Bernardas Gailius

TEISINGAS GYVENIMAS

Esė

Viršelis – Laimis Kosevičius

Autoriaus redakcija

ISBN 978-609-8245-01-1

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2019

Autoriaus žodis

Teisingai gyventi nori visi, taip pat ir aš. Dėl vadinamosios gyvenimo kokybės žmonės laikosi dietos ir badauja, mokosi teisingai maistą ruošti ir teisingai jį kramtyti, leidžiasi ne tik masažuojami ir tepami keisčiausiais dalykais, bet ir badomi, pešiojami, kramtomi ir kitaip apdorojami kitų žmonių ir net gyvūnų.

Siekis teisingai gyventi yra taip giliai įaugęs pačioje žmogaus prigimtyje, kad jo niekas negali paneigti. Visus mus kamuoja nerimas, kurio norime atsikratyti, todėl ieškome vis naujų kokybiško gyvenimo receptų. Net ir sutelkęs visą pozityvią ENERGIJĄ ir susikoncentravęs JĖGOS akimirkoje, kuri yra DABAR, žmogus negali išsivaduoti iš savo siekio teisingai gyventi.

Todėl bandymas atsakyti į klausimą, kaip reikia gyventi teisingai, jokiu būdu nėra beprasmiškas. Priešingai, atsakymas į šį klausimą teikia didžiulę jėgą ir gali žmones sutelkti. Net ir prastas atsakymas į klausimą, kaip teisingai gyventi, sutraukia minias, kaip liudija įvairiausių sektų istorijos.

Tai būtina suvokti kaip politinį veiksnį – valstybei svarbu, kokie receptai telkia jos piliečius. Nes kai kurios teisingo gyvenimo pamokos gali kelti didelę grėsmę – komunistai irgi norėjo padėti žmonėms teisingai gyventi.

Tačiau teisingo gyvenimo iššūkį tenka priimti ir asmeniškai. Man teisingai gyventi reiškia, visų pirma, ieškoti įžvalgų ir atsakymų mane supančioje tikrovėje. Visada prisiminsiu garsaus valstybininko pastabą: „Ko neprisimeni – tas nesvarbu“. Iš tikrųjų svarbūs dalykai yra aplink mus čia ir dabar. Beveik visada jų praeitį galima nuspėti, išvesti iš jų dabarties.

Nesakau, kad istorija nesvarbi. Ji – ne tik kitų, bet ir mano paties gyvenimo mokytoja. Ji įkvepia ir suteikia kontekstą. Bet istorijoje nėra atsakymo į klausimą, kaip teisingai gyventi. Nėra jokio aukso amžiaus, iš kurio galėtume visko išmokti. Vienintelis teisingas kelias į ateitį eina per atpažintą dabartį.

Taip ir gimė ši knyga – siekiant dabartį atpažinti. Už man suteiktą galimybę esu labai dėkingas portalui „15min“ ir asmeniškai Rimvydui Valatkai, kuris jau per pirmuosius mūsų pokalbius sakė: „Rašyk apie ką nori“. Klausiau jo patarimo, dar nesuvokdamas, kad taip kuriu savo ateitį.

Dėkoju ir leidyklai „Naujas vardas“ bei jos vadovui Liutaurui Leščinskui. Nuostabu, kad šią knygą žmonės gali skaityti nemokamai. Pats visada labai vertinau nemokamus patarimus.

Nereikia nė sakyti, kokią jaukią užuovėją mano gyvenimui ir kūrybai teikia Gailių klano „stogas“. Atskirai norėčiau padėkoti kantriems kritikams, kuriems mano tekstus tenka perskaityti dar ne visai tobulus: Inesai ir mano tėvams.

Savo vaikams, kurie augo ir net gimė gimstant šiai knygai, noriu pasakyti, jog nuolat, tarsi su „Fortnite“ monstrais, koviausi su mūzomis, besikėsinančiomis atimti iš jų tėtį. Tai, kas šioje kovoje buvo prarasta, tikiuosi vieną dieną sugražinti. Galbūt, kai dar labiau paaugsite, ir jūs skaitysite „Teisingą gyvenimą“ ir dėl to gyvensite teisingiau.

To linkiu ne tik savo vaikams. Jei nors vienas žmogus - Tu, kuris dabar skaitai, manęs paklausęs pradėsi teisingai gyventi, tikslas bus pasiektas. Kaip jau sakiau, teisingai gyventi nori visi. Net tie, kurie sako, kad tai neįmanoma.

Bernardas Gailius

2019-02-08

Leidėjų žodis

Jei mėgstate draugų kompanijoje papolitikuoti arba pasiginčyti su televizijos žinių vedėju, bet pajutote, kad ėmėte kartoti vakarykščius pavyzdžius ir argumentus, o naujų ieškoti nėra kada, nes reikėtų kiauras paras naršyti internete ar ištisas naktis skaityti ilgas ir nuobodžias akademikų monografijas be paveikslėlių, žinokite, kad visa tai už jus jau padarė dr. Bernardas Gailius. Ir parašė šūsnį esė, kurias sudėjo į knygą „Teisingas gyvenimas“. 

Obama ir Putinas, Šventasis Tėvas ir Platonas, Talibanas ir Artūras Račas, gėjai ir Mantas Adomėnas, – niekas nepraslydo pro žvitrias jauno autoriaus akis. Neilgi tekstai, saikingai atskiesti citatų ir gausiai pagardinti laisvo mintijimo sultimis, padės jums surasti naujų temų ir argumentų išsamiems pokalbiams bičiulių draugijoje.

Kaip sprendžia Dievas?

Kur gyvena elitas?

Kas yra elitas, lengviau paklausti nei atsakyti. Kol visuomenė buvo aristokratiška, aukštuomenė savaime išsiskyrė. Tas gyvenimo būdas turėjo įvairiausių plačiai aprašytų trūkumų, tačiau tuomet elitui nekilo nei identifikacijos, nei saviidentifikacijos problemų. Pakanka tik labai paviršutiniškai susipažinti su Viduramžių ar Renesanso raštais apie aukštuomenę ir tampa aišku, kad tuomet diskutuota ne dėl to, kas yra elitas, o tik dėl to, kaip reikia gyventi, kai elitui priklausai. Tas šimtus metų apmąstytas ir grūdintas gyvenimo būdas vėliau iškentė revoliucijas, visuotinę panieką, patyčias ir represijas ir šiandien pasiekęs mus nenustoja kerėti savo aštriu kilnumu. Įsimintina, pavyzdžiui, vienos pagyvenusios XX a. pradžios Vilniaus ponios jaunesnei damai pasakyta pastaba, kad "nervus gali turėti tik tarnaitės".

Tačiau stojus demokratijai visuomenės struktūra, kuri iki tol atrodė labai aiški, staiga sugriuvo. Suprantama, kad žmonės pasimetė ir pradėjo iš naujo svarstyti, kas yra kas. Ištisi mokslai (pvz., sociologija) buvo sukurti iš esmės tik tam, kad paaiškintų naujas taisykles ir nustatytų, kas lemia padėtį visuomenėje. Konkrečiai elito klausimu mąstytojai taip pat pradėjo nebesutarti. Pavyzdžiui, Alexis de Tocqueville stebėdamas demokratiją Amerikoje nusprendė, kad tokioje visuomenėje teisininkų sluoksnis tampa natūraliu elitu, nes yra "kilme artimas liaudžiai, o papročiais – aristokratijai". Šis pastebėjimas labai įdomus ir šiandien, tačiau panašu, kad iš esmės klausimo neišsprendžia. Nepanašu, kad diskusiją dėl elito būtų pavykę vaisingai užbaigti ir XX a. elito teoretikams, sugalvojusiems ištisą elitų sistemą. Ir, žinoma, negalima nepaminėti Leo Strausso, kuris šiuos svarstymus nunešė labai toli į priekį pastebėdamas, kad klasikinis išsilavinimas (vadinamųjų laisvųjų menų studijos, tai, ką mes turbūt vadintume humanitariniais mokslais) suformuoja ne tik intelektualinį elitą. Kaip sakė Straussas, visais laikais buvo du tikro džentelmeno verti užsiėmimai – politika ir filosofija.

Vis dėlto, žvelgiant istoriškai, elitą formuoja ne tiek išsilavinimas, kiek šeima ir religija. Būtent šie du faktoriai paaiškina ypatingo tipo žmogaus atsiradimą. Elito atstovui visada svarbus sąmoningai suvoktas istoriškumas, kurį be tinkamos šeimos labai sunku įgyti. Kita vertus, elitas taip pat išsiskiria ir ypatinga morale, tam tikromis teisingo gyvenimo taisyklėmis, kurių pagrindas beveik visuomet yra religinis. Ne visuomenės nuomonė ir net ne konkrečios gyvenimo aplinkybės lemia (turėtų lemti) elito nario pasirinkimus ir elgesį. Jis daro tai, ką daro, dėl kažko, kas yra daug svarbiau už žmones ir pasaulį, dėl kažko, ką ne visi kiti sugeba suprasti (taip atsiranda esminis elito bruožas – jo išskirtinumas). Ilgą laiką nieko negalėjo būti svarbiau už Dievą ir visas aukštuomenės gyvenimas (ar, sakykime, idealus to gyvenimo modelis) galėjo būti apibūdintas kaip labai ilga malda. Tačiau ir Nietsche simboliškai paskelbus Dievo mirtį, religinė elito pusė nepraranda aktualumo. Net liberalųjį ir komunistinį elitą formavo ir tebeformuoja šeima ir religiją pakeitusi ideologija – liberalizmas ar komunizmas.

Tačiau šeima, religija, išsilavinimu, pinigais ar dar kokiu kitokiu masalu masinamas elitas vis dėlto išsprūsta iš tyrinėtojų tinklų. Net ir suformulavęs kokią nors savarankišką nuomonę, žmogus negali pasakyti, kad turi elitą savo rankose. Niekas nežino, kur gyvena elitas. Geriausias to įrodymas – prieš elitą nukreiptos represijos, pavyzdžiui, sovietmetis Lietuvoje. Nesunku įsitikinti, kad kai kurių represuotųjų buvo galima visai nerepresuoti. Kita vertus, dalis tų, kurie represijų išvengė, sovietams pakenkė labiausiai. Tai buvo ne vien atsitiktinės, bet ir sisteminės klaidos, kilusios dėl netikslaus elito apibrėžimo.

Vis dėlto ir sociologai teoretikai, ir sovietai praktikai aiškiai juto, kad elitas yra susijęs su valstybe. Matyt, elitą ir valstybę sieja tos pačios giliai nuo mūsų paslėptos šaknys, kurių nė vienam valstybės kilmės teoretikui dar nepavyko kaip reikiant atkapstyti. Kita vertus, gana akivaizdu ir tai, kad elito išvaizda, taip sakant, labiausiai priklauso nuo politinės santvarkos. Demokratija ir aristokratija viena kitai prieštarauja, dėl to beveik niekas neabejoja. Taigi tikrasis šiandienos klausimas yra toks: ar egzistuoja konkrečiose valstybėse demokratinis elitas ir jei taip, tai kur, taip sakant, jis gyvena? Manau, kad atsakymas į šį klausimą išryškėja tik apšvietus tautos suvereniteto paslaptį.

Mes prastai ir paviršutiniškai suvokiame tautos suverenitetą. Dažniausiai jį įsivaizduojame kaip nematomą referendumą. Taigi, atsisakome klasikų tvirtinimo, kad suverenitetas nedalomas, ir manome aukščiausią valstybės valdžią esant padalintą į gausybę smulkių dalelių. Tai, be kita ko, skatina mus būti ir menkai atsakingais piliečiais (kad ir ką kas kalbėtų, niekas nepasikeis, jei visoje toje košėje nebus mano grūdelio). Tinkamai suvokti tautos suverenitetą mums kliudo ir jo kaip neiginio paveikslas. Nuo pat Prancūzijos revoliucijos tautos suverenitetas mums reiškia "ne" karaliaus valdžiai.

Tačiau iš tikrųjų tautos suverenitetas nepanaikina ir net "neištirpdo" karališkos valdžios. Tiksliau yra įsivaizduoti, kad ši valdžia pasidaugina. Jei suverenitetas nedalomas, tai reiškia, kad jo po vienodai priklauso visiems politinės tautos nariams. Ne tarp mūsų nebelieka karalių, o mes kiekvienas tampame karaliumi. Tai reiškia, kad valstybės likimas, gyvenimas ir "kryptis" kažkur giliai pačioje esmėje tampa priklausomas nuo kiekvieno iš mūsų kasdieninių pasirinkimų.

Tai nėra lengva suprasti, to negali gyvai ir aktyviai suvokti kiekvienas žmogus ir kaip tik dėl to toks suvokimas yra raktas į demokratinį elitą. Elitą šiandien sudaro tie, kas giliai ir aiškiai supranta savo reikšmę valstybėje. Jie žino, kokia neišmatuojama yra karališka atsakomybė. Jie žino, kad privalo nepalikti bombarduojamo Londono kartu su Jurgiu VI ir karaliene Elžbieta, kad privalo patys vesti savo kariuomenę į pergalingą mūšį su Henriku V ar net kopti ant ešafoto su bailoku, bet didvyrio mirtimi mirusiu Liudviku XVI. Tai nebūtinai reiškia, kad visi šie žmonės taip ir padarytų. Elito gyvenimas visada buvo ir šiandien tebėra skausmingas pareigos priešpastatymas savo galimybėms. Elito kasdienybė yra kraštutinių situacijų apmąstymas, puikiai suprantant, kad daugybė (galbūt, daug laimingesnių) kitų žmonių reikalui esant savo pareigą įvykdytų savaime, intuityviai, negalvodami apie ją ir jos net kaip reikiant nesuvokdami.

Tačiau nepaisant tikrų lemiamų pasirinkimų, kurių daugeliui taip ir netenka padaryti, elitas net ir demokratinėje visuomenėje svarbus pačiu savo egzistavimu. Visos visuomenės gyvena pavyzdžiu. Žmonės arba siekia kažko, kas pranoksta šį pasaulį, arba nori būti panašūs į kitus žmones. Todėl elitas įtakoja tikrąją politinės tautos reikšmę valstybėje labai panašiai, kaip pop muzikantai nulemia madas.

Tokia minčių eiga, žinoma, savaime veda prie vadinamojo pilietinio ugdymo temos. Šiandien, regis, mes vis dar nenustojame puoselėti vilčių apie masių ugdymą ir masių patriotizmą. Tokio ugdymo rezultatas labai abejotinas, nes daugeliui žmonių visai nereikia sąmoningai suvokti savo pareigos, kad ją įvykdytų. Tai - vienas iš paslaptingiausių tautos suvereniteto paradoksų. Kita vertus, o gal kaip tik dėl to, visokios "pilietinės visuomenės" iniciatyvos dažniausiai tampa tik lengvu būdu užsidirbti apsukruoliams ir patogiu instrumentu demagogams. Tai jau pradeda suprasti ne tik patys "pilietinės visuomenės" piliečiai, bet ir panašius projektus išlaikantys rėmėjai. Siekdama ugdyti elitą valstybė turi investuoti į filosofiją, istoriją, teologiją ir kitus fundamentalius humanitarinius mokslus, nes tik jie gali padėti ieškančiam žmogui protu atrasti save ir pasaulį. Bet, beje, gali ir nepadėti, jokios rezultato garantijos čia nėra. Iš esmės tai – vilties investicija, o ne apsipirkimas "elito turguje". Tačiau visų pirma, dar prieš pradedant taip mąstyti, reikia nustoti bijoti išskirtinių žmonių. Šios baimės Lietuvai kol kas dar yra sunku nusikratyti.

Taigi, kur, kaip sakoma, yra esmė? Kur gyvena elitas? Žinoma, "mūse". Bet ne visuose "musyse".

2012-09-13

Kalbėti politiką

Kaip visada prieš rinkimus, politikos apžvalgininkų diskusijose jau spėjo atsirasti pažįstama gaidelė. Girdi, viskas bus gerai, kai rinkėjai pagaliau išmoks protingai rinktis ir įvertins partijų programas – jų tikruosius tikslus, ne vien lyderių grožį ir pan. Žinoma, Lietuva – jauna valstybė, jai dar tik dvidešimt, akivaizdu, kad rinkėjai čia nebrandūs. Manau, kad dar apie dvidešimt metų bus galima prieš rinkimus panašiai pašnekėti. Tuomet jau turbūt būsime pasiekę XX a. Europos valstybių brandos vidurkį ir turėsime sugalvoti kokį nors naują paaiškinimą. Nes labai abejotina, kad rinkėjai pradės skaityti partijų programas.

Sprendžiu, kaip sakoma, pagal save. Nesidrovėdamas pripažįstu, kad nė vienos partijos programos nesu skaitęs ir per artimiausius dvidešimt metų neketinu perskaityti. Jau nekalbant apie tai, kiek laiko reikia turėti tokiems skaitinėjimams, išsidėlioti prieš save partijų programas, jas lyginti ir svarstyti, kurios labiausiai pageidaučiau kitą politinį sezoną, man atrodytų labai keista (keista kaip weird ar bizarre, o ne šiaip strange). Politika – ne restoranas. Politika, kaip pasakytų Carlas Schmittas, yra gyvenimo ir mirties klausimas. Čia reikia rimtesnių paskatų ir argumentų nei partijų programos.

Partijų programų mitas yra senesnis už šiuolaikinę demokratiją, už Prancūzų revoliuciją ir tam tikra prasme net už Apšvietos epochą. Šis mitas priklauso racionalizmo mitologijai. Jos esmė – žmogus priima sprendimus gerai apgalvojęs. Kuo geriau apgalvoja, tuo teisingiau sprendžia. Jei turėtų pakankamai informacijos, laiko ir netingėtų pagalvoti, žmogus priimtų vien tik teisingus sprendimus (taigi, būtų kaip Dievas – štai taip mitai mus ir veda paslaptingais takais, nuo vieno prie kito ir...).

Kaip ir daugelio "izmų", didžiausia racionalizmo problema yra tikrovė. Iš pradžių žmonėms trūko proto – juos reikėjo apšviesti. Paskui jiems trūko informacijos – reikalauta viešumo. Šiandien, kai visi tarsi apsišvietę ir turi kiek nori informacijos, pradeda aiškėti, kad trūksta laiko. Ir taip išeina, kad per visus tuos racionalistinės kovos amžius daugumą sprendimų žmonės vis tiek priima neracionaliai. Dar daugiau – nepanašu, kad ateityje ryškėtų kokia nors kitokia perspektyva. Kaip minėjau, netikiu, kad per artimiausius dvidešimt metų partijų programų skaitytojų ratas labai išsiplės.

Iš tikrųjų partijų programos visuomenėje užima panašią vietą, kaip politologijos vadovėliai. Jos rašomos tam, kad nebūtų skaitomos, nors tai žinoma nereiškia, kad jų tiesiogine prasme niekas neskaito. Viską, kas parašyta, kas nors perskaito. Partijų programas ir politologijos vadovėlius žmonės skaito dėl dviejų priežasčių. Dažniausiai – iš didelio reikalo (toks darbas arba reikia baigti TSPMI). Kitais atvejais (be abejo, rečiau) šio tipo "literatūros" skaitymą lemia pačių skaitytojų nuobodumas – skaitydami tariamai rimtas knygas jie tampa reikšmingesni sau (nors dažniausiai ne kitiems).

Vis dėlto, jei politologijos vadovėliai tėra didelės žalos nepadarantis visuomenės gyvenimo priedėlis, partijų programos gali pakenkti daug labiau. Patyrusiam melagiui nėra nieko parankiau už išoriškai solidų veikalą, kurio niekas neskaito. Tokiu veikalu visada saugu pasiremti, pagrindžiant savo poziciją. Prisiminkite, kaip būdavo cituojami Lenino raštai. Panašiai galima nukreipti pašnekovus ir į partijos programą. "Mūsų programoje yra aiškiai atsakyta į visus jūsų šiuo metu užduodamus klausimus. Mūsų progamoje yra aiškiai išdėstyta, argumentuota ir įrodyta, kad tik mūsų partija yra pajėgi išgelbėti Lietuvą nuo tos krizės, kurioje šiandien esame atsidūrę". Ar kaip nors panašiai. Gali nebūti nei krizės, nei atsakymų į klausimus, o vis tiek skambės įtikinamai.

Kaip mes iš tikrųjų renkamės rinkimuose, ar kada nors apie tai susimąstėte? Pabandykite atsakyti sau. Atmeskite atsakymus, kuriuos sakote kitiems, jie nepaliečia esmės, jie yra paaiškinimai, o ne atsakymai. Drąsiai ženkite gilyn, palieskite esmę, kodėl balsuojate už...? Sunku pasakyti, tiesa? Turėtų būti nelegva. Momentas balsavimo kabinoje yra labai paslaptingas, nors dažniausiai pralekia nepastebėtas. Jei kas nors atliktų socio-psichologinį politinių rinkėjų tyrimą, tai, manau, sulauktų labai netikėtų rezultatų. Mat per rinkimus pilietis pasinaudoja savo tikrąja galia. Ji nėra racionali, greičiau stebuklinga.

Tačiau paprastumo dėlei čia sakykime, kad per rinkimus renkamės intuityviai. Iš esmės mes ieškome žmogaus ar žmonių, kurie tiesiogine prasme mums parodytų save ir įtikintų, kad jais galime pasitikėti. Būtent žmonių pasitikėjimas yra tai, kas laimima rinkimuose. O pasitikėjimą, priešingai populiariam įsitikinimui, kuria ne programa.

Juk kokią nors labiau apibrėžtą programą gali turėti tik tas, kas nori tęsti darbą valdžioje. Jis gal ir gali įvardyti projektus, kuriuos tikisi užbaigti ir pan. Bet ir tokiu atveju ateitis yra per daug nenuspėjama, kad būtų prasminga ją konkretizuoti kaip programą. O kandidatai, kurie buvo opozicijoje, ar politikos naujokai apskritai negali turėti programos, nes nežino tikrosios padėties. Juk iš tikrųjų mes į valdžią norime išrinkti ne tuos žmones, kurie tariamai iš anksto žino, ką daryti. Norime išrinkti tokius, kurie tikrai žinos, ką daryti, kai tas klausimas iškils, taip sakant, realiuoju laiku. Taigi daug svarbiau už bet kokią programą yra žmogaus pasaulėžiūra, jo sugebėjimas pažinti ir įvertinti tikrovę, jo ankstesni darbai ir užsiėmimai. Visa tai atsiskleidžia, kai toks žmogus kalba savo politiką.

Politiką, kaip ir viską, žinoma, pirmiausia reikia daryti. Bet beveik taip pat svarbu yra mokėti ją pasakyti. Sugebėti kalbėti politiką yra daugiau nei sugebėti išreikšti savo pažiūras ar apmąstyti kitų žmonių veiklą. Kalbėti politiką moka tas, kas gali daugybę prasmių talpinančią mintį išreikšti taip, kad ji taptų skaidri. Kaip garsiojoje Winstono Churchillio frazėje apie Antrąjį pasaulinį karą: "Pergalė – vienintelis būdas išgyventi". Arba taip, kaip man teko girdėti kalbant Rusijos-Gruzijos karo metu: "Dabar svarbiausi du dalykai – pinigai ir Amerika".

Taip mąstant kyla pagunda pervertinti retoriką, todėl į ją reikia atkreipti atskirą dėmesį. Retorika yra labai paradoksali. Ji tik atrodo atskiriama nuo turinio. Daug dažniau ji turinį pabrėžia ir išryškina, gal kartais net pačiam autoriui to nenorint. Pavyzdžiui, nepriklausomas kandidatas Šarūnas Navickis pasirinko netikėtą metodą ir savo programą parašė eilėmis. Ją nėra sunku net ir visą perskaityti (šiuo požiūriu tai tikrai naujas žodis Lietuvos politikoje ir galbūt net permainos į gera). Vis dėlto čia priminsiu tik dažniausiai cituojamą vietą:

Kai lygini save ir bankininką storą,
Palūkanų kieta virve apraizgiusį valstybės kaklą
Ir vedantį kiekvieną mūsų į bankrotą...
Gana mus kvailinti lyg bandą aklą,
Praradusią bet kokį protą!

XIX a. pabaigoje ar XX a. pradžioje rinkėjai tokias eiles neklysdami priskirtų komunistų partijai. Ką apie jas manyti šiandien? Kadangi niekada neslėpiau savo antipatijos komunizmui, tai, tikriausiai, galiu sau leisti pasakyti, jog neverta balsuoti už Šarūną Navickį. Bet dar mažiau verta už jį balsuoti, jei jis nėra komunistas, o tik mano, kad šiais krizės laikais communism sells.

Atkreipkite dėmesį, kad žmonės labai retai pasirenka tikrus demagogus – tuos, kurie neturi jokio turinio (beveik jokio turinio – kokį nors juk visi turi). Tuos, kurie tikisi laimėti grynomis manipuliacijomis. Lietuvoje tai pasisekė iš esmės tik Rolandui Paksui. Per šiuos rinkimus tai, matyt, ir vėl nepasiseks – šį kartą "sąrašų" autoriams, kurie, ko gero, net patys įsivaizduoja, kad išjudino minias.

Visus kitus politikus, net ir tuos, kurių jūs nemėgstate, žmonės renkasi dėl turinio. Kitaip tariant, ne dėl to, kad tie politikai sėkmingai save nuslėpė, o dėl to, kad tie politikai sėkmingai save parodė. Nepamirškite, kad blogis taip pat traukia. Jis taip pat pasirenkamas dėl to, kas jis yra.

Trumpai tariant, štai ko mes norime iš politikų: kad jie galvotų, darytų ir kalbėtų politiką. Tokią, kokią turi. Mes ir be programų mokėsime išsirinkti.

2012-09-19

Darbas ant popieriaus

Ar buvo taip, kad draudimas dirbti daugiau nei 1,5 etato sutrukdė jums dalyvauti svarbiame ir pelningame projekte? Ar kada nors atrodė, kad savo darbo vietoje laiką leidžiate tuščiai, nors galėtumėte jį panaudoti labai prasmingai? Beveik neabejoju, kad tai arba ką nors panašaus patyrėte. Visi esame vis labiau nuo savo laikų atsiliekančios darbo teisės aukos.

Šiuolaikinė (ją vis dar taip vadina) Europos darbo teisė atsirado vadinamosios pramonės revoliucijos laikais, kai socialdemokratų ir krikdemų atstovaujami darbininkai kovojo už savo teises. Ta permainingai vykusi kova ne tik esmingai įtakojo visą XX a. politikos raidą, bet ir pagimdė sistemą, turinčią suderinti nesuderinamus darbdavių ir darbuotojų interesus. Interesą išnaudoti, bet nemokėti, ir interesą nedirbti, bet uždirbti. Tai nelengva, visiems tinkamo varianto tokiu atveju nesugalvosi, gali sukurti tik visiems pakenčiamai netinkamą. Darbo teisė taip ir veikė. Taip atsirado darbo laiko ribojimas, minimalus atlyginimas, darbo krūvio matavimo vienetas – etatas, kolektyvinė sutartis, profsąjungos ir darbdavių asociacijos. Kadangi kovos pradžioje darbininkų padėtis dažnai tikrai būdavo apverktina, tai gali susidaryti įspūdis, kad darbo teisė jiems darėsi vis palankesnė (darbo laikas vis trumpėjo, atostogos – ilgėjo ir pan.). Tačiau darbdaviai, kurie demokratiškose valstybėse buvo stipresnė interesų grupė (šiaip ar taip – partijų rėmėjai), taip pat šį tą išsikovojo. Tik jų pergalės menkiau pastebimos. Jos dažniausiai reiškė, kad pavyko užkirsti kelią kokiai nors tinginiams dar palankesnei alternatyvai. Nors labai greitai išryškėjo šito keisto kompromiso trūkumai (pavyzdžiui, tingintis dirbti gali virsti profsąjungų aktyvistu ir tapti darbdaviui neįveikiamas), Europos darbo teisė veikė. Daugeliui žmonių ji gyvenimą palengvino ir padarė teisingesnį.

Vis dėlto negali būti nieko amžina ir visai nesunku pastebėti, kad darbo teisė visiškai suseno. Darbdaviams ji seniai netinkama, jie jau nebeprisimena, kada galėjo nevykėlius ir tinginius atleisti arba, pavyzdžiui, perpus sumažinti jiems atlyginimą. Tačiau šiandien darbo teisė vis menkiau tinka patiems darbuotojams. Kodėl?

Reikalas tas, kad įsibėgėjant XX a. žmonės visą pasaulį pradėjo suvokti turgaus ir fabriko matais. Komunizmas ar liberalų išsvajota atviroji visuomenė, ačiū Dievui, taip ir nebuvo sukurti. Bet rinkos ekonomiką ir darbo teisę Vakarų žmonija tikrai ėmė suvokti kaip visoms savo ligoms gydyti tinkamus vaistus. Jūs juk negalite įsivaizduoti, kad kas nors galėtų būti įdarbintas be jokio etato, tiesa? Jeigu klausiate „O kaip reikėtų skaičiuoti krūvį?“, tai pats sau parodote, kaip giliai šiuolaikinėje sąmonėje yra įrėžtas įsitikinimas, kad darbo teisė – mūsų vienintelė išeitis. Kitoks pasaulis paprasčiausiai neįsivaizduojamas. Taigi, panašiai, kaip paklausos ir pasiūlos, darbuotojo ir darbdavio sąvokos pradėjo veikti vis įvairesnes gyvenimo sritis. Daugiau kaip šimtmetis praėjo, kol išryškėjo šios tariamos panacėjos šalutinis poveikis.

Darbo teisė pradeda šlubuoti, kai tik peržengia fabriko slenkstį. Mat darbininko darbas ir jo rezultatas yra labai konkretūs, jie lengvai suskaičiuojami. Bet vos tik darbas tampa ne taip paprastai išmatuojamas, praranda prasmę kertinė darbo teisės sąvoka – etatas. Todėl jau valstybės tarnyboje (srityje, kuri, tiesą sakant, turi savarankišką istorinę raidą, savą idėjinį pagrindą, kuriai visai nebūtini fabriko matai) darbo teisės principų taikymas sukelia keistų situacijų. Kiekvienas valstybės tarnautojas pats puikiai žino, kiek laiko jis tuščiai iššvaisto. Tačiau išties komiška darbo teisė tampa tada, kai pasiekia, pavyzdžiui, universitetą.

Iš pirmo žvilgsnio nėra neįmanoma universitetą suvokti kaip fabriką. Tai ir buvo didžioji intelektualinė pagunda. Argi dėstytojai nedirba? Dirba. Argi neturi darbdavių? Turi. Argi nereikia dėstytojų apsaugoti nuo atleidimo iš darbo ir kitų gyvenimo negandų? Reikia, ypač kai kuriuos. Dėstytojų darbo krūvis, kaip tyčia, irgi atrodo nesunkiai apskaičiuojamas (jis taip ir skaičiuojamas): paskaitų valandomis, baigiamaisiais darbais, disertacijomis, iš dalies – moksliniais straipsniais. Tačiau visa tai – tik optinė apgaulė. Superdarbininkas Petras ir tinginys Bernardas fabrike galbūt susilauks skirtingos šlovės, pripažinimo ir sėkmės, tačiau už fabriko ribų jų darbo rezultatas menkai skirsis. Labai tikėtina, kad tinginio pagaminta detalė neturės esminės įtakos prietaiso kokybei. Tuo tarpu superprofesoriaus ir profesoriaus-šarlatano paskaitų kokybė ir jų pasekmės yra iš esmės nepalyginamos. O pagal popierius jie lygūs. Manote, tai beviltiška situacija? Kūribingiems žmonėms nebūna beviltiškų situacijų, todėl geras administratorius, žinoma, ras išeitį. Superprofesorių reikia apkrauti visais įmanomais priedais, premijomis, dar geriau, įtraukti į kokius nors projektus, kuriuose jis dirbtų nelabai apibrėžtą darbą. Taip atlyginant už fiktyvų darbą ir tariamus nuopelnus iš tikrųjų atlyginama už tikrą kokybę ir reputaciją. Nesąmonė kažkokia, jeigu pažvelgi iš šono...

Bet tiek to. Profesorių Europoje ne tiek jau daug. Svarbiau tai, kad senajame žemyne lieka vis mažiau tikrų darbininkų. Daugelis žmonių čia seniai nieko nebegamina ir apskritai fizinio darbo nedirba. Jie arba aptarnauja, arba kuria, arba vadovauja. Nė vienos iš šių veiklos formų darbo teisė nesugeba tinkamai aprašyti ir sureguliuoti. Nėra padarytų daiktų kiekio, nėra normos, nėra etato – ir visa sistema griūna. Tiksliau, negriūna, o tampa beviltiškai iškraipyta ir apsunkina žmonių gyvenimą.

Prasidėjus pastarajai ekonomikos krizei, daug pasakyta apie tai, kad šiuolaikinė problema yra ne darbuotojų išnaudojimas, o jų tingėjimas, kad gerovės valstybė sukūrė per daug palankias darbininkams sąlygas, kad žmonės tiesiog nustojo pakankamai gaminti. Tačiau tai nėra vien tik svarstyklių persisvėrimas į kitą pusę negu XIX a. Įvyko svarbūs kokybiniai pokyčiai visuomenėje. Pokyčiai, kuriuos dar tik pradedame pastebėti. Apsidairykite – šiuolaikinis proletariatas yra vadybininkai. Dauguma jų nėra kenčiantys darbininkai, jie labiau primena kareivius, kurie visi nori būti generolais. Jiems jau dabar taikomos premijų ir kitokių atlyginimų už rezultatą sistemos ir jie jau dabar dirba ne visai pagal darbo teisę.

Trumpai tariant, atrodo, kad Europos visuomenėse daugėja žmonių, kurie turi laiko ir energijos, nori užsidirbti, tik yra varžomi senoviškų įstatymų. Jei kai kuriose valstybėse ši tendencija dar nelabai ryški dėl visuotinio tingulio, tai jas turėtų išjudinti masiškai atvykstantys darbštūs imigrantai. O teisė, ypač gremėzdiška šiuolaikinė teisė gali būti nepatogi ar netinkama vienam ar keliems tūkstančiams žmonių. Ne problema, kad kai kurie iš mūsų neturi kitos išeities, kaip tik rašyti vieną, o daryti kitą. Bet jei fikcija tampa masine, teisė turi keistis. Darbo teisė, žvelgiant iš šono, šiandien dažnai atrodo kaip savarankiška popierinė tikrovė. Tai – pats tikriausias požymis, kad bręsta radikalūs pokyčiai. Jų turbūt sulauksime tuomet, kai Europos valstybių vadovai susitvarkys savo pinigines ir pradės galvoti apie naujas gyvenimo taisykles, kurios turės padėti išvengti naujos neišvengiamos krizės.

2012-09-26

Žvilgsnis iš visuotinio švietimo griuvėsių

Jau turbūt nieko nenustebinsiu pasakęs, kad visuotinis švietimas yra žlugęs reikalas. Nereikalingi jokie specialūs tyrimai, tiesiog atkreipkite dėmesį į Lietuvos ir pasaulio portalų (juk internetas – svarbiausias "žinių visuomenės" ramstis) populiariausias naujienas. Kokias temas svarsto "žinių visuomenė", jei mėginate sisteminti ir analizuoti? Žmones tiesiogiai paliečiantys politikos klausimai (ypač mokesčiai), ne visada švankūs juokai, kūno grožio problemos, horoskopai, burtai, sąmokslo teorijos, pasaulio pabaigos vizijos, gandai ir paskalos (šiais laikais pateikiami kaip naujienos iš "aukštuomenės" gyvenimo). Ir, žinoma, seksas. Svetimas seksas, žinia, yra pats įdomiausias.

Akivaizdu – toks rinkinys viduramžiškas ir dar senesnis. Taigi, visuotinis švietimas žmonijos nepakeitė. Gal tik leido jai geriau save parodyti.

Visuotinis švietimas žlugo dėl tos pat priežasties, kaip ir visi pasaulio pataisymo projektai – dėl savo paprastumo. Juk viskas atrodė taip paprasta: žmonės blogai elgiasi ir kvailioja dėl to, kad yra tamsūs; tamsūs jie yra dėl to, kad valdovai nesirūpina jų apšviesti (piktesnė versija sakė, kad valdovams tamsumas yra parankus ir jie tyčia slepia nuo valdinių šviesą); taigi, reikia tik "pramušti" švietimo sistemą, pasodinti žmones prie knygų ir pasaulis taps žymiai geresnis.

Būtų neteisinga, suversti visą atsakomybę Apšvietos epochai. Visuotinio švietimo idėja brendo žmonijoje kur kas ilgiau. Tam tikra prasme ši idėja slypi kažkur pačioje žmogaus prigimtyje (verta prisiminti, kad Adomo obuolys buvo nuo pažinimo medžio). Apie šviesą ir turbūt ne tik apie laužo šviesą pasakoja Prometėjo mitas. Vėliau Kristus ateina kaip pasaulio šviesa ir krikščionybė ilgus amžius visai pagrįstai priešina save pagoniškai tamsai. Reformacija paskelbė, kad tikėjimas taps tikresnis ir gilesnis, jei kiekvienas galės skaityti Šv. Raštą. Tik ant šių pamatų užaugo Apšvietos epochos įsitikinimas, kad, pirma, švietimas yra visai ne religinis klausimas, o, antra, kad mokslo sklaida pakeis pasaulį.

Čia verta stabtelėti ir labai aiškiai pasakyti, kad paminėtus žmonijos gyvenimo epizodus, žinoma, sieja kažkas bendro, tačiau jie nėra lygiaverčiai. Labai svarbus klausimas, kodėl dar pačių apaštalų pradėtos katalikiškos misijos gyvos (taip pat ir pasaulietinio švietimo požiūriu) ir šiandien, o sekuliarus visuotinio švietimo projektas žlugo? Tačiau tai atskira tema.

Be to, negalima sakyti, kad visuotinio švietimo vajus nieko Vakarų pasaulyje nepakeitė. Pirmiausia, šis projektas įrodė, kad daugmaž visus žmones galima išmokyti skaityti, rašyti ir skaičiuoti. Nors, beje, atrodo, kad ne visus galima išmokyti rašyti be klaidų. Vien šis faktas atskleidžia ant kokio plono ledo stovime, kai tvirtiname, kad šiais laikais visi moka skaityti ir rašyti. Kaip ir tada, kai įsivaizduojame, kad be skaitymo negali būti žinių. Bet žvelgiant, taip sakant, globaliai skaitymas ir rašymas per pastaruosius du amžius, žinoma, išplito labiau nei anksčiau ir kelias prie knygų neabejotinai atsivėrė tokiems žmonėms, kurių intelekto galimybės anksčiau būtų likusios nepanaudotos.

Tačiau visuotinis švietimas neišpildė savo autorių svajonės ir nepataisė pasaulio. Ką ten, nepataisė, šiandien jau esame tiek įbauginti, kad rimtai svarstome, ar mokslas pasaulio negadina. Kiek diskusijų paskirta vien klausimams, susijusiems su atomine bomba. Ar nebūtų geriau gyventi be atominės elektrinės, jei tik nebūtų atominės bombos? Argi ne fizikai yra labiausiai atsakingi už Hiroshimą ir Nagasakį? Ir taip toliau.

Kad vakarietiškas švietimas prarado savo misionierišką-kolonistinį gebėjimą patraukti žmones į Vakarų pasaulį mums aiškiausiai simbolizuoja prieš teismą stojęs pulkininko Gadafio sūnus Saifas, kuris, kaip žinome, mokėsi Vienoje ir Londone ir iš esmės buvo Vakarų visuomenės priimtas beveik kaip savas.

Atskyrę švietimą nuo religijos mes praradome nuojautą, kad mokslo šaknys ne tik karčios, bet ir demoniškos (juk tai velnias sugundė skinti rojaus obuolius nuo pažinimo medžio). Mes tik kažkaip neapibrėžtai jaučiame, kad visuotinis švietimas leidžia ne nekaltiems vaikams, o tikriems nusikaltėliams žaisti su šiuolaikiniais degtukais – žiniomis. Todėl nuo pat XIX a. mus persekioja profesoriaus Moriarčio – piktojo genijaus, kuris vėliau įgijo ir daugelį kitų pavidalų, šešėlis.

Na gerai, visuotinis švietimas žlugo, o kas toliau? Turbūt mažiausiai jo žlugimas pakeis universitetą, nors gali pakeisti universitetų skaičių. Kaip mėgsta kartoti mano pažįstama, sveiko proto kiekis pasaulyje yra konstanta, tik žmonių skaičius auga. Tikrieji universitetai kaip tik prie to artėja – prie suvokimo, kad jie yra konstanta nuolat kintančiame pasaulyje. Tai gali juos padaryti tik labiau elitistiniais. Šiandien visokių rūšių universitetų ir diplomų skaičius tarsi vis dar auga, bet dėstytojai jau aiškiai jaučia – universtitetas neskirtas kiekvienam įstojančiam.

Tikruoju kovos lauku taps mokykla. Kas yra mokykla, ką ji turi duoti ir ko žmogui, tiesą sakant, gyvenime reikia? Jau šiandien matome, kaip daugelis Vakarų valstybių iš naujo vertina savo mokyklų sistemas. Kol kas vadovaujamasi tik kažkokia neapibrėžta bendra nuojauta, kad XX a. pradžios mokykla kažkodėl sugebėjo teikti aukštesnės kokybės išsilavinimą. Tačiau ši diskusija negalės apsiriboti liberalių švietimo teorijų kritika ir mėginimais atgaivinti "klasikinę" mokyklą. Teks iš naujo peržiūrėti į visuomenės gyvenimą šiek tiek dirbtinai įsibrovusios, bet dabar jau turbūt nebeišvengiamos vidurinės mokyklos santykį su tikrai klasikinėmis formomis: šeima, Bažnyčia, valstybe ir universitetu. Kas, kokia linkme ir kokiu mastu turi ugdyti žmogų jam bręstant?

Tačiau visų pirma visuotinio švietimo žlugimas yra iššūkis ir pamoka intelektualams. Mes iš savo auklėtojų paveldėjome įsitikinimą, kad nešame šviesą visuomenei. Šiandien akivaizdžiai ryškėja klausimas: ką mes iš tikrųjų veikiame? Kuriame atomines bombas? Parduodame išminties miltelius "žinių visuomenės" verslininkams? O gal, neduok Dieve (šis "neduok Dieve" išsiveržia prisiminus XX a.), ir vėl formuojame politiką? Ar vis dar diskutuojame apie savo vaidmenį įsivaizduodami, kad jis ir toliau yra lemiamas?

Juk iš tikrųjų problema ne ta, kad reikia pripažinti savo ribas ir bejėgystę. Taip, šiandien jau tikrai paaiškėjo, kad ne visus žmones galime apšviesti ir kad mūsų apšvietos pasekmės yra absoliučiai nekontroliuojamos. Bet čia pat yra ir kita perspektyva: jei ne visus žmones galime apšviesti, ar tai nereiškia, kad kažko nesuprantame apie pasaulį? Ar visai pagrįstas skirstymas į šviesuolius ir tamsuolius nepalieka kažkokio visai kito neatsakyto klausimo? Bijau, kad tikroji pamoka yra tokia gili, kad galime tiesiog nepajėgti jos išmokti.

Šiandien intelektualai protu ir per atstumą privalo išmokti to, ko politikus ir darbdavius moko praktinė patirtis. Geriausių "rezultatų" pasieki tada, kai žmones myli. Myli tokia meile, kuri atitinka tavo vaidmenį (priešingai populiariam įsitikinimui, tėvai dažniausiai myli ir baudžiamą vaiką). Myli, kai pajėgi juos priimti suprasdamas, kad ir jiems gali būti nelengva priimti tave. Žiauru, bet taip jau yra: intelektualas šio to pasiekia tik tada, kai pamilsta kvailumą.

2012-11-07

Apie pilietybę ir globalų elitą

Pastaruoju metu pilietybės klausimas vis iš naujo išklyla ir Europoje, ir Lietuvoje. Gerardas Depardieu metė Prancūziją dėl Rusijos, jo pavyzdžiu žadėjo pasekti ir gyvūnėlių globėja Brigitte Bardot, o artėjanti olimpiada Lietuvoje visada reiškia naują diskusijų dėl pilietybės suteikimo išimties tvarka sportininkams raundą. Kaip visuomet šiose diskusijose esame linkę slysti paviršiumi ir apeiti esminius klausimus, kuriuos šie pavyzdžiai išryškina maždaug taip pat, kaip medicinoje išoriniai simptomai kartais liudija vidaus ligas.

Žinoma, stebint tokius atvejus kaip Depardieu ar Bardot, sunku pradėti rimtą kalbą be tam tikro sarkazmo. Susilaikysiu nepareiškęs nuomonės apie 75 proc. dydžio progresinių mokesčių tarifą (noras keisti pilietybę dėl dramblių apskritai pranoksta mano vaizduotę). Geriau pasakysiu, kad Depardieu ir Bardot labai aiškiai parodė, ką mano apie Rusiją. Rusija, jų nuomone, yra laukinė valstybė, visuomet pasirengusi priimti civilizacijos nuskriaustą turtingą ir nepatenkintą Vakarų garsenybę.

Juk kodėl aktoriai neprašo JAV pilietybės? Labai paprasta: Obama – ne Putinas, jis neapkabins, neišbučiuos ir paso per penkias minutes neišduos. Nesibučiuotų, tikriausiai, nei Vokietijos kanclerė, nei Anglijos karalienė, nei nuo pasaulio pabaigos žadėjusi apsaugoti Australijos premjerė. Šioms moterims Depardieu vargai apskritai menkai rūpi, bet net turtingais išeiviais iš Prancūzijos atvirai besidžiaugianti Belgija neskuba jų skelbti piliečiais.

Mąstantys žmonės visa tai supranta. Todėl nesutinku, kad Depardieu pilietybė yra neprilygstama Rusijos viešųjų ryšių pergalė. Tai pergalė nebent vargšų Rusijos mužikų akyse, jos vertė labai abejotina.

Trumpai tariant, vakariečių antplūdis Rusijai negresia. Jai gresia nuolat auganti savų turtuolių emigracija, tobulai vainikuojanti jau dešimtmetį trimituojamos tėvynainių sugražinimo į Rusiją politikos krachą. Visa tai patvirtina paprastą, net banalų dalyką, kurio Putinas tikrai nėra pajėgus pakeisti: Rusijoje gyventi yra blogai, o Vakaruose – gerai. Taip buvo visada.

Tačiau Depardieu ir Bardot pareiškimai skatina prisiminti ir apmąstyti daug rimtesnį ir įdomesnį klausimą, kuris pastaruoju metu vis iš naujo iškyla Vakarų pasaulyje. Ar pilietybė nepraranda savo reikšmės kartu su tautine valstybe?

Pilietybė, prisiminkime, įgijo išskirtinę prasmę tik tada, kai buvo pripažintas tautos suverenitetas ir Vakarų valstybės tapo respublikomis. Respublika susiejo politinės tautos narius savotiškais politinės giminystės ryšiais. Pilietis bet kokiomis sąlygomis respublikoje jaučiasi savas – tai senovinio karaliaus dvaro dvariškiui menkai tepažįstamas jausmas.

Šiandien toks valstybės ir pilietybės vertinimas pradeda kelti vis daugiau abejonių. Ypač daug argumentų prieš tautinę valstybę teikia ekonomikos analizė. Esą globali ekonomika susieja didžiųjų korporacijų vadovus glaudesniais ryšiais nei valstybė savo piliečius.

Kita vertus, socialiniu požiūriu, turtingųjų gyvenimas esą vis labiau atsiskiria nuo masių. Jau ne kartą pastebėta, kad Vakaruose, regis, nyksta vidurinioji klasė. Vieni patenka į išskirtinių parduotuvių, privačių lėktuvų, prabangių vilų ir viešbučių pasaulį, o visi kiti (nuo mokytojo, policininko iki fabriko darbininko ir kirpėjos) apsiperka pasaulinių tinklų prekybos centruose, susutinka prie tų pačių kavinių stalelių ir drauge pigiomis avialinijomis skrenda į vadinamuosius penkių žvaigždučių kurortus su masiškai parduodamais pigiais paketais "viskas įskaičiuota".

Toks požiūris skatina žvelgti toliau ir matyti, kaip formuojasi vadinamasis globalus elitas – savotiška naujoji aristokratija. Jiems, šio pasaulio galingiesiems, visos sienos išnyksta, politikai jiems pataikauja, o valstybės prieš juos tampa tik, prisimenant Lietuvoje išpopuliarintą terminą, "varguolių" organizacijomis, savotišku profsąjungų pakaitalu. Valstybė tokiame paveiksle tik gina ir atstovauja masių interesus nuolatinėse derybose su globaliu elitu dėl dar geresnių gyvenimo sąlygų ir dar pigesnių paslaugų. Tai gana marksistiškas pasaulio suvokimas, bet negalima sakyti, kad jis neturi jokio pagrindo. Ar tai ir stebime pastarosiomis savaitėmis?

Iš pažiūros Depardieu ir Bardot tikrai primena kvailiojančius aristokratus. Ypač tie drambliai prideda šarmo. Tačiau pinigų dar niekada nepakako pasaulio tvarkai pakeisti – čia turbūt slypi svarbiausia Markso klaida. Pasaulio tvarka kinta tik dėl žmonių įsitikinimų (ir tai ne visada).

Aristokratija kadaise iškėlė šeimą prieš valstybę. Karaliaus valdžia kasdienybėje buvo efektyvi tiek, kiek ją rėmė didžiosios giminės. Tai lėmė nuolatinę įtampą tarp monarchų ir aristokratų, o filosofiniu požiūriu kėlė vištos ir kiaušinio problemą. Kas yra pirmiau: šeima ar valstybė? Ar aristokratija priima ir pripažįsta monarcho valdžią, ar karalius išaukština šeimą suteikdamas titulą?

Šia prasme šiuolaikinis globalus elitas yra turbūt net labiau negu masės paveiktas seksualinės laisvės šūkių ir visų jų sukeltų pasekmių. Galima tik spėti, kad turtuolių šeimos yra gerokai pairusios ir dažnai labiau primena aristokratijos dekadansą negu jos klestėjimo laikus. Nepaisant to, aristokratijos analogija būtent didžiųjų šeimų įtakos požiūriu vis dar iškyla Vakarų valstybėse, ypač JAV.

Tačiau nuo senosios aristokratijos globalų elitą skiria ir dar svarbesnė praraja. Aristokratai grindė savo išskirtinumą religija. Krikščionybė ne tik skelbė, kad žmonės lygūs prieš Dievą ir rinkdamiesi tarp gėrio ir blogio turi maždaug lygias galimybes pasiekti amžinąjį gyvenimą. Krikščionys taip pat tikėjo (kartais ir šiandien tiki) tuo, kas vadinama Dievo Apvaizda – Jo valios apsireiškimais šiame pasaulyje. Krikščionišku požiūriu, angelų maištu prasidėjusi ir Naująja Jeruzale užsibaigsianti gėrio ir blogio kova apima viską – šį ir aną pasaulį, fizinę ir dvasinę sferą. Todėl ne viskas, kas pasaulyje vyksta, priklauso nuo žmonių ar yra jiems suprantama. Tokia pasaulėžiūra leidžia aukštą kilmę suvokti kaip Dievo valios (būtent valios, o ne malonės – niekas niekada nesakė, kad visi aristokratai eis į dangų) pasekmę. Didikas galėjo stoti prieš valdovą ir net prieš kunigą su tuo pat argumentu – Dievo ženklu.

Šiandien Vakarai Dievu netiki. Religija esą yra privatus klausimas. Todėl šiuolaikinis globalus elitas negali paskelbti, kad yra išskirtinis Dievo valia. Priešingai, elitas tiki žmogaus teisėmis ir nuolat pabrėžia savo atvirumą. Visi žmonės lygūs prieš įstatymą ir kiekvienas gali tapti išskirtiniu. Net jeigu manysime, kad gana daug turtuolių laiko panašius teiginius pasakomis kvailiams (tai, beje, yra tezė, kurią dar reikėtų įrodyti), jie neturi kuo sistemiškai pagrįsti savo išskirtinumo. Priešingai, jie turi nuolat tuščiažodžiauti tais atvejais, kai faktiškai savo išskirtinumu pasinaudoja. Va čia yra atsakymas į klausimą, kaip įsitikinimai veikia realybę ir kodėl filosofija yra tikrovės dalykas.

Be religinio argumento globalus elitas tėra didžiulis ekscentrikų klubas. Žmogaus teisės lemia tautos suverenitetą, nes žmonijos suverenitetas dar niekada nė kiek prie realybės nepriartėjo. Suteikti Depardieu pilietybę galėjo tik tokia valstybė, kuri negerbia žmogaus teisių. Anglijos karalienei, pavyzdžiui, būtų tekę vadovautis įstatymu, kurį priėmė tautos išrinktas parlamentas. Visi tai supranta. Gal globalų elitą kartais ir įkvepia Rusija ar, ypač, Kinija, bet jis yra savo paties filosofijos spastuose.

Ypač, kad pinigai nėra vienintelis išskirtinumo kriterijus. Juk mes – žinių visuomenė, tiesa? Taip ypatingų teisių gali pareikalauti ir universitetų elitas, kuris, beje, jau labai seniai yra globalus.

Todėl valstybė ir toliau tebestovi ant tautos suvereniteto ir (net ne visada fiktyvios) visuomenės sutarties. Tai – senamadiškas, bet vis dar plaukiantis laivas. Gali būti, kad tai vienintelis laivas, pritaikytas plaukioti sekuliariuose vandenyse.

Būtent dėl to pilietybę vis dar reikia branginti. Geriau laikytis labai konservatyvaus požiūrio į pilietybės suteikimą išimties tvarka. Tokio, kokį, jei atmintis manęs neapgauna, yra gana raštingai išdėstęs Konstitucinis Teismas savo nutartyje dėl Jurijaus Borisovo. Piliečio pasas vis dar nėra suvenyras. Tai ne bateliai ir net ne pačiūžos, tai galios ženklas.

2013-01-15

Panoptikono griuvėsiai

Apie ES sukrėtusią Davido Camerono kalbą [Turima galvoje D. Camerono vadinamoji „ES kalba“, pasakyta 2013 m. sausio 23 d. (https://www.gov.uk/government/speeches/eu-speech-at-bloomberg).] būtų galima rašyti labai įvairiais aspektais. Pavyzdžiui, atviras pareiškimas, kad nėra tokio dalyko kaip Europos tauta (demosas, jei tiksliai verstume Camerono žodžius), žinoma, skamba kaip "karalius nuogas". Švintant naujai Europos tautų aušrai, kažkas tiesiog turėjo tai pasakyti.

Britanijos ir kontinento santykiai, būtini darbo teisės ir socialinių santykių pokyčiai – bet kuri iš daugybės Camerono temų galėtų būti, yra ir bus įdomi apžvalgininkams ir skaitytojams. Net ir Lietuvoje.

Tačiau turbūt svarbiausia Camerono kalbą tiesiog persmelkianti mintis vis dar nėra tiesiai šviesiai suformuluota. Nei pats kalbėtojas, nei interpretatoriai nepasakė, kad žlugo vienas iš didžiausių mūsų epochos politikos projektų. Turiu galvoje ne ES ar kokį kitą konkretų darinį. Turiu galvoje pačią anoniminės valdžios idėją.

Viziją, kad šiuolaikinėje biurokratinėje valstybėje žmogus gyvena apsuptas (net nuo vaikystės formuojamas) abstrakčios, aiškaus centro neturinčios galios, turbūt labiausiai įprasta būtų sieti su prancūzų filosofu Micheliu Foucault ir jo panoptikono metafora. Tačiau Foucault nebuvo vienintelis, kuriam toptelėjo panaši mintis. Visa XX a. atmosfera pati savaime diktavo tokią išvadą.

Tiesą sakant, pagrindus jai padėjo jau XVIII a. mechanistinės pasaulio vizijos (Dievas, kaip pamenate, buvo didis mechanikas, sukonstravęs grandiozinę sistemą, kurią vadiname pasauliu; ir kuo tik Dievui neteko pabūti, kai pagalvoji...). XIX a. pramonės perversmas atnešė naują įkvėpimą ir dar labiau sustiprino įsitikinimą, kad viskas, kas pasaulyje vyksta gali būti suprantama kaip idealiu atveju visiškai prognozuojamos sistemos ir procesai.

Per XX a. viskas tapo technika, pradedant rytietiška kvėpavimo technika ir baigiant rinkimų technologijomis. Sociologija suartėjo su technologija, nes, kaip jūs žinote, visuomenė yra sudaryta iš segmentų, tarp kurių vyksta procesai. Organizacijų vadovai gavo instrumentus, su kuriais turėjo valdyti sistemas. Meilužiams atiteko sekso technika. Apie technologinę ekonomiką ir apie tai, kad rinka yra mechanizmas, matyt, neverta nė kalbėti. Na, ir, suprantama, politika tapo technika, ypač po to, kai ja užsiėmė politologai. Nes juk reikia valdyti valstybės aparatą...

Visos šios techninės narkomanijos viršūnė, kaifų kaifas, taip sakant, buvo sprendimų priėmimo procesas. Jeigu tik pavyktų, atrodė žmonėms, pakankamai išskaidyti sprendimų priėmimo procesą, jei pavyktų tiksliai išanalizuoti visą eigą, suprasti, kaip ir kokie elementai dalyvauja sprendime, tai būtų galima priartėti prie įsivaizduojamai egzistuojančio tobulo sprendimo ir rasti absoliučiai neutralų receptą, kuris vienodai tiktų šeimoje, versle, asmeniniame gyvenime ir kitur.

Politikoje tai iš esmės būtų vaistai nuo politikavimo. Nes politikavimas – reiškinys, priešingas politinių sprendimų priėmimo procesui, kaip visi žino, yra tikrasis politinės pažangos stabdis. Politikavimas politikoje yra kaip trintis gamtoje – dalykas, dėl kurio mechanizmai neveikia taip, kaip turėtų. Idealus politinis sprendimas turėtų būti priimtas absoliučiai nepolitikuojančioje aplinkoje.

Šis politikos idealas buvo ta grandis, kuri sujungė liberalizmą ir socializmą. Liberalus neutrali ir neasmeniška valdžia tenkino dėl to, kad atitiko "naktinio sargo" įvaizdį. Socialistams anoniminė politika buvo priimtina kaip pereinamoji stadija iš labai asmeniškos politikos į visiškai nepolitinę būklę. Todėl visa Europa, Amerika ir net Australija sutartinai susitelkė ties sprendimų priėmimo procesu.

Tai žinoma sukėlė pasekmes. Kai kurios iš jų akivaizdžios: politikos ir verslo sprendimų sutapatinimas, suliejant juos į bendrą "biuro" įvaizdį, su tuo susiję architektūros ir kitokios reprezentacijos pokyčiai, politinės išraiškos (pvz., retorikos) nykimas ir biurokratijos augimas (vienas iš pirmųjų atradimų tiriant sprendimų priėmimo procesą buvo tas, kad siekiant išvengti su vienasmenišku sprendimu susijusio politikavimo, į sprendimo priėmimą reikia įtraukti daugiau žmonių – kuo daugiau sprendėjų, tuo neutralesnis sprendimas; tai, beje, turbūt yra ir vienas iš esminių skirtumų tarp mūsų ir Antikos demokratijos sampratų).

ES gimė tokiu metu, kad tiesiog negalėjo netapti svarbiausiu anoniminės valdžios eksperimentu. Ši ES savybė gal nėra lengvai pastebima ir karščiausi eurointegracijos šalininkai pasipiktintų pavadinti panoptikono architektais. Tačiau kartą atkreipus dėmesį, anoniminės valdžios idėja ima tiesiog rėžti akį.

Net tie, kurie nuolat piktinasi trisdešimties tūkstančių biurokratų veltėdžiavimu, yra įsitikinę, kad tie biurokratai mus valdo. Iš tikrųjų, būtent dėl įsitikinimo, kad anoniminė valdžia egzistuoja ir veikia, kyla pasipiktinimas. Jau dešimtmečius mes neabejojame, kad ES pavyko sukurti tikrą sprendimų priėmimo aparatą. Mus baugina tik pati aparato produkcija: šiandien mums nustato agurkų įlinkio laipsnį, o rytoj apribos vaikų skaičių arba privers atsisakyti lyties. Būgštaujame, kad beveidė biurokratinė mašina panaikins Kalėdas ir Velykas, uždraus bjaurėtis gėjų paradais, trumpai tariant, ims vieną dieną ir sutraiškys. To nebus, dabar jau galiu jus užtikrinti.

Ne tik Camerono kalba šiandien signalizuoja permainas. Vis dažniau prabylame apie technikos pažangos ribas, vadinasi, pradedame nusivilti ir techologine pasaulėžiūra. Tik traukiasi technika priešingu keliu negu atėjo – politika nuo jos išsilaisvina pirmoji.

Jei pastarųjų metų krizė Europoje yra gąsdinantis reiškinys, tai pirmiausia išsigąsti turėtų būtent trisdešimt tūkstančių biurokratų. Nes jie neturi tos valdžios, kurią baugštūs žmonės buvo linkę jiems priskirti. Jūs neturite jokios valdžios – būtent tai eurobiurokratams kiekvieną kartą savaip pasakė Vokietija, Graikija, Vengrija,... (galite tęsti). Britanija, kaip dera, sako tą ypač rafinuotai.

Tačiau tai yra daugiau nei priminimas apie valstybių narių suverenitetą. Tai eilinis realybės triumfas prieš iliuziją ir politikos išsivadavimas iš jai dirbtinai primestų technikos gniaužtų. Jei Thomas Hobbesas ir Carlas Schmittas vis dar būtų su mumis, jie abu galėtų lengviau atsikvėpti ir įsitikinti, kad neklydo: svarbiausias klausimas politikoje yra "quis iudicabit?". Kas teisia?

Žodis "teisti" šiuo atveju nėra atsitiktinis, nes jis susieja politiką ir teisę. Paskutinėje savo stadijoje (net jei būtų šiuolaikiška mada išskaidytas) politinis sprendimas visada yra pasirinkimas tarp gėrio ir blogio. Tiksliau, tai yra blogio apibrėžimas ir atmetimas, nes teisingumas verčia rinktis gėrį.

Ši aplinkybė ypač aiškiai skiria politiką nuo verslo. Tai yra atsakymas į klausimą, kuo nevienodai išlinkę agurkai skiriasi nuo gėjų parado, lyties keitimo ar Kalėdų eglutės. Ir tai yra priežastis, dėl kurios anonimiška politika tampa neįmanoma. Teisti gali tik asmuo. Net politinė tauta politikoje veikia kaip asmuo. Kita vertus, jei nepajėgia veikti kaip asmuo, tauta negali patekti į politiką.

Tai iš tikrųjų yra gera žinia visiems geros valios žmonėms. Politika, mažų mažiausiai, taps įdomesnė. Tikrosios politikos triumfas kartu yra ir asmenybės triumfas. Tai valstybininko triumfas prieš "pilkąjį poną" iš Michaelio Endės "Momo". Galite neabejoti, ne tik didžiosiose Europos valstybėse, bet ir Lietuvoje ateitis priklauso asmenybėms – politikos autoriams, o ne anonimams.

Politikos autoriumi galėtų tapti ir Cameronas. Jei tik išmoktų neanonimiškai rengtis.

2013-01-29

Universiteto politika

Šis tekstas galėtų būti suprastas ir kaip atsakymas į Šarūno Liekio teiginį, kad nepolitizuota akademinė diskusija labai svarbi sprendžiant lietuvių ir žydų santykius [Š.Liekis taip pasakė savo interviu portalui „15min.lt“ (http://www.15min.lt/naujiena/ziniosgyvai/interviu/istorikas-sarunas-liekis-lietuviu-ir-zydu-politiniam-dialogui-truksta-nepolitizuotos-akademines-diskusijos-599-296940)]. Nors, vardan teisybės, reikia pripažinti, kad čia išsakomos mintys pradėjo gimti gerokai seniau ir nėra tiesiogiai susijusios nei su Liekiu, nei su žydais.

Kita vertus, dažniausiai tokie sutapimai nebūna atsitiktiniai ir esti savaip simptomiški. Jei du istorikai nesusitarę susimąsto apie tą patį, tai, tikėtina, kad egzistuoja jau subrendusi, tik gal dar garsiai nepasakyta problema.

Turiu galvoje, suprantama, ne lietuvių ir žydų santykius – šioje srityje su Liekiu nepasiginčysi. Turiu galvoje „nepolitizuotą akademinę diskusiją“. Maždaug suprantu, ką dažniausiai norima pasakyti apibūdinant kokią nors diskusiją kaip politizuotą, nors šis epitetas toli gražu ne visada tiksliai vartojamas. Todėl manau, kad suprantu ir tai, ką nori pasakyti ir ko siekia Liekis ir kiti šios nuomonės (kad akademinė diskusija turėtų būti nepolitizuota) šalininkai. Tačiau mano išvada, žvelgiant į šią vienodai suprantamą situaciją, yra, kaip sakoma, diametrali.

Problema ne ta, kad akademinė diskusija yra per daug politizuota. Blogai tai, kad akademinė bendruomenė (net ir globali akademinė bendruomenė) nenori pripažinti savo politiškumo ir prisiimti su juo susijusios atsakomybės.

Jei politika suprantama pakankamai rimtai ir giliai, tai neegzistuoja toks dalykas, kaip nepolitizuota akademinė diskusija. Pats universitetas yra politinė forma, jis yra ne šalia ir ne virš politikos. Universitetas yra politika. Kai universitetas apsimeta, kad yra nepolitiškas, tai yra labai gudri ir ne visai sąžininga politika – tokia, kokią būtų galima pavadinti sukta. Bet kai universitetas nebesupranta, kad yra politiškas (tai pasitaiko ir tada, kai labai ilgai apsimetinėjama), jo politika tampa tiesiog katastrofiška.

Argumentų, patvirtinančių akademinės bendruomenės politiškumą, yra tiek daug, kad net sunku išsirinkti. Galima pradėti nuo banalybių – kad ir atominės bombos, kurią sukūrė mokslininkai. Kaip, beje, ir atominę energetiką. Ir dujų bei naftos išgavimo būdus. Apskritai, tęsiant šią minčių grandinę, tampa aišku, kad visa tai, ką vadiname technikos perversmu, pirmiausia yra mokslo perversmas. Būtų keista sakyti, kad tai nepolitinis reiškinys.

Kitas neabejotinai politinis akademinės bendruomenės žingsnis buvo sekuliarizacija. Turbūt nereikia įrodinėti, kad esama milžiniško politinio skirtumo tarp tikinčios Dievu politikos ir politikos, kuri Juo netiki. Teiginys, kad mokslas prieštarauja religijai ir galbūt net ją paneigia, yra neįrodyta pačių mokslininkų tezė. Iš esmės tai būtent politinis įsitikinimas, kuriuo vadovaujamasi visai taip pat, kaip ir kitais politiniais įsitikinimais. Plačiau šiais klausimais besidomintys turėtų skaityti Alvydo Jokubaičio veikalą „Vertybių tironija ir politika“.

Tačiau šie argumentai dažniausiai nepakankamai užaštrina diskusiją ir kartu nepakankamai įtikina. Pirmiausia dėl savo abstraktumo. Kai kalbame apie mokslo įtaką politikai ar mokslo santykį su religija nepaliečiame jokių konkrečių žmonių, jokių mokslininkų ir mąstytojų, kurie gali ir toliau likti „nepolitiški“, net jei pripažįstama mokslo politinė vertė.

Todėl gal verčiau kalbėti apie tai, kad universitetas yra politinė forma, akademinė bendruomenė yra politinė jau pačia savo esme ir šios bendruomenės nariai, kad ir ką jie darytų, visada politikuoja.

Nesunku tą pastebėti stebint universitetų gyvenimą po XVIII a. pabaigos Prancūzijos revoliucijos. Kuo toliau į XIX-XX a., tuo aiškiau, kad universitetas tampa savotiška politikos laboratorija. Jame gimsta ir yra puoselėjamos ideologijos, kylančios iš įsitikinimo, kad žinios padarys žmones laisvus (nukrypimas nuo originalios formulės „tiesa padarys jus laisvus“ yra toks nežymus, kad jo niekas nė nepastebi). Studentai ir profesoriai (konkretūs studentai ir profesoriai, kurie veikia būtent kaip studentai ir profesoriai) tampa pirmaisiais revoliucionieriais, socialinių eksperimentų autoriais, pokyčių pranašais ir nešėjais, žodžiu – visuotinai garbinamos pažangos aukščiausiaja vadovybe. Kuri (paradoksas, prie kurio dar reikės grįžti) kartu yra sutartinai nelaikoma atsakinga už nevykusias pokyčių pasekmes.

Šio reginio aiškumą šiek tiek temdo per pastaruosius amžius įsitvirtinęs inteligentijos įvaizdis. „Visuomenės žiedas“ tarsi savaime įsivelia į respublikos reikalus ir galima manyti, kad tai vyksta visai ne dėl išskirtinės šių žmonių priklausomybės universitetui, o dėl bendro jų išprusimo ir vadinamojo socialinio aktyvumo.

Tačiau universitetas nėra valstybės dalis. Kai šiuolaikinė valstybė skelbia, kad pripažįsta akademinę laisvę ir universitetų savivaldą, ji nesukuria universiteto. Iš tikrųjų valstybė susitaiko su tuo, ko negali pakeisti. Panašiai, pripažindama religijos laisvę, valstybė susitaiko su neišvengiamu Bažnyčios egzistavimu. Kodėl valstybei reikia šiuos santykius maskuojančių tariamo laisvės suteikimo formulių – visiškai atskira tema.

Universitetas pats kuria savo tvarką ir savaip save išreiškia ir įsitvirtina pasaulyje. Todėl jis yra atskira politinė forma, kuri savais būdais kuria ir keičia politinę realybę. Valstybė nevaldo universitetų net šiais primityviais laikais, kai įsivaizduojame, kad viską valdo pinigai (jei taip, tai gal kuris politikas galėtų pamėginti atimti iš universitetų finansavimą?). Valstybė universitetų nevaldė ir niekada anksčiau, kitaip nebūtų įmanoma paaiškinti radikalaus valstybės ir universiteto santvarkų skirtumo kai kuriais istorijos laikotarpiais.

Iš kur kyla ši paslaptinga universiteto galia? Matyt, atsakymo reikėtų ieškoti pačioje pažinimo prigimtyje. Idealiu atveju žinios yra valdžios pagrindas. Tai buvo pasakyta labai seniai. Platono valdovas-filosofas ar Senojo Testamento karalius Saliamonas iš esmės iliustruoja tą patį teiginį. Šios argumentacijos strėlės smaigalys labai aštrus: pradžioje buvo Žodis.

Tačiau dauguma išminčių nebuvo karaliai, o dauguma karalių nebuvo išminčiai. Žodžio ir veiksmo išsiskyrimas, matyt, yra vienas iš gelminių žmogaus prigimties defektų. Todėl valstybė ir universitetas niekada negalėjo būti viena. Genties vado ir žynio sąjunga, valdovus auklėjantys filosofai ir šiuolaikinis įsitikinimas, kad politika turėtų būti veiksmas, pagrįstas mokslo pasiekimais ir ekspertų išvadomis, yra tos pat problemos atspindžiai.

Bet svarbiausia tai, kad pažinimas yra dviprasmiškas. Ant pažinimo medžio augo uždraustas vaisius, kurio velnias gundė paragauti, sakydamas žmonėms: „Jūs patys būsite kaip dievai“. Galima tuo netikėti arba mėginti tai kažkaip kitaip papasakoti, bet neįmanoma nematyti, kad žinios nėra žaisliukas. Žinios turi galią ne dėl jų „panaudojimo“, o pačios savaime. Jos pačios savaime keičia žmogų ir nebūtinai daro jį geresnį.

Mokslas yra paslaptis, todėl tikinčiam žmogui nesunku paaiškinti, kodėl universiteto ir Bažnyčios sąjunga buvo ypač produktyvi, o jų priešprieša – pražūtinga. Mokslas yra paslaptis ir todėl nėra visai neteisinga gretinti mokslą ir magiją, sakant, kad universitetas yra magų bendruomenė (beje, ši paralelė nuolat iškildavo kalbant apie visokiausias slaptas išminčių organizacijas ir draugijas; tik visiškai atvirai ir viešai veikiančiam universitetui ji netaikoma).

O, suprantama, kad šiuolaikinė akademinė bendruomenė su tuo nesutiktų. Juk mago atsakomybė yra tokia milžiniška, kad ją visuotinai įsisąmoninus smarkiai praretėtų mokslininkų gretos. Juk neutralumas, kurį galima apibūdinti ir kaip nepolitiškumą, yra toks malonus, net jei jis išgalvotas. Atseit: mes čia tik šiaip sau šnekučiuojamės, ieškome tiesos vardan intelektualios pramogos, o pasaulyje, žinoma, vyksta visokiausi įvykiai, bet prie ko čia mes?

Theodore Dalrymple yra autorius, kuriam pavyko rasti įtikinamai šiuolaikišką būdą papasakoti prie ko čia mes. Savo įspūdingame tekste „Kiek tik nori sekso, nuolat“ („All Sex, All the Time“, http://www.city-journal.org/html/10_3_urbanities-all_sex.html) Dalrymple demaskuoja tai, kas vadinama seksualine revoliucija. Jis atskleidžia, kaip pikantiškos intelektualų fantazijos virto apgailėtinais vargšų žmonių gyvenimo vaizdeliais. Tai turbūt vienas iš geriausių ir taikliausių nepolitiškos universiteto politikos aprašymų.

Jei tad neįmanoma neutraliai kalbėtis apie seksą, kaip gali tikėtis nepolitiškos diskusijos apie lietuvių ir žydų santykius?

2013-01-23

Kaip sprendžia Dievas?

Šio teksto neturėjo būti. Už tai, kad jį vis dėlto skaitote galite padėkoti dviems žmonėms (jei tekstas nepatinka, galite tuos pat du žmones ir pakeiksnoti): ištikimai komentatorei Mildai, kuri prašė manęs parašyti apie popiežių, ir Ramūnui Bogdanui, kuris apie popiežių parašė (Bogdanas, R. Dievo rotveileris pavargo // http://www.delfi.lt/news/ringas/lit/rbogdanas-dievo-rotveileris-pavargo.d?id=60656419).

Bogdanas savo skaitytojams mėgina naujoje pakuotėje „iškišti“ seną mintį: „Kulto tarnui visada keliami kiek kitokie reikalavimai, nei žmonių vadui. Abu jie valdo skirtingas sritis: vienas – dvasinę, kitas – juridinę. Vienas rūpinasi sielos gerove, o kitas – materialiais poreikiais nuo maisto kūnams iki saugumo savųjų gyvybėms užtikrinimo“. Todėl atsistatydindamas Benediktas XVI „sulygino Katalikų Bažnyčios galvą su pasaulietiniu vadovu“. Tai esąs nykstančio tikėjimo požymis. Kaip priešingybė tokiam supasaulėjusiam popiežiui iškeliamas tikrojo tikėjimo sergėtojas (kas gi kitas, jei ne jis?) Jonas Paulius II.

Šiame (mano labai pabrėžtinai subjektyvia nuomone) nevykusiame tekste slypi gana pavojinga mintis: racionalaus apsisprendimo ir tikėjimo supriešinimas. Esą Kristaus auka buvo „nepraktiška“ ir „neprotinga“. Jonas Paulius II, pasak Bogdano, tapo „veikiančia išgryninta dvasia“. O Benediktas XVI tokiame kontekste pragmatiškai (dėl sveikatos) atsisakydamas sosto tariamai nusigręžia nuo Kristaus (tiesiogiai Bogdanas taip nesako, bet juk akivaizdu, tiesa?) ir griauna visos Bažnyčios tikėjimą.

Mūsų įsitikinimas, kad žmogaus protas skirtas išgyvenimui, komfortui ir visokiems „praktiškiems“ dalykams, yra, žinoma, naivumo viršūnė. Būtent dėl to mes šalia, pavyzdžiui, Antikos filosofų atrodome kaip vaikai apsikarstę kompiuteriniais žaisliukais. Bet tai atskira filosofinė, o gal net ir teologinė diskusija.

Tuo tarpu reikia pabrėžtinai pasakyti, kad nei katalikybė, nei apskritai krikščionybė nepripažįsta proto ir tikėjimo supriešinimo, neiškelia, kitaip sakant, tikėjimo prieš protą. Krikščionybė nesutinka net su ateistiniu teiginiu, kad protas yra tikėjimo priešingybė (sutinku, žodžių sukeitimas vietomis gali atrodyti kaip menkas niuansas, tačiau šioje vietoje jis labai svarbus). Krikščionys nestoja prieš ateizmą su jo paties ginklais. Tai greičiau jau islamo silpnybė. Šia prasme Benediktas XVI jau seniai yra visiems bogdanams atsakęs.

Tai nutiko Vokietijos mieste Regensburge 2006 Viešpaties metais. Tuomet popiežius kalbėdamas akademinei bendruomenei pacitavo senovinį Bizantijos imperatoriaus dialogą su išsilavinusiu musulmonu. Imperatoriaus žodžiai buvo tokie: „Parodykite, ką naujo atnešė Mahometas, ir jūs pamatysite, kad tai vien blogi ir nežmoniški dalykai, tokie, kaip nurodymas skleisti tikėjimą kardu“.

Žinoma, kad šiuolaikiniame politikos kontekste tokia citata skamba ypatingai. Bet blogai, kad tariamai esminė žinia („Popiežius pasisako prieš islamą“) užgožė daug gilesnę Benedikto XVI mintį. Atsispyręs nuo skambios citatos popiežius Regensburge išdėstė, kad krikščionybė yra neatsiejama nuo senosios graikų filosofijos ir kad šis ryšys neatsitiktinis. Krikščionių Dievas negali būti neprotingas, elgtis neprotingai prieštarautų paties Dievo prigimčiai. Visą antrą kalbos dalį Benediktas XVI paskyrė aptarti grėsmingai krikščionybės dehelenizacijos (t. y., atskyrimo nuo graikų filosofijos) tendencijai, kurią įžvelgė šiuolaikinėje teologijoje.

Kalbą Regensburge galima (ir verta) daugybę kartų skaityti, ten pasakyta labai daug. Bet čia diskusijai užaštrinti ir išgryninti, galime pratęsti mintį taip, kad ji labiau atspindėtų Bogdano teiginius. Jei Dievas visada protingas, tai ir tikėjimas yra pagrįstas protu, ir net kančia yra protinga. Taip pat ir Kristaus kančia neprieštaravo protui ir nebuvo „nepraktiška“. Tikiuosi, kad nebūtų eretiška pasakyti net taip: Kristus pajėgė pasiaukoti tik todėl, kad yra ypač racionalus, kad yra viską žinantis, suprantantis ir išmanantis Dievas.

Beje, gali būti, kad ir tai yra pasisakymas „prieš islamą“. Nors turbūt tiksliau teigti, kad Benediktas XVI ne stojo prieš islamą, o tvirtai, kaip popiežiui ir priklauso, demaskavo ydingus islamo pagrindus. Teologijos plonybės nėra šio komentaro tema (nors tai įdomiau nei atrodo iš pirmo žvilgsnio), bet čia labai svarbi pati Regensburgo kalbos dvasia: žmogaus protas veda pas Dievą.

Manau, kad tai didžiausia tikėjimo žinia XX a. Manau dar daugiau: pagal tai galima vertinti šios epochos katalikų tikėjimą. Reikia jų klausti: ar tu sugebėjai tikėti, kad žmogaus protas jį gali tik pas Dievą nuvesti? Ne viena garsi pavardė po tokio klausimo sukluptų. Kiek mūsų vis labiau ateistinėje Europos kultūroje įžvelgė pasaulio pražūtį ir jautėsi taip, tarsi pats Dievas būtų mus apleidęs?

O Jis juk neapleido. Per nenumaldomą paviršutinišką žiniasklaidos tarškėjimą mes nematome labai reikšmingų faktų. Juk tuo metu, kai Bažnyčios krizė Europoje pasiekė pačią savo viršūnę, į Šv. Petro sostą vienas po kito atsisėdo du neapsakomai gilūs teologai. Ir Jonas Paulius II, ir Benediktas XVI buvo Viešpaties mąstytojai.

Juos supriešinti tiesiog juokinga. Kas mano, kad Jonas Paulius II buvo „liberalas“, o Benediktas XVI – „konservatorius“, tas nieko nesupranta ne tik apie tikėjimą ir Bažnyčią, bet ir apie liberalizmą bei konservatizmą. Tikrai nesu Vatikano paslapčių ekspertas, bet ryžčiausi pasakyti: man šių dviejų popiežių valdymas atrodo kaip vienas ilgas proto triumfas prieš ateizmą.

Ir Jonas Paulius II, ir Benediktas XVI – tai ne šiaip apsiskaitę žmonės. Tai tokio masto intelektualai, kad jie galėjo eiti (ir ėjo) į bet kurį universitetą, į bet kurią akademinę bendruomenę, į bet kokį šviesuolių susirinkimą ir ten paties mokslo lauke paties mokslo argumentais priversti visus nutilti. Vilniaus šviesuolius Jonas Paulius II nutildė taip, kad kai kurie dar iki šiol neatsigauna.

Abu popiežiai atkakliai kartojo, kad mokslas tikėjimui neprieštarauja. Savo žodžius jie parėmė veiksmais ir plėtojo pačios Bažnyčios mokslinius tyrimus. Įdomu, kad tie, kurie labiausiai mėgo kalbėti apie mokslo šviesą ir proto laisvę, prieš Joną Paulių II ir Benediktą XVI dažniausiai tesugebėdavo nukreipti tik visai neprotingas patyčias.

Bet, žinoma, klausytis popiežių proto ne visada buvo malonu. „Liberalo“ Jono Pauliaus II enciklika „Veritatis splendor“ priverčia suklusti ir net sudrebėti ne kokiais nors „tamsuoliškais“ pragaro paveikslais, o tiesiog krištolo tyrumo logika. Žmogaus valia (atsigręžti į Dievą ir nuo jo nusigręžti), pasak Jono Pauliaus II, yra visiškai laisva. Tokia laisva, kad žmogus pats gali pasirinkti peržengti ribą, už kurios nėra kelio atgal. Mirtina nuodėmė taip pat pasirinkimas – ar galima dar tiksliau ir šiuolaikiškiau priminti apie mūsų apgaulingai linksmo pasaulio grėsmes?

„Kas turi ausis - teklauso“ – šie Kristaus žodžiai turbūt geriausiai apibendrina tai, ką galima būtų pavadinti Jono Pauliaus II ir Benedikto XVI „politika“. Ji atnešė rezultatų, kurių dar nenorime ar nesugebame pastebėti.

Šiandien fiziką gali priversti susimąstyti pasakęs, kad atsiskyręs nuo teologijos mokslas tapo tuščias. Filosofui gali akademinėje diskusijoje prikišti, kad nepripažindamas Dievo jis beveik nieko pasaulyje negali paaiškinti. Visa tai, manau, yra netiesioginiai šių dviejų popiežių-intelektualų nuopelnai. Nes pamatęs Joną Paulių II ir Benediktą XVI tik kvailys dar gali sakyti, kad tikėjimas kyla iš tamsumo.

Todėl kai Benediktas XVI sako, kad „daug kartų sąžinėje apsvarstė“, galima neabejoti, kad protas ir tikėjimas šiame sprendime susiliejo. Ir gal tikrai neverta siekti tapti „šventesniu už popiežių“. O baigiant norisi atremti ir paskutinę Bogdano provokaciją. Šiais laikais net katalikai yra linkę pamiršti Apvaizdą, kuri Vatikane tikrai veikia tiesiogiai. Galite neabejoti: ir anskčiau, ir dabar, ir visados Dievas sprendžia, koks tarnavimas jam ne tik mielas, bet ir reikalingas. Sprendžia paslaptingu ir Jam vienam težinomu būdu.

2013-02-20

Ar humanitariniams mokslams gresia pavojus?

Neseniai Dubajuje vykusioje tarptautinėje švietimo konferencijoje Britų tarybos atstovė Jo Beall pareiškė, kad humanitariniai (ir socialiniai) mokslai atsidūrė gana pavojingoje padėtyje. Jau pats toks pasakymas (įtariu, kad ir pasakymo tonas, bet negirdėjau) atskleidžia visą situacijos paradoksą. Humanitarinių mokslų atstovai dažnai primena už borto iškritusį žmogų, kuris likusiems laive šaukia: "Nežinote, koks aš svarbus! Jei paskęsiu, visus atleisiu iš darbo!".

Reikalas tas, kad apibūdinti humanitarinių ir socialinių mokslų padėtį kaip "gana pavojingą" buvo galima prieš gerą šimtmetį, maždaug tada, kai susiformavo sociologija ir antropologija. Tada buvo galima numatyti, kad gerokai pritemtas žmogaus ir gyvūnų sulyginimas yra klaidingas. Tada buvo galima sakyti, kad tariamai labai moksliškai nusiteikę naujieji sociologai prieštarauja patys sau – savo objektą (žmogų ir žmoniją) siekia ne pažinti tokį, koks jis yra (tai būtų mokslas), o sukurti tokį, koks turėtų būti (tai jau ne mokslas, o greičiau menas, ir dar neaišku, ar toks menas atitinka žmogaus jėgas). Pagaliau tada įžvalgiausieji galėjo numatyti mokslo, ateizmo ir komunizmo sąjungą, kuri humanitarinius ir socialinius mokslus visiškai pribaigė. Ir ne tik komunistinėse valstybėse.

Šiandien humanitarinių ir socialinių mokslų padėtis nėra nė kiek pavojinga. Ji nėra pavojinga net tokia prasme, kokia buvo pavojinga tada, kai filosofijos, istorijos ar teisės studijos pastūmėdavo revoliucionierius vykdyti teroro aktus. Šiuolaikiniai humanitariniai ir socialiniai mokslai nei sau, nei kitiems jokio pavojaus nebekelia. Jie ramiai keliauja į dugną ir tiek. Kaip tik tą ir liudija studentų atsisakymas rinktis šias disciplinas.

Jauni žmonės universitete nori sužinoti ką nors įdomaus. Ši tendencija niekada nesikeičia. Taip, abiturientai gali dažnai visai nepagrįstai nerimauti dėl savo ateities. Taip, tėvų ir kitų aplinkinių pakurstyti jie gali įsivaizduoti stojimą į universitetą kaip ateities pasirinkimą. Bet sužinoti ką nors įdomaus jie visada nori.

Šiuolaikiniai humanitariniai ir socialiniai mosklai nebegali pasiūlyti nieko įdomaus. Ar verta stebėtis, kad žmonės atrodo pati neįdomiausia rūšis visoje zoologijoje? Juk reikia kažkokio asketiško atsidavimo mokslui, kažkokio ypatingo evoliucionisto tikėjimo, kad iš tiesų norėtum susigiminiuoti su beždžione. Kam šio mokslinio tikėjimo nors kiek trūksta, tas mieliau rinksis tyrinėti kitą gyvūnų rūšį, plaukios su delfinais ar klausysis riaumojančių liūtų ir nekels sau keistų klausimų, nesijaus verčiamas atsistoti pats šalia savęs.

Žmogui gali būti įdomi politika, bet ne politologija. Visiems patinka klausytis istorijų, bet istorikai dabar mokinami net ir įdomiausius pasakojimus paversti nuobodybe. Psichologija prieina ribą, nes negali atsakyti, iš kur atsiranda blogis. Teisė gali viską įteisinti, bet niekas nebežino, kodėl tai turėtų būti teisinga.

Filosofija vis dar gali skambėti ypatingai ir būti patraukli vien savo rimtimi ir paslaptimi. Tačiau jokios filosofijos ten seniai nebėra. Šiuolaikiniams filosofams gresia esperantininkų likimas. Jie vis dar mano, kad kalba apie kažką "bendražmogiška". Tačiau iš tikrųjų jie tėra saujelė paauglystėje užstrigusių žmonių, kurie kelia keistus maištingus klausimus ("O kodėl turėčiau būti vyras arba moteris? Kodėl negaliu pasirinkti iš dvidešimt penkių lyčių?") ir smaginasi jaunatviškais "prikolais". Galima būtų tikėtis, kad tokia penktąją dešimtį dažnai įpusėjusi jaunystė pritrauks studentus savo dvasia. Bet tikrojo jaunimo gyvenime užtenka savų "prikolų". Kad ir kaip keista, daugumai studentų svajonių universitetas nėra vakarėlio pratęsimas.

Tokiame fone fizika vis dar atveria pasaulio stebuklus, geografija suteikia vilčių, jei ir nebūtinai galimybių, keliauti, o inžinerija išmoko pagaminti naudingų daiktų. Gydytojai vis dar mokosi gydyti ir jiems tikrai nereikia, kaip patarė kitas Dubajaus konferencijos dalyvis, "įtraukti į programas sociologinių tyrimų apie visuomenės sveikatą ir žmogaus elgesį".

Iš tikrųjų humanitariniai ir socialiniai mosklai vis dar patrauklūs tik dėl kai kurių labai įdomių žmonių. Kai tokio dalyko kaip humanitariniai ir socialiniai mokslai nebeliks, įdomūs žmonės vadinsis kaip nors kitaip ir toliau pasakos tuos įdomius dalykus, kuriuos išmano.

Todėl galima dar kartą pakartoti: humanitariniams ir socialiniams mokslams pavojus negresia. Pavojus (ir tai menkas – darbo praradimo pavojus) yra iškilęs tik santykinai nedidelei grupei tam tikro tipo žmonių, kurių, tiesą sakant, nelabai gaila.

Daug rimčiau galima klausti, ar dabartinis humanitarinių ir socialinių mokslų sunykimas yra kokia nors grėsmė pačiai žmonijai? Kaip skelbia žymus humanitarinių mokslų dėsnis, šventa vieta tuščia nebūna. Tiksliųjų mokslų atstovai ir inžinieriai šiandien jau aiškiai jaučia tam tikrą humanitarinę tuštumą, kurią mėgina užpildyti savais atsakymais. Tik kur tai nuves?

Verslininkai šiandien yra tie, kurie garsiausiai skelbia naujo mokymo apie žmogų svarbą. Kaip sakė vieno Ispanijos universiteto prezidentas Santiago Iñiguez de Onzoño, vadybos esmė – vadovauti žmonėms. Tai neabejotinai didelis šiuolaikinio verslo atradimas, didesnis nei atrodo iš pirmo žvilgsnio.

Suvokimas, kad verslo esmė susijusi su žmogaus prigimtimi, skatina vystytis atskirą patyrusių verslininkų apmąstymų sritį, kuri vadinasi lyderystė. Kad ir kokia kartais būtų komiška, ši sritis yra gyva, nes svarsto pačios tikrovės padiktuotus klausimus. Ją galima pagrįstai vadinti naująja filosofija.

Labiau patyrusi akis, žinoma, mato, kad šiuolaikiniai verslininkai kartoja senovės feodalų jau nueitą kelią. Neatsitiktinai populiarėja visokie "samurajų keliai". Valdžia ir kova verčia susimąstyti apie save ir kitus. Paviršutiniškai aptariamos lyderio savybės nepatenkina ir tai veda prie giluminių klausimų apie žmogaus prigimtį ir tam tikrų žmonių išskirtinumą. Taip pat atsirado riterystės idealai ir visa aristokratijos pasaulėžiūra. Norėtųsi istorinę paralelę pratęsti ir į ateitį, įsivaizduojant, kad būtent didžiųjų įmonių vadovų vaikai tėvų įkvėpti taps žymiausiais mokslininkais, o verslas išlaikys universitetus. Bent iš dalies taip, tikriausiai, ir nutiks.

Tačiau šiuolaikiniai verslininkai yra šiuolaikiniai ir save apmąsto konkrečioje istorinėje situacijoje. Jų žmogiškumo paieškos persipina su kitais aplinkos reiškiniais, su tais pačiais skęstančiais humanitariniais mokslais, siaučiančiais ezoteriniais sąjūdžiais ir kitokiomis keistenybėmis.

Todėl būtų per daug optimistiška įsivaizduoti, kaip besiplečiančios verslo studijos užpildo mūsų pasaulio humanitarinę tuštumą. Bent kol kas verslininkai dar nepajuto to, kas kadaise tapo humanitarinių mokslų centru – suvokimo, kad idėjos gyvena savo gyvenimą ir kad pats jų iškėlimas užkrauna atsakomybę.

Pavyzdžiui, bent mane gerokai neramina plintantis įsitikinimas, kad versle svarbus ne vien tik verslas. T. y., galima logiškai prieiti prie išvados, kad tikrai išmintingas verslininkas, norintis iš tikrųjų rimtai vykdyti verslą, turi pirmiausia "stabilizuoti" politinę padėtį savo verslo šalyje; kai toje šalyje žmonės gerai gyvens, tada ir verslas gerai seksis.

Tokia idėja kelia praktinius klausimus apie verslo ir politikos santykį, bet ne tai svarbiausia. Viena vertus, čia galima įžvelgti tam tikrą XX a. atvirosios visuomenės iliuzijų, kurios atnešė labai nedaug gero, pasikartojimą. Be to, "ne vien tik verslo" šūkis nepastebimai suartina verslą su magija (verslininkas, kaip ir magas, tariamai žino poveikio pasauliui paslaptis), o tai gali sukelti visiškai neprognozuojamas pasekmes.

Šiuolaikinis verslas nėra nei magija, nei feodalizmas. Tai verslininkams galėtų pasakyti tie keli pasaulio žmonės, kuriuos sąlyginai būtų galima pavadinti "tikraisiais filosofais". Bet mąstytojai-humanistai ir mąstytojai-verslininkai apie tuos pačius dalykus kalba tokiomis skirtingomis kalbomis, kad susikalbėjimas kol kas labai sunkiai pasiekiamas.

Tolesnis ateities spėliojimas šioje vietoje beprasmiškas. Ateitį reikia ne spėti, o būti pasirengus priimti. Tad šiai dienai pakanka konstatuoti: humanitariniai ir socialiniai mokslai skęsta, bet žmogus jau mato naują krantą.

2013-03-20

Contra tyrannos. Apie ką mums primena Sirijos karas?

Kai pasigirdo pirmieji pranešimai apie tai, kad Sirijos pilietiniame kare galėjo būti panaudotas cheminis ginklas, gyvenimas labiausiai pasunkėjo JAV prezidentui Barackui Obamai, kuris būtent tokio ginklo panaudojimą šiek tiek anksčiau apibūdino kaip „raudoną liniją“.

Kadangi jokių radikalių veiksmų JAV kol kas nesiėmė, žurnalistai jau spėjo prikišti, kad Obama savo „raudoną liniją“ Sirijoje nukelia vis toliau. Panašiai skamba ne tik Obamos, bet ir Europos valstybių vadovų pozicijos. Tai, žinoma, atrodo komiškai, bet rečiau pastebima psichologinė tokio elgesio pusė.

Negi tikrai neatpažįstate savo vaikystės: „Atiduok man saldainį, nes trenksiu! Skaičiuoju iki trijų! Vienas, du, du su puse, du su siūlu, du su plauku, plaukas jau trūksta, jau tuoj tuoj nutrūks...“?

Paradoksalu, bet kiekvienas vaikas tokiu momentu apmąsto didžiuosius politikos klausimus. Kas bus, kai trenksiu? Ar man užteks jėgų iš tikrųjų atsiimti saldainį ir jo nebeprarasti? Kaip pasielgs kiti kiemo vaikai, ar jie mane palaikys, jei trenksiu? O jei netrenksiu – ar būsiu bailys? Ar man apskritai vis dar reikalingas tas saldainis? Ir ką, pagaliau, apie visą šį reikalą sako mano sąžinė?

Toks žvilgsnis į situaciją atskleidžia gelminį politikos paprastumą. Nei siūlas, nei plaukas, nei cheminis ginklas nėra svarbūs. Noras ir, svarbiausia, teisė trenkti atsiranda tada, kai atimamas saldainis. Arba padaromas kitas netinkamas veiksmas.

Todėl tas, kas rimtai vertina Sirijos problemas, turėtų pripažinti, kad Assadų šeima „raudoną liniją“ peržengė dar praėjusio amžiaus viduryje. Tuomet senasis Hafez al-Assad pasinaudojo dėl Šaltojo karo susiklosčiusia tarptautine padėtimi ir sėkmingai sulošė sudėtingoje Sirijos vidaus politikoje. Po ištisos virtinės perversmų ir abejotinų sandorių jis pagaliau buvo išrinktas jau tuomet vienpartinės Sirijos prezidentu. Taip Hafez al-Assad tapo tironu.

Dabartinio Sirijos prezidento Bashar al-Assad asmeninė drama labiau primena Mario Puzo „Krikštatėvio“ pagrindinį herojų Michael Corleone. Kaip ir Corleone, Assad šiek tiek šalinosi savo šeimos, net buvo išvykęs studijuoti į Londoną, kur susipažino su savo būsima žmona. Atrodo, kad Assad taip pat rimtai įsivaizdavo save gydytoją, kaip Corleone – karininką. Bet, kaip tikriausiai suformuluotų filmų anonsų kūrėjai, šeimos nuodėmės pasivijo juos abu...

Tikros ar išgalvotos tokios istorijos mus visada intriguoja. Jos kutena nervus, nes primena painius mūsų pačių gyvenimus ir pasirinkimus. Bet čia svarbus tik finalas: sekdamas tėvo pėdomis Corleone tapo mafizoju, o Assad – tironu.

Būtent tironijos klausimas yra ta tikroji problema, apie kurią mums dar kartą primena Sirijos pilietinis karas. Tironija – akivaizdus piktnaudžiavimas valdžia yra turbūt pats seniausias politinis nusikaltimas, už kurį nubausti gali tik konkreti politinė bendruomenė ar tarptautinė bendrija.

Žinoma, tironas politikoje jau seniai tapo epitetu, kurį galima sviesti bet kuriam nepatikusiam valdovui. Šiais laikais viską apsunkina dar ir nuolatinis tironijos gretinimas su tokiomis sąvokomis kaip autoritarizmas ir diktatūra. Tačiau tironija nėra vien epitetas. Tai konkreti tarptautinės teisės ir tarptautinės politikos problema.

Jei vagimis dažnai vadiname Seimo narius, tai dar nereiškia, kad pasaulyje nebeliko tikrų vagių. Lygiai taip pat, jei tironais vadiname savo vaikus, tai dar nereiškia, kad pasaulyje nebeliko tikrų tironų.

Didžiausia tironijos kaip sąvokos problema yra jos atskyrimas nuo įprasto ir politikai būtino kitoniškumo ir net priešiškumo. Pavyzdžiui, Rusija ir Kinija, tikėtina, yra priešiškos Vakarams, akivaizdžiai valdomos visai kitais principais, o tokias sąvokas kaip „žmogaus laisvė“ aiškina mums neįprastu ir gal net nepriimtinu būdu. Ar to pakanka, kad Rusijos ir Kinijos vadovus paskelbtume baustinais tironais? Jei taip, tai reiškia, kad iš tikrųjų nusikaltėliais tiesiog vadiname tuos, kas nesutinka su mūsų vakarietišku požiūriu?

Bet net ir tokiame painiame kontekste žmonija visada matė tironiją kaip ypač universalią ir radikalią išimtį. Tik taip ši sąvoka apskritai galėjo įsitvirtinti.

Labai ilgai žmonės vertino politinę valdžią kaip Dievo (o dar anksčiau – dievų) suteiktą ypatingą galią. Net ir krikščioniškas pasaulis dažniausiai aiškino Šv. Apaštalo Pauliaus žodžius „valdžia yra Dievo tarnaitė tavo labui“ kaip tiesioginį ryšį tarp Dievo ir valdovo. Karaliai, imperatoriai, o per juos ir aristokratai valdė dėl to, kad buvo specialiu būdu apdovanoti, patepti. Tokiame pasaulyje tironija buvo suprantama kaip Dievo dovanos paniekinimas ir jos naudojimas savanaudiškiems tikslams, apie kurį buvo sprendžiama iš tam tikrų akivaizdžių požymių.

Ši Dievo globojamos politikos era mums pažįstamame pasaulyje baigėsi maždaug su XIX a. Tačiau tuo pat metu pats tironijos klausimas šiek tiek nublanko. Komunizmo atsiradimas padarė pasaulį labai neįprastą ir XX a. politika tapo kupina keisčiausių ir painiausių dilemų. Gal dėl to XX a. pabaigoje pasaulis taip visuotinai troško to, ką vadino pragmatizmu.

Šiandien, vis labiau į praeitį nugrimstant Šaltajam karui, mes išnyrame dar kitokioje epochoje. Ją, kad ir kaip būtų keista, tiksliausiai ir iš anksto pavyko apibūdinti būsimam popiežiui Benediktui XVI, kuris dar kaip Joseph Ratzinger rašė: „Politinė ir socialinė tvarka neteko tiesioginio šventumo, teokratinės įstatymų leidybos nebeliko ir šie klausimai perėjo į žmogaus laisvės sritį“.

Tokiame pasaulyje tironijos problema įgyja visai naują aktualumą. Ko mes, būdami visapusiškai laisvi žmonės, politikoje netoleruosime?

Šioje epochoje jau minėta mafijozo paralelė atrodo visai tinkama. Tironas yra būtent politinis gangsteris.

Juk gangsteris yra maištininkas labai gilia prasme. Jis priešinasi ne konkrečiai valstybės tvarkai, o pačiai įstatymo idėjai. Piktnaudžiaudamas teisėmis ir atmesdamas pareigas jis siekia įrodyti, kad teisė apskritai neturi prasmės ir yra tik stipriojo instrumentas (jei mafijozas kartais kuria „savo teisę“, tai tik patvirtina, kad kiekvienas stiprusis tai gali).

Lygiai taip pat tironas priešinasi pačiai politikos idėjai. Tironai nesiekia savo visuomenės formuoti ir vesti, kaip to siekia konservatoriai, liberalai ir net komunistai. Tironai mato politiką tik kaip savo manipuliacijų objektą.

Toks radikalus pasipriešinimas esminiams pasaulio principams neišvengiamai reiškia visiško, akivaizdaus, neabejotino blogio pasirinkimą. Tironus (beje, ir gangsterius) visame pasaulyje ir visais laikais sieja tos pačios savybės: žiaurumas, paleistuvystė ir puikybė. Žodžiu, tai, kas pastaruoju metu vis išsamiau pasakojama apie pulkininko Muammar Gaddafi gyvenimą, yra tikra tironijos klasika.

Žinoma, tironas visada mėgina prisistatyti politiku, kaip ir mafijozas dažniausiai vaizduoja verslininką. Tačiau jie intuityviai atpažįstami, matyt, dėl to, kad žmogui duota skirti gėrį nuo blogio.

Įdomu, kad ir tarptautinė bendrija tironus atpažįsta intuityviai ir ne žodžiu, o veiksmu. Atkreipkite dėmesį, prieš ką po Šaltojo karo susivienijo nuolat tarpusavyje konkuruojantis Vakarų pasaulis: prieš Slobodan Milošević, prieš Saddam Hussein, prieš Gaddafi, dabar prieš Assad. Blogiukai, kurių eilė dar neatėjo, tokie kaip Kim Jong-un Šiaurės Korėjoje ar Aliaksandras Lukašenka Baltarusijoje, taip pat visiems aiškūs.

Prieš juos išrandami argumentai, teisės normos ir įvairiausi paaiškinimai dažnai skamba taip pat komiškai, kaip ir įrodymai, kad koks nors Viduramžių kunigaikštis neteko Dievo malonės. Į tą pačią kategoriją patenka ir Obamos „raudona linija“. Bet pats tironų atpažinimo faktas stulbina savo tikslumu.

Taigi, visai nebūtina įrodyti, kad Sirijos režimas naudoja cheminį ginklą. Kaip ir nebuvo būtina įrodyti, kad Libija, nuvertus Gadaffi, taps demokratiška. Veiksmams prieš tironus apskritai nereikia papildomų argumentų ir gal geriau jų net neieškoti. Civilizuoto pasaulio vienybė pati savaime yra ir problemos įrodymas, ir įpareigojimas ją spręsti. Užgrobdami valdžią tironai patys save pasmerkia ir dažniausiai sulaukia bausmės dar šiame pasaulyje.

2013-05-23

O kodėl gi negalėčiau ištekėti už gėjaus?

Buvau ir tebesu įsitikinęs, kad gėjų santuokos yra labai nereikšmingas klausimas, todėl žmonės, kurie tikrai rimtai žiūri į gyvenimą, turėtų paliudyti šios problemos nereikšmingumą apie ją apskritai nekalbėdami.

Vis dėlto vieša prancūzų rašytojo Dominique Venner savižudybė [D.Venner nusišovė 2013 m. gegužės 21 d. Paryžiaus Notre Dame katedroje.] privertė mane persigalvoti ir kai ką pasakyti.

Pagalvokite – netikintis atseit nacionalistas protestuodamas prieš (be visų kitų dalykų) gėjų santuokas nusišauna vienoje iš seniausių ir didingiausių katalikų katedrų, taip įveldamas į visą reikalą Katalikų Bažnyčią, kuri šiaip jau ir gėjų santykius, ir savižudybę laiko nuodėmėmis, bet kartu tvirtindamas, kad tai visai nesusiję su krikščionybe, nes katedrą esą „pastatė genialūs protėviai vietoje, primenančioje apie daug senesnius kultus, siekiančius mūsų visų neatmenamas ištakas“.

Labiau susipainioti mes jau tikriausiai nebegalėjome. Bijau, kad pačiame mūsų mąstyme apie šeimą ir valstybę įsivėlė, kaip sakoma, sisteminė klaida.

Juk gėjų santuoka tėra ekstravagantiškas prasimanymas. Tai geriausiai patvirtina jau kelis kartus viešumoje kartotas argumentas: tuo pat metu, kai heteroseksualios poros atmeta santuokos reikšmę, esą tai „tik antspaudas pase“ ir pan., gėjai visomis išgalėmis kaunasi už tą „tik antspaudą“. Be to, abu teiginius (kad santuoka nieko nereiškia ir kad gėjams reikėtų suteikti teisę tuoktis) dažniausiai palaiko tie patys žmonės.

Jų problemas išspręsti paprasta - tereikia panaikinti civilinę santuoką. Valstybė turėtų pripažinti tikrąją santuokos prigimtį – kad tai yra religinis veiksmas, kuris tik dėl susiklosčiusių istorinių aplinkybių atsitiktinai pateko į politikos sferą.

Todėl valstybė turėtų gražinti santuoką religinėms bendruomenėms. Tikriausiai kai kurios bendruomenės nuspręs tuokti gėjus, bet tegul pačios ir pasitinka savo likimą, tai nėra mūsų visų problema.

Tie iš mūsų (įskaitant ir mane patį asmeniškai), kuriems civilinė santuoka intuityviai atrodo reikšminga, turėtume be ironijos pripažinti, kad esame ankstesnės epochos atgyvenos. Civilinė santuoka mums atrodo svarbi dėl tradicijos, specifinio požiūrio į valstybę, o taip pat (ir net visų pirma) dėl to, kad tai mūsų santuoka.

Matyt, tokiu būdu mes išgyvename tam tikrą prigimtinį suvokimą, kad žmonės pasaulyje atsirado kaip vyrai ir moterys, todėl susijungę tampa vienu, vėliau trimis, keturiais ar dar daugiau, bet niekada nebebūna du (juk tėvai, vaikams išėjus, jaučia jausmą, panašų į vienatvę, tiesa?). Tikriausiai, šis prigimtinis gelmės elementas kažkokiu būdu atsispindi kiekviename rimtame vyro ir moters tarpusavio įsipareigojime, taip pat ir civilinėje santuokoje.

Bet žvelgiant ciniškiau, valstybė (tai jau akivaizdu) neturi jokios galios kreipti žmones į visą gyvenimą trunkantį ryšį ar įtakoti (išskyrus viešosios tvarkos pažeidimus) jų seksualinius santykius. Be šių dviejų dalykų civilinė santuoka yra pasmerkta prarasti prasmę, kas su ja šiandien ir nutinka.

Todėl gali būti, kad visa ši maišalynė dėl santuokos ir gėjų paradai viso labo praneša mums apie civilinės santuokos epochos pabaigą. Tai buvo prasmingas kompromisas tam tikru istoriniu laikotarpiu, bet jis negali būti amžinas.

Civilinės santuokos panaikinimas taip pat atvertų problemą, kuri, ko gero, yra viso šio reikalo ašis – valstybės ir šeimos santykius bei tam tikrą valstybės silpnumą šeimos atžvilgiu. Labiausiai dėl civilinės santuokos terminas „šeimos politika“ šiuo metu suprantamas panašiai kaip „mokesčių politika“. Tarsi valstybė kurtų ir reguliuotų šeimą.

Bet „šeimos politiką“ teisingiau suprasti kaip „užsienio politikos“ analogiją. Valstybė nieko negali šeimai padaryti. Aiškiausiai tai liudija istorija. Daugelis pastarųjų amžių šeimų net per vieną kartą pergyveno po kelias valstybes ar kelis tos pačios vasltybės variantus. Bet tik labai nedaugelis šiuolaikinių valstybių galėtų pasigirti pergyvenusios ištisas šeimas.

Todėl tiksliau būtų sakyti, kad šeimos kuria valstybę ir ją išlaiko, o ne atvirkščiai. Tai reiškia, kad ne valstybė pasako, kas yra šeima, o daug dažniau šeimos pasako, kad jos yra valstybė. Šis momentas labai svarbus ir per daug retai apmąstomas.

Turėtume pradėti pastebėti, kad susiklosčius keistai tradicijai mes priskiriame vasltybei galią apibrėžti kone viską. Tikrovė, jei į ją atidžiai pažvelgsime, liudija, kad ši galia yra daug labiau ribota nei įsivaizduojame. Todėl valstybė negali nustatyti šeimos apibrėžimo. Šeima pati save apibrėžia, o valstybė tegali stengtis pažinti šeimą tokią, kokia ji yra.

Užsienio politikoje iniciatyvos imasi tas, kurio gerovė labiau priklauso nuo partnerio. Valstybės ir šeimos interesų išsiskyrimas yra labiausiai pavojingas valstybei. Jei šeimos nuspręstų, kad jos nebepalaiko valstybės, tai valstybės ir nebeliktų.

Turbūt vienintelis atvejis bent kiek primenantis valstybę be šeimų (o pagal kai kurias versijas – net gėjų valstybę) buvo amazonių sala. Pirma, nežinia, ar ji iš tikrųjų buvo. Antra, eksperimento niekas nebenorėjo pakartoti ir tai tikriausiai reiškia, kad nieko gero iš jo neišėjo.

Trumpai tariant, jei valstybė nori išlikti, ji turi ne suvaldyti šeimą, o ją pažinti, pripažinti ir kiek įmanoma patenkinti jos interesus. Šis c'est la vie turbūt taptų ryškesnis, jei būtų panaikinta civilinė santuoka.

Žinoma, civilinės santuokos panaikinimas atvertų visą spektrą įvairiausių problemų, iš kurių akivaizdžiausios – vaikų globa ir įvaikinimas. Gėjų įvaikinimas yra visai kito tipo klausimas nei gėjų santuoka. Tai jau ne ekstravagantiškas prasimanymas, o suaugusiųjų siekis paversti vaikus savo pramoga. Tiesa, reikia pripažinti, kad tai labai abejotina pramoga; savo malonumui auginti vaikus – išties rafinuoto skonio požymis, būdingas ne tik gėjams.

Mus supančiame pasaulyje, atrodo, stiprėja įsitikinimas, kad kiekvienas suaugęs gali auginti vaikus beveik panašiai kaip gėles ar šunis. Čia, regis, pametamas iš akių faktas, kad įvaikinimas kaip reiškinys atsiranda ne dėl žmonių teisės auginti vaikus, o dėl valstybės pareigos pasirūpinti beglobiais.

Iš tikrųjų tai šeimos trūkumas, kurį valstybė kiek pajėgia siekia kompensuoti. Ne kartą girdėtas nostalgiškas priminimas, kad Armėnijoje net sovietmečiu nebuvo vaikų namų (nes nebuvo tokių vaikų, kuriems reikėtų vaikų namų) iš tikrųjų verčia susimąstyti apie galbūt daug didesnes nei įsivaizduojame šeimos galimybes. Adekvačiai savo santykį su šeima vertinanti valstybė, matyt, to ir turėtų siekti – kad įvaikinimas iš viso neperžengtų šeimos ribų.

Surogatinė motinystė, dirbtinis apvaisinimas ir kiti šiuolaikiniai mėgėjiški ir profesionalūs vaikų veisimo metodai yra apskritai ne šeimos politikos klausimai. Tai greičiau susiję su ribomis, kurias valstybė nustato arba nenustato mokslui. Šiuo požiūriu mes taip pat turime viską, kad blaiviai įvertintume riziką. Mes žinome, ką gali mokslas be etikos, iki šiol kraupstame nuo nacių mokslinių eksperimentų ir baigiame išsiaiškinti, kad totalitarizmas apskritai buvo sistema, griežtai pagrįsta vien tik mokslu.

Svarbiausia, kad visas šias problemas mes galime išspręsti be jokių religinių argumentų, vien atidesniu žvilgsniu pažvelgdami į pasaulį. Katalikų Bažnyčia garsiai sako, ką galvoja, ir tai pagirtina. Bet turime suvokti, kad politiniai sprendimai iš tikrųjų turi reikšmę tik mūsų pačių padėčiai šiame pasaulyje.

Šeima valstybei reikalinga kaip pagrindas, o ne atvirkščiai. Todėl įsiveldama į šeimos apibrėžinėjimą, gėjų santuokas ir panašius eksperimentus valstybė rizikuoja ne pasaulio, o tik savo pabaiga. Paryžiaus katedra čia ne prie ko. Ir tai tikrai nėra reikalas, dėl kurio verta nusišauti.

Visa tai, žinoma, galioja tik darant prielaidą, kad valstybės išlikimas yra mūsų visų interesas. Gal nebūtinai? Gal matydamos valstybę kvailiojant šeimos galėtų tiesiog į ją nusispjauti ir palikti, kaip sakoma, košę tiems, kas jos privirė? Bet tai jau kitas klausimas.

2013-05-30

Pasaulį keičiantis Afganistanas

JAV ir Talibano pranešimas apie ketinamas pradėti taikos derybas pasaulinėje viešojoje erdvėje sukėlė įvairiausių atgarsių, pradedant įprastomis optimistinėmis ir pesimistinėmis scenarijų prognozėmis ir baigiant isteriška dabartinio Afganistano prezidento Hamid Karzai reakcija.

Mane asmeniškai labiausiai nustebino pastaba, kurią atsitiktiniame pokalbyje išsakė žmonės, savo mąstymu giliai įaugę į tai, ką vadiname posovietine erdve. Esą derybos su Talibanu – tai rytiečiams gerai žinomo Vakarų politinio korektiškumo, polinkio į dialogą ir šiaip naivumo apraiška. Suprask, be gudrių Baltarusijos, Rusijos, Irano, Venesuelos ar Kinijos vadovų (tarsi jų būtų negana) dar ir Talibanas amerikiečius apmaus.

Dialogo kultūra ir jos dvejopas veikimas (pokalbis iš tikrųjų atveria kelią, bet juo nueiti galima tik turint kokį nors bendrą tikslą) – tai atskiro dėmesio reikalaujanti tema. Tačiau šiuo atveju galima sakyti, kad JAV ir Talibano derybos yra už dialogo kultūros klausimo ribų. Mano posovietiniai pašnekovai, manyčiau, suklydo tiesiog radikaliai.

Manau, kad derybos su Talibanu prasidės dėl to, kad būtent didžiausi realistai ir „vanagai“ Vakaruose nemato kitos išeities. Visiems aišku, kad be Talibano nebus jokio Afganistano, nes nieko kito Afganistanas paprasčiausiai neklauso. Atrodo, kad bent jau be sąjungos su Talibanu jokia vietinė jėga nesugebės Afganistane sukurti politiškumo, tvarkos, kuri būtų bent kiek atpažįstama kaip valstybė.

H.Karzai blaškymasis visa tai tik patvirtina. Žinoma, žmogus, kuris nori būti tuo pat metu ir islamo fundamentalistas, ir žmogaus teisių gynėjas, ir nesikalbėti su Vakarais, ir būti jų remiamas, ir demonstruoti savo kariuomenės savarankiškumą, ir kuo labiau ją apsaugoti sąjungininkų sąskaita, atrodo šiek tiek komiškai. Bet neaišku, kaip atrodytų kuris nors iš mūsų, jei žinotų, kad jo gyvybė yra, taip sakant, ore tvyrantis Talibano klausimas, kuris gali tapti ir tiesioginiu derybų objektu.

Grįžtant prie minėtos posovietinės situacijos suvokimo klaidos, tai ji ne tik atskleidžia kažką naujo apie sovietinę-posovietinę sąmonę, bet ir primena, kokia keista karo samprata jau kuris laikas dominuoja abiejose buvusios Geležinės uždangos pusėse.

Jeigu karas neveda į taiką, jeigu nuo pat jo pradžios neįsivaizduojamos derybos su priešu, toks karas gali vesti tik į visišką vienas kito sunaikinimą (nesvarbu, ar kuris vienas sunaikintų kitą, ar abu sunaikintų vienas kitą). Ši iš pažiūros akivaizdi ir paprasta tezė, kuri žmonijai visada buvo žinoma, vis dėlto slepia savyje dvi grėsmes ir nė vienos praeityje nepavyko išvengti.

Jeigu derybos ir taika įsivaizduojamos kaip būtina karo baigtis, kyla grėsmė, kad karas bus per daug racionalizuotas ir taps valstybininkų žaidimu. Maždaug tokia padėtis buvo susiklosčiusi Europoje tuo metu, kai kilo Napoleono karai. Bet toks racionalus ir „džentelmeniškas“ karas neturi pakankamai „svorio“, kad pagrįstų savo mirtinumą. Jei priešai neišvengiamai susitaikys, kodėl jie turėtų pradėti kariauti? Kodėl dėl politikų noro prasimankštinti turėtų žūti žmonės?

Būtent per šiuos klausimus iš pradžių paprasčiausias žmogiškumas (karo beprasmybės pojūtis pasiekė kulminaciją Pirmajame pasauliniame kare) sugriovė vadinamąją klasikinę Europos karo teisę ir sugražino žmonėms suvokimą, kad karas – ne žaidimas.

Tačiau netrukus ideologinė politika ir ideologinis karas nubloškė mus į kitą grėsmę. Čia neverta leistis į ilgą diskusiją apie tai, kaip tikrąjį ir ne tikrąjį karą bei galutinę pergalę suprato totalitarinės ideologijos, bet akivaizdu, kad bekompromisio priešo sunaikinimo principas galų gale paveikė ir kitą pusę. Niekas nebeįsivaizdavo taikos su naciais. Karas su Vokietija galėjo baigtis tik visišku nacizmo ir daugelio nacių sunaikinimu.

Nacius sunaikinti, galima sakyti, pasisekė. Tai įkvėpė tam tikro optimizmo, tikėjimo, kad jau egzistuoja globali tarptautinė bendruomenė, kuri gali visiškai sunaikinti visus savo priešus. O jei tie priešai yra visos tarptautinės bendruomenės priešai, tai jie ne priešai, o nusikaltėliai. Juolab, kad visiems jau seniai atrodo būtina iš esmės uždrausti agresyvų karą.

Kai šios idėjos dar tik sklandžiai dėliojosi įvairiuose tarptautiniuose forumuose, ne visi turėjo tiek įžvalgos, kiek Carlas Schmittas, kad pamatytų galutinę šios loginės grandinės išvadą. XX a. vidurio tarptautinė teisė siekė įtvirtinti tokią karo sampratą, pagal kurią taikos derybos ilgainiui taptų neįmanomos. Jei agresyvus karas uždraustas, tai tarptautinės bendruomenės vardu kariaujami tik teisingi gynybiniai karai, kurių tikslas – agresorių įveikti ir nubausti. Derėtis, tokiu atveju, neįmanoma, nes taip agresorius – nusikaltėlis liktų nenubaustas.

Ši sistema taip ir nepradėjo veikti pilna apimtimi, nes sunku sutarti, kas yra agresorius. Dėl to taikos derybos visiškai neišnyko. Bet galutinis priešo įveikimas, įrodymas, kad jis nusikaltėlis, spėjo tapti vieninteliu įmanomu vakarietiško karo tikslu.

Todėl ir prasidėjus karui Afganistane daugelis mūsų neabejojo, kad JAV tikslas - sunaikinti ir nubausti Talibaną (šis karas kelia daugybę klausimų, vienas iš jų – kas su kuo kariauja, bet kalbėdami apie JAV ir Talibano derybas galime pagrįstai supaprastinti situaciją iki JAV ir Talibano santykių).

Šiuo požiūriu Afganistano kare įvyko tam tikra karo sampratos normalizacija, savotiškas prarasto balanso atstatymas. Tai nulėmė svarbiausias bet kurio karo veiksnys – priešo galia.

Čia neturiu tikslo įsivelti į karo meno diskusiją apie tai, kokia yra Talibano galios paslaptis. Faktas, kad ir po dešimtmečio jis neįveiktas. Todėl pradeda veikti išskirtinai karui būdinga logika: kuo ilgiau negali nugalėti priešo, tuo labiau esi priverstas pripažinti jo statusą. Priešą, kurio nepavyksta įveikti, ilgainiui tenka apibrėžti taip, kaip jis pats save supranta, o ne taip, kaip norisi (taigi, pavyzdžiui, kaip islamo karį, o ne kaip teroristą ar nusikaltėlį).

Tik toks, tikras, o ne formalus (atvirkščią pavyzdį ir vėl pateikia Antrasis pasaulinis karas, kai pralaiminčios Vokietijos generolai formaliai buvo pripažįstami karininkais, bet iš tikrųjų jau vertinami kaip nusikaltėliai) priešo pripažinimas atveria galimybę deryboms. Būtent dėl to Talibanas nesutiko, kad paliaubos būtų išankstinė derybų sąlyga, o savo kovos veiksmus artėjant deryboms suaktyvino. Kad amerikiečiai žinotų, jog vis dar yra su kuo ir dėl ko derėtis.

Su Talibano pripažinimu yra susijusi ir ta įdomi aplinkybė, kad JAV niekada neįtraukė Talibano į užsienio teroristinių organizacijų sąrašą. Diskusija dėl to buvo kilusi daug kartų, ji visada baigdavosi aptakiais valdžios pasiaiškinimais, o kylant spaudimui į teroristinių organizacijų sąrašą buvo įtrauktos kai kurios talibų organizacijos, bet niekada – Talibanas kaip Talibanas.

Logika čia aiški – palikti kelią deryboms ir prie šio sprendimo ištakų, matyt, aptiktume kokį nors niekam nežinomą Afganistano specialistą, kuris pasakė, kad be Talibano nebus Afganistano dar tuomet, kai visi kalbėjo priešingai. Bet net ir toks „pragmatizmas“ būtų naujiena ta prasme, kad su priešu iš anksto numatoma kalbėtis. Paskutinis toks „normalus“ Vakarų valstybių karas, turbūt, buvo Folklandų krizė, kuri dėl savo trukmės ir pobūdžio su Afganistano karu nepalyginama.

Todėl galime būti tikri dėl vieno: mūsų akivaizdoje radikaliai kinta ne tik tarptautinė padėtis, bet ir pats tarptautinis mąstymas, ilgainiui, turbūt, pakeisiantis ir tarptautinę teisę, kurios esmė iš tikrųjų ir yra karo samprata. Jei paaiškės, kad karus tenka baigti derybomis, tarptautinei bendruomenei teks atsisakyti ambicijų uždrausti karą.

Ar dėl to gyvensime geriau, dar neaišku. Bet bent jau išvengsime Pasaulinės Vyriausybės. Pasaulinė Vyriausybė su Talibanu tikrai nesiderėtų.

2013-06-20

Antiideologija Australijoje

„Mes būsime problemas sprendžianti vyriausybė, kuri vadovausis vertybėmis, o ne ideologija“. Taip savo ministrus pristatė ką tik prisaikdintas naujasis Australijos premjeras ir Liberalų partijos lyderis Tony Abbott [T.Abbot prisiekė 2013 m. rugsėjo 18 d.].

Britų papročiu Australijoje dėl valdžios nuolat varžosi dvi partijos – Liberalų (tiksliau, Liberalų ir Nacionalinės partijos koalicija; kažkas tarp JAV respublikonų ir Europos konservatorių) ir Leiboristų (kažkas tarp JAV demokratų ir Europos kairiųjų). Nuo 2007 m. Australijos vyriausybę formavo Leiboristų partija, 2010 m. sudariusi palyginti trapią koaliciją su žaliaisiais.

Šios istorijos kontekste T.Abbott pergalė neatrodo tokia įspūdinga ar netikėta, kaip mėgina pavaizduoti žurnalistai. Silpna vyriausybė visada yra geriausias opozicijos sąjungininkas kovoje dėl valdžios. Kai kurie analitikai jau spėjo ištirti abiejų Australijos partijų strategijas rinkimuose ir nustatyti, kad siekiant pergalės T.Abbott pakako, taip sakant, nepraleisti progos patylėti.

Nė kiek nestebina ir naujojo Australijos premjero pareiškimai, kad jo vyriausybė sakys, ką galvoja, ir darys, ką sako. Veiksmo ir darbo sugrįžimo retorika pati savaime išsprūsta, kai nestabilią koaliciją keičia tvirtos daugumos valdžia. Prisiminkite Andriaus Kubiliaus „proveržio vyriausybę“.

Kur kas mažiau įprastas yra jau cituotas T.Abbott antiideologinis šūkis. Tai tezė, kuri nustato visiškai naują, bet kartu logišką ir beveik natūralų dešiniojo politiko santykį su kaire.

Atkreipkite dėmesį: T.Abbott nesiūlo ne tik alternatyvios ideologijos, bet ir alternatyvos ideologijai. Jo pasisakymuose nėra nieko, kas nors kiek primintų JAV „kultūros karų“ stilistiką, jis kairiųjų visuomenės idealui nepriešpastato dešiniųjų visuomenės idealo. T.Abbot nestoja į tą keistą dvikovą, kurią neretai stebime Vakarų vasltybėse: šeima prieš gėjus, religinis auklėjimas prieš lytinį švietimą ir pan.

Kita vertus, T.Abbott nepasirinko ir kitos dešiniųjų taktikos – bandymo savotiškai „demonopolizuoti“ kairiesiems tradiciškai priskiriamus idealus. Didžiosios Britanijos premjeras Davidas Cameronas mėgino tai padaryti, kai sakė: „Aš palaikau gėjų santuokų įteisinimą ne nepaisant to, kad esu konservatorius, o dėl to, kad esu konservatorius“.

T.Abbott elgiasi radikaliau – jis atsisako žaisti pagal ideologinės politikos taisykles. Ideologija, menamas tobulos ar tobulesnės visuomenės vaizdinys nėra politikos esmė ir pagrindas. Taip, tikriausiai, reikia suprasti T.Abbott šūkį.

Iš dalies tokią nuostatą, matyt, diktuoja biografija. T.Abbott priklauso paskutinei kartai vakariečių, galinčių vadintis Šaltojo karo veteranais. Katalikas, jėzuitų auklėtinis, vos netapęs kunigu, T.Abbott ideologinę kovą pajuto dar studijuodamas universitete. Per aršius aštuntojo dešimtmečio kairiųjų ir dešiniųjų studentų susidūrimus pats T.Abbott kartą buvo primuštas (nepaisant to, kad aktyviai boksavosi ir net pasiekė svarbių pergalių universitetų bokso varžybose).

Vėlesnė žurnalisto ir politiko karjera jį taip pat nuolat vedė per ideologiniais konfliktais ir jų pasekmėmis nusėtą Vakarų viešąjį gyvenimą. T.Abbott palaikė santykius ne tik su dešiniaisiais, bet ir su kairiaisiais (pačioje politinės karjeros pradžioje Leiboristų partija jį net kvietė prisijungti). Taigi (tą galime nesunkiai įsivaizduoti), patirtis jam pati atskleidė, kaip ideologinės nuostatos apsunkina konkrečių problemų sprendimą.

Todėl T.Abbott antiideologinė tezė, žinoma, nėra sąmoningas naujos eros atvėrimas. Ji natūraliai išplaukia iš paties politiko gyvenimo ir tikriausiai buvo suformuluota intuityviai.

Be to, T.Abbott pareiškimas apie tai, kad jo vyriausybė nesirems ideologija, turi ir konkretų politinį kontekstą. Liberalų ir leiboristų rinkimų kampanija labai aiškiai atskleidė šiuolaikinės Vakarų ideologinės kovos būklę.

Dar 2012 m. rudenį tuometinė premjerė Julia Gillard pasakė dabar jau pagarsėjusią kalbą parlamente kaltindama T.Abbott, sakykime, nepakankama pagarba moterų teisėms. Šį pareiškimą išprovokavo konkreti situacija, bet kai kurie J.Gillard teiginiai turėjo ir bendresnę ideologinę potekstę.

Kaip vieną iš konkrečių T.Abbott nusistatymo prieš moteris pavyzdžių, J.Gillard pasirinko jo sakinį, pasakytą, atrodo, 1998 m. duotame interviu: „Jei, apskritai paėmus, vyrai turi daugiau valdžios negu moterys, ar tai blogai?“.

Reikia pripažinti, kad tai įžūlus ir provokuojantis klausimas, ypač Australijoje. Bet pamėginkime į jį pažvelgti būtent kaip į ideologijos ir antiideologijos susidūrimą.

XIX-XX a. ideologijos siekė keisti esamą pasaulį pagal įsivaizduojamą idealą. Todėl tikrovė, kurioje gyvename, būdavo savaime suvokiama kaip bloga ir kiekvienas ideologinis teiginys iš tikrųjų skelbė kokią nors esamą pasaulį keičiančią prievartą.

Hannah Arendt kadaise pateikė labai tikslų pavyzdį, kad ideologinis teiginys „Tik Maskvoje veikia metro“ tos ideologijos atstovams savaime reiškia, jog visi kiti pasaulio metro turi būti sunaikinti.

Teiginys „Politikoje turi veikti vienodas vyrų ir moterų skaičius“ (lygiateisiškumas šiuolaikiniam feminizmui jau yra praeitas etapas) yra ideologinis pirmiausia dėl to, kad taip nėra. Per daugiau kaip šimtą feminizmo metų nepavyko pasiekti idealios lyčių lygybės politikoje net toje mažytėje pasaulio dalyje, kuri vadinasi Vakarai.

Be to, minėtas teiginys neišvengiamai virsta prievarta pasaulio atžvilgiu (lyčių kvotų įvedimu parlamentuose ir pan.).

Todėl jei T.Abbott klausimą, kuris gal kam nors yra asmeniškai skaudus, neutralizuotume per H.Arendt pavyzdį, tai skambėtų taip: „Jei, apskritai paėmus, metro veikia daugumoje Europos sostinių, ar tai blogai?“.

Tai nereiškia, kad atsakymas į abu klausimus būtų vienodas. Svarbu, kad abiem atvejais klausimas yra vienodai pagrįstas. Imantis spręsti (ypač prievarta) problemą reikia sutarti, kad tai problema.

Ideologinė politika siekia peršokti šį etapą. Idealas yra sprendimas, kurio reikalingumu ir teisingumu negalima abejoti (tik šiandien tai skamba absurdiškai; idealai visai kitaip atrodė ideologiniame pasaulyje).

Be to, baigianti išsikvėpti šiuolaikinė ideologija sieka spręsti abejotinas problemas (lyčių lygybės ar tautų grynumo) pasaulyje, kuris vis labiau klimsta į neabejotinas problemas (darbo teisės, socialinės apsaugos ar mokesčių sistemos neadekvatumą). Būtent dėl to ideologijos vis mažiau rūpi rinkėjams.

Čia slypi tikroji ilgalaikė T.Abbott politinės pozicijos jėga, pranokstanti pergalę Australijos parlamento rinkimuose. Čia taip pat slypi ir paaiškinimas, kodėl savo antiideologinę vyriausybę T.Abbott pavadino problemų sprendimo vyriausybe.

T.Abbot skelbia savotiškai atvirkščią politikos kryptį. Politika turi judėti ne nuo idealų prie darbų, o nuo darbų prie idealų. Konkrečių problemų sprendimas ilgainiui leidžia pamatyti tam tikrą viziją, svajonę ar tikslą. Bet politika prasideda be išankstinių atsakymų, be ideologijos.

Tokia T.Abbott nuostata nėra dešinioji politinė pasaulėžiūra įprasta prasme. Tai greičiau klasikinės politikos atgaivinimas, kuris peržengia patį pasidalijimą į kairę ir dešinę.

Šiandien dar sunku pasakyti, kaip naujajam Australijos premjerui seksis išlaikyti savo įsitikinimus ir pagal juos veikti. Bet jau dabar aišku, kad T.Abbott antiideologinis devizas yra realiausia ir gyviausia šiuolaikinės Vakarų politikos perspektyva.

Reikalas tas, kad su tokiu nusistatymu T.Abbott gali daug įtaigiau, ne kaip tuščią porinkiminį pažadą ar retorikos figūrą, o kaip tikrą įsipareigojimą, pristatyti kitą savo principą: „Gera vyriausybė dirba visiems australams, įskaitant tuos, kurie už ją nebalsavo“.

Būtent to, o ne ko kito, dauguma vakariečių šiandien tikisi iš savo vyriausybių.

2013-09-20

Ką gi mums pakorus?

Pradėti reikia nuo to, kad laikau mirties bausmės panaikinimą vienu iš didžiausių ES pasiekimų. Tai tikriausias įrodymas, kad, jei ne atskira demokratija, tai bent demokratijų sąjunga (manau, kad būtent tarptautiškumas leido iš tikrųjų pasiekti mirties bausmės panaikinimo), gali turėti aristokratišką dvasią.

Kad ir kaip vertintume pačią mirties bausmę, neįmanoma nepripažinti, kad šios bausmės panaikinimas ES buvo mažumos žmonių proto pergalė prieš daugumos žmonių prigimtį. Jei politiką iš tikrųjų visada diktuotų dauguma gyvų suaugusiųjų, esu tikras, kad bet kuriuo momentu nuo II pasaulinio karo iki dabar dauguma europiečių pasisakytų už mirties bausmę.

Todėl elgtis taip, kaip R.Paksas ir į jį panašūs – mėginti griauti įspūdingą pasiekimą, pasinaudojant nuo nusikaltimo nukentėjusių žmonių nelaime, ir visa tai daryti siekiant smulkios politinės naudos sau pačiam, taigi, taip elgtis yra, vartojant labai rafinuotą vieno reklamos specialisto posakį, „tiesmukiškai šlykštu“ [2013 m. rugsėjį po žiauraus jaunos merginos nužudymo Panevėžio rajone R.Paksas viešai pareiškė svarstantis galimybę siūlyti Seimui sugražinti mirties bausmę.].

Vis dėlto, kartojantis žiauriems nusikaltimams (o jie kartojasi ir kartosis nuolat), diskusija apie mirties bausmę Lietuvoje atsinaujina. Blogai tai, kad ši diskusija netenka gyvybės: argumentai kartojasi, frazės tampa vis blankesnės ir tariamos jos be jokio užsidegimo.

Be to, vis aiškiau matyti, kad visi šios pasikartojančios diskusijos dalyviai (politikai, teisės ekspertai ir žurnalistai) vertina ją vien kaip nekaltą žaidimą, kurį dažniausiai pradeda kokia nors R.Pakso tipo populistinė figūra.

Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad tokia padėtis liudija tvirtą ir stabilią mirties bausmės atsisakymo politiką. Atrodo, kas galėtų patikėti, kad mirties bausmė iš tikrųjų būtų sugražinta? Net patys siūlytojai tarsi rimtai nesitiki, kad jų pasiūlymai bus priimti.

Tačiau iš tikrųjų pasikartojanti mirties bausmės diskusija sukelia atvirkščią efektą. Kuo toliau, tuo tvirčiau mirties bausmės šalininkai įsitikina, kad oponentai neturi tikrų atsakymų – tik tuos pačius jau nuvalkiotus argumentus apie teismų klaidas, vertybes (žinia, sąlygines, nes vieno žmogaus vertybė yra kito žmogaus grobis) ir tarptautinius įsipareigojimus.

Kaip jau minėjau, mirties bausmės panaikinimas yra proto pergalė prieš prigimtį. Nereikia apsigauti – tokia pergalė yra labai trapi. Ji gali būti išsaugota tik tol, kol mirties bausmės priešininkai pajėgs kiekvienoje konkrečioje situacijoje pateikti rimtą ir pagrįstą atsakymą į jiems keliamą klausimą.

Iš tikrųjų klaidinga, pavojinga ir net naivu manyti, kad mirties bausmės panaikinimas yra universali tiesa, kuri tuoj tuoj pasklis po visą pasaulį. Esą žmonija progresuoja panaikindama mirties bausmę, o tam priešinasi tik tamsuoliai.

Mirties bausmė yra labai sudėtinga ir gili politinė ir teisinė problema. Ji atsirado ne dėl tamsumo, o dėl konkrečių gyvenimiškų dilemų, su kuriomis žmonija susidūrė per visą savo politinę istoriją.

Mirties bausmės priešininkai turbūt ir patys to dažnai nepastebi, bet tikrasis jų nuostatų pagrindas yra tikėjimas milžiniška šiuolaikinės valstybės galia.

Juk net ir gyvendamas taikiausiame civilizuočiausio miesto rajone, bet kuris žmogus gali bet kuriuo metu atsidurti situacijoje, kai turės pasirinkti – mirti pačiam ar nužudyti kitą žmogų. Šios kraupios, bet nepaneigiamos realybės suvokimu pagrįsta būtinoji gintis – teisės principas veikiantis nuo pat žmonijos pradžios.

Mirties bausmės priešininkai mano, kad šiuolaikinė valstybė gali peržengti šią dilemą. Esą, kitaip nei atskiras žmogus, valstybės aparatą sukūrusi žmonių bendruomenė gali ir nemirti (nežlugti), ir nežudyti žudikų. Ne tik nežudyti, gali net juos perauklėti, jei tikėsime kai kuriomis bausmių teorijomis.

Net jei visa tai iš tikrųjų įmanoma, tam įgyvendinti valstybei reikalinga sunkiai suvokiamo masto galia ir įtaka žmonėms. Galia keisti pačią žmogaus prigimtį. Kaip sakoma, ne faktas, kad šiuolaikinė valstybė tokią galią tikrai turi.

Vienas iš stipriausių argumentų už mirties bausmę buvo suformuluotas jau XIX a. Tuomet Apšvietos idėjoms ir Prancūzijos revoliucijai pasipriešinę katalikų politiniai mąstytojai tvirtino, kad mirties bausmės panaikinimas neišvengiamai diskredituoja visą baudžiamojo teisingumo sistemą.

Mat mirties bausmės panaikinimas reiškia, kad už sunkiausius nusikaltimus taikoma švelnesnė nei turėtų būti bausmė. Šios logikos neįmanoma nei užmaskuoti, nei išvengti. Bet jei taip, tai visos kitos (ne mirties) bausmės už lengvesnius nusikaltimus tampa neteisingos, nes jos nešvelninamos.

Trumpai tariant, panaikinusi mirties bausmę valstybė taiko sunkesnes bausmes už lengvesnius nusikaltimus. Tai sukelia abejonę pačiu valstybės pajėgumu teisingai spręsti nusikaltimų bylas. O jei valstybė praranda autoritetą bausti už nusikaltimus, tai veda pirmiausia prie pačios nusikaltimo sąvokos „išplovimo“ (viskas tampa abejotina, pradedant pačiais baudžiamaisiais įstatymais), o paskui – prie nusikalstamumo visuomenėje augimo.

Manau, nebūtų visai tikslu teigti, kad šį XIX a. argumentą mes galime XXI a. atmesti kaip nepasitvirtinusį. Palyginti idealistiška (tą reikia pripažinti) XX a. antrosios pusės baudžiamojo teisingumo sistema Europoje šlubuoja labiau nei norėtųsi.

Skandinavija iš dalies ir dėl savo baudžiamosios politikos atrodė rojaus kampelis, kol jo neaplankė laukiniai lietuviai. Europoje atsirado ištisas sluoksnis žmonių, kurie nelabai įsivaizduoja gyvenimą be kalėjimo, ir tai kelia naujas problemas. Nusikaltimo sąvoka, tai šiandien jau palyginti aiškiai matyti, vis labiau „išsiplauna“. Visai įmanoma, kad taip mūsų akyse tirpsta baudžiamasis Europos valstybių autoritetas ir niekas negali imtis prognozuoti, kas bus, kai jis ištirps.

Be to, reikia pažymėti ir tai, kad mirties bausmės problema yra susijusi su platesniu mirties kaip politinės išeities klausimu. Kartais (ir ne tik karo atveju) politika sukuria ribines situacijas, kuriose žudymas (mirties bausmės ar kita forma) tampa vienintele išeitimi.

Tokia padėtis susiklostė po II pasaulinio karo sprendžiant nacių lyderių likimą. Niurnbergo procesas kaip kompromisas tapo įmanomas tik dėl to, kad numatė mirties bausmę. Šiandien jau beveik neabejotina, kad Didžiosios Britanijos politikai ir konkrečiai legendinis Winstonas Churchilis siūlė svarbiausius nacius apskritai be teismo nušauti, užkasti ir pamiršti.

Trumpai tariant, nacių vadovų tolesnio gyvenimo niekas, atrodo, negalėjo net įsivaizduoti. Ne tik dėl jų nusikaltimų baisumo. Dar ir dėl to, kad net kalėjime (dar neaišku, kieno kalėjime) jie būtų kėlę per didelę politinę įtampą ir išlikę nuolatine grėsme pokario Vokietijai.

Po II pasaulinio karo Europos politika iš esmės nebepasiekė tokių ribinių situacijų. Gali būti, kad kaip tik čia slypi naujas ar bent netikėtas atsakymas į reikalavimus sugrąžinti mirties bausmę.

Gali būti, kad mirties bausmės problema neturi universalaus ir visiems laikams tinkamo sprendimo. Visai tikėtina, kad ilgas ir tvarus mirties bausmės panaikinimas ES tapo įmanomas tik dėl konkrečiai susiklosčiusios politinės situacijos.

Mirties bausmės panaikinimas, tuomet, yra tik vienas iš elementų to gerbūvio, tos pax Europaea, kurią sukūrė ES. Pakaktų šiai gerbūvio sistemai pradėti klibėti (nebūtinai dėl karo, gal dėl augančių neramumų kai kuriose ES valstybėse?) ir klausimas „ką gi mums pakorus?“ galėtų iš naujo iškilti visu rimtumu.

Šį klausimą, beje, Viktoras Suvorovas labai taikliai priskyrė Niurnbergo procesą planuojančiam Stalinui – tai reikia paminėti, kad nebūtų pasisavinta šmaikštaus pavadinimo autorystė.

Todėl gal tiesiog palikime R.Pakso problemas Merkinės piramidei ir pasidžiaukime, taip sakant, europietiška gyvenimo švente, kol ji dar nepasibaigė?

2013-10-04

Kas apsaugos JAV pasitraukus Lietuvai?

Neseniai viešojoje erdvėje pasirodė Kęstučio Girniaus komentaras, kurio antraštė kelia atvirkščią ir, atrodytų, daug labiau pagrįstą klausimą (http://www.delfi.lt/news/ringas/abroad/k-girnius-kas-apsaugos-lietuva-pasitraukus-jav.d?id=63098254).

Sunku paneigti, kad K.Girnius tikrai atidžiai seka ir giliai supranta JAV politikos dramas ir vingius. Būtų per daug rizikinga su juo diskutuoti dėl atskirų JAV politikų, politinių partijų ar net apskritai amerikiečių rinkėjų nuostatų, nors išvada, kad tos nuostatos „šiomis dienomis radikaliai keičiasi“ man skamba šiek tiek dramatiškai.

Man atrodo, kad JAV priskiriamą „pasaulio policininko“ vaidmenį visada kaip šešėlis lydėjo didelės dalies amerikiečių nenoras būti policininkais ir noras nusispjauti į pasaulį. Bet, kaip jau sakiau, pripažįstu K.Girniaus autoritetą šioje srityje ir juo pasitikiu.

Lengva sutikti ir su K.Girniaus išvada dėl Lietuvos gynybos stiprinimo. Tai klausimas, kurį reikėjo spręsti vakar ir jei šiandien ta linkme nieko naujo ir rimto nenuveikiame, tai kiekvienas rytojus tėra tik laimingas loterijos bilietas.

Ypač konkrečiu kariniu požiūriu ši problema Lietuvai tampa vis labiau aktuali. Galima diskutuoti dėl įvairių šiuolaikinės gynybos teorijų (tarp jų tikrai nelengva pasirinkti), bet ši diskusija turi mažai prasmės, kol Lietuva, sakykim tiesiai, nenori už savo gynybą mokėti.

Neskirti pakankamai lėšų kariuomenei yra tas pats, kaip neremontuoti namo pamatų. Tai – šio pasaulio dėsnis, vienodai galiojantis pacifistams ir militaristams. Be kariuomenės valstybė tampa neįmanoma. Tiksliausiai tai suformulavo legendinis suomių maršalas Karlas Mannerheimas, pasakęs, kad svarbiausia sėkmingos užsienio politikos prielaida yra stipri kariuomenė.

Kita vertus, kai K.Girnius sako, kad Lietuva nuo šiol turės būti ne tik saugumo vartotoja, bet ir kūrėja, šis teiginys reikalauja patikslinimo. Tai, ką K.Girnius pateikia iš tarptautinių saugumo garantijų perspektyvos, atrodo šiek tiek kitaip, jei vertinami konkretūs darbai.

Šiuolaikinė Lietuva yra daugiau padariusi užtikrindama kitų valstybių interesus ir saugumą negu savo pačios. Apie tai liudija ir viešai žinomos karinės operacijos, ir iš slaptojo šnipų pasaulio vis retkarčiais prasiskverbianti informacija.

Galima sakyti, kad tai Lietuvos problema ir būtų gerai tapti labiau egoistiškiems. Panašią mintį, man atrodo, siekė išreikšti ir K.Girnius. Tačiau jei rinkos ekonomikos terminai apskritai tinka saugumui vertinti, tai faktas, kad kol kas Lietuva (ačiū Dievui) yra labiau tarptautinio saugumo kūrėja nei vartotoja.

Žinoma, už visas šias pastangas Lietuvai buvo atlyginta naryste NATO. Daugelis sutiktų, kad dėl to buvo verta aprūpinti saugumu kitus jo vartotojus. Bet NATO taip pat nėra saugumo parduotuvė ar restoranas.

Tai greičiau natūrinis ūkis, kur kiekvienas narys prisideda tuo, kuo gali. Kas moka kautis, kaunasi. Kas turi daug pinigų, duoda pinigų. O kas turi daug pinigų, bet nori prieš kitus pasipuikuoti savo narsa, tas moka ir dar kaunasi.

Šios išvados savaime sugražina prie teksto pavadinimo. Jį laikau svarbiu, nes manau, kad būtent pavadinimas atspindi principinę K.Girniaus (ir ne vieno kito tarptautinės politikos apžvalgininko) klaidą. Tokią klaidą, kuri iš tikrųjų padaroma dar prieš pradedant mąstyti.

K.Girniaus pavadinimą galima ne tik „apversti“. Galima (rekomenduoju) pažaisti ilgesnį žaidimą, įstatant vis kitų Vakarų valstybių pavadinimus, juos keičiant vietomis ir kitaip kombinuojant. Pamatysite, kad pavadinimo klausimas ne tik išsaugo prasmę, bet ir išsiskleidžia, sužydi įvairiausiomis spalvomis, priverčia susimąstyti tai apie vienus, tai apie kitus aspektus.

Rizikuodamas šiek tiek „pafilosofuoti“ pasakysiu, kad tai, kas prasminga visais atvejais, paradoksaliu būdu vis dėlto tampa beprasmiška. K.Girniaus pasirinkto pavadinimo „tamprumas“ aiškiai liudija, kad keliamas ne tas klausimas. Tikrasis klausimas, man atrodo šis: ar Vakarų valstybės turi kur trauktis viena nuo kitos?

Visiems mums iš mokyklos vadovėlių pažįstamas JAV izoliacionizmas buvo visai kito pasaulio reiškinys. Pasaulio, kuris net visiškai atvirai oficialiais dokumentais dalintas į civilizuotą ir necivilizuotą, į kolonijas ir kolonistus, į sferą, kurioje veikia teisė, ir tą, kurioje ji neveikia.

JAV, kaip buvusi kolonija, apgręžė šią logiką prieš pačius kolonistus. Valstijų atsiskyrimas nuo Didžiosios Britanijos išreiškė maždaug tokį teiginį: jei čia neveikia jokia teisė, tai nuo šiol čia veiks mūsų teisė. Tai buvo tikrasis izoliacionizmo pagrindas ir, kaip vėliau paaiškėjo, tai buvo tik prielaida JAV vaidmeniui pasaulyje išaugti.

Žinoma, izoliacija ar pasitraukimas žmonėms gali ilgai išlikti sentimentaliu prisiminimu ar ilgesinga svajone, bet realybėje jis buvo įmanomas tik dėl konkrečios tarptautinės politikos padėties. Tarpukario Lietuvos drama iš tikrųjų buvo ta, kad ji mėgino izoliuotis per vėlai, pasaulyje, kuriame tai buvo nebeįmanoma.

Nesileidžiant į ilgą istorinę analizę, čia pakaks pasakyti, kad šiandien mus supantis pasaulis yra dar kitoks. Jis priešingas tiems laikams, kai Europa galėjo visai pagrįstai laikyti save centru, iš kurio į pasaulį sklinda civilizacija. Dabar Vakarai, kaip ir jų pagimdyta teisė bei gyvenimo būdas, yra centras nebent tik ta prasme, kad yra iš visų pusių labiausiai spaudžiama pasaulio vieta.

Todėl giliai įsirėžusios, net ir šiandien tebeįžiūrimos linijos, skiriančios civilizuotą ir necivilizuotą pasaulį, įgijo priešingą prasmę. Kadaise jos reiškė ribą, už kurios prasideda nuotykiai. Avantiūristai šią ribą peržengdavo, o konservatoriai siekdavo dar patogiau įsitaisyti jos viduje. Europa tuomet buvo panaši į saugią tvirtovę, iš kurios vykdomi reidai į dar neužimtas teritorijas. Izoliacionizmas reiškė atsisakymą dalyvauti neprivalomuose reiduose, kuriems visiškai pakakdavo savanorių.

Šiandien Vakarai labiau primena apgultą tvirtovę. O apgultos tvirtovės gynyba, žinia, nėra pasirinkimas. Bent jau ne ta prasme, kuria pasirinkimas yra ieškoti nuotykių. Vienintelis įmanomas „pasitraukimas“ tokioje situacijoje yra perbėgti į priešo pusę. Vargu, ar JAV to norėtų, o jei norėtų, tai kažin, ar galėtų. Už tvirtovės sienų jų niekas nelaukia.

JAV per daug seniai pasirinko būti Europos tvirtovės statytojomis ir puoselėtojomis. Jos jau pamiršo kito, už Vakarų plytinčio pasaulio kalbą. Visi keliai JAV prisiminti, kad valstijos – tik buvusios Europos kolonijos, yra užkirsti.

Labai panašiai Rusija, kuri kažkada atrodė svarbi tvirtovės atrama, taip pat jau seniai apsisprendė būti už sienų. Galimybė Vakarus apiplėšti Rusijai patinka labiau nei galimybė čia gyventi.

Todėl bent artimiausiam metui perspektyvos yra aiškios. Svarbiausi naujos epochos pasirinkimai jau padaryti. Nenuostabu, kad pačiuose Vakaruose tai vis aiškiau įsisamoninama.

Apgulties neįmanoma nepastebėti ar paneigti. Kažkur tolumoje pamačius dulkių kamuolį galima ilgai diskutuoti, ar tai tikrai priešai. Kai priešai perlipa tvirtovės sienas ir pradeda žudyti jos gyventojus, diskusija išsenka, galima tik kautis arba žūti. Būtent šitą paprastą tiesą Vakarų valstybės šiandien atranda painiuose tarptautinės padėties analizės ir diplomatijos labirintuose.

Lietuva seniai norėjo tapti Vakarų pasaulio dalimi ir ja tapo. Gal ir ne pačiu palankiausiu metu. Galėtume padejuoti, kad ir vėl įsėdome į skęstantį laivą, bet dar nevėlu padėti jam išplaukti. Jei verčiau padėsime piratams tą laivą paskandinti, tai pirmieji būsime apiplėšti. Nesvarbu, kokiais skurdžiais jaučiamės, mes vis dar turtingesni už plėšikus.

Būtent šia prasme Lietuvos ir JAV gynyba yra tas pats. Nei lietuviai, nei amerikiečiai, nei joks atskirai paimtas sveiko proto Vakarų žmogus neturi kur trauktis. Už mūsų – ne tik Maskva, bet ir daug blogiau.

2013-11-14

Gyvenimas lėlių namelyje

Tai, kad Vilniuje taip ir nebuvo pasirašyta Ukrainos asociacijos su ES sutartis, nėra nei pirmas, nei paskutinis, nei net lemiamas įvykis šiuolaikinės Europos politikos istorijoje. Vis dėlto tai gera proga susimąstyti apie dar sunkiai pastebimą, bet galbūt lemtingą akcentų pasikeitimą.

Vienas iš dalykų, kuriuos ne per daug diplomatiškai ES prikišo Viktoras Janukovičius, buvo tai, kad Europa per mažai moka už Ukrainos pritraukimą. XX a. pabaigoje tai būtų skambėję net ne makabriškai, o tiesiog absurdiškai. Atsakomybę už tai, kad šiandien toks priekaištas skamba visai įprastai, turbūt tiksliausia būtų priskirti Aleksandrui Lukašenkai.

Bet posovietinė baltarusiška politika negalėjo nulemti pokyčių Europoje. Kaip ir kiekvienas tironas, A.Lukašenka nekuria politinės padėties, jis ta padėtimi piktnaudžiauja. Todėl jis yra labai geras mūsų problemų indikatorius, bet pačių problemų reikia ieškoti giliau.

V.Janukovičiaus pareiškimas akivaizdžiai liudija smarkiai sumenkusį gyvenimo kontrastą tarp Rytų ir Vakarų Europos. Juk ukrainiečiai – tokie pat homo sovieticus, kaip ir lietuviai ar estai. Logiškai mąstant, jiems Europa taip pat turėtų atrodyti blizgių žurnalų, gražių vitrinų ir nemokamų pietų rojus, į kurį reikia patekti bet kokia kaina. Bet taip nėra.

Dar net neatėjus lemtingajam penktadieniui šiai problemai rastas raminantis paaiškinimas. Esą tik V.Janukovičius nenori į ES, patys „Ukrainos žmonės“ to nori. Rimtai išnagrinėti tokiam argumentui reikėtų atskiro teksto. Čia pakaks priminti, kad „Ukrainos žmonės“ yra ne tik tie, kurie susirenka Kijevo gatvėse, ir kad V.Janukovičius kadaise buvo išrinktas iš dalies kaip tik dėl savo „euroskepticizmo“.

Matyt, jau turėčiau pabrėžti, kad tikrai nesu iš principo nusistatęs prieš vienokį ar kitokį Ukrainos suartėjimą su Europa ir apskritai Vakarų pasauliu. Net galiu suprasti ir iš dalies sutinku su savotišku „lietuviškos atsakomybės“ už kadaise buvusias LDK valdas principu (tik nemanau, kad šis principas neatsiejamas nuo tų valdų narystės ES klausimo).

Visos šios mintys man gražios, kaip ir kitiems. Kaip ir kitiems, man patinka matyti, kad bent kai kuriems ukrainiečiams ne blizgūs žurnalai ir nemokami pietūs, o pati Europos idėja atrodo brangi ir graži.

Bet kaip tik dėl to man atrodo svarbu sau ir kitiems vis iš naujo žiauriai priminti: mes čia svarstome ne estetines problemas. Romantiški vaizdeliai, piešiantys Europą nuo Vladivostoko iki Lisabonos ar dar kaip kitaip, čia niekuo dėti.

Taigi, homo sovieticus (jei tik šis terminas vis dar turi prasmę) Europa vis mažiau vilioja. Tai ne tik Ukrainos pademonstruotas faktas. Jis pats kaip faktas yra daug svarbesnis už savo priežastis. Jei Europa iš tikrųjų praranda politinės svajonės ar oazės vaidmenį pasaulyje, tai yra labai rimta visos ES problema.

Ji susijusi ne tik su Rytų partnerystės politika, bet ir su, pavyzdžiui, dažnai aptariamais imigracijos klausimais. Tame kontekste taip pat ryškėja įdomi aplinkybė: net labai konkrečiai geresnio gyvenimo ieškantys pabėgėliai nebelaiko Europos nuostabiausiu pasaulio kampeliu, dėl kurio verta leistis į sekinančią kelionę.

Vis dažniau pabėgėliai Europą vertina kaip žmogaus teisę ar net kolonizuotiną teritoriją. Tai nėra vien europietiško multikultūralizmo problema, greičiau mums nepalankių globalių permainų ženklas.

Jei rimtai žiūrėsime į istoriją, tai vienintelis dalykas, kuris tikrai susieja senovės Graikiją ir šių dienų Vokietiją, yra gero, gražaus ir patogaus pasaulio kūrimas.

Pasaulio, kurio centre yra žmogus ir kuris visas tarnauja žmogui. Pasaulio, kuris tam tikra prasme atskiria žmogų nuo žiaurios „natūralios aplinkos“ ir iki minimumo sumažina neišvengiamas žmogui gyvenimo kančias ir nepatogumus.

Todėl Europoje pirmiau negu bet kur buvo panaikinta vergovė ir baudžiava, atsirado laisvas miestiečių luomas ir nuosekliai daugėjo gerai gyvenančių žmonių. Pramonė, statyba, medicina – viskas čia siekė padėti, palengvinti ir įpatoginti.

Net ir šių dienų globaliame pasaulyje keliautojas niekur nepajus tokio per šimtmečius ištobulinto rūpesčio, komforto ir socialinio saugumo kaip Europoje.

Manau, kad ir europietiško kolonizmo sėkmė (įskaitant net Romos imperijos plėtrą) buvo nulemta ne vien karinio pranašumo. Kultūrų susidūrimuose europiečiai visada galėjo parodyti, kad jų gyvenimo būdas yra labai konkrečiai (pinigais, laisve ar sveikata) palankesnis žmogui. Tai traukė prie Europos ne tik Sovietų Sąjungos gyventojus, bet ir daug ankstesnius istorijos veikėjus.

Vis dėlto po Antrojo pasaulinio karo pradėjome įžvelgti, o šiandien jau ir visai ryškiai matome kitokį Europos paveikslą.

Tai vis dar yra, turbūt, geriausia pasaulyje vieta gyventi žmogui (amerikiečiai mums pavydi atostogų, japonai – gyvenamo ploto ir tikrai visi gali mums pavydėti klimato). Tačiau kai europiečiai neteko visų imperinių galių ir net ambicijų, o pasaulyje atsirado daug didesnių ir stipresnių valstybių, pakito pats mūsų patrauklumo pobūdis.

Šiandien Europa yra patraukli taip, kaip patrauklus yra lėlių namelis. Kadaise namelis buvo tam tikra prasme užvaldęs už jį didesnius ir stipresnius vaikus. Namelis vedė juos į suaugusiųjų pasaulį, mokė gražaus ir teisingo gyvenimo.

Kiek galėjo tiek išmokė. Šiandien vaikai jau užaugo ir dabar, atrodo, lėlių namelį prisimena tik tada, kai negali pasidalinti, kas į jį turi daugiau teisių. Jei tokios valstybės kaip Turkija ar net Ukraina tikrai nori prisijungti prie ES, tai greičiau tam, kad Europą paverstų sava, nei tam, kad pačios taptų jos dalimi.

Gali būti, kad patiems europiečiams tokia padėtis nelabai patinka. Galbūt mums nepatinka ne tik apie tai kalbėti, bet net ir apie tai galvoti. Bet tai nesvarbu, kaip visada tokiose situacijose.

Būti pasaulio lėlių nameliu savaime nėra taip jau blogai. Kol lėlių namelis stovi, jo viduje visada bus šilta, gera, patogu, jauku ir šviesu. Toks namelis daugumai žmonių kelia šiltus jausmus, jis gali būti svarbus kaip sentimentas, prisiminimas ar net įkvėpimas.

Tačiau šiame pasaulyje net ir lėlių namelio vaidmuo reikalauja aiškaus savo padėtis suvokimo ir kryptingų pastangų. Toks namelis turi prasmę tik tol, kol išlieka gražus ir gali būti atpažįstamas kaip gero gyvenimo modelis. Štai kodėl labai gerai gyventi Europai yra tiesiog gyvybiškai svarbu. Tai pats svarbiausias mūsų interesas, nes nuo to tiesiogiai priklauso Europos padėtis šiuolaikiniame pasaulyje.

Tikroji ES užsienio politika yra jos vidaus politika. Šią nors jau ir ne kartą kartotą tiesą turėtume nuolat patys sau priminti. Mes šiuolaikiniame pasaulyje turime prasmę ne dėl to, kad galime „atsverti“ Rusiją, JAV ar Kiniją.

Priešingai, mes nieko negalime „atsverti“. Užtat galime visiems parodyti gerą pavyzdį. Niekas geriau už mus nepažįsta tikrųjų konkrečių žmonių poreikių. Niekas geriau nemoka istorijos vingiuose rasti naujų gerai gyventi leidžiančių sprendimų. Turėtume naudotis savo tikrąja stiprybe, o ne įkvėpinėti vieni kitus ieškoti jau seniai mus palikusių imperinių galių.

Šiandieninės ekonomikos ir ypač gerovės valstybės krizės akivaizdoje pasaulio pavyzdžio vaidmuo pirmiausia yra rasti naują valstybės valdymo, mokesčių sistemos ir darbo santykių modelį. Tai užduotis, prie kurios ES tikrai verta susitelkti.

Toks atradimas iš tikrųjų suteiktų Europai naują prasmę ir atitiktų natūralų lėlių namelio vaidmenį, kurio net ir labai norėdami artimiausiu metu neatsikratysime.

Jei šio vaidmens tinkamai atlikti nesugebėsime, žavus lėlių namelis vienaip ar kitaip pradės griūti. Netekęs gero pavyzdžio pasaulis ilgainiui gyvens blogiau. O mūsų pačių galiausiai apskritai niekas nebeprisimins.

Patinka mums ar nepatinka, bet padėtis yra kaip tik tokia. Būtų gerai, jei jau pradėtume sugebėti ją suvokti ir priimti.

2013-12-05

Ar Lietuva turi prasmę?

Sąmokslų Lietuva

Rolando Pakso istorija, „valstybininkų“ skandalas, Kedžio byla, jau nekalbant apie Vito Tomkaus straipsnius – galima rasti daugybę pavyzdžių, liudijančių, kad Lietuvos viešajame gyvenime svarbų vaidmenį vaidina sąmokslo teorijos. Reikšminga, kad jos ne šiaip yra populiarios, kaip kokie meksikietiški serialai. Sąmokslo teorijomis vadovaujamasi priimant tikrus politinius sprendimus, jos įtakoja įvykių eigą ir, pačios būdamos netikros, vis dėlto kuria politinę tikrovę. Kiekvienas, tikriausiai, galėtume sugalvoti savų konkrečių pavyzdžių, bet verčiau pernelyg nepaskęsti konkretybėse ir nesiaiškinti, kas ir dėl ko kaltas. Tai atitraukia dėmesį nuo esminės problemos – visuomenės būklės.

Jei sąmokslo teorijos iš tikrųjų paveikia sprendimus, tai reiškia, kad, visų pirma, vadinamieji profesionalūs politikai yra joms neatsparūs. Rinkėjai tiesiogiai nepriima politinių sprendimų, jų tarpe paplitę nepagrįsti įsitikinimai būtų lengvai neutralizuoti demokratinės politikos „antrajame aukšte“. Kodėl tad politikai pasiduoda konspiracijos žavesiui? Ogi pažvelkime į kairę, po to – į dešinę. Dalis paaiškinimo slypi pačioje politinių organizacijų prigimtyje.

Lietuvos kairieji, šiaip ar taip, išaugo iš komunistinio aparato. Turiu galvoje ne tik priklausymą komunistų partijos viršūnėlei, bet ir apskritai dalyvavimą ano meto valdžios įstaigų veikloje, aktyvų įsitraukimą į įvairias „visuomenines organizacijas“ ir pan. Būtent šis sluoksnis yra šiuolaikinės kairės pagrindas. Kažkokia alternatyvi kairė vienu metu buvo begimstanti iš jau sovietmečiu labai siauro kairiųjų disidentų ratelio, tačiau ekskomunistinė kairė ją nustelbė. Pagaliau, kairieji disidentai dėl savo įsitikinimų buvo pakankamai neatsparūs sovietinei indoktrinacijai (panašiai, kaip Vakarų kairieji – sovietinei propagandai), todėl vis tiek patektų į čia apžvelgiamą žmonių kategoriją. Patektų net ir „Naujoji kairė“, kuri kol kas politikos neįtakoja.

Šio plataus kairiųjų sluoksnio problema – sovietinės indoktrinacijos palikimas. Šiandien jie sako, kad niekada netikėjo sovietų doktrina. Šiandien visi taip sako, gal taip ir buvo – niekas netikėjo. Tačiau svarbus ne tikėjimas. Pats prisidėjimas prie sovietinės veiklos keitė žmones, jų psichologiją. Todėl šiandien visai nesunku pastebėti, kad jiems būdingas tam tikro tipo mąstymas. Kairieji gal ir netikėjo Vakarų supuvimu, gal net laukė, kada galės tų „puvėsių“ pagraibstyti, bet jie įprato nepatikliai vertinti, pavyzdžiui, bet kokį JAV politinį veiksmą. Įprato įtarti apgaulę Katalikų Bažnyčioje. Jiems labai būdingi pasakymai, kad Rusija niekuo nesiskiria nuo Amerikos, o Briuselis – nuo Maskvos. Jų gyvenime dažnai aptiksi iracionalų, keistai nacionalistinį bendrojo gėrio suvokimą ir kartu labai racionalų savanaudiškumą. Bet svarbiausia – kairieji yra įpratę laukti politikoje apgaulės net tada, kai patys nieko neapgaudinėja. Todėl sąmokslo teorijos jiems yra patrauklūs paaiškinimai. Jos vis iš naujo atgaivina įsitikinimą, kad viskas ne taip, kaip atrodo.

Beje, tas pats įsitikinimas būdingas ir dešiniesiems. Tik dėl kiek kitų priežasčių. Tikrieji dešinieji pasaulėžiūros prasme yra rezistentų palikuonys. Čia vėlgi reikia mąstyti ir kalbėti plačiai, kaip ir apie kairiuosius. Ne tik tie, kas buvo partizanai ar disidentai, perėmė šią pasaulėžiūrą. Taigi, dešiniųjų problema yra rezistencinės sąmonės problema.

Patiems dešiniesiems vis dar nemalonu apie tai kalbėti, o kairieji šią problemą greitai supaprastina ir paverčia politinės kovos įrankiu. Tačiau jau metas pradėti garsiai sakyti, kad nuolatinis pasipriešinimas irgi keičia žmogų. Šiuo požiūriu nesvarbu, kad tikėjimas KGB sąmokslu buvo daug labiau pagrįstas už tikėjimą Vakarų imperialistų sąmokslu. Kova su nematomu priešu, net jei jis tikras, apsunkina sąmonę panašiai, kaip smulkaus rašto skaitymas apkrauna regėjimą. Priešas juk nematomas, jis gali būti bet kur. Kiekviena nauja pastebėta gyvenimo detalė tuoj pat interpretuojama saugiausiu pačiam žmogui būdu (jei nesi tikras, ar tai priešo darbas, saugiau manyti, kad tai priešo darbas). Žmogus tampa ypač įtarus, jam nepaprastai sunku atsipalaiduoti, apsidairyti, vertinti pasaulį kritiškai ir ypač savikritiškai. Prisiminkite komisarą Katanį ir jo kovą su mafija italų seriale „Aštuonkojis“. Kovotojas turi pasitikėti savimi, nes daugiau tiesiog nėra kuo pasitikėti. Kiekvienas draugas gali išduoti, bet kuris artimasis gali būti užsimaskavęs priešas. Jei draugas kalba ar elgiasi kaip nors ne visai įprastai, jei jis neturi pakankamai „kovos dvasios“, tai labai tikėtina, kad jį jau pasiekė KGB ranka. Sovietmečiu, tiesą sakant, taip dažniausiai ir būdavo, tačiau šiandien toks mąstymas veda į sąmokslo teorijas. Jos išlygina gyvenimo neaiškumus, pateikia užtikrintą versiją ir net primena anksčiau pastebėtas „įtartinas“ detales (pačios savaime jos galėjo nieko nereikšti, bet kai geriau pagalvoji...). Taip įvyksta keisčiausi šiuolaikinės Lietuvos politikos paradoksai. Taip Nijolė Sadūnaitė ir Algimantas Matulevičius gali atsidurti vienoje barikadų pusėje. Būtų neįtikėtina, jei nebūčiau to matęs savo akimis.

Žinoma, sąmokslo teorijos nėra vien Lietuvos ar posovietinės erdvės problema (nors Rusijos politikoje jos daug labiau gyvos nei Vakaruose). Konspiracinių įsitikinimų pilna Europa ir ypač Amerika. Ką ten sąmokslo teorijos, žmonės savo noru atiduoda pinigus aferistams, net perka bunkerius, tariamai apsaugančius nuo pasaulio pabaigos. Vis dėlto, civilizuotose, senos kultūros ir tradicijų valstybėse sąmokslo teorijos yra politikos marginalijos. Ne todėl, kad politikai ten daug protingesni ar labiau išsilavinę. Ten veikia nematoma jėga – elitas, kuris „užduoda toną“ viešojoje erdvėje, nustato nerašytas ribas poelgiams ir pasisakymams. Jei konspirologija viešumoje laikoma neišprusimo požymiu, tai neišprusėliai politikieriai iš pradžių nedrįsta atskleisti keisčiausių savo minčių, o ilgainiui ir patys įsitikina, kad kartais viskas tiesiog yra, kaip yra. Taip, tai didelė Lietuvos problema – nėra elito. O gaila.

2012-01-30

Sovietinės kartos patas

Pastaruosius du dešimtmečius Lietuvos likimą lėmė žmonės, kuriuos galima visai neįžeidžiant pavadinti tikrąja sovietine karta. Tai žmonės, gimę apie XX a. vidurį. Jie išgyveno visą sovietinį eksperimentą, jie sukūrė Sąjūdį, atkūrė nepriklausomybę ir pradėjo naują Lietuvą, tapdami ne tik jos Seimo nariais, bet ir rinkėjais. Trumpai tariant, gyvenimo įvairove šie žmonės tikrai negali skųstis. Ir nors iš pažiūros jie atrodo susiskaldę ir pasidaliję į įvairiausias visuomenės grupes, sluoksnius, politines partijas, visi yra siejami sovietinės praeities. Jų gyvenimą nepriklausomoje Lietuvoje daugeliu požiūrių nulėmė sąmoningai ar nesąmoningai nusistatytas santykis su sovietmečiu.

Akivaizdu, kad sovietinės kartos žmonių gyvenimus lengva suskirstyti į sėkmės ir nesėkmės istorijas. Vieni greitai susiorientavo naujoje situacijoje, socialiai įsitvirtino, ėmėsi veiklos, stojo į valstybės tarnybą ar pradėjo verslą, kiti taip ir nesugebėjo įveikti homo sovieticus sąstingio ir uždarumo, ėmė jausti vis didesnę nuoskaudą dėl to, kad jais „nesirūpinama“, tapo apgavysčių aukomis ir dažnu atveju sudarė beviltiško nedarbo branduolį. Tačiau šis paviršutiniškas sėkmės ir nesėkmės istorijų atskyrimas nepateikia pakankamai aiškaus sovietinės kartos portreto. Jis perša gundančią išvadą, kad iš sėkmės istorijų išaugo Lietuvos sėkmė, o nesėkmės istorijos vieną dieną baigsis kartu su jų herojais. Iš tikrųjų, ir sėkmės, ir nesėkmės istorijos savaip vedė Lietuvą ten, kur ji šiandien yra – į akligatvį arba kryžkelę (pesimistai ir optimistai šią vietą vertina skirtingai, čia kaip su riestainiu ir skyle).

Privatizacija ir Lietuvos verslo pradžia – atskira tema. Tačiau būtent tas keistas laikmetis suformavo daugumą sėkmės istorijų. Ne, ne visi ką nors pavogė ar apgavo. Ne visi net Gariūnuose prekiavo. Tačiau daugelis buvo gyvenimo privesti prie keistos ribos, keistų pasirinkimų, daugelis turėjo progą, taip sakant, praktiškai patikrinti savo sąžinės veikimą.

Žvelgiant paviršutiniškai nepriklausomos Lietuvos istorija labai graži. Gyvenimas vis geresnis, namai ir butai – didesni, automobiliai – greitesni, žurnalai – blizgesni. Būtent taip ji dažniausiai aprašinėta, būtent taip atkakliai stengėmės ją suvokti, būtent taip pasakojome vieni kitiems. Ta prasme, džiaugėmės draugų namais, gyrėme jų interjerus ir kukliai neklausėme (ne, neduok Dieve, stengėmės net nepagalvoti), iš kur visa tai. Nes visi supranta – prakrapštytum paviršių, tai kaip pasipiltų... Ir vėl, reikia pabrėžti, kad ne visi – nusikaltėliai. Bet kiek iš tikrųjų namų ir automobilių atsirado iš kontrabandos, apgaulės statybose, atlyginimų vokeliuose, gydytojų verslo valstybinėse ligoninėse, o mokytojų – valstybinėse mokyklose? O kas neėmė kyšių, tas juos davė, kas nevogė – pirko vogtus daiktus, kas neapgaudinėjo statydamas namą, tas pats buvo apgautas.

Toks, sakykime, „reikaliukuose“ paskendęs Lietuvos visuomenės gyvenimas ne tik paaiškina, kodėl išplito mus taip piktinanti įvairiausių spalvų ir atspalvių korupcija. Yra ir kitas, daug svarbesnis, tik dabar pastebimas sėkmės istorijų aspektas. Daugeliui atseit sėkmingų žmonių Lietuvos gyvenimas buvo sovietmečio pratęsimas malonesnėje aplinkoje. Jie ir toliau kiekviename gyvenimo žingsnyje aktyviai ar pasyviai (ir nebūtinai dėl savo pačių kaltės, dažnai net neturėdami kitos išeities) susidūrė nusikaltimais ir nusižengimais. Šiandien aiškėja, kad svarbus buvo ne tik asmeninis prisidėjimas prie blogio. Priverstinis taikstymasis su „reikaliukais“ savaime keitė mąstymą.

Todėl tai, ką laikome sėkmės istorijomis, dažnu atveju yra tikras skepsio triumfas. Manydami korupciją esant neišvengiamą žmonės pradėjo skeptiškai vertinti ne tik konkrečius sumanymus ar projektus, bet ir apskritai politinius sprendimus, valstybės ir visuomenės perspektyvas. Taip atsirado ištisas absoliučių skeptikų sluoksnis. Jie bet kurią politinę ar socialinę problemą, bet kokį sprendimą gali paaiškinti kurio nors verslininko interesais ar politiko intrigomis. Dažniausiai paaiškinimai pradedami išankstiniu konstatavimu: „Čia gi viskas aišku“. Kadangi tokių žmonių yra tikrai daug, pradeda veikti keistas paradoksas: visuomenės skepticizmas savo pačios perspektyvų atžvilgiu palieka ją be perspektyvų. Sėkmės istorijų herojai, kurie šiandien yra visuomenės ir valstybės priešakyje, paprasčiausiai neturi atsakymo į pasaulio keliamus iššūkius. Jų pačių skepticizmas juos klampina ir verčia slėpti nuo savęs savo problemas užuot jas sprendus.

Sovietinės kartos žmonės, kurie po nepriklausomybės atkūrimo patyrė nesėkmę, dažniausiai tapo aklo pasipiktinimo aukomis. Tai taip pat dėsninga. Iš pradžių šie žmonės iš tikrųjų buvo nuskriausti, apgauti, atleisti iš darbo, kai kurie net sukčių išvilioti iš savo namų. Jie turėjo dėl ko ir ant ko pykti, o nuskriaustuosius ginančios valstybės (pavyzdžiui, policijos vaidmenyje) tiesiog nebuvo. Na, galima sakyti, kad nebuvo.

Dėsninga, kad nenumalšintas pyktis augo. Bet be to jis dar ir darėsi vis labiau abstraktus. Kažkada piktinęsi konkrečiomis situacijomis ir savo skriaudikais, nesėkmės istorijų herojai kuo toliau, tuo labiau piktinosi abstrakčiais dalykais, tokiais, kaip „valdžia“. Taip susiformavo pasaulėžiūra, kurią labai tiksliai apibūdino sovietinės visuomenės tyrėja Nerija Putinaitė: „kapituliacija numanomos galios ar likimo akivaizdoje“. Tačiau tai pikta kapituliacija, skatinanti siekti, „kad pasaulis taptų aiškus ir totaliai sutvarkytas“. Taip, šie žmonės ilgisi sovietmečio. Bet mėginimas jį susigrąžinti yra toks pat beviltiškas, kaip ir sėkmės istorijų herojų iliuzija, kad posovietinėje Lietuvoje niekas nepasikeitė. Įpykę žmonės paprasčiausiai tampa politinių gudruolių manipuliacijų aukomis. Net ir nelabai patyrusiam demagogui lengva pažadinti tokį įsisenėjusį pyktį ir nukreipti jį sau reikalinga linkme.

Būtent šios dvi nuotaikos – skepsis (jis gali peraugti tai į cinizmą, tai į godumą, tai į tariamą nerūpestingumą, tačiau jis bet kokiu atveju yra politinė trumparegystė) ir pyktis šiandien valdo Lietuvą. Tai labai paradoksali padėtis. Tai, ko gero, savotiška visus erzinančio politinio sąstingio gelmė. Iš vienos pusės, tampa vis labiau aišku, kad nepriklausomoje valstybėje neįmanoma pratęsti sovietmečio. Negali kiekvienas rūpintis tik savo likimu, nes anksčiau ar vėliau vis tiek visi už viską moka. Kita vertus, nuolatinis griežtos tvarkos ilgesys taip pat yra nukreiptas kažkur į kosmosą. Kas toks ar tokia čia, Lietuvoje, gali būti tuo tvirtos rankos savininku, visagaliu gyvenimo tvarkytoju? Nesakau, kad trūksta norinčių pabandyti, bet ar tikrai yra tokių, kurie pajėgtų? Karališka valdžia – didelė atsakomybė. Jai reikalingas tikėjimas (bent jau savimi), kurio dauguma skeptikų neturi. Taip ir susiklosto visiško pato situacija, padėtis, iš kurios niekas nemato išeities. Tačiau jeigu Lietuva išliks nepriklausoma (o artimiausioje perspektyvoje tai labai tikėtina), jos visuomenei teks rasti savo išeitį, visiškai naują, sovietmečio nebesąlygojamą požiūrį į gyvenimą. Taip, tai bus svarbus naujos žmonių kartos iššūkis. Bet jos istorija dar tik prasidėjo...

2012-02-12

Oligarchija mūsų širdyse

Senovėj buvo ąžuolinės kuokos,
Naudojamos be galo tiesmukai.
Per galvą du kartus pakritikuotas,
Ir kvailas imdavo galvot sveikai.

Šias savo mėgstamiausio poeto Vlado Šimkaus eiles apie kritiką ir šiandien moku mintinai. Vėzdas yra ne tik lengviausiai įtikinantis argumentas, bet ir pats primityviausias žmogaus padėties visuomenėje nustatymo kriterijus. Žmogus su vėzdu visada bus viršesnis už žmogų be vėzdo. Antras pagal primityvumą kriterijus yra pinigai. Ties šiuo kriterijumi dažnai savotiškai užstringa senų tradicijų atsisakiusios ar jų neturinčios visuomenės. Ties juo užstrigusi yra ir Lietuva.

Apie atskirtį tarp vargšų ir turtuolių (o taip pat apie atskirtį tarp sostinės ir provincijos bei visokią kitokią atskirtį) Lietuvoje jau nemažai diskutuota. Tačiau gali būti, kad problema yra ne pats atskirties faktas. Jei atimtume iš turtuolių ir padalytume vargšams padėtis ne taip jau smarkiai pasikeistų (jau nekalbant apie tai, kad toks receptas žmonių ne kartą nesėkmingai išbandytas). Tikroji problema yra Lietuvoje beveik nuo pat nepriklausomybės atkūrimo įsigalėjusi slaptoji oligarchija. Ji klesti ne dėl to, kad valstybės institucijos bejėgės, o politikai korumpuoti. Reikia mąstyti atvirkščiai. Oligarchija randa atramą žmonių širdyse. Pirmiausia – neturtingų žmonių širdyse.

Korupcijos lygį Lietuvoje mėginta matuoti įvairiais tyrimais. Nesileidžiant į jų kokybės vertinimus, matyt, reikia pripažinti, kad maždaug 60-70 proc. Lietuvos gyventojų yra tvirtai įsitikinę, kad kyšiai padeda spręsti problemas, ir patys pasiryžę esant reikalui duoti kyšį. Tačiau kartu susidaro įspūdis, jog korupcija priklauso kitam pasauliui – dauguma apklaustųjų dažniausiai teigia, kad patys niekada nedavė kyšio. Labiausiai korumpuotomis institucijomis tradiciškai laikomos Vyriausybė, Seimas, teismai ir politinės partijos, su kuriomis dauguma žmonių taip pat tiesiogiai nesusiduria. Taigi peršasi gana paradoksali išvada – žmonės myli turtuolius ir pripažįsta jų valdžią kaip faktą. Dauguma, matyt, žavisi žiniasklaidos vaizduojamu turtuolių pasauliu, pripažįsta jo gyventojų išskirtinę padėtį, galią (jie „perka“ Seimą, Vyriausybę ir teismus, politinės partijos yra „jų kišenėje“), palaiko jų vien formaliai neteisėtas privilegijas (korupciją, kuri žmonių širdyse tampa pateisinama) ir svajoja patys vieną dieną tokiais turtuoliais tapti. Šią išvadą patvirtina ir neblėstantis teisininko ir ekonomisto specialybių (populiarioje sąmonėje akivaizdžiai siejamų su praturtėjimu) bei meksikietiškų, vensuelietiškų ir meksikietiškai-lietuviškų serialų populiarumas.

Pati savaime turtuolių meilė, tubūt, nebūtinai yra blogybė. Visuomenei ji gali būti net sveikesnė ir naudingesnė už neapykantą. Turtuolių ir galingųjų meilė, jų pamėgdžiojimas, siekis jais būti per amžius veikė kaip galingas socialinis stimulas ne vieną žmogų ištraukęs iš nevilties liūno, tvyrančio kiekvienos visuomenės apačioje. Tačiau Lietuvoje turtuolių padėtį lemia ir savotiškas vakuumas viršuje – elito stoka. Tik nereikia šios problemos vengti ir dangstyti išvedžiojimais, kad „kiekvienam savo“ arba „ten gerai, kur mūsų nėra“.

Civilizuotų Vakarų valstybių elitas – labai sudėtingas ir paslaptingas visuomenės sluoksnis. Net ne sluoksnis, o greičiau reiškinys. Jis formavosi per amžius, jį kūrė monarchija, Bažnyčia, aristokratija ir universitetas. Kapitalizmas, kas be ko, taip pat uždėjo savo ženklą. Tačiau elitas yra dar visai kas kita nei visi šie dalykai, panašiai, kaip lydynys ar mišinys nėra nei vienas iš savo komponentų ir net ne jų suma. Būtent ši keista socialinė formacija suteikia visuomenei naują kokybę, pakylėja ją ne tik virš vėzdo, bet ir virš piniginės. Atkreipkite dėmesį, kaip ne ypač gerai sekasi rusų turtuoliams Didžiojoje Britanijoje. Jų ten vis daugėja, jie mėgina įsilieti į britų visuomenę. Juos kviečia į vakarėlius ir kitokius renginius, su jais kalbasi bankininkai ir politikai ir tai veda „naujuosius rusus“ prie klaidingų išvadų. Kai kurie, pavyzdžiui, pradeda pirkti britų žiniasklaidą, matyt, įsivaizduodami, kad galės kariauti rusiško tipo „informacinius karus“ ir kažką išsikovoti. Jie dar turės progos įsitikinti, kaip klysta. Juk net ir matuojant santykiniais dydžiais, rusiško kapitalo Didžiojoje Britanijoje šiandien yra daug daugiau nei Lietuvoje. Tačiau britų visuomenė kenčia visai dėl kitų problemų, o ne dėl išaugusios rusų įtakos.

Mat civilizuoto elito atstovai niekina pinigus. Žinoma, turtą iš tikrųjų niekinti gali tik tas, kas jo turi daug, vargetos pasipūtimas taip pat dažnai yra komiškas. Tiesa ir tai, kad šiuolaikiniame pasaulyje niekas negali su pinigais nesiskaityti (todėl ir „naujiesiems rusams“ atsiveria visos durys). Tačiau visa tai yra labai tolima turtuolių meilei. Vakarų idealas visada buvo ne turtas, o geras gyvenimas. Todėl milijonieriaus personažas čia savaime virsta slaptos pajuokos objektu. Pamėgdžiotina siekiamybė – tikras džentelmenas, šiek tiek filosofas, šiek tiek estetas, arbiter elegantiarum, savo dvarų pavadinimų neatsimenantis aristokratas, o ne kapšą apsikabinęs pirklys. Vakarų elitas save ir šiandien suvokia ne kaip pinigų maišą, o kaip pinigų krioklį.

Tuo tarpu siekiant tapti „elito“ atstovu Lietuvoje kol kas nieko daugiau nereikia – tik pinigų. Antai partiją sumanęs kurti Vladimiras Romanovas anksčiau sulaukdavo ir dabar sulaukia dėmesio net iš tokios žiniasklaidos, kuri atseit save gerbia. Tiek to, galima sakyti, kad žurnalistai visada vaikosi naujienų. Bet Lietuvoje tiesiog nėra tos paslaptingos visuomenės jėgos, kuri pasakytų, ką ten – pasakytų (iki konkrečių žodžių ji nesižemintų), tiesiog visa savo laikysena Romanovo atžvilgiu parodytų: šitas juokdarys tegul eina į kamputį pažaisti ir tegul nesikiša į rimtų žmonių reikalus. O juk visi seniai žino, ko verta Romanovo iškalba, politinė ir kitokia nuovoka. Tai kur tie, kurių požiūris į Romanovą būtent elitistinis? Juk, kaip kažkada yra sakęs Lietuvos elito tyrinėtojas Andrius Užkalnis, „Kas gi dar, jei ne aš?“. Šis retorinis klausimas labai tiksliai apibūdina elito padėtį mūsų visuomenėje.

Mylimi vargšų ir nesulaikomi tikrų džentelmenų Lietuvos turtuoliai užsiaugino didelę galią ir vis dažniau įsivaizduoja esą „tikroji“ valdžia. Tačiau neabejokite – tai, ką jie turi, tėra galios iliuzija. Kitaip nei Rytų valstybėse, turtuoliai Lietuvoje nesukūrė jokio režimo, nesugebėjo iš esmės pertvarkyti politikos ar pakeisti įstatymų. Jie tarpsta tik dėl žmonių nuotaikų. O juk seniai žinoma, kad negali būti prastesnio valdžios pagrindo...

2012-02-23

Problemos vardas - privatizacija

Per pastaruosius porą metų Lietuvoje pradėta intensyviau diskutuoti apie visuomenės ir valstybės santykį su verslu. Matyt, žmonės intuityviai jaučia, kad reikia kažką daryti su visus visuomenės sluoksnius užplūdusiais pasakojimais apie didžiųjų verslininkų galią, apgaules ir piktus kėslus. Įdomu, kad ne vienas komentatorius prisiėmė sau pareigą visuomenę raminti. Valstybė esą negali būti savo pačios verslininkų priešas, taip mes neišgyvensime, pinigai visuomenei ne mažiau svarbūs nei kultūra, reikia nustoti mąstyti kaip seniems komunistams, visur matantiems Rokfelerių sąmokslą. Maždaug tokias mintis viešumoje yra išdėstę ne tik profesionalūs apžvalgininkai, bet net ir Kovo 11-osios akto signatarai – panašiai yra kalbėję rašytojas Mečys Laurinkus ir ūkininkas Albinas Januška.

Šiaip jau idėja teisinga, visuomenė ir ypač valstybė turi rasti produktyvų santykį su stambiais verslininkais. Tačiau entuziastingi pozityvaus požiūrio į verslą propaguotojai klysta vertindami susiklosčiusią padėtį kaip vien nuotaikų problemą. Maždaug nuo 2000 m. apie, pavadinkime, oligarchizacijos grėsmę visai rimtai diskutuoja ir užuominomis kalba taip pat ir tie, kurie priklauso siauram labai gerai informuotų žmonių ratui. Taigi tai nėra vien nelaimingų bedarbių pabambėjimas apie turtingus darbdavius. Todėl nepakanka vieniems kitus padrąsinti ir mąstyti pozityviai. Reikia taip pat neišsigąsti šaltai pažvelgti į problemos esmę. Aš manau, kad šitos problemos vardas yra privatizacija.

Tai juk buvo visos Lietuvos (ir ne tik Lietuvos) verslo startas. Žvelgiant atgal viskas atrodo iki banalumo paprasta. Privatizuoti tikrai rimtą objektą buvo galima dviem būdais: užvaldyti arba nusipirkti. Taigi, reikėjo ryšių ir įtakos arba pinigų (investiciniai čekiai, beje, nieko iš esmės nepakeitė, nes patys tuoj pat tapo preke). Vieną iš dviejų arba abu kartu turėjo trys visuomenės grupės: buvusio KGB elito nariai, buvusi sovietinė nomenklatūra ir, renkantis švelniausią įmanomą ir kartu labiausiai viską apimantį terminą, „šešėlinio pasaulio“ atstovai. Kartu reikia pažymėti, kad šios galingos visuomenės jėgos palyginti sėkmingai pasislepė bendrame fone: nepriklausomybė atvėrė kelią visokiausiems verslams ir versliukams, prasidėjo sambrūzdis ir visi puolė užsidirbti, kas kaip išmanė. Tačiau vadinamųjų verslo imperijų pamatus mūrijo minėtų trijų grupių atstovai. Visi kiti neturėjo rimtų galimybių.

Reikia aiškiai suprasti, kad visa tai buvo neišvengiama. Privatizacija negalėjo vykti kaip nors kitaip. Anatolijus Čiubaisas, Vytautas Landsbergis ar koks Vaclavas Havelas čia beveik niekuo dėti. Komunistai sukūrė dirbtinę iškreiptą visuomenės struktūrą ir norint pradėti kokybiškai naują gyvenimą tą struktūrą reikėjo sugriauti. Bet koks bandymas viską daryti „žmoniškiau“ ar „labiau civilizuotai“ iš esmės reikštų sovietinio valdymo pratęsimą ir neišvengiamų sukrėtimų atidėliojimą. Tačiau tai, kas neišvengiama, nebūtinai yra gerai. Tiksliau, negalima apsimesti, jog problemos nėra, vien todėl, kad ji neišvengiama. Ir neišvengiama problema yra problema. Pavyzdžiui, juk akivaizdu, kad didžiaisiais verslininkais tapo tam tikro tipo žmonės. Kad juos sieja charakterio savybė, kuriai pavadinti pasitelksiu Liudviko Gadeikio išrastą epitetą. Kadaise rašydamas apie įmonės „MG Baltic“ vadovus Gadeikis juos pavadino „plėšriai žvaliais“. Tai turbūt diplomatiškiausias šios savybės apibūdinimas.

Tačiau tai ne didžiausia problema. Žmonės keičiasi ir reikia pripažinti, kad savininkystė daugelį sovietinių nomenklatūrininkų paveikė teigiamai, atvėrė jiems kitokį pasaulį. Vis dėlto, nei jie patys, nei mes visi negalime išvengti to, kad tokia didžiojo verslo struktūra mus sieja su Rusija. Ir ne tik konkrečiais ekonominiais saitais, bet natūralesniais ir gilesniais, beveik giminystės ryšiais. Kai kalbame apie KGB elitą, nomenklatūrą ar net sovietinį „šešėlinį pasaulį“, neišvengiamai kalbame apie tikrąja to žodžio prasme „visasąjungines“ tendencijas. Todėl privatizacija visoje posovietinėje erdvėje vyko panašiai ir sukėlė panašias pasekmes. Jos švelnėjo iš Rytų į Vakarus, nes ta pačia kryptimi švelnėjo ir buvę sovietiniai visuomenės struktūros iškraipymai. Viena iš ilgai neįvertintų pasekmių buvo ta, kad privatizacija sukūrė tokią verslininkų kultūrą, kurioje madas, kaip ir anksčiau, diktuoja Maskva.

Ryškus ir erzinantis pavyzdys – verslo požiūris į žiniasklaidą. Kas, bent kiek pažįstantis šį pasaulį, šiandien drįstų neigti, kad Lietuvoje buvo mėginama kariauti rusiško stiliaus „informacinius karus“? Prisiminkime konkrečius pavyzdžius, bet susilaikykime jų neįvardydami – mes čia valstybės reikalus aptarinėjame, o ne smulkiaburžuazinius konfliktus sprendžiame. Verslo ir žiniasklaidos suaugimas – labai sudėtingas, ne tik ekonominis, bet ir psichologinis procesas. Jelena Tregubova savo „Kremliaus digerio pasakėlėse“ labai taikliai pavaizdavo, kaip net ir profesionalūs, visų gerbiami Rusijos žurnalistai per „informacinius karus“ „susiliejo“ su savo savininkais. Jie ne banaliai pakluso šeimininkų nurodymams, o patys pradėjo jaustis bendraturčiais, pasąmoningai susiedami savo interesus su leidinį ar televiziją valdančia įmone. Mieli bičiuliai rašytojai, inteligentai ir žurnalistai, pasakykite, kad viso to nematėme Lietuvoje, kad skaitant (kas skaitė) Tregubovos pasakojimą neiškyla prieš akis veidai ir vardai? Juk iškyla...

Kaip sakiau, tai tik vienas iš giminystės su Rusija požymių, kurių visų net neaprašysi. Tik aklas gali nematyti, kad vadinamojo „verslo elito“ nariai kalba kaip Rusijos oligarchai, švenčia kaip Rusijos oligarchai, rengiasi kaip Rusijos oligarchai, turi tų pačių pomėgių, greičiausiai net skaito tas pačias burtų knygas ir buriasi pas tuos pačius burtininkus. Svarbiausia, kad tai nėra pamėgdžiojimas, imitacija, tai iš tikrųjų bendra kultūra. Posovietiniai verslininkai vienodai mėgina ir kurti savo naują įvaizdį. „Pažangiausieji“ iš jų yra įsitikinę, kad vynas, golfas ir atostogos Viduržemio jūros pakrantėse yra pakankamai patikimi integracijos į Vakarus metodai. O jų interviu, atsiminimai ir pasirodymai „gyvenimo būdo“ skiltyse man visada primena ironišką grupės „The Clash“ dainą: „My Dady was a bankrobber, who never hurt nobody, / He just loved to live that way and he loved to steal your money“ („Mano tėtis buvo bankų plėšikas, kuris niekada nieko neskriaudė, / Jam tiesiog patiko taip gyventi ir vogti“). Tačiau visa tai tėra verta tik humoro. Rimtas klausimas yra vienas. Gali būti, kartais vis dar taip atrodo, kad didieji Lietuvos verslininkai nori ir būti Rusijos oligarchais (rusiško tipo oligarchais Lietuvoje, o galbūt net „visasąjunginės“ sistemos dalimi, kai kuriems tikriausiai nėra didelio skirtumo). Štai šitą norą jiems būtų geriau pamiršti.

Kaip Rusijos valdžia nori ar gali pasinaudoti čia aptarta kultūrine bendryste – visiškai atskiras klausimas. Tačiau mums daug svarbiau, kaip šią problemą spręs pati Lietuva. Kai kuriems žmonėms gal ir iš tikrųjų būtų naudinga įsisąmoninti, kad „ne šventieji puodus lipdo“ ir kad verslą ir verslininkus tikras valstybininkas turi priimti kaip duotybę, kaip nuo jo nepriklausančią tikrovės dalį. Tačiau kai kuriems kitiems žmonėms būtų sveika retkarčiais prisiminti esminę Lietuvos savybę, kurios niekas nėra tiksliau apibūdinęs už grupę „Antis“: „Čia dar ne Rusija“. Pačia giliausia prasme. Jei atitrūktume nuo kiekvieną iš mūsų vis kitaip erzinančių ir kamuojančių kasdienybės minčių ir pažvelgtume iš platesnės perspektyvos, tai pamatytume, kad Lietuvos Konstitucija (ačiū Dievui ir jos autoriams) veikia labai efektyviai. Ji atlaikė jau daug iššūkių, skandalų ir sukrėtimų. Tai ir yra valstybės esmė. Net juodžiausiais laikais politika yra savarankiška ir veikia pagal savo paslaptis, kurias visi esame girdėję, bet nesugebame rimtai suvokti. Lietuvos valstybę kuria tauta. Suverenitetas priklauso tautai. Būtent su tuo mes visi, kiekvienas savaip, būsime anksčiau ar vėliau priversti susitaikyti.

2012-03-08

Apie ką primena Algirdo Petrusevičiaus byla?

Apie šią bylą galima kalbėti iš įvairių pusių. Tai byla, kuri iškėlė į visuomenės gyvenimo paviršių tai, ką jau seniai žinojo XX a. pabaigos Lietuvos policininkai. Būtent tai, kad buvę savanoriai prekiauja ginklais. Kadangi savanoriai šiaip jau nėra kriminaliniai nusikaltėliai, tokia informacija turėjo priversti susimąstyti pirmojo nepriklausomybės dešimtmečio kairiųjų ir dešiniųjų vyriausybes, bet neprivertė. Kairieji ir dešinieji buvo savo laikmečio vaikai ir buvo pernelyg įstrigę anuomet vis dar aktualiuose „raudonųjų“ ir „baltųjų“ mūšiuose.

Kita vertus, Petrusevičiaus byla buvo svarbi ir kaip istorija, „įvariusi pleištą“ tarp Valstybės saugumo departamento ir, sakykime, Sąjūdžio tradicijos žmonių (vadinti juos konservatoriais būtų ne visai tikslu). VSD su šia tradicija siejo ne vien Mečio Laurinkaus asmenybė, bet ir, neslėpkime, tam tikra Lietuvos vizija. Petrusevičiaus byla pasėjo nepasitikėjimą ir kartu sudarė sąlygas formuotis labai keistam pogrindžiui, kuriame bendrą kalbą rado buvę disidentai ir apsukrūs sovietmečio funkcionieriai. Šio pogrindžio žiedelius išvydome jau per Rolando Pakso apkaltą (kaip mes, vis dėlto, klydome ir kiek daug dar nesupratome, kai pamatėme už Paksą mūru stojantį Antaną Terlecką). Bet, žinoma, visu gražumu pogrindis atsiskleidė įsisiūbavus vadinamajam „valstybininkų skandalui“. Jau minėta sovietmečio funkcionierių ir disidentų sąjunga čia buvo ypač svarbi, taip pat ir simboline prasme. Petrusevičiaus byla buvo vienas iš naujo amžiaus Lietuvos politikos katalizatorių. Politikos, kuri prasidėjo su 2000 m. Seimu ir Pakso skandalu ir kurioje išryškėjo kitoks, naujoviškas visuomenės pasidalijimas, nebe į „raudonuosius“ ir „baltuosius“.

Tačiau visa tai galima laikyti šalutinėmis Petrusevičiaus bylos pasekmėmis. Svarbiausia tai, ką ši byla atskleidė apie valstybės būklę. Lietuvos valstybė ir jos politikai nesugebėjo susitvarkyti su kiekvienoje tautoje glūdinčia „kovos dvasia“, jiems nepavyko nukreipti šios energijos naudinga linkme. Lietuva nepajėgė ne tik tinkamai įvertinti pasipriešinimo kovotojų, bet surasti jiems tinkamos vietos taikiame gyvenime. Petrusevičiaus byla – galbūt žinomiausia ir skaudžiausia, bet ne vienintelė tokio valstybės „neįgalumo“ pasekmė. Būtent šį aspektą, nepaisant apgaulingai ilgos įžangos, labiausiai norėčiau pabrėžti.

Niekam neturi kilti abejonių, kad Algirdas Petrusevičius buvo ir tebėra disidentas ir apskritai kietas vyrukas. Ne tik nuopelnai neturi šalinti atsakomybės už nusikaltimus, bet ir nusikaltimai negali panaikinti nuopelnų. Prieš pat Antrąjį pasaulinį karą gimęs Petrusevičius dar būdamas paauglys prisidėjo prie pasipriešinimo ir jo biografija akivaizdžiai yra biografija žmogaus, kurio didysis tikslas visada buvo laisva Lietuva. Padėdamas remontuoti ginklus partizanams Petrusevičius susidomėjo karinės technikos konstrukcija ir, kiek žinoma, ilgainiui tapo visų pripažintu šios srities specialistu. Jaunystėje įsijungęs į neginkluoto pogrindžio organizacijų veiklą buvo už tai nuteistas ir kalėjo lageriuose. Ne kartą mėgino pabėgti, per pabėgimus vos nežuvo, bet 1968 m. buvo paleistas ir gyvas sulaukė Lietuvos atgimimo. Savaime suprantama, prisijungė prie Sąjūdžio, rūpinosi pirmųjų savanorių apginklavimu, atkūrus nepriklausomybę kurį laiką dirbo kaip ginklų konstruktorius, tikėjosi kurti lietuviškus ginklus. Kai ši iniciatyva žlugo, Petrusevičius prisijungė prie Tėvynės sąjungos, tapo Seimo nariu, dirbo Nacionalinio saugumo ir gynybos komitete.

Jo problemos, kiek galima suprasti iš viešai prieinamos padrikos informacijos, prasidėjo apie 2000 m., kai VSD ėmė kauptis vis daugiau žinių, kad Petrusevičius, visų pirma, prekiauja ginklais, o, visų antra, galbūt prisidėjo prie paslaptingos saugumiečio Juro Abromavičiaus žūties. Klausimas, kas nužudė Abromavičių, taip ir liko aiškiai neatsakytas, tad palikime jį tiems, kas kada nors rašys mūsų laikų Lietuvos istoriją. Na, o tyrimas dėl prekybos ginklais kulminaciją pasiekė 2006 m., kai Petrusevičius buvo sulaikytas, o jo namuose atliekant kratą aptikta virš 600 vnt. įvairaus kalibro šovinių, beveik 2 kg įvairių sprogstamųjų medžiagų ir beveik 20 įvairių šaunamųjų ginklų. Teismai įvairiai sprendė bausmės Petrusevičiui klausimą, bet jo kaltė niekada nekėlė rimtesnių abejonių. Galiausiai Petrusevičius buvo išleistas į laisvę, tačiau pripažintas kaltu dėl prekybos ginklais.

Analizuojant šią painią bylą, svarbiausia pabrėžti, kad užkietėję kovotojai, tokie kaip Petrusevičius, yra vienas iš svarbiausių modernių XIX-XX a. Vakarų valstybių rūpesčių. Įsigalint tautinei valstybei įsitvirtino tautos suvereniteto samprata. Tauta tapo valstybės pagrindu, savotiška vasltybės „gelme“. Karo atveju tai reiškė partizanų kovas ar bent jau nuolatinę civilių pasipriešinimo galimybę. Nors tokio tipo karas dažnai yra susijęs su aštresniais žmonių išgyvenimais ir žiauresnėmis labai asmeniško smurto scenomis, tautinėms valstybėms jis yra svarbus kaip išgyvenimo pagrindas. Gyvybinga tautinė valstybė privalo norėti, kad nelaimės atveju dėl jos kautųsi partizanai. Tai reiškia, kad reikia toleruoti ir tinkamai ugdyti žmonių charakterio savybes, būtinas spontaniško civilių pasipriešinimo atveju. Partizanai (plačiąja prasme) turi būti drąsūs, ryžtingi (kas iš esmės reiškia – kryptingai žiaurūs) ir savarankiški. Jie turi nedvejoti ne tik žūdami, bet ir žudydami dėl tėvynės, jie turi sugebėti patys sau vadovauti ir menkai paisyti formalios subordinacijos. Visa tai būtina paprasčiausiam partizanų išgyvenimui. Tačiau taikos metu būtent tokiomis savybėmis apibūdinami talentingi nusikaltėliai.

Šiuo požiūriu partizanų įsiliejimas į taikų gyvenimą niekada nevyksta labai sklandžiai. Geriausia to iliustracija – pokario Europos valstybės. Ne viena iš jų tuomet atrodė panašiai, kaip šiandien Libija. Niekas nebuvo aišku, net tai, ar naujajai valdžiai užteks autoriteto paprasčiausiai nuginkluoti pasipriešinimo dalyvius. Pavyzdžiui, Graikijai, tai, galima sakyti, iš pirmo karto nepavyko. Kitur nuginklavimas vyko sklandžiau, bet paskui dar reikėjo rasti kovotojams prasmingą užsiėmimą, kuris nebūtų nusikalstamas. Daugelyje valstybių jie buvo įtraukti į kariuomenę, policiją ar specialiąsias tarnybas, kur ilgai ir sunkiai mokėsi drausmės. Tik nedaugelis partizanų įsijungė į taikos meto politiką, o jei įsijungė – tai nebuvo labai vykę politikai. Didieji pokario Europos politikai (išskyrus Charles de Gaulle) nebuvo nei partizanai, nei partizanų vadai. Tai tiesiog labai sunkiai suderinama.

Vis dėlto pokario Europai buvo palanku tai, kad visos valstybės buvo panašioje padėtyje ir visos kartu „civilizavosi“. Nepriklausomai Lietuvai po Sovietų Sąjungos žlugimo teko įkristi tiesiai į išlepusį ir aptingusį Vakarų pasaulį ir pradėti žaisti pagal vakarietiškas taisykles, kurios tuo metu buvo ypač nepalankios partizaniškam charakteriui. Taigi kovotojus „civilizuoti“ reikėjo tiesiog žaibiškai ir Lietuvai tai nepavyko.

Nesėkmių priežastis ne taip jau sunku nustatyti. Buvusių komunistų vyriausybė problemos tiesiog nepajėgė suvokti. Dauguma vėlyvojo sovietmečio funkcionierių buvo palyginti minkšto charakterio ir rafinuotų papročių (tiek, kiek žodis „rafinuotas“ apskritai tinka apibūdinti sovietinei visuomenei) žmonės. Jiems partizaniška pasaulėžiūra buvo intuityviai atgrasi. Jie galvojo apie tai, kaip neutralizuoti aktyviausius disidentus, o ne apie tai, kaip kovotojus integruoti į taikią visuomenę.

Tačiau ir dešiniųjų vyriausybės nesukūrė reikiamos sistemos. Dešinieji taip pat nemąstė apie disidentus sistemiškai. Petrusevičiaus istorija – labai ryškus šių mąstymo spragų pavyzdys. 1996 m. jis su konservatorių partija pateko į Seimą ir NSGK, o 2006 m., kai Petrusevičių sulaikė, Andrius Kubilius tvirtino net nežinąs, ar buvęs disidentas vis dar priklauso partijai. Kitaip tariant, vienu etapu partija kažkaip euforiškai žmogų pripažino ir gal net perdėtai įtraukė, paversdama reiškmingu politiniu sąjungininku, o po kurio laiko pradėjo muistytis, tarsi negalėdama nei prisiimti už jį atsakomybės, nei jo visiškai išsižadėti.

O juk iš esmės Petrusevičiaus ir kitų buvusių savanorių likimas buvo net ne politinis, o administracinis klausimas. Valstybės vadovai privalėjo galvoti apie tų žmonių vaidmenį, jiems tinkamą užsiėmimą. Juk kiekvieno iš mūsų padėtis visuomenėje nėra vien mūsų pačių nuopelnas. Apie tai, kas esame ir ką naudingo galime veikti, galvojame ne tik patys. Dažnai rasti tinkamą veiklą mums padeda kiti. Dažnai iš šono stebintis net geriau už mus pačius pajėgia įvertinti mūsų savybes ir rasti tinkamą užsiėmimą. Juk tokiam stebėtojui akivaizdu, kad Petrusevičiaus vieta buvo kariuomenėje. Jam reikėjo išmokti paklusti, nes jo didžiausia problema buvo perdėtas savarankiškumas ir įsitikinimas, kad apie viską pasaulyje geriausiai gali spręsti jis pats.

Klystume, jei manytume, kad tokios istorijos, kaip Petrusevičiaus byla, yra vien vis labiau tolstančios praeities klausimai. Kol valstybė išliks tautinė, kol būsime suvereni tauta, tol susidursime su ta pačia dilema. Nors tiems, kas laikome save kultūringais, civilizuotais ar net rafinuotais žmonėmis, nėra malonu apie tokius dalykus kalbėti ir galvoti, valstybė turi rasti tinkamą vietą drąsai, agresijai, avantiūrizmui ir kovos įgūdžiams.

Juk iš esmės tie patys klausimai mums iškyla kalbant apie problemišką jaunimą. Tiek apie tuos, kurie tampa nusikaltėliais, tiek apie tuos, kurie neteisingai supranta patriotizmą, tiek apie tuos, kurie įsitraukia į teroristinę veiklą. Šioms problemoms spręsti nepakaks tokių banalių priemonių, kaip policininkų krepšinis su gatvės chuliganais. Tam, kad agresyvus paauglys išaugtų talentingu generolu, reikia arba labai sėkmingos atsitiktinumų virtinės, arba sistemingų tėvų, mokytojų ir įvairių specialistų pastangų, kurias valstybė turėtų skatinti ir koordinuoti. Bet visų pirma, būtina problemą būtent taip pamatyti ir realistiškai suvokti, kokios yra tikrai pozityvios išeitys (sportas ne visada yra tinkamas agresijos pakaitalas, kai kuriems žmonėms reikia tikro kraujo). Kas laukia priešingu atveju, labai aiškiai atskleidžia Petrusevičiaus byla.

Kariškų polinkių turintys žmonės įsivelia į painias istorijas. Jų draugai ir bendražygiai tuo negali ir nenori patikėti. Netikėjimas gimdo sąmokslo teorijas, o nuo jų prasideda keista visokiausių įvykių ir santykių grandinė, kurios kitame gale gali laukti jau ne asmeninės tragedijos, o pačius valstybės ir visuomenės gyvenimo pagrindus sukrečiantys skandalai.

2012-04-12

Dėdės ir kiti giminės

Atsiųsk lašinių, mielas dėde,
Nes katinas normą suėdė.
O jei lašinių tu netùri,
Atsiųsk, mielas dėde, nors sūrį.

Sau pačiam netikėtai prisiminęs šį skaudžius pokario metus (kai maistas buvo normuojamas – iš čia ir katino suėsta norma) menantį eilėraštį nejučia grįžau prie minčių, kurios pirmą kartą mane aplankė apmąstant garsios Tarpukario Lietuvos šeimos – Polovinskų istoriją (http://www.aidai.lt/?pid=49&cid=118).

Įsivaizduokite – 1921 metai, vėlyvas ruduo Kaune. Kontržvalgybos viršininkas Jonas Polovinskas rašo raštą savo kolegai Piliečių apsaugos departamento (t. y. policijos) direktoriui Jonui Navakui. „Prašau neatsisakyti duoti parėdymą, kad mano broliui Dominykui greičiau [kitas šriftas mano – B. G.] būtų išduotas pasas. Su pagarba, Jonas Polovinskas, Kontržvalgų dalies viršininkas“. Po kurio laiko panaši istorija pasikartojo, kai iš Rusijos sugrįžo kitas Polovinsko brolis Romanas (jo giminė buvo gausi ir draugiška). Abiem atvejais Navakas, kuris, beje, toli gražu nebuvo geriausias Jono Polovinsko draugas, Polovinskų reikalus sprendė tikrai greitai, galima numanyti, kad net paspartino įprastinius "procesus" savo įstaigoje. Visiems aišku – broliui juk reikia padėti.

Ką apie tai pasakytume šiandien? Kažkodėl kirba įtarimas, kad mums tokia istorija nepatiktų. Mes ją pristatytume kaip savaime neigiamą, net paprastas pasakojimas apie tokį įvykį skambėtų (matyt, ir šiame tekste nuskambėjo) kaip valstybės tarnybos kritika. Bet, žinoma, šiandien taip jokiu būdu neįvyktų. Mūsų dienų polovinskai, žinoma, rastų (ir, neabejokite, randa) kitokių elgesio variantų. Jie tyliai šnipšteldami kokiam draugui, duodami užuominas nuovokiems pavaldiniams pasiektų tą patį rezultatą.

Bet ar neiškyla čia klausimas, kur daugiau tiesos? Ar ne geriau tiesiai viską sakyti ir vadinti dalykus tikraisiais vardais? Pavyzdžiui: "Aš esu prezidentas, o štai čia – mano brolis. Prašau su juo gražiai elgtis". Juk natūralu gražiai ar išskirtinai pagarbiai elgtis su prezidento broliu, juk šiaip ar taip visa šeima vertinama pagal atskirų jos narių pasiekimus, juk, pagaliau, būti prezidento broliu taip pat yra šiokia tokia rekomendacija. Tai ar nėra teisingiau propaguoti žodžio ir veiksmo vienovę užuot kalbėjus vienaip, o darius kitaip?

Nes juk jūs nemanote, kad mes iš tikrųjų nesielgiame kaip Jonas Polovinskas? Visi mes nuolat elgiamės būtent taip. Mes nė nemirktelėdami vežiojame giminaičius tarnybiniais automobiliais, tvarkome dokumentus seseriai kitaip ir greičiau nei tai darome nepažįstamam žmogui, dažniau prisimename ir stengiamės patenkinti prašymus, kuriuos parašo mūsų artimieji. Lygiai taip pat mes giminaičiams skoliname pinigų, apgyvendiname juos savo namuose ir apskambiname visus pažįstamus ieškodami darbo savo svainiams ar žentams. Neskubėkite, mieli bičiuliai žurnalistai (jau girdžiu jus atšniokščiant). O kiek jūsų "žurnalistinių tyrimų" iš tikrųjų yra vargšų giminaičių istorijos? Kaip dažnai "kaimo žmonių nuomonę" jūs parsivežate iš atostogų gimtajame kaime? Pagaliau, ar tikrai niekada nesinaudojote savo lengvai atpažįstamu veidu ir vardu, kad padėtumėte su kvailais biurokratais susidūrusiems senyvo amžiaus artimiesiems? Ar galėtumėte paaiškinti, kodėl močiutei, kurios anūkas žurnalistas, turėtų sektis geriau negu tai, kurios anūkas – VSD direktorius? Neapsimetinėkime - būtent taip mes gyvename. Būtent tokius mus įamžino nemirštantis serialas "Giminės". Tiesą sakant, manau, jog jis nemiršta kaip tik dėl to, kad yra toks, kaip Lietuva. Galima diskutuoti, kiek šiuo požiūriu skiriasi įvairios tautos ir visuomenės, bet mūsų visuomenė tikrai tokia.

Bet tai suprantama. Juk giminystės jausmas yra natūralus ir prigimtinis. Na gerai, ne visai prigimtinis, jo mokomės nuo mažens. Juk mums visiems mama sako, kad giminaičiai, ypač broliai ir seserys, yra tie, kuriais visą gyvenimą galėsime pasitikėti ir remtis. Vėliau mes prisiskaitome graudžių romanų apie draugystę ir dar labiau įtikime ypatingu kai kurių žmonių ryšiu (nelaimėje pažinsi ir pan.), kaip patys sakome, "dvasine giminyste". Todėl visai suprantama, kad konkrečiose gyvenimo situacijose mes pasielgiame taip, kaip sakė mama ir mokė jaunystės romanai, o ne taip, kaip kalba...

Štai čia įdomiausias klausimas – kas pasakė, kad elgtis taip, kaip moko mama ir kužda sąžinė, yra blogai? Kada atsirado ta reikšmingu veidu kartojama banalybė "Lietuva – švogerių kraštas"? Taip, Lietuva – švogerių kraštas. Tai turbūt yra viena iš didžiausių Lietuvos stiprybių. Bent aš greičiau rasčiau argumentų tokiam teiginiui pagrįsti negu priešingam.

Visų pirma, kiekvienas iš mūsų intuityviai jaučia, kad ryšys tarp giminaičių yra tobulesnis už ryšį tarp krauju nesusietų žmonių. Išimtis tikriausiai būtų vyro ir žmonos ryšys, bet tai apskritai yra ypatingas atvejis. Visai neatsitiktinai krikščioniškoji kultūra (kuriai, šiaip ar taip, visi priklausome) pasirinko giminystę kaip simbolį tobulam visų žmonių tarpusavio ryšiui išreikšti. Krikščionys mokomi vienas kitam būti broliais ir seserimis. Bet jokiu būdu ne atvirkščiai – tikrus brolius ir seseris vertinti kaip nepažįstamuosius. Ėjimas nuo žemesnio lygio ryšio į aukštesnį šiuo atveju labai aiškiai juntamas.

Lygiai taip pat neatsitiktinai ir intuityviai moderni tautinė valstybė stojo ant giminystės pagrindo. Juk tai, ko nepajėgiame išreikšti, kalbėdami apie "pilietiškumą" ir "patriotizmą" iš esmės yra tam tikros politinės giminystės siekis. Pilietybė – šiuolaikinės valstybės pagrindas visus kitų šalių žmones padaro svetimesniais, uždraudžiant jiems, pavyzdžiui, eiti pareigas valstybės tarnyboje. Panašių pavyzdžių būtų galima sugalvoti daugiau, bet tikriausiai visi viduje jaučiame, apie ką eina kalba. Beje, tie, kam teko domėtis tarpukario veikėjų dienoraščiais ar atsiminimais, nesunkiai įsitikins, kad Lietuvos politinė giminystė natūraliai pratęsė tikruosius kraujo ryšius. Polovinskai, Merkiai, Landsbergiai, Grigaičiai – visi jie kūrė Lietuvą (dažnai dėl to grįždami iš tolimų kraštų ir įpusėto gyvenimo) kaip "saviškių" kraštą. Pradžioje pristatytas pavyzdys kaip tik ir rodo, kad tie žmonės nematė jokio konflikto tarp lojalumo giminėms ir valstybei. Gali būti, kad jie buvo teisūs.

Vienas iš svarbiausių tokio požiūrio privalumų yra tas, kad giminystė yra pagrįsta išankstiniu tarpusavio pasitikėjimu. Apgaulė, nuoskauda, išdavystė tokiu atveju yra išimtis. Jos nelaukiama, nesibaiminama, ji pakeičia tik konkrečią situaciją. Nors gali skambėti naiviai, iš tikrųjų tokia pasaulėžiūra žmonių santykius paverčia labiau kūrybiškais ir produktyvesniais. Tai gerai žino visi vadovai, kurie šiais laikais daug kalba apie "komandos" reikšmę. Giminė yra natūrali "komanda". Ne veltui valdovai visais laikais buvo mokomi pavaldinius vertinti kaip savo vaikus – iš anksto žvelgti į juos palankiai ir tik atskirais atvejais nusivilti.

Kita vertus, šiuolaikinė "antikorupcinė" savimonė yra pagrįsta išankstiniu nepasitikėjimu. Tam, kad nebūtų piktnaudžiavimo, atsiranda konkursai užimti pareigas ir viešieji pirkimai. Tačiau taip nepasiekiama tai, ko siekiama. Neįmanoma pasipriešinti paprastam gyvenimo faktui, kad tik įstaigos vadovai žino, kokių žmonių ir daiktų jiems reikia darbe. Įsivaizduokite, kad koks nors viršininkas priima į darbą savo (o, siaube!) brolį. Normalu manyti, kad jis tai daro iš praktinių sumetimų – brolis labai gerai dirba, yra pažįstamas ir patikimas, tai kam dar ieškoti? Gali būti, kad viršininkas elgiasi kitaip ir brolį priima dėl kitų priežasčių. Tačiau tokiu atveju problema yra iškreiptas požiūris į darbą, o ne iškreiptas požiūris į brolį. O nuo iškreipto požiūrio į darbą konkursas nė kiek nesaugo. Konkursas, pasak mano bičiulio, yra puikus būdas atmesti nereikalingus žmones. Apie viešuosius pirkimus reikėtų kalbėti atskirai, tačiau iš esmės dėl jų valstybė rinkoje tampa nerangiu pinigų maišu, iš kurio kiekvienas apsukruolis siekia kuo daugiau pasisemti.

Trumpai tariant, nieko naujo, kad valstybė ir šeima yra glaudžiai susijusios. Apie tai kalba visa politikos klasika. Tačiau valstybė ir šeima viena kitą teigiamai veikia tik viena kryptimi. Kai valstybė tampa šeimos pratęsimu, kai siekiame vienas kitam būti "saviškiais", visi iš to laimime. Bet kai valstybė mėgina neigti natūralią šeimos reikšmę ir pati stengiasi tapti "kaip šeima", tai visada atrodo dirbtinai, komiškai ir net apgailėtinai. Kad ir koks geras premjeras būtų Kubilius, lašinių jis greičiausiai neatsiųs. Nebent, žinoma, Kubilius yra ir jūsų dėdė.

2012-09-04

Korupcija ir pavydas

Kaip ir buvo galima tikėtis, Seimo rinkimai [2012 m. Seimo rinkimai.] nepraėjo be kalbų apie korupciją. Tai tema, kurią jau iš tikrųjų galima laikyti tradicine Lietuvos politiniuose debatuose. Tradicinė, tiesą sakant, yra ne tik pati problema. Tradiciška yra viskas, kas su korupcija susiję. Į tradicinius žurnalistų klausimus politikai pateikia tradicinius atsakymus, kuriuos tradiciškai komentuoja ir apibendrina vadinamieji ekspertai (nors nežinau, ar didelis malonumas būti oficialiu korupcijos ekspertu).

Įsiklausykite: "Susidarė įspūdis, kad politikai vengia sureikšminti kyšininkavimo mastus Lietuvoje, o daugelis jų neturi aiškaus plano, kaip jį pažaboti konkrečiose srityse. Pavyzdžiui, pasigedau konstruktyvios diskusijos apie tai, kaip partijos ketina sumažinti kyšininkavimą sveikatos apsaugoje ir kelių policijoje, kur, remiantis Lietuvos korupcijos žemėlapiu, Lietuvos gyventojams dažniausiai tenka duoti kyšį". Juk šis "Transparency International" Lietuvos skyriaus vadovo komentaras galėjo nuskambėti bet kuriuo metu tarp 2000 m. (tada įsteigtas "Transparency International" Lietuvos skyrius) ir mūsų dienų.

Suprantu, ką apie mane pradedate galvoti, bet įžvelgiu pastaboje apie korupcijos tradiciją šį tą daugiau nei taip pat jau tradicišką pagraudenimą, kad niekas nesugeba rasti naujo ir tikrai veiksmingo kovos su korupcija metodo. Manau, problema kita. Tradiciniai debatai apie korupciją liudija tai, kad šiame spektaklyje visi jau turi savo vaidmenis. Kyšininkai kyšininkauja, policininkai juos gaudo, politikai ragina griežtinti bausmes, žurnalistai uždavinėja tariamai provokuojančius klausimus (kaip manote, kiek kartų klausimas "Ar jums kada nors siūlė kyšį?" gali būti iš tikrųjų provokuojantis), ekspertai atlieka sociologines apklausas, visuomenė stebi ir piktinasi. Angliškai tai vadinama "business as usual".

Tokia padėtis stato Lietuvą į vieną gretą su ūkio administravimo požiūriu liūdniausiomis pasaulio valstybėmis, tokiomis kaip Rusija ar Baltarusija. Aliaksandras Lukašenka ir Dmitrijus Medvedevas – tik skandalingiausi iš daugybės politikų, kurie Rusijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Latvijoje, o ir Lietuvoje skelbė, kad korupciją reikia pažaboti. Beje, simptomiškas yra ir nuolatinis žodžio "pažaboti" vartojimas kalbant apie korupciją. Galima spėti, kad kai kurie politikai korupciją iš tikrųjų pažaboja ir ant jos kažkur nujoja. Bet tai - visai kita tema.

Tačiau net ir tos sistemos, kurios mums nepatinka, turi savo priežastis ir logiką. Visuotinis korupcijos spektaklis, kuriame visi (taip, visi – įskaitant vadinamuosius piliečius) tampa aktoriais vienas kito atžvilgiu, taip pat yra sistema. Dar daugiau, tai – tikroji sistema, kuri natūraliai susiklostė kaip nuolatinių tariamų pastangų sukurti "efektyvią kovos su korupcija sistemą" pasekmė. Taigi, spektaklis irgi turi savo natūralų pagrindą. Drįstu spėti, kad tas pagrindas yra pavydas. Godumas skatina kyšininkauti, o pavydas – kovoti su kyšininkavimu.

Juk iš tikrųjų tėra dvi giluminės priežastys, dėl kurių žmonės piktinasi korupcija. Viena skamba maždaug taip: "O kodėl jie ten sau sulenda ir vagia?". Tokiame klausime akcentas visada yra "jie", o ne "vagia", todėl neįmanoma atsikratyti įspūdžio, kad vienintelis klausiančiojo troškimas yra susikeisti su "jais" vietomis. Kitas kovos su korupcija stimulas yra tariamas teisingumo jausmas. Tariamas todėl, kad neteisybe yra laikomas faktas, jog vienus korumpuotus pareigūnus pagauna, o kitų – ne.

Tokios nuotaikos leidžia periodiškai kartoti visuotinį "apsivalymo" vajų, kurio pabaiga visada vienodai nesėkminga. Mat kai valstybė nusprendžia perimti Paskutiniojo teismo funkciją, projektas žlunga, nes paprasčiausiai trūksta resursų. Policijos taktikos požiūriu vienodai persekioti visus korupcijos atvejus yra neįmanoma. Jei reikalaujama kuo daugiau viešai "paspirgintų" kyšininkų, specialiosios tarnybos visada nukreips savo žvilgsnį ten, kur tokį rezultatą lengviausia pasiekti. Taip ratas apsisuka ir spektaklis tęsiasi.

Kitaip tariant, pavydas pats yra didelė yda, todėl jis negali atsverti godumo. Priešingai, pavydas šiuo atveju tampa geriausia godumo apsauga. Kai visuomenė tiek pritvinkusi pavydo, ją galima nuolat maustyti neįtikimiausiais korupcijos pažabojimo pažadais. Politikoje labai daug jausmų. Gal todėl visai nekeista, kad panašiai kaip meilėje, kai pavergta moteris glaudžiasi prie suvedžiotojo puikiai žinodama, kad jis melagis, pavydi visuomenė taip pat visada renkasi suktą politiką, skelbiantį eilinę neįmanomą kovos su korupcija misiją.

Beje, kaip ir meilužė "lovelasą", visuomenė eilinį korupcijos triuškintoją pasirenka ne nepaisant to, kad jis meluoja, o todėl, kad jis meluoja. Taip, dėl jo neįtikėtinų melų ir fantazijų, kuriomis niekas netiki. Tai – vienas didžiausių žmogaus prigimties paradoksų, kuris niekada nenustos stebinti. Turbūt nereikia nė sakyti, kad įsisukus visuotiniam korupcijos spektakliui tikrieji kyšininkai tampa visiškai saugūs. Juk jie taip pat vaidina visiems įprastą visuomenės gyvenimo vaidmenį.

Tarsi pasakiau kas kaltas, bet ką daryti? Tai visada sunkesnis klausimas. Turbūt, kaip visada, verta pradėti nuo savo tikrųjų jausmų ir minčių pripažinimo. Ne mažiau svarbu pasakyti tiesą apie korupcijos prigimtį. Reikalas tas, kad korupcija nepažeidžia jokių savarankiškų vertybių. Korupcija tėra godumo "antrinis produktas", mažiau tiesioginė vagystė. Korupcijai uždrausti nereikia atskiros teisės ar moralės normos, ji patenka po "Negeisk svetimo turto". Juk niekas negali tikėtis gyventi pasaulyje be vagių. Todėl niekas ir nekuria specialios kovos su vagystėmis sistemos. Kai vagys pakliūna, jie nuteisiami, o kai nepakliūna... Turbūt blogai, kad negalime sutartinai pasakyti "Dievas jiems teisėjas". Tai dar labiau kursto pavydą.

Iš tikrųjų visuomenei (o ne atskiriems žmonėms) korupcija kenkia tik tada, kai ji trukdo kurti ir tobulinti bendrą gyvenimą. Šiuo požiūriu efektyvios kovos su korupcija sistemos paieškos patogiai nukreipia mūsų dėmesį nuo efektyvios mokesčių surinkimo sistemos, efektyvaus viešųjų paslaugų teikimo ir kitų efektyvių dalykų. Mums nepavyksta atsikratyti troškimo, kad valdžia atskleistų vis naujus sąmokslus. Būtent toks yra mūsų, kaip visuomenės, didžiausias noras ir jis aiškiai matomas pastarojo meto Lietuvos politikoje.

Ne kartą patvirtinta, kad patikimiausias būdas įveikti korupciją yra valstybės vizija. Būtent todėl sėkmingos valstybės taip mažai kalba apie kovą su korupcija. Sunku pamiršti neseną Gruzijos pavyzdį. Kai iš tikrųjų nori sukurti kitokią valstybę, įmanoma net policiją išformuoti ir iš naujo suformuoti. Tam, kas turi tikslą ir kurio tikslą remia politinė tauta, korupcija nėra problema. Ji įveikiama lyg tarp kitko, pernelyg apie tai nesusimąstant. Dažnai ji net neįveikiama, o kažkur nepastebėta išnyksta, nepalieka jokių pėdsakų, tarsi jos niekada nė nebūtų buvę. Yda yra drovi, įvykus atviram susidūrimui ji visada pati traukiasi iš kelio dorybei. Tai dar vienas žmogiškos prigimties paradoksas.

Šiuo metu kaip tik aiškėja, kad neturime Lietuvos vizijos. Tačiau gal galėtume pradėti nuo to, kad konkrečiose situacijose tikėtumės iš savo valdžios ne triuškinimo, o kūrybos. Kada galėsiu nuvažiuoti nuo Varšuvos iki Talino europietiškos vėžės geležinkeliu? Kada galėsiu nesikeikdamas vairuoti automobilį Vilniaus gatvėmis? Kada muštynės ir prostitucija ne akivaizdžiai vyks mano gatvėje, o pasitrauks ten, kur joms priklauso – į vadinamąjį visuomenės užribį? Jei tikrai palaikytume žmones, norinčius nutiesti "Rail Baltica", iš tikrųjų sutvarkyti kelius ar pašalinti prostituciją iš gatvių, jie įveiktų korupciją. Lyg tarp kitko.

Žmogaus valia yra stebuklingas politikos faktorius. Kodėl juo turėtų naudotis vien kyšininkai ir melagiai politikai?

2012-10-17

Valstybininkų LDK

Taip jau atsitiko, kad gyvenimas nuolat sugražina prie Alvydo Jokubaičio teksto apie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) ir tautinės valstybės santykį. Šį klausimą galima svarstyti įvairiais aspektais, nors tikrai esu linkęs pritarti Jokubaičiui, kad tautinę Lietuvos valstybę, o su ja ir LDK pabaigą, labai svarbu priimti ir suvokti kaip faktą. Kai kurie LDK prisiminimai tikrai balansuoja ties minėto fakto atmetimo riba.

Kaip pavyzdį galima prisiminti Šarūno Liekio poziciją, supriešinančią valstybingumą ir tautiškumą, "miestą ir dvarą" su "tautiniais drabužiais bei devynioliktame amžiuje susiformavusiomis etnografinėmis grupėmis". Kažin, ar įmanomas toks paprastas atskyrimas. Šiuolaikinė Lietuva gimė iš tautinio atgimimo, net, galima pabrėžti, iš tautinio atgimimo su tautiniais drabužiais. Tai tenka pripažinti, nors kartais tai yra labai nemalonu. Panašiai, kaip pripažinti, kad Darbo partija laimėjo Seimo rinkimus.

Tačiau pačioje diskusijoje dėl LDK matau ir kitą svarbią perspektyvą. LDK yra valstybininkų problema. Taip, tų pačių valstybininkų (ir kai kurių kitų), kuriuos kadaise taip nuosekliai registravo ir persekiojo savotišką demokratinę konfederaciją sudariusios žiniasklaidos priemonės. Jau metas apie valstybininkus ir jų problemas pasikalbėti kitaip.

Anksčiau ar vėliau mes dėkosime Apvaizdai už vadinamąjį valstybininkų skandalą. Per jį Lietuva turėjo progą tiesiogiai ir akivaizdžiai išgyventi tai, kas daugelyje kitų valstybių kunkuliuoja giliai po politikos paviršiumi. Prieš mūsų akis išsiskleidė pati valstybės esmė ir šiandien jau aiškėja, kad tie melų, keiksmų ir įtampos metai, ko gero, buvo praregėjimo momentas.

Tipiška šiuolaikinė Europos valstybė buvo pastatyta, o gal greičiau pati atsistojo, ant dviejų stulpų: demokratijos ir biurokratijos. Nors apie iš esmės tą pačią problemą labiau įprasta kalbėti vartojant masių ir elito atskyrimą, aš šiuolaikinės valstybės pagrindus esu linkęs apibrėžti būtent taip: kaip demokratiją ir biurokratiją (biurokratiją suprantant gana plačiai, beveik kaip imperijos sinonimą).

Abiejų "stulpų" moderniąją istoriją galima sąlygiškai pradėti nuo Renesanso epochos, abiems svarbią įtaką padarė Reformacija ir abu pasiekė tam tikrą kulminaciją XVIII-XIX a. sandūroje – Prancūzijos revoliucijoje ir Napoleono imperijoje. Tačiau dar šimtmečio prireikė, kol mirtinoje dvikovoje susikibusios tauta ir imperija pradėjo suvokti esančios skirtingi to paties magneto poliai. Jie vienas kitą stumia, bet negali išsiskirti.

Tokia istorija nulėmė, kad pasidalijimas į valstybininkus ir demokratus tapo gal net svarbesnis už ideologinį pasidalijimą į partijas. Valstybininkų ir demokratų kova dažniausiai visai nematoma, tačiau kartu bene intensyviausia. Pasirinkimas būti valstybininku ar demokratu - turbūt sunkiausiai išvengiamas piliečio pasirinkimas vidaus politikoje.

Valstybininkų ir demokratų skirtumus yra labai tiksliai aprašęs Tomas Daugirdas savo tekste "Valstybininkai ar pilietininkai?" (http://www.aidai.lt/?pid=49&cid=96). Čia labiausiai verta atkreipti dėmesį į skirtingą valstybės ir valdžios vertinimą.

Demokratai mano, kad valstybė yra neišvengiamas blogis. Kadangi suverenitetas priklauso tautai, tai valdžia turi tarnauti ir atsiskaityti žmonėms. Ši išvada suteikia demokratams vadinamąją moralinę teisę persekioti valdininkus, nepasitikėti policija ir nuolat įžvelgti specialiųjų tarnybų veikloje sąmokslo grėsmę.

Valstybininkų nuomone, ne valstybė, o tautos suverenitetas yra neišvengiamas blogis. Didžiausias prakeiksmas yra tiesioginė demokratija. Kaip gali, pavyzdžiui, patvorio girtuoklis žinoti, ar reikia Lietuvai atominės elektrinės? Valstybė, jei tikėsime valstybininkais, turi ypatingų interesų, kuriuos supranta tik tam tikra prasme apšviesti ar valstybine intuicija apdovanoti žmonės. Tipiškas valstybininkas nuolat ieško tokių ypatingų žmonių, su kuriais tampa natūraliais sąjungininkais. Taip atsiranda demokratines aistras atsveriantis elitas.

Nepaisant to, kam save priskiriate, svarbu suvokti, kad kiekviena pozicija yra susijusi su mitologija. Ir demokratai, ir valstybininkai turi tam tikras atramas politikos teorijoje ir konkrečioje istorijoje, tam tikrus įvykius ar epizodus, iš kurių semiasi įkvėpimo ir kuriais grindžia savo veiksmus.

Demokratinė mitologija Lietuvoje formuojasi sklandžiai ir natūraliai, tarsi plačiais ir spalvingais potėpiais tapomas impresionisto piešinys. Visas XX a. yra demokratų pusėje. Jiems tarnauja tautinis atgimimas ir Basanavičius, Sąjūdis ir Landsbergis, net partizanų karas. Viskas čia gražiai susilieja, nacionalizmas suartėja su nacionaliniu komunizmu ir "tyliąja rezistencija". Amžinosios pilietinės visuomenės mitas peržengia partijų ribas, yra įtvirtinamas ne vien politiniuose pareiškimuose, bet ir moksliniuose tyrimuose. Viena iš naujausių jo versijų – Sąjūdžio dvidešimtmečiui skirta 2008 m. birželio 3 d. Česlovo Juršėno kalba Seime (http://www3.lrs.lt/pls/inter3/dokpaieska.showdoc_l?p_id=321357).

Tuo tarpu Lietuvos valstybininkai ne visada randa, kuo atsakyti. Daugelyje Europos valstybių biurokratija, ypač – aukštoji biurokratija, formavosi kaip tam tikras aristokratijos ir buržuazijos kompromisas. Šias dvi jėgas sulydė ne tik tikėjimas imperija, bet ir pasipriešinimas revoliucijai, todėl Europos valstybininkai natūraliai susiliejo su savo valstybių tęstinumu.

Per XIX a. lietuvių skyrybas su lenkais valstybės idėja iš esmės atiteko Lenkijai. Abiejų Tautų Respublikos valstybininkų, tokių, kaip Adomas Jurgis Čartoryskis, pavyzdys subrandino ir įkvėpė Lenkijos valstybininkus, tokius, kaip Juzefas Pilsudskis. Lietuva pasiryžo kurti naują valstybę beveik nuo "balto lapo" ir imperinio įkvėpimo privalėjo ieškoti kitur.

Mūsų geopolitinėje erdvėje pasirinkimai labai riboti, todėl visai natūralu, kad tarpukario valstybininkų atrama tapo Rusija. Kaip ir kai kurios kitos naujos tautinės valstybės, Lietuva perėmė rusišką biurokratinę tradiciją, įstaigų tinklą ir iš dalies net teisės sistemą. Rusijos imperijos subrandintų Lietuvos valstybininkų apsigręžimas prieš pačią Rusiją vyko laipsniškai, ne iš karto. Svarbu, be kita ko, buvo ir tai, kad būti antikomunistu XX a. pradžioje dar nereiškė būti ir Rusijos priešu. Todėl tarpukariu rusišką Lietuvos valstybininkų dvasią tik šiek tiek atsvėrė ypatingas LDK valdovo Vytauto įprasminimas.

Po 1990 m. atsikūrusi mūsų valstybė tapo, ką čia slėpti, antirusiška. Taip nutiko dėl pačios Rusijos, o ne dėl Lietuvos raidos. Taigi, nei susvetimėjusi Lenkijos tradicija, nei tarpukario valstybininkai nebegali tinkamai įkvėpti šiuolaikinių savo palikuonių (tai nereiškia, kad šios tradicijos jų neveikia; manau, kad šiuolaikinius valstybininkus pasąmoningai veikia tiek lenkiškos, tiek tarpukario idėjos ir vizijos, bet jos negali tapti "aukso amžiaus" tipo istoriniu pagrindu).

Į tokį kontekstą LDK natūraliai įsilieja kaip tikras tikrosios Lietuvos paveikslas. LDK grožis yra imperija – tai, apie ką galima kalbėtis su kitais Europos valstybininkais. Galima tik nujausti, kad tyrinėdamas LDK istoriją šiuolaikinis valstybininkas jaučiasi tarytum koks britų laivyno tarnautojas, laisvalaikiu aprašantis kolonijų atradimus ar Imperijos ginklo pergales. Reikia pripažinti, kad tokia paralelė labai gražiai įprasmina ir įrėmina žmogaus gyvenimą.

Galima būtų ilgai svarstyti LDK imperijos mito reikšmę ir įtaką šiuolaikinei Lietuvos politikai. Šis mitas tvarus ir kūrybiškas, jo galią aiškiai juto a. a. Gintaras Beresnevičius. Šia prasme LDK imperijos vaizdinys tikrai nėra menkesnis už amžinosios pilietinės visuomenės perspektyvą. Tik saugantis, kad svajonės, kaip sakoma, "neužneštų", verta pratęsti Jokubaičio mintį: šiuolaikinės Lietuvos valstybės formavimosi istorijoje esama ir visai kitokių aspektų...

2012-10-25

Ar Lietuva yra demokratiška valstybė?

Taip. Be jokių abejonių. Teksto pavadinimas – provokacija. Tačiau tokia provokacija įmanoma tik tam tikroje situacijoje. Tai, kad man kilo sumanymas būtent taip skaitytojus provokuoti, savaime liudija, jog Lietuvos demokratija vis dažniau abejojama. Taigi, kodėl Lietuva yra demokratiška valstybė?

Šiandien apie demokratiją labai ryškiai ir pastebimai liudija balsų pirkimas [Turimi galvoje viešumoje plačiai svarstyti balsų pirkimo atvejai 2012 m. Seimo rinkimuose.]. Pirmiausia, žinoma, reikia pasakyti, kad tai nėra tokia didelė naujiena, kaip atrodo pažvelgus į žmonių reakciją. Tai reakcija šį kartą ypač aštri. Balsų pirkimas – jau anksčiau girdėtas žodžių junginys. Bet svarbu ne tai.

Svarbu tai, kad tik demokratinėje valstybėje žemesniojo, švelniai tariant, sluoksnio žmogaus balsas tampa šiokia tokia preke. Tveriant kitokiai politinei santvarkai toks balsas paprastai virsta vadinamuoju "balsu tyruose" ir dažnai, kaip liudija autoritetingi šaltiniai, gali kainuoti šaukiančiajam galvą.

Ar gražu pirkti ir parduoti balsus? Tikriausiai ne, bet tai tikrai nėra nebūdinga demokratinei valstybei. Balsų pirkimas yra tik apatinė tam tikrų visuomenės struktūrų dalis. Pažvelgite atidesniu ir aštresniu žvilgsniu į Lietuvos gyvenimą ir nesunkiai jame atpažinsite seną gerą romėnišką demokratišką sistemą. Taip, Lietuvoje klesti klientelė. Žmonės, kurie jaučiasi silpnesni ar mažiau savarankiški, ieško įtakingesnio ir stipresnio globėjo, kuris nupirktų jų balsą, padėtų rasti darbą, pagreitintų skundų nagrinėjimą, palankiomis televizijos laidomis pataisytų reputaciją ir pan.

Dar daugiau, klientų ir patronų ryšiai darosi ir, matyt, toliau darysis vis svarbesni dėl to, kad visame Vakarų pasaulyje nuo scenos nueina ideologinės partijos. Jeigu liberalizmas ir socializmas vis labiau tols nuo savo vizijų, jei jų piešiamas niekaip neateinančios būsimos gerovės paveikslas vis mažiau įtikins ir praras savo telkiančią galią, tai partijos vis labiau panašės į partijas klasikine bajoriška prasme – jos taps klientų ir patronų grupuotėmis. Vienos iš jų, galbūt, bus labiau toliaregiškos ir, taip sakant, valstybiškesnės. Kitos, neatmestina, sieks labai siaurų ir net bjaurių tikslų.

Visa tai nėra nesuderinama su demokratija. Demokratijai prieštarauja tik vasalitetas – tokia globos ryšių sistema, kurios tiesesnės ar kreivesnės linijos veda į vieną galios centrą. Lietuvoje nėra vieno galios centro ir nepanašu, kad artimiausiu metu atsiras. Nuo pat nepriklausomybės atkūrimo Lietuvos politikoje vyksta aršios grumtynės, politinės kovos be taisyklių, kuriose sukinėjamos rankos, triuškinami žandikauliai ir galima sulaukti smūgio ne tik į paširdžius, bet ir dar žemiau. Tai ir yra demokratija.

Skamba ciniškai? O kas sakė, kad demokratijoje nėra vietos cinizmui? Manau, kad šį naivų įsitikinimą labiausiai pasėjo tie, kas propaguoja neegzistuojantį dalyką – "liberaliąją demokratiją". Esą demokratija – tai tokia žavinga dialogų sistema, kur visos problemos sprendžiamos taikiai ir civilizuotai. Apie dialogą – kitą kartą, bet iš esmės "liberaliosios demokratijos" vizija tėra naują apraišką įgijęs puritonizmas, kuris visada siekė padaryti gyvenimą bespalvį.

Tam tikra prasme, demokratija yra tiesiog pagrįsta cinizmu. Reikalas tas, kad siekiant ilgalaikių pergalių demokratijoje tenka susitaikyti su daug didesnėmis neteisybėmis nei kitose politinėse santvarkose. Iš dalies taip yra būtent todėl, kad neegzistuoja vienas galios centras. Paskaitykite Robert Harris romaną "Imperium". Tai yra demokratija. Paradoksalu, bet ji prieštarauja tam, ką dažnai instinktyviai apibūdiname kaip "kultūrą" ar "civilizaciją". Todėl barbariški demokratijos posūkiai dažnai sunkiai pakeliami kultūringam ir civilizuotam žmogui. Tam reikia specialaus pasirengimo.

Pagaliau, demokratiją Lietuvoje liudija ir kone absoliuti žodžio ir veiksmo laisvė. Visi tiesiogine to žodžio prasme gali kalbėti ir daryti, ką tik nori. Įrodymų? "Drąsos kelias", Paleckis, Paksas... Užteks? Gal tik Amerikoje galima viešai elgtis ir kalbėti taip pat neatsakingai, kaip Lietuvoje. Beje, labai svarbi ir kone absoliuti akademinė Lietuvos mokslininkų ir mąstytojų laisvė. Kam tenka dalyvauti moksliniuose renginiuose kitose Vakarų valstybėse, tas žino, kad Lietuvos akademinėje bendruomenėje nėra jokių tabu. Yra, tiesa, nemažai norinčių tuos tabu nustatyti, bet kol kas šios pastangos bevaisės.

Taigi, mūsų problema nėra demokratijos trūkumas. Problema kita – su demokratija reikia susitaikyti, ją praryti ir suvirškinti. Tai sunku.

Sunku Prezidentei ir būtų sunku bet kam jos vietoje. Prezidentas turi nemažai galios, į jį daugelis atsižvelgia ir tokia padėtis nulemia pagundas. Vieną kartą Lietuvos Prezidentas pagundai neatsispyrė ir pamėgino suformuoti koaliciją be rinkimus laimėjusios partijos. Iš to išėjo šnipštas ir taip bus visada. Kas laimi rinkimus, tas ir formuoja vyriausybę ir konkrečius ministrus paskiria.

Sunku konservatorių partijai, kurią gal verta atskirai paminėti dėl jai susiklosčiusios ypatingos padėties. Bijau, kad šį kartą kaip niekad konservatoriams koją gali pakišti noras išgelbėti Lietuvą. Nesu labai nuoseklus politinių debatų stebėtojas, bet mačiau Andrių Kubilių keletoje porinkiminių laidų. Jis pastebimai jaudinosi dėl to, kas bus su vyriausybe ir Lietuva po rinkimų. Tai netikęs nusiteikimas. Kubilius politinėse laidose šiuo metu turėtų tik ironiškai šypsotis ir svaidyti pašaipias pastabas. Ir, žinoma, laukti skambučių su pasiūlymais. Demokratinė valstybė dažnai sėkmingiausiai išgelbstima nuo jos nusigrežiant. Tokia jau yra demokratija – tikrai šiurpių paradoksų sritis.

Sunku, pagaliau, ir visuomenei, ypač kultūringam elitui. Ar mums patinka mūsų demokratija? Man tai tikrai ne kiekvieną dieną. Labiau nei bet kas kita, man nepatinka tai, kaip demokratija triuškina autoritetą. Sunku žiūrėti, kai išsipildo Platono žodžiai, kad seniai norės atrodyti ir elgtis kaip jaunuoliai, vaikai neklausys tėvų ir pan. Civilizuotam žmogui negali patikti nei pagoniškas naivumas, nei barbarų siautėjimas.

Bet alternatyvos demokratijai šiandien nėra. Taip manau dėl vienintelės tikrai rimtos priežasties – politinė tauta vis dar yra svarbiausias politikos žaidėjas, valstybės suverenas. Demokratija būtina, kad tauta galėtų atsiskleisti ir laisvai veikti. Didi politinė tauta, kuri sukūrė nepriklausomą Lietuvos valstybę ir patvirtino jos efektyvią Konstituciją. Ta pati tauta, kuri ne tik atvedė Viktorą į vyriausybę, bet ir išvedė Rolandą iš Prezidentūros... Dėl politinės tautos suvereniteto verta praryti demokratiją su visais plaukais, nagais ir ragais.

Manau, kad žmonės, kurie šį tą supranta – elitas, šiandien neturi kitos išeities. Privalome ryžtingai stoti savo laukinės demokratijos pusėn ir ginti tai, kas tikrai svarbu – savo Konstituciją. Vis margėjančiame šiandieniniame politikos šurmulyje būtent Konstitucija yra ta perspektyva, kurios privalome iš akių neišleisti. Ir daugiau cinizmo, kaip sakė Ostapas Benderis. Žmonėms tai patinka.

2012-10-30

Tai už kokią Lietuvą?

Tai stebina net mane patį, bet pritariu Artūrui Račui [Turimos galvoje A.Račo pastabos apie nuotaikas Lietuvoje po 2012 m. Seimo rinkimų, išdėstytos tekste „Kalėdų šiemet nebus“ (http://www.15min.lt/naujiena/ziniosgyvai/komentarai/arturas-racas-kaledu-siemet-nebus-500-281707).]. Žvalgantis aplink nesunku pasijusti sugrįžus į 1992 m. Kadaise populiarus šūkis "Ne už tokią Lietuvą kovojome!" po paskutiniųjų Seimo rinkimų [2012 m. Seimo rinkimų.] tarsi įgijo naują skambesį ir į jį vėl, kaip kadaise, įmanoma atsakyti tik klausimu – tai už kokią?

Tokias nuotaikas lengviausia pajusti netikėtai rinkimus pralaimėjusių (patikslinu: į valdančiąją koaliciją šiame etape nepatekusių) konservatorių gretose. Man kažkodėl atrodo, kad šį kartą kaip niekad didelė grėsmė konservatorių ateičiai yra būtent grėsmė užstrigti Lietuvos gelbėtojų vaidmenyje. Tačiau konservatoriai tikrai nėra vieninteliai besižvalgantys į praeitį.

Štai Juozas Olekas televizijos laidoje pranešė, kad netrukus Lietuva pirmininkaus Tarybų Sąjungai, taip simboliškai gražindamas žiūrovus jei ne į 1992 m., tai bent į kokius 1999 m., kai abiejų sąjungų panašumai ir skirtumai buvo išsamiai nagrinėjami rengiantis stojimui į ES. Klausimą, kokie dar gilesni pasąmonės sluoksniai slypi ar neslypi už tokio televizinio išsitarimo, palikime žiūrovams, skaitytojams ir paties Oleko sąžinei.

Vydas Gedvilas iš Darbo partijos pasveikino "premjerą Algirdą Brazauską". Ar tai reiškia, kad būtent taip koalicijos partneriai mato save – kaip keleivius, laiko mašina begrįžtančius į 2004 m.? Gal taip, o gal ir ne. Algirdui Butkevičiui tai žinoma rimtas signalas. Norint viešumoje tapti savimi teks įveikti ne tik bendrapavardį Audrių, bet ir, atrodo, dar grėsmingesnį bendravardį Brazauską, kuris (gal ne visai korektiška, bet sąmojinga) kažkuria prasme "ir dabar dirba Lietuvai"...

Paralelės su praeitimi koalicijai, ko gero, mielos ne tik dėl skambių pavardžių. Gal net ir daliai opozicijos būtų smagu pasijusti grįžus į 2004 m., kai ne tik nebuvo krizės ir "valstybininkų skandalo", bet visi dar buvome aštuonetu metų jaunesni, geriau nusiteikę ir šventėme pergalę prieš Paksą. Aš ir pats gana šviesiai atsimenu anuos laikus – dėl priežasčių, nesusijusių su socdemų ir Darbo partijos koalicija.

Jei rimtai kelsime klausimą, iš kur kyla pasąmoningas noras rasti sau įsiprasminimą praeityje, teks pripažinti nemalonų faktą. Juk mums visiems baisu dėl ateities. Baisu šiek tiek labiau nei dėl jos būna baisu visada. Baisu ne tik todėl, kad kažkur nelabai toli nuo mūsų vis dėlto siaučia krizė, ne tik todėl, kad naujasis vadybininkų proletariatas, atrodo, ne juokais sukilo prieš ES ir visai neaišku, kuo visa tai baigsis. Baisu dar ir todėl, kad jaučiame skaudžią ir gilią tuštumą ten, kur turėtų būti Lietuvos vizija.

Tai gana paradoksalu, nes iš tikrųjų turbūt niekada neturėjome geresnių sąlygų Lietuvai kurti. Šiuo požiūriu mes jau seniai nebe 1992 m. Be nuolat pabrėžiamo narystės NATO privalumo, mes turime dar mažiausiai du esminius, pamatinius valstybės gyvasties elementus. Abu jie nemaža dalimi yra Sąjūdžio ir Landsbergio nuopelnai. Tačiau nė vienas iš jų, atrodo, nei Sąjūdžio, nei Landsbergio nedžiugina...

Visų pirma, mes turime tvirtą, laiko ir likimo patikrintą Konstituciją. Tai – dar neapmąstyta ir neįvertinta vertybė. Ją įvertinti ypač sunku dėl to, kad mes nežinome, ko išvengėme per tokias sudėtingas situacijas, kaip, pavyzdžiui, Pakso apkalta. Žinome tik tai, kad ir toliau gyvename laisvoje Lietuvoje, keliaujame po visą pasaulį ir baiminamės Rusijos. Bet juk visa tai savaime suprantama, tiesa?

Antra, mes jau beveik žinome, kas esame. Prie šio momento verta trumpam apsistoti. Nors Lietuvoje vis dar daug diskutuojama apie posovietinę visuomenę ir ilgametės okupacijos pasekmes, šios diskusijos nepastebimai keičia kampą. Šiandien mus labiau jaudina tai, kas liko nutylėta ir su kokiomis neteisybėmis, iškraipymais ir net atviru melu teko susitaikyti vardan to, kad būtume pilnavertė visuomenė. Tačiau būtent pilnavertė visuomenė mes šiandien vis labiau esame. Sakykim tiesiai šviesiai – mes savaip įveikėme posovietinę traumą.

Šios traumos įveikimas labiausiai buvo susijęs su atsakymu į klausimą, kas (žvelgiant istoriškai ir politiškai) yra Lietuva? Iš karto po nepriklausomybės atkūrimo 1990 m. į šį klausimą buvo atsakoma dvejopai ir atsakymas iš esmės ženklino ribą tarp Sąjūdžio ir komunistinės nomenklatūros.

Komunistai ne tiek teigė, kiek manė, kad Lietuva yra likimo ir pasaulio galingųjų dovana (kaip pamenate, dėl Lietuvos įkūrimo susitarė Michailas Gorbačiovas ir Ronaldas Reaganas). Iš to išplaukė visos kitos tezės – kalbos apie būtinybę brėžti "raudoną liniją", pradėti iš naujo, net tiesioginiai "visuomeninės taikos" pasiūlymai.

Sąjūdis laikėsi nuostatos, kad Lietuva – ilgų pasipriešinimo kovų iškovojimas. Iš to, žinoma, išplaukė teisingumo ir kolaborantų pasmerkimo siekiai.

Tikrasis lūžis šioje kovoje įvyko 1996 m., tik tai nebuvo iš karto pastebėta. Tuomet Seimo rinkimus laimėję Sąjūdžio įpėdiniai konservatoriai, įtvirtino savo Lietuvos viziją, priimdami visą seriją pasipriešinimo dalyvių statusą apibrėžiančių įstatymų. Tai nebuvo tik Landsbergio pasiautėjimas, nes po 2000 m. į valdžią sugrįžę kairieji nė karto nepamėgino minėtų įstatymų panaikinti ar iš esmės pakeisti (nepagalvojo ar nedrįso – ne taip svarbu, abiem atvejais tai vienodai simptomiška).

Tačiau tikroji Sąjūdžio Lietuvos pergalė buvo pasiekta 2008 m., kai Česlovas Juršėnas Seime pasakė skandalingą kalbą, pareikšdamas, be kita ko, kad Sąjūdis priklauso visiems. Taip, Juršėno kalba – tai, švelniai tariant, drąsiais, plačiais ir neperdaug smulkmeniškais potėpiais nutapyta naujausių laikų Lietuvos istorija. Taip, tai ryžtingas šuolis į nugalėtojų laivą tuomet, kai jis po visų mūšių ramiais vandenimis jau plaukia į uostą. Bet juk tai taip pat pasirinkimas! Tai toks pasirinkimas, dėl kurio šiandien galime sakyti, kad mes žinome kas esame. Mes visi, kad ir labai keistai, esame susisaistę tiek su tarpukario Lietuva, tiek su rezistencija ir atkūrę tą politinį-dvasinį ryšį su praeitimi, kurio dar prieš dešimtmetį taip ilgėdavomės.

Taigi, XIX a. tautinio atgimimo veikėjai, kurie matė Lietuvą, kai jos dar niekas nematė, tarpukario politikai, kurių viltys ir vizijos dužo jų akivaizdoje, politiniai kaliniai, kurie matė Lietuvą, kai jos jau niekas nebematė, - visi jie šiandien galėtų mums tik pavydėti. Tačiau tokia jau paradoksali yra žmogaus prigimtis. Sėdime sotūs ir laimingi šiltuose namuose ir bergždžiai stebeilijamės į tolį, laukdami vis neaplankančios politinės idėjos. Nors verk.

Tai ne vien mūsų kaltė (jei apie kaltę čia apskritai įmanoma kalbėti). Mes įkritome į Europą tokiu metu, kai niekam nepavyksta pamatyti ateities. Tai nejauki situacija. Ideologinė politika žlugo ir net liberalams teks nustoti agoniškai dūsauti ir nukreipti savo jaunatvišką energiją kur nors toliau nuo Atvirosios Visuomenės kūrimo. Demokratija, panašu, išliks tik tokiu atveju, jei sugebės iš esmės persiorientuoti ir persitvarkyti. Akivaizdu – nugalėtoju taps tas, kas pasiūlys netikėtą, nenujaučiamą sprendimą ir atsakymą. Tai laikas, kai senoji epocha nebepajėgia pasaulio paaiškinti ir pasakyti, ką daryti. Tai laikas, kai galima tikėtis pamatyti Richelieu, Napoleoną ar Bismarcką. O jie, deja (ir tai negali būti atsitiktinumas), dažniausiai ateina nešti "ne ramybės, o kalavijo".

Gal siekis išvengti kalavijo mus išjudins? Juk kažkaip privalome mintimis savo ateitį nubrėžti. Šiandien jau visiems seniai aišku, kad už "tokią" Lietuvą niekas nekovojo ir nebalsavo. Tai už kokią? Kokios mes norime Lietuvos? Kokios aš noriu Lietuvos? Su šiuo klausimu privalo gultis ir keltis elitas.

Kokios aš noriu Lietuvos? Kol kas sugebu norėti tik vieno – kad Lietuva būtų graži valstybė. Bet apie tai - kitą kartą.

2012-12-01

Graži tu mano, brangi tėvyne...

Galima neabejoti, kad užsiminus apie Lietuvos grožį, skaitytojas tuoj pat mintimis nukeliaus pas Maironį. Visos tos nuo mokyklos suolo mus lydinčios "mėlynės" ir "žaliosios pievos" yra taip giliai įsirėžusios sąmonėje ir pasąmonėje, kad turbūt nebegalime tikėtis nuo jų išsivaduoti. Tačiau būtų neteisinga dėl atsibodusių eilių bodėtis pačiu poetu. Tyčia ar netyčia Maironis palietė labai svarbų klausimą, turintį esminės reikšmės valstybės išlikimui.

Vokiečių politikos mąstytojas Carlas Schmittas kadaise rašė, kad politinę formą sudaro trys elementai: teisinė sistema, aparatas (tai, ką šiandien pavadintume biurokratija) ir meninė išraiška. Schmittas tvirtino, kad Katalikų Bažnyčia yra tikra politinė forma, nes yra ne tik matoma pasaulyje kaip teisinė santvarka ir biurokratinis aparatas, bet ir atspindima meno kūriniuose, kitaip tariant, turi aiškią regimą išvaizdą. Tarp šių eilučių galima perskaityti mintį, kad šiuolaikinė valstybė (Schmittas rašė XX a. pradžioje, bet ši idėja vis dar aktuali) patiria tam tikrą krizę būtent dėl to, kad deramai nesuvokia savęs kaip politinės formos.

Jei per šią prizmę pažvelgtume į šiandienos Lietuvą, rezultatas nuteiktų visai optimistiškai. Pirmiausia, Lietuva po 1990 m. sukūrė visiškai naują teisės sistemą. Jos pradžia – Konstitucija, nesusijusi su jokiomis praeities konstitucijomis. Šio įvykio reikšmę sunku pervertinti. Kita vertus, tie, kas iš vidaus pažįsta šiuolaikinę Lietuvos biurokratiją, tikriausiai sutiktų su tuo, kad nepaisant visų diskusijų apie sovietinį palikimą tai yra būtent Lietuvos biurokratija. Tačiau valstybės išvaizdos klausimas, atrodo, vis dar praslysta pro akis.

Galima sakyti, kad grožis – skonio reikalas, tačiau išvaizda yra susijusi ir su atpažinimu. Mano kostiumas gali būti įvertintas kaip gražus ar negražus tik po to, kai jis atpažįstamas kaip kostiumas. Iš ko tad atpažinti valstybę?

Pirmiausia valstybę atskleidžia politinė architektūra, nedaug pakitusi nuo pat Antikos laikų. Sostinė turi forumą (pagrindinę aikštę) ir svarbiausius politinius pastatus, miestas – rotušę ir teismą ir t. t. Šį savotišką valstybės piešinį papildo paminklai, kurie žymi svarbius valstybei įvykius, primena apie reikšmingus asmenis ar vietas. Kartu su architektūrine "konstrukcija" (nors gal tiksliau būtų tai lyginti su augalu, pabrėžiant, kad tik labai retais atvejais valstybės išvaizda yra sukonstruojama; teisingiau įsivaizduoti, kad, kaip ir žmogus, valstybė išvaizdą įgyja), paminklai reprezentuoja valstybę kaip politinę bendruomenę ir leidžia ją atpažinti.

Valstybės išvaizdos reikšmę labai gerai suprato totalitariniai režimai. Stalino architektūra pribloškia kaip tik dėl to, kad nėra "viešieji ryšiai", o greičiau religinė statyba. Tai statyba, leidžianti akimirksniu atpažinti ne šiaip valstybę, o būtent komunistinę valstybę. Kaip bažnyčių tinklas pasaulyje visuomet liudija Jėzų Kristų, taip ir Stalino miestai liudija ir dar bent kurį laiką liudys komunizmą. Žodis "liudija" čia išreiškia nuolatinį atsinaujinimą ir labai skiriasi nuo žodžio "primena". Šiuo požiūriu įsidėmėtinas niekaip iš praeities neišsivaduojančio stalininio Minsko pavyzdys.

Kita svarbi valstybės išvaizdos detalė yra uniforma. Ypač policijos uniforma. Ypač policijos dėl to, kad policija yra valstybė čia ir dabar, kiekvieno iš mūsų kasdienybėje. Lietuvos kariuomenė šiandien pirmiausia yra Lietuva Afganistane, o Lietuvos policija visada yra Lietuva Lietuvoje. Policija, kaip jau pradeda suprasti patys policininkai, tam tikra prasme yra biurokratijos esmė.

Šią temą būtų galima ilgai plėtoti, tačiau susitelkime į išvaizdą. Policininko išvaizda leidžia iš karto atpažinti valstybę labai panašiai, kaip ir architektūra. Todėl policijos uniforma toli gražu nėra vien skonio ir praktinių sumetimų klausimas.

Kuo labiau policininkai primena kelio darbininkus, o užrašai ant policijos transporto – grafičius ar lenktyninių automobilių spalvas, tuo labiau stebėtojas abejoja valstybės autoritetu ir net jos egzistavimu. Įsivaizduokite policininką, sulaikantį nusikaltėlį. Tokiame paveiksle kontrastas turi esminę reikšmę. Kuo labiau panašūs veikėjai, kuo labiau paveikslas primena muštynes, tuo labiau abejotina darosi policininko teisė areštuoti savo priešininką.

Šia tema jau keletą metų mėgaujasi Prancūzijos – vieną iš seniausių pasaulyje policijos įstaigų turinčios valstybės, kriminalinio kino kūrėjai. Turbūt žinomiausia juosta – "13 rajonas" ("Banlieue 13"), tačiau tai ne vienintelis filmas, kuriame nusikaltėlių ir policijos susidūrimas vaizduojamas kaip lygiaverčių (o kodėl ne lygiateisių?) priešininkų kova. Sunku pasakyti, ar tai supranta patys tokių filmų kūrėjai, bet jų keliamas klausimas yra estetinis. Išvaizda šiuo atveju yra ne "paviršiaus", o būtent "esmės" problema.

Taip vertinant padėtį, Lietuva su buvusiame LKP CK pastate posėdžiaujančia Vyriausybe, aplink sovietinę Aukščiausiąją Tarybą lipdomu parlamentu, į miesto pakraštį iškraustytais ir "vieno langelio" principu veikiančiais Vilniaus teismais ir dažnai vis dar grėsmingos, o ne autoritetingos išvaizdos policininkais, žinoma, neįkvepia. Lietuva yra geresnė valstybė negu atrodo ir šį neatitikimą, ko gero, lemia dvi priežastys.

Visų pirma, Lietuvai tenka iš naujo atskleisti savo išvaizdą labai nepalankioje aplinkoje. Dar XX a. viduryje Vakarų pasaulis nusprendė, kad grožis nesvarbus. Svarbiausia daiktų savybė – jų paskirtis, o pagražinimai ne tik nepadeda, bet net trukdo funkcionalumui. Toks išvaizdos ir veiksmingumo supriešinimas valstybės atveju privedė prie valstybės ženklų nuvertėjimo (teisėjo mantija, pavyzdžiui, juk nepadeda jam atlikti savo funkcijos – ar tikrai?) ir jų sutapatinimo su versle įprastais prekės ženklais.

Valstybės pastatai tapo "ofisais", uniformos – pareigūnų "pakuotėmis" arba "darbine apranga" ir pan. Valstybės kaip politinės formos atpažinimas iš išvaizdos tariamai neteko prasmės, svarbus, atseit, liko tik įvaizdis, kuris turi konkrečią funkciją – formuoti palankią aplinkinių nuomonę. Senoms ir tvirtoms valstybėms visa tai kenkia ne labiau negu kvaila mada gražiai moteriai. Pavojingiausia ši, vis dar neatslūgstanti, nors piką jau neabejotinai peržengusi, tendencija yra būtent naujoms valstybėms. Besistengdamos susikurti įvaizdį, jos nepajėgia atskleisti savo tikrosios išvaizdos.

Kita vertus, Lietuvos išvaizdos klausimas yra neatsiejamas nuo jos tapatybės problemos, kuri, daugeliu požiūrių yra istorinė. Nesileisdžiant į plačias diskusijas, galima tvirtinti, kad šiandien yra dvi išbaigtos Lietuvos vizijos, kurios sugeba "atrodyti" ir "pasirodyti" kaip grožio vizijos. Viena iš jų – Maironio Lietuva, šiek tiek pakitusi per partizanų karą ir taikų antisovietinį pasipriešinimą. Kita – tarybų Lietuva, kuri nugvelbė Maironio idėją Trakų pilyje ir šiandien savaip ją tęsia Valdovų rūmuose.

Abi vizijos buvo taikliai demaskuotos Nerijos Putinaitės, į kurios veikalus "Šiaurės Atėnų tremtiniai" ir "Nenutrūkusi styga" ir nukreipčiau plačiau besidomintį skaitytoją. Čia pakaks pasakyti, kad nė viena vizija mums netinka. Pirmoji – per daug pasenusi, antroji – per daug netikra, kad įkvėptų. Mums reikia naujo atsakymo, kas yra Lietuva ir kaip ji atrodo. Čia, tikriausiai, ir įstrigome.

Šį politinį akligatvį aiškiausiai liudija tuščiai boluojanti Lukiškių aikštė. Nesiveliant į nesibaigiančią diskusiją dėl šios aikštės paminklo, reikia pasakyti, kad tai labai simptomiškas ginčas, kurio esmė – būtent Lietuvos išvaizda.

Dėl suprantamų priežasčių Lukiškių aikštėje nepavyko pastatyti paminklo pasipriešinimo kovų dalyviams. Nepavyko čia sugalvoti ir ko nors panašaus į Valdovų rūmus. Kažkam, matyt, atrodė, kad laisvės simbolis (jį galiausiai nuspręsta statyti) yra pakankamai neutralus dalykas, kuris leis apeiti problemą jos nesprendžiant. Šiandien jau aišku, kad ir tai nepavyks. Paaiškėjo, kad klausimas "Kaip atrodo laisvė?" yra toks pat konkretus, kaip ir klausimas "Kaip atrodo Lietuva?".

Gali būti, kad kaip tik visų pamirštoje Lukiškių aikštėje ir glūdi atsakymas į Lietuvos išvaizdos problemą. Simbolinė valstybės statyba nepasieks finalinio etapo, kol nepastatysime realaus paminklo ir nepajėgsime įsivaizduoti Lietuvos kaip reginio.

Taigi, kaip atrodo laisva Lietuva? Ir ką šiandien reiškia pasakyti "graži tu, mano brangi tėvyne"?

2013-01-07

Partizanų karas ir elitas

Mantas Adomėnas yra kartą pasakęs, kad partizanai buvo tikrieji Lietuvos aristokratai. Kovo 11-oji, kai nejučia visi susimąstome apie Lietuvos idėją, prigimtį ir reikšmę, atrodo labai tinkama diena plėtoti ir kritikuoti Adomėno tezei.

Kokia prasme galima sakyti, kad partizanai – aristokratai? Pats teiginio autorius, kiek man žinoma, turėjo galvoje taurinantį kančios ir pasiaukojimo veikimą. Krikščioniškoji aristokratija savo gyvenimą iš tikrųjų suvokė kaip auką. Šiandien tai skamba kažkaip netikrai ir perdėtai emocingai, bet tuo metu turėti galvoje visai tikri, konkretūs ir praktiški dalykai.

Aristokratas nesirinkdavo savo padėties, bet turėdavo su ja susitaikyti. Jis turėdavo atsisakyti didelės dalies savo laisvės, kartais pomėgių, kartais draugų, mylimųjų, net giminių, kartais kitokių svarbių dalykų ir prisiversti dirbti ir gyventi vardan kitų žmonių.

Valdyti žmones reiškia jiems tarnauti – tikrąją praktinę šio teiginio reikšmę mes šiandien per daug dažnai esame linkę pamiršti. Tas, kas valdo kitus žmones, dėl kitų žmonių ir nemiega, išgyvena, kenčia nerimą. Visuotinės religijos laikais, valdovas dar ir už kitus meldžiasi, pasninkauja ir yra iš dalies atsakingas už jų išganymą. Paprastai šnekant, jis ne tik pats turi būti geras žmogus, bet ir viską padaryti, kad kiti būtų geri. Kas tą yra išbandęs, tas žino, kaip nelengva.

Konkrečiai karinės pareigos, riterystė anuomet taip pat buvo suvokiama kaip iš dalies religinė praktika. Riteris turėjo tiesiogine to žodžio prasme išsikovoti kelią į dangų. Pratybų skausmai, žaizdos ir visi kiti vargai, kuriuos nuolat kariaujančiam žmogui tekdavo iškęsti, buvo vertinami kaip krikščionio kryžius. Negailestingas savo priešams galėjo būti tik tas, kas buvo negailestingas sau.

Turtas tokiame pasaulyje buvo priemonė, o lengva buitis – būtina sąlyga tiems, kurie turėdavo sunkių rūpesčių. Praktine prasme ir šiandien nedaug kas pasikeitė. Greičiau pakito požiūris į turtą ir lengvą buitį.

Kad ir kaip būtų, pasiaukojanti aristokratiška gyvenimo samprata kadaise iš tikrųjų egzistavo. Krikščioniškoji aristokratija žlugo būtent tada, kai nustojo šios filosofijos paisyti. Iš to, ką žinome apie Lietuvos partizanų karą, galime susidaryti įspūdį, kad ne vienas to karo dalyvis save suprato taip ar panašiai, kaip aristokratai. Tą, tikriausiai, ir norėjo pasakyti Adomėnas.

Tačiau galima ir kitokia, šiuolaikiškesnė jo teiginio interpretacija. Carlas von Clausewitzas yra rašęs, kad karas – tai politikos pratęsimas kitomis priemonėmis. Analogiškai galima sakyti, kad partizanų karas – tai respublikos pratęsimas kitomis priemonėmis. Partizanas yra nuosekliai ir logiškai iki kraštutinumo pratęsta piliečio pareiga, deramas ir sąmoningas piliečio santykis su valstybe kritinėje situacijoje.

Šiuo požiūriu visos šiuolaikinės valstybės, kaip ir apskritai visos respublikos, įskaitant senovės Romą, buvo ir tebėra pastatytos ant partizanų karo mito. Jeigu nebebūtų įmanoma įsivaizduoti piliečių pasipriešinimo, valstybė būtų pasmerkta. Potencialus agresorius nebematytų jokios rizikos, o kai nėra rizikos agresorius visada atsiranda – taip moko bjaurioji istorija.

Tačiau suvokti šį gyvybišką ir, svarbiausia, tikrą piliečių ryšį su valstybe taikos metu yra labai sunku. Kas gali įsivaizduoti, kad rytoj jam iškyla grėsmė būti nušautam arba kad jo namai yra bombarduojami? Taikiai gyvenantys žmonės apie tokius dalykus negalvoja. Tik nedaugeliui pavyksta gyvai išgyventi savo asmeninio ir valstybinio gyvenimo trapumą, suprasti, kad rizika yra tikra ir nuolatinė.

Tie, kas tai supranta, yra bet kurios šiuolaikinės respublikos, taip pat ir Lietuvos, elitas. Mintis apie tai, ką reikėtų padaryti kritinėje situacijoje, kad galbūt tektų būti partizanu, skatina šiuos žmones dėti visas pastangas karui išvengti. Jie žino, kiek daug priklauso nuo konkrečių jų darbų. Jie žino, kad vien dėl sugebėjimo visa tai suvokti, jie yra valstybei skolingi daugiau negu kiti.

Tačiau didžiausias paradoksas tai, kad tikroje kritinėje situacijoje dauguma elito narių netaptų partizanais. Tai irgi istoriškai patvirtinta. Kai kurie elito atstovai to nesugeba dėl asmeninių savybių (ne visi, kas taikos metu daro didžius darbus, gali sėkmingai kariauti). Dar dažniau elito likimą nulemia situacija. Elito atstovai arba žūsta anskčiau nei gali ką nors padaryti, arba būna priversti pasitraukti gelbėdami savo gyvybę visai ne kovinėse situacijose.

Tikrais partizanais dažniausiai tampa tie, kurie niekada apie tai nemąstė. Partizanai nueina savo keliu dėl įvairiausių, ne visada vienodai gražių, teisingų ar pagirtinų priežasčių. Ar jų kova ir galbūt pasiaukojanti žūtis kaip nors „nuplauna“ ankstesnį gyvenimą – tai amžina diskusija. Tokį klausimą galima kelti beveik apie kiekvieną žmogų, kurį istorija pavadina herojumi. Svarbu tai, kad ne elitas (ne buvęs taikos meto elitas) dažniausiai kaunasi už respubliką ginklu.

Vis dėlto tikras partizanų karas taip pat turi įtakos elito formavimuisi. Elitas, aristokratija ar kaip dar kitaip tai būtų pavadinta, yra neįmanoma be šeimos. Šeima ir šeimos istorija turi didžiulę reikšmę formuojantis aristokratui. Šiuolaikine prasme, tikro partizanavimo istorija šeimoje gali būti labai svarbus pavyzdys. Tėvo, senelio ar kito giminaičio partizano pažinimas, noras jam prilygti, sugebėti prireikus pasielgti taip pat gali nulemti elitistinį mastymą ir aristokratišką pasaulėžiūrą.

Bet gali ir nenulemti. Partizano biografija yra tik grūdas, iš kurio nebūtinai kas nors išauga. Pradėti švaistyti tėvų nuopelnus, titulus ir palikimą jau antroje kartoje visada buvo žinomas tik pavadinimą dar išlaikančio aristokrato kelias. Valstybės istorijos požiūriu partizanų karas regeneruoja, atnaujina dėl krizės prarastą piliečių elitą, bet asmeninės istorijos, kaip visuomet, nėra nei vienodos, nei tipiškos.

Taigi, galima tikrai rimtai sakyti, kad partizanai buvo tikrieji Lietuvos aristokratai. Kovo 11-osios proga tai ypač tinkama ir prasminga. Tačiau tai yra elito mintis ir nereikia tikėtis, kad visi ją supras.

2013-03-14

Ar būna stebuklų? Lietuvos atvejis

Mano svečias iš JAV simboliškai trinktelėjo abiem delnais į stalą ir pareiškė: „Tai yra stebuklas“. Ne iš karto supratau, ką jis konkrečiai turėjo galvoje: restoraną, kuriame vakarieniavome, maistą, kurio dar nespėjome paragauti, ar tai, kad sėdime čia kartu. Tik iš kelių kitų sakinių paaiškėjo, kad stebuklu jis laiko Lietuvą, kontrastuojančią su prieš tai aptartomis Baltarusija, Ukraina ir Rusija.

Vėliau vakare žingsniuojant per įprastai pavasariškai šurmuliuojantį Vilniaus senamiestį susižavėjimo protrūkis pasikartojo. Esą kaip neįtikėtina – žmonės čia gyvena, vaikšto vakare gatvėmis, užeina į barus, išgeria... „Tiesiog nuostabu, jūs klestite“ – tvirtino žmogus, pragyvenimui užsidirbantis patarimais, kaip spręsti miestų problemas. Nesakiau jam, kad, daugelio mūsų nuomone, tai – tik menki tikrojo klestėjimo trupiniai, stebuklingai išlikę po to, kai Lietuvą nustekeno Kubilius.

Jei būčiau taip pasakęs, nebūčiau buvęs suprastas. Kai pabandžiau pasakyti, kad mums gerai pasisekė per pastarąją krizę, man buvo atkirsta kaip kine: „Sėkmė čia niekuo dėta“.

Panašūs epizodai su užsienio svečiais mano gyvenime jau yra bent kelis kartus pasikartoję ir tikrai nemanau, kad mano patirtis šiuo požiūriu yra unikali. Tad iš kur kyla šis, daugelio lietuvių akimis, niekuo nepagrįstas susižavėjimas Lietuva?

Nėra jokia paslaptis, kad kai Lietuva ir kitos Baltijos valstybės atkūrė nepriklausomybę, pasaulio akyse jos tapo tam tikru eksperimentų lauku. Negalime dėl to labai smarkiai piktintis (tiksliau, galime ir bandėme, bet nepadeda). Mažos šalys Europos pakraštyje tarsi pačios prašėsi būti arena, kurioje galima „išbandyti“ naują, po Šaltojo karo besiklostantį gyvenimą. Jau tada politikos apžvalgininkų, o ir pačių politikų, tarpe paplito keista racionalizacija, pristatanti 1989-1990 m. įvykius vien kaip Sovietų Sąjungos žlugimą ir Vakarų reakciją.

Tolesnė tikrovės raida tik stiprino tokį racionalizuojantį paslaptingų pasaulio galingųjų eksperimentų įvaizdį. Lietuvai pasisekė. Vadinasi, naujasis gyvenimas buvo „išbandytas“ ir „suveikė“. Tuomet Lietuva tapo pavyzdžiu kitoms posovietinės erdvės valstybėms.

Šioje vietoje dera įterpti vieną pastabą. Konkretūs įvykiai, žinoma, klostėsi pačiai Lietuvai aktyviai dalyvaujant. Manau, ne vienas Lietuvos politikas ir diplomatas net labai aiškiai suprato, kuo Lietuva yra Vakarų akyse. Šia prasme galima sakyti, kad Lietuva visiškai sąmoningai sutiko būti priimta ir kaip eksperimentų laukas, ir kaip pavyzdys. Dar daugiau, narystė ES ir NATO tikrai buvo verta šių, šiaip ar taip, gana garbingų vaidmenų. Taigi šie pamąstymai neveda prie išvados, kad piktavaliai vakariečiai savanaudiškai manipuliavo Lietuva. Svarbu kas kita: suprasti, kaip ir kodėl kito ta perspektyva, kurioje Vakarų pasaulis matė ir tebemato Lietuvą.

Taigi, Lietuva, ypač įstojusi į NATO ir ES, tapo pavyzdžiu. Bet bėgo metai, o pavyzdžiu niekas iš tikrųjų (taip, kaip įsivaizduota Vakaruose) nepasekė. Būta trumpoje XXI a. istorijoje savų džiaugsmų ir nusivylimų, bet apskritai paaiškėjo viena: jei pamėginsi kitoje šalyje vienaip ar kitaip prisidėti prie, atrodytų, tų pačių pokyčių (kad ir ekonominėje ar švietimo srityje), kurie vyko XX a. pabaigos Lietuvoje, tai rezultatas bus kitoks, o kartais – joks.

Čia galima tik tarp kitko pastebėti, kad Sąjūdis niekada nesulaukė tokios Vakarų pasaulio paramos, kokia, pavyzdžiui, šiandien džiaugiasi labai platus ratas žmonių, apibendrinamų Baltarusijos opozicijos vardu. Net Atviros Lietuvos fondas įsikūrė po nepriklausomybės atkūrimo, o ne prieš.

Trumpai tariant, kai paaiškėjo, kad „eksperimentas“ yra nepakartojamas, Lietuva nustojo būti pavyzdžiu ir tapo stebuklu. Unikaliu atveju, kuris stebina ir verčia reikšmingai kraipyti galvą. Tas judesys, žinoma, pats savaime glosto mūsų savimeilę, bet, manau, nepakankamai tiksliai išreiškia tikrąją Lietuvos reikšmę ir vaidmenį pastarojo dvidešimtmečio Europos istorijoje.

Lietuva yra pavyzdys ne tiek Ukrainai, Baltarusijai ar Rusijai, kiek pačioms Vakarų valstybėms, ypač Europos valstybėms. Stulbinantis, iš koto verčiantis pavyzdys. Lietuva yra realybė, kuri griauna labai gilų ir svarbų XX a. Vakarų pasaulio įsitikinimą. Lietuva, pamatyta kaip kontrastas, pavyzdžiui, Baltarusijai, visų pirma įrodo, kad neegzistuoja toks atskirai paimtas dalykas kaip socialinė santvarka ar visuomenės struktūra. Tai, ką mokslinėje analizėje vadiname visuomene, tikrovėje egzistuoja tik kaip politinė bendruomenė.

Ne visi, sakykime, stebėtojai yra tokie sąžiningi, kaip mano svečias amerikietis, kuris prisiminė, kad kadaise labai konkretų nepriklausomos valstybės reikalavimą kėlęs Landsbergis atrodė radikalas, o dabar paaiškėjo, kad jis buvo teisus. Vienintelis kelias į laisvą ir demokratišką gyvenimą, į gerą restoraną ir į Vilniaus senamiesčio klestėjimą eina per nepriklausomą suverenią valstybę.

Landsbergio ir Sąjūdžio nuopelnai nepriklausomybės atkūrimui, žinoma, neginčytini. Bet Lietuvos politiškumas kur kas gilesnis. Turbūt dar svarbesni už visų pamatytus herojus buvo kuklūs ir mažai žinomi žmonės, kurie pačiame sovietmečio gūdume rimtai tikėjo ir net kitiems sakė, kad Lietuva turi būti būtent nepriklausoma valstybė.

Greta to, net ir ne tokių drąsių ir sąmoningų Lietuvos žmonių savivoką netiesiogiai veikė buvusios nepriklausomybės ir partizanų karo palikimas. Nesvarbu, kokiu pavidalu – šeimos istorijų, dainų ar anekdotų, čia buvo išlikęs suvokimas, kad sava valstybė ir sava tvarka yra įmanoma ir pageidautina.

Kad ir kaip būtų, Lietuva įrodė, kad politinė tapatybė eina pirma. Po pastarųjų dvidešimties metų vadinamosios posovietinės erdvės istorijos, ko dar reikia paneigti teorijoms, kad politiniai reikalavimai ir politinė sąmonė kažkokiu būdu „išauga“ iš materialinių ir socialinių poreikių, tokių, kaip laisva prekyba ar žodžio laisvė?

Priešingai, žmonės, kurie suvokia save kaip politinę bendruomenę, ir įgyja šansą sukurti savo valstybę ir savaip ją tvarkyti, gali tapti ir laisvais, ir demokratiškais, ir net turtingais, jei tik to panori. Taip, kaip įvyko Lietuvoje.

Politinės bendruomenės pirmenybės suvokimas, savaime suprantama, leidžia visai kitaip pažvelgti į Rytus nuo Lietuvos. Ukraina ir Gruzija tuomet nustoja būti panašios į Baltarusiją, o Rusija tampa milžinišku klaustuku.

Bet daug svarbiau, kad Lietuvos pavyzdys ir iš naujo atskleista politinės tapatybės reikšmė kelia naujus klausimus ir atveria naujas galimybes į Vakarus nuo Lietuvos. Tai dar nepripažįstama, o gal ir nebus pripažinta kaip mūsų tiesioginis nuopelnas, bet akivaizdu, kad ir ekonominė krizė, ir nepasitenkinimas per daug biurokratizuota ES, ir islamo pasaulio grėsmė veda Europos valstybes Lietuvos keliu. Jos vis aiškiau suvokia, kad sugebės išlikti tik tuo atveju, jei pajėgs save iš naujo suvokti kaip visų pirma politines bendruomenes.

Tai nors mes patys nesikuklinkime. Kadaise mes pateikėme atsakymą maždaug dvidešimčia metų anksčiau nei iškilo klausimas. Tai labai didelis dalykas. Manau, kad ir pati pastarojo dvidešimtmečio istorija, ir konkrečiai čia išdėstyti apmąstymai leidžia aiškiau ir ryškiau suvokti tai, ką a. a. Gintaras Beresnevičius parašė iš karto po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo aplankęs Vokietiją: „Integracija į Europą, kuri įvyks po dvidešimt metų ar po pusės šimtmečio, praris mus, kaip jau prarijo Vokietiją. <...> Artėja ne istorijos, artėja mūsų pabaiga. Mums dar duota keliasdešimt metų - ir išgyvenimo, atsilaikymo galimybė. Mes galime išlikti. Mes išliksime, jei įtikėsime dvasios galia. Jei nepabūgsime kūrybos rizikos. Jei tapsime pirmi“. (http://www.nzidinys.lt/files/various/NZ%201993%20nr%205.pdf)

Ar šiandien, kamuojami nuobodulio ir nerimo, mes vis dar galime būti pirmi? Ar galime ir toliau kukliai šypsotis, sakyti „ką jūs, stebuklų nebūna, tai tik rankų miklumas ir nieko daugiau“ ir ramiai rodyti, ką reikia daryti, kad gerai ir teisingai gyventum? Aš asmeniškai tikiu, kad galime.

2013-04-23

Kodėl Lietuvai svarbi konservatorių partija?

Su konservatorių partijos pirmininko rinkimais prasidėjusios įtampos šios partijos viduje, atrodo, lengvai nenurims. Jas stebint iš šalies labai nesunku pasiduoti įspūdžiui, kad vyksta dar vienas santykių aiškinimasis kažkurioje politinėje grupuotėje. Vieniems atrodo, kad Vytautas Landsbergis, taip sakant, išjudino užsistovėjusį vandenį. Kiti, priešingai, džiaugiasi Andriaus Kubiliaus pergale ir modernesne partijos ateitimi.

Vis dėlto šiek tiek pažinodamas Lietuvos dešiniųjų pasaulį manau, kad stebime kur kas rimtesnę konservatorių krizę negu atrodo. Iš esmės pasikeitė V.Landsbergio padėtis ir konservatorių partija (dėl įvairių priežasčių ir nepaisant to, ar V.Landsbergis liks jos gretose) nebegalės būti V.Landsbergio partija. Kompromisai (pvz.: V.Landsbergio vienijama, o A.Kubiliaus valdoma partija), atrodo, tampa vis mažiau įmanomi.

Klausimas konservatoriams – ar jie sugebės visa tai pergyventi ir išlikti daugmaž stambia ir reikšminga partija? Klausimas mums visiems – ko galime netekti? Kaip konservatorių subyrėjimas ar gerokas susilpnėjimas galėtų paveikti Lietuvos politinį paveikslą?

Negalima teigti, kad visos partijos yra lygiavertės ar vienodai reikšmingos. Kas žino, ar vis dar egzistuoja Himno partija? Partijos yra nevienodos ne tik kiekybine (narių ar rinkėjų skaičiaus), bet ir kokybine prasme.

Jos ne tik siekia skirtingų dalykų, bet ir vaidina skirtingus vaidmenis politinės bendruomenės ir jos bendro politinio gyvenimo atžvilgiu. Būtent šiuo požiūriu čia keliamas konservatorių partijos reikšmės Lietuvai klausimas. Bet pradėti reikia nuo aplinkybių, kurios trukdo neutraliam stebėtojui pamatyti tikrąjį konservatorių vaidmenį.

Visų pirma, Lietuvos konservatorių partija „Tėvynės sąjunga“ susikūrė kaip antikomunistinė organizacija. Jos įkūrimas buvo tiesioginė reakcija į 1992 m. Seimo rinkimus, kuriuos laimėjo tuometinė LDDP, tuomet dar gana pagrįstai laikyta komunistų partija. „Tėvynės sąjungą“ įkūrusiems „Sąjūdžio“ dalyviams komunistų pergalė (po ką tik pasibaigusios komunistinės okupacijos) atrodė kaip akibrokštas geriausiu atveju arba kaip išdavystė – blogiausiu.

Šį antikomunistinį charakterį konservatoriai persinešė per 2000 m. slenkstį ir jis vis dar veikia ne tik konservatorių santykį su socdemais, bet ir konservatorių santykį su tauta. 1992 m. tauta, Baltijos kelyje atrodžiusi tokia miela, nuo Sąjūdžio ne tik nusigręžė, bet ir jį (ne vieno sąjūdiečio nuomone) išdavė. Todėl konservatoriai kaip partija jau gimė su randu, kuris trukdo jiems pasitikėti tauta kaip politine bendruomene. Pastaroji, savo ruožtu, nepasitikėjimą jaučia ir atpažįsta. Visa tai labai stiprios emocijos ir būtų keista, jei jos politiniame gyvenime neatsispindėtų.

Svarbu ir tai, kad, kaip yra tiksliai suformulavęs Mantas Adomėnas, „antikomunizmas, laimėjęs Šaltąjį karą, pralaimėjo ideologiškai“. Vakarų pasaulyje jis taip ir liko nuostata, kuri dėl savo tvirtumo atrodo perdedanti ar supaprastinanti. Net Džeimsas Bondas (o gal kaip tik jis čia ir suvaidino lemiamą vaidmenį) ilgainiui nuo antikomunizmo nusišalino. Tokia Lietuvą apsupusi tarptautinė aplinka, žinoma, dažnai leido kitoms politinėms partijoms pristatyti konservatorius kaip radikalius ar net savotiškai „atsilikusius“ žmones ir namuose, ir užsienyje.

Bet ne vien su XX a. kovomis susijusios emocijos nulėmė tai, kad konservatoriai tapo savotiška nemaloniąja Lietuvos partija. Nemalonus prieskonis prie jų prilipo dar ir dėl to, kad konservatoriai yra nuolat, aktyviai ir, svarbiausia, sąmoningai politikuojanti partija.

Politika – rizikingas užsiėmimas. Galima būtų kelti klausimą, kiek nepolitinių problemų konservatoriai dėl savo būdo pavertė politinėmis. Tai – atskiros analizės verta tema. Bet čia svarbiau tai, kad konservatoriai Lietuvoje yra tie, kurie priešinasi labai senai demokratijos rizikai – politines problemas matyti ir pateikti kaip nepolitines.

Juk visa tai, ką daro Seimas, galima įsivaizduoti kaip atskirus, sakykime, aplinkosaugos, kultūros ar žemės ūkio klausimus. Net mokesčių sistemą galima pristatyti kaip buhalterinį ar ūkinį klausimą. Štai iš kur kyla periodiškai pasigirstantis raginimas nepolitikuoti.

Konservatoriai yra tie, kurie šiandien Lietuvoje nuolat primena, kad viskas, kas vyksta Seime, yra politika – laukas, kuriame sprendimai priimami dėl įsitikinimų ir interesų, o ne dėl to, kad „taip diktuoja pati gamta“ ar panašių natūralistinių argumentų.

Pastaruoju metu šis konservatorių vaidmuo gana aiškiai matomas energetikos srityje. Kai kažkas nuolat kartoja, kad atominės elektrinės statyba ir skalūninių dujų paieška yra ne visų pirma ne aplinkosaugos, o tarptautinių santykių klausimai, tai toks priminimas savaime keičia politinį gyvenimą ir įtakoja sprendimus.

Bet tas konservatorių priminimas erzina, nes politika apskritai nėra daugeliui žmonių patinkantis užsiėmimas, panašiai, kaip medicina. Jei kas nors jums nuolat primintų, kad dalį savo gyvenimo turėtumėte skirti ligonių slaugymui, tas kas nors veiktų jus panašiai, kaip mus visus veikia konservatorių partija.

Vis dėlto būtent čia ir prasideda kalba apie tikrąjį šios partijos vaidmenį. Jei politinė bendruomenė prarastų politiškumą, ji netektų pačios savo esmės. Todėl tas, kas gina politiką kaip savarankišką gyvenimo sferą, gina (net jei tai daro keistu ir nemaloniu konservatorišku būdu) ir visą politinę bendruomenę.

Tačiau politikos gynimu konservatorių vaidmuo Lietuvoje tik prasideda, o ne pasibaigia. Jau ne kartą kartota ir kone banali yra mintis, kad gyvename pasaulyje, kuriame beveik nebeliko ideologijų. Kairės ir dešinės atskyrimas politikoje tampa vis sudėtingesnis, o partijos pradeda ginti ir atstovauti vis įvairesnius, dažnai situaciškai besikeičiančius interesus.

Kai šios visai Europai ar net visam Vakarų pasauliui būdingos tendencijos konkrečiai pasireiškia Lietuvos politiniame gyvenime, tampa aišku, kad suverenitetas, valstybė kaip politinės bendruomenės gyvenimo, savotiško jos „įsikūnijimo“ forma nėra savaime suprantamas dalykas. Tai – taip pat interesas, kurį reikia ginti.

Konservatorių partija suverenitetą kaip interesą gina nuo pat savo pradžios, nuo tų laikų, kai ši partija dar buvo Sąjūdis. Tai vienintelė partija, kurios istorijoje nebuvo jokių kompromisų Lietuvos suvereniteto klausimu (kai kurių partijų istorijoje nebuvo paties suvereniteto klausimo, bet tai – kas kita). Nei „autonomijos SSSR sudėtyje“, nei kokiu kitu pavidalu.

Be to, konservatorių partija ne tik iškėlė suverenitetą kaip esminį Lietuvos siekį, bet ir iš esmės suformavo politinės bendruomenės istorinę tapatybę (kuri, žinoma, visada yra kitokia negu politinės bendruomenės istorija).

Įvairiomis formomis – pradedant parama buvusiems politiniams kaliniams ir baigiant konkrečių teisės aktų nuostatomis konservatoriai įtvirtino Lietuvos kaip pasipriešinimo pergalės vaizdinį. Kad šis konservatorių nuosekliai formuluotas vaizdinys šiandien jau sieja visą politinę bendruomenę, aiškiausiai patvirtina Sąjūdžio dvidešimtmečiui skirta tuometinio Seimo pirmininko Česlovo Juršėno kalba, kurioje partizanų karas ir antisovietinių disidentų veikla buvo pristatyti kaip indėlis į visos tautos išsivadavimą.

Nereikia perdėti – konservatoriai nėra vienintelė Lietuvos suverenitetą vertinanti visuomenės grupė. Nėra ir taip, kad visi, kam brangi Lietuva, yra ar turėtų būti konservatorių rinkėjai. Suverenitetą gina daugelis jėgų, būtų galima atskirai kalbėti apie, pavyzdžiui, Konstitucinio Teismo ar biurokratijos reikšmę šiame kontekste. Bet konservatoriai yra vienintelė partija, kuri suverenitetą nuosekliai ir tiesiogiai, būtent kaip konkretų interesą gina parlamente. Šia prasme konservatoriai yra šiek tiek „antpartinė“ partija.

Tai nėra visai normalus ar neproblemiškas demokratinės valstybės partijos vaidmuo. Jis, žinoma, susijęs ir su buvusia išskirtine Vytauto Landsbergio padėtimi. Būtent dėl to „Landsbergio krizė“ yra ypatingas iššūkis partijai.

Klausimas, ar Lietuva konkrečioje šios dienos situacijoje jau gali apsieiti be „suvereniteto partijos“? Ar politinės bendruomenės tapatybė, ypač parlamentinėje politikoje, jau tikrai yra pakankamai stipri, kad jos nebereikėtų atstovauti specialiu „landsbergišku“ būdu?

Būtent dėl šių klausimų tai, kas vyksta konservatorių partijoje, yra svarbu visai Lietuvai. Ar vidinės konservatorių dramos, įtampos ir galimas pakrikimas yra Lietuvai tokie lemtingi, kaip mano patys konservatoriai – neaišku. Tačiau kuo aiškiau suvoki klausimo esmę, tuo mažiau norisi sužinoti atsakymą.

2013-05-07

Kaip patikėti Lietuva?

Europos Komisijos energetikos komisaras Giuntheris Oettingeris atvykęs į Lietuvą pareiškė, kad valstybei 100 proc. priklausant nuo rusiškų dujų tiekimo mūsų vyriausybės pozicija derybose su „Gazprom“ yra silpna.

„Tai rado naujieną...“ galėtume pasakyti, bet bijau, kad komisaras atvyko ne pranešti naujienų, o priminti senienų. Juk tai ne pirmas kartas, kai Vakarų valstybės, ypač ES, Lietuvai mėgina įpiršti labai paprastą mintį: darbas meistrą giria, o valstybės siekius ir interesus liudija jos kuriama aplinka.

Susidaro įspūdis, kad vyksta toks pasikartojantis dialogas. Mes (politikų, verslininkų, diplomatų, žurnalistų lūpomis, žodžiu, mes kaip politinė bendruomenė) sakome vakariečiams, kad jie naivūs ir nieko nesupranta apie Rusiją, o mes čia kovojame apsupti piktavališkų kėslų. Vakarai išklauso ir sako: na taip, aišku, gyventi Rusijos kaimynystėje nelengva; suprantama, kad jūs norit į Europą integruotis ir visa kita; tai nuo ko pradėsit?

Jau šioje vietoje pokalbis pradeda strigti, tarsi mes imtume pūškuoti, dūsauti, šluostytis prakaitą ir nervingai glamžyti kišenes. Bet dar išlemename šiaip taip, kad atsakymas kaip ir akivaizdus: energetinė nepriklausomybė, keliai, geležinkeliai... Puiku, mums atsako, tai kokiais etapais ir ką jūs ketinate statyti, tiesti, griauti, jungti, kaip finansuosite, kas jums ir kuo gali padėti?

O čia tai jau mums ateina paskutinioji. Staiga pradedame trauktis, sakyti, kad reikia ištirti galimybes, ekspertai turi rimtai padirbėti, reikalingos komisijos ir darbo grupės... Ir apskritai tai mums sunku su pinigais, mes labai daug šildymui išleidžiame. Va jeigu pavyktų su Rusija dėl dujų kainos kitaip susiderėti, tai tada gal...

O laikas nepastebimai bėga. Jei pažvelgsime į save pašalinių stebėtojų akimis, tai pamatysime grupę žmonių, kurie nemažai pasakoja apie savo sunkią padėtį, bet taip nieko ir nepadaro. Iš to stebėtojas, žinoma, padarys logišką išvadą, kad mes norime visai ne to, ko sakome, o kažko kito.

Tikrovė yra tikra ir ji rodo tik tikrus dalykus, kad ir kas būtų kalbama. Pažvelkite, koks kelias veda iš Vilniaus į pajūrį ir koks – į Vakarų Europą. Pamėginkite atsakyti, koks yra Lietuvos interesas – greitai pasiekti Berlyną ar vasarą Palangoje saulę palydėti? Kad saulę palydėti mums yra šventas reikalas – akivaizdu, o štai dėl interesų Vakaruose galima ir suabejoti.

Būtų svarbu ir gerai rasti tikrąją šių problemų priežastį. Gal galėtume Lenkiją apkaltinti? Juk jos pusėje kelias iki Varšuvos dar blogesnis nei Lietuvoje. Kas tik ten važiuoja, visi tą kelią keikia.

Bet reikalas tas, kad nuo Varšuvos kelias gerokai pasikeičia, nes jis pradeda liudyti Lenkijos siekius ir interesus Europoje. O iki Varšuvos kelias, net ir Lenkijos pusėje, yra pirmiausia Lietuvos interesas, nes Lenkija mums yra vartai į Europą, o ne atvirkščiai.

Jeigu ne Lenkija, tai gal viską gadina korupcija? Juk visi žinome, kaip pas mus vyksta visokiausi projektai ir pirkimai... Jeigu mane matytumėte, tai dabar galėčiau dar ir galva reikšmingai palinksėti.

Tačiau korupcija, turiu jus nuliūdinti, politikos nenulemia. Korupcija prie politikos prisitaiko, kaip parazitas prie šeimininko. Korupcija vystosi ta kryptimi, kuri atitinka valstybės interesus.

Geriausias to įrodymas – Rusija, kuri būdama viena iš labiausiai pasaulyje korumpuotų valstybių, sėkmingai formuluoja politinius tikslus, jų siekia ir pasiekia. Bent jau Lietuvoje.

Pavyzdžiui, nuo pat pirmų žinučių apie projektą, kuris dar net nesivadino „Leo LT“, Rusija neslėpė, jog jos tikslas - padaryti taip, kad Lietuvoje atominės elektrinės nebūtų. Ir nėra, bent jau nėra jokių apčiuopiamų nepopierinių elektrinės pėdsakų.

Čia pakeliui galima atmesti ir dar vieną potencialų Lietuvos problemų kaltininką – buvusią ar būsimą valdžią, žodžiu, opoziciją (kad ir kas joje konkrečiu momentu būtų atsidūręs). Opozicijai, kad ir kaip žiūrėtum, visko nesuversi. Iš sąlyginai dviejų atominės elektrinės projektų, vienas buvo marinamas dešiniųjų, kitas – kairiųjų jėgų rankomis. Ar juos jau pavyko galutinai numarinti – pamatysim, bet tam tikram paveikslui faktų jau dabar pakanka.

Žinoma, politikai iš dešinės ir kairės mums viską galėtų paaiškinti, nes buvo skirtingos situacijos, konkrečios aplinkybės ir pan. Bet čia jau reikia šiek tiek perfrazuojant XVI a. italų teisininką Alberico Gentili pasakyti: tylėkit, politikieriai, su savo paaiškinimais. Per juos nematyti esmės.

O esmė paprasta – Lietuvos energetikos klausimai galų gale sprendžiami taip, kaip nori Rusija.

Tai gal mūsų problemos iš tikrųjų yra psichologinės? Gal mes pasąmoningai norime priklausyti Rusijai, ilgimės Rytų tvarkos ir kultūros? Gal dėl visko kalti „Ruskoje radio“ ir „Pervyj Baltijskij kanal“, kurie puoselėja mumyse sovietmečio pasėtas sėklas? Gal visa tai tik ostalgija ir Stokholomo sindromas?

Niekai visa tai. Niekas iš Lietuvos į Rusiją nenori. Jei norėtų, tai žmonės ir užsidirbti ar naujo gyvenimo pradėti vyktų į Maskvą, o ne į Londoną. Emigrantai puikiai žino, kur geriau gyventi, jie dėl to ir emigruoja. Kaip tik dėl to Rusija niekaip neįvykdo savo senos svajonės ir nesusigražina vadinamųjų tėvynainių.

Lietuva tikrai nori būti Vakarų dalimi, net ir kartais išgerdama per Tarybinės armijos dieną. Dar daugiau, šiandien Lietuvos žmonės jau yra išgyvenę pirminį susidūrimo su Vakarais šoką. Jie jau nebeįsivaizduoja, kaip sovietmečiu, kad už Geležinės uždangos kepti karveliai skraido ir pieno upės plaukia. Lietuva šiandien jau pažįsta Europos trūkumus ir bėdas. Mes ne abstrakčiai norime į Vakarus, mes norime konkrečių dalykų iš Vakarų.

Tai kodėl negalime tiesiogine prasme sėsti į traukinį ir ten važiuoti? Kodėl žlunga ar, tiksliau, neprasideda mūsų strateginiai projektai? Viską perkračius ir atmetus lieka tik labai keistas atsakymas: mes nelabai tikime, kad iš Lietuvos gali kas nors gero išeiti.

Tikėjimas - didžiulė politinė jėga. Dažnai minėdami tarpukario Lietuvą turėtume prisiminti, kad tie žmonės be jokių kitų resursų, iš esmės vien tik dėl savo tikėjimo sukūrė nepalankiausioje Europos dalyje mažytę valstybę, kurios anuomet priešiška Lenkija apskritai neįkando, o Sovietų Sąjungai prireikė dvidešimtmečio, kad pajėgtų Lietuvą aneksuoti ir tai tik po dar dešimt metų trukusio partizanų karo.

Bet turbūt būtent tragiška tarpukario pabaiga bent iš dalies nulemia mūsų dienų skepticizmą. Esame kamuojami egzistencinio liūdesio, nes manome, kad galų gale vis tiek liktume ir, tikriausiai, liksime vienų vieni. Todėl sustingę laukiame nenumaldomai artėjančio (kas, kad neaišku kada įvyksiančio – vis tiek kiekviena diena jį priartina) Baisaus Įvykio. Gerai, kad lemtingos 22-osios nepriklausomybės metinės jau praslinko.

Kita vertus, net ir įgijant vis daugiau bendro gyvenimo patirties, mums sunku atsikratyti noro vienas kitą pergudrauti, sunku pasitikėti ir išvengti egoizmo.

Bet visų sunkiausia yra įveikti baimę. Tokią keistą, stingdančią ir dar net iki galo neįsisąmonintą baimę, kuri kyla dėl to, kad privalome garsiai ir raiškiai visiems aplinkiniams pasakyti, kas mes esame ir kaip toliau gyvensime.

Paradoksalu, kaip jau ne kartą pastebėta, kad šį sykį stingstame ne pavojaus akivaizdoje, o patekę į pačias palankiausias sąlygas per visą Lietuvos istoriją.

Mūsų politinė bendruomenė šiandien primena vaiką, kuris ką tik apžergė savo dviratuką. Mūsų dviratukas geras, istorinis, tėvų ir senelių patikrintas. Kiemas lygus ir saugus. Šalia stovi ne tik padėti pasiruošęs tėtė, bet ir visa džiugi giminė. O mes gniaužiame vairą, pajudėti iš vietos negalime, ašaros trykšta ir kaip banga užplūsta suvokimas, kad nei mama, nei tėtis, nei niekas niekas kitas už mus pradėti važiuoti negali...

2013-05-14

Ar Lietuva turi prasmę?

Sąjūdžio dvidešimtpenkmečio proga Lietuvą galutinai prislėgė nusivylimas. Dauguma viešojo gyvenimo dalyvių alsuoja giliu liūdesiu. Vienus jau seniai erzina prezidentė, kiti negali atsigauti po šoko, patirto į valdžią sugrįžus Darbo partijai, tretiems trūksta mergaitės, ketvirtiems – teisybės, daugumai (bent taip sako) – pinigų. Visą šią puokštę neabejotinai vainikuoja Vytautas Radžvilas, kuris jau seniai tvirtina, kad Lietuva – neįvykusi valstybė. Šiemetiniam Lietuvos sezonui, kuris prasideda vasario 16-ąją, V.Radžvilas paruošė itin ilgą ir sudėtingą tekstą, kuris turėjo visus įtikinti, kad ne tik Lietuva, bet ir visos posovietinės valstybės neįvyko (http://www.bernardinai.lt/straipsnis/2013-03-06-vytautas-radzvilas-visuomenes-ir-valdzios-santykis-kaip-egzistencine-lietuvos-valstybes-problema-i/96708).

Viena yra, kai minia besijaučianti grupelė keistuolių kreidelėmis rašo „TIESOS“, ir visai kas kita, kai pripažintas politikos mokslų profesorius skelbia, kad Lietuva neįvyko. Apie atsakomybę už žodžius ir veiksmus čia nekalbu, tik sakau, kad V.Radžvilui priklauso sulaukti reakcijos.

Apie minėtą tekstą būtų galima rašyti įvairiais aspektais ir daug ką jame įžvelgti. Vis dėlto manau, kad svarbiausia atsakyti į kertinį teiginį. Lietuva ne tik įvyko, bet ir tebevyksta.

Mūsų nusivylimas valstybe (ne tik Lietuvoje ir ne tik dabar – atidžiausieji ir įžvalgiausieji šia liga susirgo dar XIX-XX a.) kyla dėl to, kad gyvenimas mums prieš akis vieną po kito paneigia įvairiausius valstybės įsivaizdavimus. Čia paliesiu tik vieną, kurį laikau svarbiausiu, bet galima rasti ir kitų. Akivaizdus antras pavyzdys man būtų žlugusi romantiška tautinės valstybės svajonė.

Ne visus, bet tikrai didelę dalį XX a. Vakarų politikos mokslininkų vienija galios samprata. Ji yra labai panaši ir gilioje Hannah Arendt tezėje, kad galios esmė yra slaptumas, ir tokiose banalybėse, kaip pareiškimai, kad didžiosios korporacijos įgyja vis daugiau galios pasaulyje. Galia suprantama kaip daiktas, kuris, bent kol kas, yra padėtas į stalčių su užrašu „valstybė“. Kas gauna raktą nuo stalčiaus, tas galią pasiima ir daro su ja ką nori. Jeigu stalčius sulūžtų ir galia išbyrėtų, tai vieniems būtų labai geras scenarijus, kitiems – labai blogas.

Toks turbūt būtų pats paprasčiausias paaiškinimas teiginio, kad valstybei priklauso galios monopolis. Būtent dėl to mes valstybę įsivaizduojame kaip ideologinės kovos dėl galios lauką. Šia ir tik šia prasme, nuosaikiosios politinės partijos ir totalitariniai režimai pasaulį mato panašiai.

Galios monopolis mus klaidina tuo, kad nejučia pradedame priskirti valstybei pačias keisčiausias galias, ypač galias apibrėžti dalykus, nustatyti tikrai reikšmingas (nes galingas) jų sampratas. Valstybė šiandien, regis, gali ne tik pasakyti, kas, pavyzdžiui, yra narkotikai, bet ir kas yra žmogus, šeima ar net lytis.

Šiandien mes akivaizdžiai matome, kad visa tai netiesa ir tai galime atsakingai pasakyti iš savo patirties kaip XXI a. lietuviai.

Nuosekliai sekant aptariamu mokymu apie galią, niekas pastarojoje epochoje, bent praktine prasme, neturėjo tiek galios, kiek totalitariniai režimai. Vis dėlto ne tik Lietuvoje, bet ir kitur šios galios nepakako ne tik anksčiau buvusiai valstybei, bet ir šeimai sunaikinti. Totalitariniai režimai nesugebėjo sutvarkyti gyvenimo, pastatyti komunizmo ar kaip dar jie tai bebūtų pavadinę.

Ši išties totali nesėkmė yra giliai juntama mūsų patirtyje, tik gal ne visada aiškiai suformuluojama kaip tezė. Paradoksalu, bet toks suvokimas diskredituoja mūsų pačių valstybę kaip neturinčią pakankamai galios (o vis tiek iš inercijos į tą galią pretenduojančią).

Toks valstybės vaizdinio preparavimas, pašalinant gyvenimo paneigtus elementus, pagaliau atveda prie klausimo, kurio neturėtume bijoti – kas yra valstybė ir kam jos reikia? Jei stalčiuje neguli galia, o tauta neturi tokio gražaus namo, kokio norėjo, pavyzdžiui, XIX a. pabaigos lietuviai ir vis dar tebenori dalis mūsų pačių, tai ar Lietuva apskritai turi kokią nors prasmę?

Manau, kad Lietuva ne tik turi prasmę, bet ir yra vienintelė mūsų visų išeitis, bet neužbėkime minčiai už akių. Kaip Antikoje, taip ir šiandien tebėra akivaizdu viena – valstybė yra žmonių bendro gyvenimo forma. Tai gal ir skamba banaliai, bet manau, kad mokymas apie galią yra mus gerokai nuvedęs klystkeliais nuo banaliai skambančios, bet gyvos valstybės esmės.

Atkreipkite dėmesį, kiek daug yra visko prirašyta apie tai, kaip sugyventi šeimoje. Bet beveik nieko, bent nieko rimto, nepasakoma apie tai, kaip sugyventi valstybėje. Ne lyrine, o praktine žodžio „sugyventi“ prasme.

Juk valstybė ir šeima turi vieną esminį panašumą – tai yra skirtingų, dažnai priešingų žmonių bendro gyvenimo formos. Vėl skamba banaliai, bet būtent tuo valstybė yra artimesnė šeimai, nei, pavyzdžiui, politinei partijai, draugų kompanijai ar net verslo korporacijai.

Akivaizdu, kad sėkminga valstybė randa labai panašų priešingybių sugyvenimo raktą, kaip ir šeima. Raktą, kurio pritaikymas vis dėlto labai daug priklauso nuo žmonių valios vienas kito atžvilgiu ir dažnai sąmoningų kūrybinių pastangų. Visi žinome (psichologai jau išmokė), kad šeimą tenka aktyviai kurti ir net tie, kurie apie savo šeimas sako „sekasi tarsi savaime“ vartoja žodį „tarsi“.

Bandydami iš arčiau valstybės raktą apžiūrėti neišvengiamai susidursime su suvereniteto sąvoka. Suverenitetas – ne tik aukščiausioji valdžia, bet ir pajėgumas apskritai kurti valstybę, priklauso pačiai politinei bendruomenei. Tai taškas, kuriame, mintyse nuosekliai einant atgal, susilieja politika ir teisė. Maždaug tiek šiai dienai esame nuėję. Su tam tikromis išlygomis, matyt, galėtume sakyti, kad suverenitetas yra politinė galia priimti kertinį teisinį sprendimą. Sprendimą kurti bendrą tvarką.

Pasakius, kad tvarka yra valstybės esmė, galima sukelti tik nusivylimą. Valstybė juk turi būti „kas nors daugiau“. Tačiau be to, kad toks pasakymas smarkiai sumenkina tvarkos kūrimą kaip užduotį (kas bandė, tas žino), jis dar ir klastingai primeta „ko nors daugiau“ reikšmę ir vietą. Ar negalimas daiktas, kad „daugiau“ yra tvarkos viduje, o ne ant viršaus?

Jei vis dėlto bendra tvarka (plačiausia prasme) yra valstybės esmė, tai Lietuvai sava tvarka – vienintelė racionali ir pragmatiška išeitis. Būkime realistai ir greitai apžvelkime alternatyvas.

Viena jų – tai, ką XVIII a. Vilniaus universiteto dėstytojas pavadino „polnische wirtschaft“ ir kas, verčiant per anglų į žemaičių kalbą, yra žinoma kaip „Monkės biznis“. Kad būčiau tiksliai suprastas, pasakysiu, kad šiandien tai greičiau Šalčininkai nei Varšuva, bet čia kita tema. Kita alternatyva – „Rusische wirtschaft“, kuriai vokiečių mąstytojai net taiklaus pavadinimo nerado. Pagaliau, ES, net ir būdama vokiečių svajonė, planas ir įtakos objektas, nė iš tolo neprimena to, ką turime galvoje sakydami „vokiška tvarka“.

Tokioje aplinkoje (kurios nereikia ignoruoti, bet kurią reikia siekti įtakoti) galime pasitikėti tik savimi ir tai svarbu suprasti ne kokia fundamentalistine-patriotiška, o labai praktiška prasme. Taip, kaip tik savimi galime pasitikėti augindami vaikus. Šiuo metu Europa laukia naujos tvarkos recepto. Krizė yra ne tik ekonominė, bet ir politinė ar, jei norite, vadybinė. Mokesčių sistema, darbo teisė, policija, net gynyba – viskas, kas paskutinį kartą buvo iš esmės peržiūrėta po Antrojo pasaulinio karo, šiandien galėtų ir turėtų būti apmąstyta iš naujo.

Bent aš taip suprantu Gintaro Beresnevičiaus tezę, kad vienintelė galima sėkmė yra tapti pirmais Europoje. Manau Lietuva turi tam reikiamą svarbią savybę, paradoksaliai išlikusią dėl Geležinės uždangos izoliacijos. Daugelio paprastų, bet svarbių sveiko proto dalykų mus išmokė (kitaip nei daugelį šiuolaikinių europiečių) mama ir tėtis.

Dar daugiau, manau, kad daugelis mūsų esame asmeniškai pasiruošę kurti naują tvarką ir per tai iš tikrųjų išgyventi savo bendrystę. Todėl ant mūsų nusileidęs slogutis tėra pritūpimas prieš didyjį šuolį.

2013-06-08

Kodėl Islandija pirmoji pripažino Lietuvos nepriklausomybę?

„Jei iš tikrųjų galvojate taip, kaip sakėte, atvažiuokite į Vilnių ir dalinkitės mūsų vargais“. Ką jūs atsakytumėte į tokį telefono skambutį? Tiksliai žinome tik tai, kaip, 1991 m. sausį paskambinus Vytautui Landsbergiui, pasielgė tuometinis Islandijos užsienio reikalų ministras Jón Baldvin Hannibalsson – susirinko daiktus ir išvyko į Vilnių. Taip prasidėjo diplomatinė misija, kuri baigėsi Islandijai oficialiai pripažinus Lietuvą 1991 m. vasario 11 d.

Šiuos įvykius dažniausiai esame linkę prisiminti kaip maždaug simbolinės reikšmės faktą. Esą viskas suprantama: nedidelė valstybė kažkur šiaurėje, kas jai – gali pripažinti sau ką nori, vis tiek niekas nuo to nepasikeis. O kadangi nepasikeis, tai Lietuva nuo tokio pripažinimo nesustiprėja, Islandija – nesusilpnėja, viskas lieka kaip buvę, bet, žinoma, smagu, kad kažkas parodo draugystę. Pagal tokią logiką Lietuva buvo iš tikrųjų pripažinta tik tada, kai ją pripažino JAV ir Sovietų Sąjunga.

Tačiau dažnai politikoje, kaip ir gyvenime, pirmas žingsnis yra būtina sąlyga paskutiniam, o tas, kas žengia pirmas, beveik visada yra vertas daugiau, nei tas, kas įšoka į, taip sakant, jau plaukiantį laivą.

Šiuo požiūriu, tikrai simboliškai skamba nesename interviu papasakoti Hannibalsson atsiminimai: „Man nulipus nuo podiumo [1990 m. saugumo ir bendradarbiavimo konferencijoje Kopenhagoje, į kurią Lietuvos kaip nepripažintos valstybės atstovai nebuvo įleisti; Hannibalsson tai laikė Vakarų gėda ir maždaug apie tai kalbėjo], prie manęs priėjo JAV delegacijos pirmininkas Maxas Kampelmanas, apkabino mane ir pasakė, kad būti mažos tautos užsienio reikalų ministru ir turėti teisę kalbėti tiesą yra privilegija“.

Taigi ir Kampelmanas, regis, turėjo galvoje, kad Islandija gali sau leisti ką nori, o didžiąsias valstybes slegia atsakomybės našta, todėl jos turi pirmiausia gerai ištirti padėtį – sužinoti, ar tikrai Sovietų Sąjungai jau atėjo galas. Bet ar ne tokius pareiškimus psichologai vadina racionalizacija – gynybos mechanizmu, per kurį nederami poelgiai paaiškinami tariamai išmintingomis priežastimis?

Susidėdama su Lietuva ir kitomis dar nepripažintomis Baltijos valstybėmis, Islandija rizikavo daugeliu dalykų. Net ir būdama maža ir šiaurėje ši šalis nebuvo nesvarbi. Islandija buvo vienas iš svarbiausių Šaltojo karo strateginių taškų, kurį žūtbūt siekė išlaikyti amerikiečiai. Nors galų gale Islandija ne tik priėmė JAV kariuomenę, bet ir įstojo į NATO, visa tai nebuvo savaime suprantama ir Vakarų pasaulis gerai žinojo apie Islandijai padarytas nuolaidas.

Kita vertus, Sovietų Sąjunga irgi turėjo priemonių įtakoti Islandijos politiką. XX a. aštuntojo dešimtmečio viduryje Islandija susiginčijo su Didžiąja Britanija dėl žvejybos teisių (beje, tuomet JAV teko stoti prieš savo vadinamąjį „pusbrolį“ ir paremti Islandiją) ir dėl to prarado svarbų prekybos partnerį. Sušlubavusią islandų ekonomiką išgelbėjo sovietai, kurie iš esmės pasiūlė keisti žuvį į naftą ir dujas.

Šis Islandijai labai svarbus sandoris pripažįstant Lietuvos nepriklausomybę vis dar galiojo. Kaip vėliau prisiminė Hannibalsson, Islandijos vyriausybei, prieš pripažįstant Lietuvą, teko slapta susitarti su alternatyviais naftos ir dujų tiekėjais. Be to, reikia prisiminti ir tai, kad sovietai jau anksčiau protestavo dėl Islandijos reiškiamos paramos Baltijos valstybėms. Vienu metu iš Reikjaviko net buvo atšauktas Sovietų Sąjungos ambasadorius. Todėl Hannibalsson teiginys, kad abi valstybės grėsmingai priartėjo prie karo ribos, gal ir nėra visai nepagrįstas.

Taigi, Islandija pripažino Lietuvos nepriklausomybę būtent tokiame kontekste, nepaisydama jo. Todėl atsakymas į klausimą, kas sąlygojo pripažinimą, negali apsiriboti geopolitiniais išvedžiojimais ir „mažųjų valstybių privilegijomis“. Reikia daug konkrečiau ir giliau pažvelgti į valstybę ir jos žmones.

Per visą savo istoriją Islandija išsiskyrė paradoksaliu silpnojo savarankiškumu. Ji niekada iki galo nepasidavė Norvegijos karaliams, visą laiką ginčijosi dėl savivaldos su naujais sąjungininkais Danijoje, o prieš danus pasitelkė Didžiąją Britaniją, su kuria, galų gale, taip pat susiginčijo ir laimėjo.

Net Šaltojo karo laikotarpiu, kai pasaulis, atrodo, buvo priverstas nedviprasmiškai rinktis vieną iš dviejų supervalstybių, islandai lošė savo partiją. Be to, kad nedvejodama sudarė sandorį su sovietais, taip atremdama britų spaudimą, Islandija dar buvo ir valstybė, kuri uždirbo iš Antrojo pasaulinio karo, ir, tokiu būdu būdama gerokai pralobusi, susirinko didžiausią dalį paramos (skaičiuojant vienam gyventojui) pagal nukentėjusiems skirtą Maršalo planą.

Todėl galima neabejoti – pripažindama Lietuvos nepriklausomybę Islandija ne šiaip sau naudojosi „mažos valstybės privilegija“, o darė tai, ką manė esant reikalinga. Suvokimas, kad pripažinti Baltijos valstybes yra svarbus ir reikalingas dalykas, galbūt buvo susijęs ir su giliai islandiškoje kultūroje įsitvirtinusiu teisingumo jausmu.

Senovinės teisės tyrinėtojas William Ian Miller kaip pavyzdį pateikė vieną islandų sagos ištrauką. Norvegų pirkliai per ginčą nukirto vienam islandui ranką. Šalys susitarė dėl teisėjo ginčui spręsti, kuriuo tapo kitas islandas (susitarti dėl teisėjų tuomet buvo įprastas būdas konfliktui išspręsti). Teisėjas priteisė kompensaciją, kurią norvergai iš pradžių sutiko mokėti, bet vėliau pareiškė, kad ji per didelė. Tada teisėjas pasakė: „Galim padaryti taip: aš pats sumokėsiu kompensaciją, bet paskui iš norvegų tarpo išsirinksiu panašaus sudėjimo vyrą, kuriam nukirsiu ranką. Jo ranką galėsite kompensuoti taip pigiai, kaip tik panorėsite“. Tuomet norvegai sutiko mokėti priteistą kompensaciją.

Kaip pažymi Miller, viena iš teismo sėkmės priežasčių buvo teisėjo sugebėjimas atskleisti tikrąją rankos vertę. Iš esmės jis parodė, kad islando ranka neturėtų būti pigesnė negu norvego.

Labai panašią paralelę galima įžvelgti Lietuvos nepriklausomybės pripažinime. Rizikuodama savo padėtimi, Islandija parodė, kad jos pačios valstybė ir nepriklausomybė nėra bragesnė nei Lietuvos. Taip Vakarų pasauliui, tarsi kokiems norvegų pirkliams iš sagos, teko prisiminti, kad kalba eina ne apie pinigus, o apie rankas, ne apie vadinamuosius interesus, o apie tikrus dalykus, tokius, kaip nepriklausomybė ir suverenitetas.

Tačiau net ir radusi atramą, sakykime, Islandijos dvasioje, tokia strategija negalėjo pavykti be konkrečių žmonių, pirmiausia, paties Hannibalsson indėlio. Po to, kai 1991 m. sausį atvažiavo į Vilnių, ir po to, kai užtikrino Baltijos valstybių pripažinimą, Hannibalsson gali kalbėti apie mažųjų solidarumą visai kitu balsu.

Diskusijose apie pilietinę visuomenę paskendęs šiuolaikinis pasaulis, solidarumą jau sugebėjo nuvalkioti iki maždaug gebėjimo kartu iššluoti kiemą ar pakeisti laiptinės duris. Tačiau tikrasis žmonių ir valstybių solidarumas, tai, apie ką vienas iš pirmųjų prabilo Mahatma Ghandis, yra daug gilesnė politinė idėja. Jos išpildymas priklauso nuo kažkurio konkretaus žmogaus drąsos žengti pirmąjį žingsnį kritiškoje situacijoje. Turbūt tik tas, kas tai yra kada nors padaręs, gali ką nors prasminga apie solidarumą pasakyti.

Todėl 1991 m. Islandijos sprendimas pripažinti Lietuvos nepriklausomybę, be kita ko, skelbia amžiną pamoką, kad politika nėra kitokia nei gyvenimas. Sugebėti padaryti tai, ką reikia – štai kas svarbiausia.

2013-06-13

Apkerėtoji Lietuva? Apie ezoteriką ir politiką

Nors ir ne dažnai paminimas žiniasklaidoje, Igoris Kalinauskas yra labai turtinga ir įvairiapusiška asmenybė. Jis ne tik aktorius ir režisierius, bet taip pat dailininkas ir dainininkas, dar psichologas ir rašytojas. Kai nekoncertuoja, netapo ir nekeliauja po pasaulį, I.Kalinauskas leidžia laiką Maskvoje įsikūrusiose savo dirbtuvėse „Chronotopas“, kur moko žmones valdyti „subjektyvų laiką ir erdvę“ ir kitų naudingų dalykų.

Tačiau I.Kalinausko veikla neapsiriboja Rusija. Jis turi platų ryšių tinklą įvairiose pasaulio valstybėse, tarp jų ir Lietuvoje. Mokymus pagal I.Kalinausko metodiką siūlo vis populiarėjanti emocinio intelekto mokykla „Social Games“, taip pat „Moters studija“ ir Virginijos Kalinauskienės mokymų centras.

Be to, I.Kalinauskas gerai žinomas ir Lietuvos meno pasaulyje. Jo parodas ne kartą organizavo įvairios Lietuvos meno galerijos. 2000 m. prie Tauragnų ežero esančiame Paakmenio kaime I.Kalinausko pasekėjai įkūrė sodybą „Meistrų miestelis“, kurioje „vyksta kūrybinės stovyklos, plenerai ir intelektualiniai seminarai“.

Tai tik vienas pavyzdys, kaip susidomėjimas ezoterika formuoja atskirą informacinę erdvę. Tiesa, reikia pripažinti, kad terminas „ezoterika“ šiame tekste vartojamas labai plačia prasme. Kalbėdamas apie ezoteriką turiu galvoje ne tik griežtąja prasme ezoterinius (slaptos išminties siekiančius) ir okultinius (magiją praktikuojančius) sąjūdžius, bet ir paramokslinius tyrimus, mokslo ir fantastikos ryšį bei kitus dalykus, kurie dažnam mūsų atrodo keisti.

Kad ir kokia keista ezoterika atrodytų man pačiam, nepretenduoju nei į teologinę, nei į religijotyros analizę.

Mūsų laisvame pasaulyje žmonės užsiima net ir keistesniais dalykais, neįmanoma paneigti kiekvieno teisės stovėti ant galvos ar lankyti Merkinės piramidę. Todėl neturiu komentarų apie ezoterikos dalyvių užsiėmimų turinį. Informacinės erdvės analizei jis visai nesvarbus.

Svarbu tai, kad ezoterika formuoja natūralų žmonių tinklą. Kiekvienas ezoterikos „meistras“, apie kurį išgirstame viešumoje, paprastai atstovauja ištisą „mokyklą“, kuri paprastai vienija ne tik Lietuvos, bet ir Rusijos bei kitų posovietinės erdvės valstybių atstovus.

Štai bioenergetikė Svetlana Smertjeva vienu metu Lietuvoje buvo net visai neblogai žinoma. Turbūt labiausiai ją išgarsino režisierius Vytautas V. Landsbergis, kuris šią ypatingų galių esą turinčią moterį nufilmavo savo dokumentiniame filme „Dabar ir mūsų mirties valandą“.

Tuomet pasklido gandai, kad S.Smertjevą lanko ir Vytautas Landsbergis vyresnysis. Po to spauda, žinoma, titulavo bioenergetikę „politikų aiškiarege“, o kai kurie straipsniai vaizdavo ją kaip paslaptingą atsiskyrėlę, kurią lanko ne mažiau paslaptingi piligrimai.

Tačiau S.Smertjeva nėra atsiskyrėlė. Anykščiuose ji vadovauja sveikos gyvensenos klubui „Anykščių vaivorykštė“. Šis klubas priklauso transpersonalinei asociacijai „Visas Pasaulis“, kurios centrui Vilniuje vadovauja gana žinomas koučingo treneris Marius Daugelavičius. O transpersonalinės asociacijos „Visas Pasaulis“ įkūrėjas ir, matyt, dvasinis lyderis yra Rusijos medikas Sergejus Strekalovas, kuris domėtis ezoterika pradėjo dar sovietmečiu.

Į sovietinę praeitį, kiek galima suprasti, veda ne tik S.Strekalovo, bet ir kitų posovietinės ezoterikos atstovų biografijos. Tai tarsi leistų priskirti labai rusišką Lietuvos ezoteriką šiaip ar taip dar vienur kitur visuomenėje aptinkamiems sovietmečio likučiams. Bet ir nauji žmonių ryšiai ezoterinėje sferoje yra labiausiai orientuoti į Rytus.

Harmoningos asmenybės institutą įkūrė verslininkė Rasa Balčiūnienė, kuriai taip pat priklauso žinomas grožio paslaugų tinklas „Femina Bona“. Institutas organizuoja mokymus įmonėms ir teikia individualias konsultacijas apie psichodinamiką, psichologinį koučingą ir kitus paslaptingus dalykus.

Šio naujos kartos ezoterikos centro svarbiausi partneriai taip pat yra Rusijos kompanijos, tokios kaip Sankt Peterburge įsikūręs Koučingo institutas.

Įdomu, kad net amerikiečių „mokytojų“ Carlos Castaneda (modifikuoto šamanizmo atstovas ir turbūt pirmojo tikrai masinio JAV ezoterinio sąjūdžio pradininkas) ir Bernard Perona (ekologas, filosofas ir energetinės meditacijos propaguotojas, dar žinomas kaip Drunvalo Melchizedek) įtaka Harmoningos asmenybės institutą pasiekia per Rusiją. Bent tokį įspūdį sudaro viešai prieinami duomenys.

Priežastys, dėl kurių ezoterika Lietuvoje yra taip glaudžiai susijusi būtent su Rusija, nėra šio teksto klausimas. Tikėtina, kad įtakos turi tiek sovietinė tradicija, tiek vis dar populiari rusų kalba. Daug svarbesnis pats faktas: ezoterika Lietuvoje ir Rusijoje (ir galbūt kitose posovietinėse valstybėse) sudaro vientisą ir atskirą informacinę ir asmeninių ryšių erdvę.

Nors vien tokios erdvės egzistavimo faktas neleidžia daryti jokių griežtų išvadų, jis teikia peno apmąstymams. Visų pirma, reikia pabrėžti, kad nėra daug pagrindo manyti, jog ateityje ezoterinis santykis tarp Lietuvos ir Rusijos kaip nors reikšmingai pakis.

Mokymų ir magijos rinką jau šiandien pasiekia ir įvairi anglakalbė produkcija (ypač JAV ezoterika), kuri rusišką aplinką, žinoma, šiek tiek „atskiedžia“. Tačiau, kaip rodo ir Harmoningos asmenybės instituto pavyzdys, Rusijos „meistrai“ anglišką ezoteriką perdirba ir adaptuoja greičiau negu ją spėjama Lietuvoje įsisavinti originaliu pavidalu.

Be to, nėra jokio pagrindo numatyti ir kokį nors rusų kalbos išnykimą Lietuvoje. Nors Lietuvos jaunimas, atrodo, išgyvena tam tikrą rusų kalbos mokėjimo krizę, ji turės baigtis. Būdama Rusijos kaimynystėje Lietuva turėtų kalbėti rusiškai ir tikrai kalbės.

Dėl šių priežasčių bendrą su Rusija ezoterikos erdvę turbūt reikia vertinti kaip neišvengiamą gyvenimo faktą. Kaip ir daugeliu kitų atvejų, šio fakto reikšmė Lietuvai kaip politinei bendruomenei labiausiai priklauso nuo Rusijos požiūrio ir veiksmų.

Šiandien pažįstame Rusiją kaip labai sistemingą ir kryptingą informacinę politiką vykdančią valstybę. Nereikia būti ypatingu analitiku, kad pajustum Rusijos vyriausybės (būtent tuo Rusija skiriasi nuo daugelio Vakarų valstybių – Rusijos vyriausybė atvirai palaiko tam tikrų žinių ar nuomonių formavimą ir leidžia tai vykdyti panaudojant valstybines žiniasklaidos priemones) informacinės veiklos „skonį“. Tam pakanka retsykiais įsijungti „Russia Today“.

Kad Rusijos informacinė politika yra, švelniai tariant, Lietuvai nedraugiška, irgi jokia naujiena. Tai žino visi, bent retkarčiais susiduriantys su „Regnum.ru“ ar kitos rusakalbės žiniasklaidos skelbiama informacija.

Tokiame kontekste bendra ezoterikos erdvė, ko gero, išsiskiria tuo, kad apima ypač platų visuomenės grupių spektrą. Jei rusiška muzika, rusų kultūra ar rusakalbė žiniasklaida paprastai pasiekia tik tam tikrą žmonių sluoksnį, tai dėmesys ezoterikai vienija kone visus.

Tai mėgsta menininkai, politikai, intelektualai ir ypač verslininkai. Vieni mano, kad ezoterika ir apskritai visokie mokymai yra geras verslas. Kiti yra įsitikinę, kad perpratę pasąmoninių psichotipų valdymą ar neurolingvistinį programavimą jie sugebės sėkmingiau vystyti veiklą ir uždirbti daugiau pinigų. Į bendrą Lietuvos ir Rusijos ezoterikos erdvę jie patenka bet kuriuo atveju.

Vis dėlto reikia pabrėžti ir tai, kad mums nėra nieko tikro žinoma apie kokią nors Rusijos ezoterikos politiką. Todėl spekuliacijų šia tema geriau vengti. Konkrečiai norėčiau pabrėžti, kad nedarau jokių užuominų šiame tekste minėdamas konkrečius žmones.

Nė vieno iš jų nesu sutikęs realiame gyvenime, jų veiklą pažįstu tik iš interneto. Apie ją papasakojau tik tam, kad gyvais pavyzdžiais iliustruočiau tai, apie ką kalbu – kad ezoterika sieja Lietuvą ir Rusiją labai glaudžiais saitais ir tai nėra vien bendros praeities klausimas.

Trumpai tariant, problema ne ta, kad Lietuva yra ar gali būti apkerėta. Ezoterikos sferai dėmesį turėtume skirti dėl kitų priežasčių. Dėl savo plačios „socialinės geografijos“ ir tam tikro savo keliamų klausimų intymumo, ezoterika gali bet kada tapti politine problema, net jei tokia nėra šiuo konkrečiu momentu. Kaip tai įvyksta labai aiškiai atskleidė Rolando Pakso ir Lenos Lolišvili „tualetinio popieriaus skandalas“.

2013-07-11

Vytautas Pociūnas – nužudyta tiesa?

„Kol visas š... neišplauks į paviršių, nieko čia nebus“, - gaila, kad ši frazė, taip tiksliai reziumuojanti padėtį po tarsi jau pasibaigusio „valstybininkų“ skandalo, man buvo pasakyta labai privačiame pokalbyje ir jos autorius liks nežinomas, kol pats neprisipažins.

Kasmet vykstantis Vytauto Pociūno žūties minėjimas su devizu „Nužudyta tiesa“ gali būti vertinamas įvairiai. Bet vieną dalyką jis tikrai primena – tai yra nebaigtas reikalas. V.Pociūno žūtis ir po jos kilęs „valstybininkų“ skandalas net ir po septynerių metų yra gyvi, tarsi dabar vykstantys dalykai, kurie erzina ir trukdo gyventi kaip neužgijusi žaizda.

Manau, kad viena iš to priežasčių yra mūsų nesugebėjimas tiksliai identifikuoti skandalo „šerdį“, esminius klausimus ir problemas, kurias skandalas aktualizavo. Dažnas pasakytų, kad „valstybininkų“ skandalo esmė buvo specialiųjų tarnybų ir apskritai biurokratijos veiklos ribų ir jų santykio su visuomene problemos. Vis dėlto net šie svarbūs ir gilūs klausimai, man regis, nėra ta vieta, kur šuo pakastas.

Bijau, kad mūsų padėtis sunkesnė ir rimtesnė. Jei Rolando Pakso skandalas mums priminė klausimus apie liaudį ir elitą, tai „valstybininkų“ skandalas yra pamoka apie politines ir socialines melo pasekmes.

Sunku pasakyti, kiek išvengiamas ar neišvengiamas yra melas politikoje. Tačiau mes patyrėme, kad melas pats yra savarankiškas blogis, kurio galų gale nebekontroliuoja net tie, kas manė, jog yra suinteresuoti skelbti netiesą.

Per „valstybininkų“ skandalą Lietuva nukentėjo (o ji tikrai nukentėjo, nes buvo sukompromituoti ne tik svarbūs asmenys ir institucijos, bet net ištisos politikos koncepcijos, ypač užsienio politikoje) ne dėl kokios nors konkrečios apgaulės. Lietuva nukentėjo dėl to, kad smulkūs ir stambesni melai, gandai, pavydai ir nuogirdos susipynė į nebeišpainiojamas istorijas ir svarbūs politiniai sprendimai buvo ne kartą priimti vadovaujantis seno sovietinio anekdoto logika: „gal jis pavogė, o gal iš jo pavogė, bet žmogus gerą vardą prarado“.

Šiandienė „skandalo pagirių“ padėtis mums kelia dvi naujas grėsmes. Pirmoji grėsmė – pernelyg tvirtai laikytis savo dar skandalo metu susikurtos versijos (o savo versijas tikrai turi daugelis mūsų). Ypač tai taikytina tiems, kurie vis dar renkasi į V.Pociūno žūties minėjimus.

Sprendžiant iš įvairių pranešimų, V.Pociūno žūties bylą tyręs prokuroras kiek tik galėjo patenkino visus jam pateiktus prašymus. Teismas patvirtino, kad jokie apie įvykį surinkti duomenys nepagrindžia nužudymo versijos.

Tačiau „Nužudytos tiesos“ šalininkų šie sprendimai netenkina, nes tai esą ne visa tiesa. Kiek galima suprasti, jie iš tikrųjų pritartų tik tokiam teismo ar kitos institucijos sprendimui, kuriame būtų juodu ant balto parašyta, kad V.Pociūną, kaip sakė Gintaras Aleknonis, „sutraiškė sistema“.

Vis dėlto teismas reikalingas tam, kad dėtų kartais ir simbolinį galutinį tašką viešuose ir privačiuose piliečių tarpusavio ginčuose. Jei šis teismo vaidmuo nepripažįstamas teigiant, kad ir po teismo sprendimo įvykio aplinkybės yra iki galo neištirtos, tai pats teismas nepastebimai priskiriamas traiškančiai sistemai.

Taip nuosekliai tęsiant gali paaiškėti, kad V.Pociūną sutraiškiusi sistema yra Lietuvos Respublikos Konstitucija. Tuomet tai, kas prasidėjo kaip įskaudintų ir nuketėjusių žmonių tiesos paieškos, nejučia virs antikonstitucine iniciatyva. Tai gyvenime atsitinka dažniau nei norėtųsi. Bet jei nesugebėsime išsaugoti Konstitucijos, tai patys liksime atsakingi už pasekmes, kurios tikrai bus skaudžios.

Kita grėsmė, labiau būdinga „valstybininkų“ stovyklai, yra siekis atsakyti į klausimą „kas pamelavo?“. Tai nėra svarbiausias klausimas. Politika reikalauja asmeninio skausmo ir tiems, kas į ją leidžiasi, tenka daug praryti, nieko čia nepadarysi. Psichologai visada pataria savęs negailėti.

Gal šiek tiek svarbiau yra suprasti, kas buvo pameluota, bet net ir ne tai yra didžiausia problema. Tikrai reikšminga yra tik išsiaiškinti, kas įvyko tarp mūsų. Kaip atsitiko, kad žmonės, kartu šventę pergalę prieš R.Paksą, po poros metų nustojo kalbėtis ar net sveikintis?

Tai, žinoma, susiję ir su asmenišku situacijos pervertinimu. Daugeliui iš mūsų būtų naudinga pamėginti suprasti, kaip konkrečiai jie atsidūrė ten, kur šiandien yra. Kokie buvo pasirinkimai ir sprendimai skandalo metu, kuo jie buvo pagrįsti ir kaip paveikė santykius su kitais žmonėmis?

Bet kartu reikšminga ir vieša diskusija, kuri nevyksta. Tiems, kas jaučia „visuomenės pulsą“, nesunku pastebėti, kad nemažai žmonių vis dar nori patylėti ir sau pasilaikyti nuomonę apie tai, kas iš tikrųjų įvyko. Manau, kad jau laikas tą norą įveikti. Gali būti, kad visi savaip klystame ir tylėdami tik dar labiau tolstame vienas nuo kito. O tarpusavio išsiaiškinimas labai svarbus, nes esmė, kaip ir R.Pakso laikais, yra „musyse“: mes negalime dviejose Lietuvose gyventi.

Čia reikia pabrėžti dar vieną dalyką. „Valstybininkų“ skandalas buvo elito skandalas, todėl jo pasekmės buvo ir kol kas tebėra tik elito problema. Nors būta įvairių bandymų įtraukti į šią istoriją platesnius visuomenės sluoksnius, paaiškėjo, kad žmonėms visokie „valstybininkai“ mažai rūpi.

Todėl „valstybininkų“ skandalo pasekmės Lietuvai plačiąja prasme šiandien dar nėra aiškios. Jos priklausys nuo to, kaip ir kiek konkretiems elito nariams pavyks tiesiogine prasme peržengti per save. Nes tik šiuo vieninteliu būdu įveikiamas melas ir atkuriami jo sutraukyti ryšiai.

Aš asmeniškai laikau svarbia vieną aplinkybę, kurios apmąstymas galbūt veda prie teisingesnio „valstybininkų“ skandalo vertinimo. Žinia, kad „žydrųjų albinų klanas laiko valstybę už gerklės“, Lietuvai buvo paskelbta likus mėnesiui iki V.Pociūno žūties. Šią žinią paskelbė tuometinis savaitraščio „Ekstra“ vyriausiasis redaktorius Valdas Vasiliauskas per Lietuvos radiją perskaitytame savo komentare apie Gedimino Kirkilo vyriausybę „Laikinoji mažuma: autorių – į sceną“ (http://www.lrytas.lt/-11531425761151148047-laikinoji-ma%C5%BEuma-autori%C5%B3-%C4%AF-scen%C4%85.htm).

Tai, mano supratimu, yra viena iš svarbiausių prielaidų teigti, kad „valstybininkų klanas“ ir V.Pociūno žūtis yra dvi atskiros, beveik nesusijusios istorijos. Manau, kad galima manyti, jog „valstybininkų“ skandalas būtų įsibėgėjęs ir V.Pociūnui likus gyvam.

Dar daugiau, V.Pociūno žūtis šio skandalo ne tik nesustabdė, bet ir negalėjo sustabdyti. Čia matau silpniausią vietą teiginio, kad V.Pociūną „sutraiškė sistema“. Nežinau, kuo dar jis galėjo būti pavojingas, bet demaskavimas „sistemai“ V.Pociūno žūties metu jau tikrai nebegrėsė (arba buvo neišvengiamas – tai tas pats).

Demaskavimas tiesiog jau buvo prasidėjęs. V.Vasiliausko komentaras aiškiai liudija, kad nuomonė ar įsitikinimas (nesvarbu, ar teisingas) apie tamsiuose šešėliuose besislapstantį Albino Januškos vadovaujamą „valstybininkų klaną“ jau buvo susiformavę ir pradėti skleisti. Neneikime – apie A.Janušką tuomet žinojo ir kalbėjo visi, kas Vilniuje, kaip sakoma, „ką nors reiškė“.

Jei sutartume, kad apie „valstybininkus“ ir apie V.Pociūno žūtį reikia kalbėtis atskirai, tai galėtų būti gera visai šviežio pokalbio apie skandalą pradžia. Pokalbio, kuriame, tikėtina, išryškėtų visai kitos problemos nei įsivaizduojame. Pokalbio, kurio eigoje savo nuostabai atrastume, kad turime dėl ko sutarti ir kad iš tikrųjų nesame vieniši toje nematomoje kovoje už Lietuvą, kurios, nors tokios svarbios ir mūsų taip įnirtingai kovojamos, kiti žmonės, atrodytų, nė nepastebi.

Toks pokalbis reikalauja daug nuolankumo, sugebėjimo protu ir valia pažaboti jausmus, jei ne mylėti, tai bent gerbti savo oponentus, kilnumo ir net pasiaukojimo. Trumpai tariant, visų geriausių elito savybių. Tiesą sakant, galutinė „valstybininkų“ skandalo baigtis aiškiausiai parodys, ar elitas Lietuvoje tikrai yra.

2013-08-28

Kiek dar ožių reikės mūsų atpirkimui?

Bendrojo pagalbos centro vadovo Artūro Kedavičiaus pašalinimas iš tarnybos buvo rengiamas greitai ir nuosekliai [A.Kedavičius atsistatydino 2013 m. spalio mėn. po Panevėžio rajone įvykdyto sunkaus nusikaltimo, kurio aukos - jaunos merginos, nepavyko išgelbėti, nors ji paskambino į Bendrąjį pagalbos centrą.]. Nepalankus tarnybinis patikrinimas, ne mažiau nepalankių audito išvadų grėsmė, o kad, kaip sakoma, maža nepasirodytų ikiteisminį tyrimą dar pradėjo ir STT. Atsistatydinimas tik logiškas, blaivumą ir nuovoką liudijantis paskutinis akordas.

Sunku rimtai įvertinti paties A.Kedavičiaus ar BPC veiklą. Kol Dembavoje nebuvo nužudyta mergina, mes ne per daugiausiai ta veikla domėjomės. Gal tik sveikas protas vieną kitą išvadą gali padiktuoti.

Kas ką nors išmano apie biudžetą, tas žino, kad už 12 mln. litų per metus (toks, pasak A.Kedavičiaus, yra BPC biudžetas) gali išlaikyti tik nedidelę įstaigą. Jei įstaigai dar reikia rūpintis brangia įranga, tai joje arba labai nedaug darbuotojų, arba tų darbuotojų maži atlyginimai.

Jei leistumės į tokius apmąstymus giliau, tai tikriausiai prieš mus atsivertų bendra žavinga pagalbos tarnybų panorama, kuri priverstų stebėtis, kaip apskritai dar sulaukiame kokios nors pagalbos. Bet tai nėra didžiausia problema.

Jei valstybė išliks nepriklausoma, tai praeis dar daugiau metų, įvyks dar daugiau skambių nelaimių (neskambios nesiskaito – toks gyvenimas) ir pagalbos tarnybos sustiprės. Ne tik atskiri žmonės, bet ir politinė bendruomenė mokosi tik iš savo klaidų.

Iš savo asmeninės patirties, beje, galiu paliudyti, kad pagalbos tarnybų padėtis Lietuvoje jau yra gerokai pasitaisiusi.

Niekada nepamiršiu tos dienos, kai prieš maždaug penkiolika metų man paskambinus nuo vaikystės įsikaltu į galvą telefonu 02 automatinis atsakiklis paprašė „minutėlę palaukti“ ir nusprendė praskaidrinti mano (taigi, potencialiai bagažinėje vežamos aukos, o tikrovėje, ačiū Dievui, tik automobilių vagių nuskriausto žmogaus) nuotaiką žavingu klasikinės muzikos kūriniu.

Kur kas rimtesnė problema yra Lietuvos viešajame gyvenime vis dažniau pasikartojantis atpirkimo ožio scenarijus. Atpirkimo ožys dažnai minimas turint galvoje paprastą kaltės suvertimą kitam. Žurnalistinėje kalboje šis gyvūnas tapo politikų ir pareigūnų išsisukinėjimo ir atsakomybės vengimo simboliu.

Tačiau atpirkimo ožio siužetas, ypač dėl savo pasikartojimo pastarojo meto Lietuvoje, vertas šiek tiek gilesnių apmąstymų. Juk A.Kedavičius, pavyzdžiui, yra virto atpirkimo ožiu ne kokia simboline ar perkeltine, o konkrečia, galima sakyti, klasikine prasme.

Svarbiausia atpirkimo ožio savybė ta, kad paaukotas už kitų nuodėmes jis pats paradoksaliu būdu tampa nekaltas. Gali būti, kad šis paslaptingas teiginys skamba per daug „filosofiškai“. Bet jį galima greitai „nuleisti ant žemės“.

Labai paprasta: susiklosčius atpirkimo ožio situacijai, joje atsidūrusio žmogaus asmeninės savybės (įskaitant proto būklę, darbo pasiekimus, alkoholizmą ar jo nebuvimą – viską, kas susiję su konkrečiai su tuo žmogumi) praranda bet kokią reikšmę.

Pažvelkime dar „žemiškiau“ į konkretų A.Kedavičiaus atvejį. Jeigu A.Kedavičius iš tikrųjų blogai dirbo (net jei tai paaiškėjo tik dabar), tai dabar yra pats netinkamiausias momentas atleisti jį iš pareigų. Jis turėtų būti atleistas po gerų metų, jokiu būdu nesiejant atleidimo su vadinamąja Dembavos tragedija.

Tačiau A.Kedavičius buvo priverstas atsistatydinti (tai tas pats, kaip atleisti) dabar. Todėl jis tapo atpirkimo ožiu ir bus reikšmingas ir prisimenamas tik kaip toks. Dabar jau beprasmiška vieniems kitus įtikinėti, kad būta kitų svarbių priežasčių, dėl kurių A.Kedavičius neteko darbo. Jo atsistatydinimas nebeišskiriamai susijęs su per visą Lietuvą nuskambėjusia žmogžudyste, dėl kurios kažkokį neapibrėžtą sąžinės nerimą, atrodo, jaučiame mes visi.

Tas „mes visi“ atveria kitą labai svarbų atpirkimo ožio situacijos aspektą. Būtų paprasta ir net šiek tiek patrauklu matyti A.Kedavičiaus pasitraukimą kaip konkretaus vidaus reikalų ministro išeitį. Bet reikalas tas, kad neįmanoma būti ministro atpirkimo ožiu. Pati atpirkimo ožio samprata reiškia, kad atperkama visos politinės bendruomenės kaltė.

Ir vėl, pasakykim paprasčiau: A.Kedavičius atsistatydino dėl to, kad tai tinka mums visiems. Tai ne konkretaus ministro ar partijos, o visų mūsų pasirinkta išeitis.

Aišku, kad A.Kedavičiaus pašalinimas tinka ministrui, nes šiam ne tik nereikia pačiam atsakyti, bet jis dar gali ir pademonstruoti, kaip ryžtingai priima sunkius sprendimus ir valdo situacijas. Tačiau dėl beveik tų pačių priežasčių atpirkimo ožio išeitis tinka ir premjerui. Ir visai valdančiajai koalicijai.

Opozicijai visa ši situacija irgi tinka, nes nėra prie ko prikibti. Net jei būtų prie ko prikibti, opozicija nekibtų. Žmonės myli kovotojus su nusikaltėliais, o ne nusikaltėlių gynėjus. A.Kedavičiaus klausimas viešumoje kol kas neatskiriamas nuo įvykdytos žmogžudystės. Todėl tas, kas užstotų A.Kedavičių, neišvengiamai taptų žudikų gynėju ir netektų žmonių meilės.

Būtent dėl to neseniai atšaukti diplomatai opozicijai atrodė kaip atpirkimo ožiai, o A.Kedavičius taip neatrodo. Tikrojo atpirkimo ožio niekas neturi tokiu pavadinti – tai dar vienas šios būtybės paradoksas.

Kas sutartinai tinka politikams, turi tikti ir biurokratams. Matyt, tokia logika vadovosi valstybės institucijos, darniai rengusios A.Kedavičiaus aukojimą. Taip pat ir STT, kuri, beje, net nėra tiesiogiai pavaldi Vyriausybei.

Visa ši istorija taip pat puikiai tinka žiniasklaidai. Skambus įvykis, aiški drama, nuspėjama ir derama pabaiga. Vingiuotas A.Kedavičiaus kelias iš darbo puikiai užpildė vietą redaktoriams ir leido lengvai užsidirbti žurnalistams.

Stebėtojais likome tie, dėl kurių atpirkimo ožio aukojimas buvo surengtas. Galime save vadinti rinkėjais, skaitytojais ar piliečiais, bet čia tokių žodžių geriau vengti. Kas kalba apie rinkėjus, skaitytojus ar piliečius, visada kalba apie kitus, o ne apie save.

Verčiau stebėtoja vadinkime politinę bendruomenę, kuri nėra tokia aiški ir plati sąvoka, užtat, labiau asmeniška. Ne visi žmonės pajėgia mintimis aprėpti tipišką, bet sudėtingą A.Kedavičiaus atvejį. Ne visi mato už jo slypint didesnę problemą. Ne visi valstybės klausimą priima asmeniškai.

Bet kai kurie pajėgia ir viena, ir antra, ir trečia. Štai jie ir turėtų suprasti, kad vien savo tylėjimu jie jungiasi į dar vieną atpirkimo ožio istoriją. Ar ji tikrai būtina?

Aš asmeniškai manau, kad Lietuvai jau galėtų pakakti atpirkimo ožių. Kiekvienas toks atvejis leidžia išvengti akistatos su tikrąja problema – tai akivaizdu. Rečiau pabrėžiama, kad tokios akistatos išvengia ne demagogiški politikai ar jokio įsigilinimo nemėgstantys jų rinkėjai. Šie žmonės išsisuka nuo visų problemų be jokių atpirkimo ožių.

O atpirkimo ožio situacijoje nuo tikrųjų problemų išsisuka būtent tie, kurie viską mato ir supranta. Manydamas, kad bent šiek tiek tikrąją padėtį suprantu, leidžiu sau sakyti „mes“.

Būtent šitie „mes visi“, tikrai sąmoningi ir apsisprendę piliečiai, išsilavinę ir mąstantys žmonės, suvaidiname lemiamą vaidmenį atpirkimo ožių atveju, nes nerandame savyje jėgų padėtį pamatyti ir pasukti kitaip. Tai asmeniška.

Taip, mergina žuvo dar ir dėl to, kad nesulaukė pagalbos (nors didžiausi žmogžudystės kaltininkai visada yra žudikai; teisė neatsitiktinai tiek dėmesio skiria atsakomybės formoms ir laipsniams). Taip, tai akivaizdi pagalbos tarnybų nesėkmė (nors dar neaišku, kurios konkrečiai tarnybos; kaip neseniai priminė pagalbos skambučių centro veiklą pavaizdavęs Holivudo filmas, nei skambučio, nei vietos nustatymo nepakanka, kad žmogus būtų išgelbėtas).

Žodžiu, galima sakyti, kad mūsų valstybė nėra labai gerai pasiruošusi užtikrinti piliečių saugumą ir ši konkreti žmogžudystė ypač išryškino problemą.

Bet būtent dėl to manau, kad A.Kedavičius už šį nusikaltimą yra atsakingas ne labiau nei aš, paprastas Lietuvos pilietis. Jei A.Kedavičius dėl to turi atsistatydinti, tai man turėtų būti uždrausta balsuoti.

2013-10-24

Nerimtumo krizė

Viskas, kas įvyko šiandieninėje slaptos informacijos, žurnalistų ir jų garažų istorijoje buvo ne tik nuspėjama, bet ir labai tiksliai apskaičiuojama [Turimas galvoje 2013 m. rudenį pradėtas ikiteisminis tyrimas dėl galimo slaptos informacijos apie Rusijos ketinimus sukompromituoti Lietuvos Prezidentę paviešinimo. Tyrimą atlikusi STT apklausė keletą žinomų žurnalistų ir vykdė kratas jų darbe ir namuose.].

Žurnalistai vieni kitus gina visais gyvenimo atvejais, bent jau Lietuvoje. Galima svarstyti, kiek toks elgesys yra būdingas žurnalisto psichologijai apskritai, o kiek tai išskirtinis Lietuvos žurnalistų bruožas. Čia iškart prisiminčiau, kad šiek tiek rimtesnėje situacijoje su Edwardu Snowdenu kai kurie britų žurnalistai net labai aštriai kritikavo savo kolegas, padėjusius nutekinti informaciją iš JAV saugumo struktūrų.

Bet ne apie tai kalba. Gyvename Lietuvoje ir visi žinojome, kaip elgsis Lietuvos žurnalistai. Jei kadaise jie beveik rimtai mėgino spaudos laisve apgaubti labai savotiško laikraščio redaktorių Aurimą Drižių, tai buvo akivaizdu, kad dėl tokių tyliųjų žurnalistikos žvaigždžių kaip Jūratė Damulytė bus padaryta daug daugiau.

Kita vertus, teisėsaugos įstaigų veiksmai ir reakcijos buvo lygiai taip pat iš anksto aiškūs. Puolami žiniasklaidos policininkai ir saugumiečiai paprastai šoka į įstatymų apkasus, kuriuose išlieka teisūs ir saugūs, bet nepajėgia žurnalistams atsakyti jų pačių teritorijoje – viešojoje erdvėje.

Pagaliau, politikai taip pat visada elgiasi vienodai. Šįkart, kaip ir kitais atvejais, opozicija mūru stojo už žurnalistų teises, nes opozicijai visada pakeliui su žiniasklaida prieš valdžią. Valdžia, tuo tarpu, bando kiek įmanoma susimažinti siaurokai suprantamą institucinę ir asmeninę atsakomybę. Dėl to, tikėtina, tarnybiniais patikrinimais ir komisijų tyrimais pasireiškiantis rodymas pirštais vieni į kitus tik dar labiau įsibėgės.

Vis dėlto mane kaip situacijos stebėtoją visi šie iš anksto žinomi dalykai mažai jaudina. Nerimas kyla tuomet, kai Lietuvoje susiklosčiusią padėtį pabandau palyginti su kitomis panašiomis istorijomis ar net savotišku situacijos modeliu.

Demokratinėse valstybėse periodiškai pasikartoja dėl slaptos informacijos paviešinimo įvykstantys žvalgybos tarnybų, politikos ir žiniasklaidos susidūrimai. Juos spręsti dažnai tenka tokių bylų pakęsti negalinčiai teisėsaugai.

Tiems, kurie šiuo ir kitais panašiais atvejais, skuba apgailestauti dėl per menkos Lietuvos demokratijos ar net gąsdinti vieni kitus policine valstybe, reikėtų priminti, kad nedemokratinėse valstybėse slaptos informacijos paviešinimas nėra dilema ir nekelia diskusijų.

Nedemokratinėms valstybėms apskritai lengviau saugoti paslaptis, o jei jas sužino tie, kurie neturėtų žinoti, kaltieji greitai nustatomi ir efektyviai nubaudžiami.

Tuo tarpu demokratinėse valstybėse slaptos informacijos perdavimas žiniasklaidai sukelia ištisą dilemų grandinę. Tai labai rimtos situacijos, kurios dažniausiai išbando ne tiek bendrą kultūrą ar valstybės institucijų brandą, kiek konkrečių istorijos dalyvių asmenybes.

Pirmoji dilema iškyla paslaptis paviešinti nusprendusiam pareigūnui. Tai visada yra asmeninis pasirinkimas, kuris reiškia konfrontaciją su savo tarnyba. Mat jei pati tarnyba nori paviešinti kokią nors turimą informaciją, jai nereikia tekinti savo pačios dokumentų, paviešinti galima oficialiu pareiškimu arba vienu iš daugelio neoficialių metodų.

Kita vertus, kadangi slaptos informacijos paviešinimas sukelia didelę riziką pačiam viešintojui, tai labai retai padaro godūs ar ciniški žmonės. Tas, kas nori informaciją parduoti, dažniausiai randa geresnį pirkėją slaptajame pasaulyje negu žiniasklaidoje. Todėl paviešinimas paprastai prasideda nuo asmeninės pareigūno dramos. Vadovėlinis pavyzdys – vieno iš FTB vadovų žiniasklaidai atskleista Watergate‘o istorija.

Antroji dilema iškyla slaptą informaciją įgijusiam žurnalistui. Visų pirma, tas, kas mano, kad reikia paviešinti bet kokią gautą medžiagą, nėra geras žurnalistas. Antra, slaptą informaciją paviešinti nusprendęs žurnalistas aiškiai numato visus būsimus nemalonumus su teisėsauga. Šiuos nemalonumus visai nebūtinai kompensuoja puikus atlyginimas, kurio žurnalistas, savaime suprantama, gali tikėtis paviešinęs žvalgybos paslaptis.

Trečioji dilema kyla teisėsaugai ir konkrečiai teisėjui. Policijos veiksmai tokiose bylose dažnai yra iš anksto nulemti įstatymų. Tuo tarpu teisėjas, pareikalaudamas (nepareikalaudamas) atskleisti žurnalisto šaltinį, turi priimti tikrąjį sprendimą saugoti informacijos laisvę arba valstybės paslaptis. Toks sprendimas labai išryškina visus objektyvumo ir subjektyvumo niuansus, susijusius su užduotimi vykdyti teisingumą.

Jei teisėjas nusprendžia, kad informaciją žiniasklaidai perdavęs šaltinis turi būti atskleistas, dilema vėl grįžta pas žurnalistą. Pasirinkimas tarp bausmės ir šaltinio atskleidimo vis dar yra pasirinkimas. Ne kartą žurnalistai yra saugoję savo šaltinius net sėsdami į tikrą kalėjimą.

Kiekviena iš šių dilemų gali būti daug plačiau analizuojama atskirai. Iš pirmo žvilgsnio galėtų pasirodyti, kad būtent šias dilemas dabar sprendžia ir Lietuvos visuomenė. Tačiau, bent man, visa pastarųjų dviejų savaičių diskusija kažkodėl dvelkte dvelkia nerimtumu.

Bijau, kad tas nerimtumas ir yra tikroji šiuolaikinės Lietuvos problema, kurią nujaučiame slypint už daugelio tariamai dramatiškų istorijų.

Jei tik slaptoje pažymoje būtų paslapčių, jei tik koks nors saugumietis ar politikas nepaisydamas savęs išduotų paslaptis vardan tėvynės, jei tik Prezidentės padėtis iš tikrųjų bent kiek primintų Vytauto Landsbergio vaidmenį XX a. pabaigoje, mes turbūt pajėgtume rimtai įsijungti į diskusiją.

Tačiau nuolat abejodami kiekviena iš šių prielaidų galime tik gana vidutiniškai suvaidinti vadinamuosius socialinius vaidmenis – išpildyti tai, ko visi iš mūsų tikisi. Todėl žurnalistai kelia triukšmą, o teisėsaugininkai šoka į apkasus.

Vienintelis rimtas dalykas visoje šioje istorijoje, atrodo, yra vargšės J.Damulytės sveikata. Gaila kiekvieno, kas alpsta susidūręs su policija. Bet ypač gaila to, kuris taip nukenčia dėl nerimto reikalo.

Todėl ligoninėje atsidūrusi J.Damulytė neturėtų tapti pateisinimu dar aštresniems pasisakymams, esą štai prie ko priveda policinė valstybė. Tai priekaištas mums visiems ir tikrosios, išskirtinai demokratinės valstybės krizės pasekmė: kamuojami nuobodulio ir savotiškai užstrigę savo vaidmenyse mes priverčiame žmones rimtai kentėti dėl nerimtų priežasčių.

Gal ir nemalonu, bet sutikime: ne tik politikai ir ne tik žurnalistai pavertė Lietuvą dirbtinės įtampos ir vis labiau satyrą primenančių politinių trilerių šalimi. Dabar jau žinome, kad politika negali būti realybės šou – ji reikalauja per daug tikrų aukų ir net pats nerimtumas čia sukelia rimtas pasekmes.

Taip atsiskleidžia paskutinis paradoksas. Net ir nerimtai susiklosčiusi slaptos informacijos paviešinimo istorija išbando asmenybes. Tiesą sakant, nerimta istorija išbando daug daugiau asmenybių negu rimta.

Daryti tai, ko visi iš mūsų laukia, ar atvirkščiai, plaukti pasroviui ar prieš srovę taip pat yra labai asmeniškas pasirinkimas. Tai taip pat dilema – klausimas be teisingo atsakymo.

2013-11-20

Kodėl Lietuva yra Europa, o Rusija nėra?

„Lokika“ arba kodėl Rusija nėra Europos dalis, o Lietuva yra?

Miszka su Lokiu

Abu du tokiu

Lietuvių liaudies patarlė,
panaudota Prospero Merimee
novelės „Lokys“ epigrafui

Šiuolaikiniams Rusijos politikams atrodo labai svarbu visus pasaulyje įtikinti, kad Rusija yra Europos kultūros dalis. Vladimiras Putinas, pavyzdžiui, savo priešrinkiminiame straipsnyje rašė: „Rusija yra neatsiejama, organiška Didžiosios Europos - plačios europietiškos civilizacijos, dalis“. Panašių teiginių galima rasti daugybėje oficialių dokumentų ar atskirų politikų straipsnių. Tezes dažnai mėginama paremti argumentais apie didžiuosius rusų rašytojus ir kompozitorius, o tikrosios autorių mintys ir tikslai atskleidžiami išvedžiojimais, kad egzistuoja kažkoks „rusiškas“ Europos kultūros variantas, kuriame Putino tipo režimas – natūrali politinė santvarka. Suprask, tokia santvarka „rusiškoje“ Europoje esanti natūralesnė už demokratiją. Tačiau mus čia turėtų labiau dominti ne tiek akivaizdi Rusijos valdžios pretenzija būti supervalstybe ir „dalyvauti“ šiek tiek mitologinėje globalaus pasaulio lyderių kompanijoje, kiek problema, slypinti už šio kasdienybės fasado. Jei Rusija taip atkakliai kartoja esanti Europa, tai ji tikrai (dar) nėra Europos dalis. Tai žinome iš savo pačių patirties. Kai Lietuva tapo Europa, mes nustojome tai kartoti. Tačiau, grįžtant prie rusų, tie argumentai apie didžiuosius rašytojus skamba įtikinamai ar bent paveikiai, tiesa?

Apibrėžti kultūrą ar civilizaciją apskritai labai sudėtinga, tačiau turbūt galima be didesnių ginčų kalbėti apie kelis priklausymo kultūrai lygmenis. Politinė santvarka yra labai svarbi, nes valstybė ir toliau yra svarbiausia žmonių bendro gyvenimo forma, kuri mūsų gyvenimo būdą įtakoja labiau nei esame linkę pripažinti. Taip pat svarbi yra kasdienybė – europietis visoje Europoje jaučiasi kaip namuose, nesunkiai randa maisto ir buities reikmenų, lengvai orientuojasi, o sutikti žmonės savo apranga ar elgesiu tokį keliautoją gali nustebinti tik folkloro festivalyje. Dar vienas priklausymo kultūrai lygmuo, žinoma, yra intelektualinis. Iš esmės intelektualas kultūrai priklauso tada, kai ją kritikuoja. Kritikuoja plačiąja prasme – giria arba peikia, papildo svarbiomis mintimis ir panašiai. Kai intelektualas domisi svetima kultūra, ją pažįsta ar net ja žavisi, jis išlieka stebėtoju, o ne dalyviu. Šia prasme Vakarų orientalistai, žinoma, nėra Rytų kultūrų veikėjai.

Apie Rusijos politiką – ką ir bekalbėti... Kasdienybė – labai daug diskusijų keliantis klausimas. Kai kas tikriausiai pasakytų, kad kasdienybė šiandien jau baigia supanašėti visame pasaulyje, bet su tuo negaliu sutikti. Iš tiesų, visas pasaulis šiandien labiau nei bet kada yra pasirengęs šiltai priimti dosnų svečią vakarietį, bet europietis nesijaučia kaip namuose net Amerikoje, kuri taip pat nėra Europos dalis. Vis dėlto palikime kasdienybę keliautojams po Rusiją. Kaip ten su tais didžiaisiais rusų rašytojais?

Juos pasieksime, bet pirmiausia atkreipkime dėmesį į neegzistuojantį žmogų – tipišką rusų inteligentą (čia svarbu pažymėti, kad Rusijoje iš esmės nežinoma sąvoka „intelektualas“, o Europoje nevartojama „inteligentas“; tai galbūt yra diskusija dėl plonybių, bet dėsninga, kad maždaug XXI a. pradžioje Lietuvoje išnyko „inteligentas“ ir atsirado „intelektualas“). Lietuvos gyventojams jis gerai pažįstamas. Tai labai mandagus, net kuklus žmogus, dažnai esti barzdotas. Jis daug rūko ir kalba nepaprastai minkštu, bet kartu kontrastingu (sakyčiau – grubiai švelniu) balsu. Šio balso tariama rusų kalba turi keistą raminantį, net hipnotizuojantį poveikį. Joje nuolat skamba gelmė, ji tarsi įkūnija erudiciją. Žodžiu, jei inteligentai ar intelektualai būtų muzikos instrumentai, rusus galėtume lyginti su Stradivarijaus smuikais.

Taigi, šis malonus žmogus, kad ir kaip žiūrėsi, Europos kultūros nekritikuoja. Jis ją cituoja (dažnai gausiai ir iš atminties), bet tai visai kas kita. Priklausomai nuo padėties Rusijos kultūroje ir asmeninio nusistatymo rusų inteligentams Europa gali atrodyti žavi, kaip kaleidoskopas (kad ir kaip suksi, vis tiek gražus paveiksliukas išeina), viliojanti, kaip miražas, ar pavojinga, kaip užkratas, tačiau jiems tai visada yra kita, svetima kultūra. Inteligentai visada kalba apie Rusiją ir Europą.

Taip kalbėjo ir didieji rašytojai. Gogolis, Čechovas, Dostojevskis ir kiti mėgiami postringavimų apie „rusišką“ Europą personažai rašė ir kalbėjo apie Rusiją. Jie kritikavo Rusijos kultūrą. Žinoma, Europą ir Rusiją nuo seniausių laikų siejo krikščionybė, todėl galima rasti kultūrinių bendrumų. „Nusikaltimas ir bausmė“ galėtų būti pavadintas, sakykime, krikščioniškosios civilizacijos romanu. Tačiau labai plačiai žiūrint jis artimas ir žydų kultūrai, taip kultūrų atskyrimas prarastų bet kokią prasmę. Tuo tarpu „Nusikaltimas ir bausmė“, jei jau pradėjome, greičiau yra išimtis Dostojevskio kūryboje, kurioje pačios svarbiausios temos – išimtinai rusiškos. Tam patvirtinti nėra geresnio pavyzdžio už „Idiotą“. Jurodivo figūra turbūt aiškiausiai ir griežčiausiai atskiria Europos ir Rusijos krikščionybę.

Apskritai Rusijos XIX a. (visi Rusijos „didieji“ yra XIX a. kultūros veikėjai) yra fenomenas, kažkuo panašus į Lietuvos Baroką. Abiem atvejais pastebimas priartėjimas prie Europos. Tačiau tai iš tikrųjų yra ne žengimas į Europą, o mėginimas kuo daugiau Europos parsivežti namo. Juk būtent tai darė Petras I ir jo įpėdiniai. Jie vežėsi europietiškas technologijas, architektūrą, maistą, aprangą, muziką, šokius, net prancūzų kalbą, o vis tiek išliko rusai. Manote, kad lietuviškas Barokas – tai visai kas kita, kad LDK buvo pažangiausia daugiakultūrinė Europos valstybė? Šiek tiek pavojinga taip manyti, nes galime sukurti pasakojimą apie neva buvusią ypatingo tipo „lietuvišką“ Europą, o tai jau būtų labai rusiška. Sutikčiau su teiginiu, kad Lietuvos santykis su Europa visada buvo kitoks nei Rusijos, ir būtų galima atskirai diskutuoti, kiek ir kada Europoje atsirado Lietuvos. Tačiau nepagrįstą entuziazmą visada verta numalšinti, prisimenant XIX a. parašytą Prospero Merimee novelę „Lokis“. Šioje siaubo istorijoje pasakojama apie Lietuvos miškuose užaugusį pusiau žmogų, pusiau lokį. Tai labai aiškus paliudijimas, kad Merimee laikais Lietuva (kaip ir, be jokios abejonės, Rusija) europiečiams buvo lokių žemė. Lietuva buvo (o Rusija ir tebėra) lokių žemė tokia pat tiesiogine prasme, kaip Afrika šiuolaikiniams nuotykių ieškotojams (taip pat ir lietuviams – pvz., Antanui Bosui) vis dar yra liūtų žemė. Hic sunt leones, kaip rašydavo senieji Europos kartografai.

Vis dėlto Lietuvoje nuo to laiko įvyko keletas esminių pokyčių. Visų pirma, išnyko lokiai. Žinoma, į tai galima su šypsena pažvelgti kaip į simbolį, tačiau įmanoma tai interpretuoti ir kaip geopolitinį faktą. Mąstant istoriškai nesunku pastebėti, kad lokiai su Europos kultūra nesuderinami. Jiems reikalingos didelės erdvės, jie mėgsta žmonių gaminamą maistą (kurio randa, žinoma, ne virtuvėje, o, pvz., šiukšlių savartynuose), todėl tampa lengvu medžiotojų grobiu. O žmonės, beje, mėgsta lokius medžioti ir šiais, sakytum, buitiniais argumentais galima pagrįsti skambų teiginį, kad lokių paplitimas Europoje yra geopolitinis (o gal biopolitinis ar biokultūrinis) veiksnys. Kuo daugiau lokių, tuo mažiau Europos kultūros ir atvirkščiai. Didžiojoje Britanijoje lokių nebėra nuo XI a., o kitose senosiose Europos valstybėse jie išliko tik tokiose vietose, kurių neįmanoma civilizuoti, visų pirma, kalnuose. Nenuostabu, kad lokių nuosekliai daugėja pereinant į tokius abejotino europietiškumo regionus kaip Balkanai ar Ukraina. Beje ši analizė verčia įtariai pažvelgti į mūsų kaimynes Latviją ir Baltarusiją, kuriose vis dar pasitaiko lokių, nors šių valstybių gamta lokio ir žmogaus susidūrimui tokia pat palanki, kaip Lietuvos. Na, o Rusijoje gyvena maždaug 120 000 iš maždaug 200 000 visame pasaulyje gyvenančių rudųjų lokių. Tai tiek „lokikos“.

Tai, kad paskutinis lokys Lietuvoje buvo sumedžiotas XIX a. pabaigoje prasidėjus tautiniam atgimimui yra, manyčiau, tiek pat neatsitiktinis dalykas, kiek ir tai, kad Jurijų Borisovą įdarbinęs Rolandas Paksas susiejo save su lokius garbinančiu Žemaitijos pogrindžiu. Mat tautinis atgimimas buvo kitas svarbus Lietuvos žingsnis į Europą. Nenuostabu, kad Lietuvos tautinis atgimimas įvairiais keistais aspektais buvo rusiškas (lokių žemes visada siejo savotiškas artumo jausmas, kurio iliuzija gyva dar ir šiandien). Daug įdomiau, kad tas atgimimas, turėjęs sentimentų Rusijai ir nusigrežęs nuo europietiškos Lenkijos, vis dėlto užsibaigė labai europietišku įvykiu – tautinės valstybės nepriklausomybės paskelbimu.

Tautos suverenitetas įvedė Lietuvą į Europos politinę bendriją. Daugelis Lietuvos problemų nuo tada tapo europietiškomis problemomis – tauta, laisvė, demokratijos likimas, konstitucinė teisė, valstybės ir Bažnyčios santykis. Tai savaime vedė prie to, kad Lietuvos intelektualai Europos kultūra jau ne vien domėjosi kaip stebėtojai, bet kritikavo ją kaip savą kultūrą. Būtent tuo mus džiugina Antanas Maceina, Stasys Šalkauskis ar Mykolas Riomeris. Žinoma, apie tarpukario Lietuvą, kaip kultūrine prasme Europos valstybę, tenka kalbėti su išlygomis, bet tai jau buvo pradžia.

Na, o XX a. pabaigoje paaiškėjo, kad Lietuvos įsijungimas į Europą yra natūralus ir neišvengiamas. Sovietmetis, jei suprasime jį kaip per karą ir pasipriešinimą įvykusį kultūrinį išsiskyrimą su Rusija, tam taip pat turėjo įtakos. Jau minėta politinės santvarkos reikšmė kultūrinei bendrystei, todėl įstojimas į ES buvo toli gražu ne simbolinis Lietuvos žingsnis. Jis gal net buvo svarbesnis pačiai Europai. Kultūros vienovę aiškiai paliudijo ir greita sąvokos „Rytų Europa“ mirtis, nes iš tikrųjų niekada nebuvo jokios Rytų nei Vakarų Europos. Ne vakariečiai buvo naivūs, sakydami, kad Europa yra viena, o mes patys tuomet dar ne viską aiškiai supratome. Europa yra viena, tai supranti tik jon patekęs.

Tuo tarpu Rusijoje klesti lokiai, tauta nėra suvereni, o mąslus barzdotas inteligentas vis dar nepakeitė savo laikysenos. Ar Rusija kada nors taps Europos dalimi – tai nelabai nuo mūsų priklauso ir tik labai menka prasme tai yra mūsų reikalas. Daug svarbesnis mūsų interesas – suvokti, kaip smarkiai pagaliau pasibaigusi Lietuvos europeizacija pakeitė mūsų kultūrinį santykį su Rusija. Kai šiandien gręžiamės (nesvarbu – vykstame turistauti ar planuojame verslą) į Rusiją, mes jau esame europiečiai, keliaujantys į lokių žemę. Ten vyksta daugybė dalykų, kurie gali būti mums nesuprantami, stebinantys ar net šokiruojantys.

2012-04-18

Kitaip tu Rusiją prarasi...

„Svarbiausia Europos užduotis – neprarasti Rusijos“. Ši Lietuvos ambasadoriaus Ukrainoje Petro Vaitiekūno viename renginyje pasakyta tezė gana tiksliai reziumuoja Pereinamųjų demokratijų projekto vadovo Bruce Jackson išvadas išdėstytas straipsnyje „Posovietinė prieblanda“ („The Post-Soviet Twilight“ // http://www.hoover.org/publications/policy-review/article/139291). Kadangi pastaruoju metu šios mintys vis garsiau suskamba Lietuvos ir ES politikos kontekste, jos nusipelno atidesnio žvilgsnio ir rimtesnio apmąstymo.

Reikia pripažinti, kad Jackson tikrai yra vienas iš blaiviausių vadinamosios Rytų erdvės analitikų. Jam pavyko ne tik pakartoti jau beviltiškai pasenusį teiginį, kad Vakarai nesupranta Rytų, bet ir rasti metaforą, kuri leidžia vakarietiškam protui bent šiek tiek realistiškiau interpretuoti įvykius Rusijoje ir aplink ją. Jackson palygino posovietinę erdvę su padėtimi, susiklosčiusia žlugus Romos imperijai. Esą dabar, kaip ir anuomet, esama daugelio pretendentų perimti buvusios imperijos teises ir vaidmenį, tačiau iš tikrųjų imperijos vietoje kuriasi naujos, dažnai labai keistos karalystės. Toks palyginimas turbūt atitiktų ne visų istorikų skonį, bet jis tikrai arčiau realybės negu Vakarus išvarginusi besiskleidžiančios (ir niekaip neišsiskleidžiančios) demokratijos vizija.

Kitas labai svarbus Jackson žingsnis – tai jo nedrąsiai dedamas taškas posovietinio „perėjimo“ (į Vakarus, Europą, demokratiją, laisvą rinką ar dar ką nors) istorijoje. Autorius pats to nepasako, tačiau tarp eilučių nesunku perskaityti mintį, kad posovietinis pasaulis nėra vien laikinas nemalonumas. Tai nauja realybė, su kuria tenka gyventi būtent kaip su tokia – atsižvelgiant į konkrečias jos apraiškas, o ne vien matant būsimą pasaulį po jos. Kas nors kiek domisi šiuolaikine Vakarų politine mintimi, žino, kokį radikalų lūžį ženklina šis Jacksono posūkis. Nuo naujos tikrovės pripažinimo gali prasidėti ir nauja, tikėkimės, sėkmingesnė vakarietiška Rytų politika.

Tačiau pačiam Jackson, vis dėlto, nepavyksta visai išsivaduoti iš dvidešimtojo amžiaus mąstymo apie Rytus. Svarbiausias klausimas, kurį jam kelia posovietinė prieblanda yra toks: ką Vakarai padarė ne taip? Ir, atitinkamai, ką jie turėtų daryti? Kaip, kalbant paties autoriaus žodžiais, „mes galėjome taip prastai tvarkytis su Rusija ir Ukraina“ (Jackson vartoja anglišką žodį „handle“, kurį šiuo atveju turbūt tiksliausia būtų versti kaip „suvaldyti“)?

Į šiuos klausimus kaip tik ir atsako visiškai logiška „Rusijos nepraradimo“ teorija. Jackson tvirtina, kad Rusija (jis kalba ir apie Ukrainą, ir apie kitas posovietines valstybes, bet Rusija mums čia pati įdomiausia) balansuoja ant didžiulės ekonominės krizės ribos. Jei tokiai krizei leistume kilti, tai ji esą suduotų baisų smūgį pirmiausia Europai, o per ją ir JAV. Todėl, Jackson nuomone, Vakarų politikai gali būti privesti prie paradoksalių sprendimų: gelbėti nuo žlugimo „Gazprom“, su kuriuo patys bylinėjasi ir pan.

Būtent šioje vietoje Jackson pateikiama Vakarų politikos analizė ir kartu vizija pradeda priminti eilėraštuką iš mano vaikystėje pamėgtos anglų pasakos. Jis skambėjo taip:

Drąsiau drąsiau, tik ne per drąsiai.
Kitaip tu galvą greit prarasi.

Jackson vakariečiams politikams tarsi mėgina pasakyti taip:

Drąsiau drąsiau, tik ne per drąsiai,
Kitaip tu Rusiją prarasi.

Šio motyvo logika labai suprantama. Todėl suprantamas ir jo patrauklumas. Iš tikrųjų, kuo mums grėstų didžiulė ekonominė krizė Rusijoje? Tikriausiai būtų labai blogai. Žinoma, reikia stengtis to išvengti. Tiek, kiek įmanoma. Tačiau būtent „įmanoma“ ir yra tikrasis Vakarų politikos klausimas. Jackson visai teisingai pavaizdavo, kad iki šiol Vakarai siekė Rytuose to, kas nebuvo įmanoma. Bet ar pats Jackson tikrai siūlo įmanomą alternatyvą? Ar jo „klestinčios prieblandos Rusijos“ vizija yra realesnė už „demokratinės Rusijos“ viziją?

Politikoje tenka susitaikyti su tuo, kad žmonės labai atkakliai daro tai ir siekia to, ko nori. To, ko nori jie, o ne to, ko nori tu. Jei jie kartais nori ko nors kito nei tu pats, gali mėginti jiems sukliudyti. Bet beveik neįmanoma padaryti taip, kad žmonės norėtų ko nors kito nei jie iš tiesų nori. Net jeigu jie patys nežino, ko nori.

Vienintelis aiškiai matomas Rusijos politinės bendruomenės noras yra būti, atsiprašant, rakštimi Vakarų užpakalyje. Tuo Rusija ir yra. Visa kita yra mažiau aiškūs norai. Putinas galbūt nori būti caru. Vadinamieji oligarchai tikriausiai nori kaupti turtus sau ir kartu nebūti nužudyti nei konkurentų, nei specialiųjų tarnybų. Specialiųjų tarnybų vadovai nori išsaugoti savo „specialų“ statusą, kurio negali būti be valstybės, ir kartu kaupti turtus sau. Kariuomenė nori kariauti tokius karus, kuriuose galėtų gerai paplėšikauti. Maskvos gatvėse susirenkančių protestuotojų norai, turbūt, dar įvairesni: vieni nori daugiau pinigų, kiti – galimybės publikuotis Vakarų spaudoje, treti, pavyzdžiui, laimėti Euroviziją. Bendras šių norų paveikslas gal iš tikrųjų atitinka „prieblandos Rusijos“ sąvoką, bet labai sunku įsivaizduoti, kaip tokia Rusija galėtų tapti dar ir „klestinčia“.

Jeigu Rusija užsinorėtų ko nors gražesnio, pavyzdžiui, tapti klestinčia Europos valstybe, ji galėtų to pasiekti. Rusijai šiandien, kaip ir anksčiau, atviros durys į Europą, tik niekas jos pro tas duris neįvilks. Nei kaip demokratijos, nei kaip „prieblandos Rusijos“.

Buvo laikas, kai Rusija labai norėjo patekti į Europą. Norėjo iš paskutiniųjų ir dėjo milžiniškas pastangas. Stengėsi ir valstybė, ir politinė bendruomenė, ir net daugelis rusų asmeniškai. Kai kurios pastangos buvo gana komiškos, kaip rusų elito pusiau prancūziški pokalbiai. Negalima sakyti, kad iš to nieko neišėjo. Kad ir kaip lietuviui būtų sunku tai pripažinti, Rusija niekada nebuvo taip arti Europos kaip XIX a.

Beje, kaip tik šį laikotarpį tikriausiai pasąmoningai prisimena tie, kurie sako, kad Rusija visada buvo svarbi Europos dalis. Ne visada, o kurį laiką tikrai buvo. Bet taip buvo ne todėl, kad tuometinės Europos politikai sėkmingai Rusiją „suvaldė“, o todėl, kad ji pati to norėjo.

Bijau, kad susitaikymas su nauja Rusijos realybe bus gilesnis ir skausmingesnis nei mano Jackson. Teks susitaikyti ne tik su abstrakčiais „procesais“ Rusijoje, bet su konkrečiais jos žmonių norais. Ir teks sugalvoti, kaip ginti savo vakarietiškus interesus būtent tokių rusų ir Rusijos norų kontekste.

Kažkodėl nujaučiu, kad naujos vakarietiškos Rytų politikos galimybė yra visų pirma susijusi su konkrečių Vakarų interesų Rytuose išskyrimu ir apibrėžimu. Svarbus ne abstraktus „stabilumo regione“ siekis, svarbu labai konkrečiai atsakyti, ko nori Rusijoje ar santykiuose su Rusija pasiekti konkrečios Vakarų valstybės, ypač Europos valstybės. Tik šiems interesams aiškiai išryškėjus, išryškės ir bendresnė ar atskiresnė Europos ir Vakarų politika Rusijos atžvilgiu.

Lietuvai šioje politikoje aiškiai teks dirbti daugiau negu daugeliui kitų. Mes turime labai daug interesų, susijusių su Rusija, kuriuos, beje, irgi nepakenktų konkrečiau suprasti ir įvardyti (pavyzdžiui, jei tikrai didžiausias mūsų noras yra pigiai mokėti už šildymą, tai geriausia prie Rusijos prisijungti; prisijungimas turėtų savo kainą, bet šildymas atpigtų – paklauskite baltarusių). Todėl neįmanoma atsikratyti įkyrios baigiamosios minties, kad kol kiti dar tik pradeda svarstyti „Rusijos nepraradimo“ problemą, mes jau turėtume būti visų priešakyje „stumdami“ labai konkrečius projektus ir siekdami labai konkrečių sprendimų. Nes dėl vieno galime būti tikri – mes artimiausiu metu Rusijos tikrai neprarasime.

2013-04-10

Gangsteriai džentelmenų klube. Kelios pastabos apie Rytų partnerystę

Taigi, Lietuvos pirmininkavimas ES Tarybai prasideda [Tekstas parašytas 2013 m. vasarą.]. Lietuva sako, kad pirmininkavimo prioritetas bus Rytų partnerystė. Savo ruožtu, pačios Rytų partnerystės prioritetas yra Asociacijos sutartis su Ukraina. Būtent to, kaip spėja daugelis analitikų, Lietuva sieks kaip rudenį įvyksiančio ES viršūnių susitikimo Vilniuje rezultato.

Reikia pripažinti, kad ES plėtra į Rytus ir konkrečiai Ukrainos įtraukimas į „ES orbitą“ tikrai nėra pačios prasčiausios politinės idėjos. Ypač neprastos jos buvo tada, kai gimė – maždaug prieš dešimtmetį. Taigi, šis tekstas tikrai nėra skirtas prezidento Valdo Adamkaus vykdytai Lietuvos politikai Ukrainos ar Gruzijos atžvilgiu kritikuoti.

Vis dėlto reikia pripažinti, kad per tą dešimtmetį spėjo pakisti ir tarptautinė padėtis, ir ES, ir mūsų pačių savivoka. Yra pagrindo į Rytus pažvelgti nauju žvilgsniu – tik tą noriu pasakyti.

Tai pasakius, kam mums ta Ukraina? Tam, kas mąsto geopolitiškai sekdamas Zbigniew Brzezinski, tikriausiai, net pats klausimas gali skambėti išdavikiškai. Z.Brzezinksi visai tiksliai pastebėjo, kad Rusija be Ukrainos negali būti imperija Europoje. Bet netrukus jis buvo suprastas atvirkščiai – kad Europa be Ukrainos (o gal ir be Rusijos) negalima. Maždaug tokia geopolitine idėja savo pirmąjį narystės ES dešimtmetį vadovavosi Lietuva.

Ši idėja nėra teisinga, nes Europa gali būti ne tik be Ukrainos ar Rusijos, bet ir be Lietuvos ar net Lenkijos. Tai, kad mes priklausome ES, nulėmė ne tiek kažkieno geopolitiniai interesai, kiek mūsų pačių labai konkretus XX a. politinis interesas.

Europa pirmiausia yra Vokietijoje ir Prancūzijoje – šito niekada neturėtume pamiršti. Jei tikrai norėsime ir toliau būti Europoje, mums reikės mąstyti ir gyventi kartu su Europa. Turėsime pažinti Europą taip giliai, kad ji taptų mūsų pačių tapatybės dalimi, net jei tai reikštų atsisveikinimą su tam tikrais praeities įsitikinimais. Mes turime ką duoti Europai, bet tai nereiškia, kad ji neturi ko duoti mums.

Šiuo požiūriu klausimas, kam ta Ukraina, yra ne tik pagrįstas, bet ir toks, į kurį būtina atsakyti, gal net ne kartą, gal net periodiškai. Neapsigaukime – tai mes (visų pirma, Lenkija ir Lietuva) įtikinome ES, kad jai Ukraina reikalinga. Todėl esame už tai šiek tiek atsakingi ir turėtume nepraleisti progos peržiūrėti savo poziciją.

Man regis, mes pradėjome savo „žygį į Rytus“ būdami slapta įsitikinę, kad ES – imperija, jei ne esama, tai būsima. Tuomet daug svajota apie augančią vienybę, skambėjo garsūs šūkiai apie ES kaip globalaus pasaulio veikėją ir pan. Todėl visai pagrįstai atrodė, kad ES pradės veikti kaip imperija – aktyviai keis pasaulį aplink save.

Būtent tai, o ne karinė galia yra skiriamasis imperijos bruožas. Imperialistai drąsiai peržengia sienas, aptinka už jų chaosą, jį sutvarko ir stato naujas sienas. Argi ne taip Lietuvos elitas matė Ukrainos reikalą? Kiek tai buvo susiję su pačios Lietuvos politine savivoka, su Gintaro Beresnevičiaus idėjomis ir su tam tikru požiūriu į LDK istoriją – atskiras klausimas. Tai, ką čia sakau, norisi pakartoti, nėra kritika, o tik analizė.

Šiandien mums palengva aiškėja, kad ES nėra imperija (net ta prasme, kurią JAV galima neįžeidžiant vadinti imperija). Ji daug labiau primena džentelmenų klubą. O tai yra visiškai kito tipo politinė būklė.

Kaip man taikliai paaiškino vienas džentelmenas, svarbiausias bet kurio klubo tikslas yra būti. Tai visai nebūtinai blogas tikslas (pačiam klubui būna net labai gera būti) ir nereikia manyti, kad jis lengvai pasiekiamas.

Kiekvieno klubo nariai turi įvairiausių interesų, kiekviename klube kyla keisčiausių sumanymų ir labai dažnai kas nors siekia klubą paversti kažkuo kitu (įmone, profsąjunga, viešbučiu, lošimo namais ar, kodėl ne, imperija). Sėkmingai veikia tie klubai, kuriems pavyksta neišsižadėti savo prigimties ir atkakliai būti. Iš to, ką šiandien matome, labai panašu, kad ES yra būtent sėkmingai veikiantis džentelmenų klubas. Tokia tapatybė, tiesą sakant, gal net savaime plaukia iš pačios Europos kultūros.

Tačiau klubas labai smarkiai skiriasi nuo imperijos modelio tuo, kad nesiekia keisti savo aplinkos. Klubas yra labai susitelkęs į save, jis nuolat siekia būti savimi ir į aplinkinį pasaulį žiūri tik per save. Todėl Rytų partnerystė Europos klubui yra visai kitoks klausimas negu Europos imperijai.

Jei ES - džentelmenų klubas, tai posovietinė erdvė - gangsterių teritorija. Čia svarbus ne teisėtumo aspektas, o radikalūs kultūros ir pačios teisės sampratos skirtumai. Jei už didžiulio klubo lango atsiveria gangsterių pasaulis, tai galimi du tolesnės raidos scenarijai.

Vienas scenarijus prasideda, kai gangsteris ilgesingai pažvelgia pro langą į klubo vidų ir nusprendžia, kad jis ne blogesnis, ne mažiau turtingas ir puikiausiai galėtų tapti klubo nariu. Tuomet jis pasisiūna padorų kostiumą, susišukuoja ir po kelių nepavykusių bandymų patenka į klubo vidų. Gangsteris jaučiasi pakylėtas, nes džentelmenai su juo aptaria rimtus reikalus. Kai pritrūksta pinigų, gangsteriui, žinoma, tenka išeiti į lauką ir truputį paplėšikauti, bet klube jis vaidina nesąs gangsteris, o kiti džentelmenai taip pat vaidina, kad gangsteris nėra gangsteris.

Maždaug taip Rusija pateko į Europą XIX a. Tačiau XXI a., atrodo, regime visai kitą scenarijų. Nuobodžiaujantys džentelmenai patys vis dažniau pro klubo langus žvalgosi į gangsterius, pavydėdami šiems tariamos laisvės. Kokia egzotika, kaip šauniai jie žudo ir plėšikauja, o mes čia tik drybsome susmukę foteliuose. Taip palengva pradeda formuotis idėja pasikviesti gangsterį (galų gale tą pačią Rusiją, nes Rytų partnerystės klausimas neatsiejamas nuo Rusijos) į vidų. Jei ne kaip narį, tai kaip svečią – gal papasakos apie savo nuotykius ir pagyvins apsunkusią klubo atmosferą.

Bet kuris režisierius pažins, kad tai nebloga pradžia tragedijai. Gangsteris, žinoma, pagyvintų džentelmenų klubo atmosferą, tik ne visai taip, kaip tikisi džentelmenai. Galimą istorijos pabaigą palikime vaizduotei, bet manau, kad geras režisierius turėtų siekti kokio nors mirtino finalo.

Būtent antrojo scenarijaus kontekste Lietuva šiandien yra tas klubo narys, kuris ragina atidaryti duris ir eiti pažaisti gangsterių žaidimų. Ar tai tikrai tinkama laikysena, jei galvojame pirmiausia apie klubą (gali būti, kad su Ukrainos pritraukimu yra susiję kai kurie pačios Lietuvos interesai, bet tai atskiras klausimas)?

Ar neturėtume, kaip tik dėl savo ypatingos patirties, būti tie, kurie pasakytų kitiems nuobodžiaujantiems džentelmenams, kad vaizdai už lango yra bjaurūs ir iš arti jiems nepatiktų? Ar ne mes, vardan narystės klube daug iškentę, turėtume pirmieji pareikšti, jog kiekvienas potencialus naujas narys privalo labai norėti ir labai smarkiai stengtis, kad patektų į klubą?

Ar ne laikas ir savo bičiuliams Rytuose atsakyti Arūno Valinsko fraze „Jeigu taip, tai nafik“? Jei per dešimt metų nesugebėjote apsispręsti, ko norite, tai kapstykitės patys (beje dešimtmetis – labai geras matas; maždaug per tiek laiko į ES įstojo Lietuva ir kitos Rytų Europos valstybės – nes tikrai stengėsi ir tikrai norėjo). Juk gangsterio net perrengti ir sušukuoti negali niekas kitas, tik jis pats. Kitaip išeis Frankenšteinas arba „Šuns širdis 2“.

Trumpai tariant, radikaliai ir iš esmės iškėlus Rytų partnerystės klausimą, tampa aišku, kad visos šios temos sąvokos jau prarado savo pirminę reikšmę. Nebe ta Lietuva bando atvesti į, matyt, klaidingai suvoktą Europą visiškai kitokią Ukrainą. Ar tikrai kas nors žino, kam to reikia?

2013-07-04

Kieno ginklas yra „Gazprom“?

Jei būčiau Lietuvos premjero patarėjas (nesisiūlau), tai surizikuočiau patarti, kad jokiu būdu per derybas nenusileistų „Gazprom“. Ne todėl, kad Lietuva yra galinga valstybė, turinti už savo pečių ES ir galinti rimtai susiimti su „dujų milžinu“. Tiesiog dabar ne laikas nusileisti „Gazprom“ nepriklausomai nuo to, kaip jį vertini – kaip milžiną ar kaip nykštuką.

2013 m. pavasarį Vokietijos energetikos koncernas Rheinisch-Westfaelisches Elektrizitaetswerk (RWE) dar padidino dujų tiekimo Ukrainai per atbuliniu režimu veikiančius Vengrijos ir Lenkijos dujotekius apimtis.

Specialistų vertinimu, bent dalį tiekiamų dujų RWE perka iš „Gazprom“. Kadangi „Gazprom“ nustatytos dujų kainos Ukrainai ir Vokietijai smarkiai skiriasi, tai RWE parduoda Ukrainai brangiau negu perka pats, bet vis tiek pigiau negu „Gazprom“. Trumpai tariant, tai visiems apsimoka (ypač dėl to, kad „Gazprom“ verčia savo partnerius Vakaruose pirkti didesnius kiekius dujų nei šiems reikia). Išskyrus, žinoma, „Gazprom“.

Dujų tiekimo atgal į Ukrainą projektas dar tik prasidėjo. Norint jį išplėsti, reikėtų įjungti ypač dideles dujų apimtis galinčius pernešti Slovakijos dujotekius. Slovakija kol kas dvejoja, mėgindama teisingai apskaičiuoti santykius su Europa ir Rusija.

Be to, „Gazprom“ bando ir toliau bandys visais būdais užginčyti Europos įmonių teisę vykdyti panašius projektus. Nepaisant to, dujų sugrįžimas į Ukrainą iš Vakarų aiškiai primena, kad jei Europoje ir vyksta koks nors „dujų karas“, tai jo fronto linijos taip išsilygino, kad šiuo metu visos perspektyvos yra įmanomos.

Prisimenate tą baisų paveikslą: „Gazprom“ pastato dujotekį „Nord Stream“ tiesiai į Vokietiją, aplenkia Baltijos valstybes ir jas padaro energetinėmis įkaitėmis. Šiandien galima taip pat sėkmingai piešti labiau komišką nei tragišką vaizdą: „Gazprom“ pagal karo logiką pripumpuoja į Vokietiją daug pigių dujų, kurias Vokietijos įmonės pagal verslo logiką gražina atgal.

Kad ir kokios būtų ateities perspektyvos, jau šiandien aišku, kad Europos rinka tampa nepalanki „Gazprom“ būtent dėl agresyvios šio koncerno strategijos, kuri niekam nebėra paslaptis. Taigi, jei „Gazprom“ yra Vladimiro Putino ginklas, tai šūvis grįžta rikošetu. Arba senoviškai: kaip šauksi, taip atsilieps.

Juk tik maždaug nuo 2006 m. (gal simboliškiau būtų sakyti: nuo tada, kai Gerhardas Schroederis padarė Vokietiją „Gazprom“ sąjungininke statant „Nord Stream“ dujotekį) Vakarų valstybių politikai, analitikai, žurnalistai ir specialistai rimtai susirūpino energetikos saugumo ir rusiškų dujų skaidrumo problemomis.

Turbūt svarbiausias šio rūpesčio rezultatas buvo ES Trečiasis energetikos paketas, kurio griežčiausia versija (ją pasirinko Lietuva) numato visišką dujų gamybos ir paskirstymo nuosavybės atskyrimą. Tai reiškia, kad „Gazprom“, kuris išgauna dujas, negali tuo pat metu kontroliuoti jų paskirstymo vartotojams Lietuvos ar kitos valstybės viduje.

Dar labiau „Gazprom“ padėtį apsunkino maždaug prieš metus pradėtas Europos komisijos tyrimas dėl galimo „dujų milžino“ piktnaudžiavimo padėtimi rinkoje ir konkurencijos taisyklių pažeidimų.

Šiuo metu jau esama požymių, jog „Gazprom“ rikošetas iš tikrųjų užsibaigė ir grįžo iki pat Rusijos. Galima įtarti, kad pats V.Putinas jau ieško naujų ginklų. Vasarą buvo paskelbta, kad Rusija ketina leisti ne tik „Gazprom“, bet ir kitoms įmonėms eksportuoti suskystintas dujas. Analitikų nuomone, toks sprendimas būtų labiausiai naudingas dujų gamybos kompanijai „Novatek“, kurios vienas iš savininkų – pagarsėjęs V.Putino jaunystės draugas Genadijus Tymčenko.

„Novatek“ pozicijas stiprina ir tai, kad Kinijos nacionalinė naftos korporacija sutiko dalyvauti svarbiausiame „Novatek“ suskystintų dujų gamybos projekte „Yamal LNG“. Tai gali būti vienas iš požymių, kad „Novatek“ perspektyvos yra tikros ir „Gazprom“ padėtis Rusijoje taps vis keistesnė.

Visa tai vyksta tokiame tarptautinės politikos fone, kuriame menkstanti Rusijos reikšmė darosi vis akivaizdesnė. Neseniai JAV prezidentas Barackas Obama atšaukė rugsėjo pradžioje planuotą susitikimą su Vladimiru Putinu.

Amerikiečių analitikai primena, kad paskutinį kartą Sovietų Sąjungos ir JAV viršūnių susitikimas buvo atšauktas prieš 50 metų. Tiksliau – 1960 m., kai virš Sovietų Sąjungos buvo pašautas JAV žvalgybos lėktuvas. Sako, kad ir 2013 m. susitikimas neįvyks dėl šnipų – dėl to, kad JAV Nacionalinės saugumo agentūros slaptos informacijos paviešinimu įtariamas Erickas Snowdenas apsigyveno Rusijoje.

Tačiau tarptautinis atšaukto susitikimo kontekstas šiandien visai kitoks nei prieš 50 metų. Rusijos politologai gal ir norėtų žaisti analogijomis – pasaulis ir vėl ant branduolinio karo ribos ir pan., bet iš tikrųjų B.Obamai paprasčiausiai nusibodo Rusija. Nenori bent ko nors pasaulyje reikšti – prašom, dabar galės tikrai nieko nebereikšti.

Rusija jau seniai nebelemia pasaulio politikos. Ji apskritai nyksta iš tarptautinės padėties analizės net kaip faktorius. Tai labai lėtas procesas, kurį stabdo įvairūs nukrypimai ir kuris iki šiol buvo pastebimas tik diplomatijos užkulisiuose. Atšauktas B.Obamos ir V.Putino susitikimas tam tikra prasme paviešino Rusijos nereikšmingumą. Su V.Putinu galima susitikti arba nesusitikti ir niekas pasaulyje dėl to nepasikeis.

Taip, Rusija vis dar išlieka branduoliniu ginklu ginkluota valstybė. Bet tokių šiuolaikiniame pasaulyje daug. Be to, branduolinis ginklas nėra pistoletas, kurį gali nešiotis kišenėje, o lemiamu momentu išsitraukti. Šaltojo karo ir vėlesnė patirtis pagimdė sudėtingą ir jėgų balansu pagrįstą branduolinių ginklų kontrolės sistemą.

Konkrečiai Rusijoje nuo pat Sovietų Sąjungos žlugimo baimintasi galimo branduolinių ginklų ar jų komponentų „nutekėjimo“. Todėl pagal tik šią vasarą nustojusią galioti JAV ir Rusijos bendradarbiavimo branduolinio saugumo srityje sutartį amerikiečių ekspertai du dešimtmečius padėjo saugoti rusišką arsenalą. Nauja sutartis, atrodo, gerokai sumažino bendradarbiavimo apimtį, tačiau šio projekto teigiamas poveikis jėgų balansui išsikvėps dar negreitai.

Trumpai tariant, jei jau B.Obama nusprendė atšaukti susitikimą su V.Putinu, tai tik būdamas visiškai tikras, kad branduolinis ginklas nėra joks veiksnys sprendžiant šį klausimą.

Kai kurie komentatoriai Rusijos santykių su Vakarais atšalimą vertina kaip sąmoningos ir kryptingos V.Putino politikos rezultatą. Esą nusispjovusi į per daug padorumo reikalaujančias Europą ir JAV, Rusija planuoja ilgai ir laimingai gyventi su savo drauge Kinija.

Toks vertinimas atrodo per daug paprastas. Kad ir kiek sąmoninga būtų agresyvi Rusijos laikysena Vakaruose, išsigelbėjimo Rytuose jai tikrai nėra. Santykiai su Kinija visai kitokie. Rusija ten gali tik parsiduoti. „Gazprom“ tai puikiai žino iš savo dujų prekybos patirties.

Tarptautinę padėtį analizuojanti, o ne išgalvojanti Rusija nesunkiai pamatys savo vienintelę perspektyvą – atkurti benutrūkstančius ryšius su Europos šalimis. Tik Europoje šiandien vis dar įmanoma realizuoti seną rusišką svajonę apie didelę ir įtakingą valstybę. O Europa, kad ir kaip tai kartais būtų nepalanku Lietuvai, niekada nenustos norėti ir siekti gerų santykių su Rusija.

Paradoksalu, bet palankesniu Rusijos vertinimu (taigi, ir „dujų taika“) Europoje šiandien yra labiausiai suinteresuotas „Gazprom“. Nurimusi politinė padėtis leistų koncernui tinkamai išnaudoti savo vienintelį tikrą pranašumą versle – galimybę tiekti dujas čia ir dabar, be jokių papildomų pastangų. Demokratiškoms Europos valstybėms tai visada bus patrauklu.

Jei kas nors klaustų, galėčiau nurodyti būdą, kaip Rusijai labai greitai, pigiai, radikaliai ir efektyviai „perkrauti“ savo santykius su Europa. Tereikia susitarti su Baltijos valstybėmis dėl okupacijos žalos atlyginimo. Gal kaip tik apie tai verta pasikalbėti su „Gazprom“ vadovu Aleksejumi Mileriu, kai jis aplankys Vilnių?

2013-09-06

Kam Lietuvai karas su Rusija?

Lietuvos karas su Rusija jau vyksta visais frontais [Tekstas parašytas 2013 m. rudenį, kai dėl Rusijos pritaikytų apribojimų pieno produktams iš Lietuvos pasienyje susidarė didelės eilės, Lietuvos verslininkai patyrė nuostolių, o žiniasklaida daug skelbė apie ekonominį karą su Rusija.]. Nacionalinė televizija vakar pranešė, kad karas ne tik ekonominis, bet ir informacinis. Dar anksčiau karinių reikalų ekspertai nepraleido progos pavaikyti šiurpuliukus mūsų nugaromis išsamiai papasakodami, kaip vyksta Rusijos ir Baltarusijos kariuomenių pratybos „Zapad 2013“.

Žodžiu, karas siaučia, Lietuva patiria milžiniškus nuostolius, ačiū Dievui ir Užsienio reikalų ministerijai už ES paramą kovoje. Taip galima apibendrinti diskusiją. Nesutariama tik dėl tolesnės gynybos taktikos.

Net Marius Laurinavičius, kuris gana įtaigiai tvirtina, kad joks karas nevyksta, visą savo tyrimą pasitelkia kaip vieną didelį argumentą palaikyti idėjai, kad premjeras Algirdas Butkevičius turėtų paskambinti Dmitrijui Medvedevui, kaip kažkada darė prezidentė Dalia Grybauskaitė (http://www.delfi.lt/news/ringas/lit/m-laurinavicius-ar-tikrai-rusija-paskelbe-ekonomini-kara-lietuvai.d?id=62409655).

Ko jūs asmeniškai netekote šiame kare su Rusija? Jei tai būtų tikras karas, jums ne tik nekiltų toks klausimas, bet ir nebūtų laiko į jį atsakinėti. Nepaversiu savo teksto pamokslu, bet, manau, svarbu pabrėžti, kad nesąžininga kalbėti apie karą šiuolaikinės Lietuvos situacijoje. Papasakokite nuo dujų žūstantiems sirams, kad Lietuva taip pat kariauja su Rusija – pažiūrėsim, ką jie atsakys.

Be to, tuščiai švaistytis karo šūkiais yra ne tik amoralu, bet ir pavojinga – prisiminkite Mikės Melagėlio istoriją. Todėl stebint visą šį Lietuvos viešosios erdvės siautulį kyla tik vienas rimtas klausimas – kam mums visa tai? Gal mes patys norime karo su Rusija?

Nesunku suprasti, kam viso šito reikia Rusijai. Ją kamuoja politinis skausmas dėl menkstančios tarptautinės reikšmės. Rusija nepajėgia toliau vaidinti Šaltojo karo laikų vaidmens pasaulio politikoje, o naujo vaidmens neranda. Tai erzinančiai veikia ne tik Vladimiro Putino „dvarą“, bet ir visą Rusijos visuomenę. Rusija išgyvena tipišką didelės valstybės sunkmetį.

Triukšmo kėlimas tokioje situacijoje yra institinktyvi reakcija. Labai svarbu, kad kuo daugiau pasaulio žmonių apie Rusiją kalbėtų ir dėl jos nesutartų. Tada bent atrodys, kad Rusija labai svarbi.

Tai gal ir ne visai sąmoningas procesas, bet jis veikia politiką. Todėl Rusija, pavyzdžiui, yra pati triukšmingiausia Sirijos sąjungininkė, nors tikrai lemiamą vaidmenį toje situacijoje vaidina tylioji Kinija.

Panašiai galima interpretuoti ir 2008 m. Rusijos-Gruzijos karą. Politiniu ir kariniu požiūriu tai buvo visiškas krachas. Šaltojo karo metu būtų kažkas nesuvokiama, jei Sovietų Sąjunga neužbaigtų savo įtakos sferoje pradėtos ginkluotos iniciatyvos. Kažkas panašaus į 2008 m. karą su Gruzija būtų įvykę, jei 1968 m. sovietų tankai dėl Vakarų spaudimo būtų neprivažiavę iki Prahos. Bet triukšmą 2008 m. vis dar puikiai pavyko sukelti. Visi suprato, kad Rusija – didi agresorė.

Baltijos valstybės buvo ir visada bus tai, dėl ko Rusijai lengva kelti triukšmą. Noras tą triukšmą kelti svyruoja ir toliau svyruos priklausomai nuo Rusijos santykių su ES ir JAV. Todėl nesigilinant į tai, dėl ko iš tikrųjų susidarė eilės pasienyje (įdomu, beje, kad nesutriko kur kas daugiau pervežantis traukinių eismas), reikia pripažinti, jog Rusijai visada bus smagu ir naudinga parodyti, kad ji gali sukelti didelių problemų tokiai ES „pirmininkautojai“ kaip Lietuva.

Ypač, kad Lietuva iš anksto dreba ir mato save agresijos auka tai agresijai dar neprasidėjus.

Ekonominis karas? Apie ką jūs kalbat? Lietuva neturi ir niekada neturės resursų ginti savo verslą Rusijoje. Gal kas nors to nežino? Net JAV neturi tam pakankamai resursų ir todėl apie pasakišką pelną svajojantys amerikiečių verslininkai Rusijoje rizikuoja ne tik pinigais ar laisve, bet ir gyvybe.

Rusija yra verslo Laukiniai Vakarai. Kam nusibosta tingus ir paprastas vakarietiškas gyvenimas, kas svajoja auksą puodynėmis žarstyti, tas, aišku, gali krautis mantą ir išjoti, visai kaip tikruose vesternuose.

Bet „už ribos“ aukso ieškotojams niekas jokių garantijų neteikia ir apsaugos nesiūlo. Bent jau tikrai ne Lietuvos vyriausybė. Dėl to mes visi piliečiai (ir verslininkai, ir neverslininkai) turėtume aiškiai ir atvirai susitarti.

Gelbėdama verslą nuo netikėtumų Rusijoje mūsų vyriausybė negali švaistyti ne tik pinigų, bet ir laiko bei energijos. Čia turėtų veikti stichinių nelaimių analogija – Lietuvos vyriausybė juk neapsiima numalšinti audrų jūrose, kad verslininkų kroviniai sėkmingai pasiektų paskirties uostus.

Tiek apie ekonomikos frontą. Apie tai, kad Rusija vykdo informacinį karą prieš Lietuvą, apskritai galima pranešti bet kurią pasirinktą dieną ir tai bus tiesa. Rusija iš tikrųjų vykdo aktyvią informacinę politiką ir siekia ne tik Lietuvoje paveikti visuomenės ar konkrečių politikų nuomones.

Gal ir neblogai, kad Lietuvoje yra žmonių, kurie domisi tuo, ką patys vadina informaciniu karu, ir savotiškai mus erzina neleisdami pamiršti apie Rusijos poveikį. Bet bijau, kad tikrieji Rusijos tikslai šioje srityje, o taip pat patys poveikio mastai ir priemonės, lieka ne tik mums nežinomi, bet ir sunkiai įsivaizduojami.

Todėl svarbiausias Lietuvos ginklas informaciniame kare yra laisvė. Lietuva yra laisva šalis, čia galima ir mylėti Rusiją, ir jos nekęsti, ir neturėti nuomonės, ir net nebalsuoti. Štai kokia nuostabi šalis yra Lietuva. O ji tokia nuostabi dėl to, kad turi nepriklausomą teritoriją ir Konstituciją, kuri užtikrina, kad piliečių laisvė būtų reali.

Todėl yra tik du dalykai, kurių gynybai neturėtume gailėti nei laiko, nei pinigų, nei pastangų. Tai Lietuvos teritorija ir Konstitucija. Jokie ekonominiai ar informaciniai karai neturėtų mūsų blaškyti ir nukreipti resursų nuo tų dviejų esminių dalykų.

Šiuo požiūriu, reikia pripažinti, kad Rusija yra taip pat ir nuolatinė karinė grėsmė. Lietuvos valstybingumui labai svarbu pajėgti pamatyti valstybės gynybos problemą kaip konkrečią ir išsprendžiamą. Kažkas turėtų apmąstyti scenarijus, kylančius iš dabarties, o ne praeities, ir ieškoti geriausių išeičių konkrečiai besiklostančioje karinėje ir politinėje situacijoje.

Norėčiau tikėti, nors kartais tuo abejoju, kad žmonės, kurių darbas yra Lietuvos gynyba, dirba tą darbą sąžiningai ir nuosekliai. Bet net jeigu ne, gynyba yra tokia sritis, kur visuomenės dėmesys nedaug ką keičia.

Mes tegalime sutarti, kad esame pasiruošę skirti gana daug pinigų valstybės gynybai, ir išsirinkti tokį prezidentą, kuris niekada nepamirštų, kad tai – viena iš svarbiausių jo atsakomybės sričių, o ne simbolinė funkcija.

Tokiame kontekste aš tikrai nemanau, kad Lietuvos visuomenė turėtų kariauti tą karą su Rusija, kurį įsivaizduoja kariaujanti šiomis dienomis.

Man labai gaila, kad nė vienam politikui nepavyko suformuluoti maždaug tokio pareiškimo: Lietuva menkų nesusipratimų pasienyje, žinoma, nelaiko didele problema, bet džiaugtųsi, jei Rusijai pavyktų greitai ištirti situaciją muitinėje.

Tai būtų buvęs brandus ir stilingas atsakymas šioje situacijoje. Tačiau joks politikas negali būti asmeniškai atsakingas už visos visuomenės trūkumus. Manau, kad žinau, kas iš tikrųjų vyksta.

Pavyzdžiui, aš asmeniškai (tikiu, kad esu ne vienintelis toks) labai nenoriu karo su Rusija. Neslėpsiu – aš to karo bijau. Labai bijau.

Bet šiuo metu jaučiu, kad mano baime piktavališkai naudojasi kažkas visai ne Rusijoje, o Lietuvoje. Manau, tai konkretūs verslininkai ir žurnalistai. Įtariu, kad jie piktnaudžiauja mano baime nenorėdami prarasti savo pinigų arba siekdami jų dar daugiau uždirbti.

Tai mane siutina, aš to tiesiog negaliu pakęsti. Trisdešimt šešis kartus pykstu, kaip pasakytų Erkiulis Puaro.

O politiškai kiekvienas toks „karas su Rusija“ silpnina Lietuvą pasaulio akyse. Dabar Rusijai pakanka, taip sakant, atsikrenkšti ir Lietuvoje jau dreba langai. Tai – taip pat spaudimo ar, jei jau taip labai norite, informacinio karo pasekmė.

2013-09-24

Pussy, riot!

Kai prieš porą savaičių grupės „Pussy Riot“ narė paskelbė (ir kaip jai tai pavyko?) atvirą laišką, kuriame aprašė sunkias Rusijos kalėjimo sąlygas ir oficialiai pranešė apie pradedamą bado streiką, šis laiškas tapo Vakarų žiniasklaidos sensacija [Laiškas buvo paskelbtas 2013 m. rugsėjo 22 d.].

Ką ten žiniasklaidos, laiškas ir jo atgarsiai keliavo visais įmanomais kanalais. Kai jis pasiekė mane įrašo ant „Facebook“ sienos pavidalu, atkeliaudamas visai ne iš ten, iš kur būčiau galėjęs tikėtis, supratau, kad mano paties mintys apie „Pussy Riot“ turi būti išdėstytos ne tik viešai, bet ir sklandžiai. Bent jau, prisiderinant prie užduoto angliško tono, „for the sake of argument“.

Iš pirmo žvilgsnio viskas atrodo paprasta: kam nepatinka V.Putino režimas, tas ir dalinasi „Pussy Riot“ laišku. Čia, kaip sakoma, nieko asmeniška. Ne tik įžūlios feministės (įdomu, beje, kada pats feminizmo pavadinimas taps „lytiškai nekorektiškas“?), bet ir niekas kitas neturėtų patirti šiuolaikinio rusiško „teisingumo“. Merginų grupės populiarumas, tikime, net padeda mums kelti klausimą dėl tūkstančių kitų, nežinomų V.Putino aukų.

Vis dėlto man „Pussy Riot“ bylos atgarsiai primena kitą istoriją. Tiesą sakant, gerokai skaudesnę. Apie žmogų, kuris perėjo tikrą Gulagą ir savo patirtį pavertė talentingu literatūros kūriniu. Žmogų, kurį išvarė iš Sovietų Sąjungos, o Vakaruose apdovanojo Nobelio premija.

Bet jis, Aleksandras Solženycinas, po Šaltojo karo grįžęs į Rusiją tapo vienu iš svarbiausių V.Putino sąjungininkų intelektualų tarpe. Kas atsitiko A.Solženycinui? Taip klausė ne tik naivūs vakariečiai, bet ir mes, giliaminčiai lietuviai, tilto tarp Rytų ir Vakarų operatoriai.

Iki šiol esu įsitikinęs, kad A.Solženycinui nieko neatsitiko. Tiesiog anksčiau nebuvo V.Putino.

Šioje vietoje būtų galima užbaigti palyginimą. Išvada, kuri pirštųsi savaime būtų tokia: jei „Pussy Riot“ būtų išgelbėta ir galėtų realizuoti savo idėjas (apie kurias mes labai nedaug žinome), mes sulauktume ne tų pasekmių, kurių siekiame tas merginas gelbėdami. Būtų galima net pridurti, kad V.Putino režimui besipriešinantis rusiškas pogrindis yra, turbūt, dar spalvingesnis negu kadaise buvo antisovietinis disidentų sąjūdis.

Tačiau tokia banali išvada būtų neverta teksto. Bet kuriam laisvės kovotojui galima ką nors prikišti, būtent taip juos visais laikais ir diskredituodavo.

Todėl jei išvesčiau paprastą paralelę tarp „Pussy Riot“ ir A.Solženycino ir tai padaryčiau visame šiandienos kontekste, tai beveik neišvengiamai būtų suprasta kaip šiek tiek užmaskuotas labiau ar mažiau V.Putinui artimų politinių pažiūrų deklaravimas.

Teigdamas, kad „Pussy Riot“ istorija analogiška A.Solženycino atvejui, daryčiau priešingą pasirinkimą nei dauguma mano bendraminčių. Toje tariamoje mažesnio blogio pasirinkimo situacijoje, kurioje visi yra linkę rinktis „Pussy Riot“, aš tarsi rinkčiausi V.Putiną. Tokio įspūdžio niekaip neišvengčiau, jei tekstą užbaigčiau pirmąja akivaizdžia išvada. Kaip tik dėlto šioje vietoje ir neužbaigiu.

Dar daugiau, jei sakyčiau, kad „Pussy Riot“ tipo feminizmas ir kitoks socializmo palikimas (kurį, beje, visada galima vertinti ir kaip vien tik nekaltą jaunatvišką siautulį) yra didesnis ar mažesnis blogis, neišvengčiau požiūrių sąjungos ne tik su V.Putinu, bet ir su dar mažiau malonia kompanija.

Stojęs prieš žmogaus teisę pasirinkti lytį ir krėsti kitokias kvailystes, tarsi turėčiau eiti su tais, kurie mano, kad šeimą, tautą, krikščioniškąją civilizaciją ar baltąją rasę reikia gelbėti nuo Briuselio biurokratų ar gal net nuo dar paslaptingesnių jėgų.

Kaip žinome, panašiai galvoja ne tik V.Putinas ir Artūras Paulauskas (http://www.15min.lt/naujiena/aktualu/lietuva/arturas-paulauskas-briuselis-stengiasi-kad-neliktu-tikinciuju-dievu-ir-nebutu-skirtingu-lyciu-56-344782), bet ir, pavyzdžiui, Andersas Breivikas.

Tačiau jei reikia rinktis tarp „Pussy Riot“ ir A.Breiviko, tai, mano supratimu, yra aklavietė, o ne pasirinkimas.

Dėl šios antrosios išvados jau būtų verta rašyti tekstą, bet ji (išvada) nėra nei nauja, nei mano. Neseniai publikuotame komentare britų žurnalo „Standpoint“ autorius Hugo Schmidt labai aiškiai atskleidė, kaip arti viena kitos yra pasaulėžiūros, apibūdinamos kaip Naujoji kairė ir Naujoji dešinė (http://standpointmag.co.uk/node/5139/full).

Tačiau ir tai tėra „sušiuolaikinimas“ to, ką atidesni totalitarinių sąjūdžių stebėtojai atrado dar prieš II pasaulinį karą. Komunizmas ir nacizmas ne tik neprieštaravo vienas kitam, bet buvo, taip sakant, vieno medžio vaisiai. Panašiai, beje, kaip Prancūzijos revoliucija ir Napoleono imperija.

Todėl ir ties antrąja išvada sustoti būtų per anksti. Manau, kad problema, kurią man išryškino „Facebook“ sienoje pasirodęs „Pussy Riot“ laiškas yra dar gilesnė. Mes paprasčiausiai nustojome pastebėti, kad viskas, ką darome politikoje, yra pasipriešinimas. Geriausiu atveju mes galime rinktis tarp dviejų savo priešiškumo objektų.

Lietuvoje daug ką būtų galima suversti praeičiai, tvirtinant, kad tik dėl žmonių gebėjimo priešintis buvo išsaugota valstybės idėja ir atkurta pati valstybė. Tačiau pasipriešinimo dominavimas politikoje nėra tik Lietuvos problema.

Pats būdamas antikomunistas turiu pripažinti, kad tik dabar pradedu suprasti tikrąjį antikomunizmo tragedijos mastą. Antikomunizmas neatsitiktinai pralaimėjo vadinamąją moralinę kovą. Antikomunizmas buvo iš anksto pasmerktas žūti kartu su komunizmu, nes be pergalės prieš komunizmą neturėjo jokio kito tikslo.

Antikomunizmo istorija ypač aiškiai moko, kad pasipriešinimo politika yra akligatvis. Todėl jei norime sutelkti visas jėgas, įskaitant „Pussy Riot“, ir nuversti V.Putiną, tai logiška. Bet jei manome, kad tos sutelktos jėgos pagimdytų ar pagimdys kokią nors ateities Rusiją, tai bijau, kad labai klystame.

Juk politika, kurią galima apibūdinti kaip istoriškai sėkmingą, gimsta tik iš pozityvios svajonės. Romėnai tikėjo, kad patys dievai lėmė Romai klestėti, todėl ji klestėjo ir nuolat augo. Aplinkinės tautos buvo sutriuškintos, bet tik dėl to, kad priešinosi Romos augimui.

Tuo tarpu Prancūzijos revoliucija iškėlė priešingą tikslą – pirmiausia sutriuškinti visus potencialius priešus, o tada ant griuvėsių statyti naują pasaulį.

Nei prancūzų revoliucionieriai, nei jų įpėdiniai nepasiekė savo tikrųjų tikslų. Bet jie padiktavo politinę logiką visam šiuolaikiniam pasauliui. Svajonė tapo tuo, kas nuolat atidedama vėlesniam laikui – kai bus įveikti priešai. Svajonė, lyginant su kova, tapo antrareikšmė.

Net konservatizmas, kuris tarsi nuolat siekė išsaugoti ar atgaivinti klasikinę politiką, vis dėlto gimė kaip pasipriešinimas revoliucijai. Todėl kai šiandien Vakarų politikoje skelbiamas konservatizmo triumfas, būtent konservatoriai turėtų sunerimti, kad jų neištiktų antikomunistų likimas.

Ar be pasipriešinimo Pasaulinei revoliucijai ir Darbo partijai, yra dar kas nors, iš ko triumfuojantys konservatoriai galėtų statyti Europos ateitį?

Bet iš tikrųjų tai klausimas mums visiems, kad ir kaip apibrėžtume savo politines pažiūras (o kas jas šiandien begali tiksliai apibrėžti?). Dėl du šimtmečius trukusios ideologijų kovos Europa prarado daugiau nei bet kuris kitas pasaulio kraštas. Keistu būdu pasipriešinimas tapo vieninteliu mus įkvepiančiu dalyku.

Todėl šiandien mums reikėtų ieškoti europietiškos svajonės, kurią norėtume įgyvendinti ne dėl islamo, Rusijos ar Kinijos grėsmių, o nepaisant jų. Tik taip politinė Europos padėtis gali iš tikrųjų pasikeisti.

Priešingu atveju viskas, kas tikroms ir netikroms kovoms tęsiantis liks iš vadinamosios europietiškos civilizacijos, iš tikrųjų tilps į šūkį „Pussy, riot!“.

2013-10-10

Kodėl negalima žaisti geopolitinio žaidimo su Rusija?

Artėjant ES viršūnių susitikimui Vilniuje diplomatinis žaidimas į rytus nuo Europos darosi vis smagesnis.

Spalio pabaigoje Kazachstano ir Rusijos prezidentų lūpomis mums buvo pranešta, kad Turkija svarsto galimybę prisijungti prie V.Putino muitų sąjungos ir taip atsidurti Eurazijos imperijos branduolyje.

Analitikai rimtai tokių pasakymų nevertina, nes šiandien Turkijai toks pasirinkimas nebūtų naudingas. Bet Turkijai (dėl jos pačios eurointegracijos siekio) patogu šantažuoti ES, vaizduojant, kad ir Stambulas nuo šiol rinksis tarp Europos ir Eurazijos. Neverta nė sakyti, jog Kremliui taip pat smagu tokiu būdu paerzinti Briuselį.

Dar įdomesnis posūkis įvyko praėjusią savaitę, kai Ukrainos vyriausybė dramatiškai pareiškė sustabdanti pasiruošimą asociacijos sutarčiai su ES. Šis ne visai netikėtas politinis veiksmas aiškiai atskleidė ne tik Ukrainos priklausomybę nuo Rusijos, bet ir V.Janukovičiaus vyriausybės pasirinkimą, kuris paskelbimo metu atrodė galutinis.

Bet šios diplomatinės dramos viršūnė yra Lenkijos premjero D.Tusko pareiškimas, kad ES sieks asociacijos sutarties su Ukraina bet kokiomis sąlygomis ir kad Lenkijos prezidentas, tikriausiai, vyks į Kijevą permaldauti V.Janukovičiaus.

Akivaizdu, kad „bet kokios sąlygos“ D.Tuskui dar atsirūgs, nes V.Putinas tikrai sugalvos kokių nors netikėtų sąlygų. Tačiau į Lenkijos premjero pareiškimą įdomiau pažvelgti atsiribojant nuo artimiausių tiesioginių pasekmių – kaip į reiškinį, atspindintį tam tikrą ES politiką smarkiai įtakojančią pasaulėžiūrą.

Galima neabejoti, kad D.Tuskas pareiškė ne vien savo nuomonę ir politinę poziciją. Vien tai, kad jis kalbėjo iš esmės ES vardu liudija, kad pareiškimą su kuo nors derino. Turbūt būtų visai tikslu spėti, kad D.Tusko atspindėta pasaulėžiūra yra būdinga tam tikram ratui aukšto rango ES diplomatų ir grupei arčiau rytinės sienos esančių ES valstybių politikų.

Ši pasaulėžiūra nusistovėjo per tam tikrą laiką ir ją suformavo įvairūs faktoriai: ES plėtra, priimant tradiciškai „antirusiškas“ valstybes, agresyvi Rusijos politika (ypač energetinė) Europoje, dešiniųjų (ar į jas panašių) politinių jėgų sustiprėjimas ES ir su tuo susijęs gal net ne visada įsisąmoninamas siekis susigrąžinti prarastą europietiškos savivertės pojūtį ir kiti XXI a. pokyčiai.

Aptariamos pasaulėžiūros atstovai mato vadinamąją Rytų kaimynystės politiką kaip geopolitinio žaidimo instrumentą. Įsivaizduojama, kad ES privalo konkuruoti su V.Putino palyginti nuosekliai (nors ir ne visada sėkmingai) kuriama Eurazijos sąjunga. Dėl to reikia atremti įvairius iššūkius: užtikrinti ES narių energetinę nepriklausomybę, vystyti alternatyvius rusiškiems energetikos, transporto ir prekybos projektus ir pan.

Būtent tokiame kontekste matomas ir darbas su „pilkosiomis“ valstybėmis, tokiomis kaip Ukraina ar Moldova. Jas reikia „pritraukti“, sukurti joms palankias sąlygas europeizuotis, kitaip jos taps analogiškų Rusijos ėjimų taikiniais ir Eurazijos dalimi.

Kad ir koks logiškas atrodytų šis Rytų kaimynystės matymas, jis pasižymi keliais svarbiais trūkumais ir tolimesnėje perspektyvoje, mano nuomone, yra labai rizikingas.

Visų pirma, geopolitinio žaidimo su Rusija žaidėjai nenori skaitytis su juos išlaikančia politine tikrove. Dauguma ES valstybių yra demokratinės – tai faktas. Kaip paskutinė instancija svarbius politinius sprendimus jose lemia rinkėjai – tai irgi faktas.

Ar manote, kad ne tik Lenkijos, bet ir Vokietijos rinkėjai nori pasirašyti asociacijos sutartį su Ukraina bet kokiomis sąlygomis? Kad jie nori ne tik išpirkti Graikiją, bet ir nusipirkti Ukrainą? Ar gal manote, jog Vokietijos rinkėjai yra pakankamai kvaili, kad nesuvoktų, koks šiuo atveju yra pasirinkimas?

Atrodo, kad kai kurie ES diplomatai nori žaisti XIX a. valstybininkų vertus žaidimus neturėdami už savęs XIX a. imperijų politinės galios ir struktūros. Tai tik dar kartą patvirtina, jog Europos politikos kryptį vis dar dažnai lemia romantinis polėkis.

Kita vertus, Rusija priešingai turi sukaupusi daugelio metų būtent imperinės politikos patirtį. Tik šios patirties dėka V.Putinas ir išsilaiko. Tai reiškia, kad pats geopolitinis žaidimas kaip santykių forma yra nuo pat pradžių naudingas tik Rusijai.

Palyginimui įsivaizduokite, kad meistriškas kamuolio daužymas į žemę ir taiklūs metimai į neginamą krepšį turi nedaug prasmės, jei kiemo draugai atsisako žaisti krepšinį ir verčiau eina į kiną. Labai panašiai Rusijos sugebėjimas išlaikyti savo įtakoje įvairias posovietinės erdvės valstybes pats savaime nei stebina, nei yra kaip nors išskirtinai grėsmingas.

Tačiau šiuo atveju iššūkis sugundo ES diplomatus ir politikus ir jie eina žaisti gatvės krepšinio „iš pinigų“ su profesionaliu krepšininku. Tada ir prasideda...

Priversdama Ukrainą netikėtai blokuoti asociacijos sutartį su ES, Rusija ne tik demaskavo europiečių blefą dėl J.Tymošenko išlaisvinimo kaip būtinos sąlygos, bet ir išprovokavo D.Tuską pademonstruoti, kaip labai Briuselis nori suartėti su Kijevu. Labai prastai išmanau krepšinį, bet tai tikriausiai prilygsta atvejams, kai pataikai tritaškį ir dar priverti varžovą prasižengti.

Tačiau tai tik epizodas. Profesionalas V.Putinas iš principo kontroliuoja žaidimą, gali jį ne tik pagal poreikius aštrinti ar švelninti, bet ir strategiškai kreipti jam pačiam patinkančios baigties link.

Čia reikia atkreipti dėmesį į dar vieną aptariamos ES diplomatų ir politikų pasaulėžiūros trūkumą. Lietuvoje ne visada pajėgiame aiškiai pajusti, kokia gilia prasme strateginės ES ambicijos yra antiamerikietiškos.

Pokariu padarytos didžiulės JAV įtakos Europai sukelta trauma persmelkė visą europietišką politinį mąstymą. Ne tik pacifistų protestai, bet ir, pavyzdžiui, idėja kurti ES ginkluotąsias pajėgas kilo dėl nesavarankiškumo pojūčio santykiuose su JAV.

Man studijuojant universitete Europos valstybių ekspertai pristatinėjo Bolonijos programą kaip unikalią galimybę pasivyti ir aplenkti greičiau ir efektyviau besimokančius amerikiečius.

Tokia politinė sąmonė geopolitinį žaidimą su Rusija taip pat priima kaip įrodymą, kad Europa ir pati šį tą gali. Tai atitinka (ir čia matau tikrąjį pavojų) nė kiek neslepiamą Rusijos siekį atskirti ES nuo JAV. Atskirti juk galima ir paradoksaliu būdu – suteikiant ES savarankišką konkurencijos su Rusija lauką.

Reikalas tas, kad JAV vienintelėms pavyko sukurti kažką panašaus į vakarietišką demokratinę imperiją. Todėl JAV gali suteikti Europos geopolitiniams žaidimams trūkstamą galios resursą. Kartu su amerikiečiais mes, jei tikrai reikia, galime tikėtis sau naudinga linkme paveikti (bet tuomet pirmiausia ne ES instrumentais, o kitais būdais) Rytų kaimynus.

Tuo tarpu be JAV žaidžiamas geopolitinis žaidimas gali baigtis tik vienu labai rusišku būdu. Mums įrodys, kad tokių „Europos problemų“ kaip Ukraina ir Baltarusija neįmanoma išspręsti be Rusijos.

Tai įrodžius, klausimas, kodėl tai Europos problemos, nebegalės būti iškeltas. Pralošęs pinigus gatvės krepšinyje nebepasakysi „Verčiau būčiau nuėjęs į kiną“. Todėl teks sėstis prie stalo su V.Putinu ir kalbėtis apie Europos problemas.

Tą stalą jau šiandien mato ne tik pats V.Putinas, bet, manau, ir aukšto rango ES diplomatai. Dėl Rytų Europos politikų nebūčiau toks tikras. Bet svarbu tai, kad prie tokio stalo būtų kalbama V.Putino sąlygomis ir jo kalba.

Aš asmeniškai nenorėčiau prie to stalo atsidurti.

2013-11-27

Laisvė, Rusija ir laisvė Rusijoje

Ką dabar daryti, kai Vladimiras Putinas paleido į laisvę ne tik užsienio žaliuosius, ne tik vietines pankes iš grupės „Pussy Riot“, bet ir liberalų kankinį Michailą Chodorkovskį? Gal net svarbesnis klausimas – ką dabar galvoti?

Mes – tie, kurių lengvai neapgausi, pirmiausia, aišku, bandome prisigalvoti visokiausių paaiškinimų. Viskas čia esą padaryta dėl Sočio olimpinių žaidynių. Arba tai vien sutapimai – žaliuosius juk paleido už užstatą, tik vėliau atšaukė kaltinimus, pankėms pasisekė dėl amnestijos, o M.Chodorkovskį išlaisvino jau seniai to siekę aukšto rango Vokietijos diplomatai.

Be to, keli išlaisvinti žmonės yra „tik žiedeliai“. Tūkstančiai vis dar kenčia nuo Sovietų Sąjungos pradžios nedaug pasikeitusiuose Rusijos kalėjimuose. Tam tikrų politinių kalinių rato „žvaigždžių“ išlaisvinimas tik dar kartą patvirtina, kad Rusijoje teisingumas vykdomas selektyviai.

Ko Vakarai nepažįsta, tas sėdi. Ne tik šiaip sau sėdi – mes labai nedaug žinome apie Rusijos kalinių gyvenimą, todėl tiesiogine to žodžio prasme galime tik įsivaizduoti jų kančias. Trumpai tariant, savo pigiais triukais Vladimiras Vladimirovičius mūsų neapmaus.

Bet juk patys suprantame, kad visi šie argumentai tvirčiausiai įrodo ir aiškiausiai atskleidžia mūsų pačių baimę. Juk giliai viduje, taip sakant, intuityviai juntame, kad buvo atlikti tikri veiksmai. Tie tikri veiksmai sukels tikras pasekmes, kurios mums nepatiks.

Išlaisvinimas yra išlaisvinimas. Visi, kas kaip nors siejo savo politinę poziciją su vadinamąja žmogaus teisių padėtimi Rusijoje, dabar turės tą poziciją keisti. Priešingu atveju, priekaištauti galės pats V.Putinas.

Ko dar, sakys jis, iš manęs norite? Gal man M.Chodorkovskį išbučiuoti ir apipilti auksu (rusai juk turi pavydėtinai tikslų žodį „ozolotitj“)?

Geriau tegu jie nesibučiuoja – visi tą supranta. Visi čia apskritai viską supranta. Viskas čia buvo taip ir padaryta, kad visi suprastų, bet nieko negalėtų pakeisti. Tai vienas iš tų retų atvejų, kai tikroji politika prieš mus atsiveria visu savo grožiu, visa savo neaprašomai bauginančia didybe.

Padorūs vakariečiai negali nereikalauti politinių kalinių išlaisvinimo. Bet iškėlus tokį reikalavimą, faktinis žmogaus išlaisvinimas nebeleidžia grįžti prie klausimo, dėl ko jis apskritai buvo įkalintas.

Todėl politiniai kaliniai, jeigu jie nenužudomi, turi vienintelę paskirtį – kada nors būti išlaisvinti ne mažiau politiškai negu buvo įkalinti. Tai yra tikrasis skirtumas tarp politikos ir teisingumo vykdymo. V.Putinas tuo sumaniai pasinaudojo ir pasieks daugiau nei vien „geresnio dialogo“ su Vakarų valstybėmis.

Jis, pavyzdžiui, dar kartą įsitvirtins kaip tam tikro regiono lyderis, nes politinių kalinių paleidimas dabar jį pavertė (visiškai tikra – be jokios ironijos) Aliaksandro Lukašenkos ir Vladimiro Janukovyčiaus priešingybe. Taip mums bus dar kartą priminta, su kuo reikia reikia kalbėtis sprendžiant Ukrainos ir Baltarusijos problemas.

Žinoma, tokia politika yra įmanoma tik dėl radikaliai besiskiriančio laisvės suvokimo Rytuose ir Vakaruose. Tai yra tikrai fundamentali problema, apie kurią V.Putinas mums taip pat skaudžiai primena.

Rusijoje, kaip ir visuose Rytuose, kalėjimas yra ne įprasto žmogui gyvenimo priešingybė, o tik to gyvenimo „sutirštinimas“. Pagal šią logiką žmogus niekada nėra laisvas, tik patekęs į kalėjimą jis savo nelaisvę aiškiau pajunta ir supranta.

Didysis Rusijos protas Fiodoras Dostojevskis savo išgyvenimus kalėjime aprašė „Užrašuose iš mirusiųjų namų“. Netrukus po to F.Dostojevskis parašė kitą panašų apsakymą „Užrašai iš pogrindžio“, kuriame atskleidė žmogaus neviltį gyvenant visuomenėje.

Kitas didis Rusijos mąstytojas Levas Šestovas būtent įtampą tarp šių dviejų „Užrašų“ laikė F.Dostojevskio kūrybos kulminacija. Pasak L.Šestovo, kalėjimo užrašai alsuoja viltimi apie būsimą gyvenimą laisvėje. Tuo tarpu „pogrindžio žmogus“ jau yra atsikandęs netikros laisvės ir ja nusivylęs.

Tai veda prie paradoksalios ir vakariečiui baisios išvados, kad kalėjime žmogus gali būti net laisvesnis, nes tik ten jis lieka „su savimi“.

Šis „kalinio mentalitetas“ aiškiai pastebimas ir M.Chodorkovskio pasisakymuose. Gausiuose savo interviu, ypač rusiškai žiniasklaidai, M.Chodorkovskis dažniausiai kelia ne laisvės-nelaisvės, o politinio žaidimo garbingumo, šeimos ir verslo bei politikos atskyrimo problemas.

Jis, pavyzdžiui, pabrėžė, kad visada žinojo dalyvaująs „grubiame žaidime“. Todėl įkalinimo paties savaime M.Chodorkovskis esą nepriima asmeniškai.

Jam esą buvo labai svarbu, kad represijos nepalietė jo šeimos, taip buvo išlaikytas savotiškas padorumas, todėl savo santykio su V.Putinu jis negalįs vadinti neapykanta ar kitokiu asmeniškumu.

Čia neverta detaliai nagrinėti, kaip konkrečiai toks laisvės suvokimas prieštarauja vakarietiškai mąstysenai. Istorijoje, tradicijose ar net religijoje glūdinčios šio Rytų ir Vakarų skirtumo šaknys – taip pat atskira tema. Politiniu požiūriu svarbu suvokti, kad mūsų akimis Rusija ne dėl V.Putino, o iš esmės yra nelaisvės šalis ir artimiausiu metu tai nepasikeis.

Todėl vienintelis būdas bent šiek tiek sušvelninti triukų su politiniais kaliniais, kuriuos mums demonstruoja V.Putinas, poveikį yra rimčiau apgalvoti ir atidžiau skelbti savo reakciją į politinį įkalinimą Rusijoje.

Ypač tai svarbu tokioms valstybėms kaip Lietuva. Mūsų santykiai su Rusija vyksta ne tik globalioje tarptautinėje bendruomenėje, bet ir konkrečiame pasienyje. Mūsų problema – ne dialogas ar jo trūkumas, o tikras istorinis priešiškumas ir grobikiškos nuotaikos, kuriomis gyvena Rusija.

Ne tik M.Chodorkovskio ar „Pussy Riot“ išlaisvinimas, bet ir jų įkalinimas nieko šiuose santykiuose nekeičia. Įkalinant turėjome (bent jau tyliai sau patiems) pasakyti „Liūdna, bet iš esmės mums tai nerūpi“ vien tik tam, kad paleidžiant galėtume sakyti „Džiugu, bet iš esmės mums tai nerūpi“.

Dar reikėtų visuomet nepamiršti pridurti: „Kai norėsite pasikalbėti apie okupacijos žalos atlyginimą, paskambinkit“.

Praėjus vos dviems nepriklausomybės dešimtmečiams mes dar tik mokomės tikrosios politikos, kur dilema yra ne kraštutinumas, o esmė. Tikroje politikoje viskas turi savo kainą ne rinkos, o gyvenimo prasme.

Lietuvos laisvė tiesiogiai priklauso nuo jos sugebėjimo atsiriboti nuo Rusijos. Būtinybė atsiriboti reiškia, kad nėra kam mus atriboti. Mes patys privalome pasiekti, kad būtume vienodai abejingi ne tik Rusijos pinigams, Rusijos muitams ar Rusijos propagandai, bet ir Rusijos liberalams bei Rusijos pankams.

Tai ypač skausminga buvusiems antisovietiniams disidentams ir visai jų politinei tradicijai Lietuvoje. Reikia atsiriboti nuo žmonių, su kuriais tariesi turįs bendrus įsitikinimus. Tačiau tai skausmas, kurį privalome ištverti.

Labai gali būti, kad su rusais, kaip ir su kitais žmonėmis, mes iš tiesų esame broliai ir seserys Kristuje. Tai visiškai atskiras klausimas. Bet mūsų nebesieja jokie politiniai tikslai. Jei savęs tuo neįtikinsime, tai rizikuojame kartu su Rusijos pankais ir pražūti.

Kai bandau pabaigai suformuluoti, ką iš tikrųjų asmeniškai galvoju apie M.Chodorkovskio paleidimą (apie „Pussy Riot“ aš asmeniškai stengiuosi negalvoti), tai tik iš pirmo žvilgsnio skamba prieštaringai.

Aš džiaugiuosi dėl M.Chodorkovskio, kaip ir dėl kiekvieno iš kalėjimo išeinančio žmogaus. Manau, kad laisvė yra didžiulė dovana, kurios vertė nepriklauso nuo to, kaip pats žmogus ją vertina.

Bet būtent dėl to man nerūpi, kad visa Rusija būtų išlaisvinta kaip M.Chodorkovskis. Šiame pasaulyje sau tokį tikslą rimtai gali kelti tik vienas žmogus – Romos popiežius. Man asmeniškai rūpi, kad visa Lietuva išliktų tokia laisva, koks šiandien esu aš.

2014-01-07

Ar egzistuoja teisingas gyvenimas?

Nepamestų vertybių paieškos

Galime vieni kitus pasveikinti. Atrodo, persirgome dar viena vaikiška liga ir nustojome manyti, kad kiekvienas gali turėti savo vertybes. Ta prasme, moralės normas. Mikė Pūkuotukas tikriausiai pasakytų, kad visuomenei reikia „visuomens“. Ir, kaip visada, būtų visiškai teisus. Visuomenei iš tikrųjų nepakanka įstatymų, jai reikia bendros moralės. Dar daugiau, jai reikia nerašytų taisyklių, galiojančių tik tam tikruose visuomenės sluoksniuose, vien profesionalams suprantamų profesinio padorumo reikalavimų, bendro ar bent daugeliui žmonių būdingo grožio suvokimo ir panašių dalykų. Visa tai yra siūlai, rišantys vadinamąjį visuomenės audinį. Kad šiandien vakariečiai jau grįžo prie šios Pūkuotuko stiliaus išvados, aiškiausiai liudija vis besiplečianti tikrųjų vertybių paieška.

Pradėkime nuo paprastų dalykų – daiktų. Plintantys sendaikčių turgeliai, „vintažo“ parduotuvės – visa tai rodo, kad šiuolaikinių žmonių meilė senienoms jau seniai peržengė siauro antikvarų pasaulio ribas. Jei paklaustumėte pirkėjų, kodėl jie renkasi senus daiktus, tai greičiausiai išgirstumėte arba apie prekių grožį, arba apie kokybę. Abu šie įsitikinimai yra savaip simptomiški. Šiuolaikinis dizainas (ir apskritai dailė) tiek ištobulino asmenišką grožį, kad dviejų žmonių grožiai dažnai „nebesusišneka“ tarpusavyje. Tai sukelia nepasitenkinimą ultramoderniai atrodančiomis prekėmis ir skatina gręžtis į daiktus, kurie buvo kuriami taip, kad patiktų daugeliui. Kokybė, kita vertus, dažnai taip pat yra įsitikinimo dalykas. Tikriausiai girdėjote, kad šiais laikais jau niekas nebegamina taip, kaip kadaise, kad nebeliko tikrų meistrų, kad daiktai tyčia daromi porai metų, taip verčiant mus pirkti vis naujas prekes. Sunku pasakyti, kiek teisingi tokie teiginiai, bet manau, kad dauguma žmonių taip sako ne kruopščiai ištyrę šiuolaikinę ekonomiką, o vadovaudamiesi įsitikinimu. Nuojauta, kad laikai ir žmonės suprastėjo.

Ta pati nuojauta persmelkia ir žmonių bendravimą. Vis labiau pasiilgstama teisingų papročių. Žmonės iš naujo susidomėjo aprangos, etiketo taisyklėmis, kai kurie net studijuoja protokolą. Vis daugiau norinčių, kad ant jų stalo būtų medžiaginės servetėlės ir sidabrinė žvakidė, kad namų aplinka primintų kokį nors ypatingą Žemės, o ne nežinomos planetos, kampelį. Pagaliau, verta atkreipti dėmesį ir į tai, kad kadaise neprilygstamu žmonijos pasiekimu, tiesiog mokslo triumfu pripažinta sintetika iš buities taip pat traukiasi. Šiandien prabangos matas yra gebėjimas įsigyti kuo daugiau natūralių medžiagų. Kitaip tariant, Europos ir visų Vakarų žmonės vis intensyviau žodžiais ir darbais diskutuoja apie gražų ir gerą gyvenimą. Klausimas „Ką reiškia gerai gyventi?“ kyla iš naujo, nes nebėra jokio įprasto atsakymo. Kol kas suprantame tik tai, kad mums trūksta kažko tikro, gero ir gražaus. Kažko, ką kadaise turėjome ir esame praradę. Savaime suprantama, kad reikia tai susigrąžinti.

Tai ne taip paprasta, kaip atrodo. Tikrųjų vertybių adresą laike įsivaizduojame skirtingai. Daugeliui ir XX a. atrodo ne visai sugadintas. Seneliai ir proseneliai dar mokėjo gyventi, ypač prieš Antrąjį pasaulinį karą. Kas nenorėtų pabūti Erkiulio Puaro pasaulyje (beje, serialas apie Puaro yra tikrai ypatingas savo stiliaus vientisumu ir išbaigtumu, jis žiūrovą iš tikrųjų apgyvendina kitame laike)? Žmonės ten gražiai atrodo, gražiai elgiasi, mandagiai kalbasi, žodžiu, gerai gyvena. Art Deco kultūra mums dar patraukli ir tuo, kad atrodo, kaip senovės ir modernizmo dvelksmas vienu metu. Tarsi būtų dar ne viskas prarasta, o atrasta tik tai, kas gera (tai, kas bloga, tikriausiai, dar neatrasta). Patiems to meto gyventojams atrodė, kad progresas septynmyliais žingsniais žirglioja per pasaulį, bet ar tai svarbu? Kad tarpukaris yra viena iš numanomų tikrųjų vertybių gyvenamųjų vietų, liudija ir retro drabužių, vakarėlių ir viso kito retro populiarumas. Internete yra net tokių forumų, kuriuose žmonės diskutuoja apie XX a. ketvirtojo dešimtmečio slidinėjimo kostiumų privalumus ir trūkumus.

Rimtesni mąstytojai tikrųjų vertybių ieško giliau. XX a. esąs jau pakankamai sugadintas, tai šiuolaikinės degradacijos pradžia, į kurią neverta grežiotis. Švietimo, papročių ir apskritai kultūros požiūriu niekas negali prilygti karalienės Viktorijos epochai Britanijoje. Devynioliktojo šimtmečio buržuazijos aukso amžius – štai, kur reikia ieškoti gero gyvenimo receptų. Ten gyveno damos ir džentelmenai, sukūrę kultūrą, kuri buvo pritaikyta jau šiuolaikiškai persitvarkiusiai visuomenei. Tokiu atveju, matyt, galima išdrįsti žengti ir paskutinį žingsnį. Mums, revoliucionierių palikuonims, gali būti labai nemalonu pripažinti, bet ilgesingai žvelgdami į klasikinę buržuazinę kultūrą mes iš tikrųjų ilgimės aristokratijos. Tai, kas mums atrodo gera ir gražu buržuazijos gyvenime, dažniausiai buvo kilmingųjų pamėgdžiojimas. Praturtėję verslininkai su džiaugsmu pirko titulus, žodis „džentelmenas“ iš esmės įsitvirtino kaip pagarbus tikros riterystės pakaitalas. Chevalier, sir, net gentleman ar gentiluomo yra terminai, šaknimis plačiai įaugę į kilmę, kurios XIX a. dažnai nebūta. Iš čia ir žodis „snobas“ – sine nobilitate (be kilmės). Taigi, nerūpestingas gyvenimas arčiau liaudies, prigimtinė lygybė, masinė gamyba – visa tai labai smagu, bet kartu jaučiame, kad žlugus aristokratijai mes praradome ir kažką labai svarbaus, gero ir gražaus, ką saugojo ir puoselėjo kilmingieji. Todėl nenuostabu, kad atidesnis stebėtojas šiuolaikinėje Europos visuomenėje gali atrasti net giliai paslėpto monarchizmo.

Tad ar įmanoma susigrąžinti prarastas vertybes, jei net nepajėgiame apsispręsti, kur jos padėtos? Tikrai neįmanoma, tačiau mūsų paieškos nėra beprasmės. Kokie nors kasdienybės istorikai galėtų priminti, kad buitinis nepasitenkinimas savo laikais visada buvo žmonių gyvenimo dalis („mūsų laikais saulė skaisčiau švietė“ ir „sugadintas jaunimas“ yra per amžius kartojamos banalybės). Tas tiesa, bet visuotinis ir konceptualus tikrųjų vertybių ilgesys, jų paieška konkrečiose epochose nėra visais laikais vienodai intensyvi. Šia prasme mūsų amžius labai primena vėlyvuosius Viduramžius, taip aiškiai įsivaizduotus ir pavaizduotus Johano Huizingos. Tuomet taip pat būta visuotinio ilgesio ir siekio susigrąžinti prarastas vertybes. Visos Europos didikai vienu balsu kartojo, kad laikai sugedę, kad kilniems protėviams – tikriems riteriams, būtų gėda net pažvelgti į savo palikuonių gyvenimą. Vėlyvųjų Viduramžių gyventojai taip pat, kaip ir mes, juto, kad kažką svarbaus prarado. Ir siekė tai susigrąžinti beveik tomis pačiomis priemonėmis. Pirmiausia, pamėgdžiojimu. Būtent vėlyvaisiais Viduramžiais atsirado formalūs riterių ordinai, kurių nariai ant popieriaus (ar pergamento) surašydavo savo pareigas ir vertybes. Būtent tada iš tikrųjų paplito riterių romanai, legendos apie senovę ir tie šiuolaikiniam žmogui nebepaskaitomi kūriniai, kuriuose visokiomis alegorijomis vaizduojamos tikrosios ir netikrosios vertybės, jų tarpusavio kova ir žmonių pasirinkimai. Ir ką? Manote vėlyvųjų Viduramžių žmonės susigrąžino tikrasias vertybes? Nieko panašaus. Suklestėjo ne riteriai, o rašytojai. Prasidėjo Renesansas – epocha, kurioje žmonės, visaip mėgindami įsivaizduoti ir suprasti savo protėvius, iš tikrųjų iš naujo pažino save ir savo laikų pasaulį.

Nesiimsiu spėlioti, kokius laikus pagimdys šiuolaikinis tikrųjų vertybių ilgesys. Tai nėra svarbiausia. Kur kas svarbiau suvokti, kad pati vertybių paieška ir yra mūsų žmogiškos prigimties raktas. Tai, ko ilgimės ir ieškome, yra amžina. Rimtai pagalvojus, tokie dalykai yra tik trys: gėris, grožis ir tiesa. Visa kita – tik jų išvestinės. Mandagumas yra gėrio ir grožio derinys, o išsilavinimas svarbus tik dėl to, kad priartina prie tiesos. Tačiau nė vienas iš tų trijų pamatinių dalykų nėra žmogui pasiekiamas. Žmonės tingūs, bevaliai ir linkę į saviapgaulę (kai nepajėgia pasiekti tikrų rezultatų, jie sugalvoja pakaitalus; taip tikrą riterišką sugebėjimą kautis ilgainiui pakeitė dekoratyviniai aristokratų kardai). Todėl kartais mes suabejojame ne tik savo gebėjimu pasiekti gėrį, grožį ir tiesą, bet ir pačios vertybių paieškos prasme. Jei pastangos vis tiek nueina perniek, tai kam stengtis? Paskutinį kartą panaši nuotaika Vakarus apniko XX a., ypač jo antrojoje pusėje. Vis dėlto, tobulybės troškimas turi kažkokį savo kelią. Šiuolaikiniai mokslinio ateizmo teoretikai vis dar mėgina įrodyti, kad moralė atsirado dėl kažkokių smegenų pakitimų ir kad ateityje bus įmanoma išgyventi be jos, o Vakarų žmonija jau ir vėl žvalgosi į protėvių pasaulį, tirdama bei atkartodama senovinį gyvenimą mėgina suprasti save. Matyt, tai ir yra kelias į Išganymą. Negalime nustoti ieškoti nepamestų vertybių. Mes privalome tikėti, kad kiekvieno iš mūsų rytojus bus geresnis, gražesnis ir teisingesnis.

2012-05-02

Nepatirtų nuotykių kaina

Ne tik Lietuvos, bet ir visos Europos visuomenė šiandien vis dar gyvena saugumo iliuzijoje. Daugelis politikos analitikų tvirtina, kad saugumas – svarbiausias mūsų interesas. Saugumo jausmas pripažįstamas lemiamu veiksniu, padedančiu vaikui sėkmingai užaugti, suaugusiam laimingai gyventi, pensininkui oriai pasenti ir t. t. Čia reikia kalbėti pirmiausia ne apie mokslinius tyrimus, kurie turi savo kelią (vaiko raidai saugumas iš tikrųjų svarbus, tačiau kas vaikui yra saugumas – atskira tema), o apie tam tikrus nerašytus visuomenės susitarimus, kurių pasekmės – dažnai komiškos.

Juk savaip žavu, kad pokarinė Europa (net ir Sovietų Sąjunga) išaugino visą kartą žmonių, tvirtai įsitikinusių, kad jų pensija garantuota. Rimtai mąstant, niekas negali garantuoti, kad bus išsaugotas indėlis banke (jį gali lengvai „praryti“ karas, rimtesnė stichinė nelaimė ar net toks menkniekis kaip banko bankrotas). Dar prasčiau apsaugoti yra pinigai taupyklėje (juos gali pavogti, jie gali nuvertėti, taupyklę galima pamesti). Bet štai pax Europeana ir įmantri socialinio draudimo sistema žmones įtikino, kad jų įmokas valstybė ateityje pavers išmokomis. Ir šiandien jie valstybę laiko ne savo skolininku (kuris gali būti nemokus ir skolos negražinti; juk šiais laikais nebeįmanoma net iš pykčio įgrūsti skolininką į kalėjimą), o pinigų maišu, kurį tereikia gerai patampyti ir pasipils banknotai.

Tačiau socialinio saugumo iliuzijų yra ir daugiau. Prisiminkite senas pasakas, legendas, kitus istorijos šaltinius. Kas juose yra turtas? Dažniausiai turtas pasižymi dviem savybėmis: jis bent iš dalies visada yra sėkmės vaisius (jei esi didis karžygys, tau dar turi pasisekti sutikti gelbėtiną princesę, kad išgelbėjęs galėtum ją vesti ir gauti pusę karalystės) ir jis nėra žmogaus teisė – jis bet kada gali būti prarastas. Šiuolaikinė visuomenė turtą dažnai suvokia būtent kaip žmogaus teisę – neatskiriamą jo gyvenimo dalį. Žmonės, žinoma, visada stengėsi saugoti ir taupyti turtą. Bet anksčiau jie giliai širdyje netikėjo, kad nuosavybę galima visada išlaikyti (gal dėl to dažnai jiems ir pasisekdavo savo brangenybes išsaugoti). Šiandien žmonės tiki, kad įgyti, gausinti ir išsaugoti turtą yra gyvenimo dėsnis, kad būtent toks gyvenimas yra normalus. Jei žvelgia į ateitį, jaunuolis įsivaizduoja, kad mokysis, paskui susiras darbą (pradės verslą), kuris atneš vis daugiau pinigų, tuomet (kartais finansinė riba net labai griežtai užsibrėžiama) susiras žmoną (vyrą), pasistatys namą, susilauks vaikų (o ne atvirkščiai – susilauks vaikų ir jiems pastatys namą, tai neracionalu), juos užaugins, išmokslins, „pilnai paruoš gyvenimui“, gal net aprūpins namais, o po to gražiai ir linksmai pasens. Na, o apie mirtį mes apskritai vengiame galvoti arba mąstome kaip nors labai naiviai, pavyzdžiui, „nė už ką nemirsiu senas“.

Toks visai nejučia žmoguje užaugantis socialinio saugumo pojūtis sukelia įvairias pasekmes. Visų pirma jis formuoja ypatingą požiūrį į darbą. Šiuolaikiniam europiečiui darbas nėra vien tai, kas šiandien leidžia pavalgyti. Darbas – tai viso gyvenimo esmė, jo centras ir pagrindas. Tokią darbo reikšmę lemia ne vien socialinis saugumas. Iš dalies tai svarbus „pašaukimo visuomenės“ bruožas, iš dalies – puritoniškos pasaulėžiūros aspektas. Tačiau socialinio saugumo iliuzija lemia, kad darbas tampa kone antrąja žmogaus gyvybe. Tai atskleidžia bedarbystės vertinimas. Akivaizdu, kad yra daug žmonių, kuriems prarasti darbą - didelė nelaimė, tai juos veda į tikrą skurdą, iš kurio labai sunku išsikapstyti. Bet šiandien bedarbystė daug dažniau veda ir į neviltį, alkoholizmą, depresiją ar net priveda prie savižudybės. Be to, nerimą dėl darbo jaučia net tie, kurie yra visuomenės vertinami ir kurie beveik garantuotai neliktų „gatvėje“. Paprastas atleidimas tapo galingu šantažo įrankiu ne tik versle, bet net politikoje ir valstybės tarnyboje, kur pareigos niekada nereiškė jokių garantijų. Valstybininko gyvenimas dažnai teikė įvairių malonumų, bet šių pramogų kaina visada būdavo nuolatinis pavojus. Šiandien mes norime vien malonumų, be jokių pavojų. Tai aiškiai rodo, kad nebesuvokiame nuotykio reikšmės.

Bet kuris istorikas žino, kad būtent nuotykis yra viso žmonijos gyvenimo varomoji jėga. Banalu priminti, kad nuotykių troškimas sukūrė Romą, o saugumo poreikis ją sugriovė. Ne tik tikėjimas, bet ir avantiūrizmas vedė Europos didikus į Kryžiaus karus. Karus, kurie jiems ne tik atvėrė Rytų pasaulį, bet ir padėjo aiškiau suvokti savo pačių tapatybę. Nuotykių ieškotojai buvo tikrieji geografinių atradimų autoriai ir užjūrio imperijų statybininkai, avantiūrizmas vienijo portugalų jūrininkus, ispanų konkistadorus ir britų imperialistus. Jau nekalbant apie kolonistus, aukso ieškotojus, pirmuosius archeologus, gamtininkus, technikos kūrėjus. Net nesenoje Lietuvos istorijoje ryškus nuotykių ieškotojų pėdsakas. Prisiminkite XX a. pradžios nepriklausomybės kovas. Daugelis savanorių į kariuomenę įstojo po to, kai už tarnybą buvo pažadėta žemė. Kai kurie istorikai šią aplinkybę laiko aiškiu lietuvių patriotizmo stokos įrodymu. Tačiau pamąstykite rimčiau. Žemė už karo tarnybą – tai jums ne pensija už SODROS įmokas. Kad pralobtum, pirmiausia dar reikia pakovoti, ne tik išgyventi, bet ir laimėti, nes priešas žemės tikrai neduos. Gal tai ir yra tikrasis, praktinis patriotizmas? Kad ir kaip būtų, savanoriai buvo nepriklausomos Lietuvos nugalėtojai. Jie daugiausiai išlošė iš žemės reformos ir sukūrė tą žemės ūkio rojų, kurį dar ir šiandien su nostalgija prisimename kaip „smetoninę Lietuvą“.

Kodėl nuotykis žmonėms toks svarbus? Tikriausiai todėl, kad tai labai gilus dvasinis išgyvenimas. „Tai, kas mūsų nenužudo, padaro mus stipresniais“ – tikriausiai buvo vienas iš nedaugelio teisingų Nyčės teiginių. Netikėtumas, sukrėtimas, likimo vingis – visa tai atneša neapsakomai ryškų tikrovės išgyvenimą ir leidžia pajusti tikrąjį gyvybės saldumą. Tas, kas vos nepateko po automobiliu, bent kelias minutes jaučiasi neapsakomai gyvas. Bet daug ilgiau tokiu jausmu mėgaujasi tas, kas po automobiliu pateko ir išgyveno. Galbūt todėl socialiai aptingusi šiuolaikinė visuomenė taip aistringai ieško vadinamųjų ekstremalių pramogų. Tačiau tai klaidingas ir juokingas kelias. Šuolininkui su parašiutu toks šuolis nėra nuotykis, geriausiu atveju – nuotykio pakaitalas, toks pat nevykęs kaip ir virtuali realybė. O tikras nuotykis yra tai, kas žmogaus laukia už artimiausio kampo. Tikras nuotykis žavus būtent tuo, kad yra nesuplanuojamas ir nesukuriamas. Jį galima tik rasti, nes jis yra mūsų nekontroliuojamos tikrovės dalis.

Čia taip pat esama paslapties. Jau daugelį metų mes augame galvodami, kad avantiūristai - lengvabūdžiai svajokliai, o realistai yra tie, kas kantriai triūsia ir „neišsigalvoja“. Iš tikrųjų yra atvirkščiai. Gilbertas Chestertonas, kuris nuolat nešiojosi lazdą su paslėpta rapyra (nes niekada nežinai, kas gali nutikti), buvo daug tikresnis realistas nei mes. Tiesa, Chestertonui, regis, taip ir nenutiko nieko, kas būtų buvę verta rapyros, tačiau susidūręs su plėšiku jis būtų turėjęs ginklą, kurio daugelis iš mūsų neturi. O juk sunkiausia suvokti, kad visų mūsų, įskaitant Chestertoną (kai jis dar buvo gyvas), galimybė susidurti su plėšiku yra daugmaž vienoda bet kuriuo gyvenimo momentu. Gal neatsitiktinai kaip tik Chestertonui geriausiai pavyko, taip sakant, konceptualizuoti nuotykį. „Pavojingiausias dalykas pasaulyje – būti gyvam. Gyvajam nuolat gresia mirtinas pavojus“, - sakė jis. Tai – tokia gili mintis, kad ji, ko gero, yra dalis išlaisvinančios tiesos apie pasaulį. Nuotykis iš tikrųjų yra susijęs su dieviškaisiais paradoksais. „Kas nori išsaugoti savo gyvybę, ją praras“. Kas nesugeba suvokti, kad nei valstybė, nei SODRA, nei gyvybės draudimas, nei policija – niekas šiame pasaulyje negali žmogaus apsaugoti nuo mirties po akimirksnio, kam nepavyksta susitaikyti su tuo, kad iš tikrųjų jo gyvenimas jam pačiam nepriklauso, tas negali iškelti klausimo „O kam visa tai priklauso?“ ir susimąstyti apie amžinybę. Kita vertus, tas, kas atranda nuotykio esmę, kas realistiškai suvokia savo trapumą, įgyja neapsakomą laisvę ir jau šiame pasaulyje šiek tiek pažįsta visai kitą gyvenimą. Kiekvienas momentas, kiekvienas įvykis, kiekvienas žmogus ir daiktas tampa daug brangesni, gražesni ir skanesni, nes nė vienas neprivalo egzistuoti.

Tačiau didžiausias paradoksas tas, kad praradę nuotykių troškimą, europiečiai tapo labai nesaugūs. Ir kuo toliau, tuo darėsi nesaugesni. Tikriausiai daug daugiau žmonių Europoje būtų sėkmingai išgyvenę branduolinį sprogimą, kai nuolat jo bijojo Šaltojo karo metais, negu šiandien, kai nejaučia jokios grėsmės, o iš tikrųjų gyvena šalia tokios kiaurai korumpuotos ir iki dantų branduolinėmis bombomis ginkluotos valstybės, kaip Rusija. Tai tik dar vienas priminimas, kad saugumas (jeigu jis suvokiamas kaip garantuotas gyvenimas) yra iliuzija. Saugus tik tas, kas supranta, kad niekada nebus saugus. Todėl sunkmetį, ekonominę ir politinę krizę turėtume suvokti kaip malonę. Jau šiandien aišku, kad Europa, net jei išliks sąjunga, nebegrįš į apgaulingą Briuselio rojų. Tie, kas jį matė iš arčiau, puikiai žino, kaip tai tuščia, netikra ir nuobodu, tad vargu, ar yra ko gailėti. Reikia džiaugtis naujomis gyvenimo spalvomis ir būti pasiruošus naujiems išbandymams. Geriausiai gyvens tie, kas bus didžiausi realistai – nuotykių ieškotojai.

2012-03-28

Ekscentrikų visuomenė

Apie Vakarų visuomenės nuosmukį svarstoma jau seniai. Vieni jį sieja su religijos praradimu, kiti – su aptingimu, atneštu jau kuris laikas per gero gyvenimo, treti – su augančiomis kitų civilizacijų jėgomis. Dažniausiai šie pasvarstymai atrodo tarsi tiesiogiai mūsų gyvenimo neliečiančios knyginės ir saloninės šnekos. Maždaug taip: turiu pripažinti, kad tarp mūsų tikrai plinta „mirties kultūra“, islamas turi akivaizdų pranašumą prieš bedievystę ir netrukus galime sulaukti šariato teismų Europoje, o rytoj pusryčiams valgysiu sumuštinį su kumpiu.

Tačiau daug akivaizdesnis gal ne tiek artėjančios katastrofos, kiek besikeičiančios epochos paliudijimas yra pasimetimas ir betvarkė žmonių kasdienybėje. Jis bado akis tiesiogine to žodžio prasme, bet kaip tik todėl yra nematomas ar, greičiau, nepripažįstamas. Pažvelkite į veidrodį – kaip jūs atrodote... Taip atrodo tikras vakarietis. Bet ar galėtumėte trumpai nupasakoti, kaip atrodo tikras vakarietis? Pamėginkite tiesiog mintyse į šį klausimą atsakyti. Primena kaleidoskopą, tiesa? Niekas nežino, kaip atrodo vakarietis. Jis nebeturi jokio stereotipo.

Sakysite, kad priešais savo asmeninį veidrodį kas kaip nori, tas taip ir atrodo? Iš tiesų, laisvė tam tikrais atvejais nepaklusti visuomenės normoms, būti ekscentriku visada buvo svarbi vakarietiškos žmogaus laisvės sampratos dalis. Tačiau panašu, kad šiandien Vakarai daugiau nieko ir nebeturi. Visi mes – ekscentrikai, laužantys įsivaizduojamas normas. Bet norint nepaisyti taisyklių reikia jas išmanyti. Ar žinote, kaip apsirengus reikia eiti į darbą? Į teatrą? Į restoraną? Na taip, arogancija vakariečių širdyse taip pat dar gyva – į kiekvieną klausimą tikriausiai atsakėte, kad žinote. Galima būtų klausti, kaip reikia rengtis einant pasivaikščioti, bet šiuolaikinio žmogaus protas nepajėgus net priimti tokio klausimo. Pamastykite kitaip: ar galėtumėte pasakyti, kad kiti žmonės taip pat žino, kaip atrodyti darbe, teatre ir t. t.? Jei kiekvienas žino savaip, vadinasi niekas nežino, kaip apsirengti darbe. Bent išoriškai tai atrodo taip pat. Neatsitiktinai beveik sutartinai pripažįstama, kad niekas nebegali paaiškinti, ką reiškia tariamai visuotinai priimtas išvaizdos darbe standartas „business casual“. Tai tarsi koks burtažodis, kartojamas saugantis nuo vis dėlto dar bauginančios beprasmybės ir betvarkės, kuri slepiasi už jo.

Istoriškai visa tai, žinoma, paaiškinama. Mūsų apranga gimė iš maišto prieš Sistemą. Maišto, kuris truko visą XX a., o tam tikra prasme net buvo pratęsimas kito maišto – prieš aristokratiją, kuris vyko XIX a. Čia neverta gilintis, dėl ko kilo ir kiek prasmingi buvo šie maištai. Geriau atidžiau pažvelkime į jų pasekmes. Tie, kas savo aprangoje šiandien mėgina saugoti, taip sakant, laiko patikrintą grožį, neišvengiamai virsta dendžiais (Lietuvoje – dar paprasčiau; čia kaklaskarė gali bet ką paversti dendžiu; savo pavyzdžiu tai jau įrodė Algimantas Čekuolis). Tie, kurie rengiasi taip, kad nebūtų palaikyti dendžiais, tuoj pat supanašėja su maištininkais prieš Sistemą, nors gal net neprisimena, nei kas ta Sistema, nei dėl ko kilo maištas. O dauguma – tie, kuriems apranga atseit nerūpi, atrodo kaip tikros Sistemos ir maištininkų mūšio aukos.

Maištas netenka prasmės, kai visi tampa maištininkais. Šiandien tą pasąmoningai ir jaučiame. Todėl keistai aprangai randami nauji paaiškinimai. Pats dažniausias atsakymas į pastaruoju metu kiek sustiprėjusią vakarietiškos išvaizdos kritiką yra toks: šiuolaikinė apranga yra nerūpestinga, patogi ir praktiška. Esą mūsų visuomenė nėra labai manieringa (vis dar tikintys progresu pabrėžia tai, kaip pasiekimą – išaugome iš beprasmiško maivymosi), laikosi tik kertinių moralės normų (nedemonstruoja viešai visiško nuogumo) ir pragmatiškai žiūri į drabužius (kad būtų pakankamai sausa, šilta ar vėsu, kad būtų sveika ir higieniška ir pan.). Skamba išmintingai, bet tai netiesa.

Prisiminkime smokingą. Tai buvo vienas iš pačių nerūpestingiausių visų laikų drabužių. Kai buvo visuotinai pripažintas, jis neabejotinai įkūnijo amžiną vidutinio vyro idealą: aprangą, apie kurią nereikia galvoti. Jei į kiekvieną kviestinę vakarienę (ar net vakarieniaudamas namuose) turi vilktis smokingą, tai vienintelis rūpestis – kad visas komplektas būtų švarus ir išlygintas. Nesunku suprasti, kodėl smokingą kadaise atmetė tikri maištininkai. Jis simbolizavo žmogaus laisvės suvaržymą, jo įspraudimą į socialinių normų narvą, kaustančią buržuazinę prabangą ir pan. O kodėl smokingas netinkamas dabar? Todėl, kad jis per daug formalus. Formalus? O ką tai reiškia? Na, jis toks tiesiog per daug... Vienu žodžiu, daug pragmatiškiau yra gauti kvietimą su neiškoduojamu aprangos kodu ir laužyti galvą, ką apsirengti, kad neatrodytum nei dabita, nei priešingai - netyčia į konservatyvių verslininkų vakarėlį užklydęs pankas.

Kitas pavyzdys – kaliošai. Purvas ant batų – natūrali miestiečio problema. Ne tik puošeivos jaučiasi nemaloniai ir juokingai, kai jų nuo galvos iki kojų tvarkingą aprangą gadina šlapi, dėmėti ar druskos suėsti batai. Todėl net tada, kai nebuvo gumos, žmonės viduje dėvimus batus saugodavo antbačiais su mediniu padu. Guminiai kaliošai tebuvo natūralus patobulinimas. Maištininkams jie kažkodėl netiko. Gal dėl to, kad buvo sunkiai pritaikomi keisčiausias formas įgijusiems batams. O gal dėl to, kad atrodė per menkai proletariški, per daug susiję su buržuazine kultūra (kaliošai visų pirma buvo skirti saugoti kokybiškiems miesto batams, o ne veltiniams, nors jau greitai žmonės manys priešingai). O šiandien, kai apranga tapo labai praktiška, kaliošų nebereikia, nes žmonės po miestą vaikšto su guminiais batais. Ir, žinoma, visą dieną dirbti biure su daržo batais yra daug sveikiau, o (kitas galimas variantas) atėjus į darbą ir iš jo išeinant persiauti batus – daug praktiškiau negu avėti kaliošus. Kitaip nei smokingas, jie vis dėlto triumfuoja šiame pasimetusiame pasaulyje. Bet tai jau visų juokingiausia – kaliošai mums pristatomi kaip nelygstama XXI a. naujovė, kainuojanti brangiau nei batai.

Aprangos patogumas turbūt sunkiausiai išmatuojamas, nes tai labai asmeniška. Vis dėlto, jau galima mitu pripažinti teiginį, kad džinsai – patogios kelnės. Su tuo sutiks visi, kas pastaruoju metu nusprendė džinsų atsisakyti (o mūsų gretos nuolat gausėja...). Džinsai – nepatogios kelnės. Tai kelnės, įkūnijusios rokenrolą. Ir tiek.

Bet ne visų hobis yra apranga ir jos istorija. Tad pažvelkime į kitas visuomenės gyvenimo sritis. Kokios, pavyzdžiui, visuomenės normos reguliuoja svečiavimąsi? Kuo skiriasi kvietimas vakarienės nuo kvietimo išgerti kavos? Abu variantai šiandien vienodai gali reikšti ir keturių patiekalų puotą, ir vyną su salotomis. Nesileiskime į smulkmenas – kiek ir ko atsinešti, kiek galima pavėluoti ir pan. Pakalbėkime apie esmę. Kokia vakarienės esmė? Nesunku numanyti atsakymą – žmonėms pabūti kartu. Kadaise maištininkams atrodė, kad jų tėvų socialinės taisyklės, numatančios kada, kaip, su kuo ir kiek ilgai vakarieniauti, tėra snobiški prasimanymai, dirbtinis maivymasis, kuris nužmogina visuomenę. Buržuazinės normos, tarėsi sau maištininkai, tiek suvaržo žmogų, kad susitikime nebelieka tikro nuoširdumo, pokalbio ir minties laisvės.

Šiandien jau daugeliui darosi aišku, kur toks maištas veda – į nuobodulį. Juk dažniausiai viskas vyksta taip: susirenka alkani svečiai, šeimininkai teisinasi, kad jau tuoj, visi maždaug per pusvalandį pavalgo, o toliau – laisvas pokalbis. Skaitydamas ar, juo labiau, rašydamas niekas neprisipažins, kada ir kur konkrečiai buvo nuobodu laisvame pokalbyje dalyvauti. Bet to ir nereikia. Padėtį aiškiai atskleidžia vis augantis dėmesys stalo žaidimams ir gausėjančios patarimų „kaip užimti svečius per šventes“ skiltys.

Problema paprasta. Dviems ar trims artimiems draugams pakanka gero maisto ir gero butelio, kad vakaras virstų žmogui būtinais nuoširdžiais išsipasakojimais ir turiningais apmąstymais. Tačiau kai tas pat principas pritaikomas dešimties-penkiolikos žmonių būreliui vakaras tegali virsti varginančiu plepėjimu arba, dar blogiau, girtomis blevyzgomis. Todėl buržuazinė vakarienė (per maištą paveldėta iš aristokratų gyvenimo) yra režisuojama kaip klasikinis spektaklis. Ji suskirstyta į aiškias dalis, kurių kiekviena turi daugmaž aiškią laiko trukmę ir atskirą erdvę. Per kelias valandas žmonių dėmesys yra periodiškai sutelkiamas į kokį nors privalomą bendrą objektą (naują patiekalą ar erdvės pakeitimą), o rimtus grupelių pokalbius keičia nereikšmingas bendras pasiplepėjimas. Visa tai ir šiandien puikiai išmano profesionalūs renginių organizatoriai, tiesiog būdami maištininkų palikuonys mes nemanome, kad tai turėtų apmąstyti kiekvienas svečių laukiantis šeimininkas.

Dažnai sakoma, kad šiuolaikinė Vakarų visuomenė nebeskiria gėrio ir blogio, nebeturi gėrio idealo. Tačiau ji taip pat nebeturi ir grožio bei gero gyvenimo idealų. Žmonėms trūksta daugybės smulkių kasdienybę rikiuojančių normų. Maištui jas sugriauti buvo daug lengviau nei iš tikrųjų pakeisti politiką ar padėtį pasaulyje. Paradoksalu, bet šiandien tai žmonių gyvenimą paverčia daug labiau smulkmenišku. Neturėdami aiškių savo socialinio sluoksnio orientyrų ir taisyklių, mes esame priversti nuolat apmąstyti savo kasdienį elgesį. Kiekvienas iš mūsų nori ar nenori tampa ekscentriku visų likusių atžvilgiu. Šiaip taip išlaikydami šeimą kaip natūralią grupę, mes daugiau nebegalime niekur atsiremti. Savo išvaizda, elgesiu ir kalba turime nuolat teigti savo pačių susikurtą nepakartojamą tapatybę, savo unikalų stilių. Tai labai vargina ir nuolat kankina klausimas, kam to reikia. Iš dalies dėl šios priežasties visokiomis smulkiomis formomis plinta padugnių kultūra. Tai jau senokai pastebėjo tokie socialiniai kritikai kaip Theodoras Dalrymple. Logiška. Padugnių kultūra reikalauja mažiausiai pastangų ir šia prasme yra tikrai pragmatiška.

Tačiau tai amžinai tęstis negali. Visuomenė negali gyventi be normų, kaip ir be socialinių sluoksnių (šiuolaikinė Vakarų visuomenė ne tik ne luominė, bet ir beveik beklasė – tai atskira tema). Mūsų pasimetimas – labai ryškus epochų kaitos ženklas. Laukia kažkas visai naujo. Bet kol tai ateis – neturime kitos išeities, tik atkakliai nepasiduoti gundančiam suglebimui, klausyti savo sąžinės, telkti bendraminčius ir teigti savo tikėjimą. Aš esu istorikas, todėl tikiu kaklaraiščiu. Kad ir kas nutiktų, vyrai vis tiek ką nors ant kaklo ryšės.

2012-04-25

Nepaklotos lovos paslaptys

Britų profesorius Roger Scruton savo dokumentiniame filme „Kodėl svarbus grožis?“ pagaliau tiksliai suformulavo vieną iš svarbiausių šiuolaikinės Vakarų visuomenės problemų, kuri ir man pačiam jau seniai neduoda ramybės. Taigi, blogai ne tai, kad mes savo noru atsisakome grožio sampratos, klaidingai laikydami tai vien individualaus skonio reikalu. Tikrai blogai tai, kad mes žavimės bjaurastimi. Gražu, savita, žavinga mums atrodo tai, greta ko žmogui būtų normalu pašiurpti, susigėsti ar nejaukiai pasijusti. Dažnai patys to nesuvokdami, mes savo valia pasiduodame magiškai bjaurybės traukai.

Scrutonas daugiausia pasakojo apie keistai susilosčiusią meno padėtį, kai XX a. grožio ir tobulybės estetiką visiškai pakeitė iš pradžių provokacija, o vėliau tiesiog visokios šlykštynės. Tačiau kai kurie jo pavyzdžiai verčia mąstyti apie daug platesnę ir artimesnę kasdienybės sritį. Payvzdžiui, Scrutonas lygino XIX a. dailininko paveikslą, vaizduojantį žmogaus ką tik paliktą dar nepaklotą patalą, ir šiuolaikinės menininkės instaliaciją, kurioje – neklota lova, šalia jos besimėtantis degtinės butelis, pakelis cigarečių, žurnalai ir dar kažkokie daiktai. Scrutonas mėgino pasakyti, kad būtent grožio pastanga (jis daug aiškino apie paveiksle vaizduojamo nekloto patalo bangavimą, šešėlius ir pan.) skiria meną nuo tiesiog betvarkės. Tačiau į šį palyginimą galima pažvelgti ir kitu žvilgsniu.

Ieškoti grožio ir žavesio kasdienybėje – sena Vakarų menininkų tradicija, kuri peržengia net atskirų meno epochų ribas ir yra suaugusi su pačia meno samprata. Gali būti, kad Scrutono sukritikuota šiuolaikinė menininkė ėjo kaip tik šiuo keliu. Kažkodėl neabejoju, kad dažną rytą, visą pusdienį ar net iki pat vakaro jos pačios lova atrodo būtent taip, kaip instaliacijoje. Neabejoju todėl, kad būtent taip atrodo daugybės jos amžiaus žmonių lovos daugybėje Vakarų miestų. Dar daugiau, būtent tokį lovos vaizdą, kaip jauno, laisvo ir nerūpestingo gyvenimo simbolį, mums siūlo daugelis filmų. Beje, kine sujaukta lova ne visada atrodo bjauriai. Dažnai ji komiškai „papudruojama“ ir būna neatskiriama nuo joje besivartančio žavingo herojaus ar herojės (arba, žinoma, abiejų, bet tada lova apskritai praranda savo reikšmę). Tačiau šis kino simbolis perkeliamas į tikrovę, nes visi nori gyventi jauną, laisvą ir nerūpestingą gyvenimą. Deja, tikrovėje sujaukta lova neišvengiamai tampa bjauri ir jos „savitą grožį“ mato tik patys betvarkės autoriai.

Tai nėra vien lovos klausimas. Nuosekliai bjaurėja visa mūsų kasdienybė. Prisimindamas dar XX a. pabaigą britų gydytojas, keliautojas ir visuomenės kritikas Theodore Dalrymple (tikroji pavardė – Anthony Daniels) pasakojo apie savo keistą patirtį Afrikoje. Ten jam teko išvysti, kaip atkakliai tvarkos ir grožio siekia žmonės, gyvenantys, mūsų įsitikinimu, beviltiškame skurde. Kaip sakė pats Dalrymple: „Tada nusprendžiau, kad niekuomet savo valia nedėvėsiu suplyšusių drabužių“ (citata gal ir ne visai tiksli, bet mintis buvo ta). Tačiau daugelis žmonių šiandien yra nusiteikę priešingai. Nauji drabužiai vis dažniau primena skurdžių skarmalus, kuriuos papildo tai, ką tas pats Dalrymple gana tiksliai identifikavo kaip puošmenas, perimtas iš kriminalinės padugnių kultūros, - auskarai (ne ausyse) ir tatuiruotės. Šiuo klausimu, žinoma, ne visi sutartume. Sudėtinga nustatyti ribą tarp puošimosi ir savęs žalojimo, o atskiri piešiniai ant kūno gal ir gali būti laikomi ypatinga makiažo atmaina. Tačiau tai, kad Vakarų pasaulyje pilna visą kūną išsitatuiravusių žmonių, o save darkantys ir gyvūnais verčiantys personažai laikomi savitomis ir originaliomis asmenybėmis, visa tai yra šioks toks simptomas.

Žinoma, didelė dalis bjaurasties mūsų gyvenime yra sąlygota ne savidestrukcijos, o tingulio. Labai paradoksalu, kad iš pažiūros daug dėmesio sveikatai ir sportui skirianti visuomenė tuo pat metu garbina suglebimą. Juk šiuolaikiniam vakariečiui kas antras žingsnis būtina atsipalaiduoti. Pavyzdžiui, reikia skubiai atsipalaiduoti grįžus iš darbo. Tai reiškia apsivilkti treningus arba pižamą, susisupti į pledą ant sofos arba tiesiog lįsti į lovą ir valgyti maistą ne iš indų ir ne prie stalo. Išorės grožis, liudijantis žmogaus pastangas ir pasitempimą, kasdienybėje yra praradęs bet kokią prasmę ir nebesiejamas su padorumu. Žmonės gal niekada net vasarą nevaikščios nuogi, tačiau jie jau dabar drąsiai eina iš namų su pižamomis.

Vis dėlto dar keistesnis atrodo polinkis imituoti ligas. Daug diskutuojama apie anoreksijos kankinamų tariamo grožio etalonų supermodelių gyvenimą. Tačiau esama paprastesnių ir artimesnių pavyzdžių. Moterų makiažas, kuris beveik visada turėjo pabrėžti sveikatą ir saldų uždrausto vaisiaus skonį, taip pat neatsispiria bjaurasties traukai ir vis dažniau siekia sukurti veide nuovargio ir ligos bruožus. Akivaizdžiausiai šį įspūdį kuria iškišami skruostikauliai ir tamsinami paakiai bei akių vokai. Taip dažomas veidas tampa paslaptingai skaudus ir spinduliuoja kažkokią keistą, sunkiai apibūdinamą tamsą. Šią tendenciją gal dar ne visai lengva pastebėti dienos gyvenime. Tačiau jei būsite tikrajame šiuolaikinio pasaulio sukūryje – naktiniame klube, pamėginkite save pastatyti „į šoną“ ir kritiškai apžvelgti aplinką. Argi nešmėsteli nuojauta (ne košmariška vizija, o būtent lengvutis vos vos apčiuopiamas dvelktelėjimas), kad esate supamas pragariško kvaitulio apimtų šėtoniškų figūrų?

Tikriausiai tai nėra atsitiktinis dalykas. Bjaurastį ir blogį sieja toks pat prieštaringas ryšys, kaip gėrį ir grožį. Ne visa, kas gera, yra gražu ir ne visa, kas gražu, yra gera. Bet negalima sakyti, kad gėris ir grožis niekaip nesusiję. Dar daugiau, jie ypač glaudžiai susiję būtent kasdienybėje. Geri žmonės (jei gali rinktis, jei jų neslegia ligos ar skurdas) dažniausiai gyvena išoriškai gražų gyvenimą. Ir atvirkščiai. Žmogaus degradavimas, jo gyvenimo korupcija visada atsispindi kasdienybėje, net pačiame kūne. Ne veltui krikščionių teologai yra daug pastangų paskyrę aptarti ir suprasti ženklams, kuriais nuodėmė ir nuodėmingas gyvenimas paženklina būtent fizinį žmogaus kūną. Šiandien teologais mes jau ne visai pasitikime. Bet sunku paneigti, kad egzistuoja regimi blogio ženklai, kurie dažniausiai yra bjaurūs, mus trikdo, gąsdina, bet labai dažnai neleidžia nusigręžti, tarsi tempdami į tamsos pasaulį. Juk velnias mėgsta detales, pamenate?

Štai aš stoviu priešais žinomo drabužių parduotuvių tinklo reklaminį skydą. Iš jo į mane žvelgia Scarlett Johanson. Jai dvidešimt septyneri, ji puikiai vaidina ir ne veltui yra mėgiama režisieriaus Woody Alen. Tačiau plakatas man bando įteigti ką kita. Jis kuria įspūdį, kad merginai maždaug penkiolika ar šešiolika metų, kad blogi dėdės ją prieš kurį laiką pagrobė, o dabar jau yra visiškai palaužę jos valią ir privertę užsiimti prostitucija. Tokia mintis kyla todėl, kad Scarlett Johanson figūra, visas jos kūnas plakate yra vaikiškesnis negu iš tikrųjų. Ji atrodo kaip mergaitė, aprengta šiek tiek gundančiais suaugusios moters drabužiais. Patamsintos akiduobės ir kitoks šiuolaikinis makiažas verčia manyti, kad viliojanti veido išraiška yra dirbtinė, kad ji slepia kančią ir baimę. Tą akimirką pagalvoju, kad galbūt pedofilija iš tikrųjų yra šiuolaikinės visuomenės problema. Žinoma, žmogaus seksualumas, į kurį akivaizdžiai apeliuoja plakatas, yra labai painus ir sudėtingas dalykas. Geisti jauno, net neapibrėžtai jauno kūno žmonėms visada buvo būdinga, nors dažnai kartu ir pražūtinga. Pagunda šiuo požiūriu visada mums kalba apie rausvumą, stangrumą, sunokimą (kokia daugybė vaisių jau yra pasitarnavę ir vis dar tarnauja kaip įvairių moters kūno vietų simboliai). Ne vienam tenka praplėšti pakuotę, kad pastebėtų giliau slypinčius pavojus. Tačiau geisti to, ką plakate vaizduoja Scarlett Johanson, man kažkodėl nebeatrodo žmogiška. Tai – ne pagunda. Tai – jau įvykęs degradavimas. Nuo to reikia net ne bėgti, iš to jau tenka kapstytis.

Turbūt baisiausia suvokti, kad viskas priklauso nuo kiekvieno iš mūsų. Mes galime išsisukinėti net nuo savęs pačių (tiesą sakant, nuo savęs pačių mes dažniausiai išsisukinėjame ypač išradingai), galime kaltinti „tokius laikus“ ar panašiai. Bet savo kasdienybę, savo mažuosius gyvenimo žingsnelius kuriame mes patys. Tik mes, kiekvienas atskirai, valdome detales. Todėl, kaip ir Dalrymple, aš esu pasiryžęs savo valia nedėvėti suplyšusių drabužių. Ir niekada nepraeinu pro neklotą lovą. Juk atsarga gėdos nedaro, tiesa?

2012-04-04

Nepaveldėtas paveldas

Gyvenantys senesnėje miesto dalyje turi daug galimybių iš arti pažinti Lietuvos paveldosaugos problemas. Pasak mano bičiulio, feodalizmas Vilniuje dar neišnyko, nes labiausiai saugoma vertybė yra posesijos. Iš tiesų, paveldosaugos sumetimais senųjų namų gyventojai gali būti priversti atsisakyti drasių architektūrinių sumanymų, brangiai saugoti senovines konstrukcijas (pvz., balkius, kurių, savaime suprantama, negalima keisti), naudoti tik tam tikras statybines medžiagas ir kitaip kentėti. Visa tai erzina ir dažnam, matyt, kyla pagrįstas klausimas: ar tai prasminga? Ar tikrai vargšo naujakurio pinigai išsaugo istoriją ateities kartoms?

Savo studentų dažnai klausiu, ar jie gali įsivaizduoti gyvenimą apskritai be paveldosaugos. Įtardami klastą jie dažnai neprisipažįsta, bet iš veidų matyti, kad jiems būna sunku – juk jie studijuoja paveldosaugą. O iš tikrųjų žmonės be jokios paveldosaugos išgyveno iki pat XIX a. (žinoma, jie buvo necivilizuoti barbarai ir nieko nesuprato apie vertybes – apie tai kiek vėliau).

Šiokį tokį susidomėjimą griuvėsiais (bet jau tik ne sveikais pastatais) juto italų renesanso veikėjai. Bet reikėjo XIX a. Europos tautiškumo, moksliškumo ir stulbinančio potraukio populiariajai istorijai, mitams, folklorui ir senienoms, kad idėja apie istorijos išsaugojimą ateities kartoms visiškai subręstų ir būtų pradėta aktyviai realizuoti. Būtent tada tvirtai šaknis įleido dvi istorijos konservavimo atmainos – paveldosauga ir muziejininkystė. Abiejų esmė panaši, tik muziejuose nenaudojami daiktai „prikeliami naujam gyvenimui“, o paveldosauga, atvirkščiai, siekia naudojamus daiktus paversti nenaudojamais (nes naudojamas paveldas tampa nesaugus).

Iš pirmo žvilgsnio ši mintis – išsaugoti istoriją, yra akivaizdi ir džiuginanti. Juk smagu, kai gali nebrangiai apžiūrėti nežinomos paskirties akmeninį įrankį, kokiam nors Žalgirio mūšio riteriui kadaise priklausiusius šarvus ar kalaviją, nukirtusį tūkstantį galvų (bent taip įsivaizduoji). Puošni renesanso suknia kursto vaizduotę viliojančiais puotų paveikslais, o dūminės pirkios apžiūra leidžia daug maloniau pasijusti grįžus į dviejų kambarių butą. Juokai juokais, bet reikia pripažinti, kad šiuolaikiniuose muziejuose žmonės tikrai gali pamatyti įdomių ir vertingų praeities eksponatų, o paveldosaugininkams yra pavykę išgelbėti nuo griūties bent keletą svarbių pastatų. Ir, žinoma, negalima pamiršti užkonservuotos istorijos teigiamo poveikio vaikams, kuriems vaizduotė apskritai labai svarbi pažįstant pasaulį.

Tačiau lazda negali būti su vienu galu. Atidesniam žvilgsniui labai greitai atsiveria esminė paveldosaugos ir muziejininkystės yda. Įsivaizduokite, kad koks nors žmogus XIX a. pasistatė gražų namą. Kol jis ten gyveno, tai ir buvo tiesiog gražus namas. Vėliau pastatas buvo pripažintas paveldu ir pradėtas saugoti. Konservavimo pradžioje jį iš tikrųjų galima laikyti sustingdyta istorija – jis visiems primena, kaip gražiai žmonės gyveno XIX a. Bet štai praėjo dar šimtmetis. Apie ką dabar namas byloja labiau – apie jį pastačiusį žmogų ar apie jį išsaugojusius praeities paveldosaugininkus?

Ši problema aiškiai ryškėja ir kai kuriuose muziejuose. Pavyzdžiui, Grūto parkas akivaizdžiai yra ne sovietmečio, o posovietinės visuomenės muziejus. Galima nujausti, kad panašus likimas laukia ir daugumos Holokausto memorialų.

Tačiau tai - tik pirmasis paveldosaugos erozijos etapas. Kitas logiškas žingsnis – pastatų atstatymas. Dėl jo ir šiaip paini problema tampa dar painesnė. Kai XIX a. pomėgio istorijai įkvėpti žmonės puolė statytis namus, panašius į kokį nors istorinį stilių, šis procesas buvo nesunkiai suvaldytas priešdėliu „neo“ (neogotika, neobarokas ir pan.). Bet kaip apibūdinti situaciją, kai Antanas Sniečkus atstato Trakų pilį? Nesismulkinkime iki klausimų apie senovinių piešinių ir brėžinių tikslumą. Žvelkime į problemą abstrakčiau. Trakų pilis tarsi nėra naujas pastatas. Bet kaip jį susieti su senove? Kas tai – paveldas ar paminklas? Ką jis įamžina – kunigaikščių laikus ar komunistinės nomenklatūros valdymą? Tai net nėra tikras muziejus, nes muziejui dažniausiai pasirenkama autentiška aplinka. Matyt, dėl to Trakų pilis taip sunkiai ieško ir neranda savo tikros koncepcijos. Tiksliausia, ko gero, ją apibūdinti kaip mano kartos – XX a. pabaigos vaikų, istorinį atrakcioną.

Vis dėlto šiandien Lietuvoje paveldosauga žengia dar ir trečią žingsnį, prilygstantį šuoliui nuo prarajos krašto. Turiu galvoje Valdovų rūmus. Didžiausia jų problema nėra lėšų švaistymas (šiaip ar taip, nei žmonės, nei valstybės nesugeba iš tikrųjų racionaliai leisti pinigų). Didžiausia Valdovų rūmų problema yra jų iššūkis paveldosaugai. Tai jau ne rekonstrukcija. Pastatytas visiškai naujas pastatas, turintis priminti apie senovę. Ar galima paminklą galutinai atsieti nuo epochos? Štai koks klausimas sprendžiamas Katedros aikštėje.

Jau girdžiu džiūgaujant Baudrillardo prisiskaičiusį jaunimą (Baudrillardo filosofija jaunimui labai tinka, nes vienu metu ir intriguoja vingrybėmis, ir pateikia aiškius atsakymus į klausimus). Taip, Valdovų rūmai yra simuliakras. Taip, tai - žemėlapis, piešiamas anksčiau nei atsiranda teritorija. Bet Baudrillardas neįvertina to paties, ko nepaiso istorijos konservuotojai – tikrovės. Tik palaukite, netrukus tikrovė smogs ir filosofams, ir paveldosaugininkams. Valdovų rūmai neliks beprasmiai. Jie primins apie tai, kas vadinta Brazausko epocha, o ateityje galbūt bus vertinami ir kaip simbolinis Lietuvos paveldosaugos antkapis.

Daiktai, kaip ir žmonės, yra istoriški. Todėl paveldosauga vertinga tiek pat, kiek Lenino balzamavimas (o Lenino balzamavimas nebūtinai nevertingas, tai – istorijos klausimas). Problema ta, kad istorijos neįmanoma saugoti, joje galima tik gyventi. Viena iš priežasčių, dėl kurių iki XIX a. žmonės nežinojo paveldosaugos, greičiausiai buvo aristokratijos dominavimas. Aristokratai nesaugojo istorijos, jie buvo istorija. Kai sakome, kad aristokratų pilyse galima pajusti senovės dvelksmą, tai ne visai tiesa. Iš tikrųjų juntamas ne senovės dvelksmas, o tikra istorija – nenutrūkstantis kasdienis žmonių gyvenimas. Joks muziejus to negali atkurti.

Beje, istorijoje iki XIX a. gyveno ne tik aristokratai. Vadinamųjų protėvių papročių kaimo žmonės taip pat nesaugojo, bet jų laikėsi, šį tą pridėdami, šio to atsisakydami. Šiuo požiūriu apie folklorą būtų galima rašyti beveik taip pat, kaip apie paveldosaugą. Taip pat ir apie vadinamąją istorijos ar atminties politiką.

Visas šis troškimas formuoti, transformuoti, saugoti, konservuoti ir ištaisyti istoriją iš tikrųjų, matyt, buvo tik reakcija į gilų Europos pasaulėžiūros lūžį po Prancūzijos revoliucijos (krikščioniškoji pasaulėžiūra tapo, pavadinkime, modernia). Žmonės išsigando, kad sukilę prieš praeities pasaulį gali likti be jokio gyvenimo pagrindo. Šiandien jie jau rimsta, nes mato, kad ir revoliucija yra istorija, taigi, be pagrindo neliksime. Augantis istorikų susidomėjimas detalėmis, kasdienybe, „mažojo žmogaus“ gyvenimu, vadinamąja žodine istorija (taigi, močiutės pasakojimais) – visa tai liudija aiškią tendenciją. Mes, europiečiai, palengva atgauname sveiką santykį su praeitimi ir vis labiau su ja susiliejame.

Ši tendencija, tikriausiai, tik stiprės. Įžengsime į epochą, kurioje bus mažiau istorijos ir atminties teorijų, o daugiau paprasčiausių (tikrų ir pramanytų) istorijų. Tokiame pasaulyje paveldosaugai vietos nėra. Paveldas, tuomet, yra tai, kas iš tiesų paveldėta. Tokius daiktus žmonės patys saugo.

2012-10-03

Ilgiausių metų, pone Bondai!

Superšnipas, žudikas ir suvedžiotojas Džeimsas Bondas ką tik griausmingai atšventė savo penkiasdešimtmetį. Bent taip mums skelbia pasaulio spauda. Iš tikrųjų, penkiasdešimt metų suėjo Džeimsui Bondui kine. „Tikrasis“ Iano Flemingo romanų Bondas šiek tiek vyresnis – kitąmet jam bus šešiasdešimt.

Bet kuriuo atveju, solidūs jubiliejai šį bei tą liudija net apie tokį iš pažiūros paauglišką herojų kaip Bondas. Net tie, o dažniau – tos, kurios išgirdusios jo vardą paniekinamai suraukia nosį (moterys nuo to tik pagražėja), tiksliai žino, kaip jis atrodo. Bondas yra visur, pradedant kino teatrų anonsais ir baigiant miesto legendomis (pasak vienos iš jų, automobilių, kurių numeriai turėdavo skaičius 007, 070 arba 700, kadaise nestabdydavo kelių policija). Kažin, ar tai gali būti atsitiktinumas.

Mano nuomone, tas, kas neskaitė romanų apie Bondą, negali tvirtinti, kad pažįsta ir supranta XX a. antros pusės Vakarų pasaulio mentalitetą. Mat Bondas yra kur kas daugiau nei romantiška svajonė. Net priešingai – jis visiškai ne romantiškas herojus. Bondas yra tikrasis Vakarų įsikūnijimas, paskutinis, gal net kiek pavėluotas, vakariečio triumfas viso pasaulio atžvilgiu, garsiai išrėktas prieš mums visiems pasineriant į tariamos istorinės kaltės išprovokuotą masinį liūdesį ir savęs baimę.

Žinoma, Bondas mėgsta gerą ir gražų gyvenimą. Tačiau jis taip pat žino, iš ko toks gyvenimas susideda. Jis vertina ne tik maistą, bet ir kulinariją (pasak Flemingo, Bondas mėgdavo įsivaizduoti, kad egzistuoja toks dalykas, kaip tobulai išvirtas kiaušinis). Jis daug geria, bet kruopščiai renkasi gėrimus. Bondo alkoholinis meniu gerokai platesnis, nei visų nuvalkiotas martinis, dėl kurio nuolat ginčijamasi, ar jis turėtų būti suplaktas, ar sumaišytas.

Tačiau Bondas taip pat yra vynų žinovas, labai vertina šampaną, vakarienę, kaip ir dera, baigia brendžiu, amerikietiškus sumuštinius užsigeria alumi, pats kuria kokteilius, o kritinėse situacijose visada po ranka aptinka butelį viskio. Trumpai tariant, Bondas žino, kaip tinkamai pasirinkti. Jo skonis yra tūkstantmečius tobulinto vakarietiško alkoholio vartojimo rezultatas. Ir tai yra būtent kasdienybės menas – Bondas nelankė jokių vyno ragavimo kursų.

Taip, jis mėgsta greitus ir galingus automobilius. Šiuo požiūriu Bondas yra XX a. pradžios vaikas. Aistra greičiui, technikai ir visokiems riaumojantiems aparatams – labai tipiškas tarpukario auklėjimo džentelmenų ir net kai kurių besiemancipuojančių ledi bruožas. Kaip žinome, Bondas yra paslaptingos kilmės našlaitis, kuris buvo auklėjamas tarpukario Šveicarijoje, o prie britų žvalgybos prisijungė per Antrąjį pasaulinį karą. Bondas mielai lepinasi ir kitomis tradicinėmis džentelmenų pramogomis – golfu, kortavimu ir rinktine draugija klubuose.

Turbūt paradoksaliausia tai, kad Bondas vis dažniau apibūdinamas kaip „stilingas“. Jis tikrai nėra nei klasikinis arbiter elegantiarum, nei, juo labiau, XIX a. dendis. Jis kurtas greičiau priešingai. Pats Flemingas buvo šiek tiek dendis, neatskiriamas nuo savo varlytės ir ilgo manieringo cigarečių kandiklio (čia verta prisiminti garsaus amerikiečių siuvėjo Charlie Davidsono pamokymą, kad varlytę dera ryšėti taip pat retai, kaip ir valgyti kepenis; pasak Davidsono, vyras, kuris nuolat ryši varlytę, galvoja apie save, o ne apie kitus). Taigi, dendis Flemingas savo Bondą šiek tiek dirbtinai kūrė kaip santūrios ir net atšiaurios išvaizdos vyrą. Randas ir neklusni plaukų sruoga tapo slaptojo agento vyriško patrauklumo dalimis. Tokio personažo apranga – atitinkamai solidžiai kukli. Tik santūrūs raštai ir puritoniškos spalvos – jokių išsidirbinėjimų. Tai, kad laikui bėgant Bondas tapo vis labiau „stilingu“ yra iš dalies kino pramonės, o iš dalies ir mūsų pačių „nuopelnas“. Tai mes sukūrėme tokį kontekstą, kuriame pagal XX a. vidurio standartus santūriai apsirengęs vyras atrodo išskirtinai elegantiškas. Todėl išvaizdos požiūriu Bondas teikia tik labai abstrakčią, kone filosofinę pamoką. Apranga – vyriška pramoga ir ji taip pat yra daugelio vyrų trokštamo teisingo gyvenimo dalis.

Moterims šios vyriškos plonybės nerūpi. Bondas yra vienas iš didžiausių moterų numylėtinių, bent taip mums skelbia spauda. Tai dar viena tema, kurios neįmanoma nutylėti kalbant apie Bondą. Tačiau ir čia Flemingo personažas įdomesnis už paprasčiausią kino filmų „lovelasą“. Visų pirma, Bondas rimtai vertina meilę ir jo santykiai su moterimis daugeliu požiūrių yra pasirinkimo tarp pareigos ir asmeninio gyvenimo drama. Mažiausiai du kartus laimingas gyvenimas su išrinktąja Bondui nesusiklosto dėl to, kad jis yra slaptasis agentas. Šiuo požiūriu Flemingas išryškina taip pat XX a. priklausančią vienuolišką valstybei gyvenimą aukojančio valstybininko idėją. Kita vertus, nėra jokios abejonės, kad Bondas įkūnija vyrišką svajonę turėti gausybę meilės nuotykių ir vis tiek išlikti padoriu žmogumi. Ši seksualumo ir doros drama taip pat yra giliai įsirėžusi į Vakarų mentalitetą, todėl nuoširdžiausias Bondas tampa prisimindamas skandalingąją Šv. Augustino maldą: „Viešpatie, padaryk mane skaistų, bet dar ne dabar!“. Teisybės dėlei reikia paminėti tai, kas vis rečiau prisimenama: Šv. Augustinas ne tik meldėsi šiais žodžiais, bet ir gėdijosi jų taip smarkiai, kad nusprendė tai viešai išpažinti. Dėl tos pat teisybės reikia pasakyti ir tai, ką daugelis vyrų yra įrodę savo gyvenimu: būti Bondu santykiuose su moterimis yra taip pat realu, kaip ir išgyventi Bondo priešų antpuolius.

Beje, apie išgyvenimą. Tai nelengva identifikuoti ir dar sunkiau perteikti kine, bet iš tikrųjų Bondas yra ir praktinio proto triumfas. Taip, jis turi daug netikėtų fizinių gabumų, yra gerai pasirengęs, kai kurioms užduotims net specialiai treniruojasi. Tačiau lemiamais kritiniais momentais Bondą išgelbsti jo sugebėjimas mąstyti ir kūrybiškai pasinaudoti situacija. Romanus apie Bondą giliai persmelkia idėja, kad žmogaus protas ir valia yra jo tikroji jėga, daug svarbesnė už fizinę formą. Tai mintis, dėl kurios Vakarų civilizacija tapo tiesiog geriausia pasaulyje.

Bet, žinoma, svarbiausias Bondo istorijos klausimas yra jo priešai. Romanai apie Bondą simboliškai pradeda XX a. antrosios pusės politinės mitologijos žanrą – trilerį. Trilerio reikšmė Vakarų politiniam mąstymui – atskira tema. Tačiau iš esmės tai žanras, kuriame gėris apibūdinamas per blogį, o herojus – per priešą. Iš tikrųjų Bondas yra geras ne dėl to, kad dorai gyvena (juk jis nelabai dorai gyvena), o dėl to, kad priešinasi tikrajam blogiui. Tokiu būdu visa XX a. antroji pusė Vakarams tampa tikrojo blogio paieška. Flemingas tą labai aiškiai jautė ir perteikė savo kūryboje.

Kai Šaltojo karo pradžioje Bondas gimė, tikrasis blogis galėjo būti tik Sovietų Sąjunga, konkrečiau – Rusija. Iš tikrųjų Flemingas sukūrė ir išpuoselėjo „blogio imperijos“ koncepciją, Reaganas ją vėliau tik įvardijo. Ankstyvuosiuose romanuose apie Bondą piktojo ruso ranka slypi kiekvieno baisaus nusikaltimo, aferos ar niekšybės šešėlyje. Pasauliui keičiantis Flemingas šios vizijos atsisakė ir vietoje jos sukūrė kone iš komiksų „blogiukų“ sudarytą slaptą niekšų organizaciją „Spektras“. Kaip tik „Spektras“ pateko į Bondo filmus, nes tuo metu Holivudui, matyt, jau atrodė nemandagu pasakoti apie Rusiją autentiškais Flemingo paveikslais.

Tačiau pasibaigus Šaltajam karui „Spektras“ jau buvo per daug sukompromituotas ir išjuoktas „Maksvelo Gudručio“ ir kitų Bondo parodijų. Todėl, kaip pastebėjo daugelis kritikų, slaptasis agentas ėmė šiek tiek blaškytis, nežinodamas, nuo ko toliau gelbėti pasaulį. Terorizmo grėsmė buvo beįnešanti aiškumo naujoje „Rojalio kazino“ versijoje. Bet paskutinysis filmas „Užuojautos kvantas“ per daug priartėjo prie šiek tiek komunistinės vizijos, kurioje tikrieji „blogiukai“ yra monopolistai, norintys per brangiai pardavinėti vargšams žmonėms vandenį. Bondas – ne Čipolinas, bijau, kad iš to nieko nebus [Tekstas rašytas 2012 m. Naujausias Bondo filmas „007 operacija Skyfall” (nors aš šiuo atveju spjaučiau į reklamos sumetimus ir versčiau kaip priklauso – „Dangus griūva”) tik įrodė, kad buvau teisus. Džeimsas Bondas – ne Čipolinas, o blogis – ne Pomidoras.].

Šiuo požiūriu Bondas mums nuolat primena, kad tikrojo blogio mes taip ir nesame iš naujo (t. y., bent jau po Antrojo pasaulinio karo, jei ne po 1789 m. Prancūzijos revoliucijos) apibrėžę. Gali būti, kad nuo to labai daug kas priklauso.

Bet čia metas sustoti ir užbaigti šventiškai. Ilgiausių metų, pone Bondai! Mes Jūsų niekada nepamiršime, net jei išeitumėte į pensiją.

2012-10-09

Istorija kaip argumentas

„Apie laikus, buvusius iki Tvano, mes žinome nedaug ir galbūt neturėtume daugiau žinoti“ – tokį nuosprendį vadinamajai proistorei XIX a. paskelbė Joseph de Maistre. Mintis, reikia pripažinti, originalumu nepasižyminti. Panašią idėją galima aptikti dar Šv. Augustino „Dievo mieste“ ir kituose seniausiuose istoriniuose veikaluose. Pagaliau, ir pats Senasis Testamentas nelabai daug pasako apie laikus, buvusius iki Tvano.

Šiandien, lyginant net su „pažangiu“ XIX a., žmonių pasipūtimas yra gerokai ūgtelėjęs. Manau, daugelis mūsų nedvejodami paaiškintų de Maistre, kad, pirma, didelis klausimas, ar buvo Tvanas, o, antra, apie seniausius laikus mes žinome visai nemažai. Ir prasidėtų istorijų istorijos apie pirmykštes bendruomenes, mamutų medžiokles, akmeninius įrankius, neandertaliečius, gal net žmogaus giminystę su beždžionėmis (jei paklausite manęs, tai man jos tikrai ne giminės).

Šie pasakojimai apie senovę nėra vien tik įsivaizduojamas argumentas įsivaizduotame dialoge su de Maistre. Senovės vizijos labai reikšmingai veikia šiuolaikinę tikrovę, istorija pirmiausia yra politinis argumentas. Kartais jis naudojamas net labai komišku būdu.

Turbūt įsimintiniausias atvejis – 2008 m. Ispanijos parlamento sprendimas suteikti žmogbeždžionėms teises (taip, būtent teises) į gyvybę ir laisvę. Gyvūnų galimybės turėti teises – atskira tema, bet šiuo atveju pabrėžtina tai, kad žmogbeždžionių teisių įtvirtinimą iniciavę mokslininkai rėmėsi būtent bendros istorijos argumentu. „Tai yra istorinė diena kovoje už gyvūnų teises, šis įstatymas gina mūsų evoliucijos bendražygius“, – sakė vienas iš iniciatorių.

Tačiau svarbiausia neginčijamų pasakojimų apie senovę pasekmė yra ta, kad mes įsivaizduojame, jog žinome, iš kur atsirado valstybė ir teisė. Tikriausiai prisimenate? Iš pradžių žmonės medžiojo ir rinko gėrybes, paskui suprato, kad augalus galima tyčia užauginti, ir išvystė žemdirbystę. Išvystę žemdirbystę jie tapo sėslūs, o kai tapo sėslūs, jų pradėjo daugėti. Kai žmonių pasidarė labai daug, jiems teko telktis į bendruomenes, gintis nuo kaimynų ir formalizuoti tarpusavio santykius. Taip atsirado teisę skelbianti ir užtikrinanti valstybė.

Gali atrodyti, kad nelabai svarbu žinoti valstybės kilmę, kasdieniame gyvenime tai „neaktualu“. O vis dėlto čia trumpai išdėstyta teorija apie valstybę, kuri visu grožiu išsiskleidė tik mūsų epochoje (t. y. po Prancūzijos revoliucijos), labai reikšmingai įtakoja kasdienybę. „Naujasis žmogus“ nebelaiko valstybės savo likimu. Todėl nuolat kelia klausimą, ar nevertėtų jos atsisakyti. Jei mes patys valstybę sukonstravome dėl tam tikrų istorinių sąlygų, tai, sąlygoms pasikeitus, galėtume ją dekonstruoti. Ši mintis persmelkia visas naujųjų laikų ideologijas, ji pastebima ir komunistų, ir anarchistų, ir liberalų vizijose. Šiandien valstybės dekonstrukcija atsinaujina utopistinėse globalaus verslo svajonėse, kad ateityje („jau greitai“, kaip žmonės kartoja nuo maždaug XIX a. pradžios) valstybės išsiskaidys į tarpusavyje prekiausiančius ir kaip nori gyvensiančius laisvuosius miestus.

Svajonės svajonėmis, o realybėje jos veda į nusikaltimus. Patys svajotojai apie tai net nepagalvoja, bet valstybės panaikinimo idėja neišvengiamai tampa maišto užuomazga. Neįmanoma siūlyti dekonstruoti valstybę tokiu būdu, kad kuriame nors tolesniame etape ši mintis nevestų prie ginkluoto sukilimo prieš valdžią. Maištas ir suirutė – savaime nelaimė, bet problema šiuo atveju dar sudėtingesnė. Valstybės esmė – autoritetas, visų pirma – išskirtinė teisė atimti žmogui gyvybę (net ir panaikinus mirties bausmę dar lieka karo atvejis). Jei valstybės išimtinė teisė žudyti paneigiama, vadinasi, žudyti gali visi. Šiuo atveju veiksmas yra neišvengiama idėjos pasekmė, kaip mus moko bent jau XX a. patirtis.

Bet ar mes tikrai sukonstravome ir galime dekonstruoti valstybę? Kiek patikimas mūsų istorijos argumentas? Ar pasakodami pirmykščių žmonių istorijas mes tvirtai žengiame sausuma ar vis dėlto vaikščiojame ant plonyčio ledo?

Jei atliksite vadinamąją savianalizę, netruksite nustatyti, iš kur kyla jūsų asmeniškos žinios apie ikiistorinius laikus. Iš mokyklos, žinoma. Bet jei kada nors po mokyklos baigimo jus sudomino koks nors ypatingas istorijos periodas, tai turėtumėte žinoti, kokios apibendrintos, o iš tikrųjų neapibrėžtos yra mokinių įgijamos žinios apie praeitį.

Kitas svarbus šaltinis – žiniasklaida. Bet ji juk viską iškraipo, tiesa? Jei iš laikraščių neįmanoma susidaryti patikimo šiuolaikinės politikos vaizdo, tai ką spauda gali papasakoti apie pirmykščius žmones?

Visada lieka paskutinė instancija – mokslininkai. Bet jų mažai ir jie susiskaldę. Pirmykščių žmonių klausimu dominuoja archeologija ir antropologija (pastaroji studijuoja necivilizuotų čiabuvių gyvenimą ir iš tų studijų daro išvadas, kaip galėjo gyventi pirmykštės bendruomenės). Kuo labiau giliniesi, tuo labiau išskydusios atrodo jų pozicijos.

Pirmiausia, apie radinius. Šv. Augustinas buvo įsitikinęs, kad turi šiokių tokių įrodymų, jog iki Tvano žmonės buvo nepaprastai aukšti. Savo išvadą jis grindė vienur ir kitur randamais didžiuliais senoviniais kaulais. Šiandien mokslininkai spėja, kad iš tikrųjų tai buvo dinozaurų kaulai. Tai, kaip sakoma, irgi ne faktas. Šiais laikais paties Šv. Augustino kaulų jau nedaug beliko ir jie jau spėjo sukelti įvairiausių autentiškumo ginčų. Ką tad bekalbėti apie jo laikų radinius, kurių niekaip nepatikrinsi.

Tačiau svarbiausia pavyzdžio prasmė visai kita. Radinys įgyja reikšmę tik dėl interpretacijos. Jei Šv. Augustino interpretacija kartais atrodo juokinga, tai nereikėtų pernelyg rimtai vertinti savo pačių teorijų.

Viliojantys tariamai pirmykštę būklę išsaugojusių čiabuvių pavyzdžiai irgi turi savo antrąją pusę. Nuo pat XIX a., kai tapo labai madinga domėtis laukinių gyvenimu, egzistuoja alternatyvi teorija, kad čiabuviai yra ne išsaugoję pirmykštę būklę, o degradavę iš labai seniai egzistavusios galbūt nežinomos tobulesnės kultūros. Pagrindo tokiems svarstymams paprastai suteikia kalbos tyrimai – laukiniai žino žodžių, kurie jų gyvenime neturi prasmės. Nesiekiu čia įpiršti kam nors šios teorijos kaip teisingos, tik noriu pastebėti, kad dominuojanti versija apie pirmykštės būklės išsaugojimą iš pažiūros yra maždaug tiek pat pagrįsta.

Kad ir kaip būtų iš tikrųjų, mūsų ledas, regis, šiek tiek per plonas, kad ant jo statytume teorijas, galinčias sugriauti mūsų gyvenimą. Turbūt, bent vertinant bendrųjų žinių būklę, būtų saugiau grįžti prie de Maistre tezės: „Apie laikus, buvusius iki Tvano, mes žinome nedaug ir galbūt neturėtume daugiau žinoti“. Jei nepatinka Tvanas, galima jį pakeisti žodžiu „raštas“ ir bus maždaug panašu. Turbūt teisingiau ne kurti pasakas apie pirmykščius žmones, o įsivaizduoti, kad žmonija mūsų bendrame suvokime tiesiog išnyra tam tikru istorijos metu. Išnyra sėdama ir pjaudama, skaitydama ir rašydama, gyvendama miestuose, tikėdama dievus. Ir, svarbiausia, žmonija išnyra jau pažindama valstybę ir teisę.

Tai nėra vien tik vienokių ar kitokių išvedžiojimų klausimas. Pripažinimas, kad mes nežinome, iš kur atsirado valstybė, gali iš esmės pakeisti politiką, net pačią jos sampratą. O mes juk nežinome. Na gerai, patikslinkime: iš kur atsirado vasltybė mes nežinome taip tvirtai, kad būtų galima dėl to žinojimo rizikuoti gyvybe. Bent aš savąja nerizikuočiau.

2012-11-14

Sugrįžki, jaunyste... O gal geriau nereikia?

Jeigu Platonas gyventų mūsų dienomis, galėtų geriau nei bet kada anksčiau įsitikinti savo išvadų teisingumu. Platono manymu, gyvenimas demokratiškoje visuomenėje, jos peršama visokeriopos laisvės idėja iki parodijos iškraipo žmonių bendruomenės gyvenimą, nes žmogus praranda valdžią gyvūnams, vaikai neklauso tėvų, o seniai stengiasi patikti jaunuoliams.

Apsidairę gatvėje, o ypač žiniasklaidoje, nesunkiai pastebėtume, kad gyvūnai ne tik nustoja paklusti žmogui. Jie tampa „šeimos nariais“, miega lovose, kerpasi kirpyklose, gyvena viešbučiuose ir net įgyja teises.

Kad mūsų neklauso vaikai taip pat akivaizdu. Neklauso nei tėvų, nei mokytojų, neklauso vis labiau ir neklausyti pradeda vis anksčiau, tai nėra vien piktų suaugusiųjų įspūdžiai, tai konstatuoja socialiniai kritikai, sociologai ir psichologai.

Vis dėlto lengviausiai pastebimi tie, kuriuos Platonas, matyt, turėjo galvoje sakydamas, kad seniai norės atrodyti kaip jaunuoliai. Šis reveransas prieš jaunystę nėra vien tik mūsų dienų demokratijos bruožas. Tai ištisos epochos ženklas.

Su ateities kartomis savo viltis siejo XVIII a. švietėjai, iš jaunimo energijos tikėjosi semtis XIX a. revoliucionieriai, beveik visos naujosios tautinės valstybės pradėjo savo kelią nuo jaunystės deklaravimo ir pagarbinimo („Užtrauksim naują giesmę, broliai, kurią jaunimas tesupras...“). Jaunystę ir energiją, žinia, pabrėžė abu totalitariniai sąjūdžiai – nacistinis ir komunistinis. Nuo graudžių liaudies dainų iki saldžių moteriškų žurnalų – viskas laikmetyje tarp Prancūzijos revoliucijos ir mūsų dienų yra persunkta to, kas kartais šiek tiek perdėtai vadinama „jaunystės kultu“. Iš tikrųjų tai greičiau ne kultas, o nuotaika – visuomenės nuotaika.

Tačiau ši nuotaika nėra neutrali. Ji nėra kažkur šalia politikos ir viešojo gyvenimo. Tai politinis pasirinkimas. Išskirdama jaunystę iš kitų amžiaus grupių Vakarų visuomenė renkasi šį tą daugiau nei nesenstančius Holivudo aktorius, plastines operacijas ir baimę „senjorus“ vadinti senukais.

Visų pirma tai pasirinkimas ne pažinti, o keisti pasaulį. Būtent taip gali būti išreikštas esminis jaunystės ir senatvės skirtumas. Jauni žmonės savo aplinkoje visada mato atsilikimą ir sustabarėjimą, jie siekia pertvarkyti gyvenimą vadovaudamiesi ne visada apmąstytais idealais. Panašų siužetą, beje, galima rasti daugelyje komiškų apsakymų, parašytų XIX-XX a. – laikotarpiu, kai studento energija ir ūkininko patirtis susidurdavo ypač dažnai ir aštriai.

Šiandien studentas jau iš esmės yra dvikovą laimėjęs ir visuomenė yra linkusi elgtis jaunatviškai – keisti pasaulį į gera net jei tai prieštarautų dalykų prigimčiai. Gyvūnų teisių svarstymas ir įtvirtinimas yra puikus pavyzdys, kai gal ir gražiais (skonio reikalas) norais grindžiamas siekis teise pakeisti gamtos dėsnius. Kol kas dar niekas nesugebėjo paaiškinti, kaip konkrečiai (jei apskritai) žmogus yra susijęs su kitais gyvūnais, bet pats žmogaus ir beždžionės giminystės idealas yra toks gražus, kad jo pakanka konkrečiam politiniam sprendimui.

Jaunystės sureikšminimas esmingai įtakoja ir mokslininkų bei mąstytojų padėtį visuomenėje. Jaunatviškas idealizmas neįmanomas be įkvėpimo. Ir tikri jaunuoliai, ir jais būti siekiantys „senjorai“ beveik visada turi kokius nors savo „dievukus“. „Dievukai“ dažniausiai gyvena universitete. Todėl labai dėsninga, kad nuo pat XIX a. universitetas palengva tampa svarbiu politikos veikėju. Revoliucionieriai, naciai, komunistai, liberalai, konservatoriai, katalikai – visi kokiu nors laikotarpiu rėmėsi studentais, į juos apeliavo, dažnai kalbėdami apie studentiją kaip apie ypatingą sluoksnį ar net jėgą. Studentijos nėra be profesūros – tai vertėtų pakartoti dažniau.

Šiandien mes einame dar toliau. Propaguodami mokymąsi visą gyvenimą, kalbėdami apie „žinių visuomenę“ mes iš tikrųjų kuriame studentų visuomenę, kurią jei ne valdo, tai kuruoja tikri ir tariami profesoriai. Tai rimtesnė problema nei atrodo.

Idėjos visada veikė ir tebeveikia gyvenimą, bet jaunatviškas visuomenės nusiteikimas, jos dažnai paviršutiniškas žingeidumas labai sustiprina pralaidumą terpės, skiriančios intelektualiąją ir asocialiąją visuomenės dalis. Britų socialinis kritikas Theodore Dalrymple yra pateikęs labai įdomių praktinių pavyzdžių, kaip nusikaltėliai aiškina savo polinkį nusikalsti apeliuodami į psichiatrijos teorijas ir pan. Šiame kontekste, ko gero, neverta nė minėti mokslu pagrįstų totalitarinių režimų ir kitų mūsų epochos baisybių. Taigi, ar mes tikrai pasirengę atsakyti už savo idėjas? Šio klausimo, bent amžinybės perspektyvoje, intelektualai tikriausiai neišvengs.

Pagaliau, pasirinkta jaunystė yra grėsminga jau vien dėl to, kad ji netikra. Rinktis jaunystę – tai sąmoningai apsispręsti klaidžioti klystkeliais. Tikroji jaunystė klystkelius dažniausiai pereina pasišokinėdama. Tai jos malonė ir dovana. Rimtai nežiūrėdamas į nieką, taip pat ir į blogį, jaunas žmonus nepraranda galimybės pasirinkti gėrį. Tai vienas iš paslaptingiausių žmogaus gyvenimo momentų.

Tačiau žmonėms labai nepatartina įsivaizduoti, kad savo pasirinkimais ir savo pačių jėgomis jie gali susigražinti jaunystę ar visą laiką likti jaunatviški. Jaunystė yra didelė pagunda pirmiausia dėl to, kad jai būdingas sunkiai paaiškinamas taurumo įvaizdis. Noras išlikti jaunatvišku atrodo visiškai nekaltas, jei lygini jį su godumu, valdžios troškimu ar kitomis bjauriomis ydomis. Visai kaip legendiniame dialoge, čia pateikiamame maždaug taip, kaip jis skamba Charles Gounod operoje:

Faustas: Ką gali man duoti?

Mefistofelis: Viską! Bet ko tu nori? Gal aukso?

Faustas: Ką aš veiksiu su turtais?

Mefistofelis: Aišku. Suprantu, ką tau skauda. Trokšti garbės.

Faustas: Ir vėl pro šalį.

Mefistofelis: Tai gal valdžios?

Faustas: Ne. Noriu visų didžiausio lobio. Noriu jaunystės, jos džiaugsmų, aistrų ir troškimų!

Mefistofelis: Galiu duoti tai, ko nori.

Faustas: O iš manęs ko paprašysi?

Mefistofelis: Menkniekio. Šiame pasaulyje aš – tavo vergas, bet ten, apačioje, tu tarnausi man.

Kas išpildo Jūsų norus?

2012-11-25

Visos gyvenimo spalvos

Gilbert Keith Chesterton kadaise parašė straipsnį pavadinimu „Kas pasaulyje gerai?“. Tokį pavadinimą jau vien dėl treniruotės (beje, maždaug su ta mintimi pavadinimą Chesterton ir primetė jo redaktorius) turėtų kaip uždavinį retsykiais sau išsikelti visi komentatoriai.

Visi mes žinome, kad kritika yra patikimiausias ir patogiausias atspirties taškas, kad tik kritika suteikia tekstui sparnus, įkvepia rasti geriausius palyginimus ir išradingiausias metaforas. Pasakoti apie tai, ko nemėgsti, galima beveik be galo, nemėgstamas objektas (ar požiūris, kuriam nepritari) atpalaiduoja ir išlaisvina tikrąsias kūrybines galias. Apie mėgstamus dalykus rašyti daug sunkiau, tačiau kartais reikia prisiversti ir imtis šios nedėkingos užduoties, nes kitaip nuolatinė kova galiausiai tikrai apakina.

Aš manau, kad vienas iš geresnių šiuolaikinio pasaulio dalykų yra jo spalvos. Spalvos, kurios vos prieš šimtmetį atrodė negrįžtamai prarastos ir kurias, pagaliau, mums pavyko susigrąžinti. Tikėkimės.

Tikriausiai nereikia įrodinėti, kad mūsų pasaulis spalvotas. Pažvelkite pro langą ir įvertinkite vien tik automobilių spalvas. Juoda nebereiškia prabangos nuo tada, kai buvo pagamintas pirmas raudonas „Ferarri“. Priešingai Henry Ford nuomonei, juoda šiandien yra ne tik ne „teisingas“, bet greičiau „neteisingas“ pasirinkimas – juoda yra įtartina chuliganų ir šiaip per gerai apie save galvojančių žmonių spalva. Šeimos automobilis turi būti spalvotas – mėlynas, geltonas ar raudonas. Tada visi mato, kad juo važiuoja taikūs žmonės. Tik visada senamadiškas Džeimsas Bondas neišlipa iš sidabrinio automobilio, o su pasauliu keistis nespėjantys politikai vis dar sėda į juodus, taip tapdami vis įtartinesni.

Panašiai atslūgstant minimalizmui vis dažniau spalvinamas interjeras. Nuo kelių spalvotų dėmių kambaryje neretai pereinama prie beveik barokinių sienų ir baldų puošmenų. Spalvoti indai, žvakės ir servetėlės, spalvotos knygos ir virtuvės rakandai. Ir gėlės... Mums jau seniai nebepakanka raudonų ar baltų gėlių – mums reikia tiek spalvų, kiek augintojai nebepajėgia išvesti – violetinės tulpės darosi beveik banalios.

Ir jau visai akivaizdžiai spalva skverbiasi į aprangą. Ryškiai raudonas kostiumas gal dar ir gali ką nors (toli gražu ne visus) šokiruoti, bet turkis jau senokai tapo priimtina vasaros spalva net patiems tikriausiems vyrams. Apie vadinamąją laisvalaikio aprangą (niekuo nuo darbo aprangos nebesiskiriančią) neverta nė kalbėti: geltona, oranžinė, ryškiai žalia – kas tik nori.

Jei manote, kad visa tai savaime suprantama, klystate. Dar prieš dešimtmetį spalvų istorijos tyrinėtojas Herman Pleij jautėsi turįs pagrindą tvirtinti priešingai – spalvos nenumaldomai nyksta iš žmonių kasdienybės nuo pat Viduramžių. Renesansas ir Barokas – tik nepavykę mėginimai išsivaduoti iš juodos, baltos, pilkos ir tamsiai mėlynos spalvų pančių.

Iš tikrųjų, XIX a. ne tik fotografijose ilgainiui tapo juodai baltas. Ypač akivaizdžiai tai pasireiškė aprangoje. Iš pradžių frakas pakeitė puošnius vakarinius rūmų drabužius. Paskui naujieji verslininkai užsivilko iš tamsių dryžuotų kelnių ir specialaus ilgaskvernio švarko (vadinamojo „morning coat“) susidedančius dienos kostiumus, kurie karikatūrose iki pat šių dienų simbolizuoja kapitalistus.

Todėl artėjant XX a. Charles Baudelaire jau galėjo visai pagrįstai tvirtinti, kad jo laikais žmonės yra nuolat apsirengę laidotuvėms. Oscar Wilde prie to dar pridėjo pareiškimą, kad nuodėmė liko vienintelis spalvingas gyvenimo akcentas.

Tačiau ne XIX a. iš tikrųjų prasidėjo pergalingas juodos spalvos žygis per Vakarų pasaulį. Dauguma šio klausimo tyrinėtojų pripažįsta, kad tamsus kostiumas gimė XV a. Burgundijos kunigaikštystėje, o vėliau paplito Ispanijoje ir Italijoje. Galima sutikti su Pleij, kuris teigia, kad visuotinis pasaulio patamsėjimas anuo metu tapo išdava per visus Viduramžius vykusios kovos už santūrumą ir prieš velnio pagundomis žybsinčias spalvas.

Vis dėlto XXI a. santykis su juoda negali būti paaiškintas nepaminint Reformacijos. Jau Liuteris ir Kalvinas, o kiek vėliau ypač puritonai tiesiogiai susiejo spalvas (ypač raudoną) su katalikybės ištvirkimu. Jie juodą santūrumą nukreipė nebe tiesiogiai prieš gundantį velnią, bet prieš neva jau sugundytą Bažnyčią. Tai, kad juodai apsirengė jėzuitai, tikriausiai, buvo tik simbolis žmonių, kurie prieš Reformaciją stojo su jos pačios ginklais. Tikra reakcija į protestantų juodavimą tapo išsipustęs katalikiškas Barokas.

Protestantų juoda (ir ją visuomet lydėjusi balta) įkūnijo sunkiai apibūdinamą dvilypumą, be kurio neįmanoma suprasti Reformacijos. Kai santūrumas, kuklumas ir pareigingumas tampa maištu, kažkas prarandama. Kažkas, ko neįmanoma nusakyti kitu žodžiu nei meilė. Juodas maištininkas negali pripažinti kompromisų ir susitaikyti su pasaulio spalvomis: jis privalo jas sunaikinti arba išnykti pats.

Būtent tai sieja Reformaciją su vėlesnėmis revoliucijomis prieš valstybę – įsitikinimas, kad spalvos gali ir privalo būti sunaikintos. Šia prasme net pats kapitalizmas ir nuo komunistinės revoliucijos taip skaudžiai nukentėjusi buržuazija buvo kitos, dar didesnės revoliucijos, maišto prieš pačią pasaulio prigimtį dalis. Ir neatsitiktinai komunistinis pasaulis buvo visiškai bespalvis ne tik kaip realybė, bet ir kaip idealas.

Tačiau spalvos yra dalis pasaulio tikrovės, todėl žmogaus valios nepakanka joms ištrinti. Net juodžiausiais laikais jos rasdavo būdų prasismelkti į kasdienybę. Šiandien jau senamadiška nostalgija dvelkiantis vyriškas aksesuaras – gėlė švarko atlape prigijo kaip tik XIX a. Spalvota gamta apskritai dažnai tapdavo kontrastu bespalviams žmonių miestams. Apie spalvų ilgesį kalbėjo pirmieji psichologai, už spalvų pripažinimą kovojo ne tik menininkai, bet ir socialiniai kritikai (jau minėtas Chesterton, pavyzdžiui, buvo labai atidus spalvoms ir jų paslaptingai reikšmei, ypač romane „Noting Hilo Napoleonas“ („The Napoleon of Notting Hill“).

XX a. pradžia atrodo kaip šioks toks spalvų sugrįžimas. Jos tampa labiau toleruojamos, ypač dieną. Tačiau dažnai tai yra, bent mūsų šiandienos akimis, tik neryškūs pasteliniai atspalviai, „spalvos, nedrįstančios pasakyti savo vardo“, kaip tiksliai formuluoja Pleij.

Todėl iš tikrųjų tik šiandien mes išgyvename jau, ko gero, tikrą spalvų sugrįžimą. Reikalas tas, kad baigia visiškai ištirpti (net ir „bendražmogiškų moralės principų“ pavidalu) Reformacijos įtaka kasdieniniam Vakarų visuomenės gyvenimui. Spalvos šiandien siejamos su sekuliarumu („aš ne koks vienuolis“) visai taip pat, kaip kadaise jos buvo siejamos su katalikybe.

Taigi mes ir pradedame gyventi kažkaip atvirkščiai pagrįstame Baroke. Atkreipkite dėmesį, kad atseit tradiciniai juodai balti vakariniai drabužiai – frakas ir smokingas vis labiau priimami kaip karnavalo ar teatro kostiumas (jie taip ir dėvimi – negrabiai, „maždaug panašiai“). Tuo tarpu XVIII a. aprangos elementai (pvz., spalvinga liemenė) gali būti įtraukti į gyvenimą visiškai natūraliai.

Neseniai susimasčiau prie paveikslo, vaizduojančio XVIII a. pabaigos sceną dailės galerijoje. Ten žaliai ir raudonai apsirengęs ponas šnekučiuojasi su draugu, kurio kostiumas pilkas ir tamsiai mėlynas. Spalviniu požiūriu tai lygiai galėtų būti nutapyta ir mūsų dienomis.

Man, kaip jau sakiau, šis spalvotas pasaulis patinka. Pirmiausiai dėl to, kad yra tikresnis. Prieš spalvas užsimojęs santūrumas kažkodėl pasiekia atvirkščią tikslą – Wilde tampa beveik teisus, nuodėmė lieka vienintelis spalvingas elementas. O tai – neleistina.

Dar daugiau, manau, kad sugrįžtančios spalvos išreiškia mūsų taikiai besiklostantį santykį su praeities revoliucijomis. Mums nereikia prognozuoti revoliucijų pasekmių, todėl mes nesame kontrrevoliucionieriai. Mes tiksliai žinome, kuo revoliucijos baigiasi, todėl norėtume jų išvengti.

Žinoma, iš naujo atrasdami spalvas mes kartu (bent taip atrodo) prarandame gyvenimo formas. Gali būti, kad tai neatsitiktinis sutapimas. Bet tai jau visai kita tema.

2013-02-06

Kodėl ateitis priklauso formalistams?

Jei reikėtų vienu sakiniu apibūdinti XX a. kasdienybės istoriją, būtų galima sakyti, kad tai buvo amžius, kurį žmonės praleido ieškodami esmės. Galima svarstyti, kas nulėmė tokį mentaliteto posūkį. Galbūt orientuotis į esmę, į vis giliau ir giliau nuo tiriančiojo besislepiantį „tikrąjį“ turinį, skatino epochai būdinga mokslinė logika. O gal tokiu būdu „laisvėjantys“ žmonės siekė nusikratyti to, ką laikė nereikšmingais išoriniais suvaržymais, ir susitelkti ties tikrai svarbiais dalykais. Tikrai aišku tik tai, kad šiandien apsidairę aplink pastebėtume daugelį šio „esmizmo“ pasekmių, kurias, sutikite, galėtume vertinti jei ne būtinai neigiamai, tai bent prieštaringai.

Pavyzdžiui, šeimos esmė yra (kaip manome) meilė ir vaikai. Todėl ne tik santuoka, bet ir turtas bei giminystės ryšiai šeimai tėra antraeiliai, mažiau reikšmingi dalykai. Šiandien šeimos esmės paieškos jau yra dar toliau pažengusios, be to, tai labai aistras kaitinanti tema Lietuvoje, tad palikime ją tik paviršutiniškai paliestą, kad dėmesys nenukryptų nuo šio teksto esmės.

Religijos esmė, žinia, yra dvasingumas. Todėl bet kokia Bažnyčia vis labiau praranda reikšmę. Ji išlieka tik kaip dvasingų žmonių bendruomenė. Net dalis katalikų turbūt nepaprieštarautų tokiam teiginiui: Bažnyčia pirmiausia egzistuoja dėl to, kad tikintiesiems gera būti kartu. O Dievą (kas gi to šiandien nežino) galima rasti savyje, gamtoje, muzikoje ir išvis bet kur, kur tik gali pajusti „geruosius virpesius“ (angl. „good vibrations“ ar „good vibes“). Tai – vadinamojo „New Age“ esmė.

Valstybės esmė – pilietinė visuomenė. Todėl vis populiaresnės tampa decentralizacijos idėjos, savivalda ir vietos bendruomenės. Pilietiškumas suprantamas kaip sugebėjimas pasirūpinti savo kiemu (tai – esmė, o visa kita – tik tuščios kalbos ir pompastika). Valstybė – tai tiesiog labai didelis kiemas, kur gyvena labai daug žmonių, bet rūpestis maždaug toks pat.

Mokslo esmė – vadinamasis kritinis mąstymas, gebėjimas kelti klausimus. Todėl mokykloje ir universitete mokytis kažkokių konkrečių dalykų yra atgyvenęs formalizmas.

Pagaliau, žmogaus esmė yra jo žmogiškumas. Todėl lytis, rasė, tautybė ir kitokios priklausomybės tėra antrareikšmė forma. Juk moterys, juodaodžiai ir gėjai „iš esmės“ niekuo nesisikiria. Juk jų skirtumai tik paviršutiniški, tiesa?

Čia tik „didieji“ dalykai. O kiek esmių slypi artimiausioje mūsų aplinkoje... Ėjimo į svečius esmė yra pabūti kartu. Todėl nesvarbu, ką valgysi, gersi ir kaip atrodysi. Kraštutiniu atveju galima ir namų nesitvarkyti – tai vis neesminiai dalykai, tik aplinka, kuri draugystės esmės nekeičia.

Spektaklio esmė – reginys, todėl nebūtina laikytis ne tik autoriaus sumanyto laiko ar vietos, bet iš tikrųjų nelabai svarbus ir siužetas. Geram režisieriui tai tik orientyras, ne daugiau.

Kokia neesminė šiandien yra apranga, geros manieros, mokėjimas be klaidų rašyti ir sugebėjimas valgyti peiliu ir šakute – ar dar verta visa tai kartoti?

Nesunku suprasti, kaip toks keistokas „esmizmas“ atsirado ir įsigalėjo šiuolaikiniame pasaulyje. Žinome, kad XX a. vidurio socialiniai pokyčiai Vakaruose buvo sukilimo prieš esą per daug formalizuotą ankstesnių kartų gyvenimą rezultatas. Šis sukilimas brendo ir anksčiau, pasipiktinimo buržuazinės visuomenės formalizmu šaknis galima užčiuopti jau XIX a. pabaigoje. Galima sekti šiuo pėdsaku dar giliau ir toliau, bet tai ne taip svarbu.

Daug svarbiau tai, kad šiandieninė kasdienybės ir mentaliteto krizė jau yra visai priešinga. Puiku, per XX a. mes pririnkome daugybę argumentų, kad tušti, praradę esmę formalumai yra bereikšmiai. Bet kokią reikšmę turi esmė be formos?

Formas pradėjome prarasti atrasdami spalvas. Tai nebūtinai atsitiktinumas, nes spalva – labai tinkamas būdas esmei pavaizduoti ir nusakyti.

Raudono kostiumo ir raudono „Ferarri“ esmė ta pati (taip pat ir perkeltine prasme – noras išsiskirti, pasitikėjimo ar nepasitikėjimo savimi demonstravimas, aistringumas, jei vertintume senovines raudonos spalvos reikšmes). Tačiau juk tai labai skirtingi dalykai, tiesa? Jei nuosekliai pratęstume mintį, galėtų paaiškėti, kad pasiekti dvasingumą ar žmogiškumą taip pat neįmanoma, kaip patirti raudonumą ar mėlynumą.

Čia, supratama, jau pradedame vaikščioti nuo pat Antikos filosofų numintais keliais. Tačiau tai nėra vien tuščio „filosofavimo“ klausimas. Kasdienybėje galima rasti daugybę pavyzdžių, kai formalumas ar ritualas yra vienintelis būdas parodyti esmę.

Iš dalies kaip tik dėl visuotinės paniekos formalumams šiandien daugelis nejaukiai jaučiamės laidotuvėse. Reikia parodyti tikrą užuojautą, reikia tai padaryti taip, kad būtų „iš esmės“, bet kaip tai turėtų atrodyti? Sunkiai rezgame kelis žodžius ir jaučiamės nepakankamai jautrūs. O juk iš tikrųjų būtent ritualiniai žodžiai ir veiksmai tokiais atvejais atspindi rūpestį ar užuojautą. Neveltui dažnas nerandame tinkamesnio būdo už dar didesnį vainiką.

Panašiai yra su sveikinimais ar net paprasčiausiais pasisveikinimais. Beje, atkreipkite dėmesį, kaip šiame esmių pasaulyje nukenčia pasisveikinimas. Net rankos paspaudimas kai kuriais atvejais gali būti vertinamas kaip nereikšminga (su esme nesusijusi) smulkmena. Bet ar tikrai pasisveikinimas linktelint ir paduodant ranką yra toks pat? Ar tikrai žmogus neparodo didesnės pagarbos nusilenkdamas negu pamojuodamas?

Dabar jau galima šią mintį apgręžti atgal prie pradžioje išvardintų pavyzdžių. Žmogus savo esmę pasauliui parodo būdamas konkrečios lyties, tautybės, rasės, net gyvendamas konkrečioje gatvėje ir name. Po daugybės metų nevaisingų pastangų jau gal net mokslininkai leistų teigti, kad nėra jokio „žmogiškumo centro“ organizme. Lygiai taip pat (bent šiame pasaulyje) nėra ir jokios abstrakčios žmogaus idėjos. Žmogaus esmė pažįstama tik per jo konkrečią formą.

Valstybės atvejis dar kitoks. Gana akivaizdu, kad gera kaiminystė nėra jokia valstybės garantija. Jei reikėtų tik vadinamojo pilietiškumo, tai ir skruzdelės su bitėmis gyventų valstybėse – prie šios išvados mokslininkai priėjo jau seniai. Valstybė mums iš tikrųjų pažįstama tik kaip forma. Mes net negalime pasakyti, kokią esmę ši forma atspindi. Labai vilioja pasakymas, kad valstybės esmė yra valdžia, bet mes net nežinome, kas yra valdžia.

Galbūt tai ir yra tam tikra neperžengiama riba. Gali būti, kad kai kurios formos (ne tik valstybė, bet ir, pavyzdžiui, Bažnyčia) įformina tokias esmes, kurių neįmanoma įsivaizduoti net taip, kaip, sakykime, galima įsivaizduoti raudonumą. Jei ir šiais atvejais sakytume, kad forma nesvarbi, tai, ko gero, atimtume iš savęs pačių labai svarbias esmes (argi religijos atveju ne taip ir įvyksta?).

Štai dėl ko manau, kad ateitis priklauso formalistams. Šimtmetį paieškoję esmės mes, atrodo, artėjame prie paradoksalios išvados – kad tik forma, formalumas, veiksmas yra tikrai esmingi ir prasmingi. Kad neįmanoma net kalbėtis apie esmę, jei jai nesuteikiama jokia forma. Juk ne veltui ne tik dieviška, bet ir žmogiška didybė dažnai išreiškiama kaip sugebėjimas žodį paversti kūnu.

Ypač akivaizdžiai ši problema išryškėja žmonėms gaminant daiktus. Atrodytų, kokia gali būti, pavyzdžiui, stalo esmė? Tačiau ir šioje srityje siekis atmesti formą ir ieškoti tikrojo turinio paliko savo pasekmes. Kai kurie XX a. dizaino sprendimai kelia įspūdingus klausimus, bet jie reikalauja ir visiškai atskiro dėmesio.

2013-02-13

Kuri šakutė teisinga?

Britų filosofas Rogeris Scrutonas savo knygoje apie architektūrą pateikė įdomų pavyzdį. Jis įdėjo fotografiją, kurioje vaizduojamos dvi šakutės. Viena iš jų – klasikinės formos, nusistovėjusios maždaug XIX-XX a. sandūroje. Šios šakutės smaigaliai ilgi, o kotelis baigiasi išplatėjimu, kuris gali būti apvalesnis ar labiau kampuotas. Antroji šakutė – funkcionalistinė, ji turi trumpesnius smaigalius ir visiškai tiesų kotelį, be jokių pagražinimų.

Funkcionalizmas buvo architektūros ir dizaino srovė, kuri teigė, kad daiktai turi tiksliai atitikti savo paskirtį, o ornamentai yra buržuazinės tuštybės išraiška, kurios būtina atsisakyti.

Scrutonas šį pavyzdį pasitelkė keldamas grožio ir jo prasmės klausimus. Jis sudavė funkcionalizmui tikrai nokautuojantį smūgį pareikšdamas: „Visi žino, kad su klasikine šakute valgyti patogiau“. Platėjantis kotelis geriau guli rankoje ir iš jos neslysta, o ilgi ir ploni smaigaliai labiau tinka smeigti maistui. Scrutono išvada – ornamentuota senovinė šakutė savo funkciją, paskirtį atitinka labiau nei ta, kuri specialiai sukurta funkcijai atlikti.

Scrutonas turėjo galvoje tai, kad funkcionalizmas – nė kiek ne mažiau estetinis sprendimas. Grynoji funkcija, pasak jo, išpopuliarėjo ne dėl savo praktiškumo, o dėl to, kad žmonėms tai atrodė gražu. Tačiau Scrutono pavyzdys leidžia kelti ir visai kitokį, mano supratimu, daug įdomesnį klausimą. Ar gali būti, kad egzistuoja toks dalykas kaip teisinga šakutė?

Iš pirmo žvilgsnio net pats klausimas skamba absurdiškai. Žmonės šiais laikais nebetiki, kad galima teisingai auklėti vaikus, tai kaip su jais pradėsi kalbą apie teisingas šakutes? Garbės žodis, kai apie tai susimąstau, net pats kartais patikiu, kad tik „tuščiai filosofuoju“.

Bet vis dėlto tai yra labai praktiškas klausimas. Nuo atsakymo į jį priklauso mūsų kasdienybės komfortas. Jei tikrai egzistuoja teisinga forma daikto, perkeliančio maistą iš lėkštės į burną, tai juk būtų žymiai geriau kiekvienam iš mūsų jį turėti. O jeigu tikrai yra teisinga šakutė, tai greičiausiai yra ir teisingas peilis, taurė, stalas, automobilis, namas... Ir tokiu atveju praktiškiausia būtų gyventi tokiame teisingame pasaulyje.

Sakysite, kad čia tik pilstymas iš tuščio į kiaurą? Kad teisinga šakutė yra nesąmonė ir „drambliuko svajonė“? Puiku, šalin emocijas ir svaičiojimus, ištirkime tiktai faktus. Jau turbūt apie šimtą metų žmonės gyvena manydami, kad teisingų šakučių nebūna, kad daiktai apskritai yra nesudėtingas praktinės paskirties dalykas, filosofija čia „ne prie ko“, o daiktų išvaizda ir forma – skonio reikalas. Ir ką?

Galėčiau vėl apie kaliošus papasakoti ir kaip jie buvo prarasti. Beje, kai žmonės atkreipia dėmesį į mano kaliošus, jie dažniausiai reaguoja beveik vienodai: „Iš tiesų, koks puikus sprendimas, ir kaip aš apie tai nepagalvojau?“ (Nes juk kas galėtų pagalvoti apie ką nors, kas buvo žinoma jau prieš kelis šimtmečius?). Paskui jie, žinoma, pagalvoja. Ir tada supranta, kad kaliošai neturi prasmės pasaulyje, kuriame nėra teisingų batų (kaliošai, mat, turi tikti ne vienai, o kiekvienai batų porai). Nepaisant to, kaliošų dėvėtojų skaičius auga. Ir tai didelė pergalė.

Bet neapsiribokime nuvalkiotais pavyzdžiais. Jeigu jums kada nors teko laimė surinkti ar išrinkti senovinius baldus (neabejoju, kad daugeliui jūsų tikrai yra tekusi nelaimė surinkti ar išrinkti šiuolaikinius baldus, tai tiesiog chrestomatinis nelaimės atvejis), tai žinote, kokių aukštumų gali pasiekti baldininkas. XIX a. dvigulė lova gali būti pastatyta greičiau negu vaikiškas konstruktoriaus namelis. To paties laikotarpio spinta gali neturėti jokių varžtų, išskyrus vyrius. Kodėl visa tai šiandien tapo neįmanoma?

Jei nepatinka spintos išorė, pažvelkite į jos vidų. Ten tikrai kabo nors vienas švarkas. Klasikinis vyriškas švarkas yra per kelis amžius ištobulintas rūbas-krepšys. Gerai pasiūtame švarke tinkamai sudėti daiktai yra nematomi ir net nelabai juntami. Jame tilpdavo ir tebetelpa viskas, kam nereikia portfelio (telefonas, raktai, piniginė ir t. t.). To, žinoma, nepasakysi nei apie “džemperį”, nei apie striukę, nei apie kitus šiuolaikinius švarko pakaitalus. Todėl vis daugiau vyrų nešioja rankines. Nešioja jas net tuomet, kai dėvi švarką. O juk vaikščioti nuolat pasikabinus ant kaklo mažytį krepšelį arba nešiotis jį rankoje tiesiog prieštarauja vyrų prigimčiai.

Nesu pirmasis, pastebintis šiuolaikinių daiktų nepatogumą. Labai populiaru šią problemą aiškinti kaip masinės gamybos trūkumą. Esą kadaise kiekvieną daiktą darė tikri meistrai, o dabar ant konvejerio tik „š... štampuoja“. Tačiau juk mes masiškai gaminame daug geresnius lėktuvus negu XX a. pradžios meistrai, tiesa?

Turbūt nesunkiai įsitikintume, kad labiausiai klesti ir tobulėja tos pramonės šakos, kurias mažiausiai palietė funkcionalistinė tariamo praktiškumo nuostata. Lėktuvai vis dar gerėja dėl to, kad yra gaminami kaip „technikos stebuklai“, kiekvieną kartą juos dar patobulinant ir kartu keičiant įsivaizduojamą lėktuvo idealą, praplečiant, taip sakant, „galimybių ribas“. Juk inžinerinis mąstymas iš principo yra pagrįstas dviem įsitikinimais: kad yra kažkoks pats teisingiausias būdas padaryti tam tikrą darbą ir kad visada galima tą darbą padaryti geriau nei padarė pirmtakas.

Patys inžinieriai, žinoma, to nepastebi, nes viskas, ką jie daro, jiems atrodo savaime suprantama. Bet jeigu iš įsivaizduojamo inžinieriaus būtų atimtas tikėjimas nuolatiniu tobulinimu, jei jam būtų liepta „išlaisvinti kūrybines galias“ ir įsivaizduoti, kad visi sprendimai yra savaip teisingi ir kad reikia rinktis labiausiai „praktišką“ kelią, jis pirmiausia nesuprastų užduoties, o paskui pradėtų degraduoti.

Iš esmės tai ir vyksta šiuolaikinėje pramonėje. Koks skirtumas, ar spinta suneriama, ar suveržiama, ar sukalama, ar suklijuojama? Reikia išsirinkti patį paprasčiausią būdą kaip užtikrinti „spintos funkciją“ talpinti drabužius. O spintos vis prastėja, sakau iš savo asmeninės patirties. Rašomųjų stalų geriau nė neminėti.

Taigi, kaip čia išeina, kad įsitikinę savo pranašumu ir praktiškumu, vis dar neprilygstami kai kuriose technikos srityse mes (turiu galvoje Vakarų pasaulį) palengva degraduojame artimiausioje kasdienybėje? Štai kaip toli gali nuvesti teisingos šakutės problema.

Galima rasti įvairių paaiškinimų, kodėl XIX a. baldai yra padaryti „žmogui“ arba kodėl XX a. pradžios apranga yra taip gerai apgalvota. Aišku tik tai, kad būta kažkokio kasdienybės piko, nuo kurio per vadinamąją „postmodernią“ epochą mes gerokai smuktelėjome. Manau, kad ilgus amžius žmonės kūrė ir tobulino savo aplinką dėl dviejų priežasčių: nepasitikėjimo gamta ir noro gyventi gražiau. Abu faktorius šiuolaikinis Vakarų pasaulis siekia atmesti. Bet svarbiausia, jis jau kelis dešimtmečius bando paneigti patį teisingo, tobulo ar idealaus daikto egzistavimą.

Būtent čia faktai mums ir žiebia į dantis. Jei mes netobulėjame, mes prastėjame, trečio kelio nėra – taip sako pats gyvenimas. O tobulėti negalime, jei nepripažįstame idealų.

Tai, savaime aišku, Platono mintis. Būtent jis sakė, kad teoriškai turi būti įmanoma tobula bet kokio daikto forma. Net ne forma, o pati daikto idėja privalo kažkur (tik ne žemėje) egzistuoti. Kažkada mokykloje ar universitete kvailokai nuskambėjęs „idėjų pasaulis“ įgyja naują prasmę, kai į jį pažvelgi per teisingos šakutės prizmę. O tai verčia eiti dar toliau. Klausimas, kuris iškyla tobula šakute smeigiant tobulą kepsnį, yra toks: jei egzistuoja teisinga šakutė, tai ar neturėtų egzistuoti ir teisingas gyvenimas?

2013-02-28

Ar egzistuoja teisingas gyvenimas?

Taigi, ar egzistuoja teisingas gyvenimas? Ir ką reiškia gyventi teisingai? Šie klausimai nėra labai įprasti, o atsakymo į juos, bent tiesiogiai, tarsi neieškome. Gal net sakytume, kad į tokius klausimus neįmanoma atsakyti. O radikaliausi iš mūsų turbūt pareikštų, kad kelti klausimą apie teisingą gyvenimą apskritai beprasmiška. Bet ar tikrai elgiamės taip, kaip kalbame? Ar tikrai mūsų darbai patvirtina, jog nesirūpiname teisingu gyvenimu?

Daugybė žmonių pradeda, įpusėja ar baigia dieną sporto salėje. Įmanoma patikėti, kad žaisti futbolą ar krepšinį kažkam yra pramoga. Ko tik žmonės savo pramogai neprisigalvoja... Bet ar tikrai manote, kad kas nors pramogauja bėgdamas, darydamas pritūpimus ar mojuodamas svarmenimis? Jau nė nepradedu mąstyti, ką galėtų reikšti stulbinamai augantis maratono populiarumas. Tie, kas kenčia skausmą ir mėgaujasi žliaugiančiu prakaitu, sporte neieško pasilinksminimo. Jiems, kaip išmintingai rašė anoniminis interneto autorius, „sportas tampa filosofija“.

Šią sporto filosofiją vienu tiksliu ir išradingu sakiniu apibendrino portalas „Mano dieta“: „Sportas - tai sidabrinė kulka, kurią iššovę pataikysite tiesiai į geresnę gyvenimo kokybę“ (http://www.manodieta.lt/naujiena/6-priezastys-pradeti-sportuoti). Iš tiesų, kas nenorėtų iššauti (arba pats būti iššautas – taip gal net smagiau) į geresnę gyvenimo kokybę?

Dėl vadinamosios gyvenimo kokybės žmonės ne tik lanksto sanarius ir seka Platoną (tai irgi interneto išmintis: „Kaip sakė Platonas – didžiausia pergalė yra nugalėti patį save. O sportuojantis žmogus mėgaujasi šia pergale“; http://www.sportuok.info/kodel-sportuoti-verta.html). Žmonės laikosi dietos ir badauja, mokosi teisingai maistą ruošti ir teisingai jį kramtyti, leidžiasi ne tik masažuojami ir tepami keisčiausiais dalykais, bet ir badomi, pešiojami, kramtomi ir kitaip apdorojami kitų žmonių ir net gyvūnų.

Jei manote, kad gyvenimo kokybės siekis yra susijęs tik su kūno priežiūra, klystate. Psichologė (o gal parapsichologė) Aura jums pasakys, kad kokybiškesniam gyvenimui būtina ryto meditacija, kurios metu „labai svarbu save įsivaizduoti būtent tuo, kuo labiausiai norėtumėte būti, o ne priešingai“ (http://psichologeaura.com/kaip-pagerinti-savo-gyvenimo-kokybe/). Kita psichologė Eva Wlodarek teigia, kad pirmas moters žingsnis į geresnę gyvenimo kokybę – pripažinti, kad esi už save atsakinga.

Išsikėlus klausimą apie gyvenimo kokybę mūsų visuomenėje galima toli nueiti. Kai kurie patarimai vienas kitam prieštarauja, pavyzdžiui, siūloma įvertinti savo pasiekimus ir kartu pamiršti praeitį, susikoncentruoti tik į konkrečią dabartį. Tačiau sistemiškesnė kokybės patarimų analizė palyginti greitai priveda prie dviejų išvadų.

Visų pirma, įdomu, kad kokybišką gyvenimą šiuolaikinis Vakarų pasaulis yra linkęs vertinti kaip iš esmės medicinos klausimą. Esą žmogaus sveikata turėtų būti suvokiama plačiau, ne tik kaip slogos nebuvimas, bet ir kaip atsparumas įtampai, gyvenimas pasitenkinimą teikiančioje aplinkoje ir pan. Atrodo, kad toks suvokimas yra artimas ir pačiai medikų bendruomenei. Vadinamasis dvasingumas suprantamas kaip fizinės sveikatos papildymas, kurį galima specialiomis priemonėmis gydyti ir profilaktuoti. Tai teikia peno apmąstymams ne tik apie teisingą gyvenimą, bet ir kitomis temomis.

Tačiau teisingo gyvenimo klausimui įdomiau tai, kad diskusijos apie gyvenimo kokybę žmones dažniausiai priveda prie kitos svarbios sąvokos. Anoniminiai interneto forumų dalyviai daugiau mažiau sutaria, kad gerai gyvenimo kokybei būtina vidinė ramybė. Ką vidinė ramybė reiškia ir iš kur ji atsiranda, žmonėms sunkiau sekasi atsakyti, bet esama įsitikinimo, kad vidinė ramybė kažkaip susijusi su dvasingumu.

Tuo pačiu šiuolaikinis Vakarų pasaulis suvokiamas kaip kupinas įtampų, streso ir nerimo, labai nuo vidinės ramybės nutolęs ir jos negalintis suteikti. Todėl stebuklingų vidinės ramybės receptų ieškoma arba labai gilioje senovėje (dažnai Antikoje), arba kur nors labai toli (pas Tibeto šamanus, Havajų žynius ar Australijos aborigenus).

Man šis trumpas, bet gana aiškus visuomenės paveikslas liudija vieną akivaizdų dalyką. Teisingo gyvenimo siekis yra žmogaus gyvenimo faktas. Galima prikurti įvairiausių išvedžiojimų apie tiesos reliatyvumą. XX a. antros pusės filosofija jų pateikė begales. Bet siekis teisingai gyventi yra taip giliai įaugęs pačioje žmogaus prigimtyje, kad jo niekas negali paneigti. Visus mus kamuoja nerimas, kurio norime atsikratyti, todėl ieškome vis naujų kokybiško gyvenimo receptų. Net ir sutelkęs visą pozityvią ENERGIJĄ ir susikoncentravęs JĖGOS akimirkoje, kuri yra DABAR, žmogus negali išsivaduoti iš savo siekio teisingai gyventi.

Todėl bandymas atsakyti į klausimą, kaip reikia gyventi teisingai, jokiu būdu nėra beprasmiškas. Priešingai, atsakymas į šį klausimą teikia didžiulę jėgą ir gali žmones sutelkti. Net ir prastas atsakymas į klausimą, kaip teisingai gyventi, sutraukia minias. Tai liudija įvairiausių sektų istorijos. O ko būtų vertas tikrai kokybiškas geros gyvenimo kokybės receptas?

Tokiame kontekste neįmanoma nutylėti krikščionybės. Mūsų lyginimasis su Antikos pasauliu iš tikrųjų turi šiokio tokio pagrindo. Žinoma, gali būti, kad šį panašumą įgijome sąmoningai Antiką pamėgdžiodami, pavyzdžiui, sąmoningai atgaivinome Olimpines žaidynes. Tačiau bet kuriuo atveju mes tikrai prilygstame senovės Graikijai ir Romai gyvenimo kokybės receptų įvairove.

Būtent į tokį nerimastingą ir vidinės ramybės pasiilgusį Antikos pasaulį krikščionybė atėjo pirmąjį kartą. Tuomet krikščionys žmonėms pateikė tokį teisingo gyvenimo receptą, kuris išliko per amžius tiesiogine to žodžio prasme. Krikščionybė sklido nepaprastai greitai ir lengvai rado kelią į daugelio žmonių dvasingumą, kaip sakytume šiandien. Robert Lane Fox savo knygoje „Pagonys ir krikščionys“ pateikė labai išsamią ir objektyvią istorinę krikščionybės susidūrimo su Antikos pasauliu analizę.

Šiandien dažnai abejojama, ar tai įmanoma pakartoti. Krikščionybė mums atrodo kaip praeitas etapas jau vien dėl to, kad ji iš tikrųjų yra mūsų praeityje. Neutraliai žvelgiant į teisingo gyvenimo klausimą, logiška teigti, kad krikščionys, matyt, turi kažkokį gyvenimo kokybės receptą, bet dar neaišku, ar jis tikrai pranašesnis už Tibeto šamanų išmintį. Taip pat logiška įsivaizduoti, kad tikrasis teisingo gyvenimo receptas yra išbarstytas po visas religijas ir jį reikia tiesiog tinkamai susirinkti.

Tačiau šių prielaidų faktai nepatvirtina. Faktai liudija, kad krikščionybė ir konkrečiai Katalikų Bažnyčia turi tokius atsakymus, kurie įtikina pačius Rytų dvasingumo ekspertus ir šamanų palikuonis. Jau daugelį metų katalikybė sparčiausiai sklinda Azijoje. Ir Afrikoje, kur sutelkta likusi laukinių išminties dalis. Visa tai anksčiau ar vėliau turėsime apmąstyti.

Neslėpsiu, aš manau, kad katalikybės sugrįžimas į Europą ir Vakarų pasaulį yra neišvengiamas. Bet reikia pripažinti, kad šiuo metu tai greičiau tikėjimo ar įsitikinimo nei argumentų dalykas. Nemanau, kad tai klausimas, dėl kurio verta susiginčyti ar susipykti. Pamatysime, kaip bus.

Vis dėlto matau prasmę jau šiandien suvokti, pasakyti ir kartoti vieną dalyką: teisingo gyvenimo paieškos niekada nesibaigs. Tai svarbu suvokti kaip politinį veiksnį – teisingo gyvenimo receptai žmones telkė ir telks, o valstybei visuomet bus svarbu, kokie receptai telkia jos piliečius. Nes kai kurios teisingo gyvenimo pamokos gali kelti didelę grėsmę – komunistai irgi norėjo padėti žmonėms teisingai gyventi.

Tačiau teisingo gyvenimo siekį svarbu suvokti ir asmeniškai. Visi, įskaitant mane ir tave, nori teisingai gyventi. Teisingai gyventi nori net tie, kurie sako, kad tai neįmanoma arba kad pats klausimas yra beprasmiškas. Tai, kas neišvengiama, nėra beprasmiška. Teisingo gyvenimo problema – tai labirintas, iš kurio neįmanoma išeiti. Daug prasmingiau jame apsigyventi.

2013-03-06

Žvėries medžioklės sezonas

Elijaus Keblerio tekstas apie „žvėries veidą“ (http://www.15min.lt/naujiena/ziniosgyvai/komentarai/elijus-kebleris-zveries-veidas-500-317218), žinoma, galėjo praslysti nepastebėtas. Nors tai, kad tokie rašiniai peržengė labai savito „Bernardinai.lt“ pasaulio ribas, yra simptomiška. Blogio pojūtis ir suvokimas pastebimai grįžta į pasaulį. Vis daugiau girdėsime kalbų apie konkretų blogį, apie velnią, patinka mums tai ar ne. Totalitarinių režimų istorijos apmąstymas, kai kuriose Vakarų valstybėse į akis krintanti socialinė degradacija, spalvingas Afrikos tautų gyvenimas – įvairūs dalykai veda prie to paties klausimo apie blogio prigimtį.

Bėda, žinoma, ta, kad, sakykime, prancūzų rašytoją citavusio Romos popiežiaus pareiškimas „Kas nesimeldžia Dievui, tas meldžiasi velniui“ visai kitaip ataidi Romos periferijoje (beje, reikėtų atkreipti dėmesį į popiežiaus atsargumą – jis matė reikalą prisidengti pasauliečiu rašytoju, nors neabejotinai panašią mintį galėtų suformuluoti ir pats; atsargumas liudija, kad popiežius žino, koks rimtas blogio klausimas). Neseniai Vilniuje pats turėjau kuo rimčiausiai paaiškinti, kad net viešai nuvertinęs džinsus aš jų nelaikau detale, kurioje slypi velnias.

Keblerio tekstas (beje, nebe pirmas; Kebleris nuolat pasakoja apie velnią, turbūt net būtų galima sakyti, kad daro tai profesionaliai) šiuo požiūriu yra labai įdomi blogio problemos iliustracija. Kitaip nei paprastai, jos analizę reikia pradėti nuo detalių, nes bendras įspūdis nuneša per toli nuo konkrečių aplinkybių.

Kebleris labai griežtai pasisako prieš „kiekvienoje [televizijos] laidoje dalyvaujančius astrologus, magus ir būrėjus“. Sau būdinga maniera autorius juos išvadina net „žmonių kraują siurbiančiais ir nuodijančiais parazitais“, kurie „visais laikais buvo viena iš mėgstamiausių jo [„žvėries“, taigi, velnio] grimasos formų, šiais laikais ji net modernizavosi, įgaudama įvairiausių technikų pavadinimus, apie tai , kaip valdyti savo likimą ir pritraukti pinigus“.

Labai sunku suprasti, kuo tokiame kontekste išsiskiria „tolesnis energoinformacinis žmogaus vystymąsis“ ir „autoredukcija“, kuriuos Kebleris, pasak biografijų internete, studijavo Sankt Peterburge ir Maskvoje. Reikia pabrėžti, kad plačioje asmenybės tobulinimo paslaugų rinkoje Kebleris tikrai nėra vienintelis, kuris žada atskleisti „blogio prigimtį“ ir „atstatyti santykį su Kūrėju (Dievu)“. Negaliu dėtis dvasinių reikalų ekspertu, todėl galbūt nesuvokiu kažkurių subtilių reikalo niuansų. Bet iš pirmo žvilgsnio tikrai neaišku, kaip Keblerį atskirti nuo to rato žmonių, kuriuos primityvioje buitinėje kalboje apibūdiname kaip „astrologus, magus ir būrėjus“.

Iš to pat pirmo žvilgsnio nelabai aišku, ar toks sąjungininkas kaip Kebleris tikrai reikalingas Katalikų Bažnyčiai, kurios pusėje jis iš visų jėgų stengiasi atsidurti. Net ne pačiai Bažnyčiai, o su Kebleriu „aktyviai bendraujantiems“ Pranciškonų vienuoliams. Neįgudusiai pasauliečio akiai krikščionybė ir vadinamasis „njueidžas“ atrodo nesuderinami nuo pat tada (tiesa, tada tai dar buvo ne „njueidžas“, o, tikriausiai, „oldeidžas“), kai Šv. Apaštalas Paulius burtininką Barjėzų pavadino „velnio vaiku“.

Bendresne prasme Keblerio tekstas yra puiki medžiaga tyrinėti manipuliacijoms. Štai kaip jis prasideda: „Jis jau nesimaskuoja. Nors ir ankščiau nelabai stengėsi tai daryti. Jo išsigimėliška grimasa išlenda visur. Kūdikiai šiukšlių konteineryje, pedofilai prievartaujantys vaikus, besibadantys narkomanai ir narkotikų pardavėjai. Alkoholis, naikinantis žmones miestuose ir kaimuose“. Ir taip toliau iki kulminacijos: „Visa tai pasaulyje sparčiai didėja – pasaulyje, kuris nusprendė save susisprogdinti“.

Skamba kaip senelės pasaka, tiesa? Tik senelė tą daro intuityviai, o dėl Keblerio nebūčiau toks tikras. „Tą daro“ šiuo atveju reiškia manipuliuoja blogiu.

Antikos laikais nebuvo šiukšlių konteinerių, todėl nereikalingus kūdikius žmonės užkasdavo miške. 1098 m. vykstant kryžiaus karams Turkijos mieste Maaroje krikščionys valgė musulmonus. Tiksliau, kaip nepamiršo pažymėti kronikininkas, „suaugusius pagonis virė puoduose, vaikus persmeigdavo iešmais ir iškepę rydavo“. Esama versijų, kad krikščionių kariuomenė tais metais buvo labai išbadėjusi. Nežinau, ką ir kiek tai guodžia.

Tai galima tęsti be pabaigos ir pakreipti kokia tik nori linkme. Rusijos revoliucijos pradžioje komunistai susodindavo vadinamuosius buržujus į valtis ir išplukdę į vidurį upės nuskandindavo, kad nereikėtų šaudyti ir būtų pigiau. Naciai visiems žinomais būdais naikino žydus, paskui sąjungininkai mažiau žinomais būdais mėgino sunaikinti pačius nacius. Šiuolaikiniai krikščionių kariai Rytų šalis pasiekia sotūs, todėl tyčiojasi iš belaisvių musulmonų kitokiais būdais. O apie tai, kad pasaulis nusprendė susisprogdinti, daugiausia pagrindo kalbėti buvo tada, kai vyko branduolinio ginklavimosi varžybos.

Jokiu būdu nenoriu pasakyti, kad blogis reliatyvus ar kad jo nereikia rimtai vertinti. Problema ta, kad tie, kurie daugiausia kalba apie blogį, yra patys nerimčiausi vertintojai. Vienas iš blogio paradoksų yra tas, kad apie jį nepaprastai sunku prasmingai kalbėti. Pirmiausia dėl to, kad blogis yra arčiau mūsų negu įsivaizduojame. Arčiau negu sakome kitiems. Arčiau negu sakome sau. Daug daug arčiau. Jis, kaip pasakytų Hannah Arendt, yra banalus ir kartu (o gal net būtent dėl to) radikalus. Pasakyti apie tai ką nors, kas būtų sąžininga ir kartu turėtų tikrą prasmę, yra beveik neįmanoma. Griaunanti blogio galia tokia didelė, kad jis beveik gali sunaikinti savo paties apibrėžimą.

Užtat paviršutiniškas kalbėjimas apie blogį tuoj pat sutraukia gėrio karių minias ir įvelia į tokius keistus procesus, kad ne tik jų nevaldome, bet net nebemokame paaiškinti jokių priežasčių ir pasekmių. Visai neseniai, dar turėtume prisiminti – visi matėme, kaip toli gali nuvesti kova su pedofilų klanu. O kas pasakytų, kad pedofilija yra gerai? Niekas. Jei mūsų visų paklaustų, paaiškėtų, kad jokios pedofilijos iš viso nėra. Bet ar tikrai nėra?

Išdrįsiu taip pat atkreipti dėmesį į tą svarbią aplinkybę, kad Dievo pripažinimas ir net pažinimas savaime negelbsti nuo blogio ir nėra toks užtikrintas vaistas nuo „onkologijos žmonių sielose“, kaip Kebleris mėgina papasakoti. Labai įdomūs ir įvairūs žmonės Garliavoje klūpojo ir meldėsi „Tėve mūsų“... Ir tai dar tik niekučiai. Kai po Reformacijos Europoje vyko religiniai karai, katalikai ir protestantai kovėsi už Dievą ir prieš velnią. Seniai tokio baisaus karo nebuvo buvę. Ir dar ilgai nebuvo.

Blogio problema tokia sudėtinga ir gniuždanti, kad vienas Kebleris, ko gero, net nebūtų vertas atsakymo ir komentaro. Bet šio tipo raginimų įveikti velnią greičiausiai daugės ir ne tik Lietuvoje. Kaip ir kur jie gali nuvesti kol kas dar neaišku, bet nuojauta sako, kad žmonių gerovei iš to daug naudos nebus.

Žmonėms padeda tik maži dalykai. Kas nori iš tikrųjų prisidėti prie gėrio, turi būti konkretus ir banalus kaip Holivudo filmų policininkas. Galima išaiškinti nusikaltėlį ir jį nubausti ir tai nėra beprasmiška. Galima įveikti konkretų priešą ir tai taip pat nėra beprasmiška. Galima išgydyti ligonį ar sušelpti vargšą – visa tai prasminga ir nepakenks. Beprasmiška ir net kenksminga yra gydyti nuo „onkologijos“ žmoniją ir kovoti su nusikalstamumu.

Bet net ir tokį minties kelią nuėjus blogio dviprasmybės pasiveja. Kebleris cituoja „garsiausią Rusijos žurnalistą“, kuris sakė, kad reikia skubiai atstatinėti bažnyčias, nes tik taip pasaulis pagerės. Nežinau, bet smarkiai abejoju, kad tas žurnalistas nors vieną bažnyčią atstatė. Užtat cerkvę Rusijoje yra suremontavęs Viktoras Uspaskichas. Tai gal gerai, kad jį išrinkome?

2013-03-06

Ar norėtumėte apie tai pasikalbėti?

Mes gyvename pasaulyje, kuris dialogą laiko didele vertybe. Savo kasdienėje kalboje mes paminime tiek įvairiausių dialogų rūšių, kad nė nepastebime jų gausos. Žinome kultūrinį dialogą, religinį dialogą, politinį dialogą, socialinį dialogą ir t.t. Tuo pačiu žodžiu apibūdiname vienos didžiausių Birmos politinių partijų raginimą pradėti dialogą su etninėmis ginkluotomis grupuotėmis ir Europos Sąjungos politiką skatinti dialogą dėl lyčių lygybės.

Paradoksalu, bet tokia dialogų įvairovė gali vesti prie nesusišnekėjimo. Jei taikos derybos ir feminisčių žurnalas gali būti pavadinti tuo pačiu vardu, vadinasi, jiems gali būti suteikta maždaug ta pati reikšmė. Tuomet feministės gali reikalauti, kad jų dialogui būtų skiriama tiek pat dėmesio, kiek ir taikos deryboms.

Tai akivaizdus tikrovės iškraipymas (be taikos feministinis sąjūdis negalėtų egzistuoti, bet ne atvirkščiai, todėl taika – tikrai svarbesnis interesas), bet būtent šia problema mes dažnai piktinamės savo pačių kasdienybėje. Pasiklydę gausybėje dialogų žmonės nebeatskiria, kas tikrai svarbu. Jei norėtume atrodyti labai protingi, pasakytume, kad dialogo kultūra trukdo nustatyti ne tik politikos, bet ir dažnos kitos veiklos prioritetus.

Dar XX a. pradžioje kai kurie autoriai perspėjo apie „nesibaigiantį pokalbį“ kaip didžiausią praėjusios romantinės epochos paliktą grėsmę. Pasak jų, romantizmas (kuris daugeliu požiūrių įkvėpė net ir šiuolaikinį liberalizmą) bet kokį gyvenimo objektą (šeimą, griuvėsius, gamtą, kultūrą, valstybę, rasę ir pan.) siekė paversti grožio klausimu ir jį aptarti.

Tokioje perspektyvoje dialogas tampa instrumentu, kuris leidžia net ir tokias rimtas problemas, kaip karas, badas ar skurdas, paversti salonine diskusija, neprivalančia baigtis konkrečiu sprendimu.

Šio tipo dialogų iniciatoriai iš tikrųjų domisi savimi. Jiems rūpi, kad gyvenimas ir jo keliamos problemos būtų tinkamai pavaizduoti, deramai pristatyti ir aptarti solidžiame „formate“, kad vyktų, kaip mėgstama kartoti, „nuolatinė komunikacija“. Visa tai svarbu savaime, nes gražiai atrodo ir leidžia šių dalykų organizatoriui pajusti savo paties vertę. Tai labai subtiliai užmaskuotas egoizmas.

Panašiai „nesibaigiančio pokalbio“ bergždumą, narcisizmo ir dialogo kultūros ryšį yra užčiuopę psichologai. Psichologijos problema, Adam Curtis taikliai pavadinta „savęs amžiumi“ ir apimanti visą spektrą šiuolaikinės asmenybės sunkumų nuo vartotojiškumo iki vaikų tironijos, geriausiai sutraukiama į vieną sakinį ironiškai ir net autoironiškai ištariant savotiška mūsų epochos iškaba tapusį klausimą: „Ar norėtum apie tai pasikalbėti?“.

Šie dialogo kultūros niuansai jau ne kartą svarstyti įvairiuose kituose pokalbiuose. Todėl vien juos pakartojęs teksto autorius negalėtų jaustis pilnavertiškai įsijungęs į diskusiją. Vis dėlto vienas dialogo kultūros aspektas, atrodo, išlieka beveik nepastebėtas.

Visi mes, net ir tie, kurie šaipomės iš dialogo kultūros ar ja šiek tiek piktinamės, sutiktume su teiginiu, kad pokalbis negali pakenkti. Kalbėjimas sukuria saugumo jausmą, nes žodžiais negali fiziškai sužeisti. Be to, viskas, kas pasakyta, atrodo, gali būti atšaukta. Žodis yra tarsi natūrali priešingybė veiksmui: tai, kas padaryta, yra negrįžtama (gali būti pataisyta, bet ne „atidaryta“).

Gali būti, kad kaip tik ši klaidinga pokalbio saugumo prielaida yra tikroji dialogo kultūros problema. Vakarų pasauliui žinomi mažiausiai du svarbūs pasakojimai apie dialogus, kurie moko, kad pokalbis nebūtinai yra saugus.

Pirmasis pasakojimas yra legenda apie daktarą Faustą. Originale alchemikas Faustas iškviečia paslaptingą dvasią ir prašo jam gražinti jaunystę. Tačiau mūsų aptariamame kontekste net įdomesnė yra Thomo Manno pateikta daktaro Fausto versija. Joje velnias pats ateina pas šiuolaikinį daktarą Faustą – kompozitorių Adrianą Lėverkiūną. Ateina, kaip žinome, pasikalbėti.

T.Manno daktaras Faustas išryškina dialogą su velniu būtent šiuolaikinės epochos kontekste. Velnias yra puikus pokalbio dalyvis, kuris idealiai prisitaiko prie pašnekovo, gali būti racionalus, jausmingas, paprastas ir sudėtingas – toks, kokio reikalauja besikeičianti situacija.

Ir kai T.Mannas užbaigia savo romaną dviprasmybe, neleidžiančia iki galo suprasti, ar Lėverkiūnas tikrai kalbėjosi su velniu, ar sirgo psichikos liga, skaitytojas pamato tobulą „savęs amžiaus“ išsipildymą. Pasaulio psichologizacija dar labiau sustiprina natūralų pokalbio saugumo instinktą, nes aplinkiniai nebeatpažįsta daktaro Fausto tragedijos net matydami ją prieš akis.

Bet kuriuo atveju, visose Fausto versijose pokalbis su velniu (kurio rezultatus sutartis tik patvirtina) veda į pražūtį. Velnias gauna tai, ko nori, o bent jau laikinų pergalių tikėjęsis daktaras patiria vien pralaimėjimus.

Kitas svarbus pasakojimas apie dialogo grėsmę yra Naujojo Testamento istorija apie Kristaus gundymą dykumoje. Iš pirmo žvilgsnio, tai taip pat yra pokalbis su velniu, tik, kaip sakoma, diametrialiai priešingas Fausto istorijai. Kristus velnią atpažįsta, perpranta ir atstumia visą istoriją vainikuojančia ir įvairiomis prasmėmis turtinga fraze „Negundyk Viešpaties savo Dievo“.

Čia svarbus tik vienas tos istorijos aspektas. Gundymas dykumoje yra tiesiogiai susijęs su nukryžiavimu. Atidesniam Evangelijų skaitytojui nesunku pastebėti, kad velnias pristatomas kaip tikrasis nukryžiavimo organizatorius. Kitaip tariant, po nepavykusio dialogo dykumoje, velnias nusprendžia Kristų nužudyti. Taip jis ir padaro.

Taigi, ir priešingas Fausto legendai dialogas su piktąja dvasia baigiasi tragiškai. Bet koks pokalbis su velniu gali baigtis tik jo pašnekovo kančiomis. Žinoma, abi istorijos yra labai krikščioniškos ir jos turi atskirą ypatingą krikščionišką reikšmę.

Tačiau įdomu tai, kad jas galima vertinti ir kaip platesniu požiūriu vakarietiškus pasakojimus, savotišką Vakarų mitologiją. Velnias pokalbiuose gali būti suprantamas ir tiesiog kaip radikalus šiaip ar taip žmonių gyvenime egzistuojančios piktos valios simbolis.

Tokiu atveju Fausto legenda ir istorija apie Kristaus gundymą būtų pasakojimai apie žodžio ir pokalbio galią bei dialogo grėsmes. Jų moralas būtų toks: jei viena iš pašnekesio šalių yra kokia nors prasme piktavalė, ji sieks paversti dialogą manipuliacija. Jei piktavalė šalis bus atpažinta ir atstumta, jos pyktis tik išaugs ir ji, tikėtina, imsis priešiškų fizinių veiksmų.

Tarptautinėje politikoje tokį modelį matome tuomet, kai pačių agresyviausių valstybių vadovai tampa didžiausiais dialogo propaguotojais (visi žino, kad Sovietų Sąjunga labiausiai siekė pradėti dialogą dėl branduolinio nusiginklavimo). Socialinėje erdvėje dialogas apie nedarbą gali slėpti piktavališką interesą nedirbti, o dialogas apie prostituciją – maskuoti nusikalstamų grupuočių interesus.

Kaip tik šios rūšies pokalbiuose romantiškai ir pakiliai nusiteikęs šiuolaikinis Vakarų žmogus patiria tikruosius pralaimėjimus. Kurių, tiesą sakant, nė nepastebi, nes ir toliau grožisi savimi.

Visa tai nereiškia, kad dialogas su piktavaliu apskritai neįmanomas. Neįmanomas perspektyvus sandoris su velniu, bet gali būti, pavyzdžiui, vaisingos Lietuvos derybos su Rusija ar Baltarusija. Tačiau tokiu atveju reikia suteikti žodžiui „dialogas“ visai kitą prasmę.

Pradedant tokį pokalbį reikia pažinti save ir suvokti savo tikruosius tikslus taip pat gerai, kaip save pažįsta piktavalis. Tada abipusis nuovokumas sustabdo manipuliacijas ir kartais leidžia aptikti kokį nors nedidelį bendrą interesą, kurį galima kartu patenkinti. Tai įmanoma dėl to, kad žmonės nėra ne tik tobulai geri, bet ir tobulai blogi.

Vis dėlto, net ir padarius šią išlygą, reikia suvokti gilų pokalbių su velniu pamokos radikalumą. Ne tik veiksmų, bet ir žodžių pasaulis yra grėsmingas ir rizikingas. Todėl kai kurių dialogų geriau nepradėti.

2013-06-28

Kodėl svarbu tinkamai rengtis?

Šią savaitę net du reikšmingi įvykiai iš naujo iškėlė tinkamos aprangos problemą [Tai buvo šilta 2013 m. liepos savaitė.]. Viena mergina į geriausių abiturientų apdovanojimus Vilniaus rotušėje atėjo su užpakalį ne visai uždengiančiais šortais. O dar prieš tai pasirodė eilinis Manto Petruškevičiaus interviu, raginantis Lietuvos vyrus pasitempti. Ypač ironiškai nuskambėjo šis interviu sakinys: „Vasaros metu dirbantiems ir tinkamos oficialios aprangos ieškantiems vyrams jis [M.Petruškevičius – B. G.] patarė rinktis ne šortus, o vasarinius kostiumus“ (http://www.delfi.lt/news/daily/lithuania/m-petruskevicius-isjuoke-lietuvos-vyrus-jie-avi-kiauliu-kanopas.d?id=61840837#ixzz2ZHYU1xUo).

Abiturientės „seksualumo bomba“ įrodo, kad nebeegzistuoja visuomenės nuostata draudžianti apnuoginti nemažą dalį (manyčiau, kad buvo galima apnuoginti gerokai daugiau, nei iš tikrųjų buvo padaryta) užpakalio viešoje vietoje. Jei tokia nuostata egzistuotų, „abiturientės užpakalio afera“ nė nebūtų prasidėjusi, nes tokio amžiaus žmonės dar nėra pajėgūs iš tikrųjų „laužyti taisykles“ būdami tarp suaugusiųjų.

Kita vertus, M.Petruškevičiaus teiginys taip pat yra pats save demaskuojantis. Jei patariama rinktis ne šortus, o kostiumą, vadinasi galima nesunkiai įsivaizduoti intriguojantį vaizdelį.

Kabinete vienas greta kito sėdi ir dirba du vyrai. Vienas su šortais, kitas – su kostiumu. Jie nesiskiria nei pareigomis, nei atlyginimu, nei kitais svarbiais rodikliais, tik tuo, kad vienas klauso M.Petruškevičiaus, o kitas – ne. Iš šio paveikslo dvelkte dvelkiantis absurdas leidžia suformuluoti esminę šiuolaikinės vakariečių aprangos problemą.

Jokiais argumentais neįmanoma pagrįsti draudimo rodyti užpakalį Rotušėje ar dėvėti šortus darbe. Vienodai klysta tie, kas mano, jog abiturientėms derėtų skirti pliažą nuo apdovanojimų ceremonijos, ir tie, kurie vertina užpakalį kaip reikšmingą prietarų griovimo ir stereotipų laužymo simbolį.

Pliažas su miestu jau seniai susiliejo. Šlepsinti avalynė, iš vandens į gatvę be jokių papildomų nepatogumų pereiti įgalinantys šortai, maudymosi kostiumėlius primenantys marškinėliai – visa tai bet kurios Vilniaus vasaros kasdienybė.

Bet pasaulis pilnas kur kas įdomesnių dalykų. New Yorko moterys dar 1992 m. išsikovojo abejotinos vertės teisę apnuoginti krūtinę mieste. Vyrai, kurių krūtinė labiausiai dėl istorinių aplinkybių kelia mažiau aistrų, tokia teise turbūt dar seniau neformaliai džiaugiasi ne tik New Yorke, bet ir Vilniuje.

Kita vertus, tokiame kontekste kalbėti apie stereotipus laužantį užpakalį yra tiesiog juokinga. Greičiau jau pats užpakalis yra stereotipas, kaip ir šortai darbe.

Tokius dalykus pastebinčius ir apie juos susimąstančius žmones ši situacija glumina. Kai tenka (bet nepavyksta) pagrįsti iki šiol akivaizdžiais laikytus įsitikinimus, šie žmonės pasijunta taip, tarsi jiems iš po kojų būtų mušamas kažkoks svarbus pagrindas. Tai veda prie amžinai žmoniją lydinčio atodūsio „Kur ritasi pasaulis?“.

Bet gal prasmingiau prisėsti ir visai rimtai pamąstyti, kur jis ritasi. Kodėl žmonių apranga keičiasi būtent taip ir ką tai mums reiškia?

Pradėti reikia nuo to, kad mąstydami apie aprangą mes dažnai įveliame svarbią klaidą. Šiuolaikinė apranga apibūdinama kaip neturinti taisyklių kartu leidžiant suprasti, jog buvo geresni laikai, kai taisyklės egzistavo. Atseit kadaise visi žinojo, kad operą žiūrėti galima tik su kostiumu.

Iš tikrųjų žmonės visais laikais rengėsi galvodami (jei apskritai rengdamiesi galvodavo) pirmiausia ne apie tai, kur jie yra, bet apie tai, kas jie yra. Jei kažkas tikrai rišdavosi kaklaraištį eidamas šerti gyvulių, tai ne dėl to, kad laikė tvartą vieta, į kurią negalima įžengti be kaklaraiščio, o greičiau dėl to, kad vertino kaklaraištį kaip neatsiejamą savęs paties dalį.

Paradoksalu, bet lygiai dėl tos pat priežasties žmonės be kaklaraiščių negalėdavo patekti į restoraną. Turtingi ir įtakingi restoranų klientai laikė kaklaraiščius neatsiejama savo pačių dalimi. Žmogui, kuris negalėdavo net apsimesti, kad taip pat jaučiasi pririštas prie kaklaraiščio, būdavo ne vieta restorane.

Šiandien turtingi restoranų klientai mano, kad tikrai turtingas žmogus kartu yra tikrai laisvas ir gali sau leisti ką nori. Todėl einant į restoraną reikia turėti tik pinigų.

Taigi, tos „nerašytos taisyklės“, kurias miglotai prisimename per vyresnių kartų pasakojimus, visada buvo susijusios su pačių žmonių savęs apmąstymu ir apibūdinimu. Jei „nerašytos taisyklės“ tapdavo vis labiau apibrėžtos ir net užrašytos, tai tik dėl to, kad išaugdavo kažkaip panašiai save suprantančių žmonių grupė.

Juk apranga beveik neišvengiamai yra sąlyginis dalykas. Kostiumas, kaip patvirtina ir konkreti jo istorija, gali būti suprastas ir kaip tinginio apdaras, ir kaip asketo drabužis. Tačiau jei grupė tinginių ar asketų pradeda dėvėti kostiumus, tai kitaip apsirengęs žmogus gali būti nebepriimtinas grupės susirinkimuose, o kostiumas tapti „nerašyta taisykle“.

Asketai, tikriausiai, įvertintų žmogų su fraku kaip dar didesnį asketą, o tinginiai labai drąsiu ir todėl gerbtinu tinginiu pripažintų tą, kuris kostiumą pakeistų megztiniu. Ir atvirkščiai – nukrypimas į priešingą pusę būtų paniekintas. Bet tai nekeičia paties principo – aprangos „nerašytos taisyklės“ atsiranda tik po to, kai drabužiai susiejami su kažkuo žmogaus viduje.

Šiuo požiūriu visuomenės aprangos paveikslą nulemia visuomenės grupės. Kuo griežčiau visuomenė sluoksniuojasi, kuo aiškiau grupės atsiskiria, tuo daugiau ir tikslesnių aprangos taisyklių jos nustato savo viduje.

Todėl čigoniškas, pasak M.Petruškevičiaus, Lietuvos paveikslas tėra tik iliustracija, kuri gyvai primena apie chaotišką, aiškius sluoksnius praradusią visuomenės struktūrą. Beje, M.Petruškevičiaus pavyzdžiu iškelta Italija taip pat tampa (bent mano žvilgsniui) vis labiau čigoniška.

Tai bendra Vakarų pasaulio tendencija, apie kurią jau ne kartą rašyta politiniu ar ekonominiu, bet ne dažnai aprangos aspektu. Vakarų visuomenės grietinėlė, taip sakant, vis mažiau skiriasi nuo pasukų.

Tokiame pasaulyje ir tokioje istorinėje epochoje egzistuoja tik vienas būdas rimtai kalbėti apie būtent tinkamą aprangą. Gali būti, kad dalies mūsų niekuo nepagrįsta nuomonė, jog reikia dėvėti kostiumą ir ryšėti kaklaraištį, yra tai, ką ne tik apranga išsiskiriantis Mantas Adomėnas pasakodamas apie ne tik apranga išsiskyrusį Winstoną Churchillį pavadino „fides quaerens intellectum“ – racionalaus paaiškinimo ieškančiu įsitikinimu (http://www.delfi.lt/news/ringas/politics/madomenas-politika-lietuvoje-uz-ar-pries-civilizacija.d?id=61114029).

Racionalus tinkamos aprangos paaiškinimas nėra neįmanomas. Nėra neįmanoma vertinti aprangą kaip civilizacijos elementą. Nėra neįmanoma manyti, kad „čigoniškas“ Europos paveikslas reiškia, jog visuomenės grietinėlė virsta pasukomis, o ne atvirkščiai, ir kad būtent tai patvirtina nuogas vienos iš geriausių abiturienčių užpakalis Rotušėje. Užpakalis, šiaip ar taip, dažniau ir tiksliau simbolizuoja nuosmukį, o ne stereotipų laužymą.

Racionalumo galima ieškoti ir tam tikroje istorijos logikoje. Daugelis aprangos specialistų XX a. pradžią vertina kaip išskirtinai gero skonio suklestėjimo laikotarpį. Po to, kai XIX a. iš pradžių supaprastino, o paskui vėl aristokratizavo elito aprangą, XX a. pradžioje vadinamosios masės ėmė vytis.

Beveik nuo pat Antrojo pasaulinio karo prasidėjusį vakarietiškos aprangos nuosmukį, taip žiūrint, galima vertinti kaip masių nuovargį. Tuo įsitikinęs žmogus sakytų, kad kuo toliau, tuo labiau kaklaraištį ryši tik tie, kurie iš tikrųjų yra jo verti. Tik tie, kurie žino, kodėl jį rišasi. Tik tie, kurie yra pasiruošę kaklaraištį nešti ne tik kaip „galios ženklą“, bet ir kaip kryžių (tokiai nuotaikai, beje, labai tinka „kryžiaus“ mazgas).

Šis keistas tikėjimas šiandien yra vienintelė priežastis, dėl kurios gali būti svarbu rengtis tinkamai. Tai tikrai nėra visus įtikinanti priežastis.

Bet gali būti, kad jau šiandien buriasi ištisas socialinis sluoksnis žmonių, kurie savo aprangą supranta kaip padorumo ir kultūros gynimo išraišką. Gynybos sėkmė, žinoma, priklausys nuo daugelio individualių šios nelabai stabilios grupės narių poelgių. Taip pat ir nuo jų ryžto ryšėti kaklaraištį.

Juk kaklaraištis per savo istoriją jau simbolizavo daugelį dalykų. Kodėl šiandien jis negalėtų liudyti tikėjimo Vakarų civilizacija?

2013-07-19

Kaip aš praleidau vasaros atostogas? 

[Šis tekstas buvo parašytas man pačiam grįžus po ilgų 2013 m. vasaros atostogų.]

„Atostogos. Mes jų taip laukiame. Bet vis tiek pagrindinis klausimas per jas bus „ką veikti?“. Vadinamasis demotyvatorius su tokiu užrašu tikrai nėra nei humoro, nei literatūros perlas. Bet problema čia formuluojama gana tiksliai.

Atostogos mūsų visuomenėje suprantamos kaip laikas, kai būtina nuveikti kažką ypatingo. Nuvykti ten ir padaryti tai, ko sau neleidžiame ar kam ruošiamės kartais gal net visus metus. Tai toks laikotarpis, kuris pertraukia nusistovėjusį darbo ritmą, savotiškai iškrenta iš gyvenimo.

Idealios atostogos, daugelio mūsų nuomone, turėtų talpinti savyje visus įmanomus malonumus ir jokio darbo bei „sunkių minčių“.

Realybė, žinoma, visada šiek tiek pataiso idilišką paveikslą. Užsitęsusios atostogos tampa puikia proga susipykti su visa šeima, žmonės pasiilgsta darbo ir jaučiasi nepilnaverčiai, kai kurie sako, kad per atostogas pavargsta labiau nei bet kada ir pan.

Svajonės ir tikrovės išsiskyrimas, kaip visada, tampa puikia proga scenoje pasirodyti psichologams, kasmet pateikiantiems vis naujų patarimų, kaip tinkamai ir kokybiškai pailsėti. Internetas užverčiamas pasiūlymais, kaip planuoti, organizuoti ir realizuoti maksimaliai idealias atostogas.

Svarbu ne tai, kad klausantiems šių patarimų atostogos tampa nauju darbu. Svarbu tai, kad vis tiek prasimuša nuobodulys ir irzlumas. Paskutinės minutės pasiūlymais apipiltas žmogus ir toliau sprendžia demotyvatoriaus taikliai primintą klausimą „ką veikti?“.

Tai rodo, kad šiuolaikiniam atostogautojui siūlomi sprendimai nepasiekia problemos esmės. Psichologai ir atostogų planavimo specialistai gydo simptomus, o ne ligą.

Kad ne planavimas, o kažkas visai kita, yra tikroji atostogų problema labai įdomiai patvirtina ir žvilgsnis iš kitos pusės. Bent Lietuvoje reikia pripažinti, kad niekaip nenusistovi tai, ką būtų galima pavadinti kurorto gyvenimu.

Kurortai siūlo vis daugiau pramogų, bet gyvenimas juose nevyksta. Per atostogas žmonės dažnai nutraukia visus socialinius ryšius, neretai – visai vasarai. Net apie šeimą tampa įmanoma kalbėti tik pačia siauriausia prasme – kaip apie tėvus ir jų mažamečius vaikus. Maždaug su televizijų sezono pabaiga mes išsilakstome ir jų pakviesti rudenį vėl sugrįžtame gyventi.

Aš matau tik vieną teiginį, kuris atsako į visas šias problemas kartu. Šiuolaikiniam žmogui atostogos nėra gyvenimo dalis. Atostogos – gyvenimo pertrauka, kurios iš tikrųjų niekas negali suteikti.

Dėl to kurorte mes stengiamės vieni kitų neapkrauti gyvenimu, netrukdyti atostogauti, o kadangi iš tikrųjų kaip reikiant negyventi niekaip nepavyksta, tampame irzlūs ir ieškome vis naujų patarimų, kaip kokybiškai pailsėti.

Tuo tarpu tikrąją problemą įmanoma išspręsti tik vienu būdu – asmeniškai ir visuomenėje peržiūrint pačią atostogų sampratą.

Klausimas „kas iš tikrųjų yra atostogos?“ tik iš pirmo žvilgsnio atrodo kaip kvailas atostogų nuobodulio rezultatas. „Atostogų filosofija“ yra labai glaudžiai susijusi su darbo samprata. O darbo samprata, iš kurios išplaukia darbo teisė ir net pati visuomenės struktūra, yra vienas iš svarbiausių klausimų, iškylančių Europai šiandieninės krizės akivaizdoje.

Atsakymas, kad atostogos – tai gyvenimo pertrauka, galėjo gimti tik fabrike. Darbininkas buvo žmogus, apie kurį vienu metu galvojo visa Europa. Manyta, kad darbininkui būtina bent kartą per metus atitrūkti nuo visko, t. y. nuo konvejerio, zirziančios žmonos ir alkanų vaikų.

Siekta sudaryti jam sąlygas pakeisti ne tik aplinką, bet ir visus savo įpročius bei užsiėmimus. Kitaip tariant, kartą per metus darbininkas galėjo kurį laiką negyventi.

Kai kas pasakytų, kad, priešingai, tik per atostogas darbininkas iš tikrųjų gyvendavo, nes apskritai jo varganos egzistencijos negalėjai gyvenimu pavadinti, bet tai šiuo atveju nesvarbu. Atostogų priešpastatymas darbui yra socialistinis idealas.

Lietuvoje sovietų valdžia šį idealą sugebėjo įskiepyti ypač giliai ir plačiai. Komunistams nepavyko daugelis dalykų, bet beveik visus mus paversti darbininkais ir priversti gyventi proletariato ritmu tikrai pavyko. Turbūt neverta išsamiai įrodinėti, kad dauguma lietuviškų atostogų įpročių susiformavo būtent sovietmečiu.

Kad ir kokia populiari socialistinė pasaulėžiūra vis dar būtų abiejose buvusios Geležinės uždangos pusėse, tai nėra vienintelė galima darbo ir atostogų samprata. Prisiminkime, kad ir gerokai nuvalkiotą teiginį, jog džentelmenai nedirba.

Šiandien nedirbti reiškia nieko neveikti, todėl praeities džentelmeno gyvenimas atrodo baisiai patrauklus. Bet laikais, kai šis posakis atsirado, nedirbti pirmiausia reiškė nebūti samdomam. Džentelmenai aristokratai, kaip taisyklė, turėdavo valdyti didžiulius ūkius ir dažnai gelbėti juos nuo bankroto. Mes tai laikytume gana sunkiu darbu.

Be to, laikui bėgant džentelmeno sąvoka smarkiai plėtėsi. Džentelmenais pradėti pripažinti karininkai, laisvųjų profesijų atstovai, verslininkai, ilgainiui – beveik visa vidurinioji klasė. Žodžiu, jei gerai apsidairytume aplink save, aptiktume ne vieną smarkiai užsiėmusį džentelmeną, kuris, atseit, nedirba.

Žinoma, sąvokai plečiantis kilo nemažai ginčų dėl to, kas dirba, o kas – ne. Bet džentelmeno sampratos niuansai mums čia menkai rūpi. Svarbu kitkas: jei džentelmenai nedirbo, tai jie, bent proletariška prasme, ir neatostogavo. Darbas ir poilsis, šeima ir visuomenė, vieša ir privati erdvė tokiu atveju susiliedavo į vientisą gyvenimą, kurį žmogus privalėjo išgyventi be jokių pertraukų.

Todėl socializmo menkiau paliestose šalyse net atostogų pavadinimas liudija apie kadaise vyravusią visai neproletarišką jų sampratą.

Mums gerai pažįstamoje anglų kalboje žodis „vacation“ pirmiausiai siejamas su kelione, tam tikros vietos (o ne veiklos) apleidimu. Sakoma, kad šis paprotys atsirado Vilhelmo Užkariautojo teismuose, nes teisininkams reikėdavo grįžti į gimtąją Prancūziją ir padėti sudoroti vynuogių derlių.

Džentelmenų laikais tas pats žodis apibūdindavo sezoninį visuomenės persikėlimą iš miesto į priemiestį ar provinciją, turtingesni keldavosi į vasaros rezidenciją ar kurortinę vilą. Bet kuriuo atveju, tai nebuvo gyvenimo pertrauka. Vienus darbus ir veiklas keisdavo kiti, padaugėdavo ypatingų vasariškų užsiėmimų (nebūtinai daržininkystės), bet apskritai žmonės ir toliau gyvendavo savo įprastą gyvenimą.

Taigi, visai įmanoma, kad mūsų atostoginis nuobodulys ir irzlumas tėra tik mirštančio socializmo agonija. Žmonėms nepavyksta gerai paatostogauti, nes jie nebesijaučia proletarais.

Mat jei atostogos yra gyvenimo pertrauka, tai neišvengiamai reiškia, kad darbas yra jungas ir proletaro grandinės. Jas žmogus turi siekti nusimesti, reikalaudamas trumpesnės darbo dienos, ilgesnių atostogų ir visaip siekdamas apsaugoti savo šeimą ir privatų gyvenimą nuo žalingo darbo poveikio.

Daugelis mūsų apie savo gyvenimą ir darbą taip paprasčiausiai negalvojame. Nesu iš tų, kurie propaguoja XIX a. sugrįžimą, mes turime rasti savo kelią. Bet socialistinė pasaulėžiūra mums taip pat akivaizdžiai nebetinka, todėl turime ką pagalvoti ir apie darbą, ir apie atostogas.

Tokiame kontekste nuo mokyklos suolo atsivejantis klausimas „kaip aš praleidau vasaros atostogas?“ pradeda skambėti visai rimtai ir įgyja naują prasmę. Ar kartais nėra taip, kad dirbti mes norime kaip džentelmenai, o atostogauti – kaip proletarai?

2013-08-20

Ar vadovai dirba?

„Aš juk ne savo veido prakaitu valgau duoną“, - tokia fraze viename iš „antikrizinių“ Holivudo filmų žlungantis finansų įmonės vadovas apeliavo į Šv. Raštą, taip tarsi simboliškai išpažindamas didžiąją visų pasaulio išnaudotojų nuodėmę.

Spalio 16-ąją daugiausia Lietuvoje ir Amerikoje švenčiama Tarptautinė boso diena – labai simboliška proga iškelti vadovų darbo klausimą tikrai radikaliai. Juk žmonės mato, kada jų vadovai ateina ir išeina (dažniau išeina negu ateina). Kaip jie (vadovai) apsimeta nuolat neturį laiko, o paskui būna „užfiksuojami“ parduotuvėje.

Kai kurie pavaldiniai labai tiksliai žino, kada, kur ir net už kiek jų vadovai pietauja ir vakarieniauja. O dar vadovams dirba padėjėjai ir vairuotojai, vadovų komandiruotės savo vietomis ir turiniu primena atostogas ir pan.

Nepaisant to, vadovai drįsta dalinti skambius interviu gyvenimo būdo žurnalams ir pasakoti, kaip anksti jie keliasi ir kaip vėlai gulasi, kaip sunkiai atranda tinkamą darbo ir poilsio ritmą ir kaip ieško vis naujų būdų pašalinti susikaupusią įtampą.

Nejaugi jie mano, kad kas nors patikės, jog kepsnį sušveitęs, raudonu vynu užgėręs, cigarą įsikandęs ir limuzinu namo važiuojantis žmogus kenčia dėl įtampos?

Išdrįskime nors kartą pasakyti tikrąją tiesą – vadovai nedirba. Bent jau tikrai ne taip, kaip darbą įsivaizduoja patys darbuotojai. Šiais laikais net ir madingi vadybos mokytojai pripažįsta, jog geras vadovas privalo siekti, kad taptų nereikalingas.

O mes sakykim tiesiai: vadovas siekia išsivaduoti nuo darbo ir pagyventi tikrą pilnakraujį gyvenimą. Noras vadovauti yra ypatingo laisvės ilgesio išraiška, panašiai, kaip noras kurti eiles.

Kaip ir poezijos atveju, nuo laisvės troškimo tik žingsnis iki puikybės. Bet pavojingus pojūčius visada saugiau atvirai pripažinti. Pateisinti ir paslėpti jie tik dar labiau suklesti.

Manau, kad labai dažnai vadovais tampa žmonės, kurie nemėgsta konkretaus ir apibrėžto darbo (Lietuvoje būtų galima rasti daug išimčių, bet tai – nestabilios visuomenės požymis). Svajonė vadovauti, gal ne visada net aiškiai suvokta, gimsta dvidešimt penktą kartą taisant įkyrėjusį dokumentą, mėginant suvesti nesuvedamus galus buhalterijoje, vairuojant automobilį, aptarnaujant restorano klientus ar frezuojant ceche (ką tai reiškia, galiu tik įsivaizduoti).

Savaime suprantama ir tai, kad vadovauti svajojantys žmonės apie tai svajoja taip pat ir trokšdami paprastų žemiškų gėrybių – skaniai pavalgyti ir kad jais pasirūpintų. Abu šiuos dalykus vadovai iš tiesų gauna.

Tačiau kelyje, išlaisvinančiame nuo išnaudotojų jungo ir vedančiame į orų ir pilnakraujį vadovo gyvenimą, yra kitų iššūkių negu darbas. Kad galėtų saugiai nedirbti, vadovas privalo pasirūpinti, kad dirbtų visi kiti.

Būtent šia auksine vadybos taisykle pagrįsta visa likusi lyderių išmintis. Jeigu žmonės netenka prasmingo užsiėmimo, kuris darbovietėje yra darbas, jie atsipalaiduoja, praranda sveiką požiūrį į gyvenimą ir pasiduoda žemoms aistroms. Taip organizacijos veikla gali pakrikti, o vadovas – prarasti savo pareigas, kurios, kaip pamenate, užtikrina galimybę nedirbti.

Visa tai įmantriai vadinama darbo organizavimu ir sakoma, kad tai – taip pat darbas, bet ką gi taip apgausi?

Taigi, pradėjusį eiti savo pareigas vidutinio lygmens vadovą pirmiausia užgriūva užduočių lavina. Mat aukštesnio rango ir dažniausiai labiau patyrę vadovai taip pat rūpinasi, kad aplink juos visi dirbtų.

Norėdamas išlikti tarp vadovų žmogus privalo išmokti greitai, efektyviai ir teisingai paskirstyti užduotis kitiems. Taip, kad vienai pusei neliktų abejonių, kad ji privalo atlikti tam tikrą darbą, o kitai – kad tas darbas bus atliktas.

Siekdamas tobulėti vadovas turi skirstyti užduotis taip, kad kuo mažiau liktų jam pačiam. Visiškai išsivaduoti nuo darbo šiame etape dažniausiai nepavyksta, tačiau atsiranda galimybė rinktis širdžiai artimiausias užduotis, kurios kitiems pristatomos kaip svarbiausios.

Jei pavyksta palypėti aukščiau (tapti direktoriumi, jo pavaduotoju ar kokiu nors valdybos nariu) ir išsivaduoti nuo to keisto tarpininko vaidmens, žmogų apima baisi pagunda. Laisvė atrodo jau pasiekta, užduočių lavina stebuklingai išnyksta, niekas tarsi nebegali sutrukdyti sėkmingam nedarbui.

Tai labai pavojinga būsena. Prisiminkite, jei nelieka užduočių, nelieka ir darbo. Tuomet prasideda pakrikimas ir žemų aistrų siautėjimas, kuris gali liūdnai baigtis pačiam vadovui. Aukštas pareigas prarasti lengviau nei žemas – tai dar viena svarbi vadovų taisyklė.

Taigi, jei niekas vadovui nebeduoda užduočių, jis privalo pats jas išgalvoti. Vadinasi, jis turi sugalvoti, ko nori iš savo įstaigos. Nedirbti – akivaizdus, bet nepakankamas atsakymas. Reikia sugalvoti dar ir papildomą norą. Tokį, dėl kurio turėtų dirbti kiti. Idealiu atveju viršininko sumanymas turėtų būti toks nuostabus, kad žmonės patys norėtų jį įgyvendinti.

Būtinybė ką nors gero sugalvoti atveria naujas grėsmes. Klausimas „Ko aš noriu?“ savaime veda prie klausimo „Kodėl aš to noriu?“ ir toliau, iki pat klausimo „Kas aš esu, jei noriu tokių dalykų?“. O čia jau pavojus, žmonijai pažįstamas nuo pat Delfų orakulo laikų („Pažink save“ – toks užrašas puikavosi Delfuose).

Savęs pažinimas žmogui visada gadina nuotaiką, nes atsakymai į prieš tai paminėtus klausimus būna gana nuviliantys. Vadovui šioje situacijoje kenkia dar ir tai, kad pažindamas save jis neišvengiamai tapatinasi su savo įstaiga. Apmąstymuose jis grimzta gilyn tol, kol pradeda atrodyti, kad nėra pasaulyje svarbesnio projekto už tą, kuriam jis vadovauja.

Pats žmonijos likimas, atrodo, gula jam ant pečių. To nesupranta tik bendradarbiai, kurių indėlis į svarbiausio pasaulio projekto sėkmę yra lemiamas, bet kurie, kaip atrodo vadovui, nė kiek nesistengia to indėlio įdėti.

Tokia vadovo būsena akivaizdžiai prieštarauja jo pirminiam tikslui išsivaduoti nuo darbo ir gyventi pilnakraujį gyvenimą. Be to, į save nugrimzdęs vadovas paprastai nebesugeba duoti prasmingų užduočių ir jas pakeičia priekabiais. Rezultatas – tas pats: atsipalaidavimas, žemos aistros, pareigų praradimas.

Kad gniuždantis savęs pažinimas turėtų atsvarą, vadovui būtinas gyvenimo džiaugsmą gražinantis pomėgis. Šeimos čia geriau nė neminėti, nes šeima nėra pomėgis. Šeima – darbo, o ypač vadovavimo priešas. Šeima yra pasiruošusi tuoj pat užgrobti visus nuo darbo atlikusius žmogaus laiko ir energijos likučius.

Todėl jei vadovas šeimoje prisipažintų, kad siekia nedirbti, šeima būtų pasiruošusi tuoj pat jam užtikrinti tokią galimybę. Bet tai – dar vienas pražūtingas kelias, nes užimtas šeimos vadovas būtinai pamiršta užduočių srautą. O tada – žemos aistros ir pareigų praradimas, kuris yra nelaimė ne tik vadovui, bet ir jo šeimai.

Todėl pomėgis turi būti tikras ir ilgalaikis. Jis turi gražinti gyvenimo džiaugsmą, bet neužgožti užduotis gimdančio, nors ir gniuždančio, savęs pažinimo. Neblogai veikia tokie dalykai, kaip žvejyba ar maratonas, nors galima rasti ir įmantresnių pomėgių.

Žinia, pomėgius reikia puoselėti. Reikia ne tik nuolat praktikuotis, bet ir įsigyti gerą įrangą, ją prižiūrėti ir t. t. Tik taip įmanoma efektyviai nedirbti ir nenugrimzti į pavojingą pasaulio centro būseną.

Taigi, geras vadovas turi išvengti darbo, išsisukti nuo šeimos, puoselėti bent vieną pomėgį ir kurti nenutrūkstamą užduočių srautą kitiems žmonėms. Visa tai tarpuose tarp skanaus maisto ir kelionių prabangiomis transporto priemonėmis.

Jei manote, kad verčiau jau dirbti, neturėtumėte būti vadovu. Nedarbas, kaip ir kiti svarbūs gyvenimo dalykai, reikalauja ryžto ir atkaklumo.

Paradoksalu, bet tas, kas pradeda savo kelią tikėdamasis išsivaduoti nuo darbo ir gyventi pilnakraujį gyvenimą, baigia suvokdamas, kad gyvenimas, jei jis tikrai pilnakraujis, pats yra nelengvas darbas. Bet gal tai ir yra didžioji paslaptis – viską, net išnaudotojo tinginystę žmogui tenka užsidirbti. Savo veido prakaitu, ne kitaip.

2013-10-16

Apie alų ir garbę

„Alus ir pergalės“, kaip kadaise skelbė viena reklama, mus ne tik vienija, bet ir skiria. Patriotizmas, narsa, ištikimybė, įtampa tarp Vilniaus ir provincijos – visos mūsų politinės stiprybės ir silpnybės ne blogiau, o gal net geriau atsispindi tikrajame krepšinio ir alaus negu „oficialiajame“ viešajame gyvenime.

Todėl tikėtina, kad dar vasarą pradėtas Konkurencijos tarybos tyrimas dėl galimo aludarių kartelinio susitarimo taip pat jau savaip padalijo Lietuvą [Šis tyrimas buvo pradėtas 2013 m. vasarą. Tekstas parašytas tų pat metų rudenį, kai tyrimas dar nebuvo baigtas.]. Ypač, kad šį kartą ant kortos pastatyta garbė – iš pažiūros labai svarbus ir vertingas dalykas.

Kiek galima suprasti iš viešai paskelbtos informacijos, Konkurencijos tarybai užkliuvo Lietuvos aludarių gildijos (didžiųjų aludarių asociacijos) garbės kodeksas. Kartelio, taigi – konkurencijos ribojimo, grėsmę esą kelia aludarių susitarimas negaminti stipraus alaus.

Aludarių pozicija aiški. Negaminti stipraus alaus yra garbingas poelgis, išreiškiantis vadinamąją verslo socialinę atsakomybę. Stiprų alų, žinia, vartoja ne pačiomis geriausiomis savybėmis pasižymintys žmonės, kurie visiems, kas save gerbia, kelia nemalonius jausmus. Todėl aludarių gildija, nepaisydama verslo interesų, atsiriboja nuo šios rinkos ir užtikrina alui garbingą vietą Lietuvos kultūroje.

Šiuo požiūriu Konkurencijos tarybos veiksmai atrodo kaip nekompetencija ar, geriausiu atveju, nesusipratimas. Vos tik spėjo Lietuvos verslininkai išbristi iš laukinio kapitalizmo ir pradėti civilizuotai elgtis ir še tau, kad nori – garbę draudžia įstatymai.

Tikriausiai maždaug taip visą reikalą mato ištikimi didžiųjų aludarių vartotojai. Bent jau tikrai taip paveikslą jiems piešia ne visada labai objektyvi žiniasklaida. Kas domisi aludarių ir Konkurencijos tarybos susirėmimu, nesunkiai ras labai įspūdingų tekstų apie tai, kaip rytais „dvikojai kėblina“ į parduotuvę stipraus alaus, o grįždami nusėja pakeles „bambaliais“. Galutinę išvadą paliekama daryti skaitytojui, nes juk jis pats sprendžia.

Bet į situaciją galima pažvelgti ir šiek tiek kitokiu žvilgsniu. Kiek galima suprasti, kaip tik stipraus alaus rinkoje vyksta didžiausia mažųjų daryklų ir Aludarių gildijos narių konkurencija. Lengvesnio alaus segmentuose mažiesiems kol kas sunku „prasimušti“.

Todėl gildijos narių susitarimas negaminti stipraus alaus gali būti įvertintas kaip bandymas sukompromituoti konkurentus, susiejant juos su abejotinos reputacijos vartotojais.

Tokį įtarimą ypač stiprintų argumentas, kad tikroji Lietuvos alkoholizmo problema yra ne kažkokie po parduotuves kėblinantys dvikojai, o lengvu alumi, sidru ir alaus kokteiliais besimėgaujantys nepilnamečiai. Bent jau taip teigia kai kurie priklausomybės klausimų ekspertai.

Šioje šviesoje Aludarių gildijos garbės kodeksas tikrai gali priminti kartelio kūrimą. Tokį poelgį būtų nesunku apibūdinti kaip negarbingą. Net būtų galima sakyti, kad Konkurencijos taryba ėmėsi ginti mažųjų aludarių garbę.

Žodžiu, visoje šioje kartelio istorijoje yra aišku viskas, išskyrus garbę. Kas yra aludario garbė, kol kas niekas negali pasakyti. Aišku tik tai, kiek maždaug ji kainuoja. Kai Konkurencijos tarybos veiksmai pradėjo darytis vis rimtesni ir žiniasklaida prabilo apie Aludarių gildijos nariams gresiančias iki dešimties procentų metinių pajamų baudas, gildija nutarė atsisakyti savo garbės kodekso.

Manau, būtent šį garbės kainos aspektą labiausiai pastebi tie žmonės, kurie iš tikrųjų save gerbia. Jie plika akimi mato, kaip moralė yra nuvertinama ir paverčiama siaurų verslo interesų įrankiu. Šis niūrus pastebėjimas iš naujo įtikina, kad tikrasis žmogiškumas turi pakilti virš nešvarių politikos, verslo, žiniasklaidos ir apskritai visuomenės gyvenimo reikalų.

Vis dėlto man atrodo, kad net ir tariamas moralės nuvertėjimas dar nėra visos istorijos „šaknys“. Alaus kartelio klausimas demaskavo ne visuomenės amoralumą, o pačią garbės sąvoką. Iš šio atvejo labai konkrečiai aiškėja, kad garbė yra niekas. Arba atvirkščiai – kas tik nori.

Kai reikalaujame garbingo elgesio, tai arba turime galvoje konkrečių, nors ir nerašytų, taisyklių laikymąsi, arba siejame žodį „garbingas“ su kažkokiais kitais tikrais dalykais. Jei, pavyzdžiui, garbingai elgtis reiškia nemeluoti, tai problema ne garbė, o tiesa. Tiesa yra tikras dalykas. Ji aiškiai suprantama ir apibrėžiama per savo priešingybę – melą.

Tiesa yra toks tikras, stiprus ir akivaizdus dalykas, kad žlugo visi filosofiniai bandymai šią sąvoką paversti sąlygine. Pradedant Poncijaus Piloto klausimu „Kas yra tiesa?“ ir baigiant postmodernistine teorija.

Šiandien tiesa yra tokia pat skausmingai tikra, kokia ji buvo Kristaus teismo metu. Bent vienas aludarių ginčo dalyvis yra neteisus, bet, kaip matėme, visi vienodai gali prisiskirti garbę.

Jei garbingai elgtis reiškia rūpintis kitais žmonėmis, tai čia ne garbės, o meilės klausimas. Meilė taip pat yra tikras ir labai rimtas dalykas. Jo pirminio ir giluminio svorio nepajėgė sunaikinti net pastaruosius du šimtmečius Šv. Valentino širdelėmis mirgantis romantiškas lengvabūdiškumas.

Todėl ir XXI a. vis dar galima prasmingai pasakyti, pavyzdžiui, tokį teiginį: jei Aludarių gildijos propaguojama socialinė atsakomybė nėra artimo meilė, tai ji nėra nei sociali, nei atsakinga.

Jei šiandien mes kartais vis dar sakome, kad reikia apginti damos ar aludario garbę, tai dažniausiai paaiškėja, kad reikia apginti visai ne garbę, o pačią damą ar aludarį. Įžeidinėjama dama kenčia (kartais net fizinį) skausmą, o kompromituojamas aludaris patiria nuostolių versle.

Todėl tas, kas brangina tiesą ir stengiasi mylėti artimą, turi ginti damas ir aludarius. Garbė čia niekuo dėta.

Kai mūsų laikais kas nors prisimena krikščionių atsiskyrėlius, tvirtinusius, kad žemiška garbė nieko nereiškia, tai dažniausiai daroma nerimtai. Įsivaizduojama, kad atsiskyrėliai taip sakė todėl, kad tikėjo dangumi, kurio egzistavimo mokslas dar neįrodė.

Jei dangaus nėra, tai žemiška garbė privalo ką nors reikšti – ar tikrai?

Gali būti, kad šiuo konkrečiu atveju atsiskyrėliai buvo teisūs visai ne dėl tikėjimo, o dėl logikos. Krikščioniškame mąstyme Dievo garbė turi konkrečią reikšmę ir konkrečią priešingybę – puikybę. Todėl jei dangaus nėra ir žmogiška garbė negali būti puikybė, tai ji gali būti tik tuštybė, taigi – niekas. Tai patvirtina ir alaus kartelio istorija.

Todėl alus ir jo kokybė yra daug svarbesni už garbę. Taip galima sakyti ne dėl pasaulio sumaterialėjimo, o dėl to, kad alus yra tikras dalykas. Jo priešingybė – troškulys.

Tiksliausiai alaus vertę nusakė Gilbertas Keithas Chestertonas: „Liepkite žmogui karštą vasaros dieną nužingsniuoti dešimt mylių dulkėtu Anglijos keliu ir jis supras, kodėl buvo išrastas alus“. Šis receptas vienodai tinka ir garbingiems, ir negarbingiems.

2013-12-19

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt

Knygos rėmėjas