuo žvaigždžių vaiko debesis, tuojau

Išverčia pilvą ir pati užmiega.

Sapnuoja Kopenhagos tiltus ir jais

Plaukiančias karietas, dvaro ponias

Jūreivių eskizuose ir žvejus geltonais

Lietpalčiais girtose islandų valtyse,

Margaritą kaulėtose itališkose

Rankose ir kaltą Moną Lizą, pamiršusią

Įmesti riešutų į graikiškas salotas.

Suskamba žadintuvas –

Geišos ir samurajai gula į lovas. 

Drambliškai

Dramblys drambliuodamas drambliavo,

Dramblėjo drambliškai drambliai

Drambliukai drambliais sudramblėjo

Dramblingoje dramblijoje dramblių.

Drambliai drambliaudami dramblėjo,

Dramblių drambliai – drambliais;

Dramblietiškai apsidramblėję

Drambliai drambliavo dramblinyn.

* * *

Tėvas mazgojo kojas ir žvelgė gilyn

Į drumzlėtą dubenį,

Į pasėtas obuolių sėklas –

Ramuma.

Naktimis išeidavo ant akmens,

Uosdavo tabako dūmus

Ir niekados neašarojo,

Kai, vėjo blokšti, graužė akis.

Obelys neišaugs.

Atskris plėšikų būrys ir išrankios

Kiekvieną sėklą iš arimų.

Tėvas ir nesitikėjo, jog sudygs.

O visgi – obuolius mėgo. 

Nuoskaudos

Paaugęs sužinojau, jog drugiai tėra kirmėlės –

Vikšrai spalvotais sparnais.

Norėjosi pagauti, nuplėšti spalvas ir

Numesti į kopūstus –

Pavydu, nes vis dar esu kirmėlė. 

Subtilybės

Jei pieščiau subtilumą – tai būtum tu

Po žvaigždėta mėnesiena tarp trijų

Beržų lengvai šiurenamų šilto

Brizo, pliko kalnelio viršūnėje

Su žiogais, pabalnotu žirgu ir

laumžirgiais.

Atsistojus apsišluostytum, uždarytum

Duris su vidaus organo formos išpjova

Ir, velniop tą subtilumą, nepamiršk

Nusiplauti rankų parjojus namo. 

Kas banalu

Žinai, kas banalu? – kai jūroj dūžta bangos.

Kai šviečia saulė ar kai lietūs lyja tamsoje.

Kai žiogas maudos baloje ir čirškauja svirplys.

Kai ankstų rytą žadina lakštingalų balsai pabodę.

Žinai, kas dar? – dviejų širdžių (hetero)plakimas.

Kančia ir nerimas, ir atgaila, ir jausmas;

Paklydus siela, kryžiaus kelias ir botagas teisingumo.

Ir žmonės, individai atgyveno.

O ko svarbiausia vengti? – paprastumo.

Ir trys posmeliai keturių eilučių menkas lygis.

Didžiausia nuodėmė jaunam poetui – rimas.

Tobula, kai pats vos supranti, ką nori pasakyti. 

Banalus banaliai parašytas eilėraštis apie banalų banalaus lyrinio subjekto išgyvenimą

Juk žinai, kad smėlyje leidžiasi saulė,

Kad jūroje skęsta krantai.

Būk rami: debesėliai kas rytą vis plaukia,

Vis nardo juose spinduliai.

O už kelio – nauji atradimai,

Už miško – gaivesnė audra.

Atsimerk įsilipus i pušį –

Gali kalnus apglėbti ranka.

Atsigręžus į savąjį kampą

Nepajėgsi nukreipti akių –

Užsimetusi rudenio paltą

Nustryksėsi atgal takučiu. 

Apie buitį

Dūžta vėjai krantuose prie Nebraskos

Ką tai reikštų, mieli akiniuočiai?

Aklos dienos su druskos žiupsneliais

Bėga pievomis, sąnarius graužia.

Socialinės gležnos personos bados

Ietimis ir smailais pirštais.

Kaip kalbėtų, mieli akiniuočiai,

Kambary vieniša taburetė.

Ką kalbėtume mudu per naktį, šviečiant

Sniegui ir dulksnai už lango,

Jei prisėsčiau šalia kiek pakrypęs,

Jeigu būčiau taip pat taburetė?

Bėgių vingiai

Sugaudytas kulkas prisimena randai.

Kasdien vis tolsta greitaeigiai traukiniai,

Tempiantys prieš srovę mano dievus.

Jie kviečia ir mane, bet aš

Nenoriu. Laukiu.

Du ereliai veria žvilgsniais vienas kitą.

Žudančiais ir nemirtingais.

Gins savas viršūnes, kol kalnai išgrius.

Išdidus ir aš. Laukiu.

Nyksta pakantumas bėgių vingiuos.

Nebeliko nė menkiausiųjų stabų.

Nebeliko laiko. Šitas – paskutinis. 

Ką sako lapė?

miau,

man girdis

toliuose

regėjau 

vaikščioti ant ugnikalnio atbrailos griežtai draudžiama

pasinaudoję

ugnikalniu

nepamirškite

nusiplauti

su

muilu

sėdėti ant atbrailos

tabaluojant

kojomis

pavojinga

slidi danga

duoti kelią

tankams

baudžiama

bauda arba areštu

atsargiai

mutatis mutandis

karšta.

Pokerio pradžiamokslis Nr. 5⅕

Ilgas kelias pasibaigia tyliai

jūros gūsis tarp trumpų naktų

dvelkia smiltys kopų smėlio

pasiilgstu tvirtųjų pečių;

mon seigneur, jūsų vergas parengtas

eiti.

Ir praeis – dar per keturias strofas,

šauks delnais didžios kastos ir spalvos

pralaimėjusiam pokerio ranką –

gali klupti karalius prieš damą,

lygiai tūzų pora ar viengungis,

8.

Ir praeis – nesustos nusilenkti dėl

vos juntamo nugaros skausmo

bučinys vietoj kojų į kaktą;

buvo vergas už poną aukštesnis,

būna

Eina lyg niekur praeina,

lyg šešėlis į niekur iš niekur;

ir praeis – kiaurai sienas, berlynus,

taip lyg niekur iš

nieko

Juk

būna, kartais eina – išeina –

stato viską – botagu sugrįžta –

dėl vos juntamo nugaros skausmo;

mon seigneur, jūsų vergas nugaišo.

Pagrindai

Žiemą kartais sninga, kartais – atodrėkis,

Kalėdoms praėjus, vaikai nurengia medį, kurį

Patys ir aprengė, jam slenka spygliai,

Nors dar nebuvo senas, anaiptol – dailiausias

Iš pasitaikiusių pakelėje, dvi nerimo savaitės;

Geniai baltais chalatais konstatuotų džiovą,

Nors problema labiau psichologinė –

Prarastas pagrindas po kamienu,

Jokios vilties kabintis į abejingai šąlančią

žemę.

Pažinimas. Pradžia

Myniau basom kojom stiklą.

Kraujas degė. Tu ugninė,

Ugninė mergaitė. Tu liepsnojai,

Nešei man šakelę alyvos. Pražydo.

Lijo, gal snigo žiedais.

Degei ir virinai kraują –

Kad aš nebetekčiau jėgų,

Kad tu neišlyditum saulės.

Stiklas įskilo.

Kad suktųsi žiedlapiai vėjy

Greičiau ir greičiau, vis greičiau;

Po kojomis pagrindas skilo –

Kritau ir kritau – vis žemyn – ligi šičia –

Pažinimas. I

Nukritęs nejaučiau skausmo.

Vien kalė pakaušyje būgnai: kvai-lys,

Kvai-lys-lys-lys, o ji ugninė,

Ugninė mergaitė. Kvai-lys.

Užslinko tamsa – ar sudegė saulė?

Kaip šalta – ugninė mergaitė – taip šalta –

Net šiaušias plaukai, nuogos šlaunys

Gauruotos. Kvai-lys.

Žiūrėjau į jūrą – kur saulė nuskendo.

Akys išniro – daug saulių – kvai-lys.

Jos visos vienos neatstoja.

Vilnys plėšrūnės pėdas ragauja – trauks ir mane

Paskui tamsą. Švelnios ir šiltos –

Dar saule alsuoja.

Pažinimas. II

Pažadino tolimas klyksmas nežinomo paukščio.

Saulė kraujavo – ištrūko iš jūros nasrų.

Ropojo skruzdės per kūną, mynė takus

Ir šnabždėjos nebyliai – kvai-lys.

Stojaus ir klupau, ir vėl ėjau, klupau ir stojaus,

Nes žuvį ėdė paukštis, paukštį – lapė;

Triušis ėdė žolę, triušį – vilkas.

O aš neišrankus – visų paragavau

Ir tyliai laukiau,

Kas mane suės.

Paukštį pavadinau žuvėdra.

Giesmės

Iš naujo aidi bokštų muzika ir gula

Į žemę kartu su varpais ir jų bokštais –

Ten aidas nutyla.

Tylėk.

Pernykščiai lapai

Dar vadinai vardu kasdienius rūbus

Ir skalbinius džiovei ant tos pačios

Virvės – pasikarčiau,

Jei viską sukabintum;

O medžiuose ošė gegutės,

Vieversėliai ir beprotės zylės;

Buvo pavasaris, ant šakos siūbavo

Tuščia lesyklėlė.

Guldavai šalia į lovą ir sapnuodavai

Nežinia ką, o aš spardžiau

Negarbingai gulintį pasąmonės vaisių –

Po nakties skaičiavom mėlynes ant tavo

Kojų, bet niekas to nematė;

Aiškinai, kaip sukasi pasaulis, bet

Niekados netyrėm horizonto ir

Nesimaudėm nuogi ežere.

Vis vien ateis laikas mirti ir niekas

Nepasiges pernykščių lapų,

Kokie žali bebūtų –

Ant žemės ir žemėje.

Nebedrįstu rašyti daugiau, nes

Poezija kartais pildosi –

Tarp eilučių interpretuoju save;

To praeiviui suprasti nelemta –

Jam ir nereikia.

Vaterlo

Štai tada – nusivylimas.

Praaugau Napoleoną, bet ne jo dvasią.

Galbūt centimetruose glaudžias tuštybė,

Kurioj pasimeta tvirta valia.

Aš nevedu tautos,

O po šakom akacijos prisėdu vis rečiau –

Baltumas jos ne kiekvienam paskirtas.

Tik tam pavyksta trauktis iš Maskvos,

Kas geba iki jos nueiti.

Štai tada – nusivylimas.

Koks ilgas kelias iki Vaterlo, Elena!

Pasakų miestas I (haiku)

Tik ant Ozo kalno

Rusiją nuo Graikijos

skiria vos žingsnis.

***

Šopenai kasdien

troleibusuos užgroja.

Valkata dairos.

***

Aš tave myliu,

bet niekad nebučiuosiu –

nesusibėgsim.

***

Bokšte sukiojas

ne vienas narsuolis – gal

ieško princesės? 

Kas sugriovė kolūkius

Nenoriu pasakot istorijos, jos vagos –

tik vieną epizodą iš dainos kadais dainuotos,

tiktai atomą iš molekulės nuskelti

ir pradanginti vėjyje, it duonos kvapą.

Nėra svarbus veikėjo vardas, veido bruožai

ar veikla, nemandagu atskleisti amžių

(istorikai nesutaria, ar 2000 yra dvidešimt,

ar jau dvidešimt vienas šimtas –

kalendorius gan sudėtingas dalykas),

net nesvarbu, ar veikėjas buvo vienas,

ar jis iš viso buvo, o gal tai buvo ji arba

nebuvo jos – ji ne poezija ir net ne eilės,

o jis galbūt bajoras ir nemoka kepti duonos,

tik iškeptą įtrinti česnakais, pabarstyti

druska ir suvalgyti.

Kapitalizmas iškreipia rimą ir daug valgo.

Šaldymo sezonas

Sunkiai ruduo alsuoja klevo lapais apsigaubęs.

Jaučia, kaip nosį žiema žnaibo.

Flirtuoja.

Suvilios ir pames, kai jausmai atvės.

Pasakų miestas II (haiku)

Aukščiausia eglė

net per Kalėdas gaudys

telesignalus.

***

Rytas ultras ir

Pietų IV [ketvirtoji] ant

kiekvienos sienos.

***

Čia vokiečiai ir

lenkai būriais šlifuoja

mūsų akmenis. 

Partija

Kad ir kiek bandau žaisti savęs pažinimą –

Rankos dreba. Slepiu kišenėse

(Ne todėl, jog virpa); dvidešimt pirmasis

Amžius. Abejotinas abejingumas.

Gal išaugsiu.

Arba būsiu dramos karalius.

Nelabai vyriškas. Bet teatre reikia

Visko, don Kichotai.

Kai perskaitysiu daugiau knygų, kreipinį

Pakeisiu. Arba būsiu dramos karalius.

Tada nieko nekeisiu.

E2-E4, o toliau – kaip Dievas duos.

Po devyniolikos ėjimų nenusileidau.

Grasino, kad dar tik pradžia.

Pasakų miestas III (haiku)

Teka takelis                *             Teka takelis,

basa Vilnelė bėga        *             įvingiuoja į Nerį

vaiko kojelėm.            *              Vilnelė basa.

* * *

Lyja rugpjūtį,

vis kiti lapai spaliais

krinta ant amžių. 

Akmenukai

Ir likęs tarpdury tėškiu save į balą,

Kad ašaras paslėpčiau nuo atspindžio akių.

Ir merkia lietūs sūrios jūros skausmą;

Atgimt aušroj narsus nesugebėjau,

Nors pasakas skaičiau gražias lig sutemų.

Iškėlęs aš sparnus į tėvo žirkles

Pro vaikiškas audras į žemę sugrįžtu.

Ir staugia, ir riaumoja tigrų galvos.

Sugrįžęs liūdnas džiaugsmas netikėtai plyšta

Ir meta akmenuką į mane bala.

Pasakų miestas IV (haiku)

Varpinės dūžių

nepailstantis pulsas,

kraujas bėgioja.

* * *

Čia tankai praėjo

čia obelys plaka languos

vieninga širdis

* * *

Miškingi plaučiai,

kraujotakos sistema

tobulas kūnas. 

Fabulos

Pastebėjau, jog saulė rimuojasi

Su pasauliu ir meile.

Tariau – parašysiu knygą apie dangaus

Kūnus ir Žemėje pirks.

Kūnai domina nuodėminguosius,

O nenuodėmingų šioje planetoje nėra.

Tai kas mane pirks?

Pamaniau – gal būsiu paklausi prekė.

Pažvelgiau į veidrodį – nuogas nebestebinu –

Pornografijos verslas ne man.

Todėl ir nerašau apie saulę.

Drama

Naktinis seansas ložėje

Pasibaigęs nuodėme,

Teatro atdaras foje

Laukia melo dramos.

Laikrodis nubrėš ribas

Gongas laukti verčia.

Vyno taurė nebaigta,

Šukės skausmą kenčia.

Kas jam leido rinktis,

Ar verta egzistuoti,

Klausimas beprasmis

Apžavėjo protus.

Išgyvena damos dramą

Pasakų pasaulio,

Šoka aktorės kankaną

Kol prapliūps fanfaros.

Bravo!

Aptemptų kailinių sezonas

Žiurkės sumigo pelėkautų saujoj –

Tokia ramuma ramuma.

Miega ir mamos, ir tėčiai,

Tik juokias begėdžiai saulutei pašvietus

Pro grotas langely kalėjimo.

Kaip juokias nubudę vaikai. Arba verkia.

Kaip žysta ir pražysta pienių pievos –

Kaip daug aplink pavasario tylos.

Išsirengia ir paukščiai, ir barsukai puošiasi

Ir veržiasi į naują kailinių kolekcijos sezoną.

Nei vienas snukis ligi šiol nesakė:

Yra bėda – nėra kuo apsirengti.

Sinoptikai vėl pranašauja gaivią rasą;

Į madą grįžta aptempti drabužiai,

Apsmukę ir pūsti – ligi kitos žiemos

Lai būna pamiršti.

Katinas demonstratyviai springo nemadingom žiurkėm.

apgailėtinai apgailestauti apgailėtina

Tavo ašaros kuria eiles.

Akmenys virpa, kai tąšo lašai

– lašas po lašo –

po jungu lietaus.

Į Tave klumpu.

Būčiau vertas – kojas bučiuočiau

– mesčiau popierius –

prirašyčiau rulonus ir šluostyčiau subinę

– lai bus bent ana kultūringa.

- apgailėtinos eilės teliko

Rudenio balkonai

Po balkonais šlama gelsvos pievos,

Kai užmiega autobusai ir vaikai nubėga

Išklotais rudens vaivorykštėm takais.

Užkaičiu arbatos, paimu puodelį dviem

Nuzulintom ąsom. Baigė griežt kaimynas Ir

skalbimo mašina išsikvėpė po darbo.

Jei atspėsi mano asmens kodą – atsiversiu,

Įsileisiu nykios laiptinės tamson.

Eisim pasėdėt tarp skalbinių balkone

Ir sulauksim, kol sumigs betonų žiburiai.

Saldžių sapnų

Stovėsiu ir žiūrėsiu aš į tavo kvailą dangų

Ir į žvaigždes, kurios nekris šią naktį.

Deja, nežydi rudenį lelijos.

Tik paskutinis pulkas išskrenda ir nebegrįš,

Kol vakaras atslinks dienoj miegoti.

Kai krinta lapai po tuščiais lizdais

Ir loja Brisius apie antrą galą.

Pakėlus galvą į mėnulį žvelgs,

Ištars nebyliai – viso labo…

Tada matysiu tiktai ją, nes kris mėnulis,

O ne žvaigždės.

Svirplys raudos iš pat gelmės –

Juk tu dar čia, o ji negrįš.

Takeliai į eglyną

Tarp snaigių kai supaus, įraudęs lapas,

Ir pažeme sklidau, kol tirpt pradėjau.

Šis traukinys išplauks per bėgių jūrą,

Nuplaus pūkšėjimas anglim ir sniegą, ir marias.

Jų būta už takelio į eglyną.

Tarp lapų kai supaus, pabalus snaigė,

Ir pažeme sklidau, kol palytėjau.

Šis laivas išdardės per jūros bėgius,

O kelią jam padės surasti vyturiai.

Takelio būta net ne vieno.

Įšalas

Šie trys posmeliai sukrešėję, nebeturiu

Gaivių minčių – atneški, vėjau,

Švelnų gūsį iš apledėjusių kalnų.

Numesk varveklį stiklo kojom –

Tegu pabėga nuo stogų,

Šuoliuoja per pusnis ir grakščiai

Ant grindinio pabyra gabalais.

Tuomet visas šukes sušluosiu,

Lipdysiu padrikas mintis,

Kol prisikels pavasaris iš miego –

Šį eilėraštį užbaigs.

* * *

Nebematau tavęs, tik lūpas,

Kurios taip tyliai šnara,

Vos čiurlena,

Kremtasi dėl neregio manęs.

Nebegirdžiu – tik ūžia vėjai,

Iš Šiaurės išilgai skersai.

Galėčiau perbrist jūrą, okeaną,

Bet moku plaukt tik žodžiais

Arba skęst.

O lyja vis gausiau

Į prakaituotus delnus,

Girdžiu: sustok.

Nubėgu.

* * *

Tyliai skęstu drauge su ta smilga

Ir visom kruopelytėm blyškiom,

Kurias bėrei iš delno į dirvą

Kaip per sėją prieš žiemą rugius.

Apsiklojo, sušilo, užmigo,

Karkė varnos kažkur tolumoj…

… Nei viena neišdygo į šviesą -

Atkarksėjo.

Išbadė akis.

Nemiga

Tai buvo metai ilgi kaip dienos,

Kai urzgia šunys ir pusnys užkloja

Takus į apleistus kregždučių lizdus.

Tądien iš ryto negausiai pasnigo,

Purtėsi eglės nuo vėjo lig vėjo

Ir krito nuo medžių speigai.

Spiegė ir spengė tyla tankumynuos, Kur

saulė nešildo, o šaltis nekanda – Tik

juokdamas žnaibo pušelių spyglius.

Tyliau net už tylą,

Lyg miręs nebyliai.

Suplazdo sparnai ir pakilo.

Tarp spindinčių snaigių spalvotai raudonas –

Tik vasaros aklas drugys.

Gandrai

Akimirkomis, kai pasieniais slenka

Laimingų pabaigų karaliai,

Tylomis apleidžiantys patalpas –

Be fanfarų ir be vainikų,

Vis kukliau modami.

Laibomis kojomis gandrai

Šukuoja aukštą žolę. Suprasdami,

Jog sensta –

Neliko pievoje užburto princo,

Vien varlės žalios.

Ant stogo užlipti nebuvo sunku –

Stebėti, svajoti.

Juoktis garsiai ir žliumbti nukritus.

Pavasarį sugrįš gandrų vaikai

Į seną lizdą.

Erospektyva. Rugsėjis

Baikštūs medžiai šoka vėjui striptizą

Vis drąsiau mesdami drabužius

Ant nuvargusios žemės,

Ir kosti.

Ruduo užkiša banknotą ir reikalauja dar.

Tango

Sudėjai kelis posmus tobulo ritmo,

Įbrukai skambių žodžių netikėtai prastai minčiai

Ir prašei, kad vadinčiau

Poetu.

Tuomet pasisuko planetos apie ašį,

Keitėsi fazės – peizažai šoko tango.

Sirenos niūniavo lotynišką aistrą,

Neįgudusios kojos trypčiojo dvejodamos.

Prisiminei, jog esi prastas šokėjas;

Pargriovei partnerę ir eilės baigėsi.

Sluoksniais

Istorija minės vos kelis:

Obamą, Osamą ir dar vieną,

Kuris į programą neįtrauktas.

Tik šiaip – dėl bendro supratimo nufilmuotas.

Visi kiti – sluoksniuoti.

Milijardais. Patariama neapkrauti protų.

Su paklaida kelių, keliolikos milijonų.

Tu, aš ir dar

maždaug milijardas

             trys šimtai

                          keturiasdešimt aštuoni

milijonai

             šeši šimtai

                          dvidešimt penki

tūkstančiai

             septyni šimtai

                          aštuoniasdešimt

trys

––

apvalinkim iki 5%

Prarasti

Praėjusią vasarą regėjau –

Natiurmortuose sirpo kriaušės –

Metaliniai kareivėliai tik žaidė karą.

Netikėjau, jog kriaušmedis liks

Tik ant popieriaus vaikų stalčiuose.

Muilo burbulai

Kai į juodą dangų visos rankos kyla,

Uždengdamos net atkakliausias žvaigždutes;

Juk niekada nemėgau pabaigos dirbtinės

Ar subtilios mirties, nes kvepia ji kitaip.

Kadaise nežiūrėjom muilo dramų melo.

Likau toks pats, bet tu…

Kai pabučiuos jaunoji titrų raideles,

Pravirksi – lyg dukrą ją kas dieną auginai.

Ir vėlei antras dublis nuo pradžios:

Čikito nuolat engia Chuanito.

Su kuo šįkart bučiuosis pasakos Pelenė –

Niekšu Chosė ar rūpuže kilminga?

Brangioji, kas ten sprogo?

Aktualijos

Vagono durys užsidaro; jame

Daug didelių akių; jauna mergaitė

Alsuoja langą, spaudžia delnus;

Kita stotelė;

Jūsų bilietėlis…

Perone laukęs dėdė

Visas akis nušovė.

Sakė, pedofilai.

Mūsiškai

Ryte prasimerksiu paniuręs,

Nes vakar toksai užmigau –

Virš jūros pakilęs lėktuvas –

Tik dryžis. Net dryžis visatos skliaute.

Dryžuota kalėjimo paletė –

Kaip filmas Paryžiaus centre –

Aš sėdžiu po stogu žvaigždėtu

Ir gaudau signalą laukų (Eliziejaus).

Paryžių mačiau tik ekranuos.

Ir aš (kaip ir tu) europietis –

Nuo saulės slepiuos akiniuos.

Paslėpčiau pakauš į beretėj –

Ne frankas –

Tokius mes vadinam gaidžiais

Ir giedam labą rytą

Ant savo krūvos.

Rytais prasimerkiam paniurę.

Apie vyšnias ir kita

Jei rudenį žydėtų vyšnios…

Būtų nesąmonė.

Nesąmonė būtų ir šuns penkta koja; 

Zuikis su maudimuku kopose, 

Mėnulis su akiniais nuo saulės, 

Saulė su akiniais nuo zuikių.

Jei rudenį žydėtų vyšnios…

Atgarsiai

Nors žinai, kad pasaulis spalvotas –

Gaudo atgarsius telebangų –

Pasislėpę nuo blyksčių po skėčiais

Bridom tamsiai baltu eskizu:

Šykščiai mojo praeiviai be veido,

Urzgė šunys cenzūros fone;

Už užuolaidos viešbučio lango

Žaidė garbanom pikų dama.

Dar kažkur tolumoj gimsta rytas.

Spardos kūdikis Dievo vardu;

Iškankinta gimdyvė suspėja

Aptaškyti paveikslą krauju.

Balta drobulė uždengia veidą,

Bet lydintieji nesiskirsto.

Apie vandenis

Toks skaidrus okeanas, o žuvyčių nėra –

Tik sudrėkęs akmuo ir šlapinasi

Gulbė įmerkusi kojas.

In memoriam

Ateis laikas ieškoti ženklų,

Žengti pėdsakais,

Gręžtis.

O kol kas – tik pirmyn naktų žirgais šuoliuoti,

Prasilenkti,

Nepastebėti ar atidėti.

Belieka interpretuoti, kai naktys pasibaigia.

Alaus pučas

Miuncheno vyrai

iškrovė mandarinus;

išėjo alaus

Dienoraštis

Jau tik atsitiktiniai liko kartai –

Pagalvę ištiesiančios rankos

Taip stipriai kaklą surakina

Nakty nemiegančio rudens.

Vienu metu, kai lapai krito,

Dainavo vėjas lopšines,

Norėjau būt šaunus poetas –

Tuomet rašiau apie gėles.

Paplokit, kai man jau nulipti

Nuo scenos, nuteiskit

Už ritmo klaidas ir už

Tai, jog patinka plojimai.

Norėjau būt šaunus poetas –

Bet tik dienoraštį vartau.

К чёрту

Išmoksiu vyriškai pateikti grafomaniją.

Kada nors.

Nebus isterijų, dejonių, baimių.

Tvirtybė ir rimtis,

Mirtis ir pistoletas.

Neverks moterys, neklyks vaikai.

Nebus spalvų – tik juoda arba balta,

Blizgučių, grimo.

Tik kaukės natūralios

Ir užkalti langai.

Nežymiai virptels lūpa.

Paskutiniai žodžiai bus prie rusiškos ruletės

Ни пуха ни пера – gaidukas.

К чёрту, abejingai 

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt/knygos