Dr. Artūras Valionis

ĮVADAS Į METAFIZIKOS ĮVADĄ

Paskaitų konspektas pažengusiems. Smulkioji eseistika

Viršelio nuotrauka – Artūras Valionis
Viršelio dizainas – Diana Ramanauskienė
Redaktorė – Asta Kurganovaitė

ISBN 978-609-95973-7-9

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2018

Autoriaus žodis

Šis paskaitų konspektas natūraliai susiformavo kaip daugiametės socialinės percepcijos ir introspekcijos išdava. Kaip viltinga pastanga pažvelgti į tai, kas nebūtinai pamatoma iš nuosavo krėslo ar iš pirmo žvilgsnio. Kaip intencionalus bandymas kūrybiškai atsinešti į mus supančią tikrovę. Kažką lingvistinio ar fenomenologinio, jei to kažko realybėje ima ir netyčia ar specialiai pritrūksta. Skaitytojai kviečiami įsijungti atitinkamą sąmonės pavarą, išeiti iš komforto zonos ir tapti šio analitinio projekto bendrininkais. Elektroninis knygos formatas tai vienareikšmiškai leidžia.

Artūras Valionis

Leidėjų žodis

Dr. Artūras Valionis... 
Daktaras ar draugas?
O gal Dr. Poetas? O gal Dr. Žaidėjas?
Kad šiam autoriui visokio plauko žodžių ir minčių žaidimai prie širdies ir kitų fizinių bei meta-fizinių kūno bei sielos vietų, jau seniai nebe paslaptis. Tai liudija ne viena ir net ne dvi jo poezijos knygos.

O šiuo ĮVADU į metafizikos ĮVADĄ dr. Artūras Valionis tai dar kartą patvirtina.
Ką gi –  dr. VALIONI, VALIO!

Kadangi šis tekstų šiupinys niekaip nesutilptų į jokius žanrinius rėmus,
dr. Autorius visa tai pavadina „Paskaitų konspektu pažengusiems. Smulkiąja eseistika“.
Na ir valio! 

Su dr. Autoriumi nesiginčysime, net ir būdami šiek tiek pažengę… O kai kur net ir kai ką peržengę…
Ir net pastebėdami, kad visų šių dr. Artūro Valionio paskaitų kurso kviestiniais dėstytojais galėtų būti, pavyzdžiui, dr. Merfis su savo dėsniais, nuogirdininkas Ričardas Šileika su savosiomis nuogirdomis arba dramaturgas Herkus Kunčius su savosiomis trumposiomis pjesėmis-dramomis…

Taigi, kas norite pasiruošti visokioms gyvenime nutinkančioms meta-fizikoms, tai ir padarykite skaitydami šią knygą. Ir pagaliau galbūt tapsite Žmogumi! Nes kaipgi kitaip, jei ne taip:

Iš Dialogų | Small Talk:
– Kuo tapai?
– Aliejiniais. O tu?
– Manau, kad žmogumi.

 Tai buvo NAUJO VARDO leidėjų žodis.

33 lietuviško dzeno koanai

1. Nėra to blogo, kas neišeitų.

2. Duok durniui į kelią.

3. Peršokęs griovį pasakyk hip hop.

4. Meilės trumpos kojos.

5. Tyli kiaulė ir už šiaudo griebiasi.

6. Ne šventieji didžią naštą pakelia.

7. Obuolys nuo obels – dar ne pavasaris.

8. Dovanotam arkliui žodis žvirbliu išlekia.

9. Kas kardą pakels, tas ir ant liežuvio.

10. Kieno vežime sėdi, to ir skiedros laksto.

11. Kas ieško, tas nevalgo.

12. Bijai vilko – sriubos neišvirsi.

13. Kas tėvų neklauso, užpakalį nusidilgina.

14. Tėviškės ir dūmas iki kelių.

15. Ant durnos galvos nesimato miško.

16. Blogam šokėjui ir akmuo kruta.

17. Nespjauk į šulinį kaip katinas į lašinius.

18. Blogas paukštis vagos negadina.

19. Rytas už vakarą gėdos nedaro.

20. Kalk geležį, kol dantys išbarškės.

21. Moki žodį – greit pasensi.

22. Nuo durnumo velnias uodegon.

23. Sena meilė be dūmų.

24. Neverk pametęs – ratams lengviau.

25. Iš dainos žodžio nepapūsi.

26. Vilką tik grabas ištiesins.

27. Su kuria pasiklosi, su ta išsimiegosi.

28. Daug rankų ir kelią koja rodo.

29. Kiek vilką bešersi, vis tiek trečias pašalinis.

30. Į balą puolęs, pjausi ką pasėjai.

31. Darbymetyje ir akmuo verkia, tinginio valgomas.

32. Gimęs šliaužioti, sotus nebūsi.

33. Anksti kėlęs nerūdija.

Bėgančios eilutės

„Pasakius A, reik pasakyt ir Bė: jei yra ąsotis, atsiras ir besotis.“

„Yra laumžirgių, gyvenančių vieną parą. O jei ta para pasitaiko žvarbi, vėjuota ir lietinga, tai ir visas gyvenimas, galima sakyt, šuniui ant uodegos.“

„Įsigykit naktinius stalelius anksčiau, nei tapsit įžymūs – jei žurnalistai paklaus, kokia knyga guli ant jūsų naktinio stalelio, ką atsakysit?“

„Jei kalbėjimas užsienio kalba šlubuoja, reikia kalbėti sėdint – sėdint šlubuoti sunkiau.“

„Iškilmingiausią akimirką orkestrui nuo instrumentų nubėgo tušas.“

„Vienas garbus šachas labai daug keikdavosi. Jo garbei ir atminimui buvo pavadintas loginis žaidimas.“

„O jei žurnalistai paklaus Kada pirmąkart pasimylėjot? Ir nenorėsit prisipažint, ar 16-os, ar 25-erių, atsakykit: Po „Vakaro žinių“.

„Devalvacijos infliacija: kai ecentas vadinamas elitu.“

„Amerikiečiai filmų kūrėjai Joelis ir Ethanas Coenai pasakė: Šioje šalyje nėra vietos Senukams. Gal todėl įmonė buvo įkurta ne JAV, o Lietuvoje.“

„Rytoj baigsis eilinė pasaulio pabaiga.“

Visokių mažybinių ačiukų ir soriukų vartotojams: „Kai ateis mirčiukė, viskučiui bus galiukas.“

„Kūrybiškumo matas eina po kūrybiškumo šacho.“

„Sustok, akimirka žuvinga!“

„Prieš varžybas komanda pasistiprino vidurio puolėju. Gerai pasistiprinę ir truputį pailsėję, varžybas laimėjo. Vidurio puolėjo sportbačiai atiteko rezultatyviausiam nugalėtojų žaidėjui.“

„Nei šis nei tas yra kurti situacijas, apie kurias galima pasakyti: nu nei šis nei tas.“

„Net ir gulint galima prieiti liepto galą.“

„Kartais labai norisi pasikalbėti apie tai, apie ką visai nesinori kalbėtis.“

„Miestas išsinarino iš tamsos ir pasitiko mus išskėstomis gatvėmis.“

„Teorinės fizikos ir kasdienybės požiūriu, „Laiko nėra“ ir „Nėra laiko“ yra iš esmės skirtingos sąvokos.“

„Šiemet išėjo mano nauja knyga. Ir aš kada nors išeisiu.“

„Kaip išeina, taip ir gaunasi.“

„Jei nežinai, ko nori, greičiausiai nenori to, ką žinai.“

„Paryžius... Eifelio pokštas, Triumfo karka... Karaliaus krūmai... Užtat upė pas juos sena.“

„Nu bet ir kvailas tas durnius.“

„Tai, kas išbandyta žalioj jaunystėj, gali būt perbandyta dramblio kaulo spalvos senatvėj.“

„Biržos naujienos: Kai be proto daug prisninga, kitą dieną sniegas pinga.“

„Kartais žmogus parodo savo tikrąjį moralinį veidą: pasižiūri – o pasirodo, moralinis snukis.“

„Kuo ilgiau gyveni, tuo giliau į mišką.“

„Ichtiologinis oksimoronas: „Nešamas šamas“.

„Kelią perbėgo balta katė. Na, žiūrėsim.“

„Anam tūkstantmety turėjom Black Sabbath, šitame – žingsnis atgal į Black Friday.“

Sausio 2 d. (bet kurių metų): „Na bet nuo ateinančių metų sausio 1 dienos viskas tikrai bus kitaip.“

Jau senovės išmintis bylojo: „Šunys loja, o karavanas ploja!“

„Pavasaris jau čia pat. Net šviesoforas Juozo Tumo-Vaižganto gatvėje ne pypsi, o čiulba.“

„Terminologijos naujienos: „Papuliarioji kultūra, papuliari daina“. Papmuzika.“

„Pakelkit akis į žvaigždes: pažvelkit į save.“

Tie, kas sako „Prie ruso geriau“, paprasčiausiai daro korektūros klaidą, nes realiai nori pasakyti „Prie ruso gėriau.“

„Per žinias informavo, kad pasaulio futbolo čempionato metu žmonės šluoja futbolo marškinėlius. Džiugu, kad dar yra neabejingų tvarkai ir aplinkai.“

„2014-04-04: Lietuvos rašytojų sąjungos suvažiavimas. Suvažiavimas, o atėjau pėsčiom, tai turbūt nesiskaito.“

„Visi keliai veda į bromą.“

Potencialus vertimų biuro skelbimas: „Trūkumus paverčiame privalumais“.

Oksimoronas: „džiazo standartas“.

Praktiškai dzenas: „Tu manęs dabar nežadink. Žadink, kai aš jau būsiu atsibudus“.

Išsiunčiau laišką Kalėdų seneliui, asmeniškai, grįžo su prierašu: „Adresatas jums jau miręs“.

„Ančiuviai – kepurės, kurias nešioja čiuvai.“

Pamokymai ir patarimai, įžvalgos ir atradimai, pašnekesiai ir nušvitimai

Kaip teisingai perspėti, kai matote, kad vėluosite: vietoj „Pasirodysiu 20 min. vėliau“ = „Vėluosiu pusvalandį, bet atvažiuosiu 10 minučių anksčiau“.

Pamokymas su korektūros klaida: „elkis kaip tigras lietuvis“.

„Jei žmogus niekada nedaro klaidų, tai dar nereiškia, kad taip besielgdamas jis nedaro klaidos.“ (Lun Zu, „Pokalbiai su mokiniais“)

– Kada žmogus gali adekvačiai įvertinti, kiek jis paseno?

– Kai peržiūri savo kartos pažįstamų ir bičiulių jaunystės nuotraukas.

(Egzistencinės psichologijos konferencija, III diskusinis panelis, 2015)

„Gėrį nuo Blogio lengviausia atskirti naudojantis Komparatyvistinio Mąstymo Metodika (KMM): šiuos du absoliučius dydžius palyginę tarpusavyje, pamatysime, kad Gėris yra ženkliai geresnis, o Blogis žymiai blogesnis“ („Logikos pagrindai“, p. 34)

„Jei jūsų asmeniniame gyvenime susiklostys tokia situacija, kad vėlyvą rudens vakarą išsiskirsite su mergina visiems laikams, esant galimybei, pasistenkite su ja atsisveikinti stovėdami po gatvės žibintu. Atsistokite taip, kad žibintas šviestų į jus iš priekio, šiek tiek įstrižai, tačiau neakintų, kad neatrodytumėte susiraukęs. Kai mergina nueidama atsigręš paskutinįkart pažvelgti į jus, žvelgiantį į ją, matys jūsų apšviestają, o ne šešėlyje skendinčią kūno dalį ir todėl prisimins jus iš gerosios pusės.“ („Malonaus ir tinkamo elgesio patarimai jaunuoliams“, Kaunas, 1938)

Bežiūrint animacinius filmukus apie miško žvėrelių gyvenimą ir jų tarpusavio santykius, susiformavo moralas: „Jei tu padėsi, tai ir kiti padės. Bet jeigu tu padėsi, tai ir kiti padės.“

Bebūdami Zarasuose pagalvojom: reik pažiūrėt, kaip atrodo siena su Latvija. Išvažiavę iš Zarasų, privažiavom stulpelį su užrašu „Latvijos Respublika“, pasižiūrėjom, apsisukom ir grįžom. Gera iš užsienių pargrįžt į Tėvynę.

Į el. paštą atėjo reklama „Botulino toksino injekcija tarpuakio pykčio raukšlei naikinti“. Ir vaikystės frazė „Kalsiu tau į tarpuragį“ pasipildė naujomis spalvomis.

Vienas žurnalas, pristatydamas vynus, vieną tokį 2008 metų prancūzišką apibūdina: „Malonus medaus, pievų gėlių, greipfrutų aromatas su dyzelino grybštelėjimais“. 

Perskaitęs dar paskaičiavau: nuo 2008 iki 2012 dyzelino kaina išaugo pusantro karto.

Dukra pasigyrė, kad jos klasiokas moka atlenkti nykštį 180 laipsnių kampu. Jėga, sakau, visada taip norėjau, bet nemokėjau. Bet mes irgi buvom kieti – turėjau klasiokų, kurie mokėjo kalbėti, rašyti, skaityti ir skaičiuoti.

Bebėgiojant sau po Druskininkų apylinkių miškus, kartas nuo karto pasitinka apsamanojusių tuščių bambalių salelės, popiergaliai ir kitų miško lankytojų pamirštų daiktų krūvelės; nebaisiai daug, bet pakankamai, kad ateitų supratimas, kokią iš tiesų išmintį mūsų senoliai norėjo perteikti patarlėje: „Kur du stos, visada daugiau padarys“.

Iš jaunojo gamtininko ornitologo užrašų: „Žmogus – vienintelis gyvūnas, galintis skristi su viena plunksna. Žinoma, prieš tai ją pamirkęs į rašalą“.

Penki muzikantai po koncerto susėda ragaut vyno. Pilstantis nelabai įgudęs, todėl keturiems įpila maždaug po lygiai ~160 ml, o penktajam supila kas lieka: ~110 ml. Penktasis: „Ė, o kodėl man pustoniu mažiau?“

„... ir galiausiai beeksperimentuodami sutvėrėm pasaulį. Ryte pasižiūrėjom, kaip ten kas. Ištvėrėm.“ (Homeras kalbina: Pašnekesiai su dievais, p. 3)

„Atsarga gėdos nedaro“, pagalvojo pulkininkas Chosė Maria Manuelis Lopezas, ir įsidėjo keletą džiovintų tortilijų į kišenę. Dar pagalvojo ir išėjo į atsargą“.

Vilniuje stenduose virš gatvių bėgančia eilute įspėjimas, kad policija tikrins vairuotojų blaivumą. Įdomu, kaip tą blaivumą tikrins, nes prietaisai, kuriuos policija turi, skirti girtumui, o ne blaivumui nustatyti. (O galėtų įvesti skalę: sunkus blaivumo laipsnis, vidutinis blaivumas, lengvai blaivas)

Per vėlai sugalvojau... jei dar būtų plačiai naudojami stacionarūs telefonai su rageliais, visai neblogas būtų pasiūlymas psichologinės pagalbos tarnybų socialinei reklamai: 

„Pakelk ragelį, jei nepakeliama“.

Žmona skrido į Kiniją, į Šanchajų. Ech, reikėjo paprašyt, kad parvežtų kokį nors vietinės gamybos daiktą, bet kokį. Būtų egzotiška turėt ką nors iš tolimos šalies, galėčiau visiems rodyt ir girtis, va, žiūrėkit, ką turiu. „Made in China“.

Įdienojęs Gedimino prospektas. Atšilusi musė taranuoja žandą, iš išorinės pusės, ir patraukia savais keliais. Lieka tik nušvitimas, kodėl gyvenime yra teisinga laikytis priesako „Nebūk išsižiojęs“.

Iš jaunojo gamtininko užrašų: „pirštai auga kuokštais“.

Į artėjančios respublikinės dainų ir šokių šventės programą būtų galima įtraukti tradicinį liaudies šokį „polka su riedučiais“.

Futbolo varžybų metu vis tenka iš komentatorių išgirsti: „prarado kamuolį lygioje vietoje“. Dar neteko matyti, bet galgi iš tiesų futbolas kartkartėmis žaidžiamas ir kalvose ar daubose, ir reikia pabrėžti, jei kas futbolistams atsitinka lygumoje.

Į elektroninį paštą vis ateina laiškų, informuojančių, kad į mane besikreipiančio kokio Džono Smito kažkoks baisiai turtingas giminaitis mirė, ir tik aš galiu padėti tokioje situacijoje: jei pervesčiau biški finansų, na, nes reikia ten sumokėti kažkiek už tuos milijonus, man dosniai atsidėkotų ir gyvenčiau kaip inkstas taukuose. Arba rašo aplaužyta anglų ar sulaužyta lietuvių kalba kokia Kerol Džons, kad labai trokšta susipažinti, nes aš, kaip rašo, ohoho. Situacija kaip ir aiški, visiems pasitaiko, visus tokius rašinius džymeilas drausmingai nukreipia į spamą, ten jie ir nudūsta. 

Šiandien irgi atėjo vienas iš tokių laiškų. Viskas kaip visada, bet ne visai kaip visada. Nes pavadintas egzistenciškai: Are You Dead or Alive?

Sėdžiu, mąstau, ką atsakyt į tokį klausimą, kad jau taip iš esmės klausia. Pasirodo, nėr taip lengva, kaip galėtų pasirodyt iš pirmo žvilgsnio.

Kretoje yra urvas, kuriame Dzeusas gimė, yra urvas, kuriame augo. Klausiau vietinių, o kur dabar jis gyvena, kur galima aplankyt, pasikalbėt? Nežino. Jau keli tūkstančiai metų jokių žinių ar ženklų. Spėju, emigravo kur nors už Atlanto, toliau nuo žmonių.

Double Checking

Važiuojant per Lenkiją į Lietuvą, kad nebūtų nuobodu, sudėliojau naują maršrutą – per Tykociną ir Koryciną, kur nėra automobilių, fūrų, užtat yra Karalienės Bonos kelias link Lietuvos sienos.

Važiuojam, laukai, kažkiek namų, bet ne fontanai, po to vien laukai su traktoriais irgi baltom milžinų tabletėm. Po to vėl vien laukai.

– Kur čia esam? Vienas Dievas žino,– mąstau sau garsiai.

– Ir GPS'as, – papildo dukra.

– Profesoriau, jei teisingai supratau, teigiate, kad visatą išplėsti gali bet kas?

– Žinoma, kolega, reikalingos tik minimalios pastangos. Ar turite draugų, gyvenančių bute aukštomis lubomis?

– Taip, turiu kelis.

– Nuvažiuokite jų aplankyti žemagrindžiu autobusu.

(„Neoplatonikų dialogai“, p. 238)

Iš jaunojo sociologo užrašų

Kartais būna, kad atsiranda keli klausytojai kokiam „rimtam“ koncerte, katrie pradeda tarp dalių entuziastingai ploti, tada greit suvokia, kad gal ir nelabai čia reikėjo ir po dar kelių papildomų garsų iš inercijos tyliai nuslopsta. Jei reikėtų tai įvardinti kino ar teatro scenarijui, remarka galėtų būti tokia: „Audringi plojimai, pereinantys į šlapdribą“.

Švietimo sistemos specifika

Vilniuje yra Moksleivių rūmai, o Mokytojų – namai.

Uždaras ratas

Pervedė honorarą už publikaciją liepos mėnesio „Metų“ žurnale. Už honorarą pirksiu knygų spintą į dukros kambarį. Į spintą įdėsiu liepos mėnesio „Metų“ žurnalą.

Šaknų trauka

Atšylant orams, vis daugiau besigiriančių, jog štai pasiryžo bristi į jūrą. Bepigu, kai šilta, ilgamečiai stebėjimai rodo, kad kuo bus karščiau, tuo tokių tik daugės geometrine progresija. Tačiau nepalyginamai intensyviau turėtumėme didžiuotis, viešinti nuotraukas ir girtis faktu, kad prieš milijonus metų išdrįsome išbristi iš tos jūros.

Jaunojo šiuolaikinio meno apžvalgininko šešiažodė mugės ArtVilnius'15 recenzija:

„Nafik tas meistriškumas, kai neturi idėjų“.

Reversas

Gedo prospekte, ten kur nelabai galima, stovi autobusiukas, iš tų prekes vežiojančių. Privažiuoja policija mirguliuodama švyturėliais. Iš autobusiuko išlipa vairuotojas su marškinėliais, ant kurių užrašyta „I LOVE CASH“.

Iš rašytojo dienoraščio:

„LATGA pervedė pinigų už knygų panaudą bibliotekose. Išėjo grėblys ir 70 litrų durpių. Dar liko bandelei.“

Vadinkime daiktus tikraisiais vardais

Kodėl krepšinis vadinamas žaidimu, jei vyrai aikštėj sunkiai dirba, prakaituoja, patiria gamybines traumas? Juk niekas neina pažaist į ofisą aštuoniom valandom per dieną ar į parduotuvės kasą pamainai.

Pervažiavau Lietuvą iki Latvijos. Viena kita kalva, bet apskritai vien lygumos kiek akis užmato, ir dar gerokai toliau. Kadangi pavasaris po truputį artėja, reiškia, pavasaris ne už kalnų.

Ikisokratikai buvo teisūs: keičiasi laikai, viskas teka

Prieš 25 metus kiekvienas pasakęs „Oi, palikau namie telefoną“ būtų atrodęs mažų mažiausiai keistai. Prieš 20 metų žemiau pateikiamas dialogas Lietuvoje irgi būtų kažin ar protu suvokiamas.

– Rytoj mūsiškiai žaidžia futbolą su San Marinu.

– Jaučiu, laimės.

– Kas?

Traktatas apie gerus norus ir galimybių pervertinimą

Pasišovė pagelbėti kitiems. Bet pasišovė nesėkmingai, ir būtų nukraujavęs, jei kiti nebūtų laiku suteikę pirmosios pagalbos.

Liaudiškoji sociologija

Prieš jubiliejinį choro „Jauna muzika“ koncertą publika, belaukdama atlikėjų, pradėjo paplojimų apšilimą – pradžioje pavieniais pliaukštelėjimais, po truputį prie aktyviausių klausytojų ritminės grupės prisijungė vis daugiau akustinių ragintojų pradėti renginį. Bet po truputį pradėjo gesti šviesos, ir plojimai lyg dirigento lazdele mostelėjus bemat nurimo. Na taip, tamsoj juk nepaplosi.

Meno jėga: koreliacijos ir prevencija

Kai poezijos knyga „Apytiksliai trys“ kažkadaise buvo išrinkta metų poezijos knyga, rimtai ir brangiai sugedo iki tol nepriekaištingai veikęs šaldytuvas.

Šiemet, jau visai priartėjus naujos poezijos knygos „π-moll“ pasirodymui, nuduso iki tol gerai dirbęs dujų katilas.

O dar buvo atėję minčių – gal kada nors reikėtų imtis romano...

Gerai, kad tos mintys laiku išėjo.

Konkurencija

Prieš kovo 8-ąją vienas sporto klubas, į kurį kažkada pavaikščiojau, atsiuntė man el. paštu sveikinimą su Moters diena ir ta proga pasiūlė nuolaidą.

Kitas sporto klubas, į kurį irgi kažkada pavaikščiojau, nutarė neatsilikti: artėjant Motinos dienai, man atsiuntė SMS, informuodamas, kad Mamos dienos proga man ir mano artimiesiems siūlo nuolaidą.

Tiesą sakant, kai gimiau, niekas ir nežadėjo, kad bus lengva šiam pasauly.

Vienas iš būdų suvokti nuosavo senėjimo mastą

Visą vaikystę ir jaunystę vartuose prastovėjo Schmeichelis. Metai bėga, vartuose ir toliau stovi Schmeichelis. Bet jau iš kitos kartos.

Finansinės dilemos sprendinys

Ar skaitosi, kad metai bus turtingi, kai pirmąkart metuose išgirsti gegutę kukuojant, o tu neturi monetų, turi tik kortelę? Jeigu sąskaitoje yra pinigų ir atsimeni pin kodą, skaitosi. Tačiau sąskaitoje turi būti skaičių po kablelio.

Likimo korektūros

Pelenė, grįžusi po pamokų namo, darbų lentoje rado įrašą:

„Pelianei: Mias jau važojam i baliu o tu atskirk grudus no peliu jai jirgi nori važoti. Sikmės bet vistiek nispėsi tokis kėkis žeurei didelis tau paliktas specijalei. Piktoi pamote žėžula“.

Vis tik gera ta mano pamotė, pagalvojo Pelenė, šįkart lengvą užduotį davė, žino juk, kaip aš noriu į tą balių. Va, jei reiktų atskirti grūdus nuo pelų, visą naktį prasėdėčiau, tikrai niekaip nespėčiau.

Pasikvietė Pelenė visas namų peles „ant lašinių“, anoms bekertant lašinius, pasiūlė pažaist žaidimą „Pasivertimas transporto priemone“ ir palėkt iki rūmų, kad pelės būtų techniškai atskirtos nuo grūdų, o grūdai nuo pelių. Pelės, žinoma, susidomėjo, juk ne kasdien aplink rūmus tenka pasisukiot, ir bemat pasikinkė kaip arkliai moliūgan, katras irgi norėjo prasiblaškyti ir sutiko kelias valandas pabūti karieta.

Toliau viskas vyko kaip pasakoje: Pelenė įnešė žiežirbų į balių, po to porą savaičių vyko visi tie privalomi batelių matavimo seansai, galiausiai piktoji pamotė ir jos dukterys liko it musę kandę, o Pelenė ir kilmingas jaunikaitis kažkiek pagyveno laimingai, po to nelabai laimingai, o tada vėl laimingai.

Moralas: kas neraštingas ir piktas kaip pamotė žiežula, tas galiausiai valgo muses.

Reliatyvumo teorija

Kažkaip atėjo galvon palyginimas, kad mano gyvybės draudimas truputį didesnis už Lietuvos Nacionalinę kultūros ir meno premiją. Ar tai aš brangus, ar tai premija ne ypač nacionalinė.

Don Žuanas stoja į Muzikos akademiją.

– Padainuokite gamą.

– Dorota, Regina, Miranda, Faustina, Solveiga, Liana, Sigizmunda, Donata.

Rašytojas stoja į Muzikos akademiją. 

– Padainuokite gamą.

– Donelaitis, Reimeris, Mieželaitis, Faustas, Solženycinas, Lermontovas, Sigitas Geda, Dorianas Grėjus.

„Lietuvių liaudies daina „Bėkit, bareliai“ jau kadais gerokai iš anksto išpranašavo naftos kainų kritimą, o mūsuose dar pasitaiko liaudies išmintį kvestionuojančių niekadėjų“ („Tautosaka ir nūdiena“, 2012)

„Šiandien nieko rimto nenuveikiau. Greičiausiai tyras Gotlando oras tinguliu persmelkė nuo galvos iki kojų. Apsukau kelis ratus botanikos parke, trumpiausiu keliu nuėjau iki jūros. Gulinėjau pliaže, net patingėjau pamojuoti gulbėms, jas, kaip ir kasdien, mačiau besisupančias bangose. Parėjęs susitepiau sumuštinių su paštetu. Mano didžiam nustebimui, kai kandau duoną, kriaukšlė neišspaudė nė vienos ašaros“. („Dienoraščiai“, birželio 12)

„Tik į antrą gyvenimo pusę, 2015 metų gegužės mėnesį, atėjo aiškumas, iš kur gi ta mano alergija žuviai nuo vaikystės: pasirodo, viskas gana paprasta – pasąmonė atsisako ir reaguoja neigiamai į kiekvieną bandymą valgyti artimus giminaičius, savo tiesioginių protėvių palikuonis“. („Alergologinė evoliucinė psichoanalizė“ in: „Naujieji sinkretinių mokslų horizontai: straipsnių rinkinys“, Vilnius, 2015)

„Lietuvių kalboje priešdėlis da– nevartotinas, todėl patarlei „Darbas žmogų puošia“ reikia grąžinti pirminę kalbinę ir loginę išraišką: „Rbas (=rūbas) žmogų puošia“.

(„Kalbininkų dilemos“, p. 48)

Sąmonės ir savigarbos tendencijos

Paskaičius šaukimo į kariuomenę proceso aktualijas žiniasklaidoje, bendrais bruožais ryškėja viena tektoninė slinktis jaunimo sąmonėje: praėjusiame tūkstantmetyje, mūsų laikais, seniai seniai, kai dar čia buvo svetima kariuomenė, norėdami jos išvengti, bandydavom kombinuoti pažymas, bet net minties nebūdavo susikombinuoti kokią nors, įrodančią šlapimo nelaikymą. Kažkaip atsakyti į klausimą: – Kodėl neini į armiją? – Nes sisioju į lovą, – būtų buvę nesuvokiama.

Just a little bit of history repeating

Įvairių tautų kalbomis pasaulį neseniai išvydo pusantro šimto (3 porcijos po 50) pilkų ir pilkesnių atspalvių, ir kai kas Žemėje įsivaizduoja ir spirga, kad, oi, čia taip pikantiškai rašo, kaip naujoviška, drąsu, ir visaip panašiai.

Paistalai. Nieko ten labai naujo, pikantiško ar drąsaus. Be to, ne tie masteliai, smulkmė – va štai pas mus, pavyzdžiui, netrukus jau bus devyniasdešimt metų, kai prie progos masiškai, per šokius ar įvairiausius pasilinksminimus, įskaitant ir sporto varžybas, o, būna, ir visai be jokios progos, kamerinėje aplinkoje namuose užsimetę vinilinę beigi kompaktinę plokštelę irgi garso kasetę ar juostą energingai iš dūšios traukiam paskum Danielių Dolskį ar Vytautą Kernagį (o kai katrie ir paskum kolektyvą „16 Hz“): „Lietuvaite, aš tavo vergas!“

„Lygtinis paleidimas“: kai paliktas po pamokų mokinys padaro visas matematikos užduotis – dalybą, daugybą, lygtis it t.t., mokytoja patikrina ir sako: Gali eit namo.

Būna, kai labai giriasi „Pas mus komandinis darbas“, o paanalizavus giliau išaiškėja to komandinio darbo dvasia: vienas duoda komandą, o kiti dirba.

„Charakteristika: labai neblogas, bet nelabai geras“ („Asmenybės tipų įverčiai ir klasifikacija: taikomoji medžiaga“, Vilnius, p. 128)

„Per visą savo kūrybinę veiklą nesu parašęs nei vienos simfonijos, bet esu tikras, kad ir tai kas nors nuplagijavo“ („Pokalbiai su estrados kompozitoriais“, Vilnius, 1979)

„Jei žmogus dainuodamas, liaudiškai tariant, „nepataiko“, neskubėkite vertinti, kad jis neintonuoja; gali būti, kad jis vaikšto tarp tonacijų“ („Patarimai jaunajam muzikologui: straipsnių rinkinys“, Vilnius, 1973)

„Jei konkretaus kino filmo ar teatro spektaklio režisierius tuo pačiu yra ir to filmo ar spektaklio pagrindinio vaidmens atlikėjas, nereikėtų atmesti prielaidos, kad jis gavo pagrindinį vaidmenį, nes miega su to filmo ar spektaklio režisieriumi“ („Logikos pagrindai“)

„Škėmas jautis sunkiai klampoja per niliūną ir žemes bjaurias išplėšdams teškina šmotais“ (Pavasario teologija, 1-06:V).

Filharmonijoje besiklausant Lietuvos nacionalinio simfoninio orkestro, galvon atėjo suvokimas, kur gi glūdi jo egzistencinis pranašumas prieš Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro orkestrą: jei nacionalinis kada nors ir sugrotų blogai, kad ir keliskart iš eilės, na, kad ir keliolika, apie jį, skirtingai nuo LNOBT orkestro, nebūtų galima pasakyti: „orkestras duobėje“.

Eksperto komentaras

Menkiausiai progai atsiradus, tuntai analitikų, ekspertų ir interpretuotojų ir šiaip mėgėjų pakomentuoti nuolat masiškai pasisako įvairiomis temomis visais įmanomais komunikacijos kanalais. Netikėkit – kaip viskas iš tiesų yra, žino nebent Posidonia oceanica, prie Ispanijos Formentera salos jau apie 200 tūkstančių metų gyvenanti jūros žolė, ar, iš bėdos, Lomatia tasmanica, Tasmanijos jūros žolė, sukaupusi daugiau nei 43 tūkstančių 600 metų patirtį.

„Viščiukus skaičiuoja rudenį, iššūkius žiemą, o žąsinų neskaičiuoja niekas“ (liaudis, XXI a. 1-a pusė)

Senolių išmintis byloja, kad maudytis galima po pirmojo griaustinio. Pirmąkart šiemet Vilniuje griaudėja šįvakar, balandžio 28 dieną. Darytina išvada, kad keturis metų mėnesius maudėmės praktiškai nelegaliai, paniekinę senolių išmintį.

Ką tik baigėsi Tarptautinė rašytojų diena, tai ta proga reikia kažką parašyt.

Pirmadienio vakarą nuėjau Berlyne pavakarieniaut. AsianFood užkandinė, paprasta tokia, be fanaberijų. Užsisakiau ir prisiminiau, kad neturiu doičmarkių (senokai buvau Vokietijoj), o valgyt norisi. Tai padaviau mūsiškų pinigų, kuriuos gavau sekmadienį Vilniuj kaip grąžą prekybos centre (tris eurus 20 centų), galvoju, gal paims kaip nors, gal kaip suvenyrą. 

Viskas, kas gerai baigiasi, baigiasi gerai: iškart paėmė, be jokios nuostabos. Ir dar grąžos davė.

Vasario 29 diena. Jei šiandien būtų Jėzaus gimtadienis, dabar eitų 504-ieji Viešpaties metai, VI a. pradžia – ir nebūtų jokių oro užterštumo problemų, GMO, automobilių, interneto, telikų ir kompų.

Ir teroristų būtų nepalyginamai mažiau.

„Žmonės, užuodę potencialią naudą, klasta ir apgaule užvaldė ir sunaikino žuvų sveikos gyvensenos ir mitybos patarimų vadovėlius. Tuomet, kadangi žuvims liko vienintelis šansas norint išgyventi – maitintis greitu maistu, žmonės pasiekė norimą tikslą – jiems atsivėrė galimybės susiorganizuoti pakankamai reikšmingą kiekį žuvų taukų savoms reikmėms („Žuvų maitinimosi ypatumai žmonijos poreikių kontekste“, in: Ichtiologų konferencijos medžiaga, p. 236, 2015).

„Atostogaudamas užsienyje žmogus visada jautiesi kaip namie. Eini gatve, ir niekas tavęs nepažįsta. Visai kaip namuose – eini Gedo prospektu, ir niekas tavęs nepažįsta.“ (Z. Braunas, Individų savijautos svetimose terpėse tyrimai. Interviu ir analizė, p. 144)

For Whom the Bell Tolls

Paskambino, sako „Laba diena, čia iš tokios ir tokios įmonės, norim jums nemokamai pasiūlyti plastikinių langų būklės įvertinimą“.

„O kam jūs skambinat?“ – klausiu.

„Jums“, – atsako.

Neklauskit, kam skambina vadybininkai. Jie skambina jums.

Procesinis valdymas

Lietuvoje vis daugėja vietų, katrose reikia mokėti už automobilių stovėjimą. Ne tik miestų žemėlapiai vis plačiau spalvinami spalvotais zonų pieštukais (va Vilniuj ir Žvėrynas jau paspalvintas), bet ir gamtiniuose landšaftuose vyksta plėtra – skaitau, jau šiemet bus prie Olando kepurės ir ten toliau, greit, matyt, bus ir prie Inkų prijuostės ar Rugiuose prie bedugnės, kol visa šalies teritorija pasidengs spalvom.

Labai teisingai. Automobilio funkcija – važiuoti, o ne stovėti. Tad nieko stebėtino, kai nenaudojant daikto pagal jo paskirtį ,daikto valdytojas patiria nuostolių. Katrie jau nusipirko transporto priemonę, tegu ir važinėjasi nestabteldami.

Liaudies balsas

Mačiau, priskelbta tyrimų, kad apie 60 proc. gyventojų nepritaria laiko sukiojimui, ir apie 80 proc. nepritaria mokslo metų ilginimui.

Kompromisinis sprendimas yra: pailginam mokslo metus 2 dienomis, t.y., 20 proc. siūlomų 2 savaičių, o laiką sukiojam pirmyn ar atgal kasmet rudenį ir pavasarį po 24 minutes. Ir taip į visas nuomones bus atsižvelgta.

Ilgalaikė orų prognozė balandį

Po maždaug trijų mėnesių Palangos verslininkai informuos, kad tokios prastos vasaros kaip ši dar nebuvo.

Skrendant nelieka pėdsakų

Kur nors bevažiuojant, vis pagalvodavau, o kodėl gi, gerai įsivažiavus autostradoj, automobilis nepakyla kaip lėktuvas nuo pakilimo tako. Pasirodo, viskas paprasta:

– Sparnai gerokai papuvę, – apžiūrėjęs automobilį, konstatavo meistras.

Gavau honorarą. Pataisė dantį, sumokėjau.

Ir jei kada koks niekadėjas tvirtins, kad poezija negydo, aš jį priešpastatysiu prieš faktą.

Filosophia Vilnensis

Stadiono Vilniuje, na tokio jusliniame pasaulyje, neturime, tiesa. Užtat meta-lygmenyje esame įprasminę stadiono idėją platoniškąja prasme, ar, jei norite, įvardinę stadioną heidegeriškąja apibrėžtimi – kaip „daiktą savyje“: 

Vilniuje yra viešojo transporto stotelė „Žalgirio“ stadionas“.

Apie klasikus

Varšuvos Lazienkų parke trys vaikiukai užsikaria ant Henryko Sienkiewicziaus paminklo. Mama taikosi nufotografuoti mobiliu ir instruktuoja atžalas: Nutaisykit rimtus veidus, matot kaip dėdė rimtai sėdi!

Vaikai vienas po kito: Tai kad jis negyvas!

Nykščio esmė mūsų dienomis

Pasakojau dukrai, kaip veikia gyvybės draudimas. Va, sakau, senovėje, kai mokiau draudimo agentus, visokių British humour akcentų a la Monthy Python prisigalvodavom – pvz., kad galima klientams pabrėžti, jog mūsų bendrovės siūlomuose produktuose nykštys brangesnis už visus kitus pirštus, tai jei jau bus reikalas kokio piršto netekt, tai finansiškai nykščio labiausiai apsimoka.

Dukra pritarė, kad jau tada, kai dar nebuvo feisbuko, aktuarijai buvo tikri profesionalai ir tinkamai įvertino nykščio svarbą – be nykščio gi na niekaip neparodysi like'o.

Kasdienybės tokia lyg ir poezija

Močiutė su dieduku eina Trakų kapinėse, greičiausiai aplankyt saviškių – močiutė pasiremia į vieną antkapį, pailsi, žengia porą žingsnių, atsiremia į kitą, vėl ilsteli, ir taip nuosekliai kasasi pirmyn.

Labai prasmingai, galima sakyt, anie palaidoti gyvena – net tokioj būsenoj suteikia atramą gyviesiems.

Padarė kardiogramą. Planiniai tyrimai pagal amžių. Paprašiau kopijos. Dėl visa ko – jei kada kas nors sakys, kad beširdis, galėsiu pamojuot.

Interdisciplinarity

Į Lietuvos Raudonąją knygą įtrauktą rudąjį lokį šiandien pirmieji pamatė ornitologai, kaip skelbia žiniasklaida, vykdydami paukščių stebėseną (pagal 2017-05-19 žiniasklaidą).

„Torunėje įkando uodas. Bet kai miestas gražus, tai ir tas uodo įkandimas kažkoks beveik mielas“ (Suvokimo ypatumai, p. 26)

„Pastaraisiais metais, in kokių užeigų užsukus, duryse akį patraukia užrašas: Pas mus šinvakar gyva muzika. Panašiai ir insijungus televizijų.

Ale keistas kažkokis naujoviškas užakcentavimas. Muzika yra kaipo žmogiškasis organizmas: jeigu yra ir tamstą paveikia , tai savaime aišku, kad gyva, nėr čia būtinumo užakcentuoti. A kadu negyva, taigi ne muzika ogulnai, ir čia kalbėt iš viso nėr čia ko“ (Socialinė percepcija simuliakrų visuomenėje: interviu su muzikologais, p. 253, 2004)

– Kokia prasmė mokytis laipsnius, šaknis ir visokius integralus? Juk gyvenime neprireiks.

– Prasmė yra: jei išmoksite, galėsite paaiškinti savo vaikams, kai jie mokysis.

Autobuso vairuotojas į Kauno oro uostą įsuko per įvažiavimą su nuoroda KISS & FLY. 

Bet išlipęs tik padėkojau, kartais taip smagu pažeisti instrukcijas.

„<...> o tada jie kruopščiai vyną supilsto į butelius ir pakabina džiūti saulės spinduliuose. Kai vynas dėl saulės poveikio visiškai išdžiūsta, natūralu, kad jis tampa sausas“ (Antropologiniai tyrinėjimai: senosios tradicijos, vol.3, p. 438-439) 

Apie tiesą

Su dukra diskutuojam šį bei tą, aš kitam kambary, tai pasisakau, na, kad girdėtųsi. Ji man „Nesakyk tiesos taip garsiai“.

Oi nebėr jau maironių pas mus, nebebėr ir musėt nebebus

Kai anais laikais Maironis keleliu važiavo pro Trakus, jam verkė iš skausmo širdis, ir jis parašė eilėraštį, kuris amžiams atsidūrė vadovėliuose, visi jį esame raiškiai deklamavę ir net grupė Gyvuliai (Animals) sukūrė jam tinkančią muziką. 

Tad šiek tiek apmaudu ir keista, kad jokis mūsų laikmečio talentingas kūrėjas iki šiol nepagriebė ant akių padėtos chrestomatinės galimybės už pažastų ir neapdainavo savo santykio su slenkančiais Gedimino kalno šlaitais ir viršum pragaišties pakibusia pilim.

Lėktuvas, Vilniuje pakilęs 6:28, Varšuvoje nusileido 6:14. Visą kelią jaučiau kaip kūnas jaunėja ir mintis aštrėja, gerai, kad išlipus nereikėjo rodyti paso. O dar yra pilni kampai visokių skeptikų sakančių Ai, kelionė laiku - tai komplikuotas reikalas, baisiai sudėtinga praktiškai, įmanoma tik fantastikoje ar teorinėje fizikoje, bla bla bla.

„Vienas iš FENA (Fatališkos egzistencinės nesėkmės apibrėžimo) pavyzdžių: Voverė, alergiška lazdyno riešutams“ (Sąvokų žodynas, p.342)

Varšuvos Fryderiko Chopino oro uoste Kiss & Fly zonoje nemokamai galima būti 7 minutes.

Įvažiuoti ir išsikrauti bagažą užtenka minutės, išvažiuoti trunka 30 sekundžių. Lieka 330 sekundžių bučiavimuisi.

„Pirmoji lėlės Barbės versija, tikėtina, turėjo būti pagaminta remiantis lietuviškame posakyje „Barbė Devyndarbė“ užkoduotomis prigimtinio darbštumo savybėmis ir slypinčiais multitaskingo sugebėjimais. Tačiau angliškai nei Barbie Nineworker, nei Barbie Multijob Atonce rinkodaros specialistų nuomone, neskambėjo ir nebūtų buvusi paklausi rinkoje. Todėl, nuosekliai tobulinant ir gludinant pavardės (vardui buvo iškart vienbalsiai pritarta) vertimą, galiausiai buvo pasirinktas neutralesnis ir pirkėjams priimtinesnis Barbaros Millicent Roberts vardas. Nunykus originaliam pirminiam pavadinimui, išnyko ir darbščios lėlės koncepcija, ir galiausiai turime tai, ką turime“ (Alternatyvi rinkodaros istorija, III tomas, p. 452).

„Kito žmogaus suvokimas neateina iš nieko, va taip spragtelint pirštais, be jokių pastangų: aišku, būna išimčių, bet daugumai įsiklausymo ir bandymo pereiti į kito būseną treniravimasis, nuolatinis suvokimo pratimų kartojimas padeda pasiekti tai, kas ateina su šiais pratimais ir vadinama su-pratimu.

Anglai šia tema yra tiksliai pasisakę – pas juos supratimas yra understanding. Ne koks ten stovėjimas kaip įkaltam, toks standing ir bukas vėpsojimas, tikintis, kad kas nors daeis, to neužtenka, visa esmė yra tai, ar ten po tuo stovėjimu yra kas daugiau, ar yra kas nors under-standing“.

(„Žmonių bendravimo subtilybių kalbinė išraiška“, vol.3)

„Ilgametė hipotezė „Visi kas sau“ gamtoje ir žmogaus aplinkoje randa vis daugiau patvirtinimų. Štai laikas ir erdvė, pradžioje, kaip manėme, organiškai sukryžminti, kuo toliau tuo rečiau susitinka ir santykiauja natūraliu būdu, ir tik išskirtiniais atvejais tai daro užsimerkę iš malonumo“ (E. Heblandt, Išsiskaidymo teorijos metmenys, 1959)

„Žemėje vienam žmogui vidutiniškai tenka 200 mln. vabzdžių. Todėl pavasarį ar vasarą, prieš skundžiantis, kad ramiai pasnausti neleidžia musės, o papietaut lauke – vapsvos, reikia įvertinti, kad mums ramybės neduoda tik 0.00001 proc. potencialaus kiekvienam iš mūsų skirto kiekio.“ (Refleksijos ir savirefleksijos pagrindai, III sk. (Gamta, žmogus, autoterapija), p. 125)

„Pavasaris – procesas, kai nematomi chirurgai nusprendžia nuimti baltus tvarsčius nuo vidujai chroniškai nuolat karščiuojančios ir todėl kartas nuo karto išpilamos šalto prakaito, bet pamažu sveikstančios ir vis rečiau šalčio krečiamos žemės paviršiaus“ (Aiškinamasis sąvokų žodynas, 67 (PA-) skyrius)

„Senovėje žmonės laiškus išsiimdavo iš prie vartelių įrengtų pašto dėžučių. Parsinešę namo atplėšdavo, įdėmiai perskaitydavo, širdžiai brangius ar ūkine prasme svarbius pasilikdavo, o visus kitus nunešdavo išmesti šiukšlynan už kluono ar, išskirtiniais atvejais, sudegindavo.

Mūsų laikais žmonių patogumui šiukšliadėžės įtaisytos elektroninio pašto dėžutėse.“ (Istorija 6 klasėms, II skyrius „Senovės papročiai“, p. 28)

Metgalio suvedimai

Bibliotekų metai neblogai pavyko, spausdinto žodžio ir leidybos ateitis šviesi. Galime tik pasidžiaugti, kad turime daugybę žmonių, katrie pasisakydami apie svarbius reikalus beigi dalykus savo kalbą pradeda: „Aš tai skaitau, kad...“

Klišių klausimu, IV-2684

Vis dažniau viešojoje erdvėje skaitome ir girdime pasisakymus: „Išdrįsau (ar: Tas ar anas išdrįso) išeiti iš komforto zonos“. Tai pateikiama kaip tam tikras ryžtingas ir pagarbos vertas poelgis. Na, ir šiaip toks madingas žodžių derinys – visi taip sako, tinka atseit bile kokioj situacijoj.

Anoks čia žygdarbis, tiek ten tos drąsos. Natūralus pasąmoninis individų poreikis ištrūkti iš zonos.

Leidimas

Artėjant šventiniam laikotarpiui iš vienos telekomunikacijų bendrovės gavau sms, kuris prasideda: „Per šias Kalėdas galite sau leisti viską!“

Jėga. Tai toliau ir neskaičiau.

The Times They Are A-Changin'

Aname tūkstantmetyje, jei koks nors bičas būdavo ne kažką, sakydavom: „Ai, ko iš jo norėt, vaikystėj ryškiai pas jį buvo mediniai žaislai“.

Šiame tūkstantmetyje mediniai žaislai, panašu, brangiausi.

Skelbimas kaip ir eilinis, bet iš paskutinio sakinio matyti, kad rašė Gitaristas per se:

„Parduodama mažai naudota, 6 stygų Tenson gitara. Pridedamas ir dėklas. Gitara prižiūrėta, neturi jokių trūkumų. Kainą galime derinti“.

Apie poeziją

Su žmona pasimatavom spaudimą. Abiejų pulsas absoliučiai identiškas – po septymšešis. 

Ryškiai apie tokias situacijas rašė poetai romantikai, o vėliau ir sveikinimų koncertų gigantai – „širdys plaka vienu ritmu“.

Stebėsena

Žmonės, ypač pagyvenę, vaistinėse nuo senų laikų prašo „vaistų nuo širdies“.

Bet niekad neteko girdėti, kad kas paprašytų „dėl širdies“.

Apie kopimą

Žiūrėjom laidą apie žmogaus galimybių (ne)ribotumą. Dvi moterys šturmavo stačias, praktiškai neįmanomas įkopti uolas, įkopė, viršūnėje buvo padėta dėžutė, o joje sąsiuvinis, į kurį visi įkopę pasirašo. Išsitraukė šratinuką, pasirašė.

Įsivaizduok, sako L., įkopia, bando pasirašyt, o tušinukas nerašo!

Tad prieš kur nors kopdamas, pasitikrink, ar viskas tvarkoj su tušinukais.

Kurį laiką buvo įjungtos komercinės televizijos, ir supratau, kad daugumą jų laidų reikėtų pažymėti ženklu N-140.

„Žmonės jau iš senobės darbavosi sunkiai ant savo sugebėjimų dailinimo ir įdėtų pasistengimų stiprumo. Tik mūsiškose dienose nuglebumą rodanti jaunuomenė beigi tam tikras senimas nusisekimui, katras gi yra ne kokis kitas daigtas, o aklai vištai grūdas, duoda baisiai daug kliovimosi.

Ogi turėtume varyti saviškus mintijimus ir veikimus taja vaga kaip šitasai jaunuolis iš senobės graikų, katrą užmatęs pakalbino išmintingasai senelis gatve beeinant:

– Štai tu, jaunasis prietėliau, ar gatavai pasiruošei Didžiajam rutulių beigi iečių pamėtymui?

– Taip, visą mielą pavasarį mankštinau kūną irgi kartojau teknikinius pratimus.

– Tuomkart galėtum sakyti, kad esi visutinai pasirengęs?

– Visutėliausiai.

– Tai sėkmės ir laurų vainiko tau!

– Didelis dėkui, sėkmė man tikrai nepamaišytų.

Tataigi, iš šiojo parodymo regime, kadgi reikia visame kame dalykus bedarant tataip gerai pasirengti, kad net ir baisinga ir galinga sėkmė nepamaišytų pasistiebti ant norimo siekimo.“

(Pamokymai jaunuomenei, Kaunas, 1928, p. 93)

„Vis dar neretai pasitaiko, kad žmonės, aptardami įvairius reiškinius Lietuvoje, kuomet neturi ką pasakyti, bando koziriuoti pageidavimų koncertų verta banalybe „Čia Lietuva, čia lietūs lyja“. Tai galima vertinti kaip neatleistiną edukacijos spragą. Todėl geografijos mokytojai raginami labiau akcentuoti moksleiviams faktą, kad normaliai lyja tai Čerapundžyje, kur vien liepos mėnesį iškrenta vidutiniškai tiek kritulių, kiek Vilniuje per penkerius metus“ (Metodiniai nurodymai mokytojams, Sąveikų akcentavimas ir banalybių prevencija, p.39).

„Jei intensyviai ir su užsidegimu grojant stygos trūksta viena po kitos, kol lieka viena sveika, iš pirmo žvilgsnio nedėkinga situacija turi esminių privalumų: vienos stygos praktiškai nereikia derinti“ (Niklos Pagnini, „Širdis ir meistriškumas“, p. 48)

Sekmadieninio Vilniaus istorijos

Į septintą troleibusą įlipa močiutė, nulinguoja iki vairuotojo, pažeria pinigų ir žvaliai užsako:

– Du po penkiasdešimt!

„Gyvatėla tu pikčiurna

Tik nekirski man į čiurną“.

(Krepšininko užkalbėjimas, užrašyta 1949 m., Žemosios Ragės k.)

Rijėnai

Žiniasklaidoje mirga vienas po kito pranešimai apie olimpinį kaimelį Brazilijoje, kaip ten kas. Kai parodo tą kaimelį – nei vištų anei šulinio svirties ar močiutės balta skarele priemenėj nužvelgiančios praeivius, net jokio šuniuko dulkėtame kelyje, gladijolių darželio, pinučių tvoros, basakojų vaikų dvirkomis ežero link... Praktiškai Perkūnkiemis kokis tai.

Tad nenuostabu, kad paraleliai karts nuo karto kyla klausimai apie olimpinės dvasios stoką šiais laikais. Kokis kaimas, tokia ir dvasia.

Apie verslo nišas

Lietuvos paštas išleido porą pašto ženklų Olimpiadai pažymėti. Laiškų siunčiama vis mažiau, bet filatelininkai vis kažką naujo gali įsidėt į albumą karts nuo karto.

O va elektroninis paštas pasauly jau kadais sukurtas, bet elektroninių pašto ženklų, kuriuos būtų galima prikabint prie el.laiško, kaip nėr iki šiol, taip nėr.

„Jei jus netikėtai nepranešę iš anksto užgriūna svečiai, ir neturite kuo pavaišinti, pavaišinkite tuo, ką turite“ (Pamokymai jaunavedžiams, 1952).

„Žmogaus organizmas, kaip E. Rezenfordas mums praėjusiais metais galutinai įrodė, sudarytas iš molekulių, sudarytų iš atomų, kurių branduoliuose aptinkame milijardus teigiamą elementarųjį krūvį turinčių protonų, o aplink šiuos branduolius skrieja milijardai neigiamą elementarųjį krūvį turinčių elektronų. Individų nerviniai audiniai, kuriuos sudarančios ląstelės – neuronai yra struktūriniai-funkciniai nervų sistemos vienetai, yra pritaikyti generuoti ir perduoti elektrinius impulsus, taip reguliuodami daugelį kūno funkcijų.

Tad galime labai nesiplėsdami į specifines detales apibendrindami konstatuoti, kad žmogus iš esmės yra elektrinis prietaisas.

Kita vertus, kaip visi žinome, daugiau kaip du trečdalius – apie 70 procentų – žmogaus organizmo sudaro vanduo. Elektros ir vandens sąveikavimo pasekmės šiai auditorijai, tikiuosi, taip pat puikiai suprantamos.

Todėl, priimdami domėn visą šią faktologinę medžiagą, neturėtume reikalauti šimtaprocentinio požiūrių, minčių ir elgesio nuoseklumo iš tokio nenuoseklaus darinio, kuriame elektra nuolat srūva vandenyje visomis kryptimis su visomis iš to išplaukiančiomis pasekmėmis. Daugiausia, ką galime pasiekti kaip homo sapiens, ir šią prielaidą pagrindžia visa ligšiolinė žmonijos istorija – tikėtis protingo elgesio nuo ketvirtadalio iki trečdalio žmogiškųjų interakcijų su socialine ar gamtine aplinka, tiek mikro, tiek makrolygyje, atvejų“.

(Vene Desykis, „Iracionalumo šaknų beieškant: paskaitų rinkinys“, 1912)

Kalbant paprasčiau, „Nerviniai impulsai iš esmės yra elektrinės prigimties signalai, plintantys nervinėmis ląstelėmis. Kadangi žmogaus kūną sudaro 70 proc. vandens, toks pavojingas elektros ir vandens derinys reiškia, kad civilinės saugos požiūriu žmogų naudoti buityje apskritai nerekomenduotina“ (Metodiniai nurodymai saugos specialistams: atitiktis ISO standartams. Mokomoji medžiaga).

Idėja startapui

Knygynų pardavimai rodo, kad žmonės labai gerai perka receptų knygas, sako, ima ir dovanoms. Šiemet jau vėlu, Kalėdos praktiškai atėjo, bet kitais metais, jei vartotojų įpročiai ir tendencijos nesikeis, reikės ir man prieš šventes nuskanuot ir išleisti per gyvenimą sukauptų receptų knygą:

Receptas Nr. 1

[Vaisto pavadinimas] 500 mg – gerti 2 kartus per dieną valgio metu

Receptas Nr. 2

Tab. [pavadinimas] – Po 1 tab. x 2 k.d. po valgio

Receptas Nr. 3

(ir t. t.)

Kognityvinis disonansas

Vaikui mokykloje nuo mažų dienų sakoma Dėkis viską į galvą.

Jei jis paklausia „O kam?“, suaugę turi paruoštą liaudies išmintim spinduliuojantį atsakymą: Ką išmoksi, ant pečių nenešiosi.

Na ir keisti tie suaugę, galvoja vaikas, jie gali vairuot mašiną, jiems leidžiama iki vėlumos žiūrėt teliką, o patys nežino, ko iš manęs nori, galva gi tai ant pečių.

Nekrologas

Bandė įgyvendint be proto daug puikių idėjų. Kai kas gan neblogai pavyko. Galime tik įsivaizduot, ką galėjo nuveikt, jei būtų bandęs su protu...

“Tenka pastebėti, kad dažnas jaunuolis ar jaunuolė, apimti egzistencinio nerimo, bemat puola rašyti eilėraščius. Kaip taisyklė, pastarieji dažniausiai būna rimuoti. Mokslas iki šiol nesugeba paaiškinti šio paradokso, tačiau ilgalaikiai stebėjimai patvirtina: rimas nerimo gniaužtuose veik visada uždūsta ar, sėkmingesniais atvejais, papuola į banalumo pinkles, ir vidinės jauno individo pastangos perteikti savąją patirtį menine kalba paverčiamos perniek” (“Kognityviniai disonansai pradančiųjų literatų elgsenoje”, p.83. Meno psichologija: straipsnių rinkinys, 1985)

Mokslininkai ginčijasi, ar grybus geriau rauti, ar pjauti. Jei pjovimo apologetai laimės, Kazio Binkio „Tamošiaus Bekepurio piršlybas“ reikės adaptuoti, ir patarimą „O kad taip šitaip be piršlybų – atradai ir rauk kaip grybą“ vadovėliuose ir V.Kernagio dainoje reikės perdaryti į „O kad šitaip be piršlybų – atradai ir pjauk palikdamas kelis centimetrus ar kitą protingą ilgį kiek ten priklauso pagal ekspertų rekomendacijas“.

„Angluose aukštuomenėje mūsų dienomis plačiai išsiplėtė pripratimas kambariuose apturėti nedickus baltus šunelius, pas anuos terjerais vadinamus. Ir tai dėl tikėjimo, kad jei tokis terjeras rodosi kambarių viduje, kaip jie angielskai sako – „terjer in“, tuom kartu visas sudėliotasai butinis interjeras esti didžiau pažengęs ir anuo visu šeimininkai valioja tinkamai pasididžiuoti prieš svečius.

O kaip jau girdėti šnabždėjimas prie kavutės „Metropoly“, tokios mados ant dienų iš britiškų užjūrių ateis ir ant mūsų“ („Kas pasauly daros“, „Kauno naujienos“, 1926 m. balandžio 20 d.)

Pradžioje būna žodis

„Su šia komanda galima kalnus nuversti“, drąsiai pareiškė alpinistų grupės vadovas ekspedicijos pristatymo renginyje, ir tik tuomet suvokė, ką padaręs. Bet buvo vėlu: komanda bemat ėmėsi veiksmų ir įrodė, kad vadovas žodžiais tuščiai nesišvaisto.

Savaime suprantama, kruopščiai suplanuotas žygis neįvyko – koks ten iššūkis ir malonumas gulinčius šturmuot.

(Vadybos pagrindai: verbalinės komunikacijos implikacijos. Situacijų analizė, p. 238)

Kalbos logikos pagrindai

Ant kojų – kojinės,

Ant rankų – rankovės,

Ant pirštų – pirštinės,

Ant akių – akiniai,

Ant ausų – ausinės,

Ant pečių – petnešos,

Ant kupros – kuprinė,

Bet ant krūtinės – liemenėlė.

„Ata-skaita – minčių apie poelgius ir įvykusius reiškinius laiškas, kuris atasiunčiamas ir kurį kilnus žmogus perskaito, siekdamas išminties savo ir jį supančių gentainių tolesniems teisingiems veiksmams. Jei minčių laiškas, parengtas įdėjus pastangų ir širdies, atasiunčiamas, tačiau neperskaitytas dedamas šonan ir užklojamas palmių šakomis, jis vadinamas AtA“ (Tsu Lze, „Laumžirgio virptelėjimai“)

„Šviesą atspindintys drabužiai buvo sėkmingai žmonių sukurti. Dar jiems liko sukurti šviesą sugeriančius charakterius“ (Marsiečių ataskaitos, Nr. X0-P-2783JQ987->>O)

Žaidėm „Monopolį“. Aš nusipirkau Vilnių. Kitą dieną perėjau per miestą norėdamas apsižvalgyti. Žmonės man buvo labai malonūs.

„Žemės gyventojai, save vadinantys žmonėmis, matyt galiausiai suvokė, kad nebepajėgs susikalbėti tarpusavyje, nes pastaruoju metu jų įgyvendinamos, kaip jie jas apibrėžia, nežemiškųjų civilizacijų paieškos programos, bandant rasti ką nors Visatoje, su kuo būtų galima normaliai pasišnekėti, ypač suintensyvėjo“ (Analitiniai marsiečių raportai, vol. 2016).

„Į tą pačią pelkę gali įbristi kiek tik nori kartų“ (Mokritas (Mokritos) Rakleietis, apie 511 m. pr. Kr. – apie 462 m. pr. Kr.)

„Jei norite, kad jūsų atliekamas intencionalus veiksmas – šviesą atspindinčių atšvaitų prisisegimas – būtų maksimaliai efektyvus, kuo dažniau rinkitės aplinką, kur yra pajėgiančių tą šviesą skleisti“

(Socialinės fizikos fenomenologija, p. 524, 1948).

„Nors buvo jau sutemę, einant per tiltą visi aplink atrodė tokie mieli. Bet tada sniegas drėbė man į veidą viską, ką apie mane galvoja“.

„Ir Dievo begalinė kantrybė ir nuoširdus tikėjimas, kad žmonėse visa galų gale vis tiek išsispręs savaime, be įsikišimo, nes sveikas protas gi tam ir buvo duotas, pasiekė seklumą, ir Jis sukvietė Mošę, Jošuą ir Muhammadą, ir liepė sustoti bendrai nuotraukai visu ūgiu sudėjus dešines rankas į daiktą ir po to nusiųsti tą nuotrauką asmeniškai kiekvienam, kuris skelbėsi veikiąs kurio nors jųjų vardu“. („Sprendimo paieškose: amžininkų liudijimai“; data nustatinėjama)

Psichoterapija. Jei kam labai šalta žiemą, tai todėl, kad naudojate kažkokį selsijų. Persijungus ant farenheito, viskas tampa daug optimistiškiau, be jokių minusų, ir savijauta, atsidūrus lauke, ženkliai pagerėja.

„Jei norite ir mokate dainuoti, groti ir kurti, tai dainuojate, grojate ir kuriate – kaip individualus atlikėjas arba susibūrę į vokalinį instrumentalinį ansamblį (VIA). Tokiu atveju VIA narių skaičius nesvarbus.

Alternatyviu atveju, jei neturite koncertinei veiklai reikalingų sugebėjimų ir talento, tačiau vis tiek trokštate išpopuliarėti, siūlytume vadovautis garsiausių prodiuserių rekomendacija, kuri teigia, kad optimaliausias VIA narių skaičius – penki.

Sukūrus VIA iš 5 nelabai talentingų atlikėjų, žmonės apie jus kalbės: „A, čia ta penkių „žvaigždučių“ grupė“. Jus ir jūsų kolegas „žvaigždutėmis“ įvardinusiųjų šnekose kabučių, savaime suprantama, nesigirdės. Šis paprastas triukas, vadinamasis „VEKANU“ (Verbalinis Kabučių Nusimetimas), jūsų VIA galiausiai padės įgyti populiarumo, nes visuomenės percepcijoje penkias žvaigždutes turintys dalykai yra vertesni už keturias ar tris žvaigždutes turinčiuosius.“

(„Neuroligvistiniai patarimai pradedantiesiems estrados atlikėjams“, in: Pramogų verslo tendencijos, p. 49, 1989)

„Nors turėjau būti regėjęs ir anksčiau, reikėjo pragyventi virš 40 metų, kad tarsi pirmąkart išvydęs pastebėčiau ir suvokčiau, jog žvirbliai ne bėgioja, o šokinėja“.

Romėnai pasistatė Koliziejų ir turėjo laukti daugybę metų, kol tas apgrius ir galės rodyt turistams kaip istorinį paveldą. Mes gudresni: iškart Vilniuje pasistatėm stadiono griuvėsius ir galim prastūminėt turistams kaip kokie romėnai kokį tai koliziejų.

II, 5. Meng Yi-tzu paklausė Mokytojo, koks geriausias būdas pasislėpti nuo Meškonio komentavimo futbolo rungtynių metu.

Konfucijus atsakė: „Kilnus žmogus nekeikia lietaus, bet pasirūpina skėčiu sau ir savo giminei. Stebėk varžybas stadione, jaunasis mano drauge. Arba, jei turi galimybę, perjunk mums vaizdus perteikiančio prietaiso kalbą į originalo ir mėgaukis stadiono atmosfera. Bet mėgaudamasis futbolu nepamiršk, kad žmogus sutvertas nuolatiniam tobulėjimo siekiui“.

„Visą ligšiolinį ilgą ir turiningą gyvenimą, jei pasitaikydavo gauti malkų, užplūsdavo gėdos, skausmo ir nusivylimo jausmai. Atsiradus namuose židiniui, nusistovėjęs jausmų spektras gaunant malkų atskirais atvejais pasipildė ir džiaugsmo, šilumos bei dėkingumo palete“ (Juan Estebario, Tada ir dabar. Memuarai, p. 42)

Instrukcija. Kaip užrašyti „poetas“ XXI amžiuje:

@
–
S

Tekstas nacionaliniam diktantui

„Sūnus paklydėlis“

Po daugel metų gimtinėn grįžo su pačia... 

– Ta pačia? 

– Ne, ne su ta pačia pačia. Bet praktiškai tapačia.

Vilniuje atidarius baldų parduotuvę IKEA, nuo senų senovės vartojamas pasakymas „Renginyje buvo švediškas stalas“ įgavo naują, nepalyginamai buitiškesnę konotaciją.

– Kodėl statistiškai žmonės dažniau susidomi sveika gyvensena vyresniame amžiuje nei jaunystėje?

– Bėgant metams vis labiau norisi gyventi iki senatvės, o jaunimas net nenori pagalvoti apie dalykus, kurių pavadinime yra žodis „sena“. Norėdami pritraukti jaunimą, jiems atitinkamą terminą turėtume pakeisti į atitinkantį nūdienos realijas, t.y., sveika gyvenjauna.

(Neurolingvistinio programavimo pagrindai: etimologinė psichologija, p.43, 1992)

„Periodiškai apimantis didžkukulių, liaudyje vadinamų cepelinais, poreikis, nėra absoliučiai neigtinas dalykas, jei pastarieji vartojami su saiku ir tinkamai: be spirgučių, išvengiant mėsos, iki maksimumo atsisakant bulvių ir įtraukiant maksimalų kiekį termiškai neapdorotų salotų“ („Sveika gyvensena pažengusiems: konferencijos medžiaga“, p. 237, 2012)

„Kompiuterizacija žmonių bendruomenėje vyksta daug greičiau nei dramblių, mat drambliai garsėja savo baime pelėms ir todėl šalinasi kompiuterių“ (Marsiečių analitinio centro ataskaitos, vol. 2368CX-2#)

Gerai pagalvojus, nėra gerai, kai žmonės šiais laikais atseit iš geros dūšios meta vandenin kiekvieną iššokusią krantan žuvį. Juk mums nelabai patiktų, jei kas nors anais laikais būtų mestelėjęs atgal vandenin tą žuvį, kuri sumąstė, kad jau laikas lipt į krantą ir iš kurios mes išsivystėm.

Aplankiau pajūrį Nidoje, tą vietą, kur 1986 metais buvau pastatęs smėlio pilį su gynybine siena su keturiais bokštais, apsauginiu grioviu, tiltais, vidiniu kiemu. Tik 30 metų tepraėjo, ir jau nė žymės neliko, kad čia pilies stovėta, nė akmens ant akmens. Ir žmonės apleido šią vietą, paskutiniųjų pėdsakai dar nespėjo užželti žole. Laikas, laikas visada pasiima, kas jam priklauso.

Kai kaštonai, alyvos, obelys ar sakuros žydi, tai žydi visiems ant akių, net apsiputodami.

O būna sėdi sėdi sau prie lango ir tik trečią dieną netyčia pamatai, kad pražydo akacija ir žydėjimas jau praktiškai į pabaigą.Tyliai sau, beveik į vidų, bet labai iš esmės žydi.

Taip ir su žmonėm.

Verbalinės reformos

Kodėl vis pasigirsta pakomentuojančių, kad va, nacionalinis radijas tai gerai, o vat televizija šiaip sau?

Nes viskas gyvenime prasideda nuo įvardinimo – dabar LRT užsivadina „Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija“. Todėl, kadangi radijas „nacionalinis“, tai ir vykdo misiją, o televizija – tik televizija, tai ir atseit duoda garo ir kitų abejotinos vertės produktų. 

Vat jei pervadintume „Lietuvos nacionalinis radijas ir nacionalinė televizija“, nacionalinė televizija eventualiai gravituotų nacionalinio radijo kryptimi.

Skaitant straipsnius irgi įvairiausius interviu, koks nors rašinio autorius ar prelegentas vis pabrėžtinai pabrėžia, kad jis yra „jūsų (t.y., mūsų) nuolankus tarnas“.

Jei jau taip, gal vienąkart reiks imt ir pasinaudot – paprašyt išvirt kavos, sugrėbt lapus, atskirt pelus nuo grūdų priemenėj ir panašiai.

Logikos pagrindai

1. Mūsų švietimo sistema orientuota į besaikį žinių kaupimą moksleivių galvose.

2. Vienas iš dažniausiai eksploatuojamų liaudies išminties perlų teigia: „Daug žinosi – greit pasensi“.

3. Kol šis perlas nėra išimtas iš mokomosios medžiagos ir nėra oficialiai pareikšta, kad tai jokiu būdu ne liaudies išmintis, o šarlatanų išmislas, tol galima drąsiai teigti, kad švietimo sistema: 

a) orientuota į kuo spartesnio visuomenės senėjimo skatinimą; 

b) traumuoja mokinius, nes verčia juos daryti tai, kas jiems kelia baimę ir grėsmę ir turės ilgalaikių pasekmių jų išvaizdai ir sveikatai. 

Planas B

Aišku, įmanoma, kad tam tikras išminties krislas aukščiau pateikiamame posakyje yra. Tokiu atveju, siekiant laikytis nuoseklumo, tektų modifikuoti švietimo sistemos esmę ir orientuotis ne į besaikį žinių kaupimą, o į įgūdžių ir sugebėjimų, kur prireikus galima rasti tas žinias, ugdymą, nes, kaip grėsmingai teigia liaudies išmintis – „daug žinosi – greit pasensi“.

Greitai suksim laiką, sako žmonės ir aptarinėja, kokios bus pasekmės, teigiamos ir neigiamos.

Nesvaikit. Laiko nepajudinsit. Tad ir pasekmių jokių. Pasuksit laikrodžius geriausiu atveju. Ir tai ne visi. Tik tie, kurių laikrodžiai patys nepersisuks.

Pamėnkalnis

Vis atsinaujinant diskusijoms, ką daryti su Petro Cvirkos paminklu Vilniuje – ar turėti jį ten, ar neturėti, įmanomas saliamoniškas sprendimas – pašalinti postamentą, nėr čia ko ant postamento, o statula tegu stovi, ant asfalto. Kaip ir visi žmonės laisvoj šaly – jei nori, tegu stovi, jei nori, tegu eina kur nors ar sėda į trūliką ir važiuoja.

Didybę suteikia Postamentai – nėr postamento, nėra ir problemos.

Laiko nesustabdyt ir nepasukti atgal 

Šiandien įvyko rinkiminis ataskaitinis Rašytojų sąjungos suvažiavimas. Naujai ketverių metų kadencijai išrinkom pirmininką ir valdybą. 

Suvažiavimui prasidėjus ryte, pirmininkas paskelbė, kad bendras sąjungos narių amžius 24622 metai. Tai buvo ryte. Kadangi viso sąjungoje 378 nariai, per vieną dieną, iki vakaro, kol suvažiavimas baigėsi, bendras amžius padidėjo šiek tiek daugiau nei vieneriais metais ir sudarė 24623 metus.

Iš archyvinių jaunojo psichoanalitiko įžvalgų: „Rugsėjo 1-osios proga galvon šauna visokių aiškumų. Pvz., kodėl Literatūros vadovėliuose mums pateikiamose nuotraukose absoliuti dauguma didžiųjų rašytojų barzdoti ir/arba ūsuoti ir/arba akiniuoti ir/arba nesišypso? Didžiųjų ego intuityviai suvokia, kad jie didūs, ir anksčiau ar vėliau jų atvaizdai atsiras vadovėliuose, todėl siunčia impulsą į pasąmonę imtis išankstinių priemonių ir taip maksimaliai išsaugoti savojo atvaizdo nuosavybę ateityje, t.y., palikti moksleiviams kuo mažiau galimybių koreguoti jų paradinę viešąją išvaizdą, t.y., pripiešti nuotraukose ūsus, barzdas, akinius ar užjuodinti dantis.

„Skūpo ir apsileidusio šeimininko vištos nervuotai bėgioja po kiemą ieškodamos kokio grūdelio ir be perstojo kartodamos „Kūd kūdak“. Tuo tarpu geras šeimininkas savo paukščius užganėdina ir lesalo jiems negaili. Jo vištas atpažinsi iš oraus vaikščiojimo ir sakymo „Rieb riebik“ vietoj „Kūd kūdak“ („Patarimai jaunajam ūkininkui“, Kaunas, 1937)

Grąžinkime paveldą į gyvąją kalbą I

Lietuva vėl atkopdama grįžta į klimato zoną, kurioje, kaip tuomet, aukso amžiaus laikais, vėl tekės neužšąlančios pieno upės su kisieliaus krantais ir taip bus atkurtas istorinis teisingumas. Tad reikia grąžinti ir tikruosius pavadinimus daiktams beigi dalykams, kuriuos atšiaurios žiemos klasta išmušė iš mūsų kalbos, pakeisdama laikinaisiais, nors ir ganėtinai įsigalėjusiais simuliakrais. 

Pradėti turime nuo akivaizdžiausių: klimato pokyčių ir žemės įšalo matavimai leidžia daryti išvadą, kad žiemkenčiai pastaruoju metu kančių nelabai patiria, priešingai, jie, sakytume, netgi mėgaujasi esama situacija. Tikri žiemėgiai.

Grąžinkime paveldą į gyvąją kalbą II

Tam tikras gatvėse ir keliuose aptinkamas eismo dalyvių porūšis kažkodėl pastaraisiais laikais metaforiškai vadinamas įvairiais kelių paukščiais, tokiais kaip ereliai ar gaideliai. Tačiau nuvalius šias peudopoetines metaforų apnašas ir įdėmiau pasirausus senuosiuose liaudies biologų raštuose, galima atkapstyti tikrąjį jau gilioje senovėje naudotą ir vartotą šio porūšio apibrėžimą: mažavarpiai. 

Užvadinimų klausimu

Į liūdnumą, užsieniuose vadinamą pesimizmu, linkęs ir mandagiu atsisakinėjimu kratant galvą, jei kuo nors vaišinama, garsus lietuvio būdas yra radęs nešpėtną atgarsį upių, miestelių bei kitų daiktų varduose. Tad nenuostabu, kai kožnas, vaikystėje išgirdęs, kad mūsų upių tėvas yra ne Munas, o pro sostinę Vilnių teka ne Ris, ilgam nuliūsta ir žvelgia į tolį, bandydamas įsivaizduoti, o kaip nuostabiai prie Kauno pilies susilietų į vieną tikrieji Munas ir Ris, jei jau šitie taip gražiai suteka.

Todėl veikiausiai vertėtų terapistiniais tikslais atsisakyti jaunuomenei ir subrendusiems bendrapiliečiams tokio žalingo negatyvizmo ir atšviežinti užvardinimus, įpučiant jiems džiugesio ir skambumo: Ringa, Vėžis, Mirseta, Pavėžys, Veronys, Makščiai, Menčinė, Ndriniai, Munaičiai, Ravai, Čėnai, Dėlberžis, Dzingė, Garba, Gasčius, Kelpa, Krūnai, Maitonys, Majūnai, Vaišiai, Veiglas, Tikiškiai...

Ogi smagu būtų nors kartą vasarą basomis prabėgti Ringos kopomis, palei marias viksvoms ir ndrėms siūbuojant... pasijaust lyg artistui Krošiaus spektaklyje...

Kruopšti etimologinė analizė parodė, kad terminas „barakūda“, skirtas tam tikrais atvejais moteriškei apibūdinti, yra kilęs ne nuo plėšrios užsieninės žuvies užvadinimo, o kaip ir dauguma kitų definicijų yra lietuvių kilmės: jau užpraeitame amžiuje mūsuose taip vadindavo liesas (kūdas) merginas, katros baruose stengdavos rast priėjimą prie jaunikaičių, katrie prilaikė pinigo ir žemės.

„Dalykų apibrėžimas ir juose įtalpintas prasminis krūvis determinuoja įvykius ir veiksmus tiek trumpalaikėje, tiek ilgalaikėje perspektyvoje. Keldami sau tikslą nuosekliai gerinti nuo pat Stepono Dariaus ir Prano Lubino laikų neprastus Lietuvos krepšinio pasiekimus, pradžioje privalėtume padaryti iš pirmo žvilgsnio nedideles, tačiau, mūsų požiūriu, esmines ir ilgalaikes pasekmes sukelsiančias korekcijas lietuviškojoje krepšinio terminologijoje.

Pirmasis siūlomas žingsnis – žaidėjų pozicijų definicijų peržiūra. Šiuo metu žaidėjų pozicijos skirstomos į „gynėjus“ ir „puolėjus“. Tokiu būdu sparčiai kylančių talentų ir būsimųjų iškilių žaidėjų pasąmonėje nuo pat vaikystės formuojama nuostata, kad jų priedermė, užduotis ir funkcija yra linijinė ir vienaplanė, t.y., arba „gintis“ (vienų) arba „pulti“ (kitų). Sukonkretinus ir išplėtus kiekvienos pozicijos definiciją, žaidėjų veiksmų arsenalas, kaip rodo pastaraisiais metais atlikti nuodugnūs neurologiniai tyrimai, kuriais buvo siekiama nustatyti koreliaciją tarp įvardinimo/apibrėžimo ir siektino efekto/rezultato, taip pat būtų praplečiamas. 

Todėl siūlytume svarstyti galimybę keisti pozicijų definicijas į sekančias: „išradingai ir taikliai puolantys gynėjai“ bei „kibiai ir aktyviai besiginantys puolėjai“. 

„Metodinės rekomendacijos ir naujas požiūris į darbą su jaunimu“, Sporto psichologija, 1973 m. rugsėjis.

Adaptuota pasaka prieš miegą

Seniai seniai, gyveno vieną kartą… Ne, geriau taip:

Seniai seniai, gyveno du kartus karalaitis. Pabučiavo vieną kartą karalaitis varlę, o kitą kartą ežį. Iš varlės išsirito princesė, o iš ežio kiauliaganys. Ir apsiženijo princesė su kiauliaganiu, o karalaitis liko it muse kandęs…

Pasaka apie atsakomybių pasiskirstymą

Seniai seniai, vieną kartą gyveno penkios draugės: Stračiatėla, Ambrėla, Nutėla, Tarantėla ir Salmonėla. Stračiatėla atgaivindavo visą kompaniją karštomis vasaros dienomis, Nutėla suteikdavo energijos šaltuoju metų periodu, Ambrėla pridengdavo drauges nuo lietaus lašų, krušos ir sniego, o Tarantėla buvo atsakinga už linksmybes savaitgaliais. Tik Salmonėla stengėsi nieko nedaryti, ir už tai draugės jai buvo labai dėkingos.

„Žmonės, kaskart paklausti, iš kur gauna vienokią ar kitokią informaciją, yra linkę net nesusimąstydami teigti, kad pastarąją gauna iš šaltinių. Tačiau ilgalaikio stebėjimo apibendrinimai leidžia konstatuoti, kad tik dalis žinojimo suformuojama gaunant informaciją iš šaltinių; pakankamai reikšmingas, sakytume, netgi dominuojantis srautas taip vadinamos informacijos mūsų dienomis yra gaunamas iš pelkių“ 

(Social observation, knowledge & information: insights and controversies, 2004, p. 132)

„Galime tik įsivaizduoti, kiek kartų žmogui, galiausiai išradusiam dviratį, vaikystėje ko nors imantis, tėvai burbėdavo: „Neišradinėk dviračio“ (H.Whinestrom, Inovacijų istorija: paskaitų rinkinys)

„Istorijoje ir grožinėje literatūroje apstu pavyzdžių, kai visokie maniakai ar diktatoriai prieš savo blogus ir nesveikus darbus, ilsėdamiesi po jų, ar netgi juos atlikdami užsideda kokią klasikos plokštelę. Tačiau neteko susidurti nė su vienu atveju, niekada neteko išgirsti ar kur nors perskaityti, kad tokie niekadėjai, norėdami save „užvesti“ blogybėms ar atsipalaiduoti po jų klausosi avangardinio džiazo“ (Muzika mūsų gyvenime: istoriosofinė ir literatūrologinė džiazo percepcija, p.437)

„Keičiu gyvenimo būdą“, – neapsikentęs prastų gyvenimo sąlygų kartą ryžtingai pareiškė keturkojis geriausias žmogaus draugas. Rūpestingas šeimininkas bemat sukalė naują vėjų neperpučiamą ir apšiltintą namelį. Kai neįtiko ir tas, pamąstė, būdą nugriovė ir įsileido šunelį gyventi namo vidun.

Šią keturkojo gyvūno ištarmę vėliau intensyviai pradėjo naudoti žmonės savo reikmėms, norėdami kitiems pademonstruoti ryžtą elgsenos pokyčiams.

– Vaikai, kokių žinote patarlių ar priežodžių apie žmones?

– Pats muša, pats rėkia.

– Labai gerai, kokių dar yra panašių?

– Pats poustina, pats laikina.

(Technologijų skvarba: socialiniai ir lingvistiniai aspektai, 2007)

„Kaip gyveno neandertaliečiai, žinome vis daugiau. Tačiau andertaliečių gyvenimo būdas mums vis dar yra juoda dėmė. Deja, binarinės-opozicinės logikos naudojimas šiuo atveju, norint ką nors apie juos išsiaiškinti, bandant panaudoti mūsų žinias apie neandertaliečius, tačiau neturint nė menkiausios užuominos andertaliečių atžvilgiu, už kurios galėtume užsikabinti, būtų absoliuti empirika neparemta spekuliacija“ („Antropologijos problemos“, 1984, vol. 1)

„Jeigu po žiemos jaučiatės apsunkę, apsnūdę ir aptingę, tikėtina, taip yra todėl, kad jaučiate save brutto būsenoje. Tačiau, jei sugebėtumėte įsivaizduoti save netto būsenoje, t. y., be standartinio jūsų rezidavimo šalyje pridėtinės vertės mokesčio, iškart pasijustumėte vidutiniškai šeštadaliu lengvesni, žvalesni ir su šeštadaliu mažesne tingumo doze.

Pavyzdys. Jei jūsų apsunkimo, apsnūdimo ir tingumo jausenos indeksas (AATJI) brutto yra 130, o PVM jūsų šalyje yra 21 proc., sugebėję save įsivaizduoti netto būsenoje savo AATJI sumažintumėte iki 107,4.“

(„Netradicinių metodų matematinis taikymas psichosomatikoje: konferencijos medžiaga“, 2017)

Žodynas aiškina, kad „mažaraštis“ yra tas, kas nelabai moka rašyti ir skaityti. Bet yra ir kita, tikroji reikšmė, kurios žodynas nepateikia: „mažaraštis“ yra tas, kas moka rašyti koncentruotai ir jaučia, kada prasideda žodžių perteklius. („Fenomenologinė etimologija“, p. 14)

„Plastikinis buteliukas lėktuve, skrendančiame dideliame aukštyje, susiploja. Žmogus, esant reikalui, gali atlaikyti pakankamai didelį slėgį ir spaudimą.“ („Kuo mes skiriamės: meta-fizikos pagrindai“, 1964)

Klausimai į kuriuos kiekvienas turėtume susirasti atsakymus

Ar žibutė tampa našlaite, kai jos tėvai nuvysta?

(Gamtos pažinimas: pratybų sąsiuvinis V klasei)

Teorinis alergologinis tetrologinis klausimas: 

ar žmonės, alergiški gliutenui, galėdavo žiūrėti Miltinio spektaklius, ir, jei žiūrėdavo, kokia būdavo jų reakcija?

Būna, pasibaigus koncertui publika, norėdama išreikšti susižavėjimą ir iškviesti atlikėjus bisui, atsistoja ir stovėdama ploja. Kaip tokiu atveju turėtų elgtis tie, kurie koncerto visą laiką klausėsi su stovimais bilietais? Ar tuo metu, kai visi sėdintys stojasi, jie turėtų atsisėsti ir ploti sėdėdami, taip parodydami, kad koncertas jiems irgi labai patiko?

Autobusų ir troleibusų juosta gali važiuoti taksi automobiliai ir asmeniniai automobiliai, kai juose yra 4 (keturi) ar daugiau keleivių. Klausimas:

Ar gali policininkas bausti vairuotoją, kuris autobusų juosta automobiliu važiuoja, kaip gali iš pirmo žvilgsnio pasirodyti, tarsi ir vienas, tačiau sustabdytas paaiškina policininkui, kad jis ne vienas ir automobilyje dar yra trys jo įsivaizduojami draugai?

Kodėl nė vienas futbolo teisėjas, dirbęs pasaulio čempionate, neprieštaravo, kad ant jo marškinėlių atsirastų įžeidžiantis užrašas „fyfa“? ir dar su klaida!

Dialogai | Small Talk

– Kuo tapai?

– Aliejiniais. O tu?

– Manau, kad žmogumi.

– Kodėl tylėjai? Reikėjo sakyt ką nors.

– Negalėjau – mano partitūroj tuo metu buvo vien pauzės.

– Gavau tau tą knygą.

– Puiku, palaikyk, kitą savaitę paimsiu.

– Paimk kuo greičiau, visą savaitę galiu neišlaikyt, dar neištversiu ir perskaitysiu. Ir gausi jau perskaitytą.

– Gal pašokam?

– Gal ne, kad reik mokėt...

– Kad ne, už dyką, aš kviečiu.

– Girdėjau, išleidote knygą? Kada pristatymas?

– Labai greitai – knyga bus pristatyta Jūsų nurodytu adresu per 1 darbo dieną nuo apmokėjimo.

Iš archyvų (pasiruošimas kažkokiam standartiniam intervui):

– Ką norėjote pasakyti šia knyga?

– Nieko nenorėjau pasakyti. Norėjau pasikalbėti.

– Kokie jūsų artimiausi kūrybiniai planai?

– Aranžuoti John'o Cage'o 4'33'' šešiolikai poetų balsų.

Literatūrinė mįslė

– Kokios raidės svarbiausios gerai literatūrai?

– O ir R.

– ???

– Nes be jų poezija ir proza būtų tik pezija ir poza.

– Mano draugė sukūrė labai gražią dainą.

– Tai puiku, dabar dainuosit?

– O gal tu gali tai dainai sukurti natas ir žodžius?

– Bet daina tai jos, tegu pati ir kuria.

– Bet tu gražiau moki, geriau tu.

– Kiek dar galiosit, jaunuoli, gal įsivaizduojat? Kokia garantija jums suteikta?

– Neturiu garantinio talono su savim, reiktų pasitikslint. Bet, jei teisingai pamenu, maksimali – iki gyvenimo pabaigos.

– Na bet kodėl yra šiam pasauly blogų žmonių.

– Palyginus dar nieko, gyvent galima: anam pasauly blogų daugiau nei šiam.

– Kur leidžiamas „The Guardian“?

– Gardine?

– Vyks balius. Koks suknelių (aprangos) kodas?

– 1234#76890-3455323C99657

Mergina vaikinui:

– Jaučiu, tu man skirtas. Ne tas žodis, sakyčiau, tu tiesiog man kurtas.

Vaikinas, vietoj to, kad apsidžiaugtų, įsižeidė.

Traktatai

Štai klausimas

Prisireikė virvės. Žiauriai. 

 Ne, nebūtinai tam, ką jau galimai spėjote pagalvoti – virvė geras daiktas apskritai: galima ir mazgelį užsirišti, kad ko nors reikšmingo nepamirštum, ir normalų mazgą, jei yra reikalas greitį mazgais pasimatuoti, tinka ir kokius daiktus surišti į ryšulį, galima ir į kalną įlipti, galima bulių kaubojišku būdu susižvejot, galima nusiplakti, jei jauti, kad labai nelabai kaip elgeisi ir t.t. ir pan., būna gi daugiafunkcinių daiktų, mes juk patys iš esmės daugiafunkciniai, tai kuo virvė blogesnė.

Duotuoju atveju konkretus reikalas iškilo knygas beigi kitokius žurnalus suraišiot į ryšulėlius, o tam tinka kokia nors rimta virvė, geriausia tokia, kuri atseit daro špagatą (nors čia greičiausiai tik reklaminis pardavimus skatinantis triukas – nė viena nusipirkta virvė-špagatas prie manęs špagato nepadarė).

Tad norit nuleisti iškilusį reikalą einu į jėginį turgų (supermarketą – red. past.) virvės ieškot. Visko ten yr, o virvių nesimato. Pauostau – virvių nė kvapo. Pačiam nepavyks rast, mąstau, kas blogai ieško, tas neranda, ir galvoju, reikia pardavėjų pasiteiraut, ar turi, tik kaip?

Ką pagalvos, jei sakysiu: Gerbiamoji, man reikia virvės? Spėju, tą patį, ką ir jūs – bandys atkalbėt. Reik rafinuočiau, galėčiau sakyt: Man reikia virvės mazgeliams užsirišt, kad kai ko svarbaus nepamirščiau; būtų visai aktualus toks sakymas ir logiškas – senovėj nosinaitės mazgelių raišiojimui praversdavo, dabartiniais laikais nosinaitės dažniausiai popierinės, tai atminčiai sumazgyti netinka, greit išskystų ta popierinė vienkartinė atmintis.

Būtų logiška, bet formuluojant pagal esamą poreikį ir tikslą skambėtų nekaip: Atsiprašau, kur pas jus rasti virvę – man reik virvės mazgeliams mazgyti, kad nepamirščiau kai ko labai svarbaus, bet ta virvė turi būti labai tvirta ir išlaikyti svorį. Ne, netinka, iškart supras, kad trinu, kad apgavikas, ir bandys atkalbėt. Be to, kad ir kaip klaustum, virvė yra virvė.

O sakyt tiesos, kad noriu surišti knygas, irgi negaliu – dar pagalvos, kad perskaičiau kelias dešimtis atspalvių ir dabar raišioju viską iš eilės.

Kadangi atitinkamai adekvataus klausimo nesugalvojau, tai ir nepaklausiau, dar ratą savarankiškai apsukau tarp lentynų, neradau, išėjau.

O analitikai sėdi prie kompų įlindę į monitorius ir vis ieško priežasčių, kodėl gi ta internetinė prekyba įgauna pagreitį.

Instrukcija kaip įveikti Maiką Taisoną pačiame jėgų žydėjime

0. Norint įveikti Maiką Taisoną pačiame jėgų žydėjime, reikia į ringą prieš jį įleisti van Gogą be jokio išankstinio fizinio paruošimo, kad būtų kuo slabnesnis.

1. Pradžia nebus daug žadanti: Taisonas tradiciškai apeis porą ratų, ištyrinės varžovą, įvertins, kad čia tik sekundžių reikalas, vožtels galingai iš kairės, pridės iš dešinės, dar užvažiuos kairiąja. Ir taip pusę minutės intensyviai kaire-dešine pramaišiui.

2. Na o paskui? Kas mūsų van Gogui nuo tų galingų smūgių? Tiek ten to van Gogo ir tėr, genijus šiaip ar taip, iš esmės dvasia ant kelių kremzlių sukabinta; todėl 85 proc. Maiko smūgių į orą, praktiškai veltui, tiesioginis jėgų eikvojimas.

3. Štai taip vargs Taisonas daužydamas orą su ore integruotu permatomu van Gogu kokius aštuonis raundus, o nuvargęs prisimins savo firminį prijomą Ausies Nukandimas. Va tuomet ir prasidės įdomiausia dalis (dėl kurios čia visi susirinkom), galutinai išvesianti Taisoną iš pusiausvyros ir priversianti jį išbėgti iš ringo: kanda Maikas kairiąją van Gogo ausį, plėšia dantim, net girgžda – o ten gi, savaime suprantama, tik oras...

4. Ir teisėjui beliks pakelti į viršų vienintelio ringe likusio kovotojo ranką publikai staugiant iš pasitenkinimo.

Kaip išeina, taip ir gaunasi arba Kaip parašyti rašinėlį be gramatinių klaidų (ištrauka)

„‎Tiek pirmajį, tiek antrąjį ravėjusių matų pismetį abiejų liūčių ašmenys praleido turiningai. Galėjome gėrėtis naujomis motorų šakosenomis. Vyrai nedarė kvailų laidų lošdami žaidimų tomatais. Aš pasakojau be šproto sąmoningus anekdotus. Visi juokėsi. Mezgi drąsūs, nebijom jokių iš šukių.

Kaip reziumavo mano geras raugas, tigras lietuvis: о buvo tokių, kurie nuogas tavo, jog nepavyks. Pisimistai. Lokiškai pagalvojus, vis kas pernai matais buvo nuo stabų! Stengėmės, sunkiai tirpom. Nes tarpas žmogų ošia.

Baigdamas šią trumpą ištrauk ką iš preso mynimų, pasižadu, kad ir šiais matais planuojame siekti aukštų adijalų. „Isterijos ratas sukasi toliau“, sakė garsus graikų poetas Haremas. Haremas buvo kaklas, bet labai talentingus ir daug žindantis.“

Kaip mes taip ir nepadiskutavom

Vieną vakarą, kai už lango taip gražiai leidos snaigės, toks gerumas užplūdo, sėdžiu namuose, galvoju, kaip būtų puiku turiningai, kartu su kuo nors praleisti šį šaltą žiemišką vakarą. 

Televizoriaus šiaip tai aš nelabai, bet apie gyvūnus laidą, tokią įdomią pažintinę, mokslo populiarinimo, visuomet, kai ištaikau, stengiuos pažiūrėt. O kuomet baigės, galvojau apie tuos liūtus, kaip jie gudriai medžioja, ir nespėjau išjungt iškart, o kai žinutės visokios užpildė ekraną, užkliuvo akis už vienos: 

Ieškau rimto pasiturinčio viro rimtems santikiams. Malonei pabendraučiau šivakar. Skambyk dabar.

Ak, ta šiuolaikinė televizija, galvoju, vis sugeba klaidų privelt, kai žmonės prašo ką nors paskelbti. Na, tiek to, dabar tai dabar, puolu skambint.

Labas vakaras, sakau, jūsų skelbimas ekrane, nepykit ant jų taip labai, dėl tų klaidų, dar išmoks, atvažiuokit, jei dabar tai dabar, bus kaip tik, ir vakaras toks ypatingas, snaigės leidžias, turiningai praleisim... Nu gerai, sako man, adresas koks, ruoškis, varau.

Nelabai supratau, ką kur varo, gal gyvulius laiko, ir reikia į tvartelį suvaryt prieš išvažiuojant, smalsu net, kokius, nes ne visi šaltyje gali būt, gal kokie ypatingi, atvažiuos, gal ištaikysiu progą paklaust. Tai ir pasiruošiau, išviriau arbatos. Su medum ir sausainiais. 

Atvažiavo. Graži. Labai. Gal tik šiek tiek, sakyčiau, na, gal truputėlį, per atvirai viskas kaip turiningam vakarui. Bet ne išorė juk svarbu.

Atsisėdom, pasižiūrėjo į laikrodį. Gal nedaug laiko turi, pamaniau, tai apie tuos gyvulius gal nereikia, iškart geriau iš esmės pabandraut, apie būtį, ir klausiu, ar skaitė naujausią Schopenhauerio „Apie moralės pagrindą“ leidimą vokiškai. Sakau, ar žinot, Über die Grundlage der Moral?

Šypsausi, žiūriu į ją, taip smalsu, ką atsakys, bet ji taip staiga keistai pažiūrėjo, atsitraukė, kažkam paskambino, tas kažkas atėjo, mane truputį pamušė, ir jie abu išėjo.

Sėdžiu, geriu arbatą, apmąsčiau viską. Pats kaltas, visai be smegenų, nėr pasiteisinimo. Na ir kodėl taip įžeidžiau, ir kas patraukė mane už liežuvio paklaust, ar skaitė. Aišku, kad skaitė, dėl to ir supyko. Viskas būtų kitaip susiklostę, jei būčiau paklausęs, ne ar skaitė, nes aišku savaime, kad skaitė, o, pavyzdžiui, kaip vertina Arthur’o Sch. idėjas apie vienatvės ir asmenybės sąmoningo atsiribojimo nuo išorinių būties formų reikšmingumą...

Zoologinė etimologija

Tarp Lietuvoje gyvenančių paukščių galima aptikti žaliakojį tuliką (Tringa nebularia) ir raudonkojį tuliką (Tringa totanus).

Žaliakojis – didžiausias iš tulikų. Peri miške palei pelkes ir vandens telkinius. Šaukiamasis balsas – garsus „dju-dju“ ar „tiuv-tiuv“. Tuoktuvių giesmė panaši į raudonkojo tuliko ir girdima tuoktuvių skraidymų metu. Tai garsi, lėtai giedama frazė „tjuvu-tjuvu…“ ar „tjulju-tjulju…“.

Raudonkojo tuliko veisimosi buveinė – atviros žemapelkės, drėgnos pievos ir ganyklos, žolėmis apaugusios didelės vandens telkinių salos. Šaukiamasis balsas – melodingas „tjuju“. Tuoktuvių giesmelė giedama tuoktuvių skraidymo metu. Ji panaši į šaukiamąją frazę, bet sudėtingesnė ir lėčiau giedama. Primena „tjuliu-tjuliu…“. Pavojaus signalas – tankiai ir daug kartų kartojamas „tju-tju-tju…“ (www.birdlife.lt informacija) .

Greičiausiai (arba lėčiausiai) nuo šių sparnuočių skleidžiamų garsų ir kilo per koncertus ir kitus masinius renginius naudojamų biotulikų pavadinimas „Tuoj-Tuoj... (Toi Toi)“

Baltoskandija

Į Šiaurės-Baltijos regioną giliam viduržiemy nuo Viduržemio jūros atklydusį ir šalčio naštos nepakėlusį turistą Dzūkijos miškuose aptikę žiaurūs priešams, bet geranoriški žiopliesiems jotvingiai pasiraitoję rankoves ir parvilkę trobon. Nuo spragsinčios ugnelės turistui pradėjus atitirpinėti ir rodyti pirmuosius gyvybės ženklus, vyriausiasis namų jotvingis nuėjęs priemenėn ir nuo ten stovinčio balkšvo panašaus į ledo gabalą rąsto kirviu atkirtęs stačiakampį. Grįžęs kambarin, prikišęs svečiui prie lūpų tąjį stipriu gėrimu atsiduodantį stačiakampį, vis probalsiu instruktuodamas svetimšalį, kad anas atsikąstų siūlomos šaldytos degtinės, jei norįs kuo greičiau atšilti:

„Baltõs! Kandi ją!“

Pakramtęs ugninio vandens ir sėkmingai atitirpęs svetimšalis, grįžęs į savąsias nuolat saulėtas žemes vis pasakodavo tautiečiams, kad ten toli Šiaurėje, kur šalta ir speiguota, kai jau, atrodo, nebėra jokios vilties, visada atsiras, kas tavimi pasirūpins ir dar tauriaisiais gėrimais pamaitins. Ir sklido legendos apie mitinę svetingą Baltoskandiją nuo Lisabonos iki Dubrovniko ir dar toliau...

Terminologijos genezė: atlikėjai

„Rengiant muzikalinį dainuotojų beigi grojikų pasirodymą ar parapinį šventimą su muzika ir dainomis, tautiečių dėmesiui pritraukti padirbami kvietimai, katrie paskiaus iškabinami gausingai lankomose vietose prie bažnyčių irgi turgaus dieną. Tvoros tam gerai pasitarnauja, tik reik maloniai atsiklaust tvoros šeimininko, kad anas supykęs nenuplėštų.

Kvietimai turi būt spalvoti, jei yra dosnus parėmėjas, nes tą parapijonys gerai priima, bet tinka ir nespalvinti. Labai gerai panaudoti šauktukas, katrą Jonas Jablonskis ir mūsų kalbon neseniai invedė. Galima atspausti ir keli toki šauktukai, nes gerai atrodo išrašymas: „Jau šią nedėlią! Tokių dainų net per radijų neišgirsi!“

Kvietime būtina aiškiai parodyti vieta ir laikas. Jei pakviesti grojikai turi būdą tokį kuomet užsivėlina atvykti į visokius grojimus, laiką reikia rodyti kuom vėlesnį, kad supykę susirinkusieji jūsų piktai nekeiktų belaukdami ir neišsivaikščiotų.

Jei dainuotojas ir grojikai labai garsūs, jų užvardinimas kvietime rašomas kuo didesnėmis raidėmis ir visaip išraitomas. Mažiau garsūs rašomi mažesnėmis raidėmis ir be išraitymų. Garsiam dainuotojui ir grojikams derėtų gerai sumokėti ir viskuom pavaišinti, kad kitur paporintų, kaip juos čionai pas jus gerai užganėdino.

Kartais pasitaiko, kad parėmėjas labai dosnus, ir jo suaukotų litų užtenka ne tik garsiems dainuotojams ir grojikams pakviesti, bet atlieka ir visai negarsiems pamokėti. Tokie negarsūs irgi labai gerai yra, ypačiai jei šventimas ilgas, nes jų vaišinti nereikia ir mažai pinigo kainuoja. Anys rašomi kvietime be jokių užvardinimų, mažutėlaitėmis raidikėm kvietimo apačioje ant kampo kuom dešiniau atspaudžiama: „Linksminsimos ir su kitais atlikėjais“. Šauktukas ant atlikėjų panaudoti neprigulminga“.

„Pamokymai šventimų darytojams“, Kaunas, 1928

Terminologijos naujienos:

Kartùmas (dktv.) – būsena / jausena, kurios simptomus patiria nenorintys drauge (=kartu) ir nedideliu atstumu vienas nuo kito (=arti) būti individai. Atskirais atvejais „Kartumas“ gali išsivystyti iš „Artumo“ (žr. „Artumas“), jei šis tęsiasi pakankamai ilgai ir tam tikru momentu dėl kokių nors priežasčių tampa nepriimtinas vienam arba keliems tarpusavio santykių subjektams, tačiau tokia raida nėra griežtai determinuota:

1. Nuo pirmosios pažinties minutės juos abu apėmęs ūmus kartumas neišsisklaidė net ilgiau pabendravus. 

2. „Tu man kartus!“, – sušuko ji neišlaikiusi ir paleido jo ranką. 

3. Kartumas jam suspaudė širdį klastingai besišypsantiems klasės draugams prisiartinus. 

4. „Dieve mano, kaip man kartu nuo to darbo kartu, diena dienon, petys į petį“, – mąstė sau grioviakasys trumpą atokvėpio minutę. 

Paskutinysis pasiruošimo mėnuo | atmintinė kalbos vartotojams ir naudotojams

2014 metų pradžioje darėme prielaidą, kad pakeitus litą euru, tam tikri pakitimai tikėtini ir kalboje. 

Dabar jau galime drąsiai teigti, kad pasirengimo darbai baigti, viskas pagal planą. Jūsų patogumui parengėme ir pateikiame esminių pasikeitimų atmintinę:

Nepasimeskite, jei nuo 2015 metų sausio 1 dienos masažo salonai kvies „Atsikratykite celiueuro“, tam tikro požiūrio besilaikantieji TV debatų laidose oponentų bus apšaukiami kosmopoeurais, o prisiskaičiusieji „12 kėdžių“ galės vaikus vadinti Ipoeurais. Vadovėliuose aprašomus gilioje praeityje nuskendusius paleoeuro ir mezoeuro laikotarpius jau seniausiai bus pakeitęs (ir seniausiai pasibaigęs) neoeuras. Nuo pat Naujųjų metų ryto ūkanose rymos iš monoeuro pagaminti daugiabučiai, eeuro atstovai penktadieniais iš plastikinių stiklinių gurkšnos vyną senųjų eurografijų parodų atidarymuose; jei neveiks elektronikos remonto dirbtuvės, radijo aparatus patys pasitaisysime euruoklio pagalba; o jei žiema tradiciškai netikėtai užsitęs, norintys važiuoti turės laiku užpildyti automobilių akumuliatorius autoelektroeurais. Varpai sekmadieniais kvies klausytis eururgijų. Vasarą paminėsime S.Dariaus ir S.Girėno skrydžio „Euruanika“ 82-ąsias metines. Geurumas ir toliau liks statistiškai vienas iš pačių nemėgstamiausių charakterio bruožų. Atliekų urueizacijos procesas vyks skaidriai ir efektyviai. Rašytojai rašys eureratūrą ir meną, ir jokio Glaveuro šmėkla nešmėžuos pakampėmis. Poeurologai protingais veidais televizijose dėstys argumentus, kodėl viskas įvyko priešingai jų prognozėms. 

Nors internetinių portalų, kaip visi teigiame, ir neskaitome, vieną kitą paslaptingesnį straipsnį, pvz., apie Copa del Rey ar apie keurorį mokslo tikslais peržvelgsime.

O tie, kas nesate pasiskiepiję nuo poliomeeuro ar encefaeuro, gerai pasvarstykite, gal vis tik vertėtų tai padaryti.

(Ačiū daktarui D.R. už indėlį į euruanistinio pasirengimo euro įvedimui procesą)

Apie unikalumą

Ponia iš Sodros Panevėžio skyriaus maloniai el. paštu informavo, kad Lietuvos Respublikos apdraustųjų valstybiniu socialiniu draudimu ir valstybinio socialinio draudimo išmokų gavėjų registro duomenų bazėje man įrašytas teisės nemokėti privalomojo sveikatos draudimo (toliau – PSD) įmokų laikotarpis nuo 2016-01-01 iki 2016-10-07. Jeigu pateiksiu Jungtinės Karalystės kompetentingos įstaigos ar darbdavio išduotą pažymą P60 už 2016/2017 metų mokestinį laikotarpį, galės įrašyti teisės nemokėti privalomojo sveikatos draudimo įmokų laikotarpį nuo 2016-10-08.

Ir taip toliau, ilgokas laiškas. Dar priminė, kad man sankcijos dėl PSD įmokų skolos išieškojimo nebus taikomos 4 mėnesius nuo prašymo pateikimo dienos, jeigu šiuo metu dirbu ir galėsiu pateikti pažymą P60 už 2016/2017 metų mokestinį laikotarpį, turiu informuoti ir pratęs skolos išieškojimo terminą iki 12 mėn. 

Dar priminė, kad Lietuvos piliečius, išvykstančius į užsienį ilgesniam nei 6 mėnesių laikotarpiui, išvykimą deklaruoti įpareigoja Gyvenamosios vietos deklaravimo įstatymas. 

Kaip ir viskas aišku, tik Jungtinėj Karalystėj niekad nesu buvęs, nė minutės, net oro uoste, nesu patyręs, kaip ten su tais šilto ir šalto vandens kranais reikia menedžinti. Panevėžy irgi tik kultūriniais pažintiniais reikalais porąkart senovėje.

Kad aš Vilniuje gyvenu, neskolingas aš jums, rašau poniai, gal čia ne aš? Sutapimas, rašo ji, toks pats vardas ir pavardė.

Ir taip dar pora plytgalių išbyra iš tikėjimo, kad esi unikalus, sienos.

Racionalizacija

Kai gerai pagalvoji, visiškai konservatyvus sportas tas futbolas – nedraugauja ne tik su šiuolaikinėmis technologijomis, bet ir su naujausiomis televizinių transliacijų tendencijomis mūsuose: o juk vietoj to, kad bėgioja dabar ekrane čempionų lygoj dvimpenki žmonės po gazoną ir vargsta prakaituoja, užtektų užrašyt abiejų komandų pavadinimus, kelias minutes nominaliai viena komanda savo, o kita komanda – savo aikštės pusėje pasipasuotų tarpusavyje kamuolį, pasirodytų auditorijai kaip kokie atlikėjai (t.y., tie, kurie atliko nuo kažko), papozuotų gražiai ir žiūrovai esemesais per penkiolika minučių pabalsuotų, kas tądien laimėjo fūlę. Jokių sužeidimų, susistumdymų anei fizinių traumų. Būtų normalus, kaip dabar sakoma, tv projektas minimaliom sąnaudom, aukšto lygio piguva. Už Madrido atletiką tel. 9753, už Miuncheno bajerną 3597. Paskambinę nurodytu telefonu spaudžiate vienetą, jei norite, kad jūsų komanda įmuštų golą, dvejetą, jei norite, kad minėtos komandos žaidėjas gautų geltoną kortelę (tada dar spaudžiate žaidėjo maikutės numerį), trejetą – jei raudoną (ir po to maikės numerį), ir t.t. Tarifai pagal mobiliojo ryšio tiekėjų planą. Futbolo eurovizija tiesiog ar kokis nacionalinio transliuotojo praimtaiminis duokim garo, katruose viskas einasi išskirtinai blogai, bet visi atrodo žiauriai laimingi.

O dabar – futbolistai bėgioja, stumdosi, rėkauja, keikiasi, muša tą liūdną kamuolį, tampo vieni kitus už maikių.

Be to, niekas negalėtų kaltinti teisėjų, kad vėl ką nors ne taip švilpė – teisėjų nebūtų, užtektų, kad balsavimą stebėtų autoritetinga audito bendrovė.

Vieni pliusai – per metus būtų galima keliasdešimt Čempionų lygos sezonų parodyt, vidutiniškai vieną per savaitę prasukant. Normalūs pinigai, nepalyginsi su tuo kaip dabar.

Ir galutinis argumentas – ir mes galėtume sudalyvaut aukštu lygiu – nebeliktų rūpesčio dėl tinkamo stadiono ar futbolistų komplektacijos pajėgumo, reiktų tik išankstinio mokėjimo kortelių normaliai užsipirkt. Būtų ne koks ten šokių dešimtukas, o futbolo vienuoliktukas, konkrečiai.

(čia vieta mano kopyraitui, jei uefa susidomėtų tokiu verslo planu)

Špargalkė pradedantiems beigi pažengusiems sporto žurnalistams irgi komentatoriams

„Rungtynių pradžioje žalgiriečiai varžovus užklupo nepasiruošusius ir pavaišino tritaškių kruša. Tai varžovus atvėsino tik trumpam: pergrupavę savo kariauną jie ėmė didinti apsukas ir kvėpuoti žaliai baltiems į nugaras. Tačiau Šaro sucementuotas patirties ir jaunatviškos energijos lydinys „Žalgirio“ milžinus įkvėpė įjungti aukštesnę pavarą, taip paliekant „Olympiakos“ šalikelėje kvėpuoti pralėkusio šeimininkų tornado sukeltomis dulkėmis. 

Šį kartą šeimininkų traukinys buvo pastatytas ant teisingų bėgių nuo pat pirmųjų sekundžių. Dosniai besidalinančios kamuoliu Šaro kariaunos iš vėžių neišmušė net varžovų autoriteto svoris. Aišku, nepavyko išvengti duobelių, ir už klaidas teko susimokėti; išretinta graikų kariauna iki pat paskutiniųjų minučių išliko pavojinga ir gerokai patampė nervus „Žalgirio“ areną užplūdusiai ir žaliai nudažiusiai sirgalių jūrai. 

Žaigiriečiai maksimaliai išpildė trenerio planą ir laiku iššovęs slaptasis ginklas kalė vieną vinį po kitos į atvykėlių karstą, pralįsdamas pro siauriausius plyšius skylėtoje gynyboje. Tuo tarpu lygioje vietoje klupusio svečių antpuolių organizatoriaus veiksmus liūdnu žvilgsniu nuo suolelio lydėjo vienas iš negalinčių žaisti svečių teisėmis atvykusių lyderių.

Kai priešininkų alsavimas į nugaras maksimaliai įkaito, varžovų krepšys vėl atsirišo, ir tritaškių metimų lavina užliejo skrodžiamą tinklelį. Elados snaiperiai šaudė tuščiais šoviniais ir atrodė, kad artėjančio epilogo nesitikėjo net ištikimiausi aistruoliai.

Tačiau reikia atiduoti pagarbą varžovams, kad ketvirtasis kėlinys netapo formalumu. Atvykėliai kamuolio virtuozai nesudėjo ginklų, žagiriečiams akimirkai praradus rungtynių kontrolę: bemat grįžo į rungtynes ir tik didžiulių šeimininkų pastangų dėka dvi paskutiniosios kėlinio minutės buvo skirtos sutvarkyti likusius formalumus: svečiams teko tik susirinkti trupinius nuo nesvetingai juos pasitikusių šeimininkų stalo ir palikti areną nuleistomis galvomis. Olimpo dievai nuo kalno tik palydėjo akimis nugrimzdusį „Olympiakos“ laivą, o baltų krepšinio dievai tuo metu susikabinę Ąžuolyne šoko pergalės šokį.

Kauniečiai, priešingai pesimistų prognozėms, sutvarkė visus reikalus namų tvirtovėje. Išsklaidžius paskutiniąją intrigą – ar pavyks pelnyti 100 taškų, po arenos danga išlietas ledas tirpo iki raudonumo įkaitusioje arenos atmosferoje ir kontrastavo su galutinę + 10 temperatūrą demonstravusia švieslente.“

 (L. & A. Valio, 2018)

Panašu, kad ne veltui

Bičiulis GG kažkada senovėje feisbuke pasidalino tokia išmintingu anekdotu:

„Numirė toks vienas žmogus. Pateko į dangų. Nuėjo tiesiai pas Dievą ir skundžiasi:

– Dieve, jaučiu, kad visą savo žemiškąjį gyvenimą nugyvenau veltui. Be jokios naudos ir prasmės. Nieko doro nenuveikiau. O tu sakei, Dieve, kad kiekvienas pasaulyje turi savo prasmę ir paskirtį. Misiją, kitaip sakant. Kokia buvo mano paskirtis, Dieve?

Dievas sako:

– Ir tu turėjai paskirtį, žinoma. Misiją, kaip tu sakai. Matai... Na, pabandyk prisiminti: kai tau buvo keturiasdešimt dveji, kartą vėlų rudenį važiavai traukiniu į Berdičevą?

– Važiavau.

– Ir vakarieniavai vagone restorane?

– Aha, tikriausiai.

– Ten prie gretimo staliuko sėdėjo tokia dama.

– Gal, tiksliai nebepamenu.

– Sėdėjo, sėdėjo, Ji dar paprašė tavęs paduoti druskinę. Ir tu jai padavei tą druskinę.

– Na taip, lyg ir imu prisiminti... Tai ką?

Čia Dievas patenkintas linkteli galva, iškelia pirštą ir sako:

– Tai va!“

2018 m. lapkričio 17 d. buvau picerijoje Varšuvoje. Iš vienos patalpos į kitą padavėjas per lauką nešė krūvą patiekalų abejose rankose. Sustojo ir bando atidaryti duris, bet neužtenka rankų. Prišokau, atidariau duris ir palaikiau, kol saugiai įeis su patiekalais. Nusišypsojo ir padėkojo.

Buvo po trijų penkiolika minučių. Tuo metu man buvo keturiasdešimt penkeri. 

Tai va.

Istorijos iš praėjusio tūkstantmečio

Pasauliai

Studijų laikais kai kurie mūsų buvome įsisukę vis pavažiuot pagyvent į studentų profilaktoriumą Olandų gatvėj, pataisyt sveikatą: užtekdavo nueit į studentų polikliniką, pasisakyt, kad reik pasiremontuot, gydytoja apžiūrėdavo arba nebūtinai, išrašydavo kokią nors diagnozę (dažniausiai asteninį sindromą), pasiimi siuntimą, pasakai ačiū, nuvažiuoji ir gyveni. O ten – maitina ir visaip rūpinasi (tik karts nuo karto dar reikdavo į kokią procedūrą nueit, kad neišmestų ir pratęstų buvimą, nes jei jau gydaisi, tai skaitėsi, kad vien valgyt neužtenka, toks buvo kiek senamadiškas požiūris į studentų profilaktiką). 

Bet čia tik kontekstas, o daina apie tai: vieno tokio profilaktinio pagyvenimo metu prisireikė pačiu ankstyviausiu autobusu nuvažiuot į bendrabutį Baltupiuose (laikas toks absoliučiai prieš bet kokią ligonių sveikatos gerinimo logiką, bet nieko nepadarysi). Ateinu paryčiais į stotelę priešais profilaką Olandų g. (kur ten paryčiais, gūdžią naktį, gal kokią šeštą nakties), sėdi ant suoliuko žmogus, panašus į žmogų. Sėdi, snaudžia, aš stoviu, laukiam abu atitinkamai.

Žmogus, panašus į žmogų, daugmaž atsibunda, ir, pamatęs, kad jau esu čia:

– Bičas... būk geras... pasakyk...dabar... kokia ### čia gatvė?

– Olandų, sakau aš (nes ta gatvė vadinasi Olandų).

– Tai ką, ### , čia Vilnius??? visiškai atsibunda anas.

– Taip, Vilnius, sakau aš (nes iš tiesų tai Vilnius).

Tada jis atsibunda dar visiškiau, bet, deja, labai nelaiku atvažiuoja mano trimketvirtas, įsėdu ir nuvažiuoju. Žmogus, panašus į žmogų lieka keiktis savarankiškai.

Vakare grįžau į profilaką. Stotelėje buvo žmonių, bet mano draugelio jau nebe. Po vakarienės nuėjau į šviesos terapiją, tai toks dalykas, kai atsisėdi, paleidžia kažkokią paolo coelho stiliaus muziką, o kolbose vartaliojasi spalvotas aliejus. Sėdi, žiūri į tą aliejų ir galvoji apie paralelinius pasaulius.

Apie konceptualųjį meną

Legenda iš praėjusio tūkstantmečio (su tam tikra niuansų paklaida, tiek metų prabėgo): 

1992-aisiais Vilniuje pasidarė Šiuolaikinio meno centras. Naujiena, verta išskirtinio dėmesio. 

Vieną išskirtinį savo kasdieniškumu vakarą nedidelė kompanija studentų bendrabutyje Baltupiuose, kaip dažniausiai, išsikepė bulvių. Jas bekramtydami ir beieškodami prasmės sumąstė nuvažiuoti pažiūrėt šiuolaikinio meno (turėjau kitų reikalų, tai teko praleist tąkart meno terapiją...). Su savim, dėl visa ko, prigriebė keptuvę, tą, kurioj kepė bulves, su šiek tiek pridegimų.

Sėkmingai atvykę į tikslą, apžiūrinėdami meną ŠMC, vienoje salėje į sieną atrėmė savo keptuvę – suinstaliavo – jei jau menas žmonėms, tai ir žmonės menui. Apėjo salėse objektus irgi instaliacijas, įpūtė intensyvią meno dozę, kaip ir laikas namo ruoštis, 10-tas autobusas greit bus. Pakeliui link išėjimo išinstaliavo savo keptuvę, t.y., pasiėmė glėbin. Bet kelią pastojo akyli vokiečiai meno mylėtojai. Pakvietė apsaugą, kad štai, kažkokie jaunuoliai meną niokoja ir vagia, o toks eksponatas, visa šita prikepusių bulvių simbolika pabraižytoj keptuvėj, egzistencinis svoris, gyvenimo trapumo idėja, taip subtiliai perteikta. 

Kol jaunieji konceptualistai įrodė keptuvės kaip eksponato laikinumą ir instaliacijos nuosavybės autentiškumą ir galiausiai atgavo daiktą (su visais pridegimais), iš Markučių tą vakarą pro Katedros aikštę Baltupių link pravažiavo ne vienas autobusas Nr.10.

Bobutės pirštas

Praėjusiame tūkstantmetyje, studijų Warszawoje laikais, vieną gražų šeštadienio rytą išsiruošiau į turgelį. Vaikštinėju, apžiūrinėju pomidorus ir kitas gėrybes. Apėjau ratą, grįžinėju pas ponią prie pat įėjimo slyvinių, iš už kampo pasirodo policininkas, ir tiesiai link manęs: Dzien dobry, gal ponas galėtų padėt? A kas nutiko? sakau. Matot, ponas, čia reik jaunų žmonių atpažinimo procedūrai, biški apvogė bobutės butą, per balkoną įlindo. A, tai przepraszam, sakau, kad gal nelabai, aš užsienietis, rasit kokį vietinį, bus geriau. Aišku, tai przepraszam, sako policininkas, geros dienos. 

Atsisveikinam ir einu sau, pakeliui dar apžiūrinėju šį bei tą. Policininkas, apsukęs ratą tarp kioskelių, vėl išdygsta priešais ir sako: nu būk žmogus, padėk, labai reikia, čia vien pensininkai, netinka, nerandu jaunimo. 10 minučių ir viskas, baigsim reikalą, čia visai šalia, va, matai, nuovada ten tiesiai. Vieną bachūrą radom, reik dar vieno. Taip, toks rajonas, sakau, praktiškai vien pensininkai čia. Nu gerai, tiek to, jei greitai, tai einam. O tai dėkui, sako policininkas, ir mes einam.

Nuovadoj jau laukia kitas policininkas su dviem facetais: vienas toks mažas ir smulkus, spėju, įtariamasis, kitas vidutinio ūgio, gal apie metrą septympenkis, stambokas, ir aš, metras aštuomseptyni, tas mažasis man praktiškai iki pažasties. Kaip tik trijų rinkinys atpažinimo procedūrai.

Išrikiuoja mus visus tris į eilę, aš vidury, stovim ir galvoju, nu įdomūs, koks čia atpažinimas? kiek aš įsivaizduoju, kaip mačiau filmuose, turėtų parinkti nors kiek nors tarpusavy panašius. O čia surinko bet kokius, nepanašesnių viens į kitą reiktų gerai paieškot, aišku, tingėjo, nori kuo greičiau baigt procedūrą ir ramiai žaist kompais. Taip man bemąstant, į patalpą įveda nukentėjusią bobutę, nenusakomo amžiaus. 

Vienas iš policininkų sako bobutei: tai kuris, ponia, pas jus į balkoną buvo įlindęs? Bobutė ištiesia drebančią dešinę ranką ir kažką murmėdama lėtai veda pirštu nuo mano kairėje stovinčio mažojo atpažinimo procedūros kolegos link manęs. Pirštas ties manimi stabteli, kaip tuo metu atrodo, gan ilgam, ir staiga suprantu, kad noras padėti draugiškos šalies teisėsaugai buvo nepatyrusios jaunystės ir geros širdies nulemta strateginė klaida, gyvenime niekad daugiau, ką gali žinot, kas dabar bobutei užplauks. Vaizduotė momentaliai pradeda piešt, kaip bobutė ištaria: Šitas! Ir tada tuos du paleidžia, o mes su bobute ir abiem policininkais liekame. Po to paleidžia bobutę, o aš lieku šiek tiek ilgėliau. 

Tarsi tokių vaizdų dar būtų negana, bobutė, vis dar nutaikiusi pirštą į mane, sumurma: Ką aš žinau, tamsu buvo, mačiau, kad lindo balkonan, bet veido tai nemačiau. Chana, galvoju, pasirodo, nieko ji nematė, va tau ir dėdė policininkas, pakišo, bobutei juk vienodai, į ką parodyt, o jiems irgi vienodai, statistikai reik užbaigt reikalą ir viskas. Surenka kelis, kam nepasiseka, pavyzdžiui, kieno suplyšę džinsai bobutei įtarimą sukels, tas ir kaltas. O ar iš tiesų kaltas, ar ne, kaip sakoma, detalės. Ten jau išsiaiškinsim.

Sekundės bėga lėtai, eina, galima sakyt, ir galiausiai bobutė, sukaupusi visas jėgas, vis dar rodydama pirštu į mane, išmurma: ne, ne šitas... ir..., parodydama į tą vidutinio ūgio, stovintį mano dešinėj, ... ir ne šitas, sunku pralįst į mano balkoną, mažai vietos ten, ten buvo ktoš maliutki, va, greičiausiai šitas, ir beveik baksteli pirštu į mažąjį mano kairėj. Tas pasimuisto, bet nesigina, tyli ir piktai dėbso iš padilbų.

Dzienkuje, ponia, sako policininkas, taip ir galvojom. Padėkoja ir man ir tam kitam statistui už dalyvavimą.

Išėjęs iš nuovados, įkvėpiau laisvės oro ir nuėjau tų slyvinių.

Kiss me Once

Dar praėjusiam tūkstantmety, tolimais 1988-aisiais, kai man buvo 15, Kailei Minouk, kuri man tada patiko, buvo 20. Pats tas, bet, kaip žinia, tuomet dėl atitinkamų priežasčių pas mus atvažiuot iš anapus buvo gana sunku, mums pasivažinėt už geležinės uždangos irgi. Ar aš jai patikau, nežinau – elektroninio pašto dar nebuvo, tad nebuvo kaip paklaust, o adreso neturėjau. Tad gyvenau sau Kaune, ėjau į mokyklą ir į kiemą, o ji Australijoj dainavo su ten kažkokiu niemočnu Džeisonu Donovanu plastmasines dainas, vaidino teleseriale, kurio pas mus nerodė. Dainos nekokios, bet kai susitikt nėr šansų, tai vis geriau negu nieko; ta „Especially for you“, Donovaną iškirpus, būtų pusė bėdos. Jei išties especially for me, tai net visai puiki. 

Metai bėgo, atsidarė sienos, viskas iš esmės pasikeitė, aš baigiau mokyklą, išvažiavau iš Kauno, Kailė vis dainavo, ir vis normaliau, Donovanas buvo patrauktas, išėjo singlas su Niku Keivu, praėjo tų cheminių šukuosenų mados, ir t.t. Tiesą sakant, nelabai sekėm vienas kito karjeros vingius, tik probėgšmais. Taip prabėgo 26-eri metai.

Pamačiau, kad netrukus Kailė atvažiuos į Kauną. Koncertinis turas „Kiss me Once“. Ir ką? Kaile, aš jau nebe Kaune. Ir jau nebe 1988-ieji.

Apie spausdinto žodžio jėgą | Skiriama Salmanui R. ir Vytui D.

Praėjusiame tūkstantmetyje, studijų Varšuvoje laikais, būsimasis socialinių mokslų daktaras A.V. bei būsimasis filosofijos daktaras V.D. turėjo savo dispozicijoje po nuomojamą kambarį keturių kambarių bute. Normalus butas, su lauko durim, prieškambariu, tuliku, vonios kambariu ir virtuve. Virtuvėje stovėjo stalas, staliukas toks, gal metras ant pusės, pati virtuvė, virtuvėlė, tiesą sakant, kaip ir priklauso Varšuvoje daugiabučiuose, praktiškai neįžiūrima – tokios apimties, kad jei reiktų pasilaidot, kojos išlįstų per orlaidę, kas kad butas keturių kambarių, virtuvėlė ir turi būt virtuvėlė, per vidurį stovėdamas ir žingsnio nežengdamas iš esmės gali tiek langą, tiek šaldytuvą atsidaryt, tiek maistą gamint. 

Tokioje vėžlinėje virtuvėlėj, kur galima efektą pasiekt nė kojos piršto nepajudinus, A.V. ir V.D. ant to apytiksliai kvadratinio metro stalo įsigudrindavo žaisti stalo tenisą. Tinkliuko vaidmenį atlikdavo videokasetės. Vietoj raketės A.V. naudodavo kažkokio lenkų filologijos mokslų daktaro išleistą lenkiškų keiksmų ir vulgarizmų žodyną, V.D. rankose laikydavo kažkokią irgi pusiau profesionalią minimalistinės virtuvės stalo teniso sparingo knygą – penkiasdešimt kažkurių metų prancūzų kalbos gramatiką, plonytę, bet irgi kietais viršeliais. Kamuoliukas tai būdavo tikras, reik turėti ribas.

Žaidžiant vienas arba kitas karts nuo karto gaudavo tašką. Jei kamuoliukas bandydavo slėptis po spintele, kol V.D. jo ieškodavo, A.V. šviečiamaisiais kalbos subtilybių mokymosi tikslais atsivertęs garsiai perskaitydavo kokį įmantresnį lenkų filologijos mokslų daktaro surinktą pakeiksnojimų vartojimo pavyzdį iš atitinkamo rytų ar pietų Lenkijos kaimo, ir žaidimas po edukacinės minutės pertraukėlės tęsdavosi.

Sekėsi įvairiai, laimėdavo tai vienas tai kitas. Galiausiai buvo pasiektas atitinkamas lygis, ir stalo dydis (stalo mažis) jau nebebuvo kažkoks išskirtinai keistas ir neorganiškas šiam reikalui, kas geras žaidėjas, tas geras ir be išskirtinių šiltnamio sąlygų, nes, kaip sakoma, blogam šokėjui ir akmuo kruta.

Prisiminiau kartą jau šiame tūkstantmetyje šią istoriją, užplūdo nostalgie, sakau kolegai Vytui D.: „Ar tu pameni, kaip žaisdavom?“ „Aha, – sako Vytas, – bet tada vieną dieną tu atsivežei iš Lietuvos Salmano Rushdie knygą...“

Taip, pamenu, atsivežiau, keturi šimtai trisdešimt septyni paskutinio mauro atodūsio puslapiai, ką tik išleista, kur ten lygint su poros šimtų psl. lenkiškų pšeklenstvų ir vulgarizmų žodynu. Apimt sunku, iš rankos slysta, bet jei jau pataikai į kamuoliuką, o kamuoliukas į stalą, smūgis mirtinas, neatmuši.

Taip jau būna su ta literatūra.

Iš pirmųjų socialinių eksperimentų: apie vienišumą

Aname tūkstantmetyje, dar Nepriklausomybės priešaušryje, mokyklose per pertraukas galiodavo zekiška tvarka varinėti vaikus, kad vaikščiotų ratu koridoriuose. Panašiai kaip teatre vaikštinėdavo dėdės ir tetos, bet taip dar labiau ratu, nes ne savo noru. Kokia nors aktyvi mokytoja vis rėkaudavo Ko nevaikštot? tiems, kas nevaikščiodavo. Užtat egzistencinis klausimas vaikštantiems Ko vaikštot? jai nekildavo.

Prasidėjus tinkamam periodui, kai jau pagal statusą ir amžių buvo galima bandyti išvengti vaikščiojimo ir, jei blogas oras ir į lauką eit ne pirmiena, ramiai pasėdėti ant palangių stebint vaikščiojančius ratais, susidarė tinkamos sąlygos, kaip dabar atrodo iš laiko perspektyvos, intuityviam socialiniam eksperimentui.

Pinigų tuo metu apyvartoje praktiškai nebuvo, t.y., dolerių ir doičmarkių mažai kas turėjo, o to, kas cirkuliavo, griežtąja prasme pinigais nepavadinsi. Bet tiek to, paprastumo dėlei šįkart galime ir rublius vadinti piniginiais vienetais.

Tuometinio mažiausio popierinio piniginio vieneto, paprastojo rublio, kraštas būdavo beveik baltas, be jokių ženklų, jame tik gana paprastai buvo nupieštas vienetukas. Tos rublio dalies muliažą pasigamint būdavo labai paprasta: paimi popieriaus lapą, išsikerpi reikiamą formą, kruopščiai nupieši vienetuką, šiek tiek paglamžai, papurvini, sulankstai, paviršiuje palikdamas tik tą baltą stačiakampį su vienetuku, ir turi rublį „lėlę“ (tokį, kaip nuotraukoje).

Tada belikdavo, kai niekas nematydavo, numesti tą rankų darbo pinigą vienetuku į viršų koridoriuje vaikštančiųjų ratu tako prieigose ir stebėti viena akim, kas bus toliau, stengiantis nesukelti įtarimo.

Tolesnis siužetas dažnai kartodavosi: pertraukai prasidėjus vienas iš ratus sukančių moksleivių gan greitai pastebėdavo gulintį nemenką grobį (santykiniam grobio dydžiui įvertinti: už rublį išeidavo penkios porcijos ledų, o jei vaisinių, tai keturiolika), trumpam stabtelėdavo netikėdamas savo akimis, bet iškart neimdavo, nes negali būt, kad net visas rublis mėtosi; apsukdavo dar vieną ratą, pakeliui sumąstydavo strategiją, ir, jei pinigas vis dar gulėdavo, pasilenkdavo atseit užsirišti bato ir taip nežymiai, tarp kitko, prigriebdavo popieriuką. Atsistojęs išlankstydavo ir džiugesį veide bemat išstumdavo nusivylimas.

Kas vykdavo toliau? Šviežiai išdurtasis kruopščiai sulankstydavo surastą atseit rublį ir padėdavo atgal, vienetuku į viršų, kad tas ramiai lauktų kitos aukos.

Panašus procesas, su variacijomis, per pertrauką prasisukdavo du tris kartus. Pertraukai pasibaigus, pasiimdavom savo „rublį“. Praversdavo kitų aukštų koridoriuose per kitas pertraukas.

Išvada. Tikslinės grupės elgesio stebėjimas natūralioje aplinkoje parodė: jei individo gyvenime susiklosto situacija, kurioje individo savirefleksijos mechanizmas priskiria jam išdurtojo statusą, egzistuoja nemaža tikimybė, kad tolesnė jo veiklos strategija bus nukreipta į pastangas, sudarysiančias sąlygas jo artimiesiems ir tolimiesiems kuo greičiau prie jo prisijungti. Surinkti duomenys patvirtino hipotezę, kad individai iš prigimties yra socialiniai gyvūnai, todėl yra linkę burtis į grupes ir visais būdais stengiasi atsikratyti vienišumo jausmo, jei pastarasis juos apima dėl vienokios ar kitokios priežasties.

Psichosomatika | Kaip mes intuityviai suvokėme, kad viskas įmanoma

Aname tūkstantmetyje, kokių 13 ar 14 metų vaikėzas vasaros atostogų metų su šeima vasarojo pas tetą kaime. Ir kažkaip visai ne į temą vidury vasaros pakilo temperatūra, kažkoks virusas ar koks ten velnias, vienžo, suaugėliai paguldė į lovą sveikti. O oras puikus, trečią dieną jau kažkaip nesiguli, nors ir kaip akyse balbatuoja.

Ir tą trečiąją dieną, kaip ir kasdien sirgimo laikotarpiu, vyresnieji davė termometrą pasimatuot temperatūrą, kad pažiūrėtų, kas ir kaip. Vaikėzas nepėsčias (tai aš), gulėt tai nesinori, reikia veikt. Pasimatavau, pažiūrėjau – blem, daug, trimaštuoni su puse, nupurčiau normaliai termometrą, vėl įsidėjau pažastin.

Kambarin įeina teta:

– Na, pasimatavai?

– Taip, teta, pasimatavau, išsitraukiu termometrą ir tiesiu jai.

(Buvo gerai nupurtytas, tai pažastyje spėjo prikaisti tik iki trimšešių ir aštuonių.)

Bet teta nepėsčia – dirbo tuomet sesele, tai žinojo ligoniukų fintus:

– Tai purtei? Klausia, žiūrėdama į termometrą, į paraudusias akis ir karščio krečiamą pavidalą.

– Ne ne, ką jūs, ką aš ten purtyčiau, baikit, – išsigyniau. – Ar galiu keltis?

– Na, pažiūrim, – nepasimovė ant, atrodė, profesionalaus akių mirksėjimo teta. Įdėjo termometrą atgal į pažastį, prispaudė ranka ir sėdi šalia.

Mane išmušė šaltas prakaitas – pagaus dabar meluojant, oi kaip bus nefaina, juk toks geras vaikas ir panašiai. Sėdžiu, galvoju, kaip čia dabar, na, ir kaip paskui, tai ypač. O teta sėdi, ranka prispaudus termometrą, nieko nesuorganizuosi, kokio oro tarpo, parodys kiek reikia, ir ką tu jau ten.

Pasėdėjom normaliai, kokią amžinybę. Po kokių septynių minučių ištraukia termometrą, pasižiūri.

– Visai neblogai, sako, – trisdešimt septyni ir keturios. Galėsi jau keltis.

Tada nieko nesupratau, kaip sakoma, likau apšalęs. Bet nuo to momento intuityviai supratau, kad ši tema yra žiauriai įdomi, ir mūsų kūnai gali patys netaisyklingai susidoroti su iššūkiais, kai labai prireikia.

Snaiperio šūvis tiesiai į dešimtuką

Praėjusiame tūkstantmetyje, viens tūkstantis devyni šimtai devyniasdešimt kažkelintais metais, pasibaigus „Poetiniam Druskininkų rudeniui“, autobusas prie „Širdelės“ tradiciškai spalio sekmadienio rytą surinko visus ir veža Vilniun. Priekyje sėdi klasikai ar šiaip kas nori ramiai apžiūrėt pravažiuojamus Dzūkijos pušynus, gale jaunesni, pradedantys ir visokie postmodernistai. Važiuojam galiorkoj, turim visokios važiavimo veiklos, aptarinėjam einamuosius reikalus ir muzikos pasaulio naujienas, sakau A.Š.: klausyk, Alvydai, Niujorke, va, tai yra Bystybojs, o pas mus, Lietuvoje, ne, reikia ir čia tokio trio, reikia šitą tuštumą užpildyt. Kuriam hip hopo grupę – aš, tu, dar pasikalbinsim ką nors trečią ir kietai pavarysim.

Sutarėm, kad gera mintis, dar pasitarėm, kad pirmiausia reikia pradėti nuo smūginio grupės pavadinimo. Galvojam galvojam, jokio „vežančio“ pavadinimo neišgeneruojam, tai nusprendžiam eiti patarimo autobuso priekin pas Joną Strielkūną. Ateinam, sutrukdom poeto žiūrėjimui pro langą, nes labai reik greitosios pagalbos, išdėstom jam idėją: mielas Jonai, yra toks dalykas kaip hip hopas, na, repuoja ten, panašiai kaip deklamuoja, bet ne visai, yra niuansų, Niujorke, va, yra Bystybojs, o Lietuvoje nėra, todėl reikia tuštumą užpildyt, tai mes pasirengę imtis atsakomybės, būsim repo trio, tik reikia puikaus pavadinimo, mums niekaip nesigauna jau visą pusvalandį, mielas Jonai, ką mums galėtumei pasiūlyti?

Jonas S. įdėmiai išklauso, pasižiūri į mus ir po akimirkos šauna tiksliai į dešimtuką:

– Reik pavadinimo? „Čiulba ulba kralikai“.

Iš lietuvių literatūros istorijos ir ne tik

Simbolistas, tuo pačiu ir Putinas, Vincas Mykolaitis

buvo mokytas, visi žinom kur, ir visai neblogai apsiskaitęs.

„A, greičiausiai ir tu mėnesienos šviesoj dėl Nėries

rajonui neduodi miegoti, darkais ir iš kailio neries?“

sau mąstė, jei parke triukšmaudavo koks jaunikaitis.

Tam tikri patriotai Kazimierą Binkį

apkaltino, kad tas eit į politiką tingi:

Tinginy, prisijungtum kovoj,

pažiūrėk, tau tik vėjai galvoj...

O jisai: Na ir kas, o vat jūs užtat neprotingi :)

Kelios Kauno poniutės gražiai nuaugusį Sruogą

sapnuodavo nuolat ir geidė pamatyt pusiau nuogą.

Tikėjo šventai: iš leidėjų ir Dievo malonės,

ateis ta diena, kai užgims Lietuvoj žurnalas „Žmonės“!

„Tik mes to nesulauksim...“ liūdėjo, gurkšnodamos grogą.

Liudas buvo Gira, ir jei gerdavo stipresnį alų,

„Metropoly“ momentiškai užsnūsdavo prie stalo.

O gerų tais laikais pasitaikė muštynių...

Būt aprašęs gražiai, kas kam davė, kas kiek ištino,

bet pats kaltas, kad miegojo kietai kaskart ligi galo.

Jaunystėj Bernardas Brazdžionis

paskelbė, kad mes – iš beždžionės.

Aukšti katalikai

be proto supyko

ir ištrėmė jį trims dienoms į Gudžionis.

Žurnalistas Paleckis parsivežė saulę.

Negreit pastebėjo apgaulę.

Riebiai nusikeikė,

bet greit prisitaikė.

Ir pamėgo labai Petrą Gaulę.

Studentas Venclova Antanas

bandė kadrint wilenską paną.

Bet jinai: nu nie, pan Wienc‘lova,

jau su jumi – tai niekad į lovą!

Ir jum tų razvratų jau gána!

Motinai verdant zacirką,

sulįsdavo veidrodin Cvirka:

Kodėl man neauga barzda?

Dieve mano, kodėl niekada

neatrodau gražus kaip Kudirka?

Po darbo ansamblis „Armonika“

bandydavo groti su jonika.

Nežinojo, kad reikia

įsidėt batareiką,

todėl nepateko į kroniką.

Mažosios tragedijos

Prašymas

Vienintelis veiksmas

Veikėjai:

MOTERIS, vidutinio amžiaus

VYRAS, vidutinio amžiaus

Vidutinio dydžio kambarys. VYRAS sėdi fotelyje, stebi į Kalėdinį darbo vakarėlį besiruošiančią MOTERĮ ir rūko. Visa tai (MOTERIS ruošdamasi keliskart persirengia, atlieka kitus tipinius ruošimosi į vakarėlį veiksmus, VYRAS rūko vieną cigaretę po kitos) tęsiasi apie 20 minučių.

MOTERIS (lyriškai ir svajingai): Ar parveši mane iš Dubingių?

VYRAS (svariai ir oriai, išpūsdamas dūmus): Neparvešiu... (ir patikslina, matydamas prieš save klausiantį ir priekaištingą žvilgsnį) Tingiu.

MOTERIS nuryja kylantį graudulį, apsisuka ir ryžtingai nukaukši kulniukais link laukųjų durų. Nori trinktelėti durimis, bet apsigalvoja ir durų neužtrenkia. Skersvėjo dėka iš perpildytos peleninės pakilęs pelenų gūsis pasklinda po kambarį. Pelenai, pasisklaidę kambaryje, padengia fotelyje sėdinčio VYRO galvą.

UŽDANGA

Pušis

Pirmas ir paskutinis veiksmas

Veikėjai:

VYRAS, vidutinio amžiaus

MOTERIS, vidutinio amžiaus

Jaukus kantri stiliaus kambarys, žiemos vakaras, kambaryje kūrenasi židinys, židinyje spragsi malkos. VYRAS sėdi, susikaupęs niūniuoja romantišką melodiją ir drožinėja pliauską, skiedras sumesdamas į židinį, iš pliauskos formuojasi kažkas panašaus į medinį žmogeliuką. Jau matyti išdrožta ilga nosis.

Į kambarį įeina MOTERIS, pasižiūri į dirbantį VYRĄ ir sako: Įkvėpimas užpuolė? Teisingai! Kalk geležį, kol karštà!

VYRAS atsako: Čia gi pušis, jokia čia ne geležis karštà! Ką nematai? Tu gal višta!

MOTERIS (įsižeidusi): Aišku, kad karštà! Pats tu višta!

MOTERIS, norėdama tuoj pat įrodyti, kad ji teisi, emocingai iš VYRO rankų ištraukia pliauską ir įmeta į židinį šnabždėdama: karštà... karštà.. VYRAS puola traukti, bet liepsna lyžteli pirštus, VYRAS aikteli, atitraukia rankas ir krato. MOTERIS atsitokėjusi apkabina VYRĄ iš nugaros per pečius, glosto jam galvą, pakedena plaukus, paima jo ranką ir pučia šaltą orą į apsvilusius pirštus. Abu liūdnai žiūri į ugnyje baigiantį sudegti nebaigtą Pinokio projektą.

UŽDANGA

Rašalas ir kraujas

Pirmas ir paskutinis veiksmas

Veikėjai:

PAGYVENĘS POETAS, vyresnio amžiaus (metų skaičius nelabai svarbus, priklauso nuo aktoriaus meistriškumo įsijaučiant), su visais tikro poeto atributais

JAUNASIS POETAS, iki 35 metų amžiaus, bet rekomenduojama, kad atrodytų ne daugiau 27-erių ir neturintis visų tikro poeto atributų komplekto, tik kai kuriuos jų, ar bent vieną

Kambarys aukštom lubom, kambaryje du rašomieji stalai, ant kambario sienų žaidžia šešėliai. Ant kiekvieno stalo tradicinis kūrybinis komplektas: raudono vyno taurė, žvakidė su trimis degančiomis žvakėmis, rašalinė, žąsies plunksna, pergamentas. Abu stalai stovi prie langų, už abiejų langų kaba po mėnulį – atskirai PAGYVENUSIAM POETUI ir JAUNAJAM POETUI. Pro PAGYVENUSIO POETO langą šviečia pilnatis, pro JAUNOJO POETO langą, suprantama, šviečia jaunas mėnulis.

PAGYVENĘS ir JAUNASIS poetai sėdi prie rašomųjų stalų. Abu intensyviai rašo, kartas nuo karto pamirkydami plunksnas į rašalinę. JAUNAJAM vis nesiseka rašyti plunksna kaip priklauso, ne tas formatas, išeina kažkaip negrabiai. Kai jis eilinį kartą nekoordinuotai pamirko plunksną į rašalo buteliuką, buteliukas krenta, rašalas išsilieja. Įsiutęs JAUNASIS beda plunksną į stalą, ši lūžta.

JAUNASIS (paskubomis rausiasi visose kišenėse ir susinervinęs murma): Kur šratinukas? Kur tušinukas? Nejau man šratinuko niekas nepaduos... Kaip man gyvent, jei tušinuko nieks neduos...

PAGYVENĘS (atsisukęs šūkteli): Krauju rašysi iš bėdos!

JAUNASIS POETAS nustoja raustis po kišenes, klusniai linkteli, išsitraukia adatėlę, tokią, kuria poliklinikoje iš piršto “ima kraują” (ar vizualiai tinkamą smeigtuką, priklausomai nuo teatre turimo rekvizito) ir įsiduria į kairės rankos bevardį pirštą. PAGYVENĘS prieina prie JAUNOJO, apžiūri ištryškusį kraujo lašelį ir apalpsta. JAUNASIS meta žvilgsnį į apalpusį PAGYVENUSĮ, skubiai nužingsniuoja prie jo darbo stalo, padažo PAGYVENUSIO plunksną į savo kraujuojantį pirštą ir tęsia vyresniojo kolegos pradėtą rašyti kūrinį.

PAGYVENĘS POETAS atsigauna, bendrais bruožais atsistoja, pamato, kad jo stalas užimtas ir išsliūkina iš kambario palikdamas paskui save rašalo šliūžę, nes jo koja buvo apalpusi JAUNOJO POETO išpilto rašalo dėmėje. Sliūkina gana lėtai, panarinęs galvą, stengdamasis nepažvelgti į kraują, kuriuo iš bėdos rašo įsijautęs JAUNASIS POETAS.

UŽDANGA

Gala koncertas

Vienintelis veiksmas

Veikėjai:

ATLIKĖJAS, atrodantis kaip atlikėjas

PUBLIKA, įvairi visomis prasmėmis

Koncertinė scena, apšviesta spalvotais lazeriais ir prožektoriais, po sceną kairėn-dešinėn bėgioja suplukęs ATLIKĖJAS. Skamba garsi ritmiška muzika.

ATLIKĖJAS (bandydamas užvesti PUBLIKĄ, energingai į mikrofoną): Daugiau triukšmo! Rankas į viršų!

PUBLIKA (akivaizdžiai tingėdama judintis, choru): Kad negalim! Rankas namie pamiršom!

ATLIKĖJAS (pabando dar kartą, dar energingiau): Kur jūsų rankos? Rankas į viršų!

PUBLIKA (ATLIKĖJUI atgal unisonu): Tu gal kurčias? Gi sakom – namie pamiršom!

ATLIKĖJAS praradęs viltį įkaitinti PUBLIKĄ žodžiais, imasi veiksmų – šaukdamas „I am flying to you! Take me! Yeah!“ įsibėgėja ir nuo scenos „neria“ į žmonių jūrą, tikėdamasis, kad PUBLIKA jį panešios ant rankų ir užkels atgal ant scenos.

PUBLIKA organizuotai prasiskiria kaip Raudonoji jūra padarydama kelią ATLIKĖJUI.

ATLIKĖJAS žnekteli ant žemės. PUBLIKA paniekinamai nužvelgia gulintį ATLIKĖJĄ ir lėtai skirstosi. Lazeriai vienas po kito gęsta, prožektoriai pokši perdegdami, muzikos kompaktas užsikerta kaip sugedusi plokštelė. Tamsa.

UŽDANGA

Pridėtas laikas

Vieno veiksmo romantinė drama

Veikėjai: 

FUTBOLISTAS

FUTBOLISTĖ

FUTBOLISTAS ir FUTBOLISTĖ sėdi rudenėjančiame parke ant suolelio. 

FUTBOLISTĖ (mataruodama kojomis): Ir ką šį vakarą veiksime?

FUTBOLISTAS (ryžtingai, bet romantiškai): Bučiuosimės.

FUTBOLISTĖ (trumpai pagalvojusi): Gerai, bet tik vieną kartą.

FUTBOLISTO veidas šiek tiek apsiniaukia. FUTBOLISTĖ tai pastebi ir bemat priduria: Ir tiek, kiek pridės teisėjas.

FUTBOLISTAS pagyvėja ir bučiuoja FUTBOLISTĘ. Bučinys trunka tol, kol nusileidžia uždanga.

UŽDANGA.

Ji ir Jis arba Jis ir Ji

Vieno veiksmo drama

Veikėjai:

JI, graži 

JIS, pusė velnio

Rudenėjantis parkas, vakarėja, besileidžiančios saulės spinduliai įspįsta pro spalvotą lapiją. JIS ir JI sėdi ant suoliuko, pakankamai arti vienas kito, per gerą sprindį, bet nesiliečia.

– Ar tau patinka būti su manimi?  – stengdamasis drastiškai nesudrumsti vakaro tylos sušnabžda JIS.

– Taip, ir kuo toliau, tuo labiau, – po neilgos pauzės atsako JI ir pasislenka nuo JO suoliuko krašto link (maždaug 75 cm). Ir, po nepilnos minutės, dar apie 20 cm.

UŽDANGA

Kalbos kertelė

Vieno veiksmo drama

Veikėjai:

MERGINA

VAIKINAS

Penktadienio vakarą bare VAIKINAS kabina MERGINĄ. Abu krenta vienas kitam į akį, šnekučiuojasi apie fenomenologiją, ragauja kaipirinjas.

Nutaikęs momentą, VAIKINAS palinksta prie MERGINOS, įtempia raumenis, išpučia krūtinę, kad įspūdingiau atrodytų, ir sušnabžda: Ar duosi man savo telefoną? 

Išsigąsdinta MERGINA meta telefoną ir išbėga.

VAIKINAS nustebęs žiūri pavymui.

UŽDANGA

Likimo kirtis

Vieno veiksmo drama

Veikėjai:

KŪRINYS, nenusakomos išvaizdos

KŪRĖJAS, vidutinio amžiaus

KŪRĖJAS sėdi fotelyje ir žiūri į tolį. Besileidžiančios saulės spinduliai įspįsta į kambarį pro spalvotą lapiją. KŪRINYS pasibeldžia, įeina kambarin ir pasižiūri į KŪRĖJĄ. Kūrėjas nekreipia į KŪRINĮ dėmesio.

KŪRINYS: – Parašysi mane?

KŪRĖJAS (po trumpos, bet svarios pauzės, nepasukęs galvos): – Ne.

KŪRINYS stovi it musę kandęs. KŪRĖJAS tęsia žiūrėjimą ta pačia kryptimi kaip iki tol.

UŽDANGA

Žolėje

Vieno veiksmo tragikomedija

Veikėjai:

PIRMAS MĖGĖJAS (apranga: rudas golfas ir salotinis šalikėlis)

ANTRAS MĖGĖJAS (apranga: mėlynas golfas ir pilkas šalikėlis)

Rudenėjančiam parke ant suoliuko sėdi PIRMAS MĖGĖJAS ir ANTRAS MĖGĖJAS. Abu rūko ir svajingai pučia dūmus į tolį. PIRMAS MĖGĖJAS nutraukia tylą: Nori, parodysiu, ką išmokau? Aha, atsako ANTRAS MĖGĖJAS. 

PIRMAS MĖGĖJAS paima gitarą ir pradeda brazdinti keturis akordus pramaišiui. Brazdina beveik penkias minutes, protarpiais išdainuodamas frazes apie rūką ir vėją, vienišą ėjimą gatve, tuščią puodelį arbatos ir smilkstančią vėjyje cigaretę (Pastaba režisieriui. Tinka ir kitos į šį kūrybinį paketą įeinančios frazės).

Baigęs brazdinti ir dainuoti, PIRMAS MĖGĖJAS atsidūsta ir klausia: Na, kaip?

Ai, geriau negu nieko, bet šiaip tai šiaip sau, atsako ANTRAS MĖGĖJAS, Nori, parodysiu, kaip reikia pavaryt?

Parodyk, atsako PIRMAS MĖGĖJAS ir ištiesia gitarą ANTRAM MĖGĖJUI.

ANTRAS MĖGĖJAS paima gitarą, švelniai paguldo į žolę, išsitraukia planšetinį kompiuterį ir pasiknisęs Youtube aruoduose įjungia Jimi Hendrix koncertą. 

PIRMAS MĖGĖJAS sukiša galvą į planšetę, sustingęs ir nemirksėdamas stebi koncertą nuo pradžios iki pabaigos. Koncerto pabaigoje, kai Jimi padega savo gitarą, ANTRAS MĖGĖJAS triumfuodamas klausia: Viską matei?

Aha, atsako PIRMAS MĖGĖJAS, Lygis. Aš taip nepavarysiu, bet bent jau šitą tai galiu laisvai. Išsitraukia žiebtuvėlį ir bando padegti gitarą. Žiebtuvėlis niekaip neįsidega, gitara ramiai guli žolėje, ANTRAS MĖGĖJAS priekaištingai žiūri į PIRMĄ MĖGĖJĄ, akimis transliuodamas Net ir šito tu negali...

PIRMAS MĖGĖJAS galiausiai pasiduoda, meta žiebtuvėlį į žolę ir lieka sėdėti it žemę pardavęs. Girdėti, kaip pasibaigus Jimi koncertui planšetės ekranu slenka titrai.

UŽDANGA

Drama

Vieno veiksmo drama

Veikėjai:

MERGINA

VAIKINAS

BARMENAS

Prie baro MERGINA ją užkalbinusiam VAIKINUI:

– Kuo užsiimi?

– Aš agentas...

– O, cool! Kaip Bondas, tipo? Jo, kai priėjai, iškart pamaniau, kad kažkoks ypatingas. Leisk atspėsiu: KGB, CŽV? 

– Ne, draudimo...

– A...

UŽDANGA

Orumas

Vieno veiksmo tragikomedija

Veikėjai:

VYRAS, su bankebardais, baltais marškiniais ir dryžuota liemene su laikrodžio grandinėle

MOTERIS, su gėlėta suknele

VYRAS ir MOTERIS sėdi supamuose foteliuose prie didelio vitrininio lango. Už lango lėtai leidžiasi snaigės. Ant balta staltiese su raukinukais užtiesto apvalaus staliuko dega žvakė. MOTERIS gurkšnoja kavą iš porcelianinio puodelio, VYRAS skaito The Financial Times.

VYRAS (padeda laikraštį, atsilošia ir susineria rankas ant pilvo, išdidžiu tonu):

– Aš va ėmiau ir pagalvojau, o jei štai staiga imčiau ir numirčiau - ir ką tu be manęs darytum?

MOTERIS (užsimeta koją ant kojos, nužvelgia VYRĄ, gurkšteli kavos):

– O aš va ėmiau ir pagalvojau, kad jei štai staiga imtum ir numirtum, tai pirmiausia galvočiau, ką su tavim daryčiau.

VYRO orumas bemat pradeda išeidinėti, VYRAS palaipsniui bliūkšta fotelyje. MOTERIS toliau lėtai pasimėgaudama gurkšnoja kavą ir šypsosi monalizos maniera.

UŽDANGA 

Egzistencinių sveikinimų ruošiniai

***

Likimo ilgesys žvaigždėtą dangų rytmečio rasom nubarsto,

Ir išmintis ištaško žvitriai nerimo purslus tarytum paukštis...

Gimtadienio prasmėj svajonių žiburys gelmėm suspindi,

O žemės akmenuotą kelią saulė apšviečia skaisčia žara!

Su gimtadieniu!

***

Gyvenimo verpetas be perstojo sukas

tarytumei pūkelis pienės, katras virš lauko plauko.

Atkeliauja per tėviškės pievas brandus rudenio ūkas

nors šiaip ir per atstumą dar nematyt nė vieno žilo plauko…

Bet širdis dar tokia kaip kadaise –

neaptrauks jos klastinga šarma

ir gyvenimo žiemos tebus tau nebaisios

bo sušildys jas klimato beigi draugų šiluma.

***

Likimo išminties prasmėj gyvenimo nuvėjęs dar mažiau nei pusę kelio,

Nepasiklydai miško proskynoj ar tankmėje. 

Lai Tau širdies pulsuojantys verpetai liūdesį narve uždaro amžiams, 

Ir džiaugsmo laimė Tau tevirpina gyvenimo stygas!

***

Jau papuošė kas šeštą sruogą tau šarma nubalus,

tačiau smagiai linguos tirštai užsėstas ilgas ąžuolinis stalas.

Būk sveikas! Bo metodiškai artėja jubiliejus (pusiau toks) apvalus,

kas sudarys mums išskirtinę progą užsipildyt bokalus.

***

Gyvenimo švelnaus prisilietimo dūžiai skleidžiasi sekundėm

Ir nuvilnija basomis per pievą, kol vėlei grįžta paukščiais...

Prasmės likimas gėrio liepsną jums kaskart teskleidžia!

Tad keliam sklidinojo džiaugsmo taurę į sveikatą!

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt