Augustė Jasiulytė

ŠOKANTI GIRIA

Romanas

Viršelis – Laimis Kosevičius

Redaktorė – Akvilė Andriūnaitė

ISBN 978-609-8245-00-4

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2019

Autorės žodis

Skandinavistikos studijų laikais į šiauriausią pasaulyje Trumsės universitetą mane patraukė naivus susižavėjimas Norvegijoje gyvenančia kvenų tautine mažuma. Per Velykų atostogas kelias savaites autostopu keliavau po šiaurės Norvegiją: sniego audros, stingdantis šaltis, samių muzikos festivalis, kvapą gniaužianti ir savo grožiu pravirkdanti gamta... Šis kūrinys manyje gyveno jau seniai, o po klajonių po šiaurę jau nebegalėjau jo ilgiau sulaikyti. Kiekvieną kartą sėdusi rašyti „Šokančią girią“, nežinodavau, kaip pakryps istorija ir neapleido jausmas, kad kažkas rašo knygą už mane, niekada negalėdavau suplanuoti įvykių tėkmės. Šiaurė mane išlaisvino ir transformavo, esu jai dėkinga už geriausius dalykus savo gyvenime, o šiuo metu gyvenu tarp Lietuvos, Prancūzijos ir Kanados.

Augustė Jasiulytė

Leidėjų žodis

Užburianti merginos istorija – mistika apipinta fizinė ir dvasinė jos kelionė. Paslaptingas ir keisčiausių įvykių pilnas siužetas. Skandinavų magiškojo realizmo kūrinys, sukurtas lietuvių autorės.

Skiriu Thibault Jacquot-Paratte

I

i

Aṃbā ir janitar gyvena giliai po žeme, atskiruose, atokiuose urveliuose, kuriuos jungia požeminiai tuneliai. Jie yra akli, Namibo dykumoje gyvenantys auksakurmiai, galintys keisti kailio spalvą, o naktimis klajodami smėlyje jų kūneliai niekada nesiliečia. Padarėliai nežino, kad jų kailis gali skleisti tai žalią, tai melsvą atspalvį, nes jų akys yra per mažos ir giliai pasislėpusios plaukų tankmėje, o galūnės per trumpos. Niekas nežino, kodėl auksakurmių kailis keičia spalvą. Jie beveik neturi galūnių, tik stiprius ilgus aštrius nagus, kuriais rausia žemę, vis plaukdami į naujus požemio sluoksnius, ar išnirdami įkvėpti sauso Namibo dykumos oro.

Sunku tarti ir net rašyti tokius atrodytų paprastus žodžius, jau nekalbant apie visas mažybines pastarųjų formas. Ar aplinkiniai pastebi, kaip jos viduriai susirango į aštuonkojį, kai tenka pavartoti vieną iš tų žodžių, ir kaip ji jų vengia. Severija iš nuogirdų kieme, mokykloje ir reklamų jau metai iš metų siuvo skiautes, bandė kurti paveikslą, apie kurį galėtų galvoti prieš miegą. Severija negalėjo jų įsivaizduoti sėdinčių virtuvėje ir valgančių sumuštinius ar geriančių kavą, ar žiūrinčių televizorių, nes jos vaizduotėje būdami žmonės jie sustingdavo ir virsdavo vos judančiais „profil perdu“. Dar būdama visai maža ji atmetė tokį jų vaizdinį.

Severija bijojo mirties, kad taps aklu auksakurmiu, rausiančiu žemę gyviu, taip ir neįminusiu savo kailio paslapties. Labiausiai ją tai gąsdino todėl, kad ji ne tik negalėdavo įsivaizduoti jų, bet ir savęs. Mergaitė manė turinti menką vaizduotę, o kad sapnai yra tik ryškūs šalia budinčiųjų reginiai. Severijai atrodydavo, kad kiekvieną kartą užmigdama ji be skausmo miršta, rūke sklendžia virš tamsaus mėlyno ežero. Jei priartėsi per arti prie jo, tave įtrauks į gelmę lydeka ir nukąs liežuvį, plunksnos sušlaps ir apkars dumbliais. Jau metai iš metų kiekvieną kartą prieš einant miegoti, niekas nežinodavo ar nubus, ar ne. Kiekvieną vakarą žmonės mirdavo, o ryte gimdavo. Niekas apie tai nekalbėdavo, gal ir nesusimąstydavo, nors kiekvienas nešiojosi mirties slėpinį su savimi. Buvo tikima, kad, vien apie tai pagalvojus, prisišauksi miego mirtį, tačiau niekas tiksliai nežinojo, kada tai prasidėjo, kodėl, kas lemia miego mirtį.

Mirtis šūkaudama nevaikščioja.

ii

Veido, rankų ir kojų odą perštėjo nuo sauso oro ir vandens, ji buvo pleiskanota, o ilgos liesos kojos krito nuo kėdės krašto, atsitrenkdavo į grindis ir geliančios tirpdavo nuo likusio kūno. Severija mintimis jas užsikeldavo ant kėdės, kaklo, ar atsisėsdavo padmasana. Į ilgus kiek žalsvus šviesius plonus plaukus vasarą užklysdavo uodų, nevaikiškai susikūprinusi, gal nuo skaitymo, o gal iš sunkiai kvėpuojančios dvasios mažam, dulkėtais ir kandžių iškapotais kilimais nuklotam daugiabutyje.

Devyneri metai. Trys kiaušiniai balkone.

Moterys gyveno Rokantiškėse, Parko g. 52. Anelė buvo jos tėvs ir motin, stipri ir šalta moteris, kurios mergaitė bijodavo ir vengdavo. Visi namai buvo išpiešti nematoma kreida ir apraizgyti plonais raudonais siūlais, kurie buvo tokie aštrūs, kad juos kliudęs galėjai netekti kojos. Kai tik Severija išmoko skaityti, galėdavo valandų valandas leisti bibliotekos vaikų skyriuje. Kartą ji rado joje mažą ploną knygelę apie senovės Egiptą, skirtą vaikams ir su daug paveikslėlių. Mergaitė perskaitė knygelę vienu prisėdimu ir iš karto kelis kartus. Nuo tada prasidėjo jos didžioji aistra senovės Egiptui. Severija galėjo skaityti sunkiausias ir sudėtingiausias archeologinių tyrinėjimų knygas ir prisiekti, kad viską, kas buvo jose išdėstyta, ji aiškiausiai suprato. Prieš miegą, kai negalėdavo užmigti, Severija įsivaizduodavo, kad yra užburtoje Egipto faraono kapavietėje, iš kurios negali ištrūkti, kol tobulai neišnarplios visų jai paspęstų nematomų pinklių.

Anelės plaukai buvo net rusvi nuo žilumo, o veidas dažniausiai liepsnodavo raudoniu – visada atsirasdavo kas nors, kas įpildavo žibalo į ugnį. Severija mėgdavo įsivaizduoti, kaip Anelės veidas pučiasi lyg raudonas balionas, kol susprogsta palikdamas kelmuką rymoti ant pečių, nejudrus kūnas ima trankytis į sienas, o rankos juokingai mosikuojasi į visas puses.

Pro mažo buto balkoną atsivėrė kvapą gniaužiantis vaizdas į girias, už kurių glūdėjo Gudija. Mergaitė su Anele dalijosi vienu kambariu. Kambario langus rėdė raudonos užuolaidos, kurias užtraukus jis virsdavo jurta Mongolijoje. Televizorius buvo dengiamas dulkes sugeriančia pilka nerta staltiesėle, jo skleidžiamą spinduliuotę mergaitė galėjo jausti savo kūnu, Anelė ja netikėjo ir sakė, kad ji yra melagė ir išsidirbinėja.

Mergaitei reikėdavo stebėtinai mažai miego, dažniausiai ji keldavosi 5 valandą ryto, suplazdėjus pirmiesiems balandžių sparnams balkone, ir imdavo skaityti knygą, besiilsinčią, paslėptą tarpe tarp grindų ir lovos, į kurį galėdavo įtilpti ne kiekviena knyga, tačiau kuris tobulai tiko šlepetėms įstumti, kad šios neįslinktų į tarpą lovoje. Ant kilimo gulėdavo žibintuvėlis. Ji, tiesa, turėjo tai slėpti nuo Anelės, nes namuose buvo draudžiama liesti užuolaidas, langus ir stiklinius paviršius su pirštais, užtraukti ar atitraukti užuolaidas, atidaryti ar uždaryti langus, palikti lėkštėje nesuvalgyto maisto, nenorėti valgyti, ką nors sugadinti, sulaužyti ar išlieti, vaikščioti basomis kojomis, šlepsėti šlepetėmis, lakstyti po kambarius, dažnai plautis rankas ar maudytis, keisti rūbus, ištepti rūbus, sujudinti kilimą, užduoti klausimus, per daug skaityti, palikti kambaryje šviesą, deginti per daug šviesos, grįžti vėlai vakare, vartytis lovoje, sirgti, neužmigti, verkti, prašyti pinigų, per dažnai skalbti rūbus, valgyti ne virtuvėje, uždegti žvakę...

Po vasaros saule šlapiuose batuose veisėsi purvas ir augo samanūnai. Birželio sapnuose sausas, mėlynas dangus išsiardydavo į raudoną ir žalsvą. Kvėpuodami vasarinėmis dulkėmis, iš vidaus ropojo dvišakiais liežuviais saldžiai žaizdas laižantys driežai, nuodingomis seilėmis neleidžiantys joms užsitraukti. Prieš audrą supantis sūpuoklėmis ir kai smarkiai lydavo ar griaudėdavo, o oras įgaudavo geltoną atspalvį – pažvelk į dangų – daugiabučio pilkas kiemas imdavo gyti ir kosėti besilupančių sienų tinku ir trupančiais balkonais. Severijai patiko visi metų laikai, bet tik karštomis vasaromis, nubudusi, jausdavo lėtai kiemais slenkantį pokyčių vėją.

Mergaitė galėjo prisiekti, kad kartais matydavo Giltinę su Magyla, po savęs paliekančias tekančias vagas be ištakų.

iii

Kiekvienais metais Anelė su pasigardžiavimu paleisdavo skrieti iš dvylikto aukšto balandžių padėtus kiaušinius. Severija bandė slėpti vargšelius, tačiau Anelė visada juos rasdavo ir po to mergaitė gaudavo lupti. Severija būdavo tokia pikta, kad, kai senoji ją sugaudavo, ji įsivaizduodavo, kaip Anelė valgo žalius balandžių kiaušinius, po to pačius balandžius dar gyvus ir su plunksnomis, o vėliau jai pasidaro bloga, bet nematoma ranka neleidžia jai sustoti ir verčia ją valgyti toliau.

– Aš noriu pamatyti jūrą, važiuokim prie jūros!

– Užaugsi ir pamatysi. Ko ten nematyta?

– Prašau, maldauju.

Mergaitė atsiklaupė ant žemės ir įsikibo į mėlynu chalatu apsivijusios Anelės kojas, ilgais plaukais šluodama riebaluotas grindis. Severija žiūrėjo iš apačios į Anelės veidą ir bandė įžvelgti jos bruožuose ką nors sava, nes žmonės sakydavo, kad ji panaši į Anelę, tačiau, kad ir kaip Severija stengėsi, tematė raukšles, išsiplėtusias nosies poras, gyslas ir retus žilus plaukus, apkarsčiusius jos jaunystę. Tegu krūtinę graužia mažas varnelis, leisk jam kiek pasistiprinti ir tegu skrenda, nes jeigu neleisi ir vysi šalin, varnelis supyks ir pasišauks pulką brolių, kurie sules ir batelius, ir sageles. Anelė beveik neturėjo nuotraukų iš jaunystės ar tuo labiau vaikystės.

Severija niekada nėjo į vaikų darželį, nevažiavo į vaikų stovyklas ar kur toliau už Vilniaus, nes pasaulis buvo pilnas grėsmių ir kenksmingas. Jos šalis buvo Vilnius, o šis – visas pasaulis. Mergaitė perlipdavo per aukštą tvorą ir įsliūkindavo į šalimais namų įsikūrusį vaikų darželį, kuriame augo jos vienas iš geriausių draugų – storasis Gluosnis. Mergaitė praskirdavo jo nukarusias šakas lyg virvelines užuolaidas iš karoliukų ir leisdavo valandų valandas Gluosnio paunksnėje. Niekas iš darželio darbuotojų ar sargų niekada nematydavo jos, negirdėdavo kaip ji jam dainuoja, ar kalbasi su Gluosniu. Gluosnis ją saugojo, slėpė nuo aplinkinio pasaulio, globojo ir teikė stiprybės. Mergaitė tikėjo, kad po Gluosnio šakomis ji tampa nematoma ir išnyksta visam aplinkiniam pasauliui. Senasis storasis Gluosnis buvo jos slaptas geriausias draugas.

Kažkas leidžiasi į šulinius, glūdi olose ar sėdi spintose, ar rūsiuose... Jei galėčiau pasirinkti, būčiau gluosnis krante prieš audrą, atokiai ir niekam netrukdant sapnuočiau gilų šimto metų sapną.

iv

Į užstrigusią atmintį galima įkristi, o iš proto tik išeiti.

Viską niežėjo, ji turėjo sukąsti dantis, o kartais ir liežuvį, įtempti visą kūną, kad nenusikasytų odos iki kaulų, kai ją užklupdavo niežulio priepuoliai, daug mažų skruzdžių bėgiojo po jos oda prašydamos, maldaudamos, kad mergaitė jas išleistų. Medis be žievės, beržui kieme lupasi žievė. Žmogui lupasi oda ir nagai. Per Vietnamo karą žmonėms gyviems buvo lupama oda, vėliau ją pakabindavo saulėje ir iš jos siūdavo rūbą. Niekas iš daktarų negalėjo mergaitei padėti ar nustatyti, nuo ko jai kyla niežulys. Ji pati nesiejo niežulio su savo kūnu. Jis ją visada užklupdavo netikėtai, dažniausiai būnant namuose. Severija nebūtų pasakiusi, kad Anelės būta dievotos moterėlės, tačiau ji vedė ją ne tik pas skirtingus kunigus, kurie bandė varyti iš mergaitės piktąsias dvasias, į sentikių bažnyčią, evangelikus baptistus, bet ir į budistų bei musulmonų bendrijas, baltus...

Anelė dirbo batų taisykloje, įsikūrusioje visai prie namų, mažame turgelyje, kioske šalia gėlių, vaisių ir daržovių. Anelė kasdien kartojo, kad tai mergaitės kaltė, jog ji turi tą šlykščią ligą, nes kartą jos laukė troleibuso prie Naujosios Vilnios stotelės ir iš niekur pasirodė bedantė čigonė juodom lūpom su ilgu juodu blizgučiais išmargintu sijonu, apsigobusi sidabriškais siūlais išsiuvinėta skara ir apsiavusi aukštakulniais. Kai Severija nuobodžiaudama priėjo prie stulpo paskaitinėti ant jo priklijuotų skelbimų, čigonė išdygo visai šalia jos ir ją nufotografavo su seno kirpimo sovietiniu fotoaparatu. Taip pat staigiai pasirodžiusi, ji kažkur ir prasmego.

Anelė buvo užtikrinta, kad tai čigonė užkeikė Severiją, nes ši niekada jos neklauso, o juk buvo tiek kartų sakiusi nežiūrėti čigonams į akis ir jų saugotis. Iš pradžių Severija šaukė, kad tai netiesa, kad tai negali būti čigonės kaltė, tačiau kai tau kasdien kažką teigia ir esi vaikas, gal tik po daug metų ar dešimtmečių prisiminsi ir suprasi, jog viskas buvo visai kitaip, tačiau ar tai buvo tiesa, ar sapnas? Severija dažnai žvalgydavosi, ar nepamatys tos pačios čigonės, tačiau ne tik jos niekada nematė, bet nepastebėjo ir daugiau čigonų, kurie nešiotųsi fotoaparatus ir fotografuotųsi patys ar fotografuotų kitus žmones. Severija bandydavo įtikinti save prieš miegą, kad nepažiūrėjo čigonei į akis, ir mintimis mynė jos atvaizdą.

Kartais atrodydavo, kad visi žino apie Severijos keistą sutrikimą, kad ji yra pažymėta, o einant gatve žmonės ją atpažįsta. Mergaitė miegodavo su vilnonėmis pirštinėmis ir kojinėmis, o vakarais gerdavo raminančią arbatą su žolelių tinktūra, kad lengviau panirtų į miegą ir negalvotų apie niežulį. Dažnai jai prieš miegą močiutė duodavo ir savo gamybos alijošiaus su degtine. Sapnuose Severija būdavo laisva, mokėsi skraidyti ir nardyti, keliavo po žemę ieškodama tunelių į paslaptingas erdves. Atsibudusi ryte ir pasišviesdama žibintuvėliu, ji bandydavo užsirašyti iki smulkmenų viską, ką matė sapnuose, tačiau turėdavo rašyti ypač smulkiai, nes Anelė visada priekaištaudavo, kiek daug pinigų jai atsieina Severijos mokslai, ir kaip jai greitai baigiasi sąsiuviniai ir rašalas.

Už namų durų mergaitė slėpė savo ligą. Ji blaškėsi kaip užuolaida, skaudžiai čaižoma skersvėjo. Kartais mergaitė visai užsimiršdavo apie ligą ir tik po kelių valandų suvokdavo, kad nebuvo apie ją dar tądien pagalvojusi. Tomis akimirkomis ji guosdavosi, kad kada nors pasveiks, kai močiutė be ašarų raudodavo ant suolelio kalbėdamasi su kaimynėms apie jos ligą, ir kiek jai daug kainuoja rūpintis Severija.

Apie ką negalvoji, to negirdi ir nematai.

v

Severija kartais galėdavo visą dieną praleisti kasinėdama šakele žemę ir ieškodama joje dailių mažyčių akmenėlių, maždaug tokio dydžio, kurie kartais įstringa į batų padų griovelius. Kai pakankamai jų prisikasdavo, išplaudavo baloje, vėliau padėdavo ant asfalto ir žiūrėdavo, kaip jie džiūsta saulėje. Išdžiūvusius dėdavosi į kišenes ir leisdavosi medžioti negyvų drugelių, kuriuos radusi dailiai, kad pirštais neprisiliestų, su pagaliukais perkeldavo ant klevo lapo, suvyniodavo į jį ir ieškodavo po kiemus tinkamos vietos kapui. Ieškodama sugalvodavo drugeliui vardą. Radusi tinkamą vietą, iškasdavo su šakelėmis duobę kur nors po vyšnia ar prie seno namo, iškilmingai nuleisdavo į ją drugelį, užglaistydavo jį puria žeme ir ant viršaus sudėliodavo iš akmenėlių kryžių ir drugelio vardą po juo. Tada bent kelias savaites lankydavo drugelio kapą ir nešdavo jam laukinių gėlių žiedų, o vėliau nesąmoningai apleisdavo kapą, pamiršdavo jo vietą ir nebelankydavo, vėliau ir neberasdavo jo ir tuomet vėl ieškodavo naujų akmenėlių, naujų drugelių ir viskas kartodavosi iš naujo. Nelankydavo vienu metu dviejų drugelių kapų, būdavo kurį laiką ištikima tik vienam.

Ji bandydavo nuskinti gėlių, kurias galėtų padėti ant kapo, ir iš senų, lietuviškai nekalbančių, rusių, baltarusių ir ukrainiečių darželių, tačiau tai būdavo beveik neįmanoma, nes jos kiaurą dieną juose susikūprinusios plušėdavo, o vėliau stebėdavo darželį pro langą ir visada turėdavo prie savęs pasidėjusios kibirą vandens, jei užklystų koks šuo ar katė ir kažkodėl sumanytų šventvagiauti jų darželyje. Anelė mėgdavo sėdėti ant suoliuko su kitomis senutėmis, ant kurio sėdint, aišku, galėdavo stebėti, ar niekas nesikėsina į jų darželius, ir kalbėtis apie kainas turguje, kitas jau mirusias seneles, politiką, receptus, Severiją, per mažai žaidžiančią su kitais vaikais, būnančią su rusais, bet taip ir neišmokstančią rusų kalbos, taigi negabią, negudrią (visi kiti vaikai labai gabūs ir gudrūs), nesimokančią, tik kiauras dienas dykinėjančią lauke.

Tokią pat kaitrią vasaros dieną kaip ir visos kitos Severija rausė žemę, tik šį kartą ieškodama kamštukų nuo stiklinių alaus butelių, iš kurių Severija planavo sukurti mozaiką smėlyje. Anelė buvo ją nubaudusi ir ji ištisą savaitę prabuvo namuose, tačiau Severija išmaldavo jos, kad galėtų būti lauke prie namų taip, kad ji galėtų matyti mergaitę pro langą.

Pro šalį ėjo viena iš tų rusių, tačiau ji neturėjo gėlių darželio. Ją vadino Vera. Kitos senelės su ja nebendravo, turbūt todėl, kad Vera buvo kurčia ir akla nuo gimimo, bent jau taip jai sakė Anelė ir kiemo vaikai. Severija niekada nebuvo jos mačiusi su kitais žmonėmis. Ji visada buvo viena, apsirengusi tik juodai, senovinio pasiuvimo rūbais, ilgus baltus plaukus susisukusi į tvarkingą kuodą. Senutė nešė sunkius medžiaginius krepšius, prikrautus daugiausia pasibaigusio galiojimo maisto.

Vera mojo į Severijos pusę. Mergaitė apsižvalgė. Už jos nieko nebuvo. Negi senutė moja jai? Galiausiai ji suprato, kad Vera prašo jos pagalbos. Vera buvo mėgstamas kiemo vaikų siaubo istorijų personažas. Severija niekada nebuvo mačiusi jos kalbančios. Ar visa ko paslaptis tai gyvenimas tylint? Buvo sekamos istorijos, kad Vera bendrauja su nelabuoju, žudo mažus vaikus, išgeria jų kraują, supjausto juos į gabalėlius ir konservuoja su actu stiklainiuose, kuriuos laiko užrakinusi spintoje, o raktą nuo spintos ji nešioja pasikabinusi ant raudono siūlo. Dar mergaitė girdėjo iš kiemo vaikų, kad kartais Vera siūlo vaikams saldainių, tačiau iš tikrųjų tai vaikų oda sutrinta su cukrumi ir imbiero milteliais. Severija, aišku, netikėjo tomis istorijomis, tačiau kažkodėl jai kartais bėgdavo šiurpas per nugarą ją išvydus, nes atrodydavo, kad ji mato kiaurai ir viską apie tave žino, maždaug kaip policininkai ir kunigai, tik stipriau. Per visus tylos metus ji buvo sukaupusi tiek gyvasties, kad mergaitė galėdavo pajusti, jog ji tuoj pasirodys už namo kampo dar jos nematydama. Senutė visada būdavo su ramiu šuneliu, kuris mergaitei priminė borderkolį, tačiau greičiausiai buvo mišrūnas. Šunelio kailiukas buvo pilkšvai melsvas. Severija pribėgo prie Veros ir pritūpusi paglostė jos šunelį, nors artintis prie šunų jai buvo griežtai draudžiama, nes šunys galėjo sirgti pasiutlige, sukandžioti, ištepti ar suplėšyti rūbus. Ant šunelio antkaklio kabėjo plastikinis pakabutis su vardu, parašytu kirilica Богумил ir senutės gyvenamuoju adresu.

Vera atsargiai, bet staigiu judesiu suėmė jos ranką ir padėjo ją ant vieno iš krepšių. Kokia šilta ir švelni buvo neregės ranka! Mergaitė norėjo iš karto paimti du krepšius, bet Vera leido jai suprasti, kad ji gali savąjį nešti pati. Severija ėmė tempti krepšį, o kadangi senutė ėjo lėtai, nes kitaip negalėjo, o gal nenorėjo, mergaitė ėmė eiti jos priekyje, nes žinojo, kuriam name ir laiptinėj ji gyveno, ne todėl jog būtų buvusi pas ją svečiuose, bet todėl, kad matydavo ją sėdinčią balkone. Severija nutempė krepšį prie laiptinės ir atrėmė į sieną, vėliau sugrįžo prie nedaug pasistūmėjusios senolės ir paėmė iš jos kitą krepšį. Kol laukė senolės, bandė atspėti įėjimo į laiptinę kodą – kiemo vaikams tai buvo vienas iš mėgstamiausių būdų praleisti laiką. Senolė pasirodė iš už namo kampo ir šnopuodama surinko laiptinės kodą. Liftas buvo sugedęs, tačiau mergaitė džiaugėsi dėl to, nes jai nepatiko važiuoti liftu. Severija paėmusi šį sykį net du krepšius ėmė lipti laiptais į paskutinį, dvyliktą, aukštą. Neįtikėtina, kaip gerai Vera orientavosi erdvėje aplink save, mergaitei vis dar buvo sunku patikėti, kad ji kurčia ir akla. Iš pradžių Severija lipo energingai, bet vėliau vis lėčiau ir lėčiau. Atrėmusi maišus į laiptinės sieną, mergaitė jau leidosi laiptais žemyn, bet senutė ją sustabdė ir pirštu parodė aukštyn, taigi vaikas suprato, kad senolė nori, kad ji liptų laiptais į viršų, tik šį sykį jau su ja.

Senutė atidarė savo buto duris, kurios buvo išmuštos minkštu raudonu pamušalu, į kurį galėdavai įspausti pirštą, ir Severija įėjo į vidų. Viduje tvyrojo prieblanda, bute oras buvo troškus, tirštas nuo seno žmogaus prišnopuoto kvapo, tačiau ne šleikštus, atrodė, kad namuose langas nebuvo atidarytas mažiausiai kelerius metus. Senutė uždegė koridoriuje mergaitei šviesą ir pasišaukė vaiką į svetainę. Severija buvo priblokšta senutės namų interjero, kuris visai nepritiko sovietinės statybos žalsvai pilkšvam daugiabučiui. Butas atrodė iš pažiūros mažas, tačiau koks! Jai neteko dažnai lankytis pas ką nors svečiuose, tačiau tokių sodrių spalvų ji dar niekur nebuvo mačiusi. Koridoriaus sienos buvo rudos, o svetainėje nudažytos sodria raudona. Svetainėje prie sienos stovėjo aukštos, išdrožinėtos riešutmedžio spintos. Severija matė dvejas medines duris, kurios vedė į kitus kambarius. Už mėlynu audiniu apmuštos sofos, puoštos mediniais raižytais ranktūriais, ant sienos kabėjo gobelenas, vaizduojantis žmogaus veidu drakoną, ryjantį kiaušinius. Severijai gobelenas suteikė peno vaizduotei, todėl veidas gobelene jai atrodė panašus į Anelės. Namuose buvo pilna įvairiausių daiktelių ir daugybė knygų. Viskas buvo stebėtinai tvarkinga ir švaru, nebuvo galima įtarti, kad tai kurčio ir aklo žmogaus namai.

Vera pasodino Severiją ant mėlynosios sofos, o pati nuėjo į virtuvę užkaisti vandens ir padarė labai keistos kavos-arbatos. Tai nebuvo arbata, bet nebuvo ir kava, lyg koks jų mišinys – karbava. Taip pat išėmė iš už plyšio tarp dvigubo stiklo langų turbūt mažiausiai kelis mėnesius laikytų, tačiau jau kadų kadais pasibaigusio galiojimo, sūrelių, ir Vera su mergaite juos sušveitė abi tylėdamos. Vėliau ji nusivedė mergaitę į svetainę, kurioje turėjo kvadratinį stalą. Moteris nukėlė stalo paviršių ir pasirodė, kad tai ne paprastas, bet stalas su dugnu, kuriame buvo šachmatų figūros, o apvertus stalo viršų jis tapdavo šachmatų lenta. Senutė mokė mergaitę žaisti su šachmatais, o vėliau ėmė rodyti jai senas knygas su medžių ir gėlių iliustracijomis. Visa senutės biblioteka buvo pilna botanikos knygų. Mergaitei tai pasirodė keista, juk ji negalėjo matyti, o knygos nebuvo parašytos Brailio raštu. Mergaitė nuėjo į tualetą, kuriame nerado tualetinio popieriaus ir išėjo pamiršusi, kad senutė negali jos girdėti rusiškai atsisveikinančios.

Severija ėmė lankytis pas senutę beveik kas antrą dieną.

vi

Severijos draugas buvo jos dviratis, su kuriuo ji galėdavo praleisti visą dieną kartu, įsimetusi į kuprinę knygų ir juodos duonos su baltu sūriu, įvyniotu į laikraštį, kurio rašalas kartais nudažydavo juodai sūrį ir kiekvieną kartą mergaitė nustebdavo išvydusi nujuodusį sūrį. Severijos mėgstamiausia vieta buvo Pavilnių parkas. Jame ji važinėdavosi dviračiu, užlipdavo į Pūčkorių atodangą, ieškodavo fosilijų, braidžiodavo Vilnioje ir susibraižydavo kojas į stiklus upės dugne, vėliau dėdavo gysločio lapus į batus ir, žaizdai užsitraukus, toliau landžiodavo po apleistus namus ir skaitydavo įvairiausiose, vis naujose vietose.

Anelė nežinojo, kad Severija turi dviratį, nes važiuoti dviračiu jai buvo griežtai draudžiama. Severija sutaupė pinigų dviračiui per kelerius metus visur vaikščiodama pėsčiomis ir niekada nepirkdama viešojo transporto bilietėlio, taip pat karts nuo karto rinkdama stiklinius alaus butelius ir juos priduodama tarai. Mergaitei buvo nejauku rinkti butelius, nes žmonės visada į tai atkreipdavo dėmesį, o ji bijojo, kad jie gali pažinoti Anelę ar būti ją matę kur, ir ji nenorėjo, kad žmonės papasakotų Anelei apie tokį siaubingą Severijos elgesį. Nors Severijos regėjimas ir nebuvo pats geriausias (ji tai taip pat slėpė), tačiau jos akys puikiai pastebėdavo ant žemės gulinčius centus ar pievose pasislėpusius butelius. Mergaitė net buvo pasidirbusi, surišusi kelias šakas lipnia juosta ir radusi kablį nuo pakabos ir jį išlanksčiusi, lazdą, kurios pagalba, kai niekas nematydavo, ji ištraukdavo iš stiklui skirto konteinerio alaus butelius, kuriuos buvo galima vėliau priduoti. Lazdą ji slėpdavo vis kituose krūmuose, tačiau kartą ji iš jų dingo ir vėliau Severija pamatė, kad kažkoks vyras ja sėkmingai trauko butelius. Ji niekada nebūtų išdrįsusi prieiti prie jo ir pareikalauti atgal savo lazdos. Dar po kelių savaičių ji užmatė daugiau vyrų, kurie perėmė šį jos išradimą. Tada Severija kelis mėnesius tikėjo, kad užaugusi bus išradėja, jeigu jau būnant tokio amžiaus jos sukurti prietaisai taip greitai skynėsi kelią stiklo taros surinkimo rinkoje. Kartą, pridavusi butelius, ji grįžo namo ir tikriausiai jos rankos dvokė surūgusiu alumi, o Anelė pagalvojo, kad Severija gėrė su kuo nors alų ir ji gavo ne tik pylos, bet ir namų arešto. Blogiausia buvo tai, kad Anelė ėmė kasdien bambėti apie Severiją, kuri greitai nuo alaus pereis prie rūkymo, o galiausiai ir narkotikų bei prostitucijos. Nuo tų kalbų Severijai kildavo toks siutas, kad iki kraujo nusidraskydavo odą, o jos oda apie nagus ištisai kraujuodavo, nes Severija kramtydavo ir plėšydavo šerpetas, o kai žaizdos užsitraukdavo, ji krapštydavo šašus ir taip be galo.

Dviratį mergaitė laikė paslėpusi prie apleisto namo, kurių buvo pilna Vilniuje ir kuriuos žadėjo griauti arba atnaujinti, bet mergaitė tikėjosi, kad tai įvyks dar negreit. Kad dviratis nerūdytų, mergaitė laikydavo jį apdengusi suklijuota plastikinių maišų paklode.

Kartą sekmadienį mergaitės dviračio padanga prakiuro, turgus, šalia kurio ji gyveno, jau nebedirbo, tad Severija įsimetė į kuprinę knygą ir nuvažiavo zuikiu (taupė pinigus dviračiui taisyti) iki paskutinės stotelės, kurioje išlipusi neatsitraukdama skaitė Henrio Riderio Hagardo „Montesumos dukterį“, beveik nežiūrėdama, kur eina. Ji klaidžiojo nepakeldama akių nuo knygos valandų valandas. Kartais sustodavo atsikvėpti ant nukarusio medžio ar akmens. Jai patikdavo šis žaidimas ir ji kartais taip nuklysdavo į įvairiausias keisčiausias vietas ir skersgatvius, sena ir pažįstama su nauju puslapiu atvirsdavo naujai. Jau ėmė temti ir Severija žinojo, kad gaus pylos ir diržo nuo Anelės, tačiau ji taip nenorėjo grįžti namo, juk buvo vasara, o namuose tik sūrus Anelės maistas, televizorius ir nesibaigiančios kalbos apie Severiją, kurios laukia narkomankos likimas. Klaidžiodama su knyga rankose už Pavilnių parko ribų, mergaitė jautėsi lyg naujų genčių atradėja Amazonės džiunglėse. Nors ir atsargiai statė kojas ir tyliai ėjo stengdamasi būti niekieno nepastebėta, tačiau drugeliai lakstė į šalis, o paukščiai klykė virš jos galvos ir pasibaidę virto iš medžių. Mergaitė taip klaidžiojo įsijautusi į knygos siužetą, žengdama į vis naujas žemes, kol atsitrenkė į kažką didelį ir kietą.

Mergaitė pirmą kartą atitraukė akis nuo knygos ir išvydo priešais save įspūdingo statumo skardžio apsuptyje stūksantį didelį autobusą. Autobusas buvo senas ir gražus, baltai violetinis. Mergaitė negalėjo suvokti, kaip autobusas galėjo atsidurti tokioje vietoje. Ji priėjo arčiau, varnos klykė lyg saugodamos jį nuo nepažįstamosios. Mergaitė pakėlė akis į paukščius, tupinčius krūmuose ant skardžio, kiekvienas savo tvirtovėje. Beveik visi autobuso langai buvo aptraukti iš vidaus medžiaga, o kiti smarkiai apdulkėję. Staiga ėmė loti šunelis autobuso viduje ir mergaitė išsigandusi ėmė bėgti. Nubėgusi pakankamai toli, ji pasižadėjo sau sugrįžti aplankyti autobusą kitą dieną. Ėmė lyti. Mergaitei teko paklaidžioti, kol rado kelią atgal link stotelės.

Kai grįžo namo, Anelė ją apkūlė lazda už tai, kad vėlai grįžo namo ir buvo šlapia nuo lietaus. Severija bandė pabėgti nuo jos į tualetą, nors ir žinojo, kad nuo to bus tik blogiau. Laikydama tualeto duris, iš visų jėgų ji garsiai iššaukė: 

– Aš noriu, kad tu mirtum!

Knyga pasiliko žolėje prie autobuso. Tą naktį Severija tykiai gulėjo lovoje negalėdama užmigti ir pamiršti autobuso. Ar jame kas nors gyvena? Jos galvoje ėmė kirbėti klausimai. Ji užmigo dar negreitai. Mintys pynėsi kaip nuo pralekiančių mašinų ant lubų raibuliuojantys šešėlių raštai.

vii

Severija nebuvo išėjusi iš namų jau savaitę, jai kiekvieną dieną skaudėdavo galvą, o ir niežulys buvo paaštrėjęs. Ji kaip ir tos senutės ėmė žiūrėti pro langą, tik ne į žemę, o pavydžiai į platųjį dangų ir pasipūtusius išpampusius debesis. Šįryt ji baisiai nuliūdo, nes jos mylimiausias medis, su kuriuo kasryt sveikindavosi, po audros dingo. Jis visada būdavo toli toli horizonte, toks išskirtinis, į kitus šalia jo esančius nepanašus. Mergaitė metai iš metų vis svajodavo kažkaip jį rast tame miške tokį tolimą ir silpną, palyginti su kitais šalia jo augančiais medžiais, kurį ji apimta liūdesio stebėdavo valandų valandas pro savo kambario langą.

Anelė buvo išėjusi į parduotuvę ir ji galėjo skaityti knygą, įsitaisius ant plačios palangės. Taip skaityti būnant namuose jai patikdavo labiausiai, tačiau Anelė tai drausdavo sakydama, kad Severija iškris pro langą. Šį kartą ji skaitė Hermano Melvilio „Mobį Diką“. Mergaitės akys pailso nuo skaitymo ir pažvelgusi pro langą ji krūptelėjo, nes pamatė juodą Veros pavidalą medžių šešėlyje. Severija net pagalvojo, kad apsigavo, nes medžių šešėliai buvo tokie tamsūs. Ji, užvertusi galvą, nežinia jau kurį laiką stovėjo ir žiūrėjo tiesiai į jos langą. Mergaitė norėjo sušukti, kad negali išeiti iš namų, bet juk Vera jos negirdi? Ji turėjo nusileisti, gal Verai reikia pagalbos, juk ji buvo bene vienintelė jos draugė. Mergaitė sušuko, kad tuoj nusileis daugiau sau nei jai, ir tikėjosi, kad, kol lips žemyn, Vera nebus spėjusi kur pradingti. Mergaitė nemėgo naudotis liftais. Kai išlėkė į lauką, rado Verą toje pačioje vietoje, tačiau ji jau nebebuvo užvertusi galvos į viršų, tačiau žiūrėjo į mergaitės pusę. Vera patraukė link savo namų, o mergaitė nusekė jai iš paskos.

Koks lengvumo ir laisvės pojūtis – išsiveržti iš nemylimų namų ir keliom valandom prisiglausti kituose, pakeitus aplinką taip lengva įsigyventi į kitą, galėtų tuojau pat kraustytis, jei tik kas būtų davęs progą. Severijai dargi labai patiko Veros namai, nes juose nebuvo televizoriaus ir kitų elektros prietaisų, taip pat ji visada galėdavo paglostyti Bogmilą, nors jis ir nebūdavo tuo labai patenkintas. Charakteriu jis priminė mergaitei seną, viskuo nepatenkintą katiną. Mergaitė atsisėdo ant sofos ir kaip visada ėmė vartyti rusiškas botanikos knygas. Rusiškai ji nesuprato, tačiau jai patiko žiūrėti į medžių, gėlių ir paukščių paveikslėlius, vartyti storus, senus, jau ėmusius pelėti puslapius, kvepiančius praėjusių laikų viltimis.

Vera elgėsi keistai. Paprastai visada padarydavo karbavos, atnešdavo jau spėjusių papelyti, bet dar valgomų sausainių ar saldainių, tačiau dabar ji tik sustingusi sėdėjo ant sofos krašto, tvirtai milžiniškais dešinės rankos krumpliais įsikibusi kaip augalas žemės į ranktūrį, žiūrėjo priešais save, o kaire ranka laikė susiėmusi burną. Mergaitė nežinojo kaip Verai pasakyti, kad jai reikėtų traukti namo, kad negali ilgam pasilikti. Atrodė, kad senolė perskaitė jos mintis.

Vera prisislinko arčiau mergaitės, tada ištiesė ranką link jos veido ir priglaudė prie jos lūpų abiejų rankų pirštus. Severija išsigandusi sėdėjo nekrusteldama. Vera pravėrė burną ir mergaitei krito į akis jos smarkiai padidėję dantys. Senutė labai lėtai ir sunkiai suprantamai pratarė: „Kalbėk“. Severija pirmą kartą gyvenime išgirdo jos balsą lyg ne iš šio pasaulio, iš užmiršto sapno. Mergaitės kūną nukrėtė šiurpulys, ji buvo labai išsigandusi ir ne iš karto pratarė: „Man nebuvo galima išeiti iš namų ir reikėtų grįžti kol Anel...“ Vera atitraukė nuo jos lūpų pirštus ir nuėjo prie vienos iš didžiulių tamsaus medžio komodų kambaryje, nusikabino nuo kaklo raktą ir juo atrakino viršutinį stalčių, išėmė iš jo paveikslą ir padavė jį Severijai.

Paveiksle buvo pavaizduotas jauno gražaus vyro profilis. Jo akys ir plaukai buvo rudi. Vyras turėjo išraiškingus, išsišovusius skruostikaulius ir dailią, kiek lenktą, nosį. Mergaitė negalėjo ilgai žiūrėti į jo akis, kurios kartu jai priminė daug sutiktų žmonių akių, bet taip pat buvo niekada nematytos ir išskirtinės. Už vyro buvo nutapytos plikos medžio šakos. Nors paveikslas atrodė senas, tačiau piešimo stilius ir nutapyta vyro palaidinė buvo lyg iš šių laikų. Mergaitė ilgai žiūrėjo į paveikslą ir laukė kažkokio paaiškinimo iš Veros, bet nieko nesulaukusi padėjo paveikslą ant stalo. Vera jį stipriai suspaudusi vėl įdavė Severijai.

– Seniausias seniausias medis, – ištarė senutė.

viii

Severijos namų areštas baigėsi tik po trijų ilgų dienų. Vien pažiūrėjus į daiktus bute, mergaitei atrodė, kad ji jaučia jų svorį, o aštrūs kampai pjauna jai odą, taip įgrisę buvo būti namuose. Paveikslą mergaitė kol kas paslėpė tarp savo mokyklinių sąsiuvinių. Ji jautė didžiulę jėgą, sklindančią iš nutapyto vyro, lyg jis būtų gyvas, ir net jautėsi kalta jį slėpdama tarp savo niekingų mokyklinių sąsiuvinių. Ji negalėjo suprasti, kodėl Vera jį slėpė savo namuose, kuriuose kabėjo daug įvairiausių paveikslų, daugiausia vaizduojančių gamtos peizažus, išnykusius gyvūnus ar retus augalus.

Pirmą dieną sąlyginėje laisvėje, įdienojus mergaitė nusprendė pirmiausia aplankyti Verą. Vis dar nelijo, oras buvo prisodrintas dulkių. Mergaitė patraukė link senutės buto. Kai tik užlipo į 12 aukštą, suprato, kad kažkas nutiko. Buto durys buvo atlapos. Mergaitė pažvelgė pro jas į Veros butą ir baisi siaubo banga nuvilnijo jos kūnu. Ji net žengė žingsnį atgal ir apsižvalgė aplinkui, ar tik nebus sumaišiusi laiptinės, ar aukšto. Butas buvo visiškai tuščias, nebuvo likę nė vieno daiktelio ar ženklo, kieno čia gyventa, visos sienos buvo baltai nutinkuotos, o virtuvės siena, skyrusi ją nuo svetainės, buvo išgriauta. Vienintelė gyva būtybė bute buvo nutukusi vidutinio amžiaus moteris, kuri baltai dažė sienas ir klausėsi rusiško radijo. Jos kelnės buvo nusmukusios, gėdingai atidengdamos gerą dalį užpakalio ir riebalų ringę ant pilvo.

– Dovanokit, ar čia gyveno senolė Vera? – paklausė Severija, pamiršusi pasisveikinti su moterimi. Severija jau nebebuvo niekuo tikra.

Atrodė, kad moteris apsimetė jos negirdinti. Severija priėjo arčiau ir energingai paklausė dar kartą. Moteris, nenoriai atsitraukusi nuo darbo, piktai pažiūrėjo į mergaitę:

– Čia vaikams ne vieta, bėk tučtuojau iš čia!

– Kur yra Vera? – atkakliai pakartojo klausimą Severija.

– Kokia Vera?

Ne, mergaitė negalėjo tuo patikėti, ji išėjo iš namo ir atsisėdo ant asfalto, nes šalia nebuvo jokio suolelio (ant asfalto sėdėti buvo negalima). O Bogmilas? Kas nutiko jam? Gal Verą išsivežė jos giminaičiai? Ji pyko ant moters už jos nemandagumą bendraujant su vaiku ir svarstė, ar geriau grįžti namo, ar dar kartą užlipti į viršų ir įsitikinti, ar tai nebuvo kliedesys. Ji nubėgo namo ir, laužydama visas taisykles, nenusiėmusi batų, įgriuvo į virtuvę.

– Kur Vera?

Anelė tylėjo. Severija šaukė ir šaukė tą patį klausimą, kol galiausiai ši atsakė klausimu:

– Kokia Vera?

Mergaitė atsisėdo ant dviračio ir nuriedėjo į Verkių parką, prie vandens bokšto archyvų. Apie šią vietą mergaitė girdėjo tik kelis kartus iš Anelės, kuri jai šiukštu draudė net pažiūrėti į bokšto pusę, tačiau daugiausia iš kiemo vaikų, nes tik vaikai kalbėjosi tarpusavyje apie beveik viską, taip pat ir bokštą, stūksantį ant kalno Verkių parke, miestelėnų mėgstamoje miesto dalyje, jame po atviru dangumi veikė gyvūnų zoologijos sodas, čia gyveno elniai, briedžiai, įvairiausi paukščiai, šernai ir net pingvinai ir ruoniai. Ji niekada nebuvo net prisiartinusi prie bokšto, nes Anelė buvo jai tai uždraudusi. Visi miesto gyventojai vengė tos vietos, net nedrįsdavo į ją pažvelgti. Daugiausia iš vaikų Severija žinojo, kad kiekvieną dieną bokšte dirbo vis kitas miesto gyventojas. Tai buvo visuotinė pareiga, apie kurią žmogus būdavo informuojamas laišku iš miesto vyriausybės ir tą dieną buvo atleidžiamas nuo savo dirbamo darbo. Visi bijodavo gauti tą laišką, tačiau prievolę atlikti būdavo privaloma, nes kitaip galėjo grėsti pašalinimas iš miesto. Dauguma miestelėnų buvo tokie prietaringi, kad gavę laišką, apie jį nepranešdavo net artimiesiems. Niekas apie tai niekada nešnekėdavo viešai. Niekas nežinojo, kas ir pagal kokius matus išrenka asmenį, kuriam tenka atlikti prievolę.

Įvažiavusi į parką mergaitė pamatė horizonte vandens bokštą ir ėmė ieškoti kelio link jo. Ji tiksliai nežinojo, kas jos laukia pasiekus bokštą, ar ją į jį įleis. Ji nulipo nuo dviračio ir ėmė jį varytis vienu iš kelių, kuris, atrodė, kad veda į kalną. Diena buvo karšta, o kelias neasfaltuotas ir nusėtas išsišovusių medžių šaknų gumbų, kurmių išraustų duobių, šiukšlių. Ant išvirtusio medžio pakeliui ji užtiko oranžinę katę, kuri visai neatrodė bijanti šios vietos ar Severijos. Ji buvo pasitikinti savimi ir išdidi, jai priklausė ir kalnas, ir gal net pats vandens bokštas. Mergaitė ištiesė ranką link katės, bet ši tik pauostė jos pirštus ir neparodė didesnio susidomėjimo. Severija niekada nebuvo turėjusi augintinio, nes turėti augintinį buvo draudžiama.

Ji niekada nebuvo girdėjusi apie jokį žmogų, kuris savo valia norėtų aplankyti šią vietą. Kalnas, ant kurio stūksojo bokštas, buvo tankiai apaugęs medžiais ir krūmais. Galų gale Severija, kiek paklaidžiojusi, atrado siaurą takelį, vedantį link jo. Bokštas buvo pastatytas iš stambių pilkšvai gelsvų plytų. Pasiekus kalno viršūnę visa gamta nutilo. Aplink tvirtovę iš tokios pat spalvos plytų buvo išgrįsta apžvalgos aikštelė, kuri saugojo bokštą siena. Mergaitė nedrįso pasibelsti į duris, o ir bijojo vos tik pasiekusi tikslą nusivilti, nesulaukusi jokio atsako. Ji įžengė pro vartelius į bokšto teritoriją ir nusprendė kiek pasižvalgyti, apeiti aplink jį, apžvelgti parką iš viršaus. Pasukusi į dešinę nuo bokšto vartų, ji užtiko ant žemės įsitaisiusią senyvo amžiaus moterį violetiniais plaukais. Ji jai nieko nepasakė, tik pakėlė akis nuo knygos ir liko susmukusi sėdėti, atsišliejusi nugara į bokšto teritoriją supančią sieną. Moteris segėjo ilgą megztą baltais kietais siūlais sijoną ir vilkėjo iš tokių pat siūlų numegztą megztinį. Severija pamanė, kad tokį nepraktiškumą sau galima leisti tik išskirtinėmis aplinkybėmis. Mergaitė nenorėjo ilgiau pasilikti prie moters ir lėtai apėjo aplink bokštą, pro aukštą sieną, kiek pasistiebusi, vis pasigėrėdama atsiveriančiu vaizdu. Galiausiai ji sustojo prie bokšto durų ir, nepastebėjusi skambučio ar belstuko, pabeldė krumpliais į jas.

– Tai tu, drąsuole, į vidų nori? – nuo ledinio moters balso Severijos kūną persmelkė šaltas vėjas. – Man liepta visiems norintiems atidaryti duris, – moteris sunkiai pakilo nuo žemės ir, išsitraukusi iš sijono kišenės raktą, kiek negrabiais judesiais atrakino mergaitei duris.

Moteris įėjo pirma į vidų, jos baltas sijonas buvo spėjęs išsipurvinti nuo žemės, ant kurios ji sėdėjo. Moteris nepasistengė prilaikyti durų Severijai. Mergaitė vos spėjo sugriebti sunkią medinę rankeną ir iš visos jėgos trūktelėti duris į save, šioms beužsitrenkiant paskui moterį. „Ar žmonės dažnai tokie nemandagūs su ja, nes ji yra vaikas, ar jie tokie būna visada, ar jiems reikia įdėti fizinių pastangų, norint būti mandagiems su suaugusiaisiais ir bendraudami su vaikais jie sau leidžia atsipalaiduoti“ – mąstė mergaitė. Severija nusekė paskui išmegztą moterį. Viduje buvo tamsu ir ankšta, vienintelis šviesos šaltinis buvo keturi maži stačiakampiai langeliai. Severija pastebėjo laiptus, vedančius žemyn į rūsį. Moteris parodė mergaitei rankos mostu į dešinę:

– Prašom, skaityti turbūt jau moki.

Moteris vėl išėjo į lauką, durys užsitrenkė ir Severija liko viena bokšte. Nors ir nežinojo, kas jos toliau laukia, tačiau ji buvo patenkinta, kad nemaloni moteris išėjo. Severija nuėjo prie stendo ir ėmė skaityti:

Sveiki atvykę į Vilniaus miesto viešuosius Aniceto Širmio Vandens Bokšto archyvus. Prašome pirmiausia užpildyti anketą, kurioje privalote nurodyti savo vardą, pavardę, asmens kodą, gyvenamąjį adresą, vizito tikslą, susukti anketą į tūbelę ir įstumti į vamzdelį sienoje iš kairės pusės priešais jus. Maloniai prašome tai atlikus, atsisėsti ant suolelio ir laukti tolesnių nurodymų, kol jūsų nurodyta informacija bus patikrinta. Mes patikiname, kad jūsų nurodyti asmens duomenys išliks konfidencialūs.

Severija nenorėjo rašyti savo tikrojo vardo ir pavardės, tačiau ji buvo pikta ir norėjo išsiaiškinti tiesą. Užpildžiusi anketą, mergaitė susuko popierių į tūbelę ir įstūmė jį į vamzdelį iš kairės. Anketa buvo akimirksniu susiurbta vamzdelio. Mergaitė atsisėdo ant suolo ir ėmė nekantriai laukti, apžiūrinėdama plikas bokšto sienas ir veltui ieškodama jose ko nors daugiau. Blogiausia, kas gali nutikti, tai, kad kas nors praneš Anelei apie jos apsilankymą.

Dar ilgai ji laukė, vis netikėdama savo sėkme. Po kiek laiko laiptų, vedančių į apačią viršuje, išlindo vyro galva. Vyras pamojo Severijai ranka nieko nesakydamas, tik mostu kviesdamas sekti paskui jį. Mergaitė atsistojo nuo suolelio ir vyro galva akimirksniu pradingo. Mergaitė nusileido siaurais, sraigto formos laiptais žemyn ir pateko į bokšto rūsį, įsikūrusį kalno viduje. Oras rūsyje buvo drėgnas ir smarkiai atsidavė žeme ir pelėsiais. Severija pateko į didžiulę, prastai apšviestą salę, primenančią biblioteką, su daugybe lentynų, remiančių lubas. Kokio dydžio yra ši vieta? Ji žvalgėsi ją kvietusio vyro ir užvertusi galvą stebėjosi lentynų aukštumu. Tuo metu, kai mergaitė ėmė dairytis kopėčių, nes viršutinių lentynų nebūtų įmanoma pasiekti be jų, už jos nugaros išlindo vyras. Ji pagaliau įsižiūrėjo į jį iš arčiau. Jis buvo jaunas ir baltas kaip smertis, taip Anelė mėgdavo sakyti, ne daugiau kaip dvidešimt penkerių metų vyras, tačiau jau smarkiai susimetęs į kuprą, apsirengęs garstyčių spalvos nutrintomis, jam per didelėmis kelnėmis ir apspurusiu nunešiotu juodu megztiniu. Jo veide švietė akla ir pasiklydusi šypsena, o akys kaip vabzdžio gyvai žibėjo ir visada kažko ieškojo. Ant jo kaklo kabėjo stambus medinis kryželis. Jis vėl rankos mostu pakvietė mergaitę sekti paskui jį ir nuvedė ją prie skyriaus lentynoje, iš kurio ištraukė didžiulę ir sunkią knygą. Severija nespėjo įsižiūrėti į knygos viršelį, tačiau neatrodė, kad ant jo purvinai melsvo paviršiaus būtų kas nors parašyta. Mergaitė dar niekada nebuvo mačiusi tokios didelės ir storos knygos. Jis, vėl nepratardamas nė vieno žodžio, pakvietė ją atsisėsti prie salės viduryje nusidriekusių keliolikos plačių stalų. Neatrodė, kad be jų dviejų salėje būtų dar kokių žmonių. Vyras atstūmė Severijai kėdę taip pakviesdamas ją atsisėsti prie stalo, o pats prisėdo priešais ją ir greitai suradęs reikiamą skyrių, atsargiai pakėlė knygą nuo stalo ir pasukęs padėjo priešais Severiją. Jis liko sėdėti atidžiai ją stebėdamas, su švelnia šypsena veide. Visa knyga buvo prirašyta ranka ir juodu rašalu vardų ir pavardžių, labai smulkiu ir dailiu raštu. Atversto puslapio viršuje švietė einamųjų metų birželio pirmoji. Mergaitė ėmė ieškoti birželio 23 dienos, kai paskutinį kartą matė Verą. Ji niekada nebuvo prieš tai susimąsčiusi apie pranykstančių žmonių skaičių. Ji atidžiai pirštu braukė per vardus ir pavardes. Juk ji nežinojo Veros pavardės, iš viso ar jos vardas buvo Vera? Severija slaptai net apsidžiaugė, kad nežino jos pavardės ir, kad nėra tikra dėl jos vardo, tačiau ji surado jos vardą, pavardę ir gimimo metus. Ji vis dar nebuvo tikra, nors pagal gimimo metus tai turėjo būti ji, tačiau Severija vis tiek peržvelgė visus birželio 23 ir 24, ir 25 dienų įrašus. Daugiau jokios Veros ar Veronikos juose nebuvo.

ix

Kadangi mergaitė žinojo Veros laiptinės kodą, ji ėmė karts nuo karto užlipti į jos aukštą. Durys, apmuštos dailiu raudonu pamušalu, buvo pakeistos į baltas plastikines. Mergaitė kartais priglausdavo ausį prie rakto skylutės ir bandydavo įsiklausyti, ar ko neišgirs kartais viduje, tačiau neatrodė, kad kas būtų spėjęs persikelti į Veros butą. Severija nedrįsdavo pažvelgti pro rakto skylutę. Mergaitė kasdien ryte ir vakare, kad Anelė nematytų, tikrindavo, ar paveikslas nėra dingęs iš jos sąsiuvinių dėžės. Ji norėjo sugalvoti geresnę vietą jam paslėpti nuo aplinkinio pasaulio. Beprasmis vaikščiojimas pas Verą taip pat tapo mergaitės kasdieniu įpročiu. Jai atrodydavo ir ji slapta buvo įtikėjusi, kad viską galima kažkaip paaiškinti, ir jeigu kiekvieną dieną žiūrės į paveikslą, ir eis pas Verą, gal pamatys ją dar kartą. Ji negalėjo patikėti tuo, kas nutiko. Paveikslas buvo toks pat gyvas, kaip ir prisiminimas apie Verą, tačiau ji bijojo, kad jis gali pranykti taip pat, kaip ir Vera. Severija ėmė vadinti paveikslą Rudeniu. Ji dažnai galvodavo apie tai, ką pasakė Vera, ir ar tai turėtų ką nors reikšti.

Vieną iš daugybės kartų, kai ji buvo jau beveik užlipusi į dvyliktą aukštą, išvydo ore sutabaluojančias kojas, išnykstančias stogo liuke. Ji iš karto jį atpažino, vos tik akimirką sušmėžavus jo batams ore, jis net vasarą būdavo apsiavęs tuos pačius vilnonius oranžinius batus, dėl kurių žmonės buvo praminę jį Lapiumi. „Tai štai, kur jis gyvena!“ – pamanė ji. Senolės Veros kaimynas buvo Lapius! O gal jis čia net negyvena? Nuo stogo pro liuką sklido jo švilpaujama mergaitei negirdėta melodija, kuri labiau priminė improvizaciją. Daug kas sakė, kad Lapius yra kiek išprotėjęs, suaugusieji jį ignoravo ir vengė, gal dar todėl, kad jis nesilaikė įprastų gyvenimo ir apsirėdymo normų, o vaikai jo prisibijodavo ir kartais pamatę bėgdavo spiegdami. Severija jau kuris laikas buvo primiršusi apie jo egzistavimą, nes jau ilgai nebuvo jo regėjusi lauke.

Lapius buvo nenusakomo amžiaus. Jam galėjo būti 25, tačiau ir 38 metai. Jis turbūt visą gyvenimą pragyveno tėvų namuose – bent jau taip kalbėjo kiemo vaikai. Jau kelis metus iš eilės jis gyveno vienas, o jo tėvai buvo persikėlę į atokų kaimelį prie Baltarusijos sienos. Tačiau visa tai galėjo būti ir melai, niekas nieko tiksliai nežinojo taip, kaip nežinojo ir to, iš ko jis gyvena, gal gaudavo pašalpą už psichinę negalią, o gal buvo sveikas, o gal nieko nekuriantis menininkas.

Kiekvienos laiptinės paskutiniame aukšte buvo įprastai akiai beveik nepastebimos kopėčios, vedančios link liuko lubose, atveriančio kelią ant stogo. Mergaitė seniai svajojo nors kartą atverti liuką ir užlipti ant stogo, tačiau visose laiptinėse, kuriose jai teko lankytis, liukas būdavo paprastai rakinamas, o ji ir prisibodėjo, kad apie tai gali sužinoti Anelė ir nurauti jai ausį. Mergaitė atsargiai prisliūkino kiek arčiau kopėčių. Kaip gera žinoti, kad Vera niekada nebūtų įskundusi Severijos Anelei dėl nieko ir visai ne todėl, kad buvo nebylė.

Mergaitė įsikibo į kopėčias ir ėmė lipti į viršų.

Vasara buvo sausa ir kaitri, bet ant daugiabučio stogo pūtė smarkus, karštai gaivinantis vėjas. Mergaitė lėtai ėmė eiti link stogo krašto ir grožėjosi iš aukštumos atsiveriančiu vaizdu, ji pasijuto pirmą kartą kiek geriau. O, pasirodo, kartais reikia tik užlipti ant stogo.

– Kas tu tokia būsi? – smalsiai paklausė Lapius.

Mergaitė buvo visai pamiršusi, kad nusekė ant stogo paskui Lapių. Severija dažnai apie ką nors užsisvajodavo ar giliai susimąstydavo ir tada užsisklęsdavo savyje ar iškeliaudavo į kitus krantus, nematydavo ir negirdėdavo, kas dedasi aplink ją. Gal todėl jos kojos ir kūnas buvo nusėti mėlynėmis ir nubrozdinimais. Lapius buvo apsitempęs moteriškomis baltomis pėdkelnėmis, užsimovęs žalius šortus, kūną dengė juodi marškiniai, o galvą buvo apsisukęs arafatke. Severijai visada patikdavo jo iššaukianti apranga.

– Aš nežinau jūsų tikro vardo, pasakykite man jį ir aš jums savo pasakysiu, – pareiškė mergaitė, kuriai nepatiko savininkiška gaida Lapiaus balse.

Lapius smalsiai įsistebeilijo į Severiją. Turbūt nesitikėjo tokio jos atsakymo.

– O tu drąsi, nebėgi nuo manęs. Aš žinau, kas tu esi.

– Kodėl tada paklausėte, kas aš tokia būsiu?

Severijai nepatiko jo atsakymas, ir ji vėl prisiminė savo ligą ir čigonę, renkamus stiklo butelius, tačiau liepė sau būti stipria ir vyti iš galvos mintis apie visam gyvenimui sugadintą įvaizdį. Jai per kūną kirto siaubingas jausmas. Negi tikrai visi žino jos ligą, ar tiesiog žino ją, nes ji gyvena viena su Anele? Severija tik dabar ant stogo pastebėjo didelę baltą piramidės formos palapinę. Mergaitė norėjo paklausti Lapiaus, iš kur jis ją žino, tačiau neišdrįso ir tik ranka parodė į palapinę:

– Ar jūs joje gyvenate?

– Taip, norėčiau gyventi šaldytuve, bet jis per mažas. Kambaryje taip karšta, kad galiu gerti vandenį ąsočiais, tačiau net į tualetą eiti neprisireikia.

Tas buvo tiesa, ypač gyvenant paskutiniame sovietmečio statybos daugiabučio aukšte, oras smarkiai įkaisdavo nuo saulės nuplieksto stogo. Kurį laiką abudu tylėjo. Lapius ėmė skambinti bandža, o mergaitė jo klausėsi ir mėgavosi laikinu pavėsiu nuo saulę uždengusių debesų. Mergaitė norėjo jo paklausti apie Verą, tačiau bijojo.

– Koks jūsų tikras vardas? – nesugalvojo daugiau, ko paklausti Severija.

– Vasaris.

– Ar jus pavadino Vasariu, nes gimėte vasario mėnesį?

– Ne, aš Vasaris, nes gimiau vasarą.

– Aišku. Vasaris, kuris vasarą gyvena ant stogo...

– Laikinai.

– Man jau reikia bėgti namo. Ar galėčiau kurią dieną vėl jus aplankyti?

– Atrodo, kad tau visada reikia bėgti. Nebandei skristi? – ir Lapius ėmė kaip padūkęs lėkti link stogo krašto, bet paskutinę akimirką prie pat slenksčio staigiai sustojo, – Taip, gali, jeigu nustosi mane jūsinti, aš tada jaučiuosi labai senas.

Mergaitė nusileido kopėčiomis nuo stogo ir jau ėmė lipti laiptinės laiptais žemyn, kai Vasaris ją pašaukė iškišęs galvą iš liuko: 

– Pametei kai ką.

Severija grįžtelėjo prie liuko. Iš jo kyšojo ranka laikanti „Montesumos dukterį“. Mergaitė pačiupo susiraukšlėjusią knygą ir ranka pranyko.

x

Ji klaidžiojo senais pažįstamais kiemais, nuo žiemos šalčių ir vasaros kaitros suskeldėjusiais šaligatviais, norėdama atrasti naujus senus akmenis, dėžes, paukščius, kates, vinis, gėles, užrašus ant pilkų plytų sienų, savo pėdsakus. Nors ji buvo sutaisiusi dviračio padangą turguje, tačiau Vera ir paveikslas buvo užgrobę jos mintis ir ji vis atidėdavo kitai ir kitai dienai važiavimą į parką. Ji vis užlipdavo į paskutinįjį Veros namų aukštą, kuriame beveik visada sutikdavo ir Lapių. Bendrauti su juo Severijai būdavo nejauku, tačiau jis turėjo šunelį Arto, kurį Severija greitai pamilo ir visada tikėdavosi išvysti. Gaila, kad Severija nemokėjo Arto kalbos. Galbūt jis būtų jai papasakojęs, kas nutiko Bogmilui ir Verai.

Severijai labiausiai patiko leisti laiką vienai, nors kiemo vaikai ją labai mėgo. Manęs nėra SE-VE-RI-JA namuose. Kodėl jie taip mėgo Sevę? Jie neturėjo daug bendro, gal vasarų skaičių. Nors kartais mergaitė ir pajusdavo sūrstelėjimą krūtinėje, kuris panašėjo į alkį, bet Severija siejo jį su bendravimo trūkumu. Akimirką mintis apie susitikimą su kiemo vaikais jai pasirodydavo patraukli ir gaivalinga, tai trukdavo tik akimirką, o jeigu mergaitė pasiduodavo mirksnio silpnumui, dažniausiai pasigailėdavo, nes vien mintis apie kito vaiko buvimą šalia ją vargino ir apsunkindavo.

– Seve, nepatikėsi, ką mes atradom.

– Ką?

– Išeik į kiemą, parodysim, jeigu dar bus.

– Man uždrausta išeiti iš namų. Kas ten tokio?

– Vėl? Mes tavimi netikime.

– Tai kas ten?

– Negalim sakyt gi, tai paslaptis!

Anelė buvo ką tik nuėjusi į vonią, o jos maudynės paprastai tęsdavosi virš geros valandos ir mergaitė nusprendė nusižengti dar kartą, dėl vasaros. Ji tyliai išėjo iš namų ir nusileidusi į kiemą nusekė paskui Ženią ir Mariją. Jie vedė ją link vienos iš daugybės apleistų statybų aikštelių, kurioje darbai jau seniai buvo pristabdyti, laukas buvo aptvertas spygliuota tvora ir apaugęs laukme, tačiau vaikai buvo atradę išardytoje tvoroje angą. Severijai niekada nepatiko Marija ir Ženia. Jie buvo surūgę vaikai, labai protingi ir šalti; šypsodavosi tik iš ko nors šaipydamiesi, o jų akys buvo pilkos ir buvo galima tik numanyti, kokios paslaptys už jų slypi. Perlipę tvorą Marija ir Ženia patraukė prie vienos iš duobių.

– Pažvelk į duobės dugną! 

Marija ir Ženia sustojo atokiai atsitraukę nuo duobės ir nesijudino iš vietos.

– Kas ten? – nenorėdama eiti link duobės paklausė Severija.

– Ar bijai, ar ką? – nusijuokė Marija.

Severija lėtai nuėjo prie duobės ir iš pradžių nieko neįžvelgdama įsistebeilijo žemyn į tamsą.

Ar tikėti pasauliu pro savas akis?

– Kiek suskaičiuoji? Mes tai aštuoniolika. – pasakė Ženia.

Duobėje gulėjo, Severija suskaičiavo, virš dvidešimt negyvų kačių. Neatrodė, kad būtų kokių kitokių gyvių. Visos katėnos atrodė skirtingai, kai kurios buvo suvažinėtos su išdribusiomis smegenimis ir išsprogusiomis akimis, kraujuotu kailiuku, kai kurios atrodė šviežios, o kitos jau kurį laiką prabuvusios duobėje. Visos katės buvo panašaus dydžio, bet skirtingų spalvų ir kailio ornamentų: oranžinė, balta, raina, pilka... Mergaitei ėmė svaigti galva, ji buvo sulaikiusi kvapą, nes bijojo įkvėpti, bijojo pirmą kartą užuosti kačių dvėsenos kvapą.

Kažkas sučiupo ją stipriai už parankės, spyrė į kojas ir stumtelėjo už nugaros, mergaitės reakcija buvo per lėta ir ji ėmė kristi į duobę...

xi

Kadais žemėje karaliavo tik žvėrys, žuvys ir augalai. Kartą pirmasis žaibas trenkė į Blomidono smėlynus, sukurdamas milžino atvaizdą smėlyje. Gluskapo galva gręžėsi į rytus, į saulės tekėjimo kryptį, jo kojos buvo pasuktos į vakarus – saulėlydžio pusę, dešinioji ranka buvo nukreipta į šiaurę, o kairioji – į pietus. Antrasis žaibas trenkė į Blomidono smėlynus ir suteikė milžinui gyvybę, tačiau jis vis dar negalėjo pajudėti. Ilgą laiką Gluskapas tysojo ant smėlio, žiūrėdamas į Nakuset saulę ir Tepkunset mėnulį, keliaujančius dangumi ir negalėdamas pajudėti. Jis stebėjo paukščius, skraidžiojančius virš žemės, kaip kartu su besikeičiančiais metų laikais augalai ir medžiai augo ir vyto, ir jis matė gyvūnus, klaidžiojančius po žemę. Po daug metų, praleistų stebint pasaulį, trečiasis žaibas trenkė į smėlynus, išlaisvindamas Gluskapą ir dabar jis galėjo klajoti po žemę, taip, kaip kiti gyvūnai, kuriuos jis matė tai darant jau daugybę metų. Gluskapas visada žinojo Septynių Krypčių svarbą, todėl prieš iškeliaudamas jis uždegė šventą ugnį, kad atiduotų pagarbą joms. Iš pradžių jis padėkojo dangui, kuriame karaliavo Nakuset ir Tepkunset, žemei už smėlį, kuris jį sukūrė, rytams, vakarams, šiaurei ir pietums ir galiausiai dvasiai jame pačiame.

Severija atsipeikėjo ežero dugne. Žvaigždės jau juokėsi danguje sau ramiai degdamos. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni.

Kiek laiko ji pragulėjo statybų aikštelės duburyje? Siaubingas tvaikas ėmė kalbėti kasdienybės maldą, ji bandė šaukti, bet jos balsas buvo likęs Parko g. 52, Pavilnių parke, Veros bute, ant stogo pas Lapių... Severija lėtai ėmė mintimis judinti kojų pirštus, tada rankų pirštus ir pabandė kiek kilstelėti galvą. Galiausiai atsistojo ir kiek susverdėjo. Kodėl Anelė jos neieško? Kodėl Ženia ir Marija taip pasielgė?

Mergaitė bandė lipti iš duobės, tačiau ji buvo per gili. Tik negalvok apie tai ant ko stovi. Ji bandė ką nors įsivaizduoti, pamiršti ant ko stūkso su savo vasarinėmis išaugtomis basutėmis, gėdingai apnuoginusiomis jos kojų pirštus ir kulną, tačiau jos vaizduotė buvo per menka. Ji jautė kojų pirštais ir kojomis, visu kūnu gličią minkštą masę. Ji buvo sulaikiusi kvėpavimą ir nebegalėdama jo ilgiau išlaikyti kvėpė į plaučius saldų pūvantį pašvinkusį kvapą. Ji bandė kvėpuoti pro burną, bet jai ėmė svaigti galva. Ji bandė įtvirtinti dešiniąją koją į žemės kupstą, lėtai kėlė kairiąją koją ir tamsoje bandė įžvelgti, pojūčiais užčiuopti, ar ji laikosi pakankamai stipriai. Ji buvo apakinta, praradusi nuovoką ir negalėjo galvoti daugiau nei vienu žingsniu į priekį. Atrodė, kad dvėsenos kvapas smelkiasi pro jos odą ir kapiliarus į kraują ir pūdo visą jos vidų, o seilės maišosi su tvaiku ir nuodija skrandį, žarnas, kepenis ir kasą. Nagais ji pabandė įsikibti į purią žemę, tačiau paslydo ir liko klūpėti dvėselienoje ant kelių. Gal geriau tiesiog gulėti duobėje ir laukti, kol ją kas nors išgelbės. Kodėl ji tokia aukšta ne pagal savo amžių, bet dar vis tik nepakankamai aukšta, kad išliptų iš šitos velnio duobės. Kiek valandų? Vera, išgelbėk mane. Anele, išgelbėk mane. Severija prisiminė Gluosnį, kuris gėrė dirvos vandenį, bet kitoje žemėje. Visas pasaulis dabar Severijai buvo duobėje. Negi tokia bus jos mirtis? Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Viens du trys keturi. Viens du trys keturi penki šeši septyni. Vienas du trys keturi penki šeši septyni aštuoni. Šaukti? Jos balsas vis dar buvo dingęs. Bet ar kas nors ją išgirstų, jeigu ji jį ir turėtų? Kas galėtų vaikščioti apleistoje statybų aikštelėje? Ženia, Marija. Kas meta čia negyvas kates? Ar kiemsargiai? Mergaitė maldavo, kad tai būtų kiemsargiai.

Severija suvokė, ką turi daryti, jeigu nori išlipti, išsigelbėti. Žvaigždės ir mėnulis švietė per stipriai, bet vienintelė išsigelbėjimo viltis įsikniaubė iltimis į jos protą, nepalikdama vietos kitkam. Ji bandė priešintis, bėgti nuo tos minties, tačiau tai buvo vienintelė išeitis, vienintelė mintis atklydusi iš ano pasaulio, kuriam ji anksčiau priklausė.

Ji ėmė krauti kačių kūnelius vieną ant kito, kelti jų irstančius, tvoskiančius dar vakar niekada nepažintais kvapais, dabar jau tapusiais jos vienintele realybe, vieną ant kito. Kai jai atrodė, kad krūva jau pakankamai stati, ji pabandė lipti, tačiau sukrauta krūva buvo per žema. Tamsoje ji grabaliojo duobės kertes ir krovė vis naujus lavonus vieną ant kito. Galiausiai ėmė lipti ant jų ir atstumas iki duobės krašto atrodė jau įmanomas įveikti. Ji kabinosi nagais į pasaulį, kuris juokėsi iš jos. Jai lūžo rankų pirštų nagai, o iš po nagų sruvo kraujas maišydamasis su kačių dvėsena, kol galiausiai ji išsikepurnėjo ir paliko gulėti ant kietos ir šaltos liepos žemės šalia duobės, kuri slėpė niekam nematomą pasaulį. Ji akimirkai užsimerkė, tačiau staigiai vėl atmerkė akis, nes jai sizifiškai pasivaideno, užsimerkus pasirodė, kad ji vėl guli duobėje. Ji sunkiai svirduliuodama atsistojo. Skaudėjo kojas, alkūnes, nugarą, pirštus, visą kūną. Apleistoje statybų aikštelėje mėtėsi lentos, šakos, plastikiniai maišai. Ji ėmė juos tempti ir krauti į duobę. Kai duobė buvo jau iki pusės pripildyta statybinių medžiagų ji bandė bėgti, tačiau įstengė tik lėtai ir susikūprinusi eiti. Grįždama namo ji nesutiko nė vieno žmogaus ar gyvūno. Anelė ją versdavo eiti į bažnyčią, per paskutinį pamokslą kunigas pasakojo apie Lozorių.

Atrakinusi namų duris, ji iš karto suprato, kad kažkas ne taip. Kur Anelė? Kodėl ji jos nelaukia su lazda ar diržu krumpliuose? Ji jautėsi viena namuose, atsiklaupė ant kelių ir bandė verkti, tačiau sausos ašaros buvo likusios duobėje. Ji atsistojo ir nuėjo iki vonios kambario, pašaukė Anelę, bet ši neatsišaukė. Severija nedrąsiai pravėrė vonios kambario duris ir išvydo seną susiraukšlėjusią Anelę, nuoga ir pamėlusi ji gulėjo šaltame vandenyje, pramerktomis akimis ir iškreiptu veidu. Severija surėkė nebyliu klyksmu ir stovėjo sustingusi, negalėdama pajudėti. Namuose ji buvo viena. Pasaulyje ji buvo viena. Pas Lapių, pas Lapių. Vienintelė dar kol kas gyva mintis užgimė jos tuščioje kaip Anelės akys galvoje.

Aš nužudžiau savo močiutę.

xii

Tarp daugiabučių, visai netoli nuo Severijos namų, riogsojo visą parą dirbantis baras. Tai buvo simpatiškas mažytis geltonai dažytas namukas, ne didesnis už jos ir Anelės butą, įsikūręs tarp galingų dvylikaaukščių. Severija ten visada labai norėdavo užeit, bet vis neišdrįsdavo. Ji perėjo gatvę ir kažkokio žmonių ir pagalbos ieškojimo instinkto pagauta nusuko prie baro, kurį vienintelį žinojo būsiantį atidarytą tokiu metu. Atėjusi prie baro durų atidarė jas ir kiek padvejojusi įėjo į vidų. Viduje šlykščiai dvokė alumi ir rūkytomis žuvimis. Prie prekystalio stovėjo pusę šimto perkopęs vyras, su šiurpiai kreiva nosimi, turbūt lūžtančia kiekvieną savaitę vis iš naujo. Prie baro buvo vienui vienas stalelis, o šalia jo sėdėjo du įraudę ir barzdoti vyrai. Pasigardžiuodami maukė alų ir priminė atostogaujančius Kalėdų senelius. Šalia jų kabojo lempa, su prie jos pririšta ilga lipnia juosta, visa aplipusia musėmis. Severija taip sutriko, atsidūrusi tokioj suspaustoj vietoj su trim smalsiai į ją žiūrinčiais vyriokais, kad, tarstelėjusi melagingą „ne ten patekau“ ir netyčia per garsiai trinktelėjusi durimis (kas buvo palydėta juoku ir keiksmais), išbėgo iš baro.

Pas Vasarį! Priėjusi jo namą Severija surinko saugos kodą ir įėjo į vidų. Visoj laiptinėj kažkodėl nedegė šviesa. Lėtai ir atsargiai, kad nesukluptų tamsoj, ji užlipo į paskutinįjį aukštą. Severija nuėjo prie Vasario durų ir pabeldė į jas, nes jo skambutis buvo sugedęs, o gal niekada ir neveikė. Reiks paklaust... Nieko. Vėl pabeldė. „Gal jis miega?“ – sukosi klausimai jos galvoje. Dar kartą pabeldė ir tik tada suprato, kad jis tikrai nemiega. Jo nėra namie, nes būtų ėmęs loti Arto... „Gal jis kur nors iškeliavo? O gal tiesiog vedžioja šunytį?“ – nuliūdo Severija. Staiga jai pasidarė taip slogu. Suprato, kad nebenori niekur eit, neturi kur prisiglausti. Dar gal valandą ji tiesiog prasėdėjo ant laiptinės turėklų, šalia Vasario buto durų, mąstydama apie sunkumus, kurie jos dar laukia, ir bandydama vyti mintį, jog elgiasi kvailai ir vaikiškai. Svarstė nakvot laiptinėj, ant plačios palangės, tačiau žmonės eis į darbus. Severija būgštaudama grįžo namo, įsimetė į kuprinę ūkinio muilo, nebaigtą skaityti „Montesumos dukterį“, Rudenį, švarių rūbų, žirkles ir sėdusi ant dviračio išvažiavo į Pavilnių parką.

xiii

Gaivus ir kaltės atmieštas nakties oras švilpė pro ausis Severijai važiuojant dviračiu. Niekada nematytas ankstyvo rytmečio dangus, pilkas ir giliai alsuojantis laisve, ėmė krapnoti ir lėtai plauti asfaltą, pilkus pastatus ir apdulkėjusias mašinas. Vėjas skaudančiai švilpė pro ausis ir ausų būgnelius ūkdamas, o gal juokdamasis iš jos. Severija dar niekada nebuvo taip greitai nuvažiavusi į parką, ji mynė pedalus lyg būtų bijojusi, jog jei sustos, miestas prabus ir sukliudys jai pasprukti. Bejėgis lietus erzino kaip silpnas paauglys, kurio megztinio rankovės per trumpos, o veidas nusėtas išspaustais spuogais. Kai tik mergaitė išvydo upę, nusirengė rūbus, sumetė juos į krūvą ir išsitraukusi iš kišenės degtukų ėmė juos deginti, tada nusikirpo plaukus, nematydama, ar tiesiai kerpa, ir įmetė juos į menką laužo liepsną. Galiausiai nuoga įbrido į vandenį ir trynė veidą, galvą, visą kūną valandų valandas su ūkiniu muilu, kol jos rankų ir veido oda tapo sausa ir šiurpi. Po to ji kiek paplaukiojo upėje ir mirko vandenyje. Gyvenimo upė, ji buvo srauni ir nepailstanti, o ji beirklė vieniša valtis, plaukianti sraunia upe ir karts nuo karto srovės nubloškiama į krantą. Ji niekur neplauks, amžinai gyvens pakrantėje, jos paskirtis yra plaukti, bet juk nėra privaloma naudoti daiktą pagal jo paskirtį. Vanduo buvo ledinis, tačiau to mergaitė beveik nejautė. Ji nežinojo, kiek laiko praleido upelyje, tačiau dar kartą išsimaudžiusi išlipo į krantą ir atsigulė prie laužo, įmetė į jį daugiau šalia besimėtančių šakų. Laikrodis ant riešo rodė ketvirtą ryto. Mergaitė išsitraukė iš kuprinės švarius rūbus ir apsirengė jais, bandė suprasti, ar jaučiasi nors kiek švaresnė. Laužas buvo beveik užgesęs ir ji įpylė į jį vandens, tada kiek palaukė ir paėmė iš laužo nespėjusius jame sudegti rūbų likučius, kad galėtų juos kur nors užkasti, ir patraukė ieškoti autobuso. Nors jai atrodė, kad ji prisiminė kelią, kurį daug kartų kartojo mintyse gulėdama lovoje, tačiau ji niekaip negalėjo jo vėl atrasti. Gamta šaipėsi iš jos, kartais jai jau atrodydavo, kad ji priartėjo ir atpažįsta gamtos ženklus, tačiau tik nuklysdavo į gamtos skersgatvius ir akligatvius.

Ėmė smarkiai lyti, ji prirakino dviratį prie medžio, atsisėdo pavargusi ant kelmo ir, išsitraukusi knygą, ėmė ją skaityti ir po kelių puslapių pakilo nuo kelmo, ir ėmė taip vaikštinėti su knyga rankose. Puslapiai smarkiai šlapo nuo lietaus ir juos buvo sunku versti, mergaitė bandė įsijausti į istoriją, tačiau jos mintys buvo toli, jai vis dar atrodė, kad jos gyvenimas liko duobėje. Akimirksnio tamsa grąžindavo ją į košmarą, kurį dar ilgai sapnuos. Ji negalėjo galvoti apie ateitį. Viskas, ką ji turėjo, buvo jos kuprinė, peilis, Ruduo ir knyga. Severija staiga išgirdo paukščio giesmę, kuri priminė jai tą vakarą, kai išvydo autobusą, ji troško pažvelgti į paukštį, bet bijojo išsklaidyti kerus. O gal dar ne viskas prarasta? Ji pastebėjo, kaip krauju ištepė knygos puslapius, iš pradžių pamanė, kad tai teka kraujas iš jos sužalotų pirštų, tačiau tai buvo kraujas iš jos nosies. „Gaila, kad moterims sirgti hemofilija yra beveik neįmanoma.“ – pagalvojo mergaitė. Kraujas vis tekėjo ir tekėjo mergaitei iš nosies. Ar taip jos organizmas valosi nuo patirto siaubo? Mergaitei patiko, kad jis nesustojo, ji atsinaujina, ji keičiasi ir iš vidaus. „Gaila, kad šalyje yra šiokios tokios vaikų teisės ir žiemomis per daug šalta, kad galėtų nepastebimai klajoti iki kol jai sukaks bent šešiolika.“ – lenkė viena kitą mintys. Mergaitės galvoje pynėsi saldūs sapnų siužetai, kaip ji niekieno netrukdoma keliauja iš vienos vietos į kitą, išmoksta pramisti iš gamtos teikiamų gėrybių, atpažinti valgomas šakneles, kerpes ir žoleles, pasistatyti pastogę ir įžiebti ugnį be degtukų. Ji vis tiek nesustojo ir ėjo, ir ėjo, atsargiai statydama kojas, kad nepaslystų, kad nepakeltų akių nuo knygos. Tiek kartų ji regėjo tą kelią, prieš miegą ir sapne, ji net prisiminė to vakaro sausos žolės ir žemės kvapą. Ji bandė negalvoti apie tai, kur eina, ir ar eina teisingu keliu. Nebuvo teisingo kelio. Visas pasaulis su logika, mokykla, Anele ir Parko gatve buvo virtęs sapnu, kurį kartais blankiai prisimeni nesistengdamas, jis iškyla iš nebūties, atliekant kasdienius darbus, tu jį suvilgai apkartusiomis mintimis ir pamiršti.

Severija atrado autobusą, o jo durys buvo atidarytos, kitaip ir būti negalėjo, o gal jos atsivėrė tik Severijai. Mergaitė pavargusiom akim ir nieko nefiksuodama apžvelgė autobuso vidų ir krito ant sofos, kuri vienintelė nebuvo nukrauta daiktais.

xiv

Brangi mergaite Severija,

buvau namuose paskutinį kartą rugpjūčio 20 dieną. Dabar yra rugpjūčio 22 diena. Tai reiškia, kad miegi jau mažiausiai dvi dienas, kol aš grojau bandža ir būgnais, garsiai skaičiau Hafiz, dainavau suomiškas kalėdines dainas ir kartais užsidėdavau akinius, kad įsitikinčiau iš toli, kad tu dar kvėpuoji (nenorėjau prieiti per arti tavęs, kad kartais dar neprabudinčiau ir mirtinai neišgąsdinčiau). Bijojau tave purtyti ar išgąsdinti, kad nesutrupėtų tavo širdis. Vargu, ar tu pati žinai, kur išskridusi dabar esi. Šiandien jau beveik susigyvenau su mintimi, kad tu dar ilgai nepabusi ir jau net pripratau prie tavęs. Tikiuosi tik, kad tu ir toliau miegosi ir nenumirsi mano autobuse. Aš turiu tave palikti ir išvažiuoti į Suomiją. Kada grįšiu nenumanau, bet autobuse yra pakankamai maisto, kad taupiai galėtum pragyventi bent metus, taip pat turime ir rūsį. Saugaus skrydžio, mažasis paukšteli.

P.S. Jeigu nori paslėpti žemėlapį, turi jam sugalvoti geresnę vietą nei paveikslo rėmas. Kada keliausi į žemėlapyje pažymėtą vietą? 

xv 

Severija prabudo Lapiaus autobuse po dviejų dienų. Jis dar nebuvo grįžęs iš Suomijos ir ji tykiai leido laiką taip, kaip jai patiko labiausiai – viena. Buvo per drovi, kad valgytų jo maistą neatsiklaususi (nors jis ir buvo palikęs raštelį, kuriame leido valgyti viską, ką tik ji ras, tačiau ji nebuvo pratusi būti tokia savarankiška ir bijojo pasirodyti nemandagi), o ir buvo linkusi viską taupyti. Ji nežinojo, kada jis grįš, tačiau nors žiema dar ir buvo toli, nenorėjo veltui eikvoti maisto, kurio vasarą galima, kaip jai atrodė, kažkaip prasimanyti, o taip pat turėjo tik kelis litus likusius. Mergaitė išbadėjusi lesė aplink augančius obuolius, kriaušes ir geltonąsias slyvas. Po kelių dienų nuo jų ėmė sopėti pilvą ir tada kelias dienas ji iš viso nieko nevalgė. Nuo nevalgymo jautėsi tik geriau. Sąmonė pasidarė aiški kaip skaidrus ežero vanduo, galėjo matyti jame plaukiojančias mintis it žuvis ir, jei norėjo, jas gaudyti arba ne. Po savaitės net išdrįso išeiti kiek tolėliau už vaismedžių ir uogų krūmynų, tačiau bijojo tiek nuklysti, kad išleistų autobusą iš akių, jos neapleido mintis, kad kažkas ją stebi ir ieško, o jeigu tik nuklys dar ir autobuso niekada nebesuras. Tik vėliau įsidrąsinusi, ji išėjo tolėliau už autobuso, kad atsigabentų savo vieną iš brangiausių turtų – dviratį. Ji būtų galėjusi tiek daug atiduoti (tiesa sakant, ji nieko daug neturėjo), kad tik galėtų dienų dienas nesustodama važinėtis dviračiu. Nuo važiavimo jos galva visiškai ištuštėdavo.

Kartais Severija bijojo, kad Vasaris gali ją įskųsti, tačiau ramindavosi, kad jis Suomijoje ir ji vis skaitė, ir skaitė jo paliktą raštelį, drąsindamasi, kad jis niekam apie ją neprasitars. Severija tik nebuvau tikra, kaip jis žvelgia į jos staigų įsiveržimą į jo gyvenimą. Ją vis nudiegdavo mintis, kad gal ji buvo linkusi per daug greitai prisirišti prie visiškai nepažįstamų žmonių ir dar kokių! Juk tiek Vasarį, tiek Verą žmonės laikė atsiskyrėliais ir mažų mažiausiai keistais. Tačiau ji niekada negalėjo įsivaizduoti, kad galėtų taip įsiveržti į normalaus žmogaus gyvenimą, taip paprasčiausiai negalėtų nutikti, nes jų kasdienybė to nepakeltų ir tuojau kuris neatlaikęs nukristų. Ilgais vakarais ji vis stengėsi atgaminti savo kelionę iš senųjų namų į naujuosius. Iš pradžių bandė prisiminti tik svarbiausias paveikslo detales ir objektus. Viskas buvo nublankę, ištirpę, netekę formos. Daug vakarų veltui bandė susrėbti išpiltą pieną. Tačiau po daug įtemptų valandų, ėmė atmintyje dėlioti šiokį tokį įvykių bėgį, tačiau nemanė, kad jai pavyko juo patikėti, nors ir stengėsi. Ji niekada nesijausdavo visiškai tikra savo prisiminimais, viskas atmintyje buvo užpelkėję ir sudrumsta. Jai būdavo sunku atskirti sapną, fantaziją, išsigalvojimą nuo tikrovės, fakto. Gulėdama vakarais ant sofos ji trokšdavo faktų. Jai kartais būdavo taip nyku, vis bandydavo prisiminti kiekvieną tolumoje matytą žmogų, kaip jis atrodė ir kaip buvo apsirengęs, tačiau atmintis buvo tuščia. Kai jai atrodydavo, kad kažką ima prisiminti, kad atmintyje jau randasi pavidalai, tą pačią akimirką ji jau imdavo tuo abejoti. Ji jautėsi tokia tuščiavidurė, jog ėmė pilti į save faktus ir ryti knygas.

Lapiaus autobusas buvo gana didelis, tikriausiai galėtų sutalpinti apie 30 keleivių, kur ne kur dar buvo paliktos kelios neišimtos sėdynės. Autobusas buvo pilnas daiktų – nuo grindų iki lubų, jame taip pat buvo ir daugybė šiukšlių, vaikščioti autobuse buvo sunku, beveik neįmanoma – galėjai tik atsargiai dėlioti žingsnius ir kūnu kaip vikšras slinktis pro krūvas daiktų. Autobuso oras buvo dulkėtas ir sausas. Severijai labiausiai patikdavo būti po autobusu išraustame ir žeme atsiduodančiame autobuso rūsyje, nors ten ir buvo trošku. Ji būtų norėjusi nors kiek apkuopti autobusą, tačiau nenorėjo, būdama viena ir jo beveik nepažindama, imtis tokios veiklos. Kartą visgi ji išplovė visas rastas autobuso viduje lėkštes, puodus ir puodelius bei stiklines, prieš tai juos kelias dienas išmirkiusi vandenyje, pasemtame iš upelio ir atneštam kibirais į autobusą.

Prisiminimai iš gyvenimo Naujoje Vilnioje nesustojo aštriai smelktis į jos papilvę it diegliai. Severiją graužė sąžinė, ar kas nors atrado močiutę, ar ji vis dar guli vonioje pamėlusi ir gėdingai nuoga, kaip ji dabar atrodo. Mergaitė labai sunkiai užmigdavo, jeigu iš viso pavykdavo, jai dienomis ir naktimis skaudėdavo akis ir galvą. Tikrovė sunkiai prasiskindavo kelią į sapną, o pajutusi nežabotą prislopinto proto laisvę – pasileisdavo beprotiškai traukyti siūles it girta lėlininkė. Severija galėdavo prasivartyti ant kietos sofos iki pamišimo, padėjus veidą ant pagalvės imdavo sopėti tai nosį, tai galvą, o galiausiai mausti kojas ar sprandą. Prieš miegą kaip ir dieną ją kamuodavo mintys apie močiutę, ar jos irstantis kūnas jau ėmė skleisti nemalonų kvapą, ar jos kas nors dar ieško.

Severija slapta tikėjosi, kad Vasaris dar greitai negrįš, nes nebuvo pasiruošusi jam pilnai pasiaiškinti, kodėl atsidūrė jo autobuse. Nežinojo, ką tektų daryti, jeigu Vasaris pareikalautų išsikraustyti. Laikas iki Lapiaus grįžimo neprailgo, nors ir negalėjo beveik sudėti bluosto ir išliko įsitempimo ir pasiruošimo sprukti būsenos. Ji net buvo nusileidusi į rūsį ir jame susirado sau tinkamo dydžio slaptavietę: ištuštino iš vienos kampe besimėtančių dėžių tiek daiktų, kad galėtų į ją įlipti, o angą į rūsį užklojo kilimu. Vasaris ją ir atrado dėžėje, nes kartą, negalėdama užmigti ant sofos ir galutinai pasidavusi, nuslinko į šaltą rūsį ir įsisuko kaip žiurkėniukas į visas antklodes ir užtiesalus kiek tik rado, ir išmiegojo saldžiu pieno su medumi miegu. Tai nebuvo pati geriausia slėptuvė, bet karališka pūkinė miegavietė. Ne tik maistas, bet ir knygos buvo užkonservuotos rūsyje. Pas Lapių buvo dvi galybės knygų ir įvairiausiomis kalbomis, tačiau daugiausia suomiškų.

Severija nusprendė, kad knygos yra parašytos suomiškai, o ne estiškai ar dar kita kalba tik todėl, kad Lapius buvo išvažiavęs į Suomiją. Severija mokėjo tik lietuvių kalbą ir nors ir rado kelias rietuves lietuviškų knygų, tačiau jos nepatraukė jos dėmesio, gal ir jas norėjo taupyti, lyg nujausdama, kad dar labai negreitai paliks autobusą.

Pirmąsias dienas ji tik vartė knygas, ieškodama paveikslėlių, kadangi suomiškai negalėjo suprasti nė žodžio, tačiau nedaugelis knygų turėjo paveikslėlius. Ji bandė skaityti suomiškas knygas, tardama žodžius taip, kaip išmanė, ir įsivaizdavo, kad kažką supranta. Taip praeidavo skaitant kelis puslapius geras pusvalandis. Skaitydama suomiškai ir nesuprasdama nė vieno žodžio ji įsivaizduodavo, apie ką yra pasakojama knygoje ir pagal žodžių skambesį bandydavo sau nuspėti, ką gi tie žodžiai reiškia. Ji nesuprato, kodėl pas Lapių buvo tiek suomiškų knygų. Gal jis suomis? Juk lietuviškai šneka kaip ir be akcento, o ir vardas lietuviškas, tačiau vardą galima sugalvoti, o be akcento juk ir Ženia su Marija šneka lietuviškai, tik keikiasi daug rusiškai, bet visi kiemo vaikai ir aplinkiniai keikėsi tik rusiškai… Tiesa, Severija niekada negirdėjo Vasario keikiantis rusiškai. Severija net mintyse nenorėjo ištarti tų, kaip jai tada atrodė, visiškų blogio įsikūnijimų vardų.

Kartą, negalėdama nustoti galvoti apie savo apverktiną situaciją, ji prisiminė, kad jau tiek dienų jos nekamuoja niežulys. Lyg bijodama, kad prisiminimas apie tai gali prikelti ligą, ji staigiai nubėgo į viršų ieškoti žvakės, ilgai netrukus, susirado ir nusinešė į rūsį, kuriame ją užsidegė ir žiūrėdama į liepsną svaidė į ugnį visas piktas ir blogas mintis tiek apie Ženią su Marija, tiek apie savo niežulį ir negyvą močiutę, pūvančių kačių pilną duobę. Ji ėmė deginti žvakes tiek rytais, tiek ir vakarais. Anelė jai niekada neleisdavo deginti žvakių, nors joms mergaitė jautė didelę trauką. Tačiau Severijai niekada neatrodė, kad Anelė jai uždraudė deginti žvakes dėl to, kad atseit vaikas, degindamas žvakę, gali lengvai sukelti namuose gaisrą. Tik dabar Severija ėmė visai kitaip žiūrėti į savo praslinkusį pas Anelę gyvenimą ir jai atrodė, kad Anelė slopino bet kokį aukštesnį virš vidutinio susidomėjimą kuo nors, ar aistrą kam nors. Tą dieną ji jautėsi daug geriau, tačiau vis dar nedrįso pažiūrėti į save veidrodyje, kai šėlo pagauta nusikirpo plaukus.

Severija turėjo Vasariui tiek daug klausimų, tačiau už vis labiausiai norėjo, kad jis jai išverstų penkių skirtingų knygų pirmus kelis lapus, kuriuos ji perskaitė suomiškai ir pagal žodžių skambesį bandė nuspėti, apie ką jos galėtų būti, taip pat ji norėjo, kad jis jai paaiškintų kaip tarti ä ir ö raides.

Lapius grįžo dar po kelių savaičių. Per tą laiką Severija jau buvo pripratusi prie gyvenimo jo autobuse. Mergaitė džiaugėsi būdama viena ir nebuvo pasiruošusi sau taip greitai priskirti visų išgyvenimų, norėjo, kad praeitų pakankamai laiko, kuris suteiktų patirtoms skriaudoms literatūrinį katarsį, galvoje siekė aprašyti, suteikti išgyvenimams žodinę formą ir taip jų nebebijoti. Galiausiai mergaitė ėmė taikytis su mintimi, kad Lapius vis tiek sugrįš vieną dieną ir jam teks viską papasakoti, jeigu jis dar pats visko nesužinojo iš ko nors. Tačiau iš ko? Galbūt apie Anelę ir dingusią mergaitę rašo laikraščiai ar net per televiziją parodė jos nuotrauką? Gal jos atspausdinti atvaizdai kabo ant gatvės stulpų...

Mergaitė bandė parašyti Vasariui laišką, tačiau galiausiai suplėšė savo bandymus ir susiradusi padrikų, išplėštų iš sąsiuvinių lapų, ėmė piešti jam visą istorijos eigą. Tai buvo daug šiurpiau negu aprašyti, kas jai nutiko, tačiau tuo metu jai tai padaryti visgi buvo lengviau, negu parašyti laišką, kurio dar, tiesa, niekam prieš tai nebuvo rašiusi, tik įsivaizduojamiems draugams, gyvenantiems toli už Vilniaus. Baigusi piešti ji sulenkė lapus ir įdėjo juos į voką, kurį taip pat išlankstė iš besimėtančių popieriaus lapų, rastų rūsyje. Galbūt vieną dieną ji galės su juo, ar kuo kitu apie viską pasikalbėti, bet tam dar ne laikas. Ji tikėjosi, kad Vasaris priims tokią jos pasiaiškinimo formą. Jai net nešovė į galvą, kad galbūt Vasaris net nelaukia iš jos jokio pasiaiškinimo.

Jau buvo prasidėjęs ruduo, kai Vasaris sugrįžo. Jam grįžus Severija pajuto, lyg jis būtų tikėjęsis, kad jos nebebus autobuse ir ji bus jau pasišalinusi. Vasaris šiaip jau niekada, atrodytų, nesusidomintis jokiu žmogumi, nebent šis turėtų jį dominantį muzikos instrumentą, atrodė kantriai nusiteikęs laukti iš jos ilgo monologo ir pasiaiškinimo. Vasaris žiūrėjo į Severiją kaip į sau lygią, nors ji ir buvau vaikas, tačiau jos niekada nespaudė. Mergaitei tokia laisvė buvo nepažinta, ji buvo prie jos nepratusi.

Vieną dieną, praėjus savaitei po jo grįžimo, ji padavė jam voką su piešiniais. Severija jautėsi kvailai, nes Vasaris nieko iš jos nereikalavo, tačiau piešiniai jau buvo nupiešti ir skirti jam. Ji taip pat pasipasakojo jam, kad jau kuris laikas yra kamuojama nemigos ir jis niekaip iš pradžių į tai nesureagavo, net nepasišaipė, juk prieš tai ji tiek laiko išmiegojo, tačiau vakare, prieš Severijai einant į kasnaktinę katorgą, Lapius uždegė smilkalų iš jonažolių, pelynų ir ajerų. Smilkalai ar Lapiaus grįžimas padėjo užmigti, tačiau sapnai išliko neramūs. Daugiausia kankino tie patys ir tie patys vaizdiniai, kaip įkyrūs gyviai besidauginantys ir kuriantys kolonijas jos sąmonėje. Mergaitė jautėsi per silpna su jais kovoti. Jai visada trūko kantrybės, taip ir močiutė jai sakė. Dažniausiai ji pasiduodavo viską užliejančiam minčių srautui, kol galiausiai jis nuslūgdavo, dažniausiai užsiimant kokia intensyvia fizine veikla ar per prievartą garsiai skaitant, ar dainuojant lauke.

Gyventi su Lapiumi buvo ne taip ir sunku, nors net ir Severija iš pradžių kiek prisibodėjo jo ekscentriškumo. Kartais jis taip pat galėdavo kiaurą dieną nepratarti nė žodžio ir praskaityti vieną knygą arba išeiti visai dienai į mišką ir jame groti bandža, ar dar kur gainiotis. Kitais kartais jis galėdavo visą dieną apie ką nors kalbėti, neleisdamas Severijai įterpti anei vieno žodelio. Severija bandydavo jo klausytis, skirdama jam visą savo dėmesį, tačiau labai greitai pamesdavo jo dėstomą mintį, arba jai ji atrodydavo visiškai nerišli ar prieštaringa. Severijai jis labiausiai patikdavo, kai būdavo lyg jos vyresnysis brolis, kuriam ne itin rūpi jo mažoji sesutė. Tuo tarpu Severija ėmė ryte ryti knygas, kurias tik rasdavo autobuse, o jų buvo tikra galybė. Labiausiai ji pamėgo botanikos knygas. Lapius pastebėjo, kad ji daug skaito apie augalus ir atvežė jai iš bibliotekos devynias galybes botanikos knygų. Kartą mergaitė susizgribo, kad knygos jau labai ilgai yra negrąžinamos į biblioteką. Lapius jai atvežė ir daug sąsiuvinių. Jie buvo gražūs, stori ir kietais viršeliais. Tokių mergaitė dar niekada nebuvo turėjusi. Severija ėmė į juos konspektuoti botanikos knygų išmintį, taip pat sudarinėjo augalų, kuriuos pastebėdavo aplink save ir kurie jai buvo nepažįstami, sąrašą su pagrindinėmis jų savybėmis, kaip juos atpažinti, ar jie gydomieji, ar nuodingieji.

Tačiau, kai jau Severijai atrodė, kad netrukus greitai galės užbaigti nepažįstamų augalų sąrašą (juk ji išeidavo pasivaikščioti tik kiek tolėliau už autobuso) ir atsidėti tik botanikos mokslui ir botanikos knygų studijoms, paaiškėjo, kad tuoj teks keltis į naujas vietas, kurios bus pilnos naujų ir dar neatrastų augalų rūšių.

Praėjus vos keliems mėnesiams po Vasario grįžimo, mergaitė visai netikėtai atrado laišką. Jis buvo vienoje iš knygų, kurias Vasaris parvežė jai iš bibliotekos. Laiškas buvo adresuotas moteriai ir Severija pirmiausiai pamanė, kad kas nors bus jį netyčia palikęs knygoje. Ji iš smalsumo išėmė laišką iš voko ir perskaitė:

ĮSPĖJIMAS APIE PRIVERSTINĮ IŠSIKRAUSTYMĄ IŠ MIESTO

Vadovaudamiesi miesto mero išleistu dekretu dėl Svetimšalių įstatymo ir dėl didelio kiekio papeikimų, sulauktų iš nerimaujančių ir pasipiktinusių Vilniaus miesto gyventojų bei atsižvelgiant į tai, kad į anksčiau siųstus įspėjimus dėl bedarbio pašalpos mokėjimo nutraukimo, dėl priverstinės bedarbio registracijos darbo biržoje, niekaip nebuvo sureaguota, pranešame, kad Jūs, Vasari Siltanen, nesureagavote į mūsų įspėjimus ir pagal str. 165 prašome jus nedelsiant išsikraustyti iš Vilniaus su draudimu grįžti atgal, kol nebus nustatyta kitaip. Jeigu taip nebus padaryta, mes jus įtrauksime į pavojų keliančių žmonių sąrašą ir viešai paskelbsime ieškomu miesto priešu.

Paaiškėjo, kad per laikotarpį, kurį Severija tykiai praleido autobuse, Vilniuje ėmė dėtis neramūs dalykai ir tai buvo tik negandų pradžia. Dėl žmonių dingimų skaičiaus padidėjimo, miesto taryba nusprendė įteikti paliepimo raštus išvykti asmenims, kurie buvo nors kartą nusižengę miesto vidaus taisyklėms ir taip pat visiems svetimšaliams.

Tokį raštą gavo ir Vasaris.

II

xvi

Pasaulis veriasi, jis kartu menkas ir didis. Kai esi vaikas, jis miega ant pečiaus ir sapnuoja sapną tikresnį už gyvenimą ar mirtį, o jei tik prasimerki, spragteli per smakrą nematomu smilium ir išnyksta. Ir kai leisi vasaros vakarą sodyboje, apsuptas tiršto kaip grietinė rūko, rūkysi draugo paliktą cigarą ar leisi musei tūpti ant bulvinio blyno su varške ir kraujas plūstels venomis, kaip klampus spanguolių kisielius, lopydamas sielos žaizdas, sugrįš širdin stebuklo šventumas, kad mintys nevogtų proto ir tykom čiurlentų Vilnia lengvam rugpjūčio pradžios sapne.

Karpytinė, kraujanosis, kraujininkas, kraujutis, kruvinžolė, nossrava, sraujanosis, sravanosis, sravažolė, srevas, srevažolė, traukutis, traukžolė, kraujažolė

Achillea

xvii

It prieš miegop panyrantis kūnas laikas sunkiai beldžiasi: sausa kreida, prilindusia į perštinčias panages, ilgaplaukio šunelio plaukais, kvepiančias šlapiais pavasariniais batais, ir tik tvirta ir užtikrinta nežinia yra tokia valinga, kad lėtai trauktų mažo paklydusio vaiko gyvenimo maršką. Ar ir šią naktį pašauksi prieš miegą vardu? Visada šauki vis kitu balsu, niekada negirdėtu, bet juk tu esi tas pats ir toks artimas kaip šlapi žali lapai, kaip merdėjanti zylė, kurios dar virpčiojantį kūną mėsinėja musės, ar kišenėj išdžiūvęs dirvos sliekas.

Ožkarožė, ožrožė, kazokai, gaurometis

Epilobium angustifolium

xviii

Diena traukiasi ir plečiasi, ji pilka ir kietu viršeliu su riebiu dulkių sluoksniu, kuris raibuliuoja, lietaus lašams varvant nuo nosies galo ir plaunant smėlį su krauju nuo nubrozdinto kelio. Lipnūs pirštai kvepia metalu nuo šiltų monetų, ilgai laikytų trupiniuotoj kišenėj. Pasaulis yra apsėtas abejonių ir nežinomybės, ir tik užsirioglinus į medį, mintys ima kiek aiškiau lėtai leistis žemyn nutolusiom pastraipom.

Gailis

Rhododendron tomentosum

xix

Ir atversi, ir skaitysi, ir sakinys mirs po sakinio, sakai varvės ant kaktos, gersis į antakius, o tu bandysi juos liežti, bet kelio ir metro dulkės gersis į pirštų rieves ir atminties jūros nepasiekęs, nykdamas krante, versi puslapį ir pirštą pjausi, o kraujas geležim kvips, turi įsikibti į turėklą, nes dar pulsi ant asfaltinių laiptų, kam skaityti knygą, jei žmonės į tave trankysis ir tu padedi ją ant stalo, o raidės ore išsibarsčiusios, mažas visatas aplink tavo lempą skrieja vis.

Našlaitė

Viola

xx

Toji vasara buvo praskiestas vandeniu sirupas, kai jo skonį gali atpažinti tik priešais regėdamas butelį su etikete, tų prisiminimų, atrodytų, dar nespėjusių susigerti į kalkinį popierių.

Lubinas

Lupinus

xxi

Jis stebėjo Severiją balandžio pabaigos baltąją naktį. Dangus niūko, o lietus patyliukais kapnojo ant purvu kvepiančios žemės. Lauke buvo vis dar vėsu, o kur ne kur telkšojo pavargęs ir purvinas sniegas. Severija apsidžiaugė, kad lyja. Lietus prausia veidą ir praskalauja mintis, išsijoja jas sietu, atskiedžia ar sutirština. Lietus ir žvarbus vėjas mena močiutės šiurkštų rankšluostį nuo kurio, atrodė, kad oda nusilups kaip apelsinas. Pakilęs rūkas laikė sukandęs kalnus, ir tokiomis akimirkomis siela regi senuosius namus, pilkas dangus mena asfaltą, su kuriuo esi suaugęs, ir kurio dabar nebėra, kad ir kaip mėgintum tai neigti. Vaikystės asfaltinis antkapis. Sieki, veržiesi link to, kas glūdi po pilku asfaltu, o galva svaigsta žiūrint į dangų, kaklas nuvargsta ir pasidavęs nuknemba į žemę, o ji po asfaltu.

Severijos užuoglauda – Šokanti giria. Net paukščiai ir smulkūs žvėreliai vengia šios kreivgirės, kaip ir visokio plauko žmogystos. Kiekvieną rytą Severija kalbėdavo vis kitą pramanytą maldą, kuri, tikėjo, ją apsaugo, kad bent kurį laiką ji išliks saugi. Nuo pat pirmos dienos Šokančioje girioje, Severija ėmė tapyti jos medžius. Kiekvienas medis buvo jos diena ir palikimas. Kiekvieno medžio kamienas ir šakos, išsiraičiusios ir sustingusios gamtos šokyje. Beveik joks gyvūnas neužklysdavo į girią, joje visada tylu, taip tylu, kad net mintys galvoje imdavo tyliai šnabždėti. Žmonės mano, kad giria yra prakeikta ir prakeikimas kris ant kiekvieno, kas tik išdrįs ilgiau pasilikti girioje. Tai buvo tobula priebėga nuo naujo ir neatpažįstamo pasaulio, nauji namai.

Kiekvieną dieną Severija nutapydavo po vieną medį. Jai atrodydavo, kad jie kalbasi su ja, o ji kalbasi su jais. Kai medžių piešinių smarkiai padaugėjo, Severija ėmė tvarkingai juos dėlioti, rašyti datas ir skirti kiekvienam medžiui po vardą, tačiau jai ramybės nedavė žemėlapis, kuris vis dar regėjos kaip jos pirminis tikslas, gal tik jo vedama ji ir užklydo į Šokančią girią, vis arčiau vietos, nurodytos žemėlapyje.

Kartą Severija suskaičiavo visus medžius ir suvokė, kad girioje jai dar teks pasilikti daug metų, jeigu nori ją visą ištapyti, jai pasidarė baisu dėl viso sugaišto laiko, kurį jau buvo praleidusi girioje. Ji susikrovė visus daiktus, piešinius sudėjo į dėžę, o dėžę paslėpė rūsyje. Brėško ankstaus pavasario rytas, kai ji pabandė surasti kelią iš girios. Kitą dieną ji grįžo namo. Išeiti iš girios jai nepavyko. Ji neįstengė jos palikti. Ar visgi giria yra prakeikta ir ją palietė jos prakeiksmas? Vasaris jai uždraudė ją palikti. Dar daug kartų po to Severija susikraudavo visus savo daiktus ir bandydavo palikti girią, kol galiausiai įtikėjo, kad ji leis jai iš jos išklysti, tik ištapius visus jos medžius.

Po kurio laiko Severiją nuramino žinojimas, kad kiekvieną dieną bus naujas medis, kurį ji nutapys, kurio kontūrus ir stotą pažins, įvardys ir taip kiekvieną dieną turės aiškų tikslą, o kiekvienas medis bus įamžintas popieriaus lape. Severija buvo nutapiusi jau virš kelių tūkstančių medžių. Miškas nebuvo didelis. Kiek medžių sudaro mišką? Ar užtenka vieno, dviejų medžių ar šimto, ar tūkstančių? Ji žinojo, kad tuoj bus ištapiusi visą mišką. Severiją kamavo mintys, kas bus toliau. Atsikrausčiusi į Šokančią girią ji nemanė, kad joje taip ilgai pasiliks, tačiau pradėjusi tapyti medžius nebegalėjo palikti neatlikto darbo ir jautė, kad ją kasdien saugojo tylūs groteskiškai išsiraitę medžių kamienai, tačiau mažėjant dar likusių nenutapytų medžių skaičiui, giria ėmė save atverti ir kitiems keliautojams.

Atsikėlusi ryte Severija užsidegė žvakę ir žiūrėjo į jos liepsną, o iš už liepsnelės į ją žvelgė Ruduo. Ji užmerkė akis ir po meditacijos nežiūrėdama į popieriaus lapą užrašė į sąsiuvinį: gauromečiai linko, tvora apjuosę mišką, dobilų vynui dar neskinki tu, storas kamienas išvirto, šaknim tvirtai neįkibęs, sėkla krito, akmuo į dubenį ritos, gauromečių kareiviai apjuosę saugojo mišką.

xxii

Jis pasirodė balandžio pabaigos baltąją naktį. Visas mėnuo tai viena ilga nesibaigianti diena, laiką ir žvaigždes prarijo naktovidžio saulė. Miegas ir sapnai išnyko su žvaigždėmis. Visas pasaulis dabar buvo tiek, kiek aprėpė šiaurės padangės, saulė ir briedžių banda klajojanti ant dar šaltos įšalo žemės. Severija išėjo nuogom kojom palamdyti žemės, bet ji buvo dar perdėm įšalusi, kad galėtų klampoti po purvą, ji skynė kiaulpienių lapus. Tikrino žemę kiekvieną dieną. Kiekvienas pavasaris buvo pirmas vidunakčio saulės šalyje. Į panages prilindo žemės, o burnoje girgždėjo smėlis. Šiandien rado akmenuką valgydama žirnių košę. Prieš einant miegoti nuėjo į pirtį, o išėjusi iš jos ketino išsimaudyti smaragdiniame ežere.

Severija prabudo iš dienos miego išvydusi jį, neregėto grakštumo sakalą lenktu snapu, nutūpusį ant akmens saloje ežero viduryje, lyg laukiantį jos išeinant. Sakalo nugara buvo rudai raudona, o galva grakšti ir pilka. Toks didis sakalas galėtų priklausyti Sapmi karaliui ir atskridęs net iš pačios Magerojos salos. Sakalas išskleidė galingus sparnus ir be garso pakilęs nutūpė per kelis metrus nuo Severijos, kuri dar niekada nebuvau regėjusi šio didžio paukščio iš taip arti. Ji sustingo iš susižavėjimo ir bijodama, kad paukštis nuskris ir daugiau jo niekada nebepamatys, nespėjusi tobulai į jį įsižiūrėti ir įsiminti visų jo proporcijų, spalvų ir išlinkimų. Pakilo kandus pavasario vėjas šiurpindamas ir taip pašiurpusią jos odą, o paukštis net nesujudo, jis neieškojo maisto, vėjas nesušiaušė jo lyg aliejum suteptų plunksnų. Paukštis liko ramiai laukti ir žiūrėjo protingomis akimis į miško tankmę. Severija dar niekada nebuvo mačiusi tokių išmintingų akių nei pas gyvūną, nei pas žmogų, jo akys pasiglemžė ją. Lyg iš niekur užplūdo nujautimas, kad šiandien kažkas ją stebėjo jai renkant kiaulpienių lapus. Kažkas stebi auksakurmius. Paukštis atsisuko į ją ir pradėjo link jos krypuoti lėtais žingsneliais, tyrinėdamas. Kai atstumas tarp jų sumažėjo iki kelių metrų, sakalas sustojo, įsmeigė į ją protingas akis ir nuskrido. Kūno plaukais praslinko tamsus debesis. Kodėl jis paliko? „Ar tai aš kažką ne taip padariau, ar jis perskaitė mano mintis?“ – negalėjo susitaikyti Severija. Tą vakarą ji patikrino, ar žemėlapis vis dar yra slėptuvėje.

xxiii

Jis pasirodė trečią dieną. Severija dar būdama sapne pajuto, kad yra ne viena. Kai gyveni taip ilgai vienas, imi jausti, kaip oras virpčioja čiulbant ir perint paukščiams ar briedžiams trinant ragus į medžių kamienus. Kvapas buvo pakitęs. Ji ilgai gulėjo lovoje negalėdama pajudėti iš baimės. Kasdienės mūsų duonos duok mums šiandien griūtis, saugian pasaulin veržėsi nepažįstamos jėgos. Jai atrodė, kad ji taip pratįsojo tyliai klausydamasi ir įtempusi visus raumenis ir kūno plaukelius visą valandą. Galiausiai išgirdo žingsnius ir kaip kažkas tyliai artėjo link jos. „Kiek dar laiko galėjau taip viena gyventi Sapmi karalystės pakraštyje?“ – klausė savęs Severija. Juk slapčiom ji laukė ir bijojo jų. Beldimas į duris nuaidėjo ir įgavo šiurkštų pavidalą drėgname kambario ore, durys nerakintos nuo vėjo, miško ir saulės. Severija pakilo iš lovos ir tyliai nužingsniavo prie tankiai vijokliais ištapetuoto lango, pėdos sklendė neliesdamos girgždančių grindų, taip gerai jas pažino, kaip sapne, prieš pakildama į skrydį. Ar prisimeni gražiausią savo sapną? Ar jame buvo vijokliai ir saulėlydžio nutviekstas kiemas, smėlėti suskeldėję laiptai ir kojas nudažiusios sviestuotos pienės, džiūsta akmenėliai, išrausti iš žemės, baloj išplauti ant kanalizacijos dangčio, išvagoto kaip šokolado plytelės.

Pro vijoklius nieko nematyti.

Nekirsk mano brolio, nekirsk mano sesers, nekirsk mano motinos, nekirsk mano tėvo, gyvate gyvatėla, nekirsk mano namų, nekirsk mano saulės, nekirsk mano javo, nekirsk mano dievo.

Severija atidarė duris. Gal tai tik paukščių šmėklos? Lėtai žengiant per slenkstį, vėjas įsliuogė vidun kvatodamasis. Ji išvydo jį prie krūmokšnių. Jo lūpos buvo balsvos ir suskeldėjusios, o akys užvertos. Lyg pakerėta ji negalėjo atitraukti nuo jo akių, į ją žvelgė kitas pasaulis.

Jo kontūrai liejasi su stoties plytų rėžiu. Šokantys krūmokšniai dega.

Jis suposi ant sūpuoklių, jis sėdėjo ant pernykštės žolės ir grojo.

Mano vardas Aslakas. Aš kalbu per miegus ir esu iš Magerojos salos, mano protėviai klajojo po šiaurę ganydami elnius. Man sakė, kad aš gimiau iš elnės. Aš regėjau tave pro tėvo kaulo ragą.

Aslakas apsigyveno pas Severiją.

xxiv

Manei, jog žinai, kas yra diena ir naktis, tačiau šiaurėje atradai visai kitokią jų sąjungą, kitokį santykį. Naktis iš birželio 23 į 24. Gailio, vėdryno, žibuoklės, plukės, uolaskėlės, čiobrelio, lubino žiedai. Notė išjojo Hrimfaksiu palikusi Dagrą ir Skinfaksą karaliauti dangaus platybėse be atilsio. Kaip vadinti naktį, kai jos nebėra? Lengvas rūkas vaidenosi virš fiordo. Atnešei man plunksnų vainiką ir padėjai ant maumedžio stalo. Tavo akyse buvo pilko, žalio ir rudo dažo, išpiešto plunksnos vėtyklėmis. Akys mainė spalvas kaip vaikystėje baloj rastas, dabar surūdijęs, termokristalais pripildytas žiedas.

Man atrodė keista su tavimi kalbėtis, reikėjo vis sau priminti, kokią kalbą mudu vartojame, žodžiai atrodė nereikalingi, bent jau kol kas. Man patiko tave stebėti, jausti, kad tavo buvimas nesukelia jokio vidinio pasipriešinimo tik nuostabą ir nerimą būnant vienai ir prieš tau pasirodant ištirpstančio didžiuliame pasitenkinime. Plunksnos panašėjo į tavo akis, bet prisibijojau, kad segantis vainiką į plaukus paukščiai nepakiltų iš lizdų ir aštriais nagais neiškrimstų veido. Apie ką mąstei rinkdamas ir pindamas plunksnas? Mes ėjome susikibę ir nesikalbėdami ilgu keliu link samanų kopų, kuriose viešpatavo perintys kirai. Buvau užsivilkusi baltą švarią staltiesinę suknelę, nuo kurios kūnas ėjo pagaugais. Pirmą kartą mums maudantis, dangus buvo drumstas it gelsvas ligonis, bijojau, kad kūnas dumblais neapaugtų ir nenugramzdintų. Gamta mus mazgojo ir čaižė. Mes ėjome tylėdami tik susižvelgdami ir vogdami viens kito akių kamaras. Kai tu šypsodavaisi, į tavo skruostus susimesdavo dailiausios raukšlės, norėjosi braidyti jose plikomis kojomis, vaikščioti suptis tavo plaukų labirintuose ir juos išpinti. Stengiausi per ilgai nežiūrėti į tavo akis, nes atrodė, kad prasmegsiu, prarasiu pusiausvyrą ir pranyksiu. Kas tu per vienas ar du, ar trys? Žodžiais netikėk, kalba neliesk. Lipau atsargiai statydama kojas ant akmenų, lyg nešdama sklidiną taurę vyno. Man ėmė atrodyti, kad esi paukštis ir niekini mane, kad aš ne visai tavo padermės. Bijojau, kad vieną dieną gali išeiti, palikti, bet ar galėtų būti kitaip? Išsigandau tavęs, o tu tik priėjai ir nuo galvos nusikėlei vainiką, padėjai ant žemės ir ilgai žiūrėjome vienas į kitą. Akimirkai tavo akys apmirė, kur buvai išskridęs? Tu suėmei rankomis mano liemenį ir mes ėmėme iš pradžių lėtai, o po to vis greičiau šokti aplink vainiką ratu. Baltųjų naktų sutemos lėtai gula ant žemės, o samanų patalas gramzdina ir gina mirties baimę. Tu staiga sustojai ant smėlio plynės, o aš nubudau išliejusi vyną. Susipynusios šakos ir kaulai, šaltos rasos vėsinami. Ar kai kregždės išskris žiemoti? Lauke buvo vėsu, bet įšilusios samanos šildė baltus, senais laikais vaikiškus kūnus. Grįžome į įšalusius ir šviesius namus, šaltis raižė odą, o aš buvau peralkusi. Paguldyki mane į valtį išklotą samanomis ir tegu plukdena mane, nenoriu nubusti, nenoriu atsimerkti – jūron, jūron plukdyk mane! Tu šnabždi man svetima pažįstama kalba, kurią atsisakau suprasti, girdžiu tik garsus ir muziką, žodžiai liejasi į melodiją ir klaidžioja vėjyje, pradingsta? Tačiau tu paguldei mane į patalą ir apklojai užuolaida, jau trečią dieną galėjau ir neatsibusti.

xxv

Ji šnabždas su vėju. Srauni pieva vilnija. Tu lėtai, bet užtikrintai mini kojomis sausą rugpjūčio žolės gėlę. Keliausi toliau, kur vėjai blokš. Iš tavo ir mano kūnų rangosi nematomas siūlas. Švytinti balsva gija alsina ir dusina. Tu tolsti neatsigręždamas, nors vėjas šiaušia tavo plaukus ir aižo nuraudusias akių kertes, vožia vokus. Tu palieki neatsigręždamas, o aš mintimis bandau užmegzti mazgą, bet bijau prasimerkti. Jei jį blogai surišiu – abu krisim. Tu esi tas, kuris mane šaukė prieš miegą vardu.

Aslakai, naktį, kai išėjai, buvau įkalinta tavyje, tavo kūne, slėpiausi už tavo akių vokų, girdėjau, kaip alsavai, ir skaičiavau, regėjau šviesos šaltinį, bijojau priversti tave atsimerkti, nes jaučiau, kad jeigu man tai pavyktų, kelio atgal nebebūtų.

xxvi

Kiekvieną dieną Severija ir toliau tapė medžius, bet pirmą kartą prisiversdama. Pieštukas buvo didelis ir sunkus grafito gabalas, vos įtelpantis tarp pirštų ir juos braižantis iki kraujo. Popierius tapo nepakeliamas, su kiekviena diena medžių vis mažėjo. Aslakas išėjo iš girios. Tai įmanoma. Severija jautė, kad turės greitai iškeliauti, giria jos nebesaugos, o ir nebebus likę prasmės likti, kai nieko nebeliks. Ją ėmė kankinti mintys, ar ji piešė miškui, sau, ar irgi tik Sapmi karaliui? Kartais jai atrodydavo, kad turėtų viską sudeginti, anksčiau ar vėliau juk viskas sudegs ir miškas sudegs, ir jos lapai sudegs, arba juos išbarstys vėjas, lietus išplaus ir viskas virs minkšta šlepsinčia koše. Tegu jis medžiais nueina! 

Severijos burna išdžiūvo ir pavirto akmeniu. Maži alkani vabalėliai apsiginklavę kardais riekė skrandžio sienas: „aš alkanas pavasaris, valgau saulės trynius ir vėjo žarstomas kruopas“ – rašė Severija. Ji laikė tušinuką rankoje, parėmusi galvą ant stalo rievių. Per dieną parašydavo kartais vieną du sakinius. Jai vis girdėjosi naktimis, kaip Aslakas ateina pas ją, jo žingsniai žvangantys, batai pakalti, jos virpančios blakstienos nuo skepetos ant akių juokėsi klaidindamos ausis – už kiekvieno garso ir oro virptelėjimo, jo šešėlis kėsinos išlysti. „Kodėl Aslakas man nepasiūlė keliauti kartu su juo?“ – klausė savęs Severija.

Severija maldavo girios, kad leistų ją palikti, kad atsiųstų jai ženklą. Ji sapnavo naktį, kuri klykė pro šnervių užsikimšusius kapiliarus, o ant sienos švytėjo Šiaurės pašvaistė, bet ji buvo per toli, kad galėtų ją paliesti. Kieme nuvytę į žemę sugrūsti kuolai buvo sukandžioti ir šlapi nuo šunų seilių. Burnoje nė vienos seilės, liežuvis ištino ir šliejosi prie priekinių dantų, čast čast, ji regėjo namą seną, plytinį namą. Kojos įkaitusios ir sukandžiotos, o vienas įkandimas kaip niekad neįprastas – ji jį čiuopia ir žiūri į jį iš šono, bet niekaip negali jo apibūdinti. Kodėl tas pats smėlis ir siena? Severija jį vijosi ir jos vėjai nuo kryžių kalno rėžė žievę. Rėžkis nagus ir stalo kojas. Klaupkis ant kelių, daugiau nebus tau takelių!

Kaukiantis ugnies kamuolys rėžėsi į namo stogą.

Atbudus Severijai skaudėjo širdį, atrodė, kad ji verda jau kelias valandas kraujyje ir pradegins skylę krūtinėje. Ji nusirengė marškinius ir patikrino, ar ji dar neišdegino odos jos krūtinėje. Severija pragulėjo lovoje, žvelgdama pro skylę, kurią iškirto meteoritas, į keliaujantį dangų ir klaidžiojančius padange paukščius, skaičiuodama jų klyksmus, ragaudama storus, išpampusius debesis, užmigdama ir prabusdama, gerdama lietaus lašus, klausydamasi dangaus muzikos, žuvėdrų ir kirų klyksmų.

xxvii

– Gimiau vienoje iš mažiausių salų Fareruose Kolturo saloje. Mano tėvą šaukė Birniu, o motiną Dortėja. Tėvas niekada nemėgo žmonių, beveik neturėjo draugų, kiekviena jo diena buvo mano motina, jis net nieko neprisiminė, o gal nenorėjo prisiminti iš laiko iki ją sutinkant. Jis kalbėdavo mažai, gal ir gerai, nes jo balsas skambėjo kiek spigiai ir vaikiškai, nepritiko nei prie kūno, veido ar nejaukaus būdo. Gal visa tai taip ir patraukė ją prie jo. Birnis ir Dortėja buvo visiškos priešybės. Ji mėgo kartų šviesų alų ir draugiją, ypač vyrišką, prieš susipažindama su juo, tačiau taip pat buvo pasipūtusi ir norėjo kasdien jaustis išskirtinė, o taip jautėsi bent jau pradžioje su Birniu, ją išsirinkusiu ir taip išskyrusiu iš visų fareriečių moterų. Jos draugai bandė atkalbėti nuo santuokos su juo, tačiau jai atrodė, kad ji gerai pažinojo vyrus ir, kad Birnis ją myli taip, kaip joks kitas vyras niekada nemylės ir bus jai ištikimas. Ji neklausė savęs, ar jį myli, manė, kad nepakeltų neištikimo vyro ir slapta bijojo stiprios ir svaiginančios meilės su daug abejonių ir kankinančia nežinomybe. Dortėja vydavo bet kokias mintis apie meilę. Jai atrodė neįtikima, kad meilė, kuri prasideda staigiai ir karštai taip ir gali tęstis visą gyvenimą, gal ir keisdama būsenas, bet išlaikydama tuos pačius elementus. Ji negalėjo įsivaizduoti savęs ką nors karštai pamilusios, o vėliau stebinčios, kaip diena iš dienos meilė nyksta ir blėsta, pasiimdama ir išsinešdama po savęs aistrą ir kadais deginusį palietimą. Ji įsivaizdavo meilę kaip naują suknelę, kurios medžiagos prisilietimas iš pradžių yra nepažintas ir jaudina, ji nauja ir džiugina, puošia, suteikia pakilumo jausmą, tačiau ilgai dėvint meilė susidėvinti, o tik kartais užsivelkant pabostų ir įkyrėtų. Ji niekada nepavydėjo Birnio, gal dar todėl, kad jis buvo kresnas, plokščiapėdis, visada dvokdavo žuvimi ir prakaitu, ir jau jaunystėje turėjo daug raukšlių ir pliktelėjusią galvą. Iš pradžių jie gyveno sostinėje Torshaune, Streimojaus saloje, tačiau mano motina buvo nepaprasto grožio moteris, ir tėvas ėmė smarkiai sirgti sunkia ir progresuojančia pavydo liga, kurią greičiausiai turėjo visada, tačiau sugebėjo nuslėpti nuo Dortėjos jų santykių pradžioje. Liga buvo tokia stipri, kad jis galėdavo valandų valandas kamantinėti vargšę savo žmonelę, ar nurengti ją nuogai, uosti jos kūną, rūbus ir daiktus, ieškodamas svetimų kvapų. Nors jie ir susituokė, tačiau tėvo pavydas tik sustiprėjo, ypač po to, kai Dortėja nusišypsojo maloniam vyrui turguje, jai kiek pigiau pardavusiam džiovintos avienos. Birnis laikė ją pririšęs prie savęs ir netrukus Dortėja nebesusitikdavo su jokiais draugais, nei vyrais, nei moterimis, tačiau tai nepadėjo, nes Birniui atrodė, kad Dortėja jam neištikima savo mintimis. Dortėjos stiprūs šviesūs banguoti plaukai nušiuro ir sumenko, oda ėmė džiūti ir pilkėti, nors jai dar nebuvo nė 25 metų, tačiau ant jos kaktos įsirėžė kelios gilios horizontalios raukšlės, taip pat ji ėmė smarkiai kūprintis ir pasidarė labai baili, jos kūnas tapo pilnesnis, nors apetitas ir buvo sumažėjęs, kalbėdama ji ėmė nežymiai mikčioti, jai sunkiai sekdavosi pasakyti du rišlius ir tarpusavyje susijusius sakinius. Aplinkiniai pastebėjo šiuos jos greitus pasikeitimus: „žiūrėk kaip jaunystė ir grožis vysta pas kadais Fareruos dailiausią Dortėją“, „geriau jau palikti gero žmogaus vergu, nei blogai nutekėti“. Birniui tiko, kad Dortėja nebebuvo tokios pat išvaizdos kaip anksčiau, o ir Dortėjai atrodė, kad jo liga kiek aprimo, tačiau, kad ji nesugrįžtų jie persikėlė gyventi dviese į beveik negyvenamą Kolturo salą, kurioje buvo įsikūręs tik vienas atsiskyręs senolis. Vieni laikė jį išprotėjusiu, o kiti gyvatininku. Sklandė kalbos, kad pas senelį karts nuo karto atplaukia žmonės iš pačių tolimiausių pasaulio kraštų ir prašo, kad jis jiems išburtų ateitį, išgydytų ar patartų, nors senelis yra kurčnebylys ir aklas nuo vaikystės. Sklandė gandai, kad pas senelį lankėsi net Afrikos karaliai, o pačiam senukui jau virš šimto metų. Kurį laiką atrodė, kad tėvo pavydulys atsitraukė kartu su likusia civilizacija ir blėstančiu mamos grožiu. Motina ir Birnis bandė susilaukti pirmagimio, tačiau jiems nesisekė ir tėvo liga vėl sugrįžo. Birnis kankino motiną sakydamas, kad ji turi tiek persileidimų iš savo pagedimo ir paleistuvystės, nes kai jie dar gyveno sostinėje ir jis išplaukdavo žvejoti jam atrodydavo, kad jo žmona paleistuvauja su kitais vyrais iki pat jam grįžtant. Kai motina pagaliau susilaukė Alvgeiro, tėvas ėmė nebe tik auginti avis, bet ir vėl retkarčiais išplaukti pažvejoti. Kartą, kai mano broliui ėjo antri metukai, o tėvas buvo išplaukęs, motina išvydo krante karališkos išvaizdos ir stoto vyrą. Jis prisistatė Flemminguru ir pasiūlė Dortėjai aprodyti savo valtį ir kriaukles. Fleminguro valtis buvo pagaminta iš jai nepažįstamo medžio, kuris kvepėjo kitu pasauliu, užmirštu laiku ir sapnų toliais. Dortėja neįstengė suvaldyti savęs ir grįžti namo, ji suprato, kaip smarkiai rizikuoja kalbėdamasi su Flemminguru, turbūt protingiausia būtų jo paprašyti kuo greičiau išplaukti, o ir Alvgeiras dar visai mažytis ir jei nubus vienas naktį gali pabūgti. Jiedu ilgai kalbėjęsi jo valtyje, o motina taip ir neišdrįso jo paprašyti, kad išplauktų, ji net susigraudinusi pravirko, nes jau daug metų nebuvo kalbėjusi su jokiu kitu žmogumi be Birnio ir Alvgeiro, kuris dar buvo visai mažėlis. Motina tik aplankydavusi senučiuką ir nunešdavo jam maisto ar apkuopdavo jo mažą seną lūšnelę, tačiau senukas niekada nebuvo prataręs jai nė vieno žodžio. Flemminguras buvo aukštas ir augalotas, ilgais ir storais, juodais kaip ruonio skūra plaukais, jo veidas buvo malonus, oda glotni, nosis tiesi, o akys tamsios kaip poliarinės nakties dangus ir bedugnės kaip ugnikalnio ketera. Dortėja atnešė jam į valtį sūrio ir džiovintos vėjyje avienos. Ji net neprisimena, ar jie valgė maistą, ar ne, ar apie ką kalbėjosi, jis ją pavergė savo išmintingomis akimis, neregėtu apveidumu ir maloniu ir ritmingu lyg jūros ošimas balsu. Ji praleido su juo pačią gražiausią naktį savo gyvenime, dėl kurios jai nebūtų buvę gaila numirti ar atiduoti savo pirmagimį Alvgeirą, ar net visą tėvynę ir gimtąją žemę paskandinti Atlante. Kai tėvas grįžo po žvejybos, suskaičiavo džiovintą avieną ir buvo įtarus, jam atrodė, kad kvapas namuose yra pakitęs ir jis kamantinėjo ir kankino motiną, mušė ją ir bandė išgauti iš jos prisipažinimą, net buvo pas senuką nuėjęs, tačiau niekas nemokėjo jo kalbos. Man gimus tėvas iš karto pasakė, kad vaikas į jį nepanašus, sumušė mano motiną ir išvadino ją paleistuve, miegančią su pačiu nelabuoju. Mano motina nustojo kalbėti man gimus, ji tik sėdėdavo supamajame krėsle ir spoksodavo pro langą, namai tapo labai nešvarūs, nes tik ji rūpindavosi tvarka. Motinos kūnas buvo nusėtas mėlynėmis ir nubrozdinimais, nes Birnis ją toliau mušdavo, bandydamas ją priversti kalbėti ar apsikuopti namuose. Ji dažnai išeidavo prie jūros gaudyti jūros paukščių, rišdavo jiems prie kojų dumblius su kriauklėm ir šnibždėdavo į jų sparnus burtažodžius. Vėliau ji ėmė miegoti lauke, apsiklojusi tinklais ir įsisukusi į smėlį. Galiausiai vieną naktį, kai ėjau pirmus metus, motina dingo, tačiau ji man paliko laišką, kuriame rašė, kad mano tėvas yra selkis ir kad ji savo akimis mačiusi jo žvilgančią ruonio odą, tačiau neišdrįsusi tuo patikėti ir jeigu tik galėtų grįžti, būtų ją sudeginusi ar paslėpusi ir liepusi jam nužudyti Birnį, nes ji taip jo nepakentusi. Laišką man davė senukas mirus tėvui ir iš kurio aš viską sužinojau; mama nieko nerašė apie tai, ar ji ruošėsi savižudybei, ar pabėgti. Aš nežinau, kur yra mano motina, ir niekas nežino. Gal ji įšoko į vandenį ir ją surijo žuvys ir banginiai, gal ji prasitarė tiesą Birniui ir šis ją nužudė, ir užkasė giliai po žeme, dabar tirštai apaugusia samanomis. Kai mirė tėvas ir mes jį palaidojom valtyje, į mūsų namus atėjo senolis. Jis niekada nebuvo prieš tai pas mus buvęs. Gyslotomis tvirtomis nedrebančiomis rankomis jis laikė suspaudęs laišką nuo mano motinos, iš kurios aš ir sužinojau apie tai, kad mano tėvas greičiausiai nėra Birnis. Avių ūkis ir visas tėvo palikimas atiteko mano vyresniajam broliui Alvgeirui. Nors mes ir neblogai sutariame ir jis man siūlė pasilikti ir padėti jam ūkyje, tačiau negalėjau sudėti bluosto po to, kai perskaičiau savo dingusios motinos laišką. Metus gyvenau pas senolį ir mokiausi jo kalbos. Senelis manęs kitaip ir nevadino savo kalba, kaip tik selkio vaiku. Ėmiau ir pats tuo įtikėti. Kai žiūriu į vandenyną, atrodo, kad mintyse kuždu sau nesuprantama kalba, tačiau nieks man neatsako. Iš mamos aprašymo buvo aišku, kad aš tikrai neįtikėtinai į jį panašus. Visą gyvenimą iš Birnio nebuvau sulaukęs nė vieno švelnaus žodžio, jis mane kasdien mušdavo ir ėmė baisiai gerti dingus motinai. Savo vaikystės maldose pamenu, kad prašydavau Dievo, kad atsiųstų audrą ir jį nuskandintų jūroje, nutrenktų žaibu, ar kad baisi ir kankinanti liga įsimestų į jo kūną ir jį numarintų, ar kad jis tiek prigertų, jog kepenys nebeatlaikytų. Baisu, kiek pagiežos ir kartėlio gali turėti mažo vaiko širdis. Jis niekada nemušdavo Alvgeiro ir aš ėmiau tyliai neapkęsti jų abiejų. Turėjau tik vieną mamos nuotrauką, kurią man buvo parodęs Alvgeiras, nes tėvas sunaikinęs visas jų nuotraukas, tačiau jis iš seniau buvo dar vieną nugvelbęs ir, giliai užkasęs dėžutėje prie runakmenio. Ta nuotrauka tokia gyva mano atmintyje, kad kartais girdžiu ją prakalbant. Naktimis sapnuodavau bevaizdžius sapnus, kuriuose girdėdavau jos balsą, kvėpavimą ir niūniavimą. Nusprendžiau metus pagyventi negyvenamoje mažojo Duimuno saloje, į kurią galima patekti tik užkopus į ją virve. Apėjau per dieną visą salą, kurią beveik visada dengė debesis kaip kepurė, vaikystėje man visada atrodydavo, kad galiu užšokti ant to debesies ir jis mane nuneš į kitus pasaulius. Saloje perėjo paukščiai ir ganėsi avys. Kurį laiką mitau laukiniais paukščiais ir jų kiaušiniais, žolelėmis, avies pienu ir žuvimi, avių liesti nedrįsau, nes girdėjau, kad jos priklausė vienam atsiskyrėliui ūkininkui. Gyvenau oloje ir naktimis mano kūnu ropodavo vabalai ir vorai. Vieną naktį užmačiau jūroje vienišą valtį ir nuplaukiau link jos. Valtis buvo tuščia, tačiau su dviem irklais. Ar tai senelis man atsiuntė valtį? Nuplukdžiau valtį į krantą ir septynias dienas ruošiausi kelionei. Galiausiai išplaukiau pakeliauti po pasaulį, nes dar niekada nebuvau palikęs Farerų, taip aš ir atsidūriau čia, o gali mane vadinti Bjartmaru.

xxviii

Nuo Bjartmaro pasirodymo jie kalbėjosi nepavargdami ir nesekdami, ar jau vakaras, ar rytas. Bjartmaras, tiesa, kalbėjo su ja daniškai, o Severija buvo pramokusi tik švedų kalbos, dar nuo keliavimo po Švediją su Vasariu laikų. Tai lėtino bendravimą, tačiau Severija turėjo daug žodynų ir po kiek laiko visai neblogai prisiminė švedų kalbą. Severijai net ėmė skaudėti gerklę nuo kalbėjimo, lyg ilgai neatsigėrusi vandens ir be atokvėpio skaitytų Homerą ar sėdėtų senoje bibliotekoje, nuklotoje dulkėtais kilimais, joje vis tamsiau ir tamsiau, kol tenka įjungti žalią šviesą skleidžiančią lempą. Jie sėdėjo vienas priešais kitą, gerdavo vandenį ar arbatą, kartais išeidavo pasivaikščioti, beveik nevalgė, maistas atrodė nereikšmingas ir trukdantis kalbėtis, migdantis ir apsunkinantis, o ne teikiantis jėgų. Severijai atrodė keista, kad anksčiau, kai buvo maža, ji valgydavo net tris kartus per dieną. Bjartmaras mažai miegodavo, nes tiek dieną, tiek naktį jam akių sumerkti neleisdavo mintys apie meteoritus, o jo šviesiai mėlynos akys nardė po padangę ir beveik neleisdavo sudėt bluosto. Jis sapnuodavo atmerkęs akis, o sapnuose akys nepailstamai regėjo tamsią padangę su žvaigždėmis. Jis pasiprašė miegoti saunoje, o Severija visai užmiršo apie kasdienius savo buities darbus. Kadais tvarkingai sudėti daiktai buvo padrikai išmėtyti po autobusą, kaip dažnai atsitikdavo jai ko nors ieškant. Severija nebedegino plaukų kuokštų, o tiesiog išmesdavo juos pro langą, tegu paukščiai sau suka lizdus, jų vis tiek nė plauko neatskrenda į girią. Ji apleido savo studijas, nesiruošė žiemai, nebeieškojo ir nebekaupė maisto. Severija galėjo kalbėtis su Bjartmaru apie beveik viską, daugiausia kalbėjosi apie vaikystę ir gimtuosius namus, augalus, gyvūnus, Farerus. Severija su juo tik nesikalbėjo apie Aslaką. Ji svarstė, ar galėtų Bjartmarui atskleisti savo paslaptį.

Kai Bjartmaras vieną vakarą išėjo miegoti į sauną, ji negalėjo užmigti, beveik visą laiką nuo jo pasirodymo ji sunkiai miegojo, mąstė apie išsimėčiusius po pasaulį žmones, Vilnių, kurio nebėra, ir Vasarį. Severija yra viena. Ji yra. Kada ir Bjartmaras ją paliks? – svarstė ji. Mergina išėjo į mišką, paukščiai klykavo it raudodami vaikai, viduje buvo tuščia, pilve atsivėrusi ertmė ėmė trauktis plonu šerkšnu, širdis buvo iš sušalusio, uolų duobėse užsilikusio, vandens. Studijų knygos atverstos gulėjo ant stalo, ant jų ėmė kauptis dulkės. Gamta jai neteikė jau kurį laiką jokių emocijų. Kai norėdavo valgyti, ji nejausdavo alkio jausmo, tik šiek tiek suskausdavo paširdžius, ėmė nieko nesapnuoti. „Ar Aslakas pavogė mane? Ar jis pasisavino mane? Ar jo dvasia pikta ir kas jis per vienas?“ – nedrąsiai klausdavo savęs Severija.

Tą naktį ji sapnavo sapną. Aslakas išrašė aštria plunksna visą jos kūną iki kraujo burtažodžiais ir kvietė į veidrodžių kambarį, kuriame galėtų geriau jį apžiūrėti. Veidrodžių kambarys buvo oloje, kurią saugojo maža mergaitė. Kai mergaitė ją praleido, ji ėmė skaityti, ką jis išrašė ant jos kūno. Severijos kūnas buvo išrašytas nepažįstama kalba, kurią sapne ji mokėjo. Atsikėlusi iš išgąsčio ji užsirašė šiuos žodžius, kad nepamirštų: išraižiau rašalu, sumaišiau gyvuoju tavo sielą. Laikrodis rodė 3 ryto. Severijos širdis daužėsi. Ji išgirdo, kaip saunos durys atsidarė. „Tikriausiai jos besidaužanti širdis bus prikėlusi Bjartmarą,“ – pamanė Severija. Ji tyliai nuėjo iki autobuso durų ir jas atidarė:

– Ar miegi? – paklausė prie autobuso durų stovintis Bjartmaras.

– Ne.

– Sapnavai košmarą?

– Taip.

Name tyliai aidėjo sapne mėnulio palytėtų medžių šnaresys. Žuvėdros kaip visada klykė. Turbūt Bjartmaras dvejojo ar klausti, apie ką buvo košmaras, ar Severija nori apie jį kalbėti, o gal net jo nebeprisimena.

– Sapnavau, kad kalbėjausi su vienu žmogumi kalba, kurią supratau sapne, tai buvo tik mūsų kalba, tačiau tas žmogus buvo toli, negalėjau jo pasiekti. Jis man pasakojo, ką kartais mato. Jo akys staiga apsitraukė migla ir mane tai išgąsdino. Grindinys, ant kurio stovėjau, buvo iš plono molio. Ten prasivėrė skylė ir aš ėmiau kristi. Patekau į akliną tamsą, negalėjau pajudėti, greičiausiai mane buvo ištikęs miego paralyžius, žinojau, kad galiu išsilaisvinti iš tos siaubingos vietos tik savo minčių galia ir man pavyko grįžti į sapno erdvę – į vienuolyną. Jis žinojo, kad man tai nutiks, ir leido tam įvykti. Prie manęs priėjo moteris ir pasveikino mane, tarė, kad ne kiekvienam pavyksta taip greitai rasti kelią – užtrukau tik dvi savaites.

Įsiviešpatavo tyla. Severija nebeturėjo ko pridurti, jos beprasmiškais sapno neįstengusiais aprašyti žodžiais nuėjo sausas žodyninis šiurpas. Severija norėjo tikėti, kad Bjartmaras yra jos draugas, ir kad ji gali juo pasitikėti, šiaip ar taip ji neturėjo ko prarasti.

– Ar bijai, kai eini miegoti, kad mirsi? – pirmą kartą kam nors uždavė šį klausimą Severija.

– Ne. Aš neturiu ko prarasti, gimiau ir užmiegu, keliauju po pasaulį vienas, mirsiu vienas ir laimingas, nes palikau Farerus, nes sutikau tave. O ar tu bijai baigties?

– Ne. Todėl jaučiu, kad man atėjo metas palikti Šokančią girią.

– Ką nori daryti toliau?

– Dar negaliu atsakyti į šį klausimą, nes bijau garsiai ištarti atsakymą, bet noriu užduoti tau klausimą, kurio bijau ir vengiu. Matau, kaip žvelgi į dangų ir nerimsti. Ar greit planuoji iškeliauti?

– Ar patikėsi, kad esi pirmas žmogus, kuriam papasakojau savo praeities istoriją? Aš esu išsiilgęs draugijos, leidau dienas ir vakarus vienumoje. Ėmiau jaustis beveik kaip jau miręs arba pasiruošęs mirčiai. Yra tiek daug žmonių ir tiek skirtingų pasaulių. Tavasis toks trapus ir kartu nedužus, tu panaši į mane – mes abu mokame būti vienuolyne, tačiau tikrai būtume laimingi tik būdami su kitais žmonėmis, tokiais kaip mes, kurie patvirtintų mūsų kelią ir pasirinkimus. Aš tau negaliu nieko pasiūlyti, nebent tik traukti su manimi į meteoritų medžioklę. Ką esi girdėjusi apie Sapmi karalių?

– Nieko nežinau apie jį, žinau tik tiek, kad nesu sutikusi žmogaus, kuris būtų jį regėjęs.

– Gal todėl, kad jie pasilieka jo globoje? – kiek patylėjęs Bjartmaras tęsė toliau: – Aš žinau, kad jis yra meteoritų kolekcionierius...

– Girdėjau, kad jis kolekcionuoja ne tik meteoritus... Ir ką jis žada už meteoritus, kurie jam patiktų? – paklausė Severija.

– Saugumą, žemę, ramybės miegą. Rytoj aš tau parodysiu žemėlapį ir gal tu jau būsi pasiruošusi garsiai ištarti savo sumanymus. Dabar metas miegoti. O tau reikia turbūt viską apsvarstyti. Aš čia būsiu tiek laiko, kiek tau reikės, kad priimtum sprendimą dėl kelionės su manimi. Net jeigu dabar manai, kad žinai atsakymą, nesakyk jo, nebent prieš miegą ištark sau tyliai, bet be garso. Šioje girioje reikia labai atsargiai kalbėti, o mudu jau per daug kalbėjomės apie tai nesusimąstydami.

Bjartmaras palinkėjo labos nakties ir sugrįžo į sauną.

„Noriu nukakti į žemėlapyje nurodytą vietą, į kurią seniai norėjau nukeliauti. Aš net nežinau ar ji iš tikrųjų egzistuoja“, – sušnabždėjo sau Severija ir nors ir neramiai, bet padėjo galvą ant pagalvės.

„Ką aš galiu pasiūlyti Sapmi karaliui? Kodėl iš viso aš apie tai galvoju? Ar aš noriu ir toliau klajoti iš vienos vietos į kitą be ramybės ir bijodama užmigti? Iš manęs galima atimti viską, bet jei liks gyvybė, būsiu laiminga ją turėdama. Aš negaliu keliauti su Bjartmaru į meteoritų medžioklę. Turiu keliauti į žemėlapyje nurodytą vietą. Ar Bjartmaras keliautų su manimi į vietą, kuri gal net neegzistuoja?“ – tą naktį Severija užmigo ramiai, mintis apie kelionę buvo šildanti ir teikianti jėgų.

Atsikėlusi ji pajuto didelį alkį, kuris ją pradžiugino. Ji užminkė duonos su raugu, kurio dar turėjo nuo Vasario laikų ir išėjo į lauką atnešti karstelėjusių obuolių.

– Rytas.

Neatrodė, kad Bjartmaras lauktų atsakymo iš jos. Severija buvo vis dar nepasirengusi vartoti senai vaikystėje išmoktus pasisveikinimus. Ji iškepė duonos ir ėmė daryti obuolių sūrį, išvirė gilių kavos. Išėjo į lauką, nes norėjo pakviesti Bjartmarą kartu papusryčiauti, tačiau jo niekur nebuvo. Gal ir vėl jis slapta nuo jos bandė ką nors sumedžioti, nors Severija jam ir buvo sakiusi, kad girioje gyvūnų nėra, o jei ir užklysta koks, tai jis yra keleivis, toks pats kaip mes ir nevalia į jį kėsintis ir drumsti girios ramybės. Maistas buvo gardus, nors ir sausas. Severija stengėsi kramtyti kuo ilgiau, kad tiek daug nesuvalgytų vienu prisėdimu ir sulauktų sotumo jausmo – po ilgos pertraukos ji jautėsi peralkusi. Pavalgiusi ir pati nežinodama kodėl, ji įtariai dirstelėjo už lango ir nukabino nuo sienos Rudenį, kurį pasidėjo ant stalo ir iš rėmo išėmė žemėlapį, kuris slėpėsi tarp piešinio ir kartono. Pati nesuprato, kodėl norėjo tai daryti viena, juk taip ar anaip nusprendė atskleisti Bjartmarui savo paslaptį. Lauke buvo šalta, tačiau išėjus iš už autobuso ir atsisėdusi ant suolelio ji ėmė tūkstantąjį kartą tyrinėti žemėlapį. Lyg iš niekur išdygo Bjartmaras.

– Juk gali man tiesiog pasakyti, kad nori pabūti viena.

– Nieks manęs to neišmokė. Kviečiau tave valgyti, bet tavęs nebuvo saunoje. Ar tu išalkęs?

– Šį pavasarį bus jau treti metai.

Abu nusijuokė.

– Ar prieš tiek laiko iškeliavai iš Farerų?

– Taip, maždaug. Nebeskaičiuoju laiko taip kruopščiai kaip tu.

– Aš irgi neskaičiuoju, tai medžiai už mane jį skaičiuoja...

Severija matė, kad Bjartmaras smalsiai žiūri į žemėlapį, kurį ji suskleidė, vos jam išdygus iš už nugaros.

– Norėjau tau kai ką parodyti, nes tavimi pasitikiu.

Severija išskleidė priešais jį vėl sulankstytą žemėlapį ir tęsė toliau:

– Šitas žemėlapis yra mano palikimas iš praėjusio gyvenimo kartu su paveikslu, kurį turbūt matei kabantį ant sienos autobuse. Jie mano vienintelis saitas su užmirštu gimtuoju miestu.

– Iš kur jį gavai?

– Seniai seniai iš vienos draugės, kurios dabar jau nebėra. Ar esi buvęs šiose apylinkėse?

Bjartmaras palinko prie žemėlapio su dideliu susidomėjimu.

– Ne, nesu buvęs taip toli šiaurėje, atvykau nuo Švedijos pietų. Gal galiu paklausti, kas pažymėta žemėlapyje?

– Aš nežinau, kas tiksliai yra toje vietoje, nes niekada joje nebuvau, net priartėjusi prie jos, bet jį duodama... jį duodama mano draugė tarė senų seniausias medis.

Severija kiek patylėjusi ir plačiai nusižiovavusi nusprendė Bjartmarui plačiau papasakoti apie Veros jai duotą žemėlapį. Ji nesurado jokios priežasties, kodėl turėtų jam apie tai nepasakoti.

– Kas dar žino apie šį žemėlapį? – pasiteiravo Bjartmaras.

– Vasaris, kuris niekada juo per daug nesidomėjo, aš, Vera, kurios nebėra, ir kuri jį man atidavė, ar pavedė saugoti, taip pat dar vienas žmogus – Aslakas, kuris su manimi gyveno... irgi iškeliavo.

– Nežinojau, kad gyvenai su kažkuo čia...

– Prieš nukrentant meteoritui ir tau pasirodant, gyvenau ne viena. Jis pasirodė likus keturiems šimtams penkiasdešimt septynioms dienoms.

– Likus iki ko?

xxix

– Iki rytdienos... Jis vadino save keliaujančiu amatininku Aslaku ir nešiojo gintaro pakabutį ant lininio dirželio, niekada jo nenusiimdamas, ant smiliaus mūvėjo žiedą su dideliu raudonu akmeniu, kuris visai netiko jo ploniems pirštams, buvo apsirengęs juodą švarką su šešiomis sagomis, kairėje ausyje segėjo auksinį auskarą. Atrodė, kad kiekvieną rūbą jis buvo radęs pakelėje, paveldėjęs ar nukabinęs nuo medžio šakos, tačiau nebūtum pasakęs, kad rūbai jam būtų netikę, jie greičiau jau buvo spėję suaugti su jo oda. Su savimi jis nešiojosi liutnią, kuri kadaise priklausė jo proseneliui. Jis ją laikė dėkle, pasiūtame iš veršiuko odos ir įsuktą į avies kailį. Daug dienų ir naktų mes nekalbėjome, tik po to tai prisiminiau, stebėjome vienas kitą iš tolo. Kai pirmą kartą jį išvydau, jis man pamojo, o aš pamojau jam, bet ne iš karto. Pirmas dienas po jo pasirodymo beveik nekvėpavau, ant mano nosies galo kabėjo sidabro gija. Įkvepiamas ir iškvepiamas oras negalėjo sujudinti gijos, vaikščiojau grindinio labirintais beveik negirdomis, kiekvienas mano judesys buvo apsvarstytas ir įtemptas, į kišenes prisikroviau kaštonų ir džiovintų šermukšnio uogų, ant kaklo užsikabinau gintarinius karolius. Aš laukiau, buvau perpildyta laukimo, mintimis kartojau jo rankos mosto man skyrių, skaičiau jį iš naujo ir iš naujo, įtikinėjau save, kad jis turi reikšti draugiškumą ir taiką, perrašinėjau ir perrašinėjau naujus ir naujus pasisveikinimo ir šešėlio, krintančio nuo skrybėlės ant jo veido, skyrius.

Mano rutinos griūtis. Kiekvieną dieną išėjimas į mišką buvo persmelktas baimės ir tylos, krūpčiojimo nuo vėjo ir savų žingsnių keliamo triukšmo. Kur jis ir ko jam čia reikia? Kaip jis čia pateko? Ar tai reiškia, kad man pavyks išeiti... Ar rasiu namus, ar viskas bus padegta, o gal palaidota po žeme? Jeigu ne miškas ir medžiai, būčiau tik tūnojusi autobuse nekrustelėdama iš vietos. Jis turi tokią pačią ir jokios teisės čia prisiglausti kaip ir tu – kartodavau sau... Miškas nepriklauso tau vien todėl, kad jį tapai.

Jis buvo mano pirmas sutiktas žmogus po septynerių metų karo, po to, kai Vasaris nebegrįžo...

– Gal galiu įsiterpti ir paklausti, kas toks yra Vasaris?

– Vasarį galiu vadinti savo globėju. Kai mirė mano močiutė, jis man leido su juo gyventi slapstantis... Šis autobusas ir buvo jo. Mes ne iš karto atsikraustėme į Šokančią girią. Pirmus penkis metus po to, kai privalėjome palikti mano gimtąjį miestą, mes retai kokioje vietoje užsibūdavome ilgiau nei du ar tris mėnesius. Mūsų keliavimas neturėjo jokio tikslo, tačiau buvo vienas iš geriausių laikų mano gyvenime. Prieš tai viskas, ką buvau mačiusi, buvo tik mano mažasis gimtasis miestas Vilnius.

– Ar kartais nori į jį grįžti?

– Aš nežinau, ar jame kas nors dar beliko, kalbu ne tik apie žmones ir pastatus. Vasaris man sakydavo, kai dar buvau maža, kad jame užsiveisė daug kandžių ir jį sukrimto... Kartais pasvajodavau apie grįžimą į Vilnių, tačiau žinodavau, kad tai neįmanoma, ir kad mes esame saugesni čia – šiaurėje. Nemanau, kad ten dar yra kas likę, tačiau taip, vieną dieną. Šiaurei labiausiai pasisekė, ji visai nenukentėjo. Vilnius – mano nepamirštas sapnas, kurį gal dar susapnuosiu vieną naktį.

Iškeliavusi pirmą kartą pamačiau jūrą, fjordus, kalnus, krioklius ir Šiaurės pašvaistę, apie kuriuos anksčiau buvau tik knygoje skaičiusi. Visada jaučiau, kad Vasaris serga... Aš pati prie jo prisišliejau ir jaučiausi nejaukiai dėl to gana ilgai, nes tai tikrai ne mano būdui, o ir Vasaris buvo neįskaitomas, tačiau esu jam dėkinga, kad jis surizikavo ir apsiėmė mane globoti, nors gal daugiau iš savo pamišimo. Nors iš pradžių Vasaris nerodė didelio susidomėjimo manimi, tačiau vėliau jis tapo lyg apsėstas mano saugojimu. Kiekviena vieta, į kurią atsikraustydavome, po kiek laiko jam atrodydavo nebesaugi, jis matydavo žmones ir girdėdavo garsus, kurių aš niekada nemačiau ir negirdėjau, bet iš pradžių aš juo tikėjau. Prisipažinsiu, kad man būdavo sunku su juo. Nors man ir trūko draugijos, tačiau vis dažniau norėjau tiesiog būti toli nuo jo ir viena. Pirmais kelionės metais, kai prasidėjo karas, Vasaris ėmė kalbėti vis mažiau ir mažiau, darėsi vis tylesnis, taip pat ėmė vis rečiau praustis ir įsigudrino rūkyti visokias žoles, nuo kurių jo dantys smarkiai pagelto (jis niekada jų ir nevalydavo). Taip pat jis ėmė labai mažai valgyti – virto perkarusiu. Jis man sakydavo, kad yra daug žmonių, kuriems nereikia nei valgyti, nei gerti ar net kvėpuoti ir, kad jis yra vienas iš jų. Jau nuo pat mažens buvau labai savarankiška, taip pat nelinkusi kištis į kitų žmonių gyvenimus ir jų reikalus. Nebuvo lengva atrasti Šokančią girią, tačiau mes turėjome daug knygų ir žemėlapių. Vasaris seniai svajojo ją aplankyti, nes ši vieta yra apipinta prietarų ir žmonės jos vengia, net laiko prakeikta. Kai kas net netiki, kad ji egzistuoja, ir veikiau jau laiko ją mitu ar pasaka. Apsistoti kuo toliau nuo visų grėsmių vietoje, kurią žmonės laiko net neegzistuojančia – tai buvo Vasario svajonė. Šokanti giria išties buvo kuo puikiausia slėptuvė nuo išorinio pasaulio, nors šiaurė turbūt ir taip buvo viena iš saugiausių vietų žemėje. Aš net neprisimenu, kaip mes patekome į ją, nes labai sirgau ir visą laiką buvau be sąmonės, o kai atsibudau ir man kiek pagerėjo, mes jau buvome girioje.

Iki sutinkant Aslaką, aš daugelį metų pragyvenau girioje vienui viena – tik regėdama paukščius, vabalėlius ir keliolika stambesnių gyvūnų. Esu aptikusi ežio atspaudus, kurie turi po penkis ilgus pirštus su stipriais nagais, seklią kurmio šliužę, kurapką, taip pat radusi daug briedžio šakotųjų ir mentinių ragų. Mačiau ir elnio pėdsakus, aptikau įvairių paukščių plunksnų. Tačiau Vasaris joje išgyveno tik du metus, nes... Manau, kad metas tau atskleisti tai, kas man jau seniai neduoda ramybės ir aš nežinau, gal aš tik viską išsigalvojau... Kurį laiką, kai tik atvažiavome, mes net nemąstėme apie išvažiavimą iš girios. Atrodė, kad atradome savo namus. Aišku, maisto čia trūko, tačiau jo trūko visur. Vasaris sakydavo, kad nevalgo mėsos, nes anksčiau gyvulius skersdavo tik žyniai, o jis ne žynys. Ilgainiui jis mane išmokė, kaip susirasti valgomo augalinio maisto, kurios šaknelės, žievės, pumpurai, sėklos, grybai, kerpės ir uogos yra valgomos. Taip pat turėjome su savimi daug sėklų, tačiau tik labai nedaug kas prigijo borealiniame dirvožemyje. Kas dieną išeidavome į mišką pasigrožėti įvairiausių formų medžiais.

Nuo pirmų dienų praleistų Šokančioje girioje aš ir pradėjau tapyti jos medžius. Man tuomet buvo keturiolika. Maždaug po pusmečio Vasaris ėmė pradinginėti, o sugrįžęs būdavo neįskaitomas, kartais galėdavo prasėdėti žiūrėdamas į vieną tašką ir negirdėdamas mano balso. Aš jutau, kad Vasaris serga, tačiau nežinojau, kuo galiu jam padėti. Kartą žaidžiau miške, stačiau mažus namelius iš pagaliukų, kai išgirdau beveik neatpažįstamą jo balsą, šaukiantį mano vardą, lyg iš po žemių. Vasaris niekada manęs nešaukdavo ir iš viso nepakeldavo balso. Išsigandusi atbėgau prie autobuso ir jis skaudžiai sučiupęs mano ranką paklausė, kur aš buvau ir griežtai uždraudė išeiti už autobuso ribų. Tą vakarą jo akys persimainė ir jau niekada nebebuvo tokios kaip anksčiau. Dabar jos buvo persikreipusios, ant kaktos iššoko anksčiau mano nepastebėta didžiulė stora gysla, kuri taip ir nebeišnyko nuo jo veido ir kartais net ir pulsavo, gyvendama savo atsiskyrėlišką gyvenimą jo kaktoje. Jo veidas vis dar atrodė jaunai, tačiau jam stigo gaivumo būdingo jaunam žmogui, atsirado daugiau raukšlių ir oda įgijo nemalonų pilkšvai melsvą atspalvį. Vasaris ėmė vis dažniau negrįžti ir pasidarė visai nekalbus. Jis visada buvo atsiskyrėlis ir dažnai pradingdavo, tačiau aš į tai nekreipdavau per daug dėmesio. Jo balso tonas taip pat pakito ir tapo daug spigesnis ir lūžtantis. Tuomet pirmą kartą jo išsigandau, prieš tai jis man niekada nėra nieko uždraudęs ar net kalbėjęs pakėlęs balsą su manimi. Jis visada man buvo kaip vyresnis brolis, tačiau pirmą kartą pamaniau, kad jis ko gero yra... Aš jo klausiau. Vasaris vis dažniau pradingdavo. Jo negrįžimai ėmė tęstis kartais ištisas savaites. Man būdavo neramu, nes grįžęs jis beveik nevalgydavo ir nemiegodavo, buvo prasitaręs, kad jam spengia ausyse nuo tylos girioje. Dar ir dabar į ją labai labai retai atslenka gyvūnai ar paukščiai. Kiekvieną girioje pasirodžiusį paukštį ar gyvūnėlį esu smulkiai aprašiusi ir nupiešusi.

Vieną kartą nakvojau ne autobuse, o palapinėje girioje, man labai patikdavo nakvoti palapinėje – atrodydavo, kad turiu savo mažyčius kuklius namus, tik savo erdvę, taip praskaidrindavau ir savo kasdienybę. Prisimenu, kad atsikėliau labai anksti ir ėjau prie šaltinėlio pasisemti vandens, kai išgirdau krūmuose kažką sušnarant ir paėjėjus kiek toliau pamačiau Vasarį. Jis manęs nematė, o gal apsimetė, kad nemato. Ėmiau jį sekti. Sekiau jį ištisas valandas, kuo toliau man darėsi vis baisiau ir baisiau, nes priėjus prie girios pakraščio, kai medžiai ėmė retėti, Vasario ėjimas prarado bet kokią aiškią trajektoriją, atrodė, lyg jo kūną imtų traukyti nematoma jėga, o galūnes tampytų į visas puses, jis ėmė šūkauti ir padrikai kalbėtis su savimi. Aš visą laiką stebėjau šį paklaikusį šokį iš šalies. Iš baimės nesugebėjau nieko pasakyti ar padaryti, nes tai nebuvo Vasaris, kurį, man atrodė, aš pažinojau. Bandžiau suprasti, apie ką jis kalba, tačiau tai buvo reikšmės neturintis murmėjimas ir šūksniai. Prisimenu, kad mane išpylė prakaitas, ėmė suktis galva, o akyse temti. Norėjau atsiremti į medį, bet ėmiau kristi lyg į požemį, po žeme glūdinčią karalystę, pasislėpusią po samanų kilimu, o gal tai mūsų pasaulis slėpėsi viršuje, joje buvo tamsu, drėgna ir trošku – lyg koks apleistas dvaras, man regėjosi. Nieko negalėjau įžiūrėti, kai staiga ėmiau jausti prie savo kūno gličias rankas ir jau akimirką pamaniau... Atsibudau autobuse, o ne palapinėje. Tiesą sakant dar dabar nežinau, ar tai buvo sapnas, ar ne, bet Vasarį radau pasikorusį ant šakos dar tą pačią dieną ir nuo to laiko gyvenu viena. Dar nesu palikusi šio miško, ar net priartėjusi taip arti, kaip tuomet, prie girios pakraščio. Nė pati tiksliai nežinau, kodėl aš pradėjau tapyti medžius, tai man lyg ritualas ir išsigelbėjimas, dienos apibrėžimas, nebyli sutartis su giria, mano palikimas.

Jie kurį laiką tylėjo. Bjartmaras nežiūrėjo į ją ir buvo įsmeigęs žvilgsnį į vieną tašką, tik negreitai jis prakalbo.

– Tu nebaigei pasakoti apie Aslaką...

– Iš pradžių jo taip bijojau. Kai pamačiau jį, mane žaibu nutrenkė pirma siaubinga mintis – o kas, jei aš taip ir nespėsiu ištapyti visų medžių, vėjas įskries ir sujauks lapus (ar tik ne jis ir beldžiasi patylomis, bet vis garsiau kiekvieną rytą ir tave irgi išbudina?), sušiauš rutiną, šaipydamasis iš mano triūso, laikas viską pasiglemš ir supūdys. Ėmiau su savimi į mišką neštis ištapytų medžių albumą, bijojau palikti jį autobuse. Ar įmanoma ką nors išsaugoti amžiams, ir ar to reikia. Neturėjau jokio racionalaus atsakymo, kodėl man to reikia, ir kodėl turiu pabaigti tapyti mišką. Ar aš kaip ir visi kiti darau tai tik dėl Sapmi karaliaus? Ne, greičiau jau viską sudeginsiu, bet galiu pajudėti iš Šokančios girios tik ją ištapiusi ir užmezgusi ryšį su kiekvienu medžiu.

Nėra dviejų vienodų pušų. Instrumentas, kurio ilgai nenaudoji išsiderina, taip ir savo balso ėmiau nebepažinti, kai galiausiai prakalbau. Jis nemokėjo mano kalbos, o aš nemokėjau jo. Man atrodė, kad jis kalbėjo tik samių kalbomis. Per kelis mėnesius gyvenimo kartu sukūrėme kalbą, kuri buvo paprasta ir primityvi. Jis man daug piešė. Savo piešiniuose jis vaizdavo ir savo keliones. Dažnai kiaurą dieną galėdavo praleisti piešdamas, kol aš būdavau miške, ar ieškodavau maistingųjų šakniavaisių ir žolelių. Jis visiškai nesirūpino maistu – jam tai buvo nesvarbu. Buvau visiškai atpratusi nuo kieno nors draugijos, kito žmogaus buvimo šalia. Gal tai ir keista, bet vienos iš brangiausių akimirkų, kurios gyvos užmerkus akis ir dabar, ir net galiu jų klausytis, kai jis piešdavo ar grodavo, o aš būdavau išėjusi tapyti ar rinkti maisto ir žinodavau, kad manęs laukia tas, kurį myliu... Gal tomis akimirkomis, kai būdavau viena, aš tapdavau trumpam laikui kiek racionalesnė, todėl turbūt prisimenu tas akimirkas geriausiai. Dar niekada nebuvau nieko taip pamilusi ir beveik nieko nebeprisimenu iš mūsų gyvenimo kartu, dienos ir valandos ištirpo ir aš net nebežinau, kiek laiko mudu praleidome kartu, niekas nebebuvo svarbu. Džiaugiuosi, kad išsaugojau jo piešinius. Kartais prieš miegą, kai negaliu užmigti, atrodo, kad gal tik išprotėjau ir jo visai nebuvo mano gyvenime ir aš pati nutapiau tuos piešinius, ir sukūriau mūsų kalbą iš vienatvės?

– Kaip jis atsidūrė girioje?

– Jis man pasakė, kad jį čia atvedė vėjo sekama muzika, kurią jis atkartoja kaip mokėdamas geriau, grodamas liutnia ir vėliau ją užrašydamas, taip jis keliauja iš vienos vietos į kitą. Pirmą kartą jis išgirdo muziką miegodamas apleistoje daržinėje, jam niekaip nepavyko surasti ko nors, kas galėtų jį pasamdyti. Per kelerius kelionių metus jis matė tik tris žmones ir tuos tik iš toli. Iš pradžių jis ieškojo muzikos šaltinio, negalėjo suprasti, iš kur ji sklinda. Dienų dienas vėjo kuždama muzika nesiliovė ir vedė jį iš proto, jis manė, kad yra išprotėjęs ir norėjo padaryti sau galą, nes muzika jo galvoje neleisdavo jam nei užmigti, nei ilgainiui ir valgyti, o jo visas liežuvis, burnos ertmė ir oda aplink nagus kraujavo nuo įkandimų. Galiausiai jis nusprendė grįžti į gimtuosius vaikystės namus, kuriuose prabėgo laimingiausios jo dienos, ketindamas atsisveikinti su jais ir su kančia tapusiu gyvenimu, tikėdamasis, kad muzika nutils jam atėmus sau gyvybę. Naktį kuisdamasis tarp senų daiktų rūsyje, jis atrado prosenelio liutnią ir nors niekada nebuvo grojęs jokiu instrumentu, o prosenelis buvo griežtai uždraudęs jo seneliui kišti pirštus prie instrumento, jis palietė išsiderinusias liutnios stygas, daug valandų ja grojo, kol išsekęs pirmą kartą išmiegojo kelias paras ant šaltų rūsio grindų, sapnuodamas natas ir save puikiai skambinantį liutnia. Net paukščiai negiedojo ir vėjas nekaukė pro kiaurą stogą. Jis ėmė klausytis vėjo, kol išmoko jo kalbą ir ėmė suprasti jo muziką, keliauti po apylinkes ir groti liutnia, jis ėmė užrašinėti girdimą melodiją natomis, taip, kaip išmanė. Klausinėjau jo daug apie jo keliones, jis man nupiešė žemėlapį. Vieną vakarą Aslakas man parodė ir savo muzikos sąsiuvinius, kuriuose rašė natas ir dainų žodžius. Jis niekada nekalbėjo apie Sapmi karalių ir tuo skyrėsi nuo visų žmonių, kuriuos buvau sutikusi dar keliaudama su Vasariu po Skandinaviją. Jis nedėjo savo vilčių į Sapmi karalių ir nesakė, kad galiausiai keliaus pas jį ir prašysis jo priimamas, tikėsis, kad jam patiks vėjo padiktuota muzika ir jis galės gyventi Magerojos saloje. Jis kitoks nei tu ir tavo sutikti žmonės, apie kuriuos man pasakojai. Aslakui reikėjo ne žemės ar šlovės, bet ramybės. Aš nekaltinu jo, kad jis turėjo išeiti. Mačiau, kaip paskutinį mėnesį jis nebegalėjo sudėti bluosto, nors ir sakydavo, kad tik mano buvimas šalia jam padėjo tiek laiko nesiblaškyti ir nusėsti vienoje vietoje. Tačiau aš žinau, kad jis grįš, tai nereiškia, kad aš jo laukiu. Jis paliko vieną iš savo muzikos sąsiuvinių pas mane. Ne muzika yra didžiausia priežastis dėl kurios jis grįš, o sąsiuvinio odinis aplankalas, kuris priklausė jo proseneliui. Aslakas išsaugojo visą kuklų prosenelio palikimą, kurį jam pavyko gauti grįžus namo. Jis galėjo jį pasiimti su savimi, tačiau paliko man saugoti ir kaip garantą, kad grįš... Bent jau man taip atrodo.

Kurį laiką Severija ir Bjartmaras sėdėjo tylėdami. Severijai pasidarė taip gera pasipasakojus Bjartmarui apie Aslaką. Ji pajuto, kad Bjartmaras yra jos draugas. Jai buvo kiek nejauku prisipažinti, kad vienintelė priežastis, dėl kurios ji yra įsitikinusi, kad Aslakas grįš – senas jo prosenelio pas ją paliktas aplankalas, o ne ji.

– Aš girdėjau, kad Sapmi karalius turi savo valdžioje pačius galingiausius kerėtojus ir, kad Magerojos saloje beveik niekada nešėlsta vėjas, o jei tai ir netiesa, jis galėtų paprašyti karaliaus, kad šis nutildytų vėją nors trumpam ir kad jam nebereikėtų keliauti po pasaulį.

– Jis teiravosi manęs, ar aš irgi keliausiu pas karalių, uždavė man šį klausimą dar prieš papasakodamas, ką pats mano apie Sapmi karalių ir visus žmones, kurie bando jam įtikti. Aš jam atrėžiau, kad karalius manęs nedomina, bet pajutau, kad esu ne visai teisi ir melagingas atsakas sukirbėjo pašonkauliuose. Dažnai reikia garsiai ištarti sau kažką kuo abejoji ir ne vieną kartą, kad suprastum, jog pats sau meluoji. Dar ir dabar nežinau, ar esu kaip visi, ir irgi noriu, kad Sapmi karalius mane priimtų į savo karalystę. Aš paklausiau jo, kada jis planuoja iškeliauti, bet jis nieko man neatsakė, ne aš viena bijojau kalbėtis garsiai mintyse. Kai ėmėme kartu gyventi, jis manęs klausdavo, kur aš vis dingstu kiekvieną rytą, kol galiausiai parodžiau jam drebančiais ir sausais pirštais braukdama per pergamentą savo medžių albumą ir pasipasakojau, kad tapau juos ne dėl karaliaus, bet todėl, kad tikiu, jog jie mane saugo nuo viso pikto, kad tai tapo mano kasdieniu ritualu ir darbu, meditacija, daug metų daugiau nieko neturėjau, tik juos. Jis nieko neatsakė, jau seniai žinojau, kas vyksta. Vieną naktį jis mane paliko, ir patraukė vėjo kuždesio vedamas, mes neatsisveikinome, bet mačiau, kaip jis išėjo iš girios. Tai, žinoma, įmanoma, o aš būdama maža įtikėjau priešingai – kad mane su Vasariu lydi girios prakeiksmas, tačiau daug kas man čia gyvenant sumišo su sapnais ir fantazijomis iš dyko būvio vienai... bet jeigu visgi aš galėjau visada palikti girią, kodėl aš taip ilgai joje užsibuvau... nežinau, ar galėčiau sau atleisti, tačiau aš sutikau Aslaką ir pamilau jį, ir tai mane ramintų net jei ir žinočiau, kad niekada jo nebesutiksiu. Nuo Aslako išėjimo miegu dar mažiau ir beveik kiekvieną dieną man skauda galvą. Maniau, kad buvau gyvūnas atsiskyrėlis, kaip laukinės katės, lokiai ir Tasmanijos velniai, tačiau atrodo, kad nebemoku būti viena, kai pajutau, koks gali būti gyvenimas, dalijantis juo su kitu pasauliu. Būčiau net galėjusi mesti medžių piešimą, jeigu tik jis būtų man pasiūlęs keliauti su juo kartu, tačiau jaučiu, kad mes susitiksime...

– Ar klausei jo, ar gali keliauti su juo kartu? – paklausė Bjartmaras.

– Buvau per daug išdidi, kad pasiprašyčiau jo keliauti kartu. Dažnai galvoju, kodėl jis man nieko nepasakė ar nenupiešė prieš iškeliaudamas. Man atrodo, kad mes kalbamės kartais naktimis, kai suskleidžiu akių vokus ir leidžiu mintims keliauti vėjo koridoriais, girdžiu, kaip jis atrėmęs nugarkaulį į ploną pušies kamieną braukia per liutnios stygas sustirusiais nuo šalčio pirštais. Jis man pasakė paskutinį vakarą, kad ir bijo, ir myli mane, ir atsiprašė. Nesupratau, už ką tada. Kai buvau išėjusi į mišką jis tikino mane, kad turiu saugotis žmonių, visų, kurių akys išdegusios dėl patekimo pas Sapmi karalių, kad neturėčiau keliauti viena, tačiau Aslakas mane paliko ir tai nebesvarbu, aš žinojau, kad anksčiau ar vėliau tai nutiks. Niekada nemačiau po jo kito žmogaus miške, prieš sutinkant tave.

Severija širdies gilumoje bijojo palikti Šokančią girią, nes nežinojo, kas jos laukia už jos. Ji nežinojo, kaip pasikeitė pasaulis po karo, ar jis vis dar tęsiasi. Ji buvo pavargusi nuo vienatvės, kuri buvo išgraužusi skyles jos rūbe. Nuo vienatvės jai skaudėjo nugarą ir radosi pirmalaikės raukšlės tarp akių veide. Jie daugiau nesišnekėjo tą dieną ir Bjartmaro akys atrodė nutolusios, gal jos aukštybėse irstėsi Fareruose.

xxx

Severija atsikėlė trečią ryto. Iš vakaro buvo susikrovusi didžiulę kuprinę, į kurią įsidėjo džiovinto maisto atsargų, gilių ir pienių šaknų miltelių kavai, papildomų rūbų, aštrų peilį, katiliuką iš trijų dalių, kompasą ir Žiulio Verno „Paslaptingąją salą“, kurios dar nebuvo skaičiusi ir saugojo išvykimui. Daugiausia svėrė prie kuprinės pritvirtinta vasarinė palapinė, miegmaišis ir stovyklautojo kilimėlis. Severija niekada nebuvo miegojusi žiemą lauke, todėl nelabai žinojo, kokių ir kiek daiktų jai pasiimti. Ji tik norėjo kuo greičiau iškeliauti. Vandens gertuvę ji nusprendė prisitvirtinti prie kūno, gal taip vanduo ne taip greitai sustings į ledą.

Mergina taip pat paliko piešinių albumus autobuse. Ji ilgai dvejojo, ar jai reikėtų juos paslėpti, tačiau tik įsegė šiandienykštį ir paskutinįjį piešinį ir paliko naujausią albumą gulėti prie kitų. Į Šokančią girią Severija nebenorėjo sugrįžti, o gal ir nebegalėjo. Ji taip pat paliko Aslakui laišką, kuriame nebuvo nė vieno žodžio, vien piešiniai. Ji paaiškino jam, kas nutiko jos gyvenime per tą laiką, kai Aslakas ją paliko. Ji nupiešė jam, kur iškeliauja, nubrėžė žemėlapį, nors ir buvo jam jį rodžiusi ir pasakė, kad nežino, per kiek laiko nusigaus iki vietos pažymėtos žemėlapyje, ir, kad nėra apsisprendusi, ką veiks nusigavusi ten, tačiau planuoja kurį laiką apsistoti žemėlapyje nurodytoje vietoje, jeigu tik tai bus įmanoma. Severija paliko įdėtus į voką piešinius ant stalo, matomoje vietoje, ir užrašė ant voko „Aslakui“. „Jis sugrįš, nes paliko čia odinio albumo aplanką, kuris priklausė jo proseneliui“, – buvo įsitikinusi Severija. Ji tvirtai žinojo, kad jeigu kas nepažįstamas užeitų į vidų ir pamatytų laišką ant stalo – jo nelies. Severija žinojo, kad užrašiusi jo vardą ant voko apsaugos laišką ir jis bus matomas tik jam. Gal Aslakas jai nepasiūlė kartu keliauti, nes manė, kad ji tokia kaip visi – tik nori užbaigti savo albumą ir keliauti pas Sapmi karalių?

Į autobusą atremtos slidės neužtikrintai laukė ilgosios kelionės. Severija nieko nejautė palikdama autobusą, kuriame praleido tiek metų, tikriausiai jausmai kartais pasibeldžia pavėlavę ir netikėtai vieną dieną ravint dirvą užplūsta. Ji tiek metų svajojo apie iškeliavimą, tačiau dabar nieko nebejautė. Ji ėjo per mišką ir godžiai srėbė samčiu, ir liejo į šnerves šviežiais pušų sakais atmieštą orą, lamdė sniegą ir garsiai atsiduso, o aidas nuaidėjo per girią. Visi jos giminaičiai ir draugai buvo nutapyti ir įamžinti, kiekvienas rado savo vietą popieriaus lakšte, kiekvienas iš jų turėjo vardą, kai kurie medžiai buvo moteriškesni, kiti vyriškesni, vieni medžiai buvo dar tik vaikai, kiti paaugliai, jie turėjo skirtingus charakterius ir priešistorę, buvo įvairaus amžiaus. Viename medyje tilpo visas miškas, o visas miškas buvo vienas sukirmijęs medis. Nutapiusi paskutinę pušį, ji norėjo dar ir dar kartą apeiti visą mišką, nereikėjo kaupti jėgų kelionei. Ji kiaurai pylė į save pabodusį girios sakų ir sniego kvapą, bandydama juo užpildyti atsivėrusią viduje kiaurymę. „Kodėl ji nieko nejaučia?“ – klausė ji savęs. – „Ar viskas buvo beprasmiška?“. Pavargęs laukti laukimas šaipydamasis ištrūko pro per mažos suknelės suveržtus šonkaulius ir dabar jau sunkindamas kvėpavimą sėdėjo apsėdęs kitus. Atsivėrusi tuštuma tapo jautri visoms kitoms miško dvasioms, kurios taršė pušų viršūnes ir varžėsi tarp savęs, kuriai teks eilė apsėsti Severiją. Mergina daug galvojo apie būsimą kelionę su Bjartmaru. Iš pradžių ji džiaugėsi, kad jis nors ir nepasakė tiesiogiai, tačiau sutiko keliauti kartu, tačiau ją ėmė apnikti abejonės, ypač prisiminus tylųjį vakarykštį vakarą.

Prisiminusi Vasarį ji ėmė galvoti, kad geriausia keliauti vienam, nes tada praveri burną, kai geri vandenį ar žiaumoji pakelės kriaušę, atsigręži atgal, kad patikrintum, ar niekas neiškrito iš kuprinės, nekvaršini galvos, ar eini pakankamai greitai ar per lėtai, sustoji, ar eini toliau, minčių srautas sulėtėja ir įsilieja į upę, plukdančią link tikslo tykiai ir tolydžiai čiurlenančio į neaprėpiamą vandenyną.

Prieš išvažiuojant reikėjo sudeginti seną avalynę. Grįžusi namo ji užkūrė didelį laužą ir įmetė į jį jai per didelius batus, kuriuos turėjau nešioti su storomis vilnonėmis kojinėmis. Buvo balandžio pradžia ir dviejų šimtų dienų žiema Laplandijoje dar tęsis mėnesį. Bjartmaras su Severija buvo nusprendę kartu išeiti iš miško. Severija nenorėjo palikti savo dviračio, galvojo, kad gal galėtų jį pasivaryti su savimi, nors tai ir būtų nepatogu klampojant per sniegą, ir paslėpti sniege toliau už girios, kad gal kada nors galėtų sugrįžti jį paimti.

Grįžus prie autobuso, niekur nesimatė Bjartmaro. Ji patikrino sauną, tačiau joje nieko nebuvo – nė vieno daiktelio. Keista, jeigu jis būtų pamatęs meteoritą naktį, ar tikrai būtų palikęs net neatsisveikinęs ir net neparašęs laiško? Ji sugrįžo prie autobuso.

Ant sniego vingiavo slidžių paliktos brydės.

xxxi

Ji atlapojo autobuso duris ir nesąmoningo potraukio vedama nusvirduliavo prie sienos, ant kurios kabėjo Ruduo. Apžiūrėjo grindis, paveikslą, rėmus, nepastebėjo nieko įtartino, nereikėjo savęs nė raminti, kartais atklysta artimos ateities gijos į atmintį, išnyra pro praeities koridorius... Ji išėmė paveikslą iš rėmo.

Žemėlapio jame nebuvo.

Pasiėmusi popieriaus lapą ir pieštuką ji ėmė karštligiškai piešti žemėlapį, kurį mokėjo mintinai jau nuo vaikystės, nors jau daug metų beveik niekada į jį nebežiūrėdavo, atrodydavo, kad žemėlapis degina akis, yra gyvas, trokšta ir gyvena savo vienišą gyvenimą. Ji piešė jį greitai ir tiksliai lyg bijodama, kad jis išsitrins iš atminties, jeigu jo kaip galima greičiau neperpieš.

„Jis paėmė iš mano namų, kas nei man, nei jam nepriklauso. Tačiau kodėl, ir ar tai tikrai padarė jis? Tai žinoma, kad jis, kas dar galėtų,“ – beprasmiškai skraidžiojo mintys Severijos galvoje ir daužėsi į kaukolės skeletą. Ji ėmė piešti tuštumos jausmą viduje ir žemėlapio pradingimą, prie kurio ji buvo prisirišusi kaip prie žmogaus ar gyvūno, ar prie dviračio. Tačiau Bjartmaras pasisavino ne tik žemėlapį! Severija išpuolė į lauką ir nors jau prieš tai matė slidžių brydes ant sniego, jai svarbiausia buvo patikrinti žemėlapį. Vasario padirbtos senosios dovanotos per gimtadienį Severijai slidės dar ryte atremtos į autobuso sieną!.. Dar prieš iškeliaujant tapyti paskutinės pušies jos buvo saugiai savo vietoje! Tai reiškia, kad Bjartmaras ką tik paspruko... Severija puikiai žinojo, kad protingiausia būtų laukti, kol saulė ims kaip reikiant šildyti įšalo žemę, tačiau jos mintys jau skriejo tolyn į šiaurę, kurioje gyvena jos medis, į šiaurę už Šokančios girios.

Severija išėjo į lauką geriau apžiūrėti slidžių brydės pėdsakų ant sniego. Ji pritvirtino prie kuprinės sulankstytą plastmasinę plėvelę ir užsimetė sunkiąją kuprinę ant pečių, atsirėmė į savo ištikimąjį dviratį ir iš susierzinimo ir piktumo nepavalgiusi pusryčių išsiruošė į kelią. Oras keliauti kol kas buvo puikus, danguje nė debesėlio, o ir vėjas buvo trumpam pasitraukęs. Sunkios pėdos smigo į sniegą. Ant pušies šakos atsisveikindama nutūpė juodagalvė devynbalsė, kurios Severija dar niekada nebuvo mačiusi girioje – kakta ir viršugalvis juodi, o kaklas ir kūnelis rausvai pilkas. Kelias minutes ji stebėjo ją išlydinčią paukštę, tačiau suprato, kad save apgaudinėja, ir tik mėgina veltui iššaukti praeities susižavėjimo pojūčius, kad iš tikrųjų paukštė jos visai nebedžiugina, nors anksčiau būtų ją piešusi ir aprašinėjusi, jai dainavusi, jos laukusi ir užsimerkusi galvojusi apie visas paukštės detales. Severija niekada jo nepavys, tačiau ir kam? Kelias buvo nepramintas, dangus vaiskus ir nuo jo svaigo galva, o nuo kaitraus šalčio svilo pakaušis.

Valtininkas lėtai yrėsi per dykumos raukšles, ieškodamas vandens, o kojos tirpo, delną niežtėjo, bet gręžtis atgal nesinorėjo. Paliktos ant stalo knygos nemirs iš troškulio gerdamos dulkes. Severija jautėsi išsilaisvinusi nuo susikurtos užduoties. Ji plūkėsi varydamasi šalia savęs dviratį. Nors tai ir buvo nelengva užduotis per sniegą, tačiau ji svajojo iš girios išeiti būtent taip – su savuoju dviračiu, kuris ją tiek kartų, jai atrodė, apsaugojo nuo girios ir nuo savęs pačios. Kai miškas išretėjo, ji tyčia pagreitino žingsnį ir užsimerkė, nors instinkto jausmas kuteno vokus vis dar tankiai medžiais apaugusioje girioje. Jai buvo baisu, atmintyje iškilo Vasario draudimai ir ji sau pasakė, kad pražus, jeigu dabar atsimerks ir dar nebus išėjusi iš girios. Kad ir kaip ji norėjo atsimerkti, tačiau susivaldė. Paliko girią taip pat, kaip ir į ją įvažiavo – užsimerkusi.

xxxii

Dar negreit Severija atmerkė akis, tik kai koja taip giliai įsmigo, kad ji griuvo veidu į sniegą, o išsikapanojusi dar ilgai neatsigręžė atgal. Ji nusipurtė nuo rūbų sniegą ir išsiėmusi iš kišenės medvilninę servetėlę greitai nusišluostė ja veidą, nuo šiurkštaus brūkštelėjimo ėmė gelti odą ir Severija jautė, kaip smarkiai ji išraudo. Jos plaučiai ėmė kvėpuoti pilnu paslapties nepažintu oru, kuris iš karto skyrėsi nuo oro girioje ir užėmė kvapą naujų platybių alsavimu. Ledinis vėjas spengė ausyse, kuteno ir šnibždėjo daug žadančius žodžius, kurių ji atmetus galvą lyg užkerėta klausėsi. Severija buvo laisva, antrą kartą! Dviratį varytis buvo varginančiai sunku. Severija žinojo, kad ji niekaip neįstengs su juo keliauti toli per sniegą, tačiau ji nenorėjo dviračio palikti girioje, nes buvo apsisprendusi į ją niekada nebegrįžti.

Ji buvo tokia naivi ir nepraktiška, žinojo, kad ilgai neteks jai su juo keliauti, turėjo per daug draugijos. Severija nusprendė dviratį palaidoti krūmuose, apdengusi tais pačiais patvarios plastmasės apdangalais kaip ir vaikystėje. Per visus gyvenimo šiaurėje metus ji taip ir neišmoko išties gerai slidinėti, bet dabar taip ilgėjosi savo senųjų slidžių. Jos kojos kartais įklimpdavo net iki šlaunų į sniegą. Jai reikėjo eiti labai lėtai ir apdairiai statyti koją kiekviename žingsnyje, kad jos nekryptelėtų. Mergina ėjo pamažu, atiduodama kiekvienam žingsniui daug jėgų, varnoms springstant juokais viršum jos galvos. Severijai nuotaika visai subliuško ir liko kabėti kaip pilkas debesis, kurio niekas nepastebėjo jam įsiliejant ir susijungiant su didesniu debesėliu, pasislėpusiu medžių viršūnėse. Nepastovus jos ūpas sumišo su smalsumą atgaunančiu vėju ir nusėdo ant pilkų medžių karūnų. Severija vis dar galvojo tik apie Bjartmarą ir svarstė, kodėl jis taip pasielgė. Ji iš pykčio pasėmė į rieškutę sniego ir įsigrūdo šalčio saują į burną. Gal nors kiek mintys nustos suktis vien apie tą patį. Jos dantys ėmė gelti ir ji žingsniavo toliau, iš akių ištryško nuo užšalusių smegenų ašaros ir Severija karštai pravirko nebepajėgdama vienu kartu ištraukti kojos, įstrigusios į gilų sniegą.

Iš dangaus ėmė kristi balti kąsneliai, nors kai paliko girią, dangus vešėjo neužmirštuolėmis, čia šiaurėje oras galėdavo labai greitai pakisti. Ėmė šalti. Sniegas negailestingai vėjo čaižomas gulė ant miško grindinio naujais ir naujais sluoksniais, buvo sunku ką nors įžiūrėti priešakyje. Severija puikiai suprato, kad būtų protingiausia grįžti į girią ir laukti pavasario. Ne, daugiau jokio laukimo! Gyvenimas gamtos prieglobstyje jos nebuvo išmokęs būti nors kiek kantresne ir ne tokia nutrūktgalviška. Ką ji sau galvojo taip iškeliaudama ir be slidžių, dar galėjo grįžti, bet jeigu nors būtų pasukusi galvą atgal, kelio pirmyn nebeliktų ir jai atrodė, kad liktų pasmerkta visą likusį gyvenimą praleisti girioje, arba... jos mintyse pasirodė persikreipęs Vasaris. Ką Bjartmaras žinojo, ko Severija ne? Pirmąją kelionės dieną Severija pasistūmėjo labai nedaug. Jai buvo svarbiausia nebematyti girios, ji paliko ją sau už nugaros. Laikrodėlis ant jos riešo sustojo. Ji suprato, kad jeigu nenustos snigti, arba neatras kito kelio, greičiausiai gal net gali tekti žūti sniege. „Na ir gerai, – pamanė ji, – vis kad ne tam surūgusiam autobuse, negyvam miške“.

Severija daugiau nei pusę dienos klampojo pėsčiomis per sniegą, tačiau kol kas nematė jokių žmonių gyvenimo pėdsakų, be kelių pavienių ant medžių kabančių šiukšlių, kurios atrodė atneštos vėjo iš senų vakarykštės kavos nuosėdų. Į Severijos galvą ėmė lįsti nirčios mintys. Gal žmonės taip vengė šios vietos, kad net ir nenorėjo kurtis nors kiek arčiau jos. Visą dieną ji buvo įtempusi ausis ir ją gąsdino net savų blakstienų šnarėjimas. Ji jautėsi tokia pavargusi – ne tiek nuo lėto ėjimo per storą sniegą, kiek nuo pastovaus aplinkos virpesių fiksavimo ir analizavimo. Severija kartojo sau, kad yra saugi, ir kad jai nieko negali nutikti, tačiau supanti tyla raižė ausis it virbas.

Laimė, nustojo snigti. Severija buvo nusivariusi nuo kojų, galėjo griūt ant sniego ir miegoti, tačiau buvo per šalta. Ji susirado pamiškėje nuvirtusią pušį ir nusprendė jos užuovėjoje pasistatyti laikiną prieglobstį. Ji suieškojo pakankamai eglišakių ir pušų šakų, atrėmė jas kampu į nuvirtusį medį ir stengėsi kuo sandariau sudėti jas šalia viena kitos, pradėjo kurtis laužą, tačiau jai nepavyko. Ji taip stengėsi įžiebti ugnį daugiausia dėl to, kad ši palaikytų jai draugiją, o ne sušildytų ar padėtų išsivirti vandens, tačiau rastos šakos buvo per šlapios. Severija kuriam laikui paliko laužą ir prilaužė eglišakių gultui. Visą laiką niūniavo padrikus žodžius, iš kurių galiausiai išėjo štai tokia daina:

Kelias keliasi

keliasi kelias

nuo ilgo kelio

linksta keliai

pakeleivio

pūgos nepakeliančio

išrūgę obuoliai ant šakų

ne ant kelio

klumpu ant mėlynių takelio

mano keliai pamėlę

kelia mane dėl kelio

link salos ežere

vyzdžio baltyme

trynio raudonos saulės krašte.

Tikriausiai nuo dainoje minimo trynio Severija pajuto, kad šiandien dar nieko neturėjo burnoje, ir kad žarnos apsivis širdį. Ji nulupo nuo beržų ir šalia augančių pušų žievę prakuroms ir vėl pabandė užsikurti laužą, išsiėmė iš kuprinės žvakę ir lašino vašką ant prakurų. Tada uždegė vaškuotas prakuras ir po kiek laiko laužas smagiai įsidegė. Virdama gilių kavą, ji vėl uždainavo ir jau laikydama karštą puodelį šilto ir kiek karstelėjusio viralo, ir grauždama džiūvėsius, kurie buvo išėję iš galiojimo tikriausiai jau prieš gerus septynerius metus, išsitraukė Žiulio Verno „Paslaptingąją salą“. Severija perskaitė kelis lapus ir ją iš karto saldžiai apglėbė miegas savo plačiomis ir minkštomis rankomis. Lauke tvyrojo prieblanda, ryškiai matėsi tik Šiaurinė žvaigždė. Severijai pakilo nuotaika. Ji įsliuogė į miegmaišį, o knygą pasidėjo ant krūtinės. Ji pasiėmė ją ne tiek skaityti, kiek dėl to, kad knygos suteikdavo jai šilumą, ramybę ir saugojo. Tačiau Severija sau neleido iš karto užmigti, nes vis nusiimdavo nuo akių šaliką ir prasimerkdavo, kad įsitikintų, jog nėra Šokančioje girioje, įkvėpdavo šalto oro, išleisdavo iš šnervių šiltą garą. Visada svarbiausia turėti ką nors virš galvos, kartais užtenka ir kokios drapanos.

Ugnis spragsėdama dainavo laplandišką lopšinę.

xxxiii

Ji atsimerkė nuo stipraus žemės kvapo ir karščio su suodžiais plėskiančio į užspaustus ir vinim prikaltus vokus, prabudo drėgnoje medžio drevėje po žeme, kurioje gulėjo susirangiusi ir sustingę raumenys nenorėjo jos klausyti. Aplinkui buvo prieblanda ir tik tolumoje galėjai pamatyti ugnies šmėkščiojimą. Staiga ją kažkas stipriai sučiupo už kairės alkūnės ir ėmė traukti nežmoniška jėga pro visur išsirangiusias, išsikerojusias šaknis, kurios jai braižė veidą, rankas ir kūną, ji už jų kliuvo ir griuvo, šaknys smaugė jai kaklą, tačiau ta pati jėga ją vis traukė pirmyn ir neleido atsikvėpti. Jos veidu ir kūnu sruvo kraujas, jai atrodė, kad tuoj ant jos kūno nebeliks nė vienos vietelės be įbrėžimo. Ji norėjo prasimerkti, bet bijojo, kad šaknys išbadys jai akis, negalėjo kvėpuoti nei pro šnerves, nei pro burną. Jai jau atrodė, kad tunelis, kuriuo ją traukė niekada nesibaigs, kol nenuplėš nuo jos kūno visos odos ir audinių, palikdamas tik skeletą, tačiau galiausiai ji atsidūrė kvadratinėje salėje su žemomis lubomis, kurios kampuose degė laužai, o viduryje kažkas juodas ir apraizgytas šaknimis pulsavo, bet be laužų nelabai ką buvo galima daugiau įžiūrėti. Severija jautė, kad yra ne viena. Staiga ji pažvelgė į savo sumaitotą kūną, kuriame vešėjo atsivėrusios žaizdos ir suprato, kad yra nuoga, nes jos rūbai buvo nuplėšti jai veržiantis pro šaknis ir žemes. Priėjusi arčiau prie vieno iš laužų ji pamatė, kad jame dega jos piešiniai ir išgirdo žingsnius. Ji grabaliojo minkštas sienas iš žemės, bandydama ištrūkti iš salės, taip ji atrado angą į kitą erdvę. Severija tikėjosi surasti kuo prisidengti, tačiau visur buvo tik žemės ir šaknys, kurios kartu su akmenimis byrėjo jai ant galvos. Ieškodama šviesos, ji vėl grįžo į tą pačią kvadratinę salę ir šį kartą ji buvo pilna žmonių, kurie buvo nei nuogi, nei apsirengę ir iš pirmo žvilgsnio atrodė jai nepažįstami. Nors ir buvo sunku įsižiūrėti į šokančių žmonių veidus, tačiau jai ėmė rodytis, kad tai medžiai, kuriuos ji piešė, kai piešdama juos matydavo žmonių pavidalu. Staiga išvydo ir Vasarį tarp jų, kuris atrodė lyg jiems patarnaujantis. Jis laikė rankose padėklą su varlėmis, sliekais, graužikais ir sraigėmis. Prie Severijos priėjo moteris ir ji pajuto, kad tai ta pati jėga, kuri ją traukė pirmiau už alkūnės. Ji suėmė Severiją už rankų ir jos ėmė suktis ratu. Severija bandė ištraukti savo ranką iš josios, bet nepajėgė, buvo per silpna. Su ja šokanti moteris buvo vienintelė iš visų salėje, kurios ji negalėjo priskirti jokiam medžiui. Negi ji bus praleidusi ir nenupiešusi kurio nors iš medžių?

– Mes turime iš kur nors pasisemti vandens, tu likai mūsų gyvastis, kad sugebėtume visą dieną ir naktį išstovėti nesukrutėdami, kai mūsų šaknis svilina požemio rūmų muzika, Severija, nieks neišeina iš Šokančios girios, nesušokęs su mumis amžinojo šokio, o tu manei, kad tau užteks tik mus nupiešti. Tu niekur nebeįleisi šaknų, nes jų nebeturi, palikai jas čia.

Salėje pasigirdo skardus juokas, žmonės ne juokėsi, o kranksėjo. Įsižiūrėjusi Severija suprato, kad salės viduryje, apsiraizgiusi šaknimis apraizgyta širdis, jos širdis siekianti ištrūkti, tačiau šaknys tik storėjo ir kietėjo, jų sienelės rėžėsi vis stipriau ir giliau į širdį, iš jos vietomis sunkėsi kraujas, tačiau ji ir toliau plakė.

Severija bandė šaukti Vasarį, bet tik nerišlus šabaldžiavimas išsiveržė iš jos burnos, nebylus pagalbos šauksmas vėl sukeldamas juoko bangą žeminės salėj.

Severija paliko savo kūną ir vėl į jį grįžo. Dar kartą apžiūrėjo aplinką, save ir pasimetusius spektaklio dalyvius. Ji ėmė traukti šaknis nuo širdies, kurios buvo tokios tvirtos, kad atrodė, jog greičiau nusilauš nagus ir pirštus, nei jai pavyks nors kiek išlaisvinti širdį. Šokėjai juto, kad kažkas ne taip, jų veidai ir kūnai darėsi vis plokštesni, greit virto popieriniais. Severija išrėkė visiems susirinkusiems: 

– Mano širdis yra mano namai ir ji keliaus su manimi.

xxxiv

Severija atsikėlė gerai nežinodama, ar sapnavo, ar ne. Jos kūną krėtė drebulys nuo miego lauke. Nesnigo, tačiau dangus nebuvo giedras. Ji greitai vėl užkūrė laužą ir ištirpino sniegą. Išgėrė karšto vandens ir sugraužė kelis džiūvėsius, nors ir nesijautė alkana.

Taip klajūnė lėtai žygiavo pėsčiomis per Laplandijos žemes. Per dieną nuklampodavo daugių daugiausiai vos dešimtį kilometrų. Sapnas buvo toks tikroviškas, kad ilgą laiko dalį ji dar leido sapniškoje jo realybėje, nepastebėdama aplinkui ją supančios gamtos. „Kaip norėčiau, kad dabar čia būtų Aslakas!“ – galvojo Severija.

Ėmė smarkiai spirginti speigas. Šaltis tiesiog kibo prie odos, svilino visas galūnes. Sustojusi miške Severija apsivilko visus turimus rūbus, kuriuos su savimi buvo įsimetusi į kuprinę. Išėjo trys sluoksniai apačiai: pėdkelnės, sportinės kelnės, o ant jų dar vienos vilnonės kelnės; ant viršaus buvo užsivilkusi maikutę, du megztinius ir paltą. Ji dar pagalvojo, kad gaila, jog nepasiėmė su savimi piešinių albumo, nes būtų galėjusi apsivynioti popieriaus lapais kūną ir taip susišildyti. Ji taip pat apsimuturiavo veidą dar vienu šaliku, nes šaltas oras taip degino, kad atrodė, jog įsitempusi veido ir lūpų oda sutrūks. Nuo smarkaus ėjimo ji ėmė justi, kad prakaituoja ir kiek sulėtino žingsnį.

Kol kas Laplandijoje dar nesimatė pavasario ženklų.

Severija pajuto, kad tarp jos rūbų susidarė ledo plėvelė. Ji sustojo ir susiradusi šlaitą ėmė kasti sniegą, formuoti tunelį ir statytis slėptuvę iš sniego. Ji kasė sniegą rankomis, nes neturėjo nieko geresnio, dideli jo gabalai jos paleisti krito nuo nuokalnės. Po trijų valandų ji išsikasė pakankamo gylio urvą, kad galėtų jame sėdėti arba gulėti ir ėmė formuoti jo sienas. Ji vis sustodavo ir padarydavo mažas pertraukėles, kad per daug nesuprakaituotų. Galiausiai paliko urvą, visus daiktus jame, ir išėjo apsukti kelis betikslius ratus aplinkui, kad per tą laiką sniegas sutvirtėtų. Vėliau grįžo į urvą, įlindo į jį, užtaisė įėjimą sniegu ir palapinės medžiaga. Išbuvusi urve apie valandą, Severija iš karto nurimo, nebegalvojo apie hipotermiją. Urvo viršuje Severija buvo padariusi mažą ventiliacijos angą, ji užsidegė žvakę ir ėmė skaityti. Ji trūks plyš turi surasti gyvenvietę, šiltesnių rūbų, slides. Prieš užmiegant ji bandė niūniuoti dainą, tačiau ji nepadėjo. Galiausiai kalbėjosi galvoje suomiškai ir lietuviškai, kol ėmė pati nebesuprasti, ką kalba lietuviškai ir nebeatpažinti savo gimtosios kalbos. Tą akimirką ji neturėjo kalbos. Jos galvoje balsas kažką kalbėjo lietuviškai, bet ji nieko nesuprato, tik klausėsi ir grožėjosi skambesiu, kuris, ji visgi turėjo pripažinti sau, turėjo savyje ir kažką slaviško. Apie tai pagalvojusi ji trumpam sugrįžo iš transo ir nusišypsojo, nes anksčiau už tokią mintį būtų sau gerai užvožusi per galvą. Prieš pat užmiegant ji prisiekė, kad užuodė stiprų žydinčių vyšnių kvapą.

xxxv

Pasaulis buvo padalytas ir Severija prarado tikėjimą, kad greitu metu sutiks nors vieną žmogų, tačiau jai kompaniją palaikė gyvūnai, kurių ji tiek metų nebuvo mačiusi. Tai daugiausia buvo paukščiai, tačiau taip pat Severija matė vieną lapę, daug kiškių ir briedžių bandą iš toli, spėjo suskaičiuoti net dešimt briedžių. Ji kartu ir troško, ir bijojo sutikti savo gentainį. Kuo labiau artėjo link šiaurės, tuo mažiau pastebėdavo praeities ar naujos istorijos pėdsakų. Antrąją naktį Severija vėl įsikūrė laikiną prieglobstį ir užsikūrusi laužą šiaip ne taip išmiegojo šaltyje kelias valandas. Prabusdavo kas penkiolika minučių, daugiausia nuo savo pačios dantų kalenimo ir drebulio. Susisukusi į embrioną ir taip šildydamasi ji suprato, kad jei leis sau ilgiau miegoti – tai gali ir nebepabusti; leis sau sustoti – jai taip pat gali grėsti mirtis. Vienintelis išsigelbėjimas, vienintelis tikslas – judėti į priekį. Taip Severija išmiegojo kelias neramias valandas, vis prabusdama nutilus vėjo kaukimui, stengėsi neprarasti kontakto su ją supančia aplinka. Į atmintį grįžo neužmiršti sapno prisiminimai. Severija bijojo susapnuoti tą patį košmarą, ar dar blogiau – jo tęsinį. Ji pakirdo. Sapnavo ventiliacijos angos skleidžiamą ūžesį, sumišusį su elektros skydinės spengimu. Ji valėsi dantis, tačiau galiausiai ėmė traukti vieną po kito iš burnos plaukus. Jie nesiliovė, jų buvo vis daugiau ir daugiau, o juos ištraukti buvo sunku, nes jie buvo ilgi, kuteno gerklę ir lūždavo juos traukiant tarp dantų.

Laužo ugnis jau buvo užgesusi, bet Severija ją greitai prikėlė ir su energijos pliūpsniu ėmė katiliuke tirpinti sniegą, atsistojusi darė pritūpimus, sukiojo rankas ratais, tačiau raumenis ir kaulus tik dar labiau ėmė sopėti. Ji nusprendė nuklysti nuo maršruto ir judėti link upės, tikėjosi, kad eidama pagal upės vagą tikrai atras gyvenvietę per daugių daugiausiai kelias dienas. Taip pat jos maisto atsargos buvo bepasibaigiančios. Ji žinojo, kad artimiausia gyvenvietė yra Kilpisjervis ir nors jai jis ir buvo ne pakeliui, tačiau nugalėjo išgyvenimo instinktas.

Oras smarkiai šalo. Viskas, ko Severija norėjo, tai tik prigulti ir užmigti, tačiau ji sėmėsi gyvasties iš kalnų, dangaus ir Aslako, kuris gyvas grojo liutnia jos atminty. Ji ir toliau ėjo ir ėjo į priekį, kad ir kaip būtų sunku klampoti per sniegynus, ir vis dėkojo kalnams, tai retai, tai tankiai medžiais apžėlusiems, troliams, sapnuojantiems Severijos sapną. Tik nuo jų sapno eigos priklausė, ar Severija išgyvens, ar ne.

xxxvi

Po lygiai dviejų naktų ji užtiko pirmą tuščią ir iš tolo ją stebintį miestelį, kuris pagal žemėlapį vadinosi Kilpisjervis, įsikūrusį vadinamojoje Suomijos rankoje, tarp Norvegijos ir Švedijos, tačiau Severija nematė jokios miesto pavadinimą skelbiančios iškabos. Gyvenvietę ji pastebėjo, tiesa, ne iš karto. Visas miestas buvo paskendęs didelėje pusnyje, pilnoje tunelių. Buvo iškritę tiek daug sniego, kad kažkas buvo sukasęs jį taip, kad sniego kalvos suformavo storas ir aukštas sienas, daug kur net namų durų nesimatė, nes šios buvo giliai po sniegu. Iš tolo į miestą savo keterą nudelbęs dunksojo kalnas Saana.

Severija vos įstengė paeiti, ji buvo visiškai išsekusi, o jos liežuvis be gyvybės bolavo apsitraukęs baltomis apnašomis. Ji atsisėdo ant sniego ir pabandė nors kiek sukaupti jėgas, viduje ji nesitvėrė nekantrumu ir norėjo apžiūrėti viską, tačiau kol kas dar nebuvo fiziškai tam pasirengusi ir galėjo tik iš lėto žvalgytis aplinkui. Viduje Severija iš džiaugsmo strikinėjo ir dainavo, jautė, kaip kiekviena mintis galvoje eikvoja jos senkančią energiją. Iš pažiūros kaimas atrodė pilnas apleistų namų, kur ne kur plytėjo senų pastatų griuvėsiai. Ji buvo pervargusi, nevalgiusi ir net nebebijojo, ką nors sutikti kaimelyje, kuris iš pirmo žvilgsnio neatrodė gyvenamas. Ji stengėsi sukelti kuo daugiau triukšmo, norėjo, kad kas nors atsilieptų ir jai padėtų, tačiau jai taip trūko gyvastingumo, kūnas atidavė paskutines jėgas šilumai palaikyti. Taip sėdint ir stebint kaimelį, Severijai ėmė vaidentis, kad sniego sienos yra kažkuo išmargintos. Netikėtas atradimas suteikė jėgų ir nukėblinusi link jų ji pamatė, kad visos storos, galingos sniego sienos, plytinčios tai šen, tai ten, buvo kažkieno sustumtos ir išmargintos piešiniais, ornamentais, eilėraščiais ir žinutėmis.

Sienos gerai sulaikė vėją ir nors pavargusi, tačiau išalkusi savo gentainių žinių ir rašto, Severija ėmė skaityti žmonių išmargintą sieną. Joje daugiausia buvo įrašų apie dingusius artimuosius su smulkiais jų aprašymais ir piešiniais. Daugybės užrašų ji nesuprato, nes jie buvo parašyti kalbomis ir alfabetais, kurių ji nepažino. Ji matė įrašus kirilica, tačiau buvo per daug pavargusi, kad pabandytų juos perskaityti. Daug kur tekstas buvo nerišlus ir trūko jo dalių, nes gal sniegas buvo nutrupėjęs nuo aštraus vėjo, ar seniai išbraižytas. Buvo daug įrašų, pasakojančių apie karalių, ir parašytų suomiškai. Daugelis jų skelbė: „Sapmi karaliaus karalystė perpildyta“. Taip pat Severija rado daug įrašų, kurie skambėjo lyg eilėraščiai ar tekstai iš knygų. Ji nusprendė perskaityti visą sieną, kai suras ko nors valgomo, sušils ir pailsės, prisiglaudusi viename iš namelių.

Ji nepraėjo nė vieno namelio jo detaliai neapžiūrėjusi. Tiesa, ne į visus namus buvo lengva patekti. Atrodė, kad į juos jau gerokai prieš ją buvo bandę įsilaužti ir juos iššniukštinėjo daugybė žmonių. Daugumos namų durys buvo uždarytos, bet tikriausiai užšalusios ar užremtos, į juos Severijai nepavyko įsibrauti, nes būtų tekę daužti langą ir ji nusprendė palūkėti, kol nors kiek sustiprės. Užmirštos formos ir spalvos sugrįžo į jos atmintį – iškunkuliavo iš krūtinės ir garų tumulais išsiveržė gimtojo Vilniaus atvaizdais. Maistas jai buvo pasibaigęs jau prieš kelias dienas ir ji buvo peralkusi. Severija negalėjo patikėti, kad visame kaimelyje – nė gyvos dvasios. Jai ėmė atrodyti, kad ji numirė ir yra pasmerkta per amžius klampoti per sniegą. Nors ir nerado maisto, tačiau Severija nusprendė kaimelyje praleisti daugiau nei vieną naktį, nes užsikūrusi ugnį galėjo atgauti jėgas šiltai išmiegojusi svetimoje lovoje.

Severija vos bepaėjo, kai jos dėmesį patraukė cerkvė, įsispraudusi tarp dviejų penkiaaukščių daugiabučių namų, tačiau ji kol kas nedrįso ten užeiti. Nors jai buvo nejauku ir baisu veržtis į svetimą teritoriją, tačiau ji stengėsi patikrinti, kiek galima daugiau namų ir pakeliui esančią parduotuvę, ar joje kartais nebus užsilikę konservų ar sauso maisto. Tačiau visi namai ir, atrodo, vienintelė parduotuvė buvo tuštutėliai. Severijai teko pripažinti, kad jėgos išseko. Ji negalėjo patikėti tuo, kad apėjo tiek namų ir nieko juose nerado! Galiausiai nusivylusi ir pavargusi ji bastėsi viena sau gatvėmis. Visas jos kūnas darėsi vis lengvesnis ir lengvesnis jai vis lėčiau einant, praeitį kartu su įkyriomis mintimis vėjas atrišo nuo jos kaklo, kaip lengvą skraistę, kuri nusileido ant sniego ir veltui Severija bandė ją surasti. Tik beieškant jai dar ir iškrito iš akinių stikliukas, kuris beregint įsmigo į tirštą sniegą ir jį permatydamas prasmego amžiams.

Severija užėjo į dar vieną namą, kurio durys labai lengvai atsidarė. Prieš kibdama į maisto paieškas nusprendė kur kiek prigulti – sukaupti jėgų, bet ne užmigti. Galvoje virė košmarai. Namuose buvo baisi netvarka. Svetainėje ji nubloškė nuo sofos ant grindų skudurus, kartonines dėžes, pasenusius laikraščius ir trumpam išsitiesė. Turbūt buvo akimirką užmigusi, bet jai neleido ilgai miegoti urzgiantis pilvas. Severija prisiminė, kad yra skaičiusi, jog be maisto galima išgyventi ir virš septyniasdešimtį dienų. Ji jau buvo nevalgiusi daugiau kaip 72 valandas ir tai reiškė, kad jos organizmas jau perėjo į ketozės būseną. Ji šiaip ne taip prisivertė atsistoti nuo sofos ir leidosi ieškoti maisto, virtuvėje atidarinėjo spintelę po spintelės, kol galiausiai atrado konservuotų daržovių stiklainį! Nusilupusiais dažais daržovės žvelgė į ją pro stiklą ir prašėsi suvalgomos. Etiketė ant stiklainio suomiškai skelbė, kad senais laikais čia ilsėjosi visai ne daržovės, o briediena: hirvenlihaa. Severija džiaugėsi, kad vietoje jos stiklainyje plaukiojo neišvaizdžios daržovės, nes turbūt dar būtų sutikusi keliolika dienų pabadauti prieš valgant pasenusią briedieną.

Severijai atrodė įtartina, kad po tiek vargo pagaliau rado maisto, tačiau ji nusprendė per ilgai negalvoti ir pasiduoti šiam nepaprastam netikėtumui ir kvailai minčiai, kad kažkas ją dar saugo, kad ji yra ne viena, nes rado konservuotų daržovių stiklainį. Garbindama konservavimo stebuklą, ji atsuko daržovių stiklainio dangtelį taip lengvai, gal net per lengvai. Iš to netikėtumo stiklainis išslydo jai iš suglebusių pirštų ir sudužo ant grindų. Severija puolė ant žemės ir ėmė nuo grindų rinkti daržoves ir tiesiog dėti jas į burną, nekreipdama dėmesio į purvinas grindis. Prarijusi turbūt pusę stiklainio daržovių kažkaip save suvaldė ir likusias daržoves sudėjo ant lėkštės, rastos traukant daiktus iš spintelių. Ji išėjo iš virtuvės į svetainę, kurioje pirmiau gulėjo ir kaupė jėgas. Severija jautė per didelę pagundą likti virtuvėje ir suvalgyti visas likusias daržoves, kurias turėjo taupyti. Ji prigulė ant sofos, kuri buvo kieta ir trumpa, ir iš karto užmigo.

Jai neatrodė, kad miegojo ilgai, nes atsikėlė nuo smarkaus pykinimo ir pilvo raižymo. Ji pakilo iš lovos, jai buvo silpna ir dvejinosi akyse. Jautė burnoje šleikštų suvalgytų daržovių poskonį. Ji nepajėgė prisiminti, kada jai yra buvę taip bloga. Nuo apytamsio kambario darėsi dar sunkiau, ji visai nenorėjo mirti šitame apleistame name ir niekieno negyvename mieste. Svirduliuodama ji išslinko iš namų ir ėmė lėtai kėblinti vos gyva link cerkvės. Cerkvės durys bus atidarytos, jos privalo būti atidarytos! Ji įsidėjo sniego į burną ir šis lėtai tirpo, vandens! Jai visada patiko stačiatikių bažnyčios ir liūdnai į ją žvelgiančių ikonų veidai. Bažnyčios durys iš pradžių atrodė uždarytos, tačiau galiausiai šiaip ne taip atsidarė. Severijai baisiai džiūvo burna, kai ji susmuko prie ikonostaso, taip ir neįgyvendinusi senos vaikystės svajonės – išvysti, kas slepiasi už jo durų.

xxxvii

Severija atsibudo samanų patale, dar ilgai negalėjo atsimerkti. Švininiai vokai laikė užkloję akis, apkamšytas sunkiomis blakstienomis ir atsisakė leisti joms pakilti iš šilto guolio. Jos kūną glamonėjo šiluma ir visas gyvenimas buvo kaip viena saulėta vasaros diena. Laikrodininkas mirė ir nebesuko laikrodžių rodyklės. Nieks nebesikartojo – viskas buvo vienu metu sena ir nauja. Veidai, kuriuose anksčiau galėdavo įžvelgti gėlių, paukščių ir gyvūnų arabeskų atsikartojimus, atrodė niekur niekada dar nematyti ir išskirtiniai, tačiau švelnaus ir malonaus moteriško garso energija buvo silpnesnė už šviežių kepinių kvapą. Kvapas kuteno Severijos šnerves ir ji sotinosi, ir alpo nuo jo, burnoje ėmė kauptis seilės. Severija nieko neprisiminė ir nebandė prisiminti, atrasti priežastinius ir pasekminius įvykių ryšius. Ji buvo apklota tokia sunkia ir stora (tikriausiai pūkine) antklode, kad net ir norėdama nebūtų įstengusi jos pati nuo savęs nusimesti. Severija toliau smigo į patalą, kuris buvo vis minkštesnis ir gilesnis, o jos smegenys atsisakė suprasti, ar garsai, kuriuos tas malonus balsas skleidė, jungdamiesi tarpusavyje, sukuria reikšmes jos galvoje. Ji maudėsi jausmų ir pojūčių jūroje, nematydama kranto ir žuvėdrų, todėl žinojo, kad greitai jai vėl reiks grįžti į vieną iš realybių – nerado į ką įsikibti sapnuokliškais pirštais.

Ji dar negalėjo atskirti, ar švelnus moteriškas balsas ir svaiginantis kepinių kvapas yra viena, ar dvi atskiros regimybės. Taip ir gulėjo Severija mėgaudamasi visišku atsidavimu pojūčiams ir atsisakydama juos analizuoti ir suprasti, pirmą kartą jai taip lengvai sekėsi valdyti savo mintis atsisakant jas kontroliuoti. Kažkas pasilenkė ties ja ir vėsus delnas prisiglaudė prie jos kaktos, tuomet per jos kairįjį skruostą perbraukė tokio paties vėsumo pirštai. Gal ji buvo vėl panirusi į sapną, bet po kažkiek laiko pajuto, kad ant kojų užšoko šiltas kamuolys ir lėtai ėmė link jos sėlinti. Severija net per storą antklodę jautė, kaip padarėlis ją uodžia sparčiai krutančiais ūseliais. Jis nuslinko prie jos galvos, uodė jos veidą, šalta ir šlapia nosytė kartais prisiglausdavo prie jos odos, padarėliui ją uostinėjant, jautė, kaip šis perbraukė liežuvėliu jai per smakrą, neskaudžiai kąstelėjo nosį. Gyvis kvepėjo lauku, sniegu ir besilupančių sienų tinku. Nuo veido padarėlis perėjo prie plaukų ir aštriais nagučiais ėmė atsargiai ir lėtai šukuoti Severijai plaukus. Aštrūs nagučiai kartais paliesdavo ir Severijos galvos odą, tačiau jai neskaudėjo. Lyg užkerėta šių patepimų Severija vėl saldžiai paniro į sapnų gelmę ir taip dar kelis kartus prabudo ir vėl užmigo, girdėdama vis naujus garsus ir uosdama vis kitus kvapus.

xxxviii

Kai ji atsimerkė, pamatė ryškiai ištapytas lubas, nuo spalvų stiprio ji vėl jas užmerkė, bet turbūt šis jos judesys neliko nepastebėtas. Pasigirdo garsai – žmonės kalbėjo. Severijai reikėjo laiko, kol ji atpažino, kad žmonės šalia jos, atrodė, kalbėjo suomiškai. Kažkas priėjo prie jos ir ta pati ranka ėmė švelniai braukti per jos plaukus ir kaktą.

– Hei, mie olen Pireta.[1]

Severija norėjo atsakyti, bet vietoje to vėl pabandė atmerkti akis: šį kartą pamatė žalsvai melsvų bažnyčios lubų fone šviesiaplaukę moterį aukšta kakta ir skaisčiai mėlyna dešiniąja akimi. Kairiosios akies akiduobė buvo aptraukta oda. Virš vietos, kurioje nebuvo kairiosios akies, nebuvo ir antakio. Šviesūs plaukai virš kaktos kairėje pusėje buvo nuplikę. Moters kairioji ausis taip pat atrodė neišsivysčiusi ir labai maža, lūpos kairėje pusėje buvo susiaurėjusios ir kreivos. Apie dešiniąją akį buvo susimetusios draugiškos raukšlelės. Giliai tarpuakyje buvo įsispraudusi raukšlė, kuri dalijo veidą lygiai į dvi dalis. Moteris jai tarė dainingu ir maloniu balsu, aiškiai tardama žodžius:

– Mie olen kvääni ja puhun kvääniä. Puhuttako tet suomee?[2]

– Puhun.[3]

Severija atsakė ne iš karto, nes buvo pamiršusi, kaip veikia balso stygos, o taip pat ji buvo vartojusi suomių kalbą paskutinį kartą prieš daug metų. Ji tik kartais mintimis, dažniausiai prieš miegą, ar vaikštinėdama miške, ką tik baigus skaityti knygą, pasišnekėdavo galvoje su savimi suomiškai, taip pat karts nuo karto iš naujo perskaitydavo tas pačias autobuse paliktas knygas, parašytas ar išverstas į suomių kalbą. Vasaris jai buvo pasakojęs apie kvenus ir autobuse ji netgi turėjo mažą Alfo Nilsen-Børsskogo poezijos knygelę ir kiek pasikartojusi, būtų mintinai padeklamavusi kelis jo eilėraščius. Severija niekada nebūtų pagalvojusi, kad gali sutikti tikrus kvenus. Vasaris jai pasakojo, kad kvenų kalbą daug kas laiko net ne kalba, o dialektu ir kad ji yra mirštanti, nes nebėra jaunų, ja kalbančių žmonių. Severija kartą klausė Vasario, ar lietuvių kalbą būtų galima laikyti mirusia, jeigu ja visame pasaulyje kalbėtų tik vienas žmogus, tačiau negalėjo prisiminti, ką Vasaris jai atsakė.

Severija jau ėmė gailėtis, kad išsidavė, jog kalba suomiškai. Nors Pireta ir atrodė draugiškai, tačiau ji vis prisimindavo Bjartmarą ir nors jai pačiai nepatiko, kad ji darosi tokia įtari ir nepasitikinti žmonėmis, tačiau vis dar nežinojo, kodėl Bjartmaras pasisavino žemėlapį ir Severija norėjo nebeatsiskleisti žmonėms taip greitai, nors ir kaip buvo išsiilgusi bendravimo ir ryšio su kitu.

Severija suomiškai paprašė vandens, o moteris jai padavė šalia jos čiužinio ant grindų stiklinę ir nubėgo atnešti daugiau, gyvai šnekėdamasi su tamsiaplaukiu vyru. Severija negirdėjo, apie ką jiedu kalbėjosi, nes buvo per daug ištroškusi, kad galėtų įtempusi ausis ir nematydama besišnekančių žmonių sekti pokalbį svetima kalba. Severija pastebėjo, kad moteris vis atsuka dešiniąją veido pusę ir stengiasi nežiūrėti į ją iš priekio ar kairiąja veido puse su ja kalbėdamasi. Severija taip pat pastebėjo, kad moteris kalba lyg ir suomiškai, tačiau daug jos vartojamų žodžių ji nesuprato, turbūt dar ir todėl, kad per prastai mokėjo norvegų ir švedų kalbas. Severija girdėjo, kad moteris nurodydama į save sakydavo „mie“, nors Vasaris sakydavo „mä“. Moteris davė jai atsigerti vandens ir Severija ilgai negalėjo juo pasisotinti. Ji gėrė ilgai užsimerkusi, per jos smakrą varvėjo, bet burnoje neturėjo. Vėl pabandžius atmerkti akis, jas imdavo skaudžiai sopėti. Pireta paklausė Severijos, ar gali ją vadinti „tu“ ir Severija, žinoma, sutiko.

– Tu buvai smarkiai apsinuodijusi, ar prisimeni ką nors? – paklausė Pireta suomiškai.

– Ne...

– Iš kur tu čia atkeliavai? – vėl užklausė Pireta.

– Iš miško piečiau.

– Kur iš pietų?

– Buvau prisiglaudusi viename Suomijos miške pietuose.

– Vargu, ar bėra kokia Suomija dar... kaip tu patekai čia iš ten?

– Atėjau.

– Kaip tai atėjai?

– Pėsčiomis... mano slides... – nebeužbaigė Severija, nes prisiminė Bjartmarą, kurį buvo kiek primiršusi.

– Biret, neuždavinėk tiek klausimų, leisk žmogui pailsėti, tu! – ataidėjo žemas ir sodrus vyriškio balsas.

– Jiurki, ne kiekvieną dieną pas mus kas nors užklysta iš... Bet tu visai išprotėjus ar ką? Per sniegą pėsčiomis? – Pireta atrodė tikrai gerokai nustebusi.

Severija nieko neatsakė.

– Tu kalbi kaip iš knygos ir suomiškai... O mes kiekvieną vakarą bandėm spėlioti, iš kur tu būsi?

– Jūs nežinosite turbūt... Aš iš Lietuvos.

– Nieko dar nebuvome sutikę... iš kur? Iš Latvijos?

– Iš Lietuvos, tai maža šalis, Baltijos jūros pietryčiuose, bet aš jau ten tiek laiko nebuvau... nežinau jau net...

– Iš kur tu išmokai kalbėti suomiškai?

– Draugas išmokė, jo senelė buvo suomė.

– Tai gal ir apie save ką nors papasakoki, jeigu jau taip kamantinėji žmogų, – vėl pasigirdo to paties vyriškio balsas lyg iš po žemių atsklidęs.

– Aš esu keliaujanti giesmininkė, pagal profesiją... Gali mane vadinti Berit, Biret ar Pireta. Kai ėjau Norvegijoje į mokyklą, mane ten vadino Berit, tačiau vaikų namuose visi šaukdavo Pireta, nes gyvenau su kvenais, o kai dirbdavau su samiais, jie mane šaukdavo Biret. Žodžiu, nėra labai svarbu, kaip mane vadinsi, aš tokia susijaudinusi. Labai dėl tavęs pergyvenome, buvai smarkiai apsinuodijusi. Girdėme tave vandeniu, kol viskas pasišalino iš organizmo, galiausiai tu užmigai ir visą dieną nepakilai iš lovos, tik dabar, – tiriamai žiūrėdama į Severiją Pireta stabtelėjo lyg norėdama patikrinti, ar mergaitė gerai jaučiasi ir ją supranta. Tada tęsė toliau: – Mes keliaujame per Laplandijos žemę, ieškodami maisto ir žmonių, kuriems galėtume giedoti, vaidinti, tačiau giedame dažniausiai tik vienas kitam. Nesame sutikę daug žmonių, todėl tu mus taip ir sudominai. Tie žmonės, kuriuos sutikome, nenorėjo su mumis net ilgiau pasilikti, daug matėme iš toli ir nors ir šaukėme, tačiau tikriausiai juos tik išgąsdinome. Kai sustiprėsi, galėsime tau pagiedoti, nedažnai sulaukiame publikos, o iki to turime pasipraktikuoti, nes dabar visai beveik negiedojome. Ar Lietuva turi savo epą? Ar jūs irgi turite dainių, kurie jį gieda?

– Ne, deja...

Pagaliau Severija išvydo ir Jiurkį. Jis turėjo storus juodus plaukus, kurie jau vietomis buvo vos pašarmoję. Jis buvo aukštas ir liesas, pilkų melancholiškų akių, kurios, atrodė, kad žvelgia iš ne iš šio kūno ir ne į šį pasaulį. Severija juto sutiktiems kvenams palankumą. Ji ėmė lėtai žvalgytis, kur yra. Nelabai gerai prisiminė, kaip atsidūrė cerkvėje. Sienos buvo ištapytos freskomis, kurios Severija turėjo pripažinti buvo visai kitokios, nei ji buvo įpratusi matyti cerkvėje. Visa jungiantis motyvas buvo žalias miškas. Ant sienų buvo vaizduojami vulkanų išsiveržimai, po kurių kilo ilgalaikė žiema, tuštėjantys miestai ir kaimai. Taip pat buvo nutapyti žmonės, kurie atrodė kaip giltinės ir atliko kasdienius darbus, kirto medžius, dirbo žemę, statė namus ir laivus. Grindis puošė įvairiaspalvė marmurinė mozaika, tiksliai atspindinti ištapytas lubas ir todėl rodėsi, kad šventyklos grindinys yra ežeras, o toliau Severija nebeįstengė įžiūrėti, nes jai ėmė skaudėti kaklą ir galvą. Ji vėl paprašė vandens. Atsigėrusi pastebėjo, kad čiužinys, ant kurio gulėjo, buvo vienintelėje ežero saloje, pavaizduotoje mozaikoje. Severija pažvelgė į viršų ir išvydo salą ežere.

– Ar tau patinka šventykla?

– Taip... Dar niekada nesu buvusi cerkvėje šiaurėje.

– Tik dėl jos toliau nekeliavome ir apsistojome čia ilgesniam laikui, radome daugybę maisto atsargų ir dažų, todėl nusprendėme peržiemoti.

– Mūsų giesmininkų chorą anksčiau sudarė keturi asmenys. Likome tik mes dviese dabar... Mes sakome, kad esame kvenai, tačiau Jiurkis turi ir švediško, suomiško, samiško ir slaviško kraujo.

– Atsiprašau, ar jūs turite katę? – išsprūdo Severijai.

– Taip, dar ir kaip, ji vardu Prudencija, tačiau dabar tikriausiai medžioja – labai savarankiška katytė. Mes ją priglaudėme dar visai mažytę, tačiau ji mūsų neklauso ir visai neprisirišusi.

– Nemačiau katės jau daug daug metų...

– Kur gyvenai ten piečiau? Kodėl palikai tą vietą? – paklausė Pireta.

– Miške daugiausia pragyvenau viena – autobuse, tačiau jis neužsiveda, o ir degalų vis tiek nebūtų jam pakakę gal net ir išsigauti iš miško.

Severija kiek padvejojo prieš atsakydama į antrąją klausimo dalį, nes ji vis sau primindavo, kad neturėtų taip greitai pasitikėti nepažįstamais žmonėmis.

– Kiek laiko nebuvai niekur išvykusi iš tosios girios? – pasiteiravo Jiurkis.

Severija pabandė suskaičiuoti, tačiau ji, tiesą sakant, nebepajėgė net prisiminti, kiek jai metų. Atrodė, kad laikas – nebeegzistuojanti sąvoka, plūduriuojanti konservuotų daržovių stiklainyje.

– Negi keliauji pas Sapmi karalių? – smalsiai paklausė Pireta.

Severija nieko neatsakė.

– Tai kiek laiko prabuvai toje girioje?

– Pireta, jumala auttaa[4], gal leisk jai pačiai papasakoti, jeigu ji to norės? – nebeišvėrė Jiurkis.

– Ilgai, per daug ilgai, todėl ir palikau girią, – atsakė Severija, tikėdamasi, kad Pireta nesugalvos jos paklausti, kiek jai metų, nes tikrai nebūtų įstengusi prisiminti.

– O ar jūs keliausite pas Sapmi karalių?

Pireta pažiūrėjo į Jiurkį, kuris buvo nusukęs nuo jos akis. Jo veidas atrodė dar labiau apsiniaukęs po Severijos klausimo.

– Keliauti pas Sapmi karalių nebėra prasmės jau ištisus metus... – nutęsė Pireta.

Tikriausiai Severijos veido išraiška smarkiai pasikeitė, nes Pireta kiek patylėjo, ieškodama žodžių, ir paklausė:

– Negi tu nieko nežinai?.. Jis nieko nebepriima į savo prieglobstį! Ar buvai ką nors sutikusi per tą laiką, kai buvai toje girioje? Ar nieko nežinai apie karaliaus sūnų? Aišku kaip baltąją naktį, kad niekas, kas nėr patekęs į Sapmi karalystę, nežino daug apie Sapmi karalių ir jo šalį... Niekada nesu sutikusi ko nors, kas būtų iškeliavęs iš Sapmi šalies, na, mes iš viso daug žmonių nesame sutikę, aišku. Daug mūsų sutiktų žmonių mums sakė, kad jau net nebetiki, kad ta šalis egzistuoja, net nebemini jos ir vardo. Žinau daugiausia tik gandus, – Pireta vėl kiek patylėjusi tęsė toliau: – Tikrai, negaliu patikėti, kad nieko nežinai... Mes bandėme patekti į Sapmi karalystę... bet gavome raštą, kuris mums buvo pasiųstas dar net neišvydus žymiųjų vartų ir medinio laiviškojo parlamento. Tikriausiai Sapmi karalius išėjo iš proto. Kaip paaiškėjo, jis turi ar turėjo sūnų, kuris buvo vienintelis jo gyvenimo džiaugsmas, tačiau jo sūnus pabėgo iš karalystės ir jį paliko. Aš nežinau detalių, gal visa tai iš viso netiesa, bet tas jo sūnus gal užkeiktas, o gal sergantis, kad ir kaip ten bebūtų... Sapmi karalius paskelbė, kad jis priims į savo šalį tik tą, kuris jam atneš seniausią pasaulyje liutnią. Na, ir surask tu man seniausią pasaulyje liutnią ir dar Sapmyje! 

Severija buvo visai pamiršusi, kaip reikia bendrauti su žmonėmis ir turbūt nuostaba ir kilę klausimai atsispindėjo jos veide. Pireta pajuto pasakiusi kažką nepaprasto. Ji pasiteiravo, ar Severija supratusi visus žodžius, nes ji užsivedė visai užmiršusi, kad Severijai nei suomių, nei kvenų nėra gimtoji. Pireta jos atsiprašė ir dar kartą pakartojo pasakytų žodžių prasmę. Severija staiga pasijuto labai pavargusi ir paprašiusi vandens pasakė, kad jai labai skauda akis ir kad šiek tiek pagulės. Ji vėl paniro į neramius sapnus, kuriuose lėkė dviračiu per sniegą slidžių palikta vaga.

xxxix

Kitą dieną Severija pabudo iš neramaus miego. Viskas, apie ką ji tegalėjo pagalvoti, buvo žemėlapis, medis ir tai, apie ką Pireta papasakojo Severijai vakar. Severija vis dar buvo labai silpna, tačiau vos sunkiai pakirdusi norėjo padėkoti kvenams už išgelbėtą gyvybę, rūpestį ir keliauti toliau. Ji negalėjo dabar sustoti. Tikslas pasiekti vietą žemėlapyje degė joje labiau nei paliekant Šokančią girią. Tačiau Pireta ir Jiurkis nenorėjo jos taip greit ir lengvai išleisti. Severija nežinojo, ką ir bedaryti. Kitomis aplinkybėmis ji tikrai būtų norėjusi likti su jais, kad šie jai viską papasakotų apie savo pasaulius. Severijai teko jau pirmą dieną su jais sutikti, kad iš karto iškeliauti ji negali – buvo dar per daug silpna.

Piretai gaminant maistą, o Severijai vis dar neramiai gulint ant čiužinio, tačiau jau sėdomis, Prudencija sugrįžo iš medžioklės ir, iš karto nutipenusi prie jos, grakščiai be garso stryktelėjo Severijai ant kelių ir numetė ant antklodės negyvą pelytę. Prudencija turėjo plokščią nosytę ir oranžinį kailiuką, kuris vietomis buvo sukritęs kaltūnais, labai ilgas ir nešvarus. Pireta negalėjo atsistebėti tokiu katės lipšnumu, kuris jiems niekada nebuvo skiriamas. Vos Severijai paėmus katę ant rankų, ji apsivyniojo letenėlėmis Severijai aplink kaklą, sukeldama juoku prasiveržusio pasipiktinimo ir nuostabos bangą Piretos veide, mat jiems labai sunkiai sekėsi prijaukinti katytę.

Vakarop Jiurkis pademonstravo vargonų skambesį. Sakė, kad laisvalaikiu mokosi jais groti, nes nelabai yra ką daugiau veikti. Jis paskambino savo paties sukomponuotą melodiją. Gyvai šnekučiuodamiesi jie šventiškai išsinešė iš rūsio, kuriame Pireta su Jiurkiu paprastai valgydavo, stalą ir kėdes į cerkvės vidurį ir susėdo aplink jį. Pireta buvo pagaminusi labai skanios sriubos, kurią jie valgė su jos pačios kepta duona. Severija pajuto, kad sriuboje yra kažkas, ko ji dar niekada nėra valgiusi. Paaiškėjo, kad tai briedžio mėsa, nes Jiurkis yra puikus medžiotojas, tačiau jie aišku nemedžioja savo malonumui, o tik tiek, kiek reikia, kad išgyventų. Vėliau laukė vynas ir saldainiai. Pireta vyno negėrė, o Severija jo tik vos gurkštelėjo, nes buvo ragavusi alkoholio tik vaikystėje ir jautėsi dar per silpnai. Pireta prisipažino, kad Jiurkis geria vyną beveik kiekvieną vakarą, kad šis nesurūgtų, bent jau taip jis įvardina priežastį. Po vakarienės Jiurkis nenoromis, prispirtas Piretos, parodė Severijai po bažnyčia išsikerojusį vyno rūsį, kuriame buvo tiek vyno, kad turbūt net ir kasdien geriant prireiktų dešimtmečio, kol būtų išbaigtos jo atsargos. Pavalgiusi šilto maisto, Severija iš karto pajuto, kaip jėgos lėtai grįžta į jos kūną. Vakare Severija susirado bažnyčios patalpose skirtose šventikams popieriaus, pieštukų ir ėmė piešti cerkvę. Pireta ir Jiurkis giedojo Kalevalą. Vyras grojo kantele, o moteris giedojo giesmes tokiu gražiu balsu, kad pakerėta jo Severija nustojo piešti cerkvę ir ėmė piešti Piretą ir Jiurkį, giedančius Kalevalą. Jiems baigus giesmes, Jiurkis išėjo į mišką medžioti, o Pireta ir Severija liko vienos cerkvėje. Čia buvo vis dar pakankamai šviesu, nes jau buvo prasidėjusios baltosios naktys ir buvo galima gal ne skaityti, tačiau maloniai pasišnekėti prietemoje nedeginant žvakių.

Nors ir ilgai nedrįso, tačiau visgi Severija paklausė Piretos, ar jie galėtų jai duoti šiek tiek maisto kelionei toliau. Ji įsižeidė, nes jos manymu tai buvo savaime suprantamas dalykas, tačiau Pireta negalėjo suprasti, kodėl Severija nori taip greitai iškeliauti. Atrodė, kad ji tuoj apsiverks:

– Kur tu keliausi, Severita?

– Aš užaugau mažame Lietuvos mieste, tačiau tuo metu sostinėje, Vilniuje. Augau tik su močiute, nes mano mama ir tėtis buvo mirę. Taip niekada ir nesužinojau nieko daugiau apie juos, nes mano močiutė nebuvo linkusi kalbėti garsiai apie žmones, kurie iškeliaudavo iš šio pasaulio mirties miegu, ar kitaip... Augau net nežinodama jų vardų! Dar ir dabar jų nežinau, net nesu mačiusi, kaip jie atrodo. Ilgainiui žmonės tapo vis prietaringesni, turiu pripažinti, kad net ir mano būtis yra persmelkta prietarų, dažnai net nepastebiu, kaip jie paslapčiomis įsiraizgo į mano kasdienybę. Prietarų mūsų mokė net mokykloje, pamenu. Įtariu, kad čia šiaurėje dėjosi panašūs dalykai? – Pireta pritariamai linktelėjo. – Kai man buvo devyneri metai – mirė mano močiutė, tačiau tikrąja mirtimi, o ne taip, kaip kiti, kurie pradingdavo miegodami... Iš baimės aš pasprukau ir prisiglaudžiau pas vieną draugą, atsiskyrėlį, kuris gyveno bute, tačiau jį iš jo atėmė miesto taryba. Vėliau jis pilnai apsigyveno autobuse ir galėjo vienu metu su juo ir keliauti, ir jame gyventi. Jo vardas buvo Vasaris. Jis mane ir išmokė suomių kalbos. Jo močiutė buvo suomė, jis irgi su ja užaugo, kaip ir aš. Vasaris man labai miglotai pasakojo apie savo praeitį ir kiekvieną kartą vis kitaip. Mes abu nemėgdavome kalbėti apie pasibaigusį laiką. Trumpai tepabuvau su juo Vilniuje, nes Vasaris gavo paliepimą kuo skubiau išsikraustyti. Daug metų mes keliavome po šiaurę: aplankėme Švediją, Norvegiją ir Suomiją, tačiau niekada nebuvome taip toli šiaurėje, kaip dabar. Dažnai pagalvoju, kodėl tuomet nepaprašiau jo, kad nuvažiuotume į tą vietą, į kurią aš iškeliausiu. Mes niekada apie tai nekalbėjome, jis man buvo apie tai užsiminęs tik laiške... Aš iškeliavau iš miško pietuose, nes noriu nukeliauti į vieną vietą, kuri yra ne taip toli nuo čia. Turiu viską išsiaiškinti, ką po to veiksiu – nežinau.

– Ar planuoji grįžti čia, Severita?

– Aš nežinau, nieko nežinau. O kaip Jiurkis? Argi jūs ne kartu?

– Visai neseniai sužinojau kai ką, dėl ko mano gyvenimas visiškai apvirto aukštyn kojomis... Severita, turbūt pirmas dalykas, į kurį atkreipei dėmesį pažvelgusi į mane, tai mano veidas. Kai buvau dar kūdikis, gyvenau šiaurės Norvegijoje, Tanos vaikų namuose. Pragyvenau juose iki pat keturiolikos metų. Niekada neturėjau nei tėvo, nei motinos. Tuose vaikų namuose buvo daug kvenų, gal tik todėl ir išmokau kalbėti kvenų kalba. Mano tėvai, tiesa, irgi kalbėjo ta pačia kalba, kaip visai neseniai sužinojau. Vaikų namuose teko daug dirbti, tačiau džiaugiausi būdama su tokiais pačiais kaip ir aš – našlaičiais. Jau labai ankstyvame amžiuje supratau, kad manęs niekada niekas nepriims į savo šeimą, kodėl žmonės turėtų rinktis vienaakę Piretą, kai gali turėti sveiką vaiką. Niekam nereikia vaiko, kuris yra kitoks. Mačiau, kaip mano draugai mane vienas po kito palieka ir vaikų namuose dažniausiai pasilikdavo tik turintys kokių nors negalių našlaičiai. Ypač daug vaikų įsivaikindavo samiai, visada daugiausia vilčių dėdavau į juos, net samiškai išmokau kalbėti, tačiau net jie niekada manęs neįsivaikino. Kai man buvo keturiolika metų, visus šnekančius kvenų kalba išsiuntė į našlaičių namus Suomijoje, į Inarį. Kasdieną turėjome sunkiai dirbti, niekada nebūdavo laiko pagalvoti nei apie savo svajones, ar ką norėtume veikti ateityje. Ypatingai daug duodavo dirbti man, nes aš būdavau dažniausiai viena iš vyriausių vaikų namuose. Inaryje buvau visiems žinoma tiesiog kaip vienaakė – yksisilmäinen. Inaryje man labai pasisekė, nes kartą į vaikų namus atėjo pastoriaus pasiųsta davatka, ieškodama stiprios merginos sergančiam senam dainiui prižiūrėti. Vaikų namų prižiūrėtoja nenorėjo manęs atiduoti senajam dainiui, tačiau galiausiai nusileido, kad davatka jos dar nesugalvotų prakeikti. Pagaliau prasidėjo mano savarankiškas gyvenimas pas dainių Jusį, jo dideliame mediniame name, kuriame turėjau net savo atskirą kambarį. Jusiui buvo lygiai devyniasdešimt metų, kai atsikrausčiau gyventi į jo namus, o man jau buvo penkiolika. Jusis beveik nevalgė, buvo labai nusilpęs ir atrodė nuobodžiaujantis ir nuliūdęs. Aš jam padėjau kuo galėdama ir, nors ne visada gali pasakyti apie devyniasdešimtmetį vyrą, kad jis ima kasdien jaunėti tavo akyse, tačiau būtent taip ir buvo man juo ėmus rūpintis. Mano gyvenimas taip pat visiškai pasikeitė. Niekada prieš tai nebuvau laikiusi jokio instrumento savo rankose, tačiau visada labai mėgdavau dainuoti, ypač dirbdama. Jusis pastebėjo mano talentą dainuoti. Kasdien tik tai ir darėme, kiek tik Jusis pajėgdavo, o likusį laiką ravėjau daržą, tvarkiausi namuose, ruošiau maistą ir dirbau kaip įpratusi, tačiau vakarais kietais ir sugrubusiais nuo namų ruošos pirštais mokiausi groti kantele ir klausydavausi Jusio ir jo giesmių iš Kalevalos. Jusis ant manęs pykdavo, kad aš tiek daug dirbu, tačiau aš nenusileidau ir greit jo namai ir darželis virto pavyzdiniais, visi vis praeidami girdavo vienaakės gaspadinės darbštumą ir miklumą. Tai jis mane išmokė neslėpti savo kairiosios akies, arba tiksliau vietos, kurioje jos nėra, o ją kaip tik laikyti atidengus, kad visi galėtų manimi grožėtis. Negaliu pasakyti, kad tai buvo lengva, net ir dabar nesijaučiu visiškai išsilaisvinusi nuo savo įgimtos dalios. Jusis manęs dažnai prašydavo jam paskaityti, nes jo akys buvo tam jau per senos, o jis taip mėgo skaityti. Sakė, kad kai buvo mažas, tėvai jam drausdavo skaityti, nes sakydavo, kad skaito tik tie, kurie yra tinginiai ir jo namuose buvusi tik Biblija ir irgi tik todėl, kad taip buvo pas visus. Jusis sakydavo, kad prieš keliaujant į Tuonelą nori, kad kas jam perskaitytų kiek galima daugiau knygų. Aš pati labai pamilau literatūrą, kurios nebuvo nei kada, nei kaip skaityti vaikų namuose. Jusis labai mėgo skandinavų mitologiją ir vis manęs prašydavo, kad jam paskaityčiau skandinavų mitus ir sagas. Jis mane lygino su vienaakiu Odinu, kuris paaukojo savo akį Mimirui, kad galėtų atsigerti iš išminties šaltinio ir pažinti pasaulį, kurį jis pats sukūrė. Jis man visada sakydavo, kad turiu dėkoti už tai, kad nesu tokia kaip kiti. Buvau nepaprastai laiminga, gyvendama jo namuose ir labai mylėjau Jusį – pirmą kartą gyvenime pajutau iš ko nors tiek meilės ir dėmesio, tačiau Jusis, deja, išgyveno tik penkerius metus ir aš likau viena. Jis man paliko visą savo turtą – namą su visais daiktais, tačiau tuomet pasaulyje jau buvo prasidėjusi suirutė ir aš nusprendžiau keliauti dar toliau į šiaurę, aplankyti senųjų vaikų namų, kuriuose praleidau savo kūdikystę, taip pat norėjau skleisti Kalevalos tradicijas, surasti žmonių, kuriuos tai domintų. Tuomet išgirdau ir apie Sapmi karalių. Kelyje link Magerojos salos ir sutikau Jiurkį, kurį iš karto be proto pamilau. Jis irgi keliavo pas Sapmi karalių, tačiau mūsų abiejų nepriėmė, kaip tau jau ir minėjome. Mes su Jiurkiu kaip ir esame dviese, na, bent jau kol kas. Per visus mūsų draugystės metus mane kankino keista nuojauta, kad Jiurkis man kažko nesako, kažką nuo manęs slepia, gal todėl, kaip jis į mane žiūrėjo, kai pirmą kartą mane pamatė, ar dėl jo užduotų klausimų, ar kad dažnai mane pavadina Tuuli... Jiurkiui medžiojant nuėjau į jo kambarį ir suradau dienoraštį, kurį, žinojau, kad jis rašo, tačiau jis jį beveik visada nešiojosi su savimi. Aš perskaičiau jį vis iš nepasitikėjimo savimi. Tačiau užtat sužinojau, kad turėjau seserį, kurią Jiurkis labai stipriai mylėjo ir tebemyli, tačiau ją paukščiai išsinešė į Tuonelą ir Jiurkis negali jos pamiršti. Iš jo dienoraščio sužinojau, kad moteriai, vardu Ristiina Vardio mieste gimė dvi dvynukės mergaitės, viena iš jų buvo sveika ir graži, tačiau kita – ne. Ta kita mergaitė ir buvau aš. Kiek žinau, iš pradžių motina norėjo mane nužudyti, išmesti į vandenį, užkasti ar nusviesti nuo olos, tačiau Kiunnaris, tėvas, pasakė motinai, kad ši nesikruvintų rankų, ir kad tai padarys jis, tačiau tikriausiai jis manęs pagailėjo ir atidavė į vaikų namus, nes visi manė, kad aš esu ne tik, kad negraži, bet būsiu ir protiškai atsilikusi. Tėvas mane išvežė naktį niekam nematant net į pačią Taną. Jis mane paliko prie vaikų namų durų žiemą. Tuo metu visiems atrodė, kad auginti vaiką, kitokį nei visi, yra blogas ženklas, prakeiksmas visam kaimui. Manau, kad man taip augti netgi buvo ir lengviau negu nekenčiamai motinos ir tėvo, ir matant kasdien vis gražėjančią savo seserį. Jos vardas buvo Tuuli. Taip mane pavadino ir Jiurkis, kai pirmą kartą išvydo. Nebegaliu toliau taip gyventi. Aš turiu palikti šitą cerkvę ir išvažiuoti kuo toliau... Jis rašo dienoraštyje, kad mano vardas yra pilkas ir prėskas, toks, kokį vos išgirdus iš karto pamiršti, o ir antrą kartą išgirdęs, vėl nebeprisimeni, kad jam šlykštu į mane žiūrėti ir kad jis tik nori, kad jam pagimdyčiau vaiką, Tuuli vaiką. Jį auginti jis nori pats vienas ir daugiau niekada nebenori manęs matyti. Aš pati niekada nemačiau savo dvynės sesers ir net nežinojau, kad tokią galiu turėti, tačiau nekenčiu jos ir savęs, nebežinau, ar bemyliu ir Jiurkį, tačiau matau, kad jis niekada jos nepamirš ir po to, ką perskaičiau, nebenoriu likti su juo. Tu sakei ne kartą, kad neturi jokio plano ir, kad nežinai, ką veiksi, pasiekusi tą vietą. Ar gali pažadėti man, kad mes dar susitiksime ir kad tu sugrįši čia?

Severija apsikabino verkiančią Piretą ir ilgai jos nepaleido, kol ji nebaigė verkti. Severija galėjo prisiekti, kad matė ašaras besisunkiančias iš vietos odoje, kurioje turėjo būti kairioji akis. Taip pat apglėbusi Piretą Severija jautė jos apvalų pilvą, kuris nepritiko prie smulkaus Piretos sudėjimo.

Kai Pireta nurimo, Severija jai pažadėjo, kad sugrįš pas ją.

– Severita, ar tavęs kažkas laukia, ar tu ko nors lauki?

– Man atrodo, kad taip.

– Tik laukimas suteikia gyvenimui prasmę, viskas yra laukimas. Aš jau matau tave grįžtančią.

– Pireta, man rodos, kad aš pažįstu žmogų, kuris yra iš Sapmi karalystės.

Jau vien to užteko, kad Piretos veidas staigiai persimainytų. Severija tęsė toliau ir papasakojo jai apie Aslaką.

Pireta Severijai davė ne tik džiovintos duonos, riešutų ir razinų, bet ir vilnones kojines, du megztinius ir slides! Severija sutiko priimti slides tik jai parodžius, kad jie tikrai turi slides sau ir šios buvo atliekamos. Severija negalėjo atsidžiaugti savo sėkme ir buvo tvirtai pasiryžusi ištesėti Piretai duotą pažadą sugrįžti. Dabar ji buvo pasirengusi keliauti toliau. Iki vietos pažymėtos žemėlapyje jai buvo likę tik vos daugiau nei 100 kilometrų.

xl

Prieš iškeliaudama iš Kilpisjervio ji dar kartą apkabino ir atsisveikino su Pireta, nes Jiurkis dar nebuvo grįžęs iš medžioklės. Ji buvo kupina jėgų ir ryžtingai grįžo į kelią, iš kurio išklydo, tolyn link Halčio, tikslas dar niekad neatrodė taip greitai pasiekiamas. Severija kartu ir norėjo, ir nenorėjo pasiekti žemėlapyje pažymėtą vietą. Nenorėjo, nes nežinojo, ką darys toliau, taip pat ją ėmė apnikti abejonės: kas bus, jeigu žemėlapyje pažymėtoje vietoje nieko neras. Ji galvojo ir galvojo apie tai ir vis kartojo, ir kartojo savo mintyse: „Kas po to? Ką tu veiksi po to? Tavęs ten niekas nelauks...“ Ją nuramindavo tik mintis, kad jos laukia Pireta. Oras buvo vaiskus ir grynas, ir ji niekur neskubėjo, mėgavosi vėju, kuris šukavo mintis, užpustytas dykumų smėlio ir sauso sniego. Kartais Severija sustodavo pasigrožėti kraštovaizdžiu, aukštais kalnais ir be kūkčiojimo iš jos akių ištrykšdavo ašaros prieš nepažįstamos planetos vaizdus. Kuo toliau ji stūmėsi su slidėmis, tuo labiau jai nyko iš galvos mintys apie tai, ką ji veiks ir kur dėsis, ar kas jos laukia. Visos dvejonės ir nuoskaudos išsilygino į vieną ilgą slidžių brydę ant sniego. Jos tikslas buvo kalnas ir sniegas. Jos džiaugsmas – jausti prie liemens medžiaginiame maišelyje džiovintų vaisių pilną maišelį. Kažkur jos mylimasis Aslakas klaidžioja ir ji su juo negali pasidalinti šiuo grožiu. Vakare ji nusprendė pamiegoti ant sniego pasistačiusi iš eglių šakų laikiną prieglobstį, krimto riešutus ir razinas, ir kaip niekada arti jautė Aslaką. Jai kartais atrodydavo anksčiau, kad jį pamesdavo iš savo minčių, tačiau ne dabar. Jis buvo su ja, Severija tai jautė:

Nuku, nuku nurmilintu,

Väsy, väsy, västäräkki.

Nuku nurmelle hyvälle,

Vaivu maalle valkialle.[5]

xli

Severija nusigavo į žemėlapyje pažymėtą vietą, nesutikusi nė vieno žmogaus, ar net neaptikusi vienišesnio kaimelio. Čiuoždama slidėmis ji matė tolyje pavienius namukus, tačiau jie jos nedomino, nes galvoje degė tik vienas tikslas, neleidžiantis per daug žvalgytis ar sustoti pailsėti ilgesniam laikui. Nors žemėlapis, kurį jį nubraižė nebuvo toks tikslus, kokį Bjartmaras buvo iš jos paėmęs, tačiau Severija buvo tikra, kad vieta žemėlapyje jau visai čia pat, ne už kalnų – ji buvo būtent už jų. Severija taip nustebo, kai jau iš toli pamatė, kad vietoje, kuri buvo raudonu taškeliu pažymėta žemėlapyje, tebuvo maža medinė trobelė, apsamanojusiu stogu, išręsta iš gulsčių apvalių rąstų, kadais nudažytų baltai ir tikriausiai susiliejusių su supančia aplinka žiemą. Severija pričiuožė ir sustojo geru atstumu nuo trobelės. Diena jau ėjo vakarop, nors to ir nebuvo galima lengvai matyti, kai saulė niekada visiškai pilnai nenusileisdavo. Ji išsitraukė žemėlapį, bet tik tam, kad žiūrėdama į jį, prisimintų senąjį savo žemėlapį, kurį buvo praradusi. Trobelė buvo apsupta kalnų, o aukščiausias iš jų buvo Halčio.

Staiga Severijai net oda nuėjo pagaugais, nes trobelėje užsižiebė šviesa. Severija sustingo ir ją sukaustė baimė. Ji vis sau kalė į galvą, kad tokį kelią sukorė, vos du kartus nenumirė – pirmą kartą nuo šalčio, o po to nuo apsinuodijimo ne tam, kad dabar dar ko nors bijotų. Šalia diržo dėkle ji segėjo aštrų peilį, slidės taip pat jai suteikė dar daugiau pasiryžimo drąsiai čiuožti link trobelės. Severija pričiuožė prie pat jos, kuri iš arti atrodė dar mažesnė, tikriausiai, jei užeitų į vidų, jai reikėtų visada stovėti susilenkus ir tik atsisėdus nereiktų kūprintis. Severija pasibeldė į trobelės duris, kurios buvo dailiai išpieštos nutrupėjusiomis įvairiaspalvėmis tulpėmis ir laukė. Valandžiukę trobelėje buvo tylu, tuomet kažkas pakilo nuo girgždinčios kėdės ar krėslo ir pasiremdamas lazdele nukrypavo prie durų, kiek luktelėjo ir jas atvėrė. Severija laikė sulaikiusi kvapą, į ją žvelgė sukrypusi ir susiraukšlėjusi senučiukė, ne aukštesnė nei metro keturiasdešimties. Severija jautėsi tikra milžine šalia jos ir net susigūžė. Neatrodė, kad senutė nori kažką pasakyti Severijai, o ir ji pati buvo netekusi žado. Senučiukė kiek atsitraukė nuo durų, atlaisvindama vietą Severijai įeiti į vidų. Ji iš karto pastebėjo, kad mažoji senučiukė greičiausiai serga sunkia sąnarių liga, jos plaštakos forma buvo pakitusi, pirštai deformavęsi ir susirietę. Jos galva, o ypač smakras ritmiškai drebėjo ir buvo sukumpęs. Severija kiek padvejojusi iš netikėtumo sustingo ir tada nusiėmė slides ir jas nepasitikėdama atrėmė į namuką, tačiau galiausiai įsinešė į vidų.

Viduje buvo tik vienas kambarys su laiptukais į viršų, kurie greičiausiai vedė į miegamąjį. Sienos, grindys ir lubos buvo išpieštos ryškiaspalvėmis gėlėmis, lapeliais ir kalnų kraštovaizdžiu. Namelyje buvo sunku rasti gėlėmis ir žaluma neišmargintą vietą. Ant sienų taip pat kabėjo paveikslai, kurie daugiausia vaizdavo tuos pačius kalnų kraštovaizdžio vaizdus, keičiantis metų laikams. Severija bandė prakalbinti senučiukę, tačiau ta tik pirštu parodė pro langelį į dangų, tada senučiukė išvirė labai skanios jonažolių arbatos, kurios išgėrus Severijos vokai iš karto ėmė lipti. Senučiukė gėrė arbatą, tapydama naują paveikslą, kuris vaizdavo kalnus ir briedžių bandą prie upės. Neatrodė, kad senutė kreiptų daug dėmesio į ją. Galiausiai ji parodė pirštu į Severiją, tada į lovą prie sienos, ir lėtai ir sunkiai užlipo laipteliais į palėpę, kur tikriausiai buvo jos miegamasis. Severija norėjo persirengti, ar bent jau iš mandagumo išsiimti savo miegmaišį ir miegoti jame, taip pat jai magėjo apžiūrėti visus paveikslus ir spalvotais ornamentais išmargintą namelio vidų, bet ji tik krito į lovą ir saldžiai ir ramiai išmiegojo, žaliais lapeliais smulkiai išsiuvinėtame patale.

xlii

Severija atsikėlė nuo ryškios saulės šviesos, kuri spigino jai į akis pro du mažyčius namelio langelius. Senutė jau sėdėjo toje pačioje vietoje kaip ir vakar, palinkusi prie kalnų kraštovaizdžio, kurį ji tapė ant kartono aliejiniais dažais. Šalia jos stovėjo puodelis arbatos. Senutė įpylė iš katiliuko ir Severijai vandens į dailų keramikinį puodelį, kuriame buvo iš anksto paruošti arbatos lapeliai, davė jai skanaus, kiek salstelėjančio pyrago su tekšių uogiene ir kai tik Severija baigė valgyti, senutė ėmė rengtis kailinius, taip leisdama Severijai suprasti, kad jos kažkur eis. Severija padėkojo senutei suomiškai, tačiau ši nieko neatsakė. Taip pat Severija nematė jokių knygų namuke.

Severija pasiėmė visus savo daiktus, o slidžių nesitvirtino prie kojų, nes senutė jų irgi neturėjo, tik prisirišo jas prie kuprinės, kad galėtų kaip galima patogiau keliauti, ar kad ir ką jos ruošėsi toliau veikti. Nors ir buvo sukumpusi ir senyva, tačiau tvirtais žingsniais senolė išėjo iš trobelės ir ėmė žygiuoti keliu, vedančiu už trobelės, rankos mostu paliepusi Severijai sekti paskui ją. Jos ėmė kulniuoti link Halčio. Severija buvo tokia pakerėta senolės, kuri atrodė silpna ir pasiligojusi, tačiau statė kojas taip vikriai ir greitai, neįsmigdama į sniegą, lyg tobulai pažinodama kiekvieną žemės kupstą ir išvagojimą, net ir pasislėpusį po sniegu. Severija būtų norėjusi užduoti senelei šimtus klausimų, tačiau jos ir toliau tylėjo. Nuo pat vakarykščio saldžiausio, kokį tik turėjo per visas kelionės dienas miego, ji visai nebegalvojo nei apie žemėlapį, nei apie Bjartmarą ar medį. Iš jos vidaus buvo išgaravusios bet kokios apniukusios mintys. Ji tik vis dar grožėjosi senelės stiprybe ir talentu, stebėjosi jos maža dailia trobele. Jai sekant paskui senutę ir kopiant į kalnus, visa aplinkui, kiekviena akimirka vėl atrodė verta patirti ir ištirti. Iš pradžių ji bandė įsiminti kelią, kuriuo jos ėjo, tačiau jis buvo toks painus, kad galiausiai Severija pasidavė ir tiesiog sekė paskui senelę per daug nesukdama sau galvos, kad nesideda kiekvienos detalės sau į atmintį. Po kiek laiko jos pasiekė šilą. Severija neturėjo laikrodžio, tačiau senutė sustojo pailsėti tik po geros valandos su puse uolaus žygiavimo. Ji prisėdo ant pusnies ir tiesiai žiūrėdama priešais save giliai alsavo. Po kokių dešimties minučių jos pakilo eiti toliau.

Dar po geros valandos pėslinimo pro medžius, Severija kažką išgirdo miške. Kažkas kirviu kirto medį. Neatrodė, kad senutę būtų kaip nors paveikęs tas garsas ar nors kiek paskatinęs suklusti. Severija žvalgydamasi aplinkui toliau sekė paskui senutę, tačiau taip ir neišvydo, kas kirto medį. Ar kažkas gyvena šitame miške? Galiausiai senutė ėmė lėtinti žingsnį, jos išėjo į properšą miške. Severija iš karto pastebėjo, kad kažkas yra apsistojęs retmėje. Ji matė laužavietę, o šalia jos iš aukštų medžio karčių ir apdėta kailiais stovėjo lavvu tipo palapinė. Taip pat šalia lavvu kažkas apsistoję miške matyt planavo statytis gyvenamąjį namą: nukirsti medžių kamienai gulėjo rietuvėmis. Severija manė, kad gal senolė vėl nori stabtelėti pailsėti, tačiau ji sulėtino žingsnį ne dėl to. Senutės veidas buvo ramus ir nerodė jokių emocijų. Ji suklupo ant kelių sniege ir Severija ne iš karto suprato, kodėl. Senelė pirštiniuotomis rankomis ėmė rausti sniegą. Rausė tol, kol iš už po iškasto sniego sluoksnio ėmė lįsti nukirstos pušies kelmas. Tada ji atsisuko į Severiją ir įdėmiai pažiūrėjusi jai į veidą iš kailinių užančio išsitraukė laiškelį ir per kairįjį petį atsikrenkštus ir riebiai nusispjovus padavė jį Severijai. Senutė kurį laiką palūkuriavo, sustūmė atgal sniegą ir apsisukusi nužingsniavo atgal, gilyn į pušyną, tikriausiai į savo namelį. Severija ją šaukė, tačiau senutė negirdėjo arba apsimetė negirdinti. Vokas buvo jau atplėštas ir Severija išėmusi iš jo laišką, jį perskaitė garsiai:

Brangi Severija,

Nepasakojau tau visko, ką žinojau apie Sapmi karalių, nes iš pat pradžių tavimi nepasitikėjau, taip pat kaip ir visais kitais mano sutiktais žmonėmis. Vėliau įsitikinau, kad tikrai nebuvai palikusi Šokančios girios šitiek metų, kiek man ir pasakojai, ir nieko nežinai apie Sapmi karaliaus užgaidą. Kai tik man parodei žemėlapį ir papasakojai apie seniausią pasaulyje medį, supratau, kad galbūt būsiu įminęs karaliaus mįslę. Mat seniausia pasaulyje liutnia, kurios jis, ar, kaip spėju, jo žyniai užsigeidė, galbūt gali būti pagaminta iš seniausio pasaulyje medžio. Žinau, kad turbūt manęs neapkęsi už tai, kad nukirtau tavąją pušį, tačiau neįsižeisk, bet nemanau, kad turi teisę ją savintis, nes sprendžiant iš senolės, kuri man parodė pušį, tokių žmonių kaip tu, kurie žinojo apie medžio vietą, turėjo būti ir daugiau. Žinau, kad niekada nebūtum man leidusi jos kirsti, todėl ir negalėjau keliauti su tavimi. Jei tik karaliui ji tiks ir jis mane priims į savo karalystę, pažadu padaryti viską, kad jei kada ir perskaitysi šį laišką, ar jei ir ne, bet sugalvosi nuvykti į Sapmi karalystę, aš padarysiu viską, kad karalius tave į ją priimtų.

Tikiuosi vis dar tavo draugas,

Bjartmaras

xliii

Severija skaitė ir skaitė laišką, kol išmoko jį mintinai. Tada įsidėjo jį atgal į voką ir nusiėmė kuprinę. Nusirišo prie jos pritvirtintą kilimėlį ir pasitiesė jį ant sniego šalia nukirstosios pušies. Ji išsitiesė ant kilimėlio ir žiūrėjo į lėtai padange plaukiančius debesis, bandydama juos mintimis stabdyti, tol, kol nebepajėgdavo išturėti atmerktų akių. Tada jas užmerkdavo ir debesų kontūrai užu užmerktų vokų sužėruodavo įkaitinta geležimi. Piretos duoti rūbai kūnui neleido šalti ir bent kurį laiką ji galėjo nesukti sau galvos dėl atšiauraus oro ir toliau stabdyti debesis. Severijai taip gulint užsimerkus ir ilsinant akis, ji išgirdo iš tolumos ataidinčius žingsnius. Kažkas lėtai pūkšė garsiai alsuodamas, atrodė, lyg ką sunkiai tempdamas. Severijos kūnas suakmenijo, nes alsavimas, kurį ji girdėjo ataidint iš tolio, jai buvo pažįstamas. Ji neišdrįso atsimerkti net kai pajuto, kai išgirdo, kaip alsuojantis žmogus nusimetė kažką sunkaus sau nuo pečių ir sniegą girgždinančios pėdos ėmė sparčiai link jos artėti, o priėjusios sustojo prie pat jos galvos. Severija galėjo visu kūnu jausti žmogaus šilumą ir artumą, jam kiek palinkus virš jos. Ji vis dar gulėjo užsimerkusi ir nejudėdama, tačiau jos akys jau buvo pailsėjusios ir ji turėjo jas atmerkti. Dangaus žydrynėje ji išvydo į ją žvelgiantį ir besišypsantį Aslaką.

Severijai nesisapnavo. Lengva lyg žolės stiebas ji pakilo nuo žemės. Visi klausimai ir mintys išgaravo ir Severija nebegalvojo apie nieką kitą, tik visu kūnu tyrė jo linkius ir kvėpavo į plaučius tik jo vienintelio kvapą.

Šypsodamasis jis nusivedė Severiją į savo lavvu ir parodė jos laišką. Severija suprato, kad greičiausiai jie bus prasilenkę, gal tik viena diena. Paaiškėjo, kad kai tik jis perskaitė Severijos laišką, iš karto nukeliavo prie Halčio, tačiau nebespėjo išgelbėti medžio, jis jau buvo nukirstas. Dabar jis laukė Severijos ir net pradėjo statyti jiems namus.

– Tačiau kaip tu juose gyvensi, jeigu esi priverstas visada keliauti? – nerimastingai paklausė Aslako Severija.

– Aš nebesu, – tiesiai į jos akis žiūrėdamas jai atsakė Aslakas ir leido jai viską suprasti.

Jiedu išėjo į mišką ir ieškojo didelių akmenų, kuriuos kartu rideno, kol sustūmė iš jų ratą aplink seniausią pasaulio medį. Aslakas užkūrė šalia palapinės laužą ir jiedu iš pradžių pavalgė, o tada ilsėjosi lauke jam grojant liutnia. Severija ir Aslakas sutarė, kad keliaus kartu, bandydami surasti daugiau žmonių, kurie norėtų kraustytis gyventi prie Halčio ir kurti miestą, į kurį bus priimami visi. Severija papasakojo Aslakui, kad vieną iš jų ji jau pažįsta ir jie pirmiausia gali traukti į Kilpisjarvį.

Aslakas ir Severija ilgai tylėjo negalėdami atsižiūrėti viens į kitą. Vėliau susikibę rankomis jie atsistojo akmeninio rato viduryje, sukosi aplink nukirstojo medžio kamieną ratu ir laikė vienas kitą apkabinę tol, kol jų kūnai virto iš vieno kamieno augančiais medžiais.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt

Išnašos

[1]

Labas, mano vardas Pireta.  (iš kvenų k.)

[2]

Aš esu kvenė ir kalbu kveniškai. Ar jūs kalbate suomiškai? (iš kvenų k.)

[3]

Kalbu. (iš suom.)

[4]

Dieve, padėk (iš suom.)

[5]

Miki, miki, paukštužėle,

ilsėkis, nuvarginta kielele.

Miegoki tu saldžiai pievelėj,

gulkis ant minkštos žemelės. (iš suom.)

Knygos rėmėjas