Daiva Sotera

HORIZONTO LINIJOS

 Apie praradimus ir atradimus

Romanas

Viršelio nuotrauka – Daiva Sotera

Viršelio dizainas – Diana Ramanauskienė

Autorės redakcija

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2016

Autorės žodis

Horizontas – tai ypatinga, fiziškai neegzistuojanti vieta, kur Dangus susitinka su Žeme. Kiekvienam žmogui ji vis kita, brėžiama ir nužymima per gyvenimą, besidairant surandama ir vėl išslystanti iš akių, o tada ieškoma iš naujo. Už horizonto dingsta mūsų prarasti dalykai, iš už jo ateina mūsų atradimai. Ilgainiui tie praradimai ir atradimai prabyla tekstais, kūriniais. Autorius drauge su savo knygos veikėjais išsirengia į kelionę po savo ir kitų horizontus.

Šioje knygoje savo horizonto linijas brėžia seserys dvynės, rašytojas, fizikė, poetas, profesorius, kardiologas ir tie, kuriuos jie sutinka pakeliui link teritorijos, prieinamos vien dvasiai. Viena iš sutiktųjų – knygos autorė.

Daiva Sotera

Leidėjų žodis

Meilė, kančia, aistra, atsakomybė, kūryba, etika, savigrauža ir vėl meilė – visa tai rasite šiame beveik detektyviniame siužete. Tik detektyvas vyksta ne tamsiuose kriminaliniuose didmiesčio skersgatviuose, o giliose, grynose ir graudžiai kilniose, tarsi iš praeitų šimtmečių, veikėjų sielose. Realybėje ir prisiminimuose ošiant jūrai.

Kartą mažame pajūrio miestelyje du dailininkai sukūrė laimingą šeimą, kurioje gimė dvynukės.

Viena jų tapo mokytoja, kitos gyvenime mokslas išmoningai pynėsi su mistika ir filosofija. Kiekvienos sesers gyvenime buvo vyras, žaibu perskrodęs jų padangę. Tačiau žaibo ilgam nesulaikysi...

Mokytojai gyvenimas dovanojo dar svarbesnį vyrą – sūnų Simoną, tikintį meilės, draugystės ir kūrybos galia. Seseriai dvynei buvo skirtas klajoklės likimas.

ČIA MANĘS NIEKADA NEBUVO

I DALIS

Pavasaris pas mus ateina netikėtai. Jis sužaliuoja dar šalčio glėbyje ir, verždamasis iš jo, tvirtėja meilingos saulės šviesoje: tai atgimimo – kasmetinio išganymo – džiugesys…

Kiekvieni metai duoda mums savas patirtis. Šiemet aš žiūriu į dangų. Veik kasdien jis toks gražus, kad visą mane pripildo pamaldaus susižavėjimo: stirtos baltų kamuolinių debesų ar vos įžiūrimos, vilnijančios rūko plunksnos, kurias vakaras dažo savo šiltomis varsomis; purpuriniai ryto gaisai, įkaitinantys dar vėsų orą, ir vidurdienio platybės, sustingusios savo giliaminčiame, giliame mėlyje; žalsvos sutemos, nusegiotos retais žvaigždžių perlais; geltoni saulėtekiai, tingiai, bet džiugiai bundantys naujai dienai – daugybė paveikslų ir išgyvenimų, ir įsitikinimas, jog rytdienos dangus taip pat džiugins… Naivaus jaunuolio optimizmas? – bet aš neatmečiau jo: kelionė pėsčiomis į pirmąją mano paties parapiją būtų buvusi daug vienišesnė be naktų, praleistų po atviru dangumi, kai šalčio ir drėgmės pojūčius nustelbia Dangaus kandeliabrų pažadai, ir be dienų, kurių horizontas mirguliuoja karščio srovėmis arba yra dažomas sidabrinių lietaus čiurkšlių.

*******

... Bažnyčios vartelius radau užrakintus. Ėjau aplinkui baltai dažytą tvorelę ir, tarsi mokinukas, šokčiodamas dairiausi po nedidelį, švarų kiemelį: bažnyčią glaudžiu žiedu supo vijoklinių rožių krūmai, o link vartelių tęsėsi trumpai nukirpta pievutė, stambiais akmenimis išdėliotas takas vedė iki sunkių medinių durų, už kurių… O, kaip man magėjo išvysti bažnyčios vidų! – erdvę, kurioje laikysiu Šventąsias Mišias, drauge su visa bendruomene atnašaudamas Viešpačiui. Kokia ji – šviesi ar tamsi, lubos aukštos ar žemos, suolai juodi ar rudi, o gal visiškai šviesūs, kaip kad mano vaikystės bažnyčioje, kur gavau pirmąsias didžiosios tikėjimo paslapties pamokas ir priėmiau jas kaip dovaną ir kaip savo pareigą.

Prie tos, pirmosios, bažnyčios tvoros sėdėjau savaitės pradžioje, prieš leisdamasis į kelionę – ne tik po šalies, bet ir po savo paties sielos laukus. Mūsiškis pastorius, uždėjęs man ant peties ranką, savo giedromis akimis žvelgė į tolį ir kalbėjo – drįstu tikėtis, jog tai buvo pats gražiausias jo pamokslas, nors trumpas ir be skambių žodžių. „Žinau, kad tau nereikia skambių žodžių, – pasakė jis. – Didelė Dievo dovana yra sugebėjimas kalbėti paprastai. Jeigu kartais niežti liežuvį pažerti kalbos perlų, geriau susilaikyk, patylėk, paklausyk kitų… žodžiai turėtų ateiti patys savaime. Jeigu žmonės sugebėtų bendrauti tobulai, kalbos apskritai nereikėtų – gal iki Babelio jos ir iš viso nebuvo, net vienos? Noriu pasakyti, kad gal anuomet buvo bendraujama tiesiai iš širdies į širdį… – jis valandėlę tylėjo. – Tačiau dabar yra daugybė kalbų, ir, iš prigimties ieškodamas paprastesnio kelio, žmogus renkasi lengviausią būdą bendrauti – pasitelkia kalbos ženklus, nors kartais galėtų išsiversti be jokių ženklų… Žinoma, kalbėjimo neišvengsi, bet tavo kalbėjime turi gyventi ir kažkas kita nei ženklai – tik tokia kalba yra gyva. Prisimink tai ir išjausk pasaulį pirmiau, nei pradėsi jį išsakyti, suprask žmogų – gerai suprask! – ir tik tuomet pradėk savo sąmonėje formuluoti jo „dosjė“, – jis nuleido galvą. – Žinai, ko labiausiai trokštu? – kad tu būtum geresnis pastorius už mane…“.

Negalėčiau sakyti, kad mūsų senasis pastorius buvo man itin artimas žmogus: mes per mažai bendraudavome, ir jis per menkai mane pažinojo, kad būtų galima švaistytis kilniais „dvasinio vadovo“, „antro tėvo“, „mokytojo“, „globėjo“ terminais. Tačiau retsykiais jo žvilgsnis – ne tik akių, bet ir širdies bei proto žvilgsnis – kiaurai mane perverdavo ir pastebėdavo slapčiausius mano sielos dalykus. Tokiais atvejais pastorius visuomet sakydavo tiesą, nepaisydamas jos skaudumo. Jis darė tai per dažnai, kad galėčiau jį pamilti, bet dėl tiesumo gerbiau šitą žmogų, o to pakako, kad būtume drauge, kol rinkausi savo gyvenimo kelią ir žengiau juo pirmuosius žingsnius. Kartu su mano tėvais pastorius džiaugėsi ir didžiavosi mano pasirinkimu – gal labiau didžiavosi, nes džiaugsmas šį uždarą ir gana niūrų žmogų lankydavo retai. Dėl to man buvo gaila pastoriaus, ir reikalavimą kiek įmanoma džiaugtis pasauliu aš tylomis pridėjau prie dvasininko kvietimo būti geresniu pastoriumi už jį.

*******

Sekmadieniais mūsų bažnyčioje ši mergina uždegdavo ir gesindavo žvakes. Ji pati drauge su šituo ritualu atiteko man tarsi palikimas iš ankstesniojo pastoriaus, tėvo Gustavo, kuris buvo iškeltas į kitą parapiją visai netikėtai ir labai skubiai. Gandai, kurių negaliu pakęsti, bet kurie neišvengiamai pasiekia mus, nors ir stengiamės jų išvengti, – gandai skelbė, jog tėvo Gustavo santykiai su savo parapijiete buvo labiau vyro ir moters, o ne dvasininko ir ganytinės santykiai. Nebūtų tai buvę blogai, jeigu mergina būtų tinkama tapti pastoriaus žmona. Deja deja… Nepraktikuojanti tikinčioji, visokių keistenybių pilna būtybė – nuo tokios Bažnyčios vyresnybė buvo priversta gelbėti jaunąjį tėvą Gustavą. Gelbėdami nuo lemtingos aistros, Bažnyčios tėvai išsiuntė jį toli nuo gimtųjų vietų, o į laisvą vietą atsiuntė mane – tik ką įšventintą dvasininką.

Pirmąsyk kalbėjausi su ja po paskutinių gegužinių pamaldų, kuomet, sodriai kvepiant jazminams, įprastais dvasininko žodžiais lydėjau iš bažnyčios savo parapijiečius. Buvau jau bebaigiąs priprasti prie savo naujo gyvenimo, tačiau nepraradau įkvėpimo ir nuoširdžiai džiaugiausi Dievo ir žmonių artumu… Todėl dvigubai liūdniau buvo suvokti, jog paslaptingoji mergina ne tik kad nejaučia jokio ryšio su manimi, bet ir nesistengia užmegzti tvirtesnės mūsų pažinties: oficialus kuklios bažnyčios tarnaitės tonas, sukryžiuotos rankos ir į šalį, tolumon, nukreiptas žvilgsnis, banalus pokalbio turinys, greitas atsisveikinimas – neliesk, nesiartink, neįkyrėk!..

Aš buvau įsitikinęs, kad ji niekuomet neateis pas mane pirmoji. Todėl vieną šeštadienio rytą ir kilau smėlėtu taku, vedančiu link jos namų. Čia seniau gyveno mano paslaptingosios merginos sesuo dvynė, kuri ištekėjusi grįžo į gimtąjį miestelį prie jūros. Butas buvo tvarkingas, nedidelis, gražioje vietoje, o mergina kaip tik parvyko iš dar vienos mokslinės kelionės ir neturėjo, kur apsistoti. „Sesuo perdavė man dvasinės šilumos kupinus namus, – vėliau pasakojosi ji man. – Ji jau iš anksto rengė butą man, tarsi glostydama dėliojo visus daiktus, spėliodama, kokia tvarka man labiausiai patiktų. Tai buvo jos dovana. Žinote, jau gana seniai ji pasisakė man supratusi, kad yra „kūniškesnė“ už mane, artimesnė daiktų pasauliui, o man būtina daiktiška atrama – kitaip paslysiu, išlėksiu į Visatos tyrus, kurie taip traukia, bet – Viešpatie! – jie tokie šalti, ir aš bijau juose išnykti. Įsivaizduojate tokį ištirpimą? – tavęs nelieka kitiems, tu egzistuoji tik pats savyje; žinai, kad egzistuoji, gali gyventi ir gal net itin gerai pažinti save, gali kastis ligi pačių savo prigimties pašaknų… tik vardan ko? – ji skausmingai šyptelėjo. – Rengdama man butą, sesuo gyveno dėl manęs – tikiuosi, jau dabar jai už tai atlyginta.“

Tą rytą žingsniuodamas smėlėtu taku, nežinojau, koks sunkus pokalbis mūsų laukia. Jeigu būčiau žinojęs, gal net nebūčiau ryžęsis jo pradėti. Tačiau nesigailiu. Net per menka taip sakyti: esu dėkingas, kad pergyvenau mudviejų pasikalbėjimus ir tylą – nuoširdumo ir desperatiško širdies siautulio srautą, išsiliejusį iš jos sielos ir lūpų ir įtraukusį, nusinešusį mane tolyn link nepažįstamų, kasdienio supratimo ribas peržengiančių dalykų.

Ji buvo išsigandusi, buvo pritrenkta ūmai ją užgriuvusių titaniškos galios pojūčių, manė nepajėgsianti išlaikyti jų viena – todėl ir pergalėjo save, atsiskleidė man, ir atsiskleidė galutinai, beatodairiškai, negrįžtamai; tapo mano įkaite. O aš dėl didžiulės prisiimtos atsakomybės irgi praradau laisvę – negalėjau daryti klaidų, nes nuo mano elgesio priklausė kito žmogaus sielos gyvybė.

Tad abu baugiai ėmėme į rankas tuos pojūčius – tarsi tyrus, baltus, laisvus balandžius, kuriuos galėjo nubaidyti bet koks neatsargus ar paikas triukšmas; menkiausias abejingumo šalčio krislas galėjo atgrasinti juos nuo mūsų, kaip kad miesto parko paukščius atgraso vietoje grūdo numestas akmuo… Reikia būti piktam, kad vietoje laukiamo grūdo numestum akmenį – deja, kartais mes tokie būname. Ar išlaikiau išbandymą aš?

Atidariusi man duris, ji išsyk tarė:

– Žinojau, jog ateisite.

– Taip?

– Privalote ateiti pas „paklydusią avį“, kad laimėtumėte sau karjeros taškų, tiesa?

Aš nutylėjau, ir tai jai, rodos, patiko.

– Eikite tiesiai – ten svetainė. Aš atnešiu kavos?

Pagalvojau, kad kava kol kas – vienintelis būdas sušvelninti įelektrintą atmosferą. Linktelėjau. Ji nuėjo į virtuvę, o aš paklusniai nuspūdinau į kambarį, jausdamasis ganėtinai prastai, nes ne tik nekontroliavau situacijos, bet net neįstengiau numatyti tolesnės įvykių eigos. Laimei, viskas įvyko daug paprasčiau, nei vaizdavosi mano įaudrinta sąmonė, ir už tai esu ligi šiol dėkingas paslaptingajai merginai, kuri iš virtuvės grįžo visai kitokia: vos vos šypsojosi, įgudusiomis dailiomis rankomis pilstė kavą į mažus porcelianinius puodelius – prabangius kaip tik todėl, kad neturėjo jokių puošmenų, ir tarstelėjo kelis žodžius apie miestelio istoriją bei pasiteiravo apie mano gimtinę. Tačiau abu jautėme, kad elgiamės vaikiškai, stengdamiesi atitolinti neišvengiamos kalbos pradžią – ji neišlaikė pirmoji: pavadino mane prie lango ir, mudviem žvelgiant pro jį, pratarė:

– Šitas kambarys, pasviręs virš skardžio – kaip mano gyvenimas: grožiuosi atsiveriančia begalybe, bet neišdrįstu pulti į ją stačia galva… Juk galėjau važiuoti paskui Gustavą. Gal net privalėjau – jeigu mums suteikiamas toks laimės šansas, pernelyg lengvabūdiška jį atmesti! – ji sugniaužė rankas ir nusisuko – supratau, kad dar nenori rodyti man savo ašarų; manau, ir aš dar nebuvau pasiruošęs jų nušluostyti, net nebuvau pasiruošęs matyti jas tokias, kokios jos buvo – didelės, sunkios, stingstančios iš nevilties, tokios, kokių kaskart išsigąsta ir pats verkiantysis.

Tada dar nesuvokiau, jog mergina ne tik aprauda nenusisekusią praeitį, ir tik vėliau supratau, kad prarastų galimybių apmąstymas – tai kančia dėl neįvykusios, prarastos ateities, pakeičianti tą ateitį ir lydinti gyvenimo keliu kaip nuolatinis priekaištas, kaip apmaudas ir gėla…

Nepaisant tuometinio mūsų nesugebėjimo bendrauti pilnavertiškai, pirmasis susitikimas merginos namuose užsitęsė iki vėlaus vakaro, ir, tik saulei visiškai nugrimzdus auksasparnių debesų pataluose, aš pakilau eiti. Buvo nuostabus vėsus vasaros pradžios vakaras, tačiau pirmą sykį gyvenime pajutau, kad itin svarbios mintys gali visiškai atriboti nuo aplinkos: neprisimenu, kaip ėjau namo, prisimenu tik galvoje ūžaujantį chaosą, kuris žaibais tvinkčiojo smilkiniuose – neįstengiau susikaupti, nutraukti tos gūdžios erzelynės, ir su siaubu galvojau apie tai, kad viena iš mano parapijiečių nuolatos šitaip jaučiasi; išsekimas jau reiškėsi jos veide, nors taurindamas ir savitai gražindamas, tačiau vis gilyn spausdamas netekties žymę, kurios visiškai išlyginti nebegalės jokie pasaulio turtai. Ir vis dėlto aš norėjau dovanoti jai tuos turtus, nuo pat pirmosios mūsų draugystės akimirkos skausmingai troškau imti ją ant rankų ir kelti, kelti į šviesą, pastatyti ant vaivorykštės, kad ji dairytųsi po spindulingas dausas, link kurių taip veržėsi jos siela!..

*******

– Pati sau daugybę kartų esu prisipažinusi padarytas nuodėmes. Bet Jam bijau pasisakyti. Padėsite man, tėve? Pabūsite kartu, kai aš klūposiu prieš Jį ir sakysiu tai, ką Jis žino, bet ką būtinai turiu išpažinti pati?

– Aš būsiu greta, – atsiliepiau, o degantis jos akių žvilgsnis staiga atskleidė man, jog jau ilgokai pats iš tiesų neišpažinau savo nusidėjimų.

Mes nuėjome į bažnyčią. Alsioje popiečio kaitroje ji buvo tuščia, paskendusi išgirstose besimeldusiųjų godose – tokiose skirtingose ir vis dėlto dažniausiai artimose kiekvienam žmogui.

Mergina atsiklaupė.

– Viešpatie, nesu verta, kad ateitum į mano širdį – tai apie mane.

– Ir apie mus visus, – nejučia ištariau.

– Turiu išpažinti Tau, Viešpatie, kad nusidėjau: pavydėjau savo draugams ir prie bažnyčios besibūriuojantiems nepažįstamiems žmonėms, mergaitėms baltomis Pirmosios Komunijos suknelėmis – pavydėjau jiems tokio paprasto dalyvavimo sekmadienio Mišiose, tokio tikėjimo be klausimų, pavydėjau – o, gėda sakyti! – be jokių kankinančių minčių suvalgomų sekmadienio pietų – sočių pietų saulėtame kambaryje, už lango tingiai dūzgiant kamanėms… didelio gabalo sviestinio pyrago… Dabar gi pati sau būnu šlykšti, kai šypsausi ir juokiuosi su kitais, kuomet iš tiesų liūdžiu dėl jo. Jaučiuosi lyg kažką išduodanti. Tais momentais juk ir išduodu savo jausmą!.. Apleidžiame mūsų jausmus – kas per lengvapėdiškumas! Jie gali ir nebesugrįžti. O vien su juokais, su „gera nuotaika“, vien tik paviršiuje – nepragyvensiu, būtų nedora taip gyventi, žinant, kad galima ir kitaip! Ar žinojimas yra prakeiksmas? Uždraustas vaisius, kurio žmogus siekė, nepaisydamas draudimo – tas draudimas tebuvo Gailestingojo noras žmogų apsaugoti… Bet jeigu žmogus išdrįso žengti į pavojų, ar nesidžiaugei jo didybe, Viešpatie? – juk kartais sakoma, kad daugiausia kenčia išrinktieji. Ach… – ji išsigando. – Turiu atsikratyti šitos didybės manijos, neleistina laikyti savęs išrinktąja, dėtis pranašesne už kitus! Kodėl ta mintis nuolatos lenda man į galvą?! O, padėkite man, tėve, padėkite man!..

Norėjau pasakyti, kad prašyti ji turi Dievo, norėjau išreikšti abejonę dėl jos puikybės nuodėmės, kurią mergina taip pasaulietiškai pavadino „didybės manija“, o jei vieta ir laikas būtų buvę kitokie, gal net būčiau įsileidęs į samprotavimus apie išrinktuosius ir apie tai, jog kartais jie išties nujaučia savo išskirtinumą. Tačiau nieko nepasakiau, nes supratau – merginai mano atsakymų jau nebereikia, ji jau visiškai įsitraukusi į pokalbį su pačiu Viešpačiu: nelaukdama mano reakcijos į jos prašymą, gal net pamiršusi, kad esu greta, mergina kalbėjo kažkokią – greičiausiai pačios paskubom dėliojamą – maldą, karštai garbindama Dievą ir tame garbinime, tame graudžiai džiugiame „Ossanos“ švytėjime rasdama paguodą, daug didesnę už tą, kurią jai galėjau pasiūlyti aš.

Po kokio pusvalandžio ji nutilo išsekusi, nuleido veidą į baltus delnus ir, tankiai alsuodama, minutėlę nejudėjo. Kvėpavimas pamažu išsilygino, pamačiau, jog ją apima snaudulys, ir staiga sudrebėjau pagalvojęs, kad galbūt mačiau religinę ekstazę. Pagarbiai žvelgiau į merginą: dabar ji buvo mano mokytoja – mokytoja melstis, mokytoja išjausti, mokytoja gyventi dvasios karalystėje… Padėjau jai atsistoti iš klaupto, nes tikrai buvo nusilpusi, ir nuvedžiau pro bažnyčios duris į tykų, po neseniai praūžusio lietaus gaivų mažąjį mūsų sodą, augantį iškart už bažnyčios pastato. Per didžiąsias religines šventes parapijiečiai čia ruošdavo triukšmingas vakarones ir, leidžiantis saulei, skirstydavosi namo, skainiodami pavasarinius žiedus ar aitriai kvepiančius žolynus, o žiemą vaikai ridendavo sniego senį… Mergina sustojo, atsirėmusi tvoros, ir atsisuko į mane. Žvilgsniu padėkojo. Išėjo neatsisveikinusi, ir aš supratau, kad mudviejų pokalbis dar tik prasideda…

Tą vakarą ilgai galvojau apie nelaimingus įsimylėjėlius, kurie taip paprastai ir taip greitai galėjo tapti laiminga šeima ir kuriuos išskyrė kaip tik tokią šeimą laiminanti Bažnyčia. Be abejo, elgiausi negražiai, mintyse burnodamas prieš Bažnyčios sprendimą, tuo labiau kad nežinojau jokių incidento smulkmenų. Nesunku buvo išsiaiškinti, jog ūmai kilusį mano priešiškumą sąlygoja jau užgimusi simpatija paslaptingajai parapijietei, kad dėl spėjamo jos „išrinktumo“ nebegaliu objektyviai vertinti merginos poelgių, kad… jau nebetoli… Nejau įmanoma pajusti meilės artėjimą?! Ne tvykstelėjimą, ne akinantį žaibą ar veriantį skausmą, o kvapą gniaužiantį jos nirimą iš paslapties debesies, dar neįvykusį, bet jau neabejotiną jos gimimą? „Jeigu mano nuojautos išsipildys, manęs laukia labai sunkus kelias, – mąsčiau. – Kas aš prieš jos svajonių Gustavą? Ir aš neturiu teisės ką nors daryti, nes tai būtų nedora, per daug greitai, tai būtų jos kankinimas. Teisingiau kankintis vienam. Be to, Gustavas dar gali grįžti pas ją, galbūt iki šiol jie palaiko ryšį – laiškais, telefonu, galų gale elektroniniu paštu, juk mūsų technikos amžiuje tai nuostabiai lengva…“ Ir tuojau pat pats sau prisipažinau nenorįs, kad tas ryšys tebeegzistuotų – ta diena buvo mano nuodėmių diena, priešingai religinės ekstazės nutviekstai josios dienai…

*******

Nenorėjau aitrinti jos širdies žaizdos pernelyg dažnais pasikalbėjimais, todėl sulaukiau sekmadienio. Dar gerokai prieš Mišias tykiai įėjau į bažnyčią, kur ji jau buvo užsiėmusi savo įprastiniu darbu – uždegti aukštas baltas žvakes, savo šviesa ir šiluma primenančias apie nuostabią Dausų Karalystę.

– Kai būnu su žvakėmis, nusiraminu – jo akys buvo man žvakės… – šyptelėjo mergina.

– Nežinau, ar ramybė man – pati trokštamiausia būsena, – tariau, bet čia pat pridūriau. – Žinoma, nesu pergyvenęs tiek kiek tu, todėl širdis tebegeidžia nerimo...

– Nerimas tikrai nebėra trokštamiausia būsena man, – vėl šyptelėjo ji.

Kalbėjosi kaip su geru draugu. Aš padrąsėjau.

– Ar būsi Mišiose?

– Jau spėjau pasimelsti, – atsakė ji. – Tai ne vien žvakių degiojimas, tai mano ritualas – aš pati laikau savo Mišias.

– Kai buvau paauglys ir jau svajojau tapti dvasininku, buvau įsirengęs altorėlį – pamiškėje netoli mūsų namų. Nešdavau ten gražiausius gėlių žiedus, bet svarbiausia – kaskart nešdavausi ten savo užsiliepsnojusią sielą. Tos Mišios nebūdavo reguliarios – leisdavau sau jas tik tuomet, kai pareikalaudavo širdis ir kai jausdavausi galįs atsiverti Viešpačiui… Bijojau prasitarti mūsų pastoriui, nes jis buvo perdėm konservatyvus. O gal tiesiog nenorėjau su niekuo dalintis savo šventadienių džiaugsmu?

– O dabar – toks atviras su manimi?

– Širdis reikalauja.

– Tikiu, – ji trumpai spustelėjo man ranką ir paskubom išėjo iš bažnyčios.

Mano parapijiečiai pradėjo rinktis į sekmadienines Mišias. Tądien jas laikiau liepsnojančia siela… Ir pirmąkart taip pavargau. Parapijiečių miniai nušurmuliavus miesto link, išsinešiau į sodą puodelį geros, stiprios arbatos, ketindamas ramiai pasėdėti saulės atokaitoje ir pailsėti. Bet staiga atsirado ji…

– Vakar man buvo taip gera šitame sode, – pasakė, žiūrėdama man tiesiai į akis. – Atėjau ir šiandien. Klausiausi jūsų Mišių: ten, viršuje, langelis jau seniai išimtas, – Gustavas sakė, kad ventiliacija bažnyčioje būtų geresnė, – tai gana gerai girdėti. Mišios buvo gražios, – nelaukdama, kol paklausiu, linktelėjo ji.

– Ir aš taip puikiai jaučiuosi, – rausdamas prisipažinau. – Kaip atlikęs gerą darbą.

– Tai ir buvo geras darbas. Meistriškas. Ne, negalima sakyti – profesionalus, nes tarnavimas Viešpačiui nėra profesija, tai pašaukimas, tai meistrystės dovana, kurią iš Dangaus gauna ir geras dvasininkas, ir geras puodžius… Ar jums teko gerti pieną iš Meistro žiestos puodynės? – pienas joje kvepia degtu moliu ir saulėje įkaitusiu medžiu, alsuoja išlaikyta šiluma ir būna toks saldus!.. Kaime netoliese gyvena moteris, kuri vienintelė ramiai bendravo su Gustavu ir manimi po to skandalo – pas ją mes ir gerdavome tokį pieną iš jos vyro žiestų indų. Jį irgi laiko keistuoliu, iš pradžių jų šeimos taipogi šalinosi, tad jiedu mus suprato. Atsisveikinimo pienas! – toks saldus, nes dar drauge, toks paskutinis, kad brangini kiekvieną lašą… aš nulaižydavau ant jo lūpų pasilikusius lašus… Ar gersite su manimi atsiminimų pieną, tėve? Aš gausiai jo turiu, ir jis gaivina, nes yra gimęs iš tikro jausmo, iš didelio jausmo, kurio nuodėmė būtų gėdytis, nors taip mums liepė Bažnyčios vyresnieji. Bet jūs – ne toks. Jūs tik klausykite, – ji atsisėdo ant žemės truputį tolėliau nuo manęs, parietė po savimi kojas, liesomis rankomis įsirėmė į žolę, atlošė galvą, minutėlę pamąstė, o paskui giliai atsiduso, įsmeigė žvilgsnį į tolius už manęs ir išpasakojo pirmųjų vienišų dienų pergyvenimus:

– Kai praradau Gustavą, atrodė, kad mano gyvenimas sustojo. Ne baigėsi, bet sustojo – dienos eina, o aš nejudu su jomis, mano kūnas dėvisi, o aš nedarau to, ką jis įgalina daryti, aš nesinaudoju gyvenimu – jis tarsi padėtas į šalį… Kartą jau buvau jį praradusi, bet… su perspektyva – žinote, per pasirengimo būti dvasininku laikotarpį. Neįtikėtinai ilgas laikotarpis! – o juk jam jis buvo trumpas, aš žinau, nes įtemptas ir kupinas, sklidinas tos šviesos – jūs irgi matėte, turėjote jausti šitą šviesą, ar ne? – ji atsikvėpė. – O dabar netekau jo galutinai… – ir gilus atodūsis. – Kaip siaubingai jautiesi, kai netenki gražiausios ir jau besipildančios svajonės! Kaip kad tavo, dar vaiko, statytą pilį ūmai nugriauna didelė banga… ne, dar baisiau! – nugriauna pikti vaikėzai, nugriauna šiaip sau… Vienu akimirksniu viskas dingsta… Ir tu net neturi atsiminimo, nes nespėjai susikurti, ir jauti, kad pamiršti… Tėve! – ji staiga visu kūnu loštelėjo link manęs, ir jos ranka pasiliko mano delne, kuomet ją sugriebiau, – aš kartais rimtai suabejoju Gustavo realumu. Juk tiek daug gražių sapnų esu sapnavusi gyvenime – gal ir čia buvo vienas iš jų? Ak, žinau, žinau… – šyptelėjo. – Žinau, kad tai patetika, kad šita istorija – normalus, nors ir retai pasitaikantis faktas. Bet žmogui reikia pasakų. Reikia stebuklų. Ar mes turime teisę susikurti sau pasaką?.. – jos lūpos sudrebėjo, ir ji pravirko.

Glosčiau merginos ranką ir – būdamas garsėti bepradedąs pamokslininkas, geras oratorius – jaučiausi toks bejėgis! Ir tada atėjai Tu, Viešpatie, ir pašnabždėjai man žodžius, kuriuos turėjau pasakyti: „Gustavas buvo realus. Klausykis! – stebuklai ir pasakos tampa matomi tiems, kurie trokšta juos pamatyti“.

– Nenoriu galvoti, kad tai pasibaigė… Beveik tikiu, kad tas gyvenimas yra ir dabar kažkokiame lygiagrečiame laike… ar lygiagrečioje erdvėje… Kaip jūs manote?

Žinojau, kad neprivalau atsakyti. Supratau, kad ši mergina buvo tvirtesnė už tėvą Gustavą: jis išvažiavo, jis atsiribojo, jis stengėsi užmiršti; ji liko ir savo širdyje pasiliko savo mylimąjį, gyveno už du, kentėjo už du… Netekusi svajonės, kuriai tiek daug buvo paaukota, ji nesistengė kaip nors tą svajonę sumenkinti, kad nebūtų taip skaudu, bet atkakliai laikėsi tyroje jos šviesoje, kuri buvo švytintis skydas, saugantis nuo grėsmingos depresijos, nihilizmo, nuo cinizmo ir juodo humoro.

Jos laiškas seseriai: „Šiandien galiu Tau pasakyti, jog mano gyvenime yra du vyrai – Gustavas, kuris man kalbėdavo, ir šitas pastorius, kuris manęs klausosi. Kaip atidžiai jis klausosi!.. Kartais pasijuntu nepatogiai, kad užkraunu jam savo rūpesčius, bet nepriverčiu savęs užsičiaupti – štai ir silpnumas, o jis laiko mane stipria…

Dar buvo tėvas… Dabar jis bastosi kažkur užsieniuose, dirbdamas padieniu ir svajodamas įkurti meno galeriją kur nors Monmartre. O anuomet – nuolatos tapė, tu prisimeni… Jis nedaug su mumis kalbėdavosi, tačiau kartais pajusdavau jo žvilgsnį, smigte įsmigusį į mane ir tarytum sustingusį kažkur mano viduje. Mama sakydavo, kad tai – susižavėjimo akimirkos, kad jis tiesiog nepajėgdavo atitraukti nuo manęs arba nuo tavęs akių, išgyvendamas meilės, graudulio, svaigulio, pasididžiavimo ekstazę. Tikiuosi, jog taip iš tiesų vykdavo, nes tai – vienintelė mano duoklė jam, nors ir nesąmoninga. Kodėl nebuvo nieko daugiau? Nežinau, bet man rodosi, kad tiems, kuriuos labiausiai mylime, duodame išties labai nedaug: vis atrodo, kad bet kokia dovana bus per menka, jog kiekviena paslauga – tik varganas pusiau – atlygis už jų mums teikiamą laimę. Mano dovanos Tau irgi buvo retos, menkos… ar apskritai buvo?.. Bet, duodami tik trupinius, tuo pat metu reikalaujame, kad jie aukotųsi visiškai: spręstų mūsų problemas, maldytų mūsų raudas, džiaugtųsi mūsų džiaugsmais – gyventų mūsų gyvenimą. Neturime teisės to reikalauti iš kito! – nes kaipgi tuomet jo paties gyvenimas, kaip tas atskiras ir nepakartojamas įvykis, kurio gal ir ne visi nusipelnome, bet kurį visi gauname kaip avansą, kad galėtume išpirkti darbais ir mintimis, skrydžiais, įsijautimu, gerumu, o kartkartėm – paprasčiausia kantrybe būti?..“

*******

Mergina ilgokai nesirodė. Stengdamasis nuslopinti manyje besiskleidžiantį meilės jausmą, – rodės, per drąsų ir viską tik apsunkinsiantį, – aš delsiau jos ieškoti. Kokią kaltę išgyvenau tuomet, kai iš vienos parapijietės staiga sužinojau, kad mergina rimtai serga: „Visą laiką, – papasakojo parapijietė, – ji nebuvo itin stiprios sveikatos, o nuolatinis darbas prie mokslinių knygų lašas po lašo dilino stiprybės likučius. Ir štai – liga: karštis, kažkokie kliedesiai, kad nebesuprasi, filosofuoja ji ar pamažu praranda sveiką nuovoką. Gal tai Dievo bausmė, tėve?“. Ilgiau nesiklausiau – privalėjau skubėti!

Man jau pažįstamame kambaryje, pakibusiame virš skardžio, tvyrojo prieblanda, buvo tamsu ir slogu. Senutė kaimynė, neturinti nei jėgų, nei laiko tinkamai rūpintis ligone, vos mane pamačiusi, priglaudė pirštą prie lūpų: „Tylos!“. Paskui išreiškė savo džiaugsmą: „Oi, dvasiškas tėve, kaip gerai, kad jūs atėjote – galėsiu išbėgti pietų virti, maniškiai netruks iš darbų grįžti!.. Pasėdėkit su ja. Kompresą ant kaktos pakeiskit – karštis vargšelę kamuoja… Netikiu aš tom kalbom apie Dievo bausmę – o juk kalba, kalba, dvasiškas tėve… Ar blogai, kad netikiu?“. „Blogai, kad kalba“. „Ir aš taip sakau, – ji džiugiai nusišypsojo, o tada susigraudino ir, švelniai žvelgdama į mane, droviai pratarė. – Jūs jau jos nepalikit, dvasiškas tėve, jau išgelbėkit. Jai tik palaikymo reikia, o šiaip pati išsikapstys – žinau, nes juk greta gyvename. Ji seniau tokia juki buvo, džiūgaudavo vis!.. – senutė nubraukė ašarą. – Gelbėti ją reikia, dvasiškas tėveli, kalbom gelbėti, širdim… Aš kalbėtis nemoku, o be išsikalbėjimo kompresai nepadės…“. Senutė išėjo. Aš iškart šiek tiek atitraukiau užuolaidas, lediniu vandeniu suvilgiau kompresą, perbraukiau pirštais per išbalusį skruostą:

– Aš čia, mieloji, – sušnabždėjau.

Ji tarytum pajuto. Ėmė kalbėti. Sakiniai buvo nepilni, kartais mintys veržėsi paskirais žodžiais, bet aš jau tiek buvau jai artimas, jog sugebėjau iš jų sudėlioti nuoseklų monologą – dar vieną jos skaudaus pasakojimo puslapį:

– Skaudžiausia, kai apkaltinami tavo geri draugai – griūna pasaulis. Nuosėda lieka ilgam, net jei kaltinimai visiškai paneigiami, net jei jie išsyk atmetami – ilgam nebelieka buvusio santykių tyrumo, pačiame tavyje atsiranda nepatiklumo, imi įtarinėti… Draugystė supurvinama… Ne ne! neatimkite iš manęs Gustavo! – jis yra tai, ką man dovanojo Dangus, ir tik Dangus turi teisę vertinti jo elgesį! Maldauju, nebūkite žiaurūs man, nes aš… bijau žiaurumo… Girdėkite šį mano prašymą nuolat, nes jeigu to, ką padarėte, ištaisyti ir nebegalima, tai įmanoma nepadaryti kažko tokio dar sykį, juk… iš klaidų mokomės. Ir jeigu mūsų su Gustavu santykiai buvo klaida, kada nors būtume supratę, jog klystame – jums nereikėjo kištis. Jūs atnešėte į mūsų širdis beprasmišką skausmą, nes skausmu siekėte mus apvalyti – o mes buvome tyri!.. Pasaulio purvas nesusijęs su mano Gustavu, su mudviejų meile, girdite, nesusijęs! Esu tuo įsitikinusi, ir jūs neturite teisės sugriauti šito tikėjimo, nes kiekvienas tikėjimas gėriu yra susitikimas su Dievu! O jeigu jūs nesuvokiate savo poelgių neteisėtumo, tai… pažiūrėkite į mane… būkite… gailestingi… Neatimkite iš mūsų tikėjimo, kad kažkam šioje Žemėje mes galime būti svarbūs visiškai be jokio išskaičiavimo, kad galime būti mylimi, nors ir neturėtume tam palankių savybių, ir kad patys turime teisę mylėti netobulus žmones…

Temo. Uždegiau mažą stalinę lempelę, sugirdžiau jai vaistus, pataisiau priegalvį. Kaip dar galėjau padėti? Guodė tik senutės žodžiai, jog išklausyti merginą – svarbiausia, kad tai veiksmingiausias vaistas. Ir aš klausiausi…

– Gustavas dabar žino, kaip baisu priklausyti nuo žmonių, kurie tavęs visai nepažįsta, kurie nenori tau gero, bet gali tvarkyti tavo gyvenimą. Kuo tampu aš – aš, kuriuo jie manipuliuoja? Manau, jie nepagalvoja apie tai. Gal dažnai ir blogo nenori tau padaryti… Kai kurie mėgaujasi valdžia, kai kurie įsitikinę savo teisumu, kiti jaučiasi atlieką pareigą, net jei ji ir prieštarauja humaniškumui, bet dažnas, manau, tiesiog nesusimąsto… Atsimenu tą laisvės pojūtį, kai su Gustavu ištrūkdavome iš svetimų žmonių gniaužtų – savaitgaliais į užmiestį, iškart po ankstyvųjų pamaldų; o retsykiais ir savaitės vidury: užsisklęsdavome jo butuke, gulėdavome aukštielninki ant grindų – taip, kaip mėgsta maži vaikai, ir taip atsipalaiduodavome, kad kartais nejučia užsnūsdavome, nejučia vėl pabusdavome ir tada šypsodavomės vienas kitam. Žinote, mes galėjome susikalbėti be žodžių – o juk, – ji susijuokė, – žodžiais ir neišreikši to, ką mes tardavome vienas kitam… Tėve, seniai žinau, kad jūs čia, – ji atsisėdo lovoje, šypsodamasi man. – Ar įdomu buvo manęs klausytis?

– Aš neatėjau ieškoti įdomybių.

– O kodėl ne? Norėčiau, kad jums su manimi būtų įdomu. Kitaip – tikra nuobodybė sėdėti su ligoniu.

– Netiesa, – griežtai tariau. – Ligonis išmoko mus kantrybės, parodo kasdienių rūpesčių menkumą, būdami prie jo, mes išmokstame puoselėti viltį. Štai tu atsimerkei, nusijuokei – mano viltis išsipildė. Kokia graži būna akimirka, kuomet išsipildo viltis!

Ji nuraudusi pakėlė akis:

– Atsiprašau už negražų savo elgesį, – tyliai tarė.

– Pamirškime jį, – atsiliepiau, – nes jis nieko nereiškia – nei man, nei tau pačiai. Tavo siela gyvena aukštesniame lygmenyje, ir nereikia jos prievarta gramzdinti į primityvumą.

– Jūs man pernelyg atlaidus…

– Tu ne iš tų žmonių, kuriuos reikia aprėkti, kad jie pasitaisytų – tave išgąsdintų pyktis, nors ir iš kilniausių troškimų gimęs.

– Tiesa. Aš ir Dievo neįsivaizduoju pikto – tik gerą, dosnų, gailestingą, kuriantį Dangaus karalystę visiems, net didžiausiems nusidėjėliams…

– Mano Dievas irgi toks. Todėl Jis tavęs neketina bausti – liga tėra liga, organizmo nusilpimas, kurį privalome įveikti. Pasistengsi?

– Ne tik pasistengsiu, bet tikrai įveiksiu, – ištarė ji labai ryžtingai, o paskui, slėpdama veidą pataluosna, pasakė man tądien paskutinius žodžius. – Ūmai supratau, – tiesiog širdį sugildė, – kad turiu save saugoti – jums, tėve!

*******

Nuostabios, tingios sveikstančiojo dienos!.. Rytas nepastebimai išsirpsta karštu vidurdieniu, o pastarasis susilieja su popiete, bitėmis dūzgiančia apie ateinantį vakarą; rytoj – vėl viskas taip pat: jos svajonė apie ramybę išsipildė.

– Neskubėti mane išmokė kalnai, – aiškino ji. – Keletą metų gyvenau mažame kalnų miestelyje ir vaikščiojau uolėtais takais, kurie neleidžia skubėti. Ten pradedi kvėpti orą, sąmoningai mėgaudamasis jo aromatais, ten gali ilgai žvelgti į tolį – ir vien to pakanka, kad jaustumeisi laimingas. Man rodos, laimė tuo tauresnė, kuo mažiau sąnaudų reikalauja; laimė kalnuose – tikrai tauri, ir suteikti ją – kalnų paslaptis. Susitinki su žmonėmis kalnuose ir žinai: su jais turi bendrą paslaptį, kurią kiekvienas supranta savaip, kiekvienas savaip nešiojasi. Koks dalykas begali būti labiau tavo nei tas, kurį švelniai saugai savo širdies gelmėse?.. Kodėl sutiktieji kalnų takuose tokie dosnūs – šypsenų, šiltų pasisveikinimo žodžių, vandens troškuliui numalšinti? Ogi turi didžiulį turtą – savo švelnią ir galingą paslaptį. Jei vėl atsidurčiau kalnuose, kaipmat pasveikčiau – šįkart visiškai! O, kiek takų dar turiu praeiti, kiek jų privalau išvaikščioti iš naujo!.. – ji staiga nuliūdo. – Daktarai neleidžia man pervargti… kopimas į kalnus – varginantis dalykas, sako jie, ir neleidžia… Neleidžia! Neleidžia! – mergina staiga puolė į isteriką, ėmė kumščiais daužyti pagalvę, o kai sugriebiau jos rankas, pažvelgė į jas apmaudžiai, tarsi pykdama, kad priegalvis per minkštas, ir rankos liko nesužeistos, nenubrozdintos – kaip kad po kabinimosi į uolas.

„Negaliu tau nieko pažadėti, – dejavau mintyse, – negaliu rizikuoti tavo sveikata, nors ir suprantu, jog kalnų ilgesys nėra mano dėmesio išpaikintos mergaitės kaprizas. Ji tiesiog atsiveria tam, kuriuo pasitiki, o atsivėrimas gali virsti isterija, nes žmogus ne visuomet lieka stiprus, kai susiduria su malšinama savo sielos kančia: aš neperdedu – nematyti kalnų jai yra sielos kančia. Bet kodėl būtent kalnai?“ – į šį klausimą ji man atsakė išsyk:

– Ten net Gustavo nebelieka mano mintyse, – nors gal ir nenorėčiau, kad taip nutiktų, – o tik bekraštės laisvės pojūtis, noras surikti, kad tavo balsas išsilietų į tolį – juk nusipelnė bent vienas per mūsų gyvenimą ištartas garsas nuskambėti per visą pasaulį?

Aš šypsojausi – jeigu savo krūtinėje mergina jautė gyvenant tokį garsą, tai ji turėjo pakankamai jėgų pasveikti. Net jei po to išvažiuos į savuosius kalnus ir ten pamirš mane – tegu tik pasveiksta, Viešpatie, tegu tik pasveiksta! Tačiau taip sunku buvo tarti šitos maldos žodžius, taip baisu galvoti apie užmarštį: juk tarp mūsų jau šmėkščiojo mėlyna meilės paukštė, pačiais netikėčiausiais momentais nutūpdama pagiedoti savo idilišką giesmę – merginos rankos ūmai pakildavo link mano pečių, pabūdavo ant jų, o paskui keliaudavo aukštyn; jos rankos buvo švelnios ir atsargios, tyrinėjo mano veidą, liesdamos jį, ir aš buvau laimingas ir nusigandęs tuo pat metu… Aš įtemptai mąstydavau, – nors gal dėl to praradau tų pirmųjų artimumo minučių pilnatvę, – apie tai, kas nutiks, kuomet ji ryšis tolesniam, atviresniam, jau įpareigojančiam žingsniui – pirmajam mudviejų bučiniui; arba kada ryšiuos aš…

Tai įvyko neilgai trukus. Mano mylimoji jau buvo ganėtinai sustiprėjusi, ir saulėtas popiečio valandas praleisdavo savo namo terasoje. Baigęs kasdienę „ruošą“ bažnyčioje, aš ateidavau čia, ir iki vakarinių Mišių mes būdavome drauge. Įkvėptas pamokslas, giesmėms sutvirtėjęs mano balsas, dažnai dažnai švytinti šypsena – visa tai gimdė mėlynos stiprėjančio jausmo bangos. Ir štai atsirito devintoji banga – mergina pažvelgė kažkaip pirmapradiškai, tarsi sveikindamasi su nepažįstamuoju, nepaisant savo svetimumo traukiančiu visą josios esybę, pažvelgė visiško atsidavimo žvilgsniu – juk, pamiršusi save, stačia galva ketino pulti į nežinomybę vien tam, kad padarytų laimingu mane. Aš puikiai tai supratau, nes per mudviejų bendravimo laiką suvokiau, jog fizinis ryšys merginai visiškai nesvarbus, ir šiuo požiūriu aš vėl buvau menkesnis už ją: man taip reikėjo mylimosios lūpų!.. kurios prisilietė, kurios pasiliko, kurios sušnabždėjo:

– Ar Dievas mus dabar mato?

– Tu pati žinai.

– Ir ką Jis mano?.. Kaip Jam tai... kaip patinka?

– Aš tikiu, kad Jis džiaugiasi.

– Tada aš laiminga. Aš padeklamuosiu tau…

Lietau, nuplauk gyvenimo dėmes

ir nuramink per ilgą mano skausmą.

Palik tiktai gyvenimo gelmes –

kaip tai, kas tarsi kūdikis išprausta.

Suteiki krykštaujančios laimės valandėlę,

vandens žieduose panardinus veidą;

išskleiski mano širdį tartum gėlę,

kuriai liepi žydėt ir vyst neleidi.

Mylėk mane ir glamonėk, lietau!

Viltis atsinešiau į šį liūtingą metą,

Ir, laime apžavėta, supratau,

kad dangalus tamsius širdis jau meta.

– Prastas eilėraštis, – atsiduso ji, – banalūs žodžiai, nuvalkiotas siužetas. Bet reikia išsikalbėti – bent popieriui, bent orui. Jie visuomet išklauso. Kūryba – didžiulė dovana žmogui. Beje, ji padeda ne tik pakelti skausmą, bet ir ištverti džiaugsmą – ar nepagalvojai, jog labai didelis džiaugsmas irgi gali išvesti iš proto?..

Aš ne tik pagalvojau – šią minutę būtent taip jaučiausi, šią minutę turėjau itin stengtis, kad palaimoje įtempti nervai nepakryptų į beprotybės pusę, kad neimčiau iš laimės kvatoti šiurpą keliančiu bosu arba ašaroti melancholiškomis, užmarštį savyje nešančiomis ašaromis; pasiekęs svajonių viršūnę, turi gebėti susitvardyti – tik palaimos negodūs žmonės verti ją patirti. Susitvardyti nebūtinai kūrybos dėka: valios pastangos, išėjimas šiek tiek alkanu kūnu, bet oriai iškelta galva, džiaugiantis ir tomis akimirkomis, kurios dar galėjo ateiti – taip įsivaizdavau pilnatvėje gyvenančio žmogaus kelionę šioje Žemėje…

Jos laiškas seseriai: „Taip atsiverti, tokius dalykus išpasakoti galima tik visiškai artimam žmogui… arba visiškai svetimam. Ar pastorius man svetimas? Ne, jis – mylimasis, jis – užsitarnavęs mano pasitikėjimą, mano dėkingumą, pagarbą, žavėjimąsi, geresnio už mane vardą, nes geba susilaikyti, neįsiplieksti, sugeba laiku paimti už rankos, sulaikyti ir išpuoselėti mintį, po išgąsčio vėl sugrįžti atgal, džiaugtis šita saule ir Žeme po ja, pažįsta žvaigždynus, žino miško samanų vardus… Savo artimumu su Žeme, žaviu jauno beržo išsiskleidimu jis toks nepanašus į išblyškėlį dvasingąjį mano Gustavą, o betgi turi tiek dvasingumo, pripildančio jį pakilaus švytėjimo, kurį netaupydamas dalina žmonėms… mūsų parapiją pavertė džiaugsmo oaze. Aš klausausi jo pamokslų, o jis – mano ilgų išpažinčių, ir jaučiu, kaip viduje skaidrėja; mano padangė mainosi, sese! Apkabinčiau jį ir laikyčiau nepaleisdama, bet suprantu, kad jis reikalingas ir kitiems. Vis dėlto mano egoizmas kartais ima viršų, ir pastorius pasilieka pas mane visam pusdieniui. Mes tarsi vaikigaliai geriame kakavą, šveičiame sausainius, ir man negėda pasakoti apie šias puotas kaip apie tyriausios laimės valandėles. Gerai tai ar blogai? Ir kuo tai baigsis? Kartais prie blausios stalinės lempelės užduodu sau tokius klausimus, nors žinau, jog atsakymas neįmanomas… mano protui – nebent prabiltų Dangus. Per mano širdį. Jaučiu, jog ji bando prakalbėti, tačiau kol kas vis dar blaškosi tarp praeities ir ateities – jau palikusi vieno siūlo galą, bet dar nepakankamai tvirtai įsitvėrusi kito. Ar reikia stipriau į jį kabintis? Dangus bylos man, kai širdis bus pasiruošusi perduoti jo Žodį. Galiu tik laukti tos dienos. Ir jaučiuosi kalta dėl duotų pažadų, kuriuos galbūt reikės atsiimti – ar tai nebus panašu į drugelio išvarymą į lietų, į buvusio draugo laiškų išmetimą, į nuskintos gėlės nudrengimą ant drėgnos padaržio žemės?.. O Dangau, greičiau prabilki! –

taip kas rytą ir kas vakarą meldžiasi tavo sesuo.“

*******

Kažkur esu perskaitęs pastebėjimą, kuris man pasirodė tikrai teisingas: kai pamilstame žmogų, norime sužinoti viską apie jo vaikystę. Apie savo mylimosios vaikystę norėjau, stengiausi sužinoti ir aš. Matydamas merginos nuotaikų nepastovumą, nenuspėjamumą, paslaptingumą, aišku, nesitikėjau nuoseklaus ir išsamaus pasakojimo; be to, tokio net nenorėjau: staiga iš jos širdies išsiveržusios detalės, smulkiai nupasakoti vaikystės peizažai bei kai kurių sutiktųjų portretai, atskleistos meilės ir sielos virpesiai, išpažintos baimės ir pykčiai – štai kas buvo autentiška.

– Kada mes labiausiai būname vaikai? – aišku, per atostogas, – kalbėjo ji. – Kai vasaras leisdavome gimtajame pajūrio miestelyje, į pliažą išeidavome apyaušriu – mama neleisdavo būti vidurdienio saulėje, kuri neva kenksminga žmogaus odai… Žinoma, kartais mes pabėgdavome, ir ji nelabai pykdavo… Ankstų rytą pliaže dar būdavo žvarbu, o ilgai žvelgiant į siūruojančią jūrą, ir miegas suimdavo. Mes miegodavome kaip laukiniai žvėriūkščiai; plaukai pririnkdavo smėlio, kūnas prisigerdavo jūros kvapo… mums patiko tokia dienotvarkė. Per patį karštį palikdavome pliažą su jame gruzdančiais poilsiautojais ir traukdavome pietauti… po pietų visuomet gaudavome ledų arba šokolado – ko tądien panorėdavome. Vakarais tėvai šnekučiuodavosi kopose; ryškiai atsimenu vieną nuostabų vakarą, kai su seserimi statėme pilį ant kopos skardžio: ramuma, nesąmoningas suvokimas, kad niekas nepasikeis – bent jau per ateinančias kelias savaites, kol atostogausime… Prieš naktį – visų raumenų ir sąnarių atsipalaidavimas, užliejanti ramybė, galva ant mamos kelių, automobilio žibintų apšviestas kelias, begarsis „labanakt“, nes lūpos – irgi pavargę po intensyvios dienos… Jaunatviškai laimingi tėvai, vartantys studentiškų nuotraukų albumus ir kvatojantys dėl menkniekių!.. manau, mano tėvai tiesiog negalėjo gyventi „normalaus“ gyvenimo, jiems reikėjo nuolatinių atostogų, kuriose daugybe galimybių besiskleidžianti diena tėvų negąsdino, bet masinte masino kaip pasaka, į kurią pasijunti priimtas… kartais nusigąsti, kad sapnuoji, bet ateina tikrieji sapnai, ir pabudęs iš jų supranti, jog nereikia bijoti. Niekada nereikia bijoti, kad pasaka baigsis, girdi? – ji švelniai apkabino mano veidą ir pabučiavo mane. – Princas nebūtų suradęs miegančios gražuolės, jei būtų galvojęs, kad jam neužteks laiko…

Glausdamas skruostą prie švelnaus merginos delno, įsivaizdavau, kaip puikiai atrodytų ant jos liesų riešų sunkūs perlai ir deimantai, ir tupianti ant mūsų kūnų rasa, kuria tryško rytas, įtvirtino tą vaizdinį.

– Kada mes labiausiai būname vaikai? Kai vaikštome po rytmečio rasas, prikeliančias naujam gyvenimui… – kalbėjo ji. – Kuomet, atostogaudami kalnuose, pabusdavome ir išbėgdavome į medinio pensiono terasą, jos turėklai dažniausiai dar būdavo nukloti niekieno nepalytėtu rasos patalu – lyg vėsiais patalais, kokie jie tampa, ilgai išgulėję negyvenamame name. Ta nelytėta rasa kaskart atskleisdavo man tą pačią paslaptį – tik ką sukurto pasaulio puikybę. Ir nors vaikai daug čiauška, tą rytmečio valandą mudvi su seserimi tylėdavome taip ištikimai, tarsi būtume savo krauju pasirašę sutartį su Gamta… Kai jau užaugusi gyvenau mažame kalnų miestelyje, pasigrožėti rasa eidavau už malūno, kur nuolatos tvyrantis šešėlis ilgai neleisdavo jai išgaruoti. Aš tik žiūrėdavau, kupina pagarbos širdimi, o betgi dar nuostabiau yra išbraidyti tą rasą, kūno poromis sugeriant jos skleidžiamą gyvastingumą! Žinai, kas mane išmokė vaikščioti po rasą?

Kas gi?

– Aš tau dar nieko nepasakojau apie tą moterį, vieno mūsų šalies universiteto filosofijos profesorę. Su ja išvažiavau iš mažojo kalnų miestelio, kurio kitaip gal iš viso nebūčiau palikusi. Ramybė man visuomet patiko labiau, betgi nerimo traukai nepajėgiau atsispirti. Kalnų tarpeklių nebylus šauksmas, tarp uolų spurdanti tamsa, ryški saulė, besiridinėjanti ant tolimo horizonto, alsus ir aitrus vidurdienio įkaitintų aukštumų pušaičių kvapas – visas šis pasaulis buvo ta erdvė, kurioje įvyko mano ir tos moters pažintis. Deja, draugystė dar tik mezgėsi, kai atėjo metas jai išvažiuoti – artėjo mokslo metai. Supratau, jog drauge su savimi ji išsiveš ir tą pasaulį, kuriame privalėjau gyventi, todėl įžūliai pareikalavau pasiimti ir mane. Man buvo nesvarbu, jeigu palaikys nemandagia, nes jaučiau jėgą, traukiančią mane į tą gyvenimą, liepiančią įaugti į jį; tai jėgai buvau viską skolinga, todėl paklusau besąlygiškai, džiugaus atsidavimo šiurpulio ir neišvengiamybės pajautos smelkiama. Ta moteris irgi pažinojo šitą jėgą, tad nenustebo dėl mano pasiryžimo, neatmetė mano reikalavimo, bet ir nenusišypsojo – juk vedėsi mane į sunkų buvimą, juk jautėsi tiek pat kalta dėl to, kad visam gyvenimui prarasiu ramybę, kiek ir pakylėta, kadangi suprato esanti išrinkta įšventinti mane į „neramiuosius“.

– Kas tie „neramieji“?

– Aš paseksiu tau pasaką apie juos…

Efemeriška būtybė kalbėjo, supdamasi žalių vijoklių sūpynėse, ir aš tikėjau jos sekama pasaka:

– Stebuklingai gražiame mieste, kur stovėjo pilys debesų kuorais, visų gyventojų prižiūrimas gyveno mažas paukštytis vardu Arabeskas. Kai Arabeskas čiulbėdavo, iš jo snapelio liedavosi vaiskios pašvaistės, žvilgančiu lanku apjuosdavusios miestą, ir per jas iš Dangaus atsirisdavo arfų garsai. Miesto gyventojai džiaugėsi pašvaiste – maža pasakyti, kad džiaugėsi, jie buvo nepaprastai dėkingi už galimybę klausytis Dangaus. Tačiau kartą, žvilgtelėję nuo didžiosios pilies kuoro, jie pamatė Žemę – toli toli Visatoje skriejantį mėlyną kamuolėlį. Žemėje buvo įvairių dalykų, tačiau nebuvo dangiškos pašvaistės, kadangi ji pasilikdavo pilių mieste. Ir miesto gyventojai, turintys Dangaus arfų nuskaidrintas širdis, nutarė pasidalinti savo brangenybe. Jie paprašė paukštyčio Arabesko nuskristi į Žemę ir pagiedoti ten. Arabeskas atsisveikino ir išskrido, palikdamas abipus kelio savo sparnų praskirtus debesis. Ir Žemės gyventojai gavo dovaną. Vieniems pakako tik grožėtis ja, kiti klausydavosi ir mąstydavo, rankomis ir širdimi liesdami pašvaistės srautą, o „neramieji“, akimis ir siela klydinėdami po aukštybes, stengėsi rasti pašvaistės ištakas. Suvokę, kad ji atvilnija iš Dangaus, troško pakilti iki jo – deja, jie neturėjo Arabesko sparnų. Ir gerai, kad neturėjo: jei kiekvienas panorėjęs galėtų lekioti į Dangų ir į Žemę, kaitaliodamas juos tarsi paprastą gyvenamąją vietą, nebeliktų Dangaus didybės ir jo troškimo, gryninančio sielą. Patikėk, „neramiųjų“ siela yra gryninama! – ir tik todėl jie gali tikėtis stebuklo, jog vieną kartą įgys ir sparnus, pakils iki nuostabaus pilių miesto, ir jų nerimas iš alinančio virs palaimingu – taps tiesioginiu pokalbiu su Dangumi…

Taigi, su profesore atvykau į man nepažįstamą miestą. Žinai, labai gera atvykti kur nors su žmogumi, kuris yra savas toje vietoje: tu gali atsibelsti naktį, gali užklysti į painių gatvelių labirintus, gali neturėti nė cento, nė vieno lagamino, nemokėti tenykštės kalbos ir nebūti susipažinęs su tos žemės papročiais, tačiau tavo bendrakeleivis visuomet pagelbės! Profesorė nupirko man keletą naujų drabužių iki vėlumos dirbančiame supermarkete, o paskui mes valgėme lengvą vakarienę lauko restoranėlyje, kur ją pažinojo visi padavėjai. Mes mėgavomės aitriu lediniu „briutu“, kol ant aplinkui plytinčio parko vienas po kito gulė tamsios vasaros pabaigos nakties patalai; mes kvatodamos svirduliavome žvyru išbarstytais takeliais, ieškodamos prie profesorės durų kabančio žibinto, vienišo tylioje tamsoje; o, kaip mums patiko ta tyla! – prie tokios buvome pripratusios, gyvendamos kalnuose… Vėliau profesorė daug vedžiojo mane po šitą parką, esantį greta jos namų – nedidelį, tačiau nuostabų: dvi asketiškos kaštonų alėjos, besibaigiančios ties senu fontanu, kurio suskilinėjusiame akmeniniame inde rudenį plaukiodavo sausi medžių lapai – vasaros prisiminimai. Tai buvo labiausiai mylimas parkas pasaulyje, nes ta moteris kasdien eidavo jo aplankyti. Aš pavydėjau jai to pastovumo, to inkaro nenumatomame „neramiųjų“ pasaulyje, ir vieną sykį paklausiau, ar įmanoma suderinti nuolatinį veržimąsi į priekį su nepajudinama ištikimybe.

– Ką atsakė profesorė?

– Tąkart ji prakalbo apie „neramiųjų“ pareigas, nors – šiukštu! – niekada neužsimindavo apie jų teises. „Mes neturime teisių, – sakydavo ji, – nes niekuomet neįvykdysime visko, ką privalome. Tai neįmanoma užduotis žmogui – bet jeigu ją suvoki, esi įpareigotas ją vykdyti, o už nepasisekimus – atsakyti. Kol neįvykdei užduoties – kokias teises gali sakytis turįs?!“

– O kas dėl pareigų?

– Jų buvo galybė! – kartais atrodydavo, jog visi pasaulio poreikiai reikalauja būti patenkinti mano rankomis, kad visi Žemės rūpesčiai prašosi nuraminami mano pastangomis, o visos padarytos klaidos – ištaisomos mano darbu. Čia profesorė ir sugrįždavo prie ištikimybės: „Susirasti tai, kam sugebėsi būti ištikimas visą gyvenimą – štai kas teikia „neramiųjų“ klajonėms prasmę. Jei veršies į priekį tik dėl paties veržimosi, pastangos liks beprasmės. Padėti, paguosti, išsaugoti – ar paprasčiausią kambarinę gėlę, ar didžią žmonijos idėją – toks yra „neramiojo“ tikslas, ir kuomet visi kartu Visatos jūroje sumesime savo „inkarus“, bus pastatytas dar vienas Nojaus laivas“. Štai tokia pasaka…

„Ar gali prisirišti prie manęs?“ – mintyse užduodavau ir užduodavau jai šitą klausimą. Ar aš – pakankamai tvirtas inkaras, kad atlaikyčiau galingąsias „neramiųjų“ pasaulio sroves? Ar nenuneš manęs užmarštin nauja šviesa, o gal tiesiog laikas? Nors troškau amžinai likti su savo paslaptingąja mergina, bet meldžiau Dievą padaryti mane nors tarpine stotele jos sunkiame kelyje, nes užvis svarbiausia buvo jos laimė, nes tik jos laime galėjau būti laimingas ir aš… Taip, aš tikiu, kad ji suras laimę, nors tikriausiai ne tokią, kokią paprastai įsivaizduojame, tardami šį žodį. Mano paslaptingosios laimė kvepia mėtomis – ji saldi ir vėsi, nes ji – brandumą įgavęs nerimas, nes joje leidžiama sustoti, tarytum pavėsingoje oazėje suteikiamas prieglobstis atšiauria dykuma keliavusiam piligrimui, ir sielos spurdėjimas nuo tos akimirkos išsitenka sustojusiojo viduje, nebereikalaudamas nuolatos judėti iš vieno krašto į kitą, nebereikalingas naujų fizinių vaizdų, kadangi dvasiniai, lankantys nepaprastai jautrią širdį, esti kur kas intensyvesni ir sodresni. Jie apsigyvena žmoguje, atėję iš išorinio pasaulio, kurį per klajonių metus apkeliauja jo kojos, ir kaip prijaukinti gyvulėliai džiugina, guodžia, linksmina savo bičiulį.

„Norėčiau padovanoti tau, mylimoji, keletą savo išaugintų gyvulėlių, – nors mano ganyklos ir nėra jų itin turtingos, – kalbėjo mano lūpos. – Imk porą meilių padarėlių, kad jų varpelių skimbčiojimas visą laiką rodytų man, kur tu esi! – nes kas gi gali nuspėti, kurlink suks tavo kelias, jeigu jam bus lemta palikti mano kiemą? Imk keletą mano išaugintų gyvulėlių, kad tapčiau įrašytu į tavo laimės istoriją, – mano akys pažvelgė į Dangų. – Viešpatie, noriu tapti įrankiu toje statyboje, kokia esti mano mylimosios gyvenimas, net jei nuostabusis statinys bus užbaigtas toli toli nuo manęs!..“ Aš pažadėjau. Mes daug ką galime pažadėti Viešpačiui, kuomet gyvename dvasinio pakilimo laikotarpį. Tada esame turtingi gėrybių, kurias sutinkame paaukoti – be abejo, tai padaryti lengva, nes aukojimas įvyks tik ateityje, o galbūt ir iš viso neįvyks – o, kokia tai viliojanti perspektyva, ir kaip dažnai ji tampa slapta viltimi, palaikančia žadančiojo ryžtą! Toks aukojimas nėra tikras: tikras išsižadėjimas įvyksta, kai jau melsdamiesi atsisveikiname su pažadėtuoju dalyku – taip mano paslaptingoji mergina išleido išvykstantį Gustavą. Nebeleidžiama sau pasilikti jokių vilčių. Norėdami išpildyti šį reikalavimą, silpnesnieji išsyk užkerta visus kelius atgal, sudegindami su praeitimi siejančius laiškus, kvailu įžeidimu ar perdėm šaltu atsisveikinimu galutinai atsiribodami nuo žmogaus, su kuriuo privalo išsiskirti – taip bet kokie bandymai susigrąžinti tai, kas paaukota, pasmerkiami nesėkmei, ir žmogus įgauna savotišką ramybę, kuri betgi yra niūri, tarsi sustingimas visiškoje tamsoje, ne tik nebesitikint, bet nė nebandant ieškoti paliktojo žiburio. Ne tik senosios šviesos nemato tokion neviltin panirusiųjų akys – įsitikinę, jog neras nieko geresnio už paaukotąją praeitį, jie nenori matyti kitų žiburių, galbūt dar ryškesnių nei paliktasis. Stiprių žmonių auka kitokia: ji užbaigia vieną gyvenimo etapą ir tampa vartais į kitą; skausmas, iš pradžių gniaužiantis kvapą, vėliau įsikūnija įstabiomis ateities formomis, ir lūpos vėl ima šypsotis. Tokie žmonės nebijo vėl įgyti turtų, nes pasitiki savo sugebėjimu jų atsižadėti.

Mes daug ką galime pažadėti Viešpačiui… aš prižadėjau Jam paleisti savo mylimąją, vos tik ją kviečianti jėga tars savo įsakmų žodį, ir… iki paskutinės akimirkos netikėjau, jog jis bus ištartas. Mane trikdė tik pasakos tikroviškumas, o dar labiau tai, jog ji buvo pasekta, ir pasekta man – tai galėjo būti padaryta tik prieš susijungiant amžiams, arba prieš amžiams išsiskiriant. Atsakymo nedavė nei apmalšusi rudens pradžios saulė, nei mieguista žemė, pavargusi nuo bulviakasių ir rugiapjūtės, nei vasaros karščių padžiovinti upeliai – visa tai buvo pernelyg ramu, kad įkūnytų mudu su paslaptingąja mergina deginančias aistras. Supratau, jog atsakymą arba privalėjau rasti anksčiau, arba man buvo skirta gyventi nežinioje, kad dar labiau vertinčiau kiekvieną su mylimąja praleistą minutę, o gal mįslių įminimas laukė tolimoje ateityje, atnešiančioje brandą podraug su išmintimi – juk sakoma, kad senatvėje žmogus lengviau atleidžia savo likimui, koks žiaurus jis bebūtų…

Jos laiškas seseriai: „Vakarais stovėdama prie atviro lango, aš iki galo pažįstu Visatos tobulumą: sutirštėję kvapai, sutankėję garsai, kiaurai smelkiantis mėnulio spindulys, sopulingai glostanti vėsa byloja harmoniją: tokią natūralią, kad paprastai jos nė nepastebime, tokią gražią, kad tik iš jos pajautos galėjo gimti žodžiai, truputį bauginančią savo tikrumu, ir savą – mes esame šitos harmonijos dalis, ir kuomet mylimajam sakiau, jog jaučiu turinti saugoti jam save, spėjau tiesą, kad Didžiojo Pasaulio Mechanizmo dalys padeda judėti viena kitai, ir mano krumpliaratis skelia žiežirbas į jo grandinę. Aš neturiu teisės, o ir nenoriu išeiti iš rikiuotės… Metai šiemet bus ilgi: vos pradeda žydėti astrai, o medžių lapai dar ilgai nesudėvės savo auksaspalvių apdarų. Ir neaišku, kas dar gali nutikti… Ar tu galvoji apie mane, vakarais stovėdama prie atviro lango? Nugara atsiremi į durų staktą, rankas sukryžiuoji ant krūtinės – kaip tik ties širdimi, tarsi stogą tam, kuris jau ruošiasi ateiti į šį pasaulį… kaip noriu tokią akimirką būti tavo mintyse! Aš žinau, jog suprasi, kad link manęs jau artinasi Dangaus ženklas – turiu per daug galimybių, kad pati įvykdyčiau pasirinkimą, todėl nurodymas bus atsiųstas. Kartais man kyla noras pasipriešinti, bet tai – pats lengviausias kelias, neproduktyvus ir paliekantis visiškoje vienatvėje. Nesitikiu nieko lengvo, ir todėl man toks svarbus tvirtas žinojimas, jog lemtingą valandėlę tavasis krumpliaratis perduos energiją manajam, ir aš atliksiu reikiamą judesį, išsiverždama net iš savojo supratimo orbitos – tavo meilė tokia reali, kad sustiprina tikėjimą; ar galėtų tiek nuveikti mano monologai, ar bandyčiau kalbėtis su Viešpačiu, jeigu Žemėje neatrasčiau Jo mielaširdingumo užuominos?..

*******

… Ji atbėgo išplėstomis akimis, įsikniaubė man į krūtinę ir be ašarų sugaikčiojo. Nemokėjo nusakyti ją ką tik aplankiusios vizijos, ir pastaroji visam laikui liko paslaptimi man – be abejo, taip ir turi būti, nes tai buvo jai, tik jai skirtas ženklas, kurio prasmę mergina tvirtai žinojo:

– Aš turiu eiti. Dabar jau žinau, kad mano kelionė bus ilga. Jos pabaigos negaliu net įsivaizduoti – tai, ką laikiau pranašingais sapnais, tebuvo šviesūs vaizdiniai, kuriais Viešpats puošia mūsų gyvenimą, kad jo nežinioje nebūtume nelaimingi ir kad justume, jog Jis visą laiką regi mus ir globoja; taip motina dainuoja kūdikiui lopšines, kad nakties tamsa neatrodytų neišbrendama. Aš kūdikiškai pasitikiu Juo, ir aš nuolankiai eisiu… – ji pakėlė į mane kančios kupinas akis. – Tu žinai, ko vertas šitas nuolankumas.

– Aš niekuomet nesu sudėjęs tokios aukos.

– Iš tavęs to nebuvo pareikalauta: tu reikalingas žmonėms dėl to gyvenimo džiaugsmo, dėl naivaus džiugesio, kurį išlaiko tik negandų nepatyrusi siela.

– Bet tavo išvykimas… juk tai neganda! – nesusilaikiau.

– Tu pasistenk laikytis, – ji kaltai šyptelėjo. – Nežinau, kodėl Jis leido mudviem taip suartėti. Tu užgydei mano žaizdas, tuo tarpu aš išdraskiau jas tau – tik mano kaltė, kad jausmai augo taip intensyviai, betgi… aš visuomet buvau patrakusi meilei, – ji palingavo galva, – sesuo buvo teisi, kai sykį taip man pasakė.

– Nesijaudink dėl manęs, – pratariau, ir staiga pajutau, jog kančia kiek atlėgo: paslaptingoji mergina perdavė man savo besąlygišką tikėjimą, o mano įgimtas optimizmas, perėjęs daug iškentėjusios jos sielos labirintais, šią akimirką persimainė į aplinkybių nepaisantį pasitikėjimą Dievo išmintimi ir mielaširdyste.

– Aš atsiprašysiu tavęs, atsisveikinsiu su mūsų miesteliu, ir kuriam laikui vienintele mano atrama taps Jo šypsena. Bet kokia tai beprecedentė atrama! – ji atsitraukė nuo manęs, paėjėjo link lango ir, žvelgdama į tolius, tarė. – Aš turiu priprasti atsisveikinti, tačiau nieko neišeina. Už savąją įsimylėjimo ydą tenka mokėti brangią kainą…

– Sugebėjimas mylėti negali būti yda, kaip intensyviai jis bepasireikštų, – paprieštaravau. – Tai didžiausia Jo dovana, ir galbūt kaip tik todėl, kad Žemėje nedaugelis ją turi, Viešpats vis siunčia tave iš vienos vietos į kitą nešti meilės fakelą. Aš susitaikysiu su tavo išvykimu, tik niekada nieko nepamiršiu.

– Nuolatos prisiminti yra sunku.

– Aš nebijau. Kol kas dar nebijau.

– Tu pasikeitei, ir ta drąsa nebedings, – ji švelniai paglostė mano skruostą. – Aš irgi nieko nebebijau. Kaip gera taip gyventi!..

Tai buvo paskutiniai mudviejų vienas kitam pasakyti žodžiai – tvirtas šauktukas ir podraug viltingas daugtaškis ilgo pokalbio pabaigoje. Žvelgiau į ją susižavėjęs, lengvas ašarų šešėlis pamažu klojosi ant jos paveikslo, – kaip kad klojosi prietema ant pievos priešais bažnyčią, – ir aš skubėjau susikurti atsiminimą, žinodamas, jog merginai kalasi sparnai, nunešiantys ją į pasakų miestą tarp Žemės ir Dangaus, o vėjas, glostantis tuos sparnus, pučia visą laiką, ir mane pakeisti jau ateina kiti žmonės, tapsiantys palydovais jos dramatiškoje kelionėje ir taip pat tarsiantys jai „Sveika!“ ir „Sudie!“…

II DALIS

*******

Aš pradėjau antrus savo dėstytojavimo metus, tuo pačiu – antruosius metus po išsiskyrimo su pastoriumi. Pirmieji prabėgo universiteto filiale, nedideliame provincijos miestelyje, garsėjančiame kultūriniais renginiais, gabiu choru ir vaizdinga upe, juosiančia miestą iš trijų pusių. Laišką pastoriui nusiunčiau vos spėjusi susivokti naujoje vietoje ir apmaldyti senųjų namų ilgesį: „Rytuose, kur nesiekia vingiuota upės vaga, dunkso tankus ir tamsus eglynas, kurio šakose ankstyvais žiemos rytais ridinėjasi saulė, šaltą geltoną šviesą liedama ant snieguotų tyrų. Mano namelio langai žvelgia kaip tik į šitą pusę, ir daugelis užklydusių svečių peikia tokią namelio orientaciją. „Dabar aišku, kodėl taip pigiai nuomojiesi būstą, – ironizuoja jie, – upės nematyti, o šituose tyruose naktimis turbūt staugia vilkai“. Aš nesakau jiems, kad vilkai ne staugia, o gieda, kad balto sniego žėrėjimas primena Rojaus sodą, o popiečio tyla smelkiasi per sienų plyšius tiesiai į širdį; nesakau to niekam, kas nepatikėtų…“.

Išvykdama verkiau, į krepšius kraudamasi savo daiktus, nes negalėjau pasiimti brangiausių ir vertingiausių dalykų. Kam jie bus reikalingi, kai išvažiuosiu? Kas prisimins pusvelčiui nuomojamą atkampų namelį, nuolat stebimą vilkų ir saulės?.. Tačiau turėjau išvažiuoti – pirmąsyk taip aiškiai suvokiau turinti tam tikrų įsipareigojimų universitetui ir kolegoms, kurių negalėjau palikti pertvarkų laikotarpio vidury. Ir tuo pat metu mąsčiau, kokia tai tragedija – palikti mylimus namus, ypač tuomet, kai daugiau nieko artimo nėra drauge, kai išeini vienas ir kažkur kitur atkeliauji vienišas… O vis dėlto aš suklydau, suklydau kaip niekad maloniai: jau po kelių savaičių mėgavausi svetimumu manęs nepažįstančiame mieste. Dar kartą pradėjusi naują gyvenimą, vėl nejaučiau nei savo amžiaus, nei nuveiktų darbų vilkstinės už nugaros. Mano vidus buvo tarsi trintuku ištrintas; gremžtuku nugremžtos mano asmenybės sienos tarytum drėgnas tinkas alsavo naujų paveikslų laukimu, – lengva, tačiau įsimąsčius kraupi būsena, egzistavimas be jokių atramos taškų, be orientyrų ir be nuorodų ateičiai.

Prieinamiausias dalykas buvo ieškoti gyvenimo prasmės darbe. Ir išties, sunkiomis akimirkomis studentai man teikė užsimiršimą, paguodą, net džiaugsmą. Aš žavėjausi ir jų moksliniu bejėgiškumu, ir padūkusia jėga, atmetančia nuomonę, nesutampančią su jų turima, ir priimančia mintis, atspindinčias jų pačių sielos kalbą. Be abejo, atmetimų buvo žymiai daugiau nei pritarimo, ir aš tikrai jausdavausi nugalėtoja, kai po paskaitos jų akyse išvysdavau nušvintantį susižavėjimą. O kaip aš kentėjau dėl jų šaltumo ir abejingumo; dėl žvilgsnių be išraiškos, demonstratyvaus nieko neveikimo, naudojantis demokratiška paskaitų atmosfera; dėl pagiežingo kikenimo, besistengiant pažeminti, išmušti mane iš pusiausvyros; dėl nusirašinėjimo nemąstant! Tačiau ši kančia buvo tikro gyvenimo akimirka – gyvenimo, kuriame aš žinojau, kad esu „aš“, kuriame nebuvau bevardė būtybė, pamažu slenkanti triukšminga didelio miesto gatve.

Gal pasirodys paradoksalu, bet tikras gyvenimas sugrįždavo ir sapnuose, ir haliucinacijose. Priešingai nei dauguma mano pažįstamų, aš nebijau haliucinacijų – žinau, kad jose irgi gyvena kažkokios esybės, ir jos niekuomet nepadarys man blogo, priėmusios į savo tarpą. Prarasdama sąmonę, pasineriu į palaimingą būseną be laiko, tačiau su begaline erdve – sielai skrajoti; jaučiuosi laiminga, o egzistavimas atrodo pilnutinis, išbaigtas ir tobulas… Aš nebijočiau, net jei būtum tik haliucinacija, mielas mano angele! Kodėl taip nedrąsiai glaudiesi kambario kamputyje, sparnuota būtybe su didžiuliu raudonmedžio smuiku rankose? – juk žinau, kas esi, ir kad kaip tik tau pasakosiu savosios meilės istoriją…

Apie tai neišeis kalbėtis su žmonėmis. Viso jo niekam neišpasakosiu: viso jo ir nebūtų žodžiuose, sklandžiausiame pasakojime, kurį girdėtų kiti. Kam jiems dar viena meilės istorija? Aš pasiliksiu jį sau – kaip graudulį, kaip man dovanojamą vyriškumą.

*******

Mūsų universitetas garsėja pedagoginiais mainais, ir nei dėstytojų, nei studentų nestebina kasmet, kas mėnesį naujos atvykusiųjų stažuotėms grupės. Ilgainiui taip prie jų pripranti, jog nebesistengi išsiaiškinti, iš kokio miesto, šalies ar žemyno jie atkeliavo, kokia kalba šneka – jie tampa tiesiog studentais… Gal nebūčiau atkreipusi dėmesio ir į nedidelę teologijos magistrų grupę, mūsų Universitete pradėjusią doktorantūros studijas, tačiau sutanos ir melodingi balsai vieną rytą tarytum rami upė užliejo mane ties rektorato durimis. Skubėjau ten nešina kažkuo svarbiu ir skubiu – ar pasiūlymu, ar nuoskauda, ar nepasitenkinimu, jau neatsimenu…

… abu sustingome spengiančioje Visatos tyloje, akimis įsikibę – ne, ne į kiek pasikeitusią išvaizdą, net ne į atpažintą spinduliuojančios sielos grožį – o į vienas kitą: mums reikėjo tik vienas kito, daugiau nieko neprašėme nei iš Dievo, nei iš žmonių!

Nežinau, ar gyvenimas iš tiesų sukasi pasikartojimų spirale, ar tiesiog kartais netyčia užklystame į tą pačią jo vietovę, kuri pasirodo vis kitokia… Ji ir esti vis kitokia. Jeigu viskas kartotųsi lygiai taip pat, gyvenimas būtų nykus. Bet juk ne nykus atrodo mums kasmetinis pavasario atėjimas – tai kodėl turėtų būti kitaip su pavasariu, užliejančiu mūsų sielą toje šviesioje proskynoje? Aš vėl sutikau Gustavą. Mūsų patirtys priėmė viena kitą, mūsų gyvenimuose dar buvo ta vieta, į kurią leidome atsistoti kitam. Šį kartą buvau beveik visiškai tikra, kad niekas neatims jo iš manęs. Bet ar neišeis jis pats? Meilė – tai arba užsimiršimo palaima, arba nuolatinė baimė prarasti tą, kurį mylime. Gal iš čia ir kyla apdainuotasis meilės džiaugsmas ir skausmas?

Jis vėl buvo nepažįstamasis… Juoda sutana beveik paslėpė jo šlubčiojimą, o suvyriškėjęs veidas traukė ne tik žvilgsnį, bet ir sielą, skandino ją susimąsčiusiose akyse, ir buvo gera pasinerti į tuos nebylius apmąstymus – jis buvo tinkamas vadovas. Luošas berniukas virto romantišku dievaičiu. Supratau, kodėl niekada nekalbėjau apie jį dienoraštyje: būtų buvę perdaug skaudu tai daryti. Tokio išsiskyrimo skausmo negali numalšinti, net nesumažina žodžiai – nei tie, kuriais išsipasakoji pats, nei tie, kuriais guodžia kiti. Pro mano langą spindėjo vieniša žvaigždė. Ji buvo čia – kiekvieną vakarą, kas naktį. Ir jeigu šitoje Visatos vietoje jos nerado astronomai, tai nuolat regėjo mano širdis… Neturėjau jėgų rašyti dienoraščio. Kam gi reikalingi mano minčių trupiniai? – juk ne seniai nutolusiam pasauliui, kuris nieko apie mane nesužinos, ir ne ateičiai, kuri ir taip mane pažįsta. Tačiau vidinis kalbėjimas – nenutildomas, nors ir varginantis. Norėjau tylos – tokios, kaip šiltą vakarą ežero pakraščiu slystant valčiai. Ir norėjau mano žodžio, nuskambančio šitoje tyloje, kad perbėgęs erdves jis vėl sumegztų paslaptingą vienybės mazgą. Net jei tu būtum plyname lauke, sukaustytas šalčio, įkalintas gruodo, jei liūdnai žvelgtum į milžinišką vienatvės žvaigždę, pakilusią virš tavo horizonto, – tas žodis būtų stipresnis. Tu atpažintum balsą, nusiritusį erdve; pabučiuotum garsą, siurbdamas jį į savo vidų… tai būtų mudviejų laiminga diena…

*******

Kažkada mylėti aš mokiausi viena…

Sutrikimas pirmo bučinio vidury; laimė sutikti žmogų, kuris irgi dar nemoka bučiuotis… Paskui – bučiavimasis, kitoks nei tikėtasi: lyg ir neteikiantis fizinio malonumo, bet nutiesiantis tokius tvirtus ryšius, kad jau po dienos nebegali be jo ištverti; galutinis artumas, savęs atidavimas ir džiugesys dėl kito žmogaus patiriamo malonumo. Gal kaip tik tai nurodo, kad jau myli? Lėti, melancholiški bučiniai, pabėgančios ir tuo tik dar labiau traukiančios lūpos, viliokės akys, švelnus skruostų susilietimas. Mano plaukuose įstrigę ankstyvieji žolių pumpurai… Drovus begėdiškumas, švelni ateities užuomina. Visą mane persmelkusi mintis, kad niekas nebūtų nuodėminga tokią gyvenimo akimirką. Aš aiškiai nesuvokiau savo būsenos: šitas vaikinas taip ilgai buvo tik mano svajonė, jog negalėjau įsisąmoninti, kad mūsų pora virto realybe.

Dabar aš vėl jutau jo kūną, jis buvo nebe vaizdinys – gyvas žmogus, lygiai taip kaip aš išgyvenantis mūsų artumą. Kritome vienas kitam į glėbį, kuris pasirodė toks pažįstamas, kuris buvo toks išsiilgtas!.. Tas pažįstamas glėbys, tas godumas, kruvinas šauksmas imti ir duoti, glaustis, įsispausti į jį, susilieti pakvaišusiomis širdimis… Koks savas jis man ir koks svetimas!

Iš mūsų sąmonės kartais dingsta laiko jutimas, ir tik paskui, apmąstydama tai, kas vyko, aš bandau prisiminti, kiek laiko praleidome, jo neskaičiuodami…

Kaip užbūrė mus miesto tyla,

kaip šviesa stebuklinga užbūrė,

negyvenamoj grožio saloj

išsiskleidus pavasario burei…

Jo glėbyje jaučiausi kaip žvaigždutė Visatoje – saugi, švelni, svarbi. Jo rūpestingos, guodžiančios rankos nedrąsiai lietė mano plaukus, bėginėjo mano kaklu, mylėdamos ir laukdamos… Glostydamas man galvą, jis globojo, saugojo mane. O, kokia miela šita globa! – ne tėvo ir ne vyresnio brolio; nuskambanti staiga sutrūkčiojusiame tavo balse, užsideganti neramiame žvilgsnyje ar pagimdanti šūktelėjimą, atlaidžiai prikišantį man neatsargumą… Mes ieškome vienas pas kitą prieglobsčio – tarytum mūsų sielos jau būtų spėjusios pavargti per tą trumpą laiką, kurį vadiname savo gyvenimais. Aš žinau – jos pavargo būti vienišos. Gustavai, mes jau nebe paaugliai – mes neturime laiko nesėkmingam bandymui!

Mūsų apsikabinimas –

tarsi katarsis,

ar ne todėl

mes pakylam tokie lengvi

iš žalio gamtos patalo,

priglaudusio

kūnus ir sielas?

Visą dieną buvau persigėrusi jo kvapu. Iš pradžių tai nebuvo malonus jausmas – veikiau mane nugąsdinęs. „Kam man visa tai? Ar tai – teisingas pasirinkimas?“ – pagalvojau kažkurią akimirką; beveik žinau, kad tokia mintis kartais kildavo ir jo galvoje.

Tačiau po kurio laiko apsipratau, įsileidau tą kvapą, tą vyrišką alsavimą, tą svetimą deginantį karštį į savo pasaulį. Ir jis apsigyveno ten neskausmingai, labai greitai, o mane apėmė pasididžiavimas, kad tas kažkas nori gyventi manyje, siekia manęs… Nuo tavo žvilgsnio, nuo prisilietimo prabunda mano moteriškumas; nuo tavo kvėpavimo man pašiurpsta oda… Aistringiausiai myliu tave tomis akimirkomis, kuomet suprantu, kad tau neberūpi niekas aplinkui, ir mes elgiamės gal net truputį begėdiškai, mes siautulingai geriame savo bendrą laimę; įžūliai atsistojame viso pasaulio akivaizdoje – laisvi.

Koks vaikiškas tampa aistrą išgyvenantis vyras!.. Koks bejėgis ir maldaujantis, nuo savęs paties dūstantis, – koks nuostabus tai, į kurią aistra nukreipta!

Norėčiau mėgautis tavimi kaip prisirpusiu vaisiumi, bet mūsų bendravimas panašesnis į jauno, aitraus vyno ragavimą; nuostaba vis gimsta ir atgimsta iš naujo, troškulys įsiplieskia vėl, ir mes geriame vienas kito atsidavimą, skanaujame tą tyrą, pirmykštę, didžiulę aistrą, kurią gyvename pirmą kartą ir kurią dovanoja pirmasis mūsų gyvenime – vyras, moteris…

*******

Tu retai juokiesi. Bet jeigu du žmonės vienas kito draugėje gali nuoširdžiai juoktis, ar bereikia kitų jų artimumo įrodymų? Mes ironizuojame ir erziname vienas kitą; kartais tu bandai įterpti kokią cinišką pastabą apie pasaulį, ne itin derančią tavo nuoširdžioje šnekoje, – tai supratęs, susigėsti, o aš noriu pliaukštelėti tau per nosį. O, šykštūs meilės prisipažinimai, lyg netyčia išsprūstantys pro konstruojamas maskuotes, per vyniojamą neva nerūpestingo pokalbio šydą!.. Paskui žodžiai išsenka, vakaras skandina mus nuovargio tyloje – mes pernelyg pilni šios dienos įspūdžių, kad sugebėtume dar ką nors produkuoti, mums sunku net mąstyti. Ir aš pasiduodu laisvai emocijų tėkmei, nesidroviu šypsotis tarp nepažįstamų žmonių, dėl to, ką žinau tik aš viena. Kaip jautiesi tu, grįždamas į tą savojo pasaulio dalį, kurioje dar nesilankiau aš?

Tau dingstant iš akių, aš kaskart suvokiu skaudžią tiesą: šiandien daugiau tavęs nebepamatysiu, šiandien daugiau tavęs nebepaliesiu… Aš atsigręžiu ir akimis glostau minioje šmėžuojančią figūrėlę. Ji nenueina, nepasiuntusi mano pusėn paskutinio, jau išsiilgusio žvilgsnio, ir to žvilgsnio šiluma apsigyvena laimingoje širdyje…

Aš įsivaizduoju tave asketiškame bendrabučio būste – pavargusį nuo darbų. Nuovargis užaštrino veido bruožus, ir dabar tu dar vyriškesnis, nei buvai pirmąją mūsų naujosios pažinties dieną. Ir žinai? – vyrai turi daug dirbti: jiems tinka išsekimas. Aš leisiu tau užmigti ant įsivaizduotų mano rankų, atlošus galvą visam pasaulio grožiui, išplėtus šnerves visiems Visatos vėjams! Aš tarsiu tau „labanakt“, ir niekas kitas neišgirs tau skirtų žodžių!

*******

Mano sprendimas išsiaiškinti nebuvo impulsyvus. Seniai jį svarsčiau, todėl vieną dieną pajutusi, kad mūsų atvirumas jau tapo absoliutus, išdrįsau paklausti:

Kodėl palikai mane tąsyk?

– Aš išsigandau… Nežinojau, ar apėmęs jausmas tikras, ar tai – tik ilgos mudviejų kūrybos rezultatas. Ar ilgai jis tęsis? Analizės, aišku, buvo visai nereikalingos, tačiau tuomet man atrodė kitaip: o kas, jei viskas subyrės – po metų, gal net po kelių mėnesių? Žinojau, jog esu per silpnas, kad tai ištverčiau, ir pasidaviau kitų valiai. Ne todėl, kad maniau juos esant protingesnius, ne todėl, kad būčiau gerbęs – po viso to, ką jie sakė, darė tau. Aš stojau į jų pusę – o siaube! – vien todėl, kad taip buvo lengviausia ir saugiausia. Nutildžiau savo sąžinę naujų vietovių triukšmu, apmaldžiau sunkiomis pareigomis ir sekinančiu darbu, nors ji lyg nuskaustas vaikas šaukė mano viduje, delnais susispaudusi smilkinius, šaukė iš to paties siaubo: „Ką tu darai?“. Ir visgi aš neprisiėmiau sąžiningo gyvenimo rizikos. Neprisiėmiau ir atsakomybės – nedavus pažado, lengviau nevykdyti net ir nerašytų pareigų…

Žinojau, kad jis galėtų pasiteisinti nesubrendimu, ir net supratau, kad tai nebūtų didelė (savi)apgaulė. Bet jis to nepadarė, jis žvelgė į mane – kaltas ir pasiruošęs priimti pasmerkimą, bausmę; jis žvelgė į mane – tikintis atleidimu ir tuo, kad viskas liko. Bet kaip galėjau kaltinti tuometinį jauniklį, kaip galėjau jaustis pranašesnė už jį, jeigu pati tiek laiko klaidingai įsivaizdavau žmogaus brandą? Priėjusi trisdešimtuosius, jau vien dėl metų skaičiaus laikiau save subrendusia moterimi; be to, gyvenime turėjau keletą gražių, gilių patirčių, suformavusių dabartinę mano pasaulėžiūrą, tariausi suvokusi – nes įminti jos neįmanoma – meilės paslaptį. Tačiau dabar meilė vėl buvo visiškai kitokia, ir aš ją gyvenau – net mintis nedingtelėjo stabtelėti, apmąstyti, palyginti su ankstesniais išgyvenimais; žinojau, kad vyksta nauji dalykai, kurių akivaizdoje buvau bejėgė su visa savo patirtimi; jie neigė patirtį, bet teigė daug svarbesnius dalykus.

– Nebereikia daugiau kalbėti, – tariau, ir balsas sugrįžo tūkstančiais švelnių šnabždesių. Ištiesiau į Gustavą ranką. – Paliesk. Jauti? – ji myli tave. Tave myli kiekviena mano kūno ląstelė, kiekvienas sielos spindulys. Ir džiaugsme, ir varguose…

*******

JI: Neseniai supratau, kaip galėčiau tave apibūdinti: tu esi lietus. Žinau, kad mėgsti lietų. Ir pats esi lietus. Sidabrinės šilkinės gijos, išaudžiančios horizontą su medžių ir debesų siluetais…

JIS: O tu esi mėnesiena, lengvas ir gilus jaunaties spindesys… Pažinojau ne tiek jau daug merginų ir moterų, tačiau visos jos buvo panašesnės į saulę: juokdavosi ir daug kalbėdavo, žaviai šypsojosi, koketavo ir dūsavo saulėlydžiais. Jos formavo manąjį moters vaizdinį. O tu kaskart jį sugriaudavai. Tu juokeisi griausmingai, o šypsojaisi tyliai, net niekus kalbėdama tu atrodei protinga, o atsidusdavai – kaip vyras – tik tuomet, kai pavargdavai. Tu klauseisi manęs, kaip klausosi mėnesiena, suprantančiomis akimis žvelgdama į Žemę.

JI: Juk tu ir esi mano Žemė! Dabar galiu suprasti, ką jautė didieji keliautojai, atradę iki tol nežinomas žemes, supamas mėlyno svajonių vandenyno: irtis per svajones malonu, bet tai nėra gyvenimas; išgyventi tai, apie ką svajojai – didžiausia laimė, ekstazė, dėkingumo Dievui ir džiaugsmo triumfas!

JIS: Kaip mes ištveriame tokią jausmų įtampą?

JI: Mes esame jai pasiruošę. Gal išsiskyrimas įvyko tik dėl to, jog tuomet dar nebuvome pasiruošę? Kažkada sakiau seseriai, kad jau esu subrendusi turėti šeimą – o, kiek daug dalykų apie šeimą tada dar nežinojau!.. Dabar kai kurie iš jų man kelia baimę – ne, ne baimę, bet virpulį, aš nedrįstu žengti paskutinių žingsnių. Bet ne todėl, kad silpnai tave mylėčiau, o todėl, kad nenoriu visko sugadinti.

JIS: Ar įmanoma sugadinti?

JI: Manau, jog taip. Nutraukti, panaikinti – jau nebegalima, ir kaip tik todėl sugadinimas – pats baisiausias dalykas, koks tik gali nutikti.

*******

Mudviejų galvos sutartinai palinko viena prie kitos, ir jo ilgi plaukai susipynė su vėjo sušiauštais mano plaukais. Aš sulaikiau kvapą…

 >

… snigo lapais, ir buvo vakaras;

kitaip sakant, – buvo ruduo,

neapibrėžtas ir nenumatomas,

ir geltonas

kaip jaunas medus.

Snigo lapais. Nustebę paukščiai

skraidė tyliai pakrančių rūke –

jie apsvaigę buvo nuo aukščio

ir po erdvę

ieškojo savęs.

Gražiai skaudžiai ruduo šypsojos

iš po pilko lietaus debesies,

į susnigtus lapus klimpo kojos…

Mes turėsim pasaulį vis tiek! –

Aš tau pažadu...

Atmintis fiksuoja akimirką: aš stoviu iki kelių lapuose, o tu vėl ir vėl lenkiesi pasemti geltonos rudens upės, kad palietum ją ant manęs, paleistum pavėjui, sukeldamas drėgną pūgą… Mes tikrai vieni, ir joks pasaulio triukšmas neįsiveržia į iškalbingą tylą. Dabar jau suprantu, iš ko kyla visa filosofija, kas vaduoja žmogų iš rutinos, ir kaip gera būti tarp neįmintų pasaulio mįslių! Laiminga žiūriu į tave; žybteli mintis, kad tu žvelgi į mane, lygiai tokio paties jausmo apimtas – mintis nuplikina, atsimuša širdyje giliais aksominiais dūžiais, išdykauja primerktose akyse: aš dar nepripratusi prie mūsų santykio; duok Dieve, kad niekuomet nepriprasčiau!..

Ateina supratimas, kad mano gyvenimas niekada nebus „normalus“ – bet ko vertas „normalumas“ palyginti su gyvenimo įvairove, su ta spalvų, garsų, lytėjimo pilnatve, kurią išgyvenu, būdama su tavimi?! Nebus „normalus“? – bet gal kaip tik tame jo didybė: manęs jau kuris laikas neapleidžia jausmas, kad esame išskirtiniai. Anksčiau smerkiau save dėl tokių minčių, vadindama jas fariziejiškumu; dabar veikiau pavadinčiau jas juokingomis, gal net banaliomis – turbūt kiekviena pora laiko save išskirtiniais… pavadinčiau, bet juk… vis dėlto… sudreba akimirkomis mano širdis, tarytum prisilietusi prie prasiveriančio dangaus, Mėnulis žiūri į mus iš arti, pamerkdamas žalsva akimi kaip sąmokslininkas; gamta paslepia mus nuo visų, rodydama šiaurietiškai skurdžias giraites ir šiurpulingus, rūku nuklotus tolius – tuščias erdves mūsų vaizduotei, neištirtus horizontus mūsų skrydžiui… Tad kaip galiu laikyti mus „eiliniais“, „normaliais“?..

Aš noriu gyventi su tavimi! Kartu pirkti knygas ir duoną, ir auginti svajones balkoną apraizgiusiuose vijokliuose. Mylėtis su tavimi, matant tavo atšiaurų profilį užmerktomis akimis. Klausytis visu garsu paleistos muzikos, mintimis nusikeliant tolyn į praeitį, kurioje buvo vaikštoma basomis. Noriu važinėti, šaltam lietui lyjant, į tolimus miestus, laukti vėlyvo traukinio apleistose provincijos stotyse ir bučiuotis, į mus šnairuojant kitiems keleiviams. Noriu pagimdyti tau vaiką – nepanašų nei į tave, nei į mane, visiškai kitokį žmogų.

*******

Natūralu, kai du žmonės po kurio laiko pajunta, kad bendra buitis gali būti bendros būties dalelė; pajunta ne dėl to, kad gyvenimas kartu – įprastas draugystės pratęsimas, bet todėl, kad staiga atsiskleidžia šeimos svarba. Nežinau, ar gali įsivaizduoti, ką merginai reiškia žodžiai apie vestuves, išgirsti iš to, kurį ji myli!.. Ačiū tau už šituos nuostabius jausmus… Pievos pakraščiais vaikšto saulė; pieva tokia rami, kad – tik išsitiesti joje, stengiantis akimis apglėbti vakarėjantį dangų… Ar mes jau išnykę už to tako pabaigos? Niekieno nematomi, negirdimi? Gerai, kad galiu su tavimi kalbėtis, su tavimi tylėti; tave mylėti, tik tave! Kas man kiti, kam man kiti?! – tik lyginčiau juos su tavimi, ir vis jų nenaudai. Ką tu beiškrėstum, ką naujo apie tave besužinočiau, – nebegalėsiu tavęs palikti.

Berniukų brendimą, sako Rilke, lydi skausmas ir vienatvė, kurią jie, negalėdami įveikti, padaro stabu. Jeigu pasižadėjai mane vesti, – vadinasi, jau esi „persirgęs“ vienatvės garbinimą...

*******

Bet staiga viskas pasikeitė. Tu kalbėjai jau ne apie vedybas, tu net, galima sakyti, kalbėjai ne su manimi, o tiesiog pats sau – apie tolesnes studijas, naują parapiją, savo teologines perspektyvas, kuriose man vis neatsirasdavo vietos. Savo pasakojimus prikraudavai nebūtinų, tik tau vienam suprantamų ir todėl man dažnai nuobodžių detalių; nieko man nepaaiškindavai, o galų gale net ėmei šaipytis iš mano išsilavinimo spragų. Norėjai, kad tapčiau tavo šešėliu, nuo tavęs priklausomu paklusniu prijaukintu gyvūnėliu, kuris niekados nekanda šeimininkui ir net necypteli skriaudžiamas. Žinai, priekaištas, jog visai tavęs nepažįstu, kuriuo kartais mane apkaltindavai, labai tiko tau pačiam: net tada, kai buvome vaikai, mano charakteris buvo sunkus, o nuomonė nepalaužiama, net tuomet troškau nepriklausomybės; dabar gi buvau subrendusi moteris, pasitikinti savimi, pajutusi pagarbos ir meilės skonį, laisvės svaigulį, verkusi ne vieną dieną ir naktį, kurianti savo gyvenimą ir tvirtai įsitikinusi, kad pasaulis – didelis, erdvus, visų laukiantis! Aš buvau pilnateisė šio pasaulio gyventoja, lygi su tavimi, o gal kažkuo net pranašesnė. Viso to suvokimas prilygo griežtam ir galutiniam sprendimui – išeinu.

Aš seniai pripažinau tavo galią man, – vadinasi, tu mane nugalėjai? Ne, nes aktyviai manęs siekti taip ir neišmokai. Dabar suprantu, kodėl, – trukdė egocentrizmas: jeigu žmogus pats sau patinka toks koks yra, pasikeitimo galimybė ar net jos būtinybės supratimas pasidaro nebesvarbūs ir negali būti aktualizuoti. Toks žmogus gali persimainyti dienai ar kelioms, mėnesiui, gal net metams ar keleriems, bet tikrasis „aš“ ilgainiui vėl atgimsta ir su kandžia pašaipa primeta savo valią… manau, dabar tau lengviau, kadangi gali klausytis tik jo diktato ir nesijausti suvaržytas, nes nebėra jokių įsipareigojimų… turbūt tokie kaip tu retai jaučia vienatvę… Vieniši jaučiasi tik iškilūs žmonės, tik tariami bepročiai, degantys kokia nors idėja – tegu tai ir idee fixe. Žinai, tu nebuvai pakankamai beprotiškas man! – štai priežastis, dėl kurios daugiau nebepasilieku, daugiau nebesutinku laukti, tikėtis ir pasmerkti savo svajones žlugimui. Lik sveikas…

… lik sveikas, nes nenoriu gyventi su žmogumi, besigėdinančiu savo jausmų. Kas būtų, jeigu „užsikrėsčiau“ šia gėda? Kas būtų man atsitikę per visą tą aplinkinių priešiškumo ir paniekos, vienišumo ir nevilties laikotarpį, jeigu būčiau gėdijusis savo jausmų? – tikėjimas ir pasitikėjimas jais padėjo man išlikti tokiai kokia buvau. Ne, aš neteigiu esanti ideali, net nedrįstu pavadinti savęs gera, šaunia ar panašiais viliojančiais vardais. Bet aš esu aš – nepraradusi savęs. O tu, nuolat kalbėdamas apie kiekvienos asmenybės išskirtinumą, tuo pat metu lankstaisi prieš pirmą pasitaikiusią kliūtį, pataikauji viešajai nuomonei, puoselėji savo kompleksus, tarsi jie būtų pats tvirčiausias pagrindas dorovingam gyvenimui!.. Taip, šiandien aš pikta, taip, kalbu per daug ir gal ne visiškai teisingai, bet noriu paaiškinti, kodėl tave palieku. Paaiškinti visų pirma pačiai sau; juk buvau įsitikinusi bendru mūsų likimu – tai kas gi atsitiko?! Man ne tik sunku šią akimirką – man ir baisu. Gal sprendimas išeiti neteisingas: juk pakartotinai vienas kitą atradome, o jausmų siautulys gali pasikartoti tik tuomet, kai jį sukelia meilė. Ir žinai kokią išvadą čia padarau? – taip, meilė buvo. Bet mes ją praradome. Mes kalti, ir nebeaišku, ar kaltė bus atleista šiame gyvenime, ar mums bus leista dar kartą taip mylėti. Belieka tikėtis, kad tai įvyks, nes žinodama tikros meilės skonį nebegaliu tenkintis menkaverčiais pakaitalais.

Mano gyvenime buvo nedaug vyrų. Meilės buvo dar mažiau. Gal todėl norėčiau ją branginti. Tačiau mūsų santykiai – jau nebe ta, saugotina ir godotina, meilė; tad tegu jie baigiasi! Tarytum užkeikimą kartoju šituos žodžius, toldama nuo mūsų bendrų dvasios namų. Takas suka miško link; tame miške – žinau – yra properša, „būties prošvaistė“, kurioje noriu nugrimzti…

Man buvo nelengva regzti šį pasakojimą apie save… Net ir tekstuose neturime teisės sakyti to, kuo netikime. Bet kas yra išsakyti jausmai, koks ryšys tarp jų ir žodžių, tarp išgyvenimų ir žodžių? Man atrodo, kad ne tiek aprašome savo jausmus, kiek atrandame juos rašydami; emociniai potyriai tampa aiškesni, ir įvardijus juos palengvėja. Dalį savo kančių ir džiaugsmo, – o džiaugsmas ne visada lengvesnis už kančią, – perkeliame ant knygos veikėjų pečių; išgalvoti jų vardai ir veidai leidžia pamiršti, kad rašome apie save pačius; net autobiografinėje knygoje autorių slepia jo sukurto – bent iš dalies – herojaus šešėlis.

Leiskite man pabėgti dar toliau – už žodžių. Aš suradau tą pasaulį, kuriame jie nebesvarbūs, ir išeinu ten… Takas išnyksta balkšvuose tyruose…

DEŠIMT MĖNULIO MĖNESIŲ

Dešimt Mėnulio mėnesių – tiek laiko žmogus keliauja į pasaulį. O kiek laiko reikia, kad kiltų mintis, atsirastų prisiminimų, susiformuotų asmenybė, kad patikėtume viltimi?..

Dešimt Mėnulio mėnesių – tai laikotarpis, kurio ribos išsiplečia, apimdamos visą motinos ir vaiko gyvenimą, jų bendrą likimą.

I DALIS. MOTINA

1 skyrius. Gimimas.

Kodėl

kaip tik ši akimirka?

Ši naktis, šis rytas – kodėl?

Vėl ir vėl – paslaptis gimimo,

išlaukta, išrėkta –

vėl ir vėl...

Mano širdis jau niekuomet nebebus viena pasaulyje! Vaikinai, vyrai, draugai, pažįstami – visi jie gali atsirasti ir dingti, bet vaikas, kurį nešioju savyje, bus visados. Ir nuo to, kad manyje dabar gyvena dvi gyvybės, net ligoninė nebeatrodo taip, kaip ją įsivaizduodavau anksčiau: žinoma, pagrindinis dalykas čia – kova su ligomis ir mirtimi, tačiau čia taip pat atsiranda ir naujos gyvybės, pasipriešinusios priežastims, jas į ligoninę atvedusioms ir galėjusioms tapti mirtinomis, – gyvybės, neįprastai dažnu savo mažų širdučių tuksėjimu, tais dieviškais tvinksniais, sugebėjusios įsijungti į bendrą pasaulio melodiją. Jos drąsios iki pašėlimo, jos daug stipriau kabinasi į gyvenimą nei mes, ir jos priverčia būti ir mus; mūsų vaikai, dukterys ir sūnūs, einantys sunkiausiu – gimimo – keliu.

Kaip keistai kartais parenkami vaikams tėvai!.. Žmogus, su kuriuo svajojai susieti visą savo gyvenimą, išeina, nepalikęs tau jokio savęs tęsinio, o kažkas, šviečiantis ne itin ryškiai, visam laikui tampa vieninteliu, kurio vaiką pagimdai. Ir paaiškėja, kad svarbiausi esame ne mes – aš, jis, kitas jis… – svarbiausias yra tas augantis vaikas, dovanotas, laukiamas, jau gyvenantis.

Nakties šulinin grimzta aidas,

bučiuojasi šviesos dugne.

Palinkęs virš šulinio veidas

užkalbinti ruošias mane...

Naktis bučiuoja

tamsų lango stiklą,

rasos lašais

pakimba bučiniai,

ir į bedugnę

nuoskaudų talpyklę

subyra jie,

jau pamiršti seniai.

Neprisiminsiu.

Kam tuščiai ilgėtis?!

Šita naktis nebuvusių dienų nesugrąžins.

Žvaigždėm baltom

gėrėtis ir žavėtis,

kol protas ir širdis

nurims nurims...

2 skyrius. Patirti.

Turbūt vyras, kuris ateina lygiai toks, tarsi būtų iš tavo svajonių, negali pasilikti visam laikui, – jis nepriklauso šiam, realiam, pasauliui, jo misija yra kelionė – kelionė po ištroškusių sielų pasaulį, girdant jas savo pasirodymo džiaugsmu.

Bet dabar žinau ir kitą dalyką – jeigu gyvenime patiri tikrą moters ir vyro meilę, ji tegali būti Vienintelė; prašyti, tuo labiau reikalauti dar vienos – nusikaltimas, be to, tai neįmanoma. Tik kartais, jeigu likimas tau ypatingai palankus, gauni tos meilės tęsinį – aš gavau sūnų; nors kartais vis dar nustembu, sūnuje pamačiusi savo prarastąjį mylimąjį, – atsiskleidus tai pačiai būdo savybei, pasireiškus tam pačiam polinkiui, pareiškus apie tokį patį pomėgį, – vis dėlto greitai suprantu, kad buvau apdovanota, šįsyk – visam gyvenimui.

... Mano romantiškas valkata sėdėjo ant smėlio. Buvo ramus vakaras, jūra ošė galingai ir gražiai, ir atrodė, kad visas pajūris – mūsų namai, jaukūs, iki graudumo mieli namai. Aš glaudžiau galvą prie smėlio, bėgdavau į jūrą, drauge su žuvėdromis sėdėjau ant apgriuvusio molo, nuo kurio lašantis tik ką atslūgusios bangos vanduo švelniai glostė mano klausą.

Žuvėdros mūsų nebijojo, tarsi mes būtume jų draugai iš Mačernio eilėraščio. Aš įsivaizdavau, kad tie paukščiai nakčiai ar žiemos šalčiams prasidedant sulenda į tavo džinsų skyles, įkiša snapelius į tavo marškinius, pradrėkstus kelionių, ir ramiai užmiega.

... Aš visą vasarą buvau valkatos mergina...

Mudu sėdėdavome ant akmenų. Gal todėl nuo tada akmenys man – ne šalti, ne bejausmiai; jie didingos gamtos dalis ir – galbūt – vienas iš gražiausių simbolių laukinės, nežabotos, iracionalios ir vis dėlto tokios švelnios meilės, kuria mudu dalinomės tą vasarą.

Nebūtina važinėti su tavimi blizgančiu automobiliu, valgyti ugnimi žioruojantį šefo desertą prabangiame restorane, nesvarbu būtų ir dažytis ar puoštis prieš susitinkant – sakei, kad gražiausia esu segėdama ilgu, sušlapusiais pakraščiais sijonu, besiplakančiu aplink įdegusias kojas, ir per dideliais marškiniais – tavais, be abejo, nes kokio gi fizinio pasaulio prisilietimo galėjau trokšti labiau nei jų nudryžusio, iškentėto, pasaulio grožį ir bjaurumą patyrusio, o dabar man atsivėrusio glėbio?! „Tavo plaukai raitosi nuo drėgmės, ir juose užuodžiu artėjantį lietų. Paveikslas, kuriuo galėčiau perteikti šį jausmą, būtų tobulas“, – aš sudeginau tą paveikslą, ir iki šiol manau, kad tai buvo tokia pat drama, kokią išgyveno Van Goghas (Vincent Van Gogh (1853-1890) – olandų tapytojas, grafikas – aut.past.), nusipjaudamas sau ausį...

Kiekvieną dieną vienas kitam ką nors dovanodavome – paskutinį ar pirmąjį saulės spindulį, sūriausią bangą, kurios dovaną gavusis būtinai turėdavo paragauti, spyglį ant mūsų numetusią pušį, kopos viršūnę užkopti iki svajonių; gal už tos viršūnės tu ir dingai aną vakarą (ar rytą), kada dariau didžiausią klaidą savo gyvenime, išnykai už mano svajonių, kurioms gal dar lemta išsipildyti, ribos. Kur tu dabar, kur išėjai su visomis dovanomis, kur vėl bastaisi, mano romantiškas klajūne? Bet aš žinau, kad kažkurioje savo marškinių skylėje nešiojiesi ir užsilikusią žuvėdros plunksną, ir mano fotografiją, kurią padarė vakaras, blyksteldamas žaibu, kai atsigrįžau į tave, vos tverdama skausmą. Jis – paradoksalu – kaip tik ir suteikė man jėgų nueiti.

3 skyrius. Prarasti ir atrasti.

Sapnuodavau savąjį valkatą ir verkdavau, įkniubusi į pagalvę, kurion subėriau sudžiūvusius mūsų bendros vasaros žiedus. Jūra, rodės, atsirisdavo prie mano guolio, kvepiančio čiobreliais ir ramunėlėmis, šlamančio smilgomis, tačiau jos tykštančių purslų jau nebegalėjau jausti – buvau per toli tos platybės, jausmų platybės, virstančios vandeniu, žeme, oru, ugnimi, medžiu, metalu, tyla, garsu, šviesa, tamsa, judesiu, sąstingiu, karščiu, šalčiu, rūkais, smėliu, atomais, galaktikomis, eilėmis, keiksmais, šypsena, juoku, rauda, audra, daina...

Kitą rytą, po bemiegės nakties, aš sugrįžau, supratusi, koks neteisingas buvo mano sprendimas; kaip kvaila netekti tau skirtojo tik todėl, kad nenori jo dalintis su jo pašaukimu, nenori leisti jam daugiau užsiimti savojo talento išskleidimu nei tavimi, – bet juk tik taip tu gali „nusipirkti“ galimybę apskritai būti – turiu galvoje adekvatų, prasmingą buvimą, žinojimą, kad po klajonių savo kuriamo pasaulio labirintais jis vėl sugrįš pas tave, dėkingas ir mylintis, pasitikintis ir aistringas... Tą rytą jo laikinas gultas po medžiu buvo tuščias; jis liko tuščias visą likusį mano ir jo gyvenimą. Laužavietė – kruopščiai užlieta vandeniu, taip pat juodai pilka ir šalta, kaip tuo metu pasidarė mano viduje... Ir buvo taip, kol į pasaulį atėjai tu, mano berniuk! Mūsų sielos tokios pat giminingos, ir nebūtis man dabar išnykusi, aš vėl esu, esu taip prasmingai ir intensyviai, kad kartais verkiu, o kartais juokiuosi – ir vis iš džiaugsmo; stebėdamasi stebuklu, kad vieną žmogų gali pakeisti kitas, nesusijęs su juo jokiais kraujo ar net pažinties ryšiais. Kas pakeitė mane jam? Dabar aš jau žinau tai, tačiau nesu tikra, ar jam, vyrui, tokio pakaitalo pakanka; būčiau laiminga, jeigu taip būtų, ir progai pasitaikius esu pasižadėjusi apie tai paklausti. Nes vis prisimenu skaitant Hesseės man įstrigusią jo mintį, kad moteryje meilė virsta vaiku, o vyras, kuriam gamta suteikė daug kitų, tačiau ne šitą galią, ilgisi amžinai...

4 skyrius. Meditacijos po baltaisiais alksniais.

Kartais aš nueidavau į mudviejų mylėtas vietas, net kai jau laukiausi sūnaus: tikėjausi, kad geri jausmai, patirti ten, – nesvarbu, kad su vyru, mano mylėtu anksčiau už jo tėvą, – bus jam naudingi; ir dabar matau, kad nesuklydau – juk jame rusenanti romantika taip nebūdinga šiuolaikiniams jaunuoliams, bet tokia teisinga dvasiniame pasaulio kontekste. O laukdamasi dukters dar negalėjau lankyti tų vietų, ir romantikos trūkumas joje, kurį kažkada, kalbėdamasi su sūnumi, įvardinau kaip „negalėjimą būti poete“, man yra tarsi nuolatinis gyvas priekaištas, jog nedaviau tuo metu dar negimusiai savo mergaitei to, ką turbūt turėjau duoti – sakau „turbūt“, kadangi ir be šios dovanos ji puikiai tvarkosi gyvenime, beje, gali būti, kad kaip tik jos neturėdama tvarkysis geriau – lengviau – už sūnų... Jie abu dar tokie jauni, ir man nė kiek nelengviau spėti, kaip jie gyvens, nei tada, jiems dar kūdikiais ar mažais vaikais esant...

... juk ar galėjo mano tėvai, išvykdami – kaip kad įprastai darydavo vasarą, kuomet mudvi su dvyne seserimi jau galėdavome pačios savimi pasirūpinti – į dar vieną „vasaros plenerų maratoną“, spėti, kad kaip tik tuo laiku išgyvensiu stipriausius savo gyvenime potyrius? Gal žinodami jie būtų pasilikę, – juk visuomet būdavo greta, tiesiog intuityviai jausdavo, kada man reikia paramos, pagalbos, paguodos? Gal ir sesuo nebūtų išvykusi į ilgą kelionę su studijų draugais. Bet jiems pasilikus tai jau būtų buvusi kita vasara...

... nors jos pradžia buvo panaši. Aš baigiau dar vienus studijų metus ir grįžau vasaroti į gimtąjį pajūrio miestelį, iš anksto susiradusi ten neapsunkinantį darbelį, už kurį gaučiau truputį papildomų pinigų savo asmeniniams poreikiams: turėjau padėti dviem senyvo amžiaus seserims, vienoms seniausių mūsų miestelio gyventojų; nė viena jų neturėjo savo šeimos, tad gyveno drauge gana nuošaliame, apleistu ir dėl to nuostabiai, nepakartojamai suvešėjusiu sodu apsuptame namelyje. Sodu rūpintis man nereikėjo: seserys buvo seniai praradusios viltį, kad jį būtų įmanoma atnaujinti, o aš ir nebūčiau sugebėjusi; vietoje gėlių ir medžių turėjau rūpintis pačiomis moterimis, kartais jau nebeįstengiančiomis nueiti į parduotuvę, apsitvarkyti namuose ar paruošti arbatėlę jas aplankantiems draugams ar pažįstamiems. Paradoksalu, tačiau kaip tik sode, kur darbo beveik neturėdavau ir neužsibūdavau ilgai, aš pirmą kartą pamačiau savo būsimą mylimąjį: stovėjau atsirėmusi į galinę tvorą, pro kurią galėjau žvelgti į jūrą, ir mėgavausi pavakario saulės glamonėmis; jis stovėjo žemai, pakrantėje, tačiau prie pat vandens, ir kopos jo nuo manęs jau nebeužstojo. Žinoma, iš karto supratau, kad jis – atklydėlis, todėl ir dėmesį į jį sutelkiau labiau nei būčiau sutelkusi į bet kurį mūsų miestelio vaikiną, išėjusį paklaidžioti pajūriu. Be to, jis tikrai buvo panašus į valkatą – na, į žmogų be aiškios gyvenamos vietos, o greičiausiai – ir be aiškios vietos gyvenime apskritai, nes juk tai irgi pasireiškia išoriškai – pavyzdžiui, jo laikysena buvo įžūloka, nors juk tuo metu vaikinas negalėjo žinoti, kad kažkas jį stebi; pastebėjusi tai, mintyse iškart sutikau su psichologais, kad taip atrodo tik žmonės, nesantys tikri, kaip bus priimti naujoje aplinkoje, ar – dar blogiau – besitikintys, kad joje nepritaps. Ne, man jo nepagailo: ir dabar tebemanau, jog priežasčių, kodėl žmogus nepritampa visuomenėje, dažniausiai reikia ieškoti pačiame žmoguje, ne taip retai jis pats tiesiog nori būti „kitoks“; žiūrėdama į šį „kitokį“ atklydėlį, staiga pagalvojau apie Merkucijų, „antraplanį“ „Romeo ir Džuljetos“ personažą, kurį mylėjau visa širdimi ir kurio „sielos seserimi“ jaučiausi – Merkucijus savotiškai pasirenka savo likimą, tas nenuorama, tas išdaigininkas, tas juokdarys, tas peštukas. „Ar aš galiu tave pasirinkti?“ – paklausiau jo priėjusi; taip mes tapome mylimaisiais.

Tėvams apie tave pirmąkart užsiminiau viename iš nedažnų vasaros laiškų (ir jie, ir aš buvome įsitikinę, kad vasara yra palankus metas mano savarankiškumui ugdyti ir jų globėjiškumui slopinti); į šį laišką jie atsakė iškart, suvokdami, jog man tai bus nepaprastai svarbus atsakymas, ir kad išgyvenu vieną svarbiausių savo gyvenimo laikotarpių. Tėvai man visuomet rašydavo vieną laišką nuo abiejų – noriu pasakyti, vieną laišką tikrąja to žodžio prasme, nes jame nebūdavo išskirtos „mamos eilutės“ ir „tėvo eilutės“. Kaip džiaugiuosi, kad neišmečiau to laiško, kaip kad išmečiau tavo dovanėles ir raštelius, negausias mudviejų nuotraukas...

„Mieloji mūsų, mylimoji dukra,

kai gyvenime susitinkame su savo vaikinu, jau esame girdėję, kad taip nutinka, jau žinome, jog tai „normalu“ – kitaip tariant, natūralu. Bet niekada nesijaučiame „normaliai“, jeigu tai Vaikinas „iš didžiosios raidės“ (o juk tu būtent taip apie jį parašei) – būname arba džiugūs ir pakylėti (jei jausmas abipusis, ir mes laimingi, kad taip yra tau), arba liūdni ir prislėgti (jei nesulaukiame atsako), be to, tai – per švelnūs žodžiai išreikšti tikriesiems įsimylėjėlių patiriamiems jausmams.

Nesigėdink kalbėti apie savo meilę, šauk apie tai, deklamuok eiles, – išskyrus tokias situacijas, kai greta yra žmogus, nepatyręs panašių jausmų ar – dar blogiau – juos praradęs; kai esi laimingas, gali labai lengvai suteikti kitiems skausmo ir to net nepastebėti, o privalai spinduliuoti vien gėrį, džiaugdamasi pati ir džiugindama kitus.

Mes tikime jumis, mieloji, tikime Meile apskritai, ir jei būtų mūsų valia, šį žodį reikalautume visuomet rašyti iš didžiosios raidės.

Mama, tėtis“

Su juo aš buvau tikrai laisva; man nebuvo gėda gulėti aukštoje vidurvasario saulės deginamoje žolėje netoli tako, apsikabinus ir rizikuojant sukelti tikrovės neatitinkančias, nešvankias apkalbas; man nebuvo baisu sėdėti ant siauro skardžio iškyšulio, net kai aplinkui grūmėdavo griaustinis, nes jis laikė mane ant kelių, šiek tiek negrabiai apkabinęs ir labai stipriai prispaudęs prie savęs; man buvo tikrai gera, aš tikrai norėjau liesti jo plaukus, pirštais braukti per išsišovusius skruostikaulius, švelniai patraukti į šalį ant kaktos užkritusią plaukų sruogą, o tada jau – bučiuoti bučiuoti drėgnas lūpas (tik vėliau iki galo suvokiau, kad tai ir yra tikroji aistra)... Mano mielasis, iki šiol tai jaučiu, iki šiol apraudu šias negrįžtamai praėjusias akimirkas, kuriomis tuomet gal ne iki galo pasimėgavome, nes meilėje – tokioje meilėje – tebuvome naujokai.

Viena iš mūsų numylėtų vietų vadinosi Baltųjų alksnių kalnu. Kaip tik ten, žvelgdamas į mano profilį, jis kartą pasakė (kažkaip tarsi nutolęs, tarsi matydamas nebe mane, o kažkokį jo vaizduotės sukurtą paveikslą), kad norėtų nupiešti mano ausį – tik ausį, kurioje, kaip tolimų egzotiškų jūrų kriauklėje, sekė man sakmę jis, telpa visi buvę, esami ir būsimi pasauliai, jų tyla ir jų prasmę išdainuojantis ošimas; ir kad galbūt kada nors man – vienintelei iš visų žmonių – padovanos savo paties ausį, kaip beprotystės akimirką Gauguinui padovanojo Van Goghas. Ten jis man šnabždėjo, kad kur nors skubėdama aš liuokteliu ir nušuoliuoju grakščiai tartum stirna. Ir kad aš jam gražesnė už visas garsiųjų teptuko meistrų madonas. Ten jis užrašydavo savo širdies tvinksnius į sąsiuvinį apspurusiais pakraštėliais; kai man pirmojo ir antrojo nėštumo metu poliklinikoje tikrindavo būsimo kūdikio širdies plakimą, pamačiusi jo grafiką ant specialaus smulkiai sulanguoto popieriaus, kaskart pagalvodavau, jog panašiai turėjo atrodyti tie manojo atklydėlio užrašai (niekuomet jų nemačiau). Matai? – tu buvai su manimi net ir nėščiosioms skirtuose procedūrų kabinetuose, toje visiškai intymioje, dar ir dabartiniais laikais paslapčių ir legendų pripildytoje erdvėje, kur vienu ritmu alsuoja dvi, o kartais trys ar daugiau gyvybių. Jau tuomet supratau, kad visą gyvenimą turėsiu du vyrus, ir kad nė vienas iš jų nesugebės nurungti kito. O dabar žinau, kad abudu jie nurungti, galutinai ir negrįžtamai nugalėti trečiojo vyro – mano sūnaus; kai vėjas plaiksto jo poilgius pušų sakų spalvos plaukus, aš nesistengiu (Viešpatie, o ar įstengčiau?!) sulaikyti ašarų, karšta banga jos atsirita iš mano vidaus, užtvindo krūtinę tarsi kūdikiui skirtas pienas, ir paplūsta visais pasaulio jausmais...

Visi pasaulio jausmai, kylantys įvairiausių žolynų kvapais, užpildydavo Baltųjų alksnių kalno papėdę, kurios jau nesiekdavo šių galingų ir keistų medžių šešėliai, ir dėl šios priežasties žolė čia dažniausiai būdavo šiek tiek menkesnė ir šiurkštesnė nei įkalnėje, – tarytum stengėsi, užsisklęsdama savyje, apsiginti nuo karštos, atšiaurios saulės. Mes gulėdavome greta vienas kito, sykiais liesdamiesi nuogomis blauzdomis, sykiais susiėmę už rankų, sykiais – atskirai; tylėdavome ar kalbėdavomės, bet dažniausiai nedaug; kartais jis pasakodavo apie savo keliones – klajones, nors dažniausiai tai būdavo ne nuoseklus šalies, miesto ar nuotykio pristatymas, o atminties užfiksuota emocija, blykstelėjusi mintis, dvasinė būsena, gamtos ar architektūros detalė – tarsi Descarteso „aiškumo“, „ryškumo“ ir „akivaizdumo“ pavyzdžiai; tuo metu jis vis dar norėjo pasirinkti architekto profesiją, nors studijavo psichologiją – gal žmonės ilgainiui tapo jam įdomesni už pastatus, o sudėtingas visuomenės rūmas pranoko bet kokius architektūrinius šedevrus? Žmonės – skirtingi ir kažkuo vienodi, sudėtingi ir paprasti iki koktumo...

5 skyrius. Psichologiniai pamąstymai.

Įdomu, ką kaip psichologas jis pasakytų apie tai, kad man taip patiko su juo bučiuotis galinėje tarpmiestinio autobuso sėdynėje? Aš, šiaip jau gana drovi mergina, jaučiau pasitenkinimą ne tik dėl lauktų bučinių, – galimybės dovanoti jam save kaskart, kai mudviejų lūpos susiliesdavo: nepaprastai jautrių burnos gleivinės receptorių dirginimą, dalelę savo iškvėpto oro, seilių, kurios mums yra gyvybiškai svarbios. Jaučiau pasitenkinimą ir nuo minties, kad kitiems autobuso keleiviams atrodome „nerimti“, pasidavę šiuolaikinio pasaulio nuodėmingoms vilionėms; tačiau ši mintis man buvo maloni kaip tik dėl to, kad mes nebuvome „pasileidę“, – priešingu atveju man būtų buvę gėda, o lūpos bučiniuose, užuot užsidegusios ir liepsnojusios, būtų sustingę į ledą. Ei, psichologe, kaip įvertinsi šiuos mano pamąstymus? Suprantu, kad man toloka iki psichologijos klasikų, bet juk ir nepretenduoju tapti mokslinių teorijų kūrėja! O ir kuris iš žymiųjų teoretikų vien tik sąmoningai ruošėsi tai daryti? Tai, ką sukuri, kas iš tavęs gimsta, visuomet gimsta bent šiek tiek spontaniškai, pirmuosius (ar paskutinius) teorijų potėpius mūsų sąmonėje brėžia greičiausiai jau ne ji pati, o tai, kas anapus jos – pasąmonė, vaizduotė, įkvėpimas, pašaukimas, talentas, genialumas...; ką jau kalbėti apie susapnuotus mokslo atradimus, tokius kaip Mendelejevo lentelė.

Ei, psichologe, jeigu nepavargai, štai tau dar vienas uždavinys: atsakyk man į klausimą, kodėl, būdama su tavimi, nebijojau net policijos? Na, mūsų mažame miestelyje, kur visi vienas kitą pažįsta, nebūčiau priešgyniavusi policininkams, galbūt vien dėl to, jog nenorėjau užtraukti gėdos tėvams; bet didmiesčio, į kurį sykį išsiruošėme tuo mano jau minėtu autobusu, parke, sėdėdami ant suoliuko atkaltės, mes įžūliai žvelgėme į du raitus policininkus, liepiančius mums tučtuojau nulipti ir atsisėsti kaip pridera ar tiesiog eiti savo keliais; dabar, įvykį vertindama iš tam tikros perspektyvos (reikia turėti omenyje, kad negaliu visiškai atsiriboti nuo savęs, net nuo tos, kokia buvau prieš daugiau nei dvidešimt metų), nebegaliu teigti, jog policininkai buvo neteisūs – mes iš tiesų pažeidėme viešąją tvarką, nors tas pažeidimas tebuvo labai menkas, dabar ir aš, pamačiusi ant suolo atkaltės sėdinčius vaikus ar jaunuolius, galbūt paprašyčiau jų atsisėsti kaip pridera; tačiau mums tebuvo po dvidešimt metų, dvidešimt maištingų, viduje niekaip netelpančių ir nuolat išorėn besiveržiančių metų, ir mes (todėl, kad buvome ne tik „mes“, bet – visų pirma – „mudu“) įžūliai stebeilijomės į policininkus, iš pradžių nė nejudėdami; kaip bebūtų keista, tu paklusai pirmas, o policininkai ilgiau ir nebestoviniavo prie mūsų, vos tik pirmoji tavo koja pasiekė žemę. Žinau, kad tiems policininkams atrodėme kaip „neformalai“, potencialiai pavojingi visuomenei, jei nebus imtasi tinkamų prevencijos priemonių... brangusis mano, ką pasakytų mano mokiniai ir tavo studentai, jeigu papasakotume jiems šią istoriją? O mūsų vaikai? Taip, tu teisus, – jie mums pritartų, nors ir suprasdami, kad pasakojame ir norėdami „pakilti“ jų akyse. Beje, ar mums to reikia? Nuoširdžiai tikiuosi, kad, savo vaikų akimis žiūrint, esu pakankamai šauni. O tu?

6 skyrius. Susitikti.

Nežinau, ar tokiems dalykams, tokiems susitikimams įmanoma pasiruošti, bet jei ir įmanoma, tai aš, dar prieš gerą pusmetį sužinojusi, kad jis atvyks į mūsų miestelį kaip pagrindinis netrukus prasidėsiančių intensyvių kursų organizatorius ir vienas iš lektorių, kurį turėsiu padėti užimti, vis dar nesu pasiruošusi; sėsdama į automobilį, kurį mano vyras nuvairuos į stotį, esu tokios būsenos, kuriai apibūdinti sunkiai randu žodžių... „įsitempusi“? – per griežtai... „baimės apimta“? – o ne, kaip galėčiau jo bijoti?!. „sunerimusi“? – pernelyg menka... „džiugi“? – ne, džiaugsmui nėra pagrindo... „pakylėta“? – taip, tai būtų tinkamiausias apibūdinimas; žinau, kad neturėčiau taip jaustis, kadangi mes negalime puoselėti jokių vilčių – ne tik todėl, kad abu esame vedę, turime vaikų ir savo šeimose jaučiamės gerai (supratau tai iš jo elektroniniuose laiškuose pasitaikančių žodžių apie šeimą), ir tai būtų nedora, bet ir todėl, kad praeitį reikia palikti praeičiai, antraip neatrasi šiandienos turtų; ir vis dėlto jaučiuosi pakylėta, širdis aikčioja pagalvojus, jog galėsiu žvilgsniu jį paglostyti – atminty taip giliai įsirėžusį berniuką, kurio tampant vyru man nebuvo lemta išvysti; jaučiuosi pakylėta, nes man nesvarbu, gražus ar negražus jis dabar, tebeturi ilgus plaukus ar praplikęs, net nesvarbu, ką jis mano apie mane ir ką manė visus tuos metus, – egocentriškai mąstau tik apie tai, kad jį pamatysiu, išgirsiu, galėsiu pasikalbėti, nesiedama to žvilgsnio ir pokalbio nei su praeitimi, nei su ateitimi (ar tai įmanoma?).

Žaibai – tai dangaus mozaika,

vitražus raižys danguje,

suskaidys akimirkos laiką,

ilgam sustabdydamas ją,

ilgam sustabdydamas žvilgsnį,

Visatos svarbumo kuris.

Mylėti žaibus teišdrįsta,

kas moka mylėti išvis!

Jaunystės maištas jame virto lengvu valiūkiškumu, subtilia, švelnia ironija, kuri visgi visuomet buvo pastebima. Man magėjo jį pavadinti šelmiu, ir tas vardas tikrai būtų tikęs. Suvokiau, kad toks jis man patinka dar labiau; jausmas toks, kad jis vien savo buvimu tarsi kutena mano sielą, priversdamas virpėti ir dūsauti iš malonumo.

Tai nebebuvo aštria, aitria aistra prisotinta jaunuolių meilė, tokia netolima pirmajam įsimylėjimui, – tai buvo gilus susižavėjimas suaugusių, brandžių žmonių, niekuomet neišsižadėjusių vienas kito, nors toks noras neabejotinai ir ne vieną kartą buvo kilęs ir man, ir jam po mūsų išsiskyrimo... Dabar tai, jog kažkada sugebėjome atsispirti šiam natūraliam norui, darė mus išdidžius ir tyrus vieną prieš kitą. Ir mylėjimasis dabar būtų buvęs kitoks nei tas, kurio aną mudviejų vasarą taip ir neįvyko – mylėjimasis, kai kiekvienas prisilietimas – tai švelnumo išraiška, atsidavimo pareiškimas, džiaugsmas dėl kito ir dėl savęs, o dar tiksliau – dėl dviejų, esančių kartu kartu kartu!.. „Koks mylėjimasis?!“ – subariau save; šito jau niekuomet neįvyks, mudu neturėsime galimybės pažinti vienas kito kūnų taip, kaip pažinome sielą, nešti tą prisiminimą per laiką, kurį gyvensime vėl atskirai; neturėsime galimybės, ir baigta!

7 skyrius. Blaškytis ir nurimti.

...kai įėjau, jis buvo mokytojų kambaryje, vienas, kitiems dėstytojams išėjus ilsėtis į greta mokyklos esantį viešbutį (kada ilsėdavosi jis, daugeliui buvo mįslė – mes nuolatos matėme jį dirbantį, planuojantį, juokaujantį su mumis). Sėdėjo fotelyje, berniokiškai susikėlęs kojas ant jo sėdynės, ir šiek tiek lingavo į taktą savo paties švilpavimui. Jis turėjo raudonojo vyno ir pasiūlė man taurę. Joje žaižaruojančio gėrimo estetika liejosi į mane, kai pakėliau taurę už grakščios ilgos kojelės; nuo šio mūsų susitikimo po šitiek metų jis man tapo neatsiejamas ne tik nuo emocinių, bet ir nuo estetinių išgyvenimų: aplink jį viskas buvo rafinuota, tačiau turiu galvoje ne snobišką, patoso kupiną rafinuotumą – tiesiog buvo matyti, kad jis negali pakęsti to, kas negražu, vulgaru, banalu, kitaip tariant, to kas prasta.

Mes nekėlėme tostų, o tik šnekučiavomės apie šį bei tą, peršokdami nuo buities prie Būties dalykų, o iš ten nerdami į tolimus savo pačių nesuprastų minčių sluoksnius, – ir pasitaikydavo, kad kaip tik kitas atverdavo tų sluoksnių prasmę. Bet visa vyko lengvai, žaismingai, ir kuo toliau, tuo aiškiau darėsi, kad abu gyvename laimingą gyvenimą. Iš pradžių ši mintis man pasirodė atgrasi ir net neleistina – ar ji nereiškė, kad mudviejų ryšio jau kuris laikas nelaikiau svarbiausiu savo gyvenime? ! Bet tai tebuvo akimirkos klaida – juk iš tikrųjų būtent tai, kad sugebėjome tapti laimingi atskirai vienas nuo kito, rodė, kiek vertingų jėgų šis ryšys mums suteikė, kad jis mus subrandino – kaip negailestingos šalnos subrandina būsimą saldų žiemkenčio grūdą.

„Koks bus mūsų gyvenimas dabar?“ – paklausė jis staiga, žvelgdamas į mane su švelnia šypsena lūpose. „Kada?“ – „Kai vėl atsiradome vienas kito pasaulyje“ – „Kai mūsų pasauliuose nebeliko spragos?“ – „Taip, spragos“ – „Tai ir gyvenimas bus be spragų, mes pagaliau jausime jo pilnatvę“ – „Net ir nebūdami greta vienas kito, diena po dienos?“ – „Argi turiu aiškinti, kodėl būti greta jau nėra svarbu?“. Jis papurtė galvą; nebežiūrėjo į mane, ir staiga pagalvojau, jog verkia; bet tai tetruko kelias akimirkas – gal dėl to, kad rauda buvo neįtikėtinai intensyvi, sukaupusi ir išliejusi viso gyvenimo atskirai sielvartą; netrukus jis vėl pakėlė akis. „Ryt atvyks puikus lektorius“, – pasakė. „Džiaugiuosi, kad viskas einasi taip sėkmingai“, – kilstelėjau taurę ir išgėriau iki dugno...

...tada, rankose laikydama vakarines basutes, basa išėjau į paplūdimį. Pėdas iš visų jėgų spausdama į vakaro prisigėrusį pakrantės smėlį, kurį neretai įsivaizduodavau kaip sugėrusį visų pasaulio žmonių neišverkto ilgesio ašaras, tolau nuo mudviejų istorijos atomazgos, kuri, jei būtų išsipildžiusi, būtų tapusi ir išdavyste, ir prasmės išsipildymu.

...tada jūros pakrantėje sutikau savo sūnų.

II DALIS. SŪNUS

1 skyrius. X – ai.

Dažniausiai aš nepajėgiu atsakyti į man kylančius klausimus. Neretai net nemoku jų suformuluoti... Tik jūros gausmas ar tolimų radijo siųstuvų traškesys... ir cyptelėjimas, vis tas pats cyptelėjimas ties x – tąja stotimi – x – taisiais metais – x – tuoju pakrantės linkiu…

Prasmės ir beprasmybės proveržiai.

Akimirkos gilios tylos.

Ir gilios mūs likimo provėžos,

kurios galbūt ilgai

kažkam kažką bylos.

Gal mums,

gal mums patiems tiktai?..

2 skyrius. Vieną rytą.

Šįryt jaučiuosi kaip mergina, sužinojusi apie nepageidaujamą nėštumą (beje, ar šiuo atveju nebūtų tiksliau, jei sakyčiau – moteris? Cha... Na, mergina – subtiliau. Šiuo atveju)... O juk rytas toks, kurio daugelis man pavydėtų – pati vasaros pradžia, jūros pakrantė, mažas mano tėvų namelis, kur pro niekuomet nerestauruotas langines į vidų byra smėlis, o paskutinė laiptų pakopa kasnakt vis giliau sminga į kopas, galbūt nespėjusi papasakoti man kažko be galo svarbaus...

Išlipęs iš lovos (na, nebūsiu pernelyg subtilus ir sau – ne išlipęs, o beveik išgriuvęs, išsirioglinęs, išpūkšėjęs, išdejavęs... Vaje, koks turtingas mano žodynas, gal reikėtų pagalvot apie rašytojo karjerą? Galėčiau visą laiką gyventi čia, stebėti mano namus po truputį užpustantį jūros ir laiko smėlį ir atrodyti labai paslaptingas, o todėl dar labiau gabus – genialus! – literatūros elito atstovas. Reikės rimtai pamąstyti, tik, gink Dieve, ne šiandien), einu žiovauti į pliažą, o pakeliui – sveikintis su kaimynais. Tai ne tik įprotis, ne tik duoklė etiketui, – visą savo vidų prarūkę žvejai, kurių akyse telpa vandenynas ilgesio, ir šalto šilto mačiusios jų žmonos man yra svarbesni už kasdien patekančią saulę; na, o ji irgi retai aplenkia mūsų miestelį, nebent jei žiema labai darganota.

...ir vis dėlto šįryt jaučiuosi kaip mergina, sužinojusi apie nepageidaujamą nėštumą...

Aš negaliu suprast,

kur dingsta laikas, –

koks jis bebūtų,

linksmas arba liūdnas.

Ir štai jau veidrodis

man prieš pat nosį vaipos,

parodydamas

mano (?) veidą.

3 skyrius. Mokykla.

Mūsų mokykla – tai neišvaizdus pastatas miestelio gilumoje, toli nuo gaivinančių jūros prisilietimų – purslų, drėgmės, ošimo. Sutinku, kad tokia mokykla tiktų panašiems į mane – tiems, kurie tikruoju lavinimusi laiko laisvą, nevaržomą egzistenciją, apsuptą visos galaktikos pažinti ir – svarbiausia – išgyventi skirtų dalykų, o ne gilinimąsi į tvarkingą, nuoseklų, tyrimų išraižytą mokslo pasaulį, kurio vienintelis privalumas man buvo tas, kad jo dėsnius perpratau lengvai („Gabus“, – sakydavo tėvams draugai; „Gabus“, – linguodavo galvomis mokytojai, tarsi negalėdami patikėti tuo, ką sako; „Gabus“, – sakydavo Liučija ir pažvelgdavo į mane taip, kad, rodės, tuoj išprotėsiu – iš meilės ir nesuprantamo graudaus ilgesio, kuris kartu su šiais jos žodžiais įsismelkdavo į mano širdį, kiaurai persmelkdavo mano sielą).

Tačiau tokia mokykla neturėjo būti vieta, kur po žinių ir pažinimo pasaulį keliavo žmonės, panašūs į Liučiją. Ne, ji privalėjo būti apsupta jos gabumus atitinkančios aplinkos, dar labiau skatinančios jos veržlų domėjimąsi („Gabi“, – džiaugdamiesi ir didžiuodamiesi pirmiausia manimi, sugebėjusiu ją pavilioti, sakydavo mano tėvai; „Gabi“, – gėrėdavosi mokytojai, akimis glostydami jos angelišką galvutę; „Gabi“, – mąstydavau pats sau pačiomis tamsiausiomis naktimis ar pačiais šviesiausiais rytais, tačiau niekuomet to nesakydavau jai). Ji buvo geriausia klasės mokinė nuo pat pirmųjų mokslo metų, ir ilgainiui tai jau nieko nebestebino, o aš piktinausi tokiu iš pripratimo kilusiu abejingumu. „Mane pastebės, – užtikrindavo ji kaskart, kai apie tai prašnekdavau. – Aš tapsiu tuo, kuo ir turiu tapti, – jos balsas skambėdavo tarsi į akmenį atsimušę saulės spinduliai, ir aš negalėjau abejoti ja, kaip neabejojau saule ir akmeniu. – Aš gausiu ir turėsiu tai, ko noriu, o norėsiu tinkamų dalykų.“ Tokiu momentu aš sutrikdavau ir nesugalvodavau nieko geresnio, kaip kvailas leptelėjimas: „Na, dabar tinkamas dalykas, kurio turi norėti – mudviejų bučinys. Ilgas, ooo, koks ilgas!..“ Ji nesipriešindavo, aš netgi žinojau, kad jai tai malonu, tačiau taip pat žinojau, kad jei liksiu su šia mergaite visą gyvenimą, privalėsiu rasti mudviem ir kitų dėmesio vertų užsiėmimų.

4 skyrius. Širdimi ir kūnu.

Kai šiltas vakaras

kaip moters rankos

glosto kūną,

apkabinu aš

beišnykstančius garsus...

Šnabždėki

saldų geismą man,

tebūna

karštesnis jis

už vakaro gaisus.

Vėliau mes

apgalvosim,

kaip gyventi,

kokia prasmė,

kokia vertė,

visus „kodėl“...

Dabar gi – nepabėk!

Dalinkimės

širdim ir kūnu

mes vėl ir vėl,

ir vėlei vėl...

Na ko čia slėpti, galų gale, kam šiais laikais tai dar labai rūpi? – mes su Liučija mylimės. Pirmas kartas nebuvo kruopščiai suplanuotas, bet nebuvo ir spontaniškas – veikiau galėčiau sakyti, kad mes nuosekliai prie jo artėjome, kol jis tapo neišvengiamybe – ne karčia, neviltį keliančia neišvengiamybe, ne neišvengiamybe silpnojo, kuris nuolankiai linkteli likimui – „atlik savo darbą“: mes suvokėme, kad turime mylėtis, ir suvokėme tai beveik tuo metu, kuomet nuo mūsų akių nukrito gėdos vienas prieš kitą ir nepasitikėjimo vienas kitu skraistės. Ji linktelėjo, įkvėpdama mano rankoms iki šiol nepatirtus judesius, ir mes, pasikliaudami intuicija, panirome į potyrių pasaulį. Tas pirmas kartas man visuomet liks stebuklingas: ne todėl, kad būtume patyrę didelį fizinį malonumą, jau nekalbant apie palaimą – to kol kas nemokėjome, bet dėl to, kad pirmas – reiškia sukurtas kaip svarbiausias ir tokiu pripažintas, reiškia tobuliausias, nes iš nieko nemokėjimo mes staiga pereiname į jau mokėjimo, jau žinojimo, jau patyrimo būseną.

5 skyrius. Pasiaukoti.

Ir dabar, apmąstydamas vieną netrukus po to buvusį įvykį, suprantu, kad Liučijos elgesys to įvykio metu bent jau iš dalies buvo sąlygotas naujo mus siejančio ryšio. O įvykis buvo toks: mūsų neišvaizdžioje mokykloje ūkvedžiu dirbo toks pat neišvaizdus, bet savo piktumu miestelyje pagarsėjęs vyriškis; buvo jis vidutinio amžiaus, vidutinių gabumų, trumpiau tariant – prėskas. O man patinka tik jūros druskos savyje turintys žmonės, jam gi, manau, kaip tik tokie ir nepatiko. Neturiu teisės sakyti, kad manęs jis nemėgo labiausiai iš visų mokinių, tuo labiau kad jis nė vienam nerodė simpatijos, tačiau prikibti prie manęs niekuomet nepraleisdavo progos. Ir štai vieną rytą, klasėje laukdami pirmos pamokos, išgirdome ūkvedį atskubant koridoriumi – jį beveik nesuklysdami pažindavome iš skubrios, susirūpinusios eisenos, kartais – labai susinervinus – papildomos garsiu šnopavimu. Jis plėšte atplėšė klasės duris, žvelgdamas į mokytojo vietą ir pasiruošęs tuojau pat atraportuoti, dėl ko atvyko, bet mokytojo dar nebuvo, ir jis pasisuko į mus. Vos akimirką paklaidžiojusios, jo akys sustojo ties manimi, ir lūpos persikreipė: „Ką dar teiksies sugalvoti, kad paniekintum savo mokyklą?! – išrėkė jis. – Negana ant sienos prirašinėtų nešvankybių, tai dar ir langą reikėjo išdaužti? Mažvaikio pramanai! Nieks nekreips dėmesio, kad tavo motina čia mokytojauja – iš mokyklos išmeta ir už menkesnius prasižengimus!“ Bandžiau suvokti, ką jis turi omenyje, nes ketinau pasiteisinti – ne, ne prieš jį, nes jo negerbiau, bet prieš klasiokus, kurie išpūtę akis žiopsojo į „mažvaikį“ vienuoliktoką; nebuvau net matęs sugadintos sienos – gal jis turėjo omenyje tą, sandėliuko, už kurio kartais susispiesdavo iš gretimo miestelio užklydęs jaunimėlis; o gal tą, fasadinę – tai jau būtų panašu į „mokyklos paniekinimą“, bet kad šįryt mokyklos fasadas buvo švarus (nuvalė?); ir dar langai – sunkiai beprisiminiau, kad mūsų mokykloje kas nors iš viso būtų išdaužęs langą – tai buvo pernelyg pavojinga, pernelyg pastebima ir kvepėjo neabejotina bausme... „Atsipeikėk“, – mintyse paliepiau pats sau; aš nebuvau padaręs nieko, apie ką kalbėjo ūkvedys, bet neturėjau ir jokių alibi, taip pat jokių įkalčių prieš kitus – o jei ir būčiau turėjęs, nebūčiau jais pasinaudojęs, siekdamas pats išnešti sveiką kailį. Dabar manau, kad tas nebylus svarstymas, trukęs ilgau nei dauguma tikėjosi, buvo sąlyga, kuria sumaniai pasinaudojusi Liučija mane išgelbėjo. „Ei, – ji žengė ūkvedžio link ir sustojo prieš jį įžūlia, jai nebūdinga poza, sukryžiavusi rankas ir šiek tiek atkišusi kaulėtas alkūnes, – paklausyk, ką tau dabar pasakysiu („tau“?! – regis, tuo metu niekas nesureagavo į šį sąmoningą netaktiškumą, – situacija buvo pernelyg įtempta), jeigu pats nori išvengti didelių nemalonumų: jei toliau kaltinsi jį dėl nebūtų dalykų, ir aš tave apkaltinsiu vienu nebūtu – tfu tfu tfu – dalyku: pasakysiu, kad priekabiavai prie manęs, tykojai už sporto salės persirengimo kambario durų, o gal net buvai užspaudęs kurios nors klasės kampe, argi supaisysi, kiek dar visko gali iškrėsti geismo apimtas vyriškis? Liudininkų surasiu, gali neabejoti“. Ūkvedys žinojo, kad suras. Jis tik nežinojo, kad vienas žmogus gali kovoti ir aukotis dėl kito, tai buvo dalykas ne iš jo pasaulio. Ir jis tiesiog išėjo iš klasės. Taip ir nesužinojau, ar siena iš tiesų buvo subjaurota, o langai išdaužti; jei ir taip, po pamokų neradome jokių ūkvedžio išrėkto vandalizmo ženklų...

... tos dienos popietę, išėję iš mokyklos, ilgai ilgai bėgome pakrante, tuo siauru ruoželiu, kurį nuolat užlieja ir nuo kurio kaskart nuslūgsta jūros bangos; taip stipriai susikibę už rankų, kad beveik skaudėjo, bet tuo pat metu žinodami, kad jeigu jas paleisime, skaudės daug labiau. O man dar skausmingai tvilkčiojo širdį, kuri suvokė, kaip dėl jos buvo pasiaukota; juk aš nėmaž neturėjau iliuzijų, kad taip ar bent jau panašiai pasielgtų daug žmonių – nebuvau nei miestelio merginų numylėtinis, nei miestelio vaikinų lyderis. O ji!.. Tą vakarą jos nepamylėjau – nors, o Viešpatie, prisiekiu, būčiau pamylėjęs šitaip švelniai! – tai atrodė vulgaru; tegalėjau sėdėti ją priglaudęs, rankomis apglobęs nuo priešiško pasaulio, reikalaujančio šitokių aukų, ir šnabždėti į ausį vėjo kalbos žodžius:

Pasapnuokim ryto rasą

kopos pačioje viršūnėj,

arba paukštį,

kuris neša

žalią šaką peletrūno...

6 skyrius. Skirtingi

Mano tėvas – banko valdytojo vairuotojas. Todėl viena iš labiausiai man patinkančių jo ypatybių – tobulas automobilio valdymas: jis visuomet važiuoja nei per greitai, nei per lėtai. Kartais suprantu, kad jis ir gyvena nei per greitai, nei per lėtai, ir aš labai pavydžiu tokio gyvenimo (žinoma, tik slapta, – koks gi vaikinas prisipažintų, kad jo tėvas daro kažką geriau už jį patį?!). Susitaikiau su mintimi, kad pats niekuomet tokiu netapsiu – ramiu, harmoningu; žinau, kad esu jo kraujo, bet turbūt kraujo cirkuliacija kitokia... Per biologijos pamokas labiausiai domėjausi genetika, nors klasiokai ne kartą traukė per dantį: „Tai ką, rūpi, kokie jųdviejų su Liučija vaikai bus?“; ne, kol kas ne tai man rūpėjo – nedavė ramybės noras paaiškinti, kodėl, jausdamasis toks artimas tėvui ir taip jį mylėdamas, negaliu panaikinti bent keleto skirtumų, darančių mane visiškai nepanašiu į šį ne tik gerbiamą, bet ir nuoširdžiai mėgstamą miestelio žmogų; jau vaikystėje, pradėjęs suvokti save ir kol kas tik pasąmone nujausdamas žodžių „temperamentas“ ar „asmenybė“ reikšmę, kartais užsikraudavau pragariškas kančias, kurios neva turėdavo mane pakeisti ir padaryti panašiu (ach, bent jau panašesniu!..) į tėvą; vėliau vis labiau nuleidau rankas – neišgaliu! Genetika buvo mano paskutinė viltis, tačiau ir ją nužudė mokytojas, per vieną iš pamokų pranešęs, kad žmogaus genomo keitimas kol kas tėra laboratorinių eksperimentų stadijoje, o rimtos manipuliacijos su žmogaus genais draudžiamos tarptautiniais susitarimais. Tėve, aš būsiu aš ir niekada nebūsiu kažkas kitas! Tėve, liūdėti man ar džiaugtis? Tėve, kodėl, visuomet sulaukdamas iš tavęs tik supratimo ir palaikymo, dėl šio savo skaudulio nedrįstu į tave kreiptis?..

7 skyrius. Sesuo.

Kiek laiko prisimenu save, tiek laiko prisimenu ir ją – nieko keisto, juk ji – mano vyresnioji sesuo. Būtent ji per pirmąjį mano „didelį“ gimtadienį (juk „didelis“ tampi, kai jau turi eiti į mokyklą, ar ne? Taigi, tai buvo septintasis gimtadienis) ant atviruko užrašė ketureilį, linkintį to, ko labiausiai trokštu ir šiandien (vaje, ar tik nerodo tai nebrandumo?! Tiek to, tegu):

Linksmų išdaigų,

įžūlių sumanymų,

nežabotos energijos,

liepsnojančios širdies!

Be abejo, tuomet, būdama jau dvylikos, ji kiek daugiau už mane suprato, ką reiškia visi šie žodžiai, o aš buvau tiesiog laimingas, gavęs originalų pasveikinimą, kurį mano sesuo sukūrė specialiai man. „Mama, Rafaela bus poetė!“ – pasakiau tuomet; mama šypsodama linktelėjo; ir tik po daug metų, kai sesuo jau studijavo teisę, mama man prisipažino, kad tuosyk pamelavo: „Nujaučiau, kad sieloje ji nėra poetė, nors kurį laiką ir kūrė neblogas eiles. Rafaela per griežta būti poete; dabar, manau, tu ir pats tai matai“. Tai nebuvo priekaištas ar trūkumo įvardijimas, bet nebuvo ir komplimentas, todėl mama tai pasakė tik man; žinau, kad man nebus sunku šią pastabą išsaugoti paslaptyje, nes labai myliu Rafaelą.

Rafaelos griežtumas padeda jai gyventi taip, kaip gyvena mūsų tėvas – ramiai, harmoningai, o svarbiausia – teisingai; kartais aš įsivaizduoju, kaip gera žinoti, jog gyveni teisingai, pasitikėti savo mintimis, sprendimais ir veiksmais, aiškiai matyti savąsias vertybes ir mokėti jas suderinti, įpinti į bendrą visuomeninio gyvenimo vyksmą. Aš nei žinau, nei galiu viltis, jog gyvenu teisingai, nors gal tik tokia „teisingo gyvenimo“ prasme; aš neatsisakyčiau savo „neteisingo“ gyvenimo, jeigu jį imtųsi perkurti kiti; aš tiesiog laukiu kokio nors ženklo, bent menko egzistencinio šnaresio, kuris paskatintų mane žvelgti ta – teisinga – kryptimi...

Visiškos tuštumos pojūtis – štai ko Rafaela nesuvoktų. O jei suvoktų, nepateisintų. Tuštuma, kuri skaudžiausiai, prikišamai parodo tau, kad pasaulyje kiekvienas žmogus yra vienišas – kokia bebūtų ši frazė nuvalkiota, skaitant ir sklaidant, interpretuojant ir perinterpretuojant egzistencialistus; tuštuma, kurioje esi vienas, ir tuštuma tavo paties viduje, kurios kai kuriomis savo gyvenimo akimirkomis nepajėgi užpildyti; tuštuma, iš kurios randasi ašaros, dejonės, liūdesys, melancholija, link žiemos artėjantis ruduo, tuščios pašto dėžutės ir fotografijos, sudraskytos tuomet, kai tau atrodė, kad jas daryti buvo beprasmiška, – ir atrodė klaidingai. Taigi, aš nesakau, kad šiai vidinei tuštumai reikia pasiduoti ar kad tai yra išskirtinumo įrodymas, tuo labiau kad niekas – netgi Rafaela – manęs neįtikins, kad tuštumos akimirkų kai kurie žmonės nėra patyrę; ir vis dėlto – iš šios tuštumos gimsta kūriniai, nes tik įsisąmoninusieji aplinkui save ir viduj savęs tvyrantį nieką supranta, kad privalo ryžtis kūrybai – taip gimsta poezija, proza, muzika, dailė.

... baltoj mėnesienoj

nuskendo naktis –

taip būna kasdieną,

kada pilnatis...

...mėnulis keliauja

padangių keliu,

ir pumpuras plyšta

tarp lapų pilių,

taip tyliai,

lyg kviestų

į širdį vidun,

pražysta trys gėlės

po baltu lietum.

8 skyrius. Paslaptis.

Mūsų mažas miestelis šio įvykio ir laukė, ir bijojo. Europos Sąjungos finansuojami intensyvūs kursai – kas tai? Penkiasdešimt jaunuolių iš penkių skirtingų šalių gyvens čia dvi savaites?! O, kiek visko gali įsivaizduoti, kai ilgiau apie tai pamąstai, davęs valią fantazijai!..

Tiesą sakant, ši savotiška euforija, sumišusi su įvairiausiomis nuojautomis, buvo įtraukusi net mane. Tik... mano mama slapčia šypteldavo, ir ta jos šypsenėlė bylojo – o, kokia čia vis dėlto provincija!.. Ji neabejotinai mylėjo mūsų mažą miestelį, ji neabejotinai būtų daug ką už jį atidavusi, tačiau buvo labai išsilavinusi ir turėjo griežtą vertybių sistemą, aiškiai sustatančią skonių, požiūrių, išprusimo hierarchiją kiekvienu konkrečiu gyvenimo atveju.

Jutau, kad mama žino kažką, ko aš negaliu ir galbūt niekuomet negalėsiu atspėti, tačiau taip pat žinojau, kad kietas jos charakteris neleis išklausti nė žodelio, kurio nepanorės ištarti ji pati. Tad tiesiog laukiau kursų pradžios, vildamasis bent kažką paaiškėsiant (būčiau galėjęs paklausti Sokrato, jei kurį rytą būčiau jį aptikęs mūsų pakrantėje, sėdintį – o gal stovintį ir jau pasiruošusį kalbėti – ant apverstos medinės dėžės, į kurią žvejai kraudavo savo laimikį, – būčiau galėjęs jo paklausti, ar galima tikėtis atpažinti paslaptį, jeigu nieko apie ją nenutuoki, jei net nesi tikras, ar ji iš viso egzistuoja; net jei ji išaiškės, juk gali to nesuprasti?.. Nors Sokratas man nėra autoritetas). Mama, tu išties nepakartojama!

Tą rytą jiedu su tėvu išvažiavo į stotį pasitikti kursų organizatorių, kurie turėjo atvykti likus kelioms dienoms iki kursų pradžios – laukė intensyvus pasirengimo laikotarpis, kuriame – kaip viena iš geriausiai anglų kalbą mokančių vietinės mokyklos mokytojų – turėjo dalyvauti ir mano mama.

9 skyrius. Atsakymas.

Tuos pusvalandžius pavogdavau iš bendros laiko tėkmės, ankstyvų rytų arba beprasidedančios nakties pusvalandžius. Tai buvo vagystė sunkinančiomis aplinkybėmis, kadangi juos laikydavausi tik sau; niekam niekam nebūčiau leidęs į juos įsiveržti, net mamai ar Liučijai, nes visi mes tam tikrais momentais pavargstame nuo visų kitų žmonių, tik vieni prisipažįsta tai, – pirmiausia patys sau, – o kiti saugo savo socialumą, nes jo atsižadėjimą – nors tik laikiną – laiko dideliu prasižengimu. Aš jį laikau viena svarbiausių savo teisių ir vienu reikalingiausių dalykų gyvenime; gal jis padėtų sumažinti visuomenėje ir atskirose šeimose tvyrančią įtampą, jeigu taip kaip aš elgtųsi ne tik pavieniai žmonės. Ne pats tai sugalvojau: pavyzdžiu man tapo mama, kurią mažas būdamas kartais užtikdavau vieną tuomet, kai jau būdavo užliūliavusi mane arba kai visi dar miegodavo saldžiausias auštančio ryto valandas. „Ką veiki, mama?“ – klausdavau iš pradžių, kol ji man papasakojo apie lakštingalą: vieną ankstyvos aušros rytą, laukdamasi manęs, mama pabudo ir nuėjo į virtuvę – tiesiog atsigerti, laukdamasi dažnai taip darydavo. Ji įsipylė vandens ir pasisuko į langą žvilgtelti, ar dar nesimato kylančios saulės; bet ausys dar prieš ką nors pamatant sugavo ryškų, švarų, stiprų garsą – tai buvo lakštingala, įsitaisiusi aukštame krūme priešais. „Nežinau, ar iki tol kada nors buvau girdėjusi giedant lakštingalą. Jei ir taip, niekuomet tai nebuvo taip gražu kaip tą rytą, nes tą rytą klausiausi kartu su tavimi; šnabždėjau tau: „Mažyli, kai jau būsi kūdikis ant mano rankų, vaikutis mano šiltame rytiniame glėbyje, išstypęs paauglys greta manęs, romantiškas jaunuolis atviru veidu ar subrendęs vyras, mes visuomet galėsime klausytis lakštingalos ir suprasime, kad tai svarbu“. Per savuosius iš laiko pavogtus pusvalandžius klausausi lakštingalos – ir mudviejų su mama pirmosios paukštės, ir mano viduje giedančios... Giedodamos naktį, lakštingalos prikelia šviesą, giedodamos laukime – žada ateitį, giedodamos nežinioje – viltį gauti atsakymus, giedodamos mumyse – taurų tvirtumą ir pirmykštį grožį. Pripildyk mane garsų, o manoji paukšte!

… su tavo dovanotais garsais aš išeinu į pajūrio tylą pasitikti (liūdinčios?) savo mamos…

Iš pradžių man buvo keista, o vėliau – baugu klausytis mamos pasakojimo; tas vyras, tuo metu jaunas vaikinas, tas romantiškas klajūnas, tas valkata... buvau aš! Ji žinojo tai, ji sakė tiesą! Viešpatie, aš pamilau tą tolimą, pajūrio rūkuose kadais išnykusį vyrą; todėl mamos prisipažinimai – net ir patys intymiausi – nekėlė man nei pasišlykštėjimo, nei gėdos; jai pasakojant, mudu buvome viena – ta mergaitė, mylėjusi ir sulaukusi audringo atsako, ne iki galo pasiaukojusi, nes nesulaukta, bet gavusi mane kaip atleidimą. Tą vasarą, būtent tą vasarą aš buvau pradėtas – jie pradėjo mane savo sielose, ji nešiojo mane nuo pat tos akimirkos, kol kitas vyras suteikė man fizinę būtį.

Pasiklausyk, mano vaike. Pasiklausyk apie vyrą, kurį pats to nežinodamas nurungei mano širdyje, bet kurio iš mano atminties neištrins niekas. Padėk galvą man ant kelių, kaip vaikystėje klausydamasis pasakos, o mano žodžiai tebūna skirti jums abiems… Paklausyk…

Ne tik ant to pavojingai virš jūros išsišovusio kyšulio, ne tik griaudint perkūnijai ir lietaus sienai nuo mūsų akių uždengus vaizdą aplinkui, – su juo aš visuomet jausdavausi truputį, o kartais ir labai atitolusi nuo likusio pasaulio. Tokia rami ir nerami tuo pat metu, kupina įspūdžių, jausmų, jo švelnumo… Rasotas Paukščių Takas ir gervuogės iš jo delno… Nugrimzdome į tylą, į gyvenimo gelmę… Norėjome vienas kitą turėti, net nesistengdami gintis, jog ši meilė – nesavininkiška; taip, joje buvo ir Frommo „būti“, bet taip pat ir „turėti“, tik to „turėti“ nevalia redukuoti į naudojimąsi, tuo labiau – į išnaudojimą: turėti mudviejų meilėje – tai turėti štai čia, po pat savo oda, jausti kitą virpant tavyje, o jam atsiplėšiant – kęsti nežmoniškus skausmus. Negaliu, nors gal kartais, tuštybės akimirkomis, ir norėčiau tartis apie kančią išmananti daugiau nei kai kurie kiti žmonės; tačiau tai, kad patyriau gilią, beviltišką, pabaigos kančią – tiesa, bent jau man pačiai; lygiai kaip tai, kad patyriau gilią visų pradžių pradžią – meilę, jam ir tau, mano vaike. Kaip ryto vėsą ant skruosto, kaip vakaro sutemas ar parūkavusį vidudienio snaudulį, – kaip visa, kas gražiausia gamtoje…

VYNIOJANT METŲ SERPANTINĄ

Tą ankstyvą rytą, nutviekstą ryškios vasaros pabaigos saulės, pažadėjau sau prisiminti visą gyvenimą. Prisiminsiu tuščią miesto aikštę, kurios pakraščiuose jau budo diena: subrūžuodavo kiemsargio šluota, sudžergždavo traukiamos lauko kavinių kėdės, suburkuodavo pabaidyti balandžiai, sukaukšėdavo iš užsitęsusio vakarėlio grįžtančios merginos kulniukai, pasigirsdavo „labas“... Prisiminsiu kelis jaudulio prakaito lašelius ant savo viršutinės lūpos; paskubomis kreivai įsiūtą naujo, „išleistuvinio“, kostiumo sagą, ir tai, kad tas kreivumas man nė kiek nerūpėjo. Ir prisiminsiu širdį užliejantį džiaugsmą, pakilios įtampos prisodrintame ore suskambėjus iškart visų miesto – Dieve, man rodėsi, jog viso pasaulio! – bažnyčių varpams... sekmadienis, diena, kai sostinė mane svetingai priglaudė savo glėbyje, o pulkas jos angelų išskleidė sparnus virš mano galvos...

... Ateiki, angele, į mano tylų būstą, 

kur įspūdžius aš atsinešt skubu, 

kur mūza paryčiais švelniai užsnūsta, 

mane kankinus – saldžiai, pamažu. 

Prisėsk, tegu sparnai tavi išdžiūsta, – 

ant jų atsinešei ir liūdesio lašų... 

Ateiki, angele, į mano tykų būstą, 

pakilusį per naktį lig dausų. 

Ateik čionai trumpiausią metų naktį, 

kada šviesa stiprybę savo kaupia, 

ateik, uždeki mano sielos dagtį... 

Ak, kaip seniai aš degti pasiruošęs!

I DALIS. RUDUO

1 skyrius (Rugsėjis). Kaimietukas.

– Paklausk to... kaip ten jo vardas? To kaimietuko.

Stengiuosi apsimesti, kad negirdžiu, dar labiau palinkdamas prie knygos; stengiuosi įtikinti save, kad negirdžiu. Tačiau neišgirsti šaižaus ir įsakmaus Dovydo balso pustuštėje bibliotekoje, kurios senoviniai skliautai kuria nuostabią akustiką, tiesiog neįmanoma. Taip pat neįmanoma negirdėti, kaip mano link artėja žingsniai, ir vienas iš Dovydo draugelių išdygsta priešais.

– Ėė... – pralemena jis, vis dėlto kiek susigėdęs, jog girdėjau Dovydo žodžius.

Pakeliu galvą.

– Ėė... Ar žinai, kiek literatūros šaltinių reikia panaudoti rašto darbui?

– Daug, – atsakau ir atsistoju, užversdamas knygą; aštrus garsas perrėžia bibliotekos tylą; kelios tolėliau sėdėjusios merginos sužiūra mūsų pusėn. – Labai daug. Kuo daugiau, tuo geriau.

– Na baik. Pasakyk, nevaidink čia gudručio!

Tylėdamas nužingsniuoju prie bibliotekininkės. Dovydui vieninteliam iš studentų leidžiama nepaisyti daugelio universiteto taisyklių, taip pat ir geležinės taisyklės dėl tylos bibliotekoje. Nes Dovydas – vieno iš universiteto mecenatų sūnus, o universitetui dabar – sunkūs laikai: trūksta lėšų, ir „mokslas vardan tiesos“, „tikrasis pažinimas“, „grynoji tiesa“ mažai kam berūpi. Sostinės angelai priglaudė mane po savo sparnais, o štai Dovydui aš neįtikau. Girdėjau kalbų, esą laimėjęs griežtą konkursą užėmiau jo draugui a priori paskirtą vietą; o gal tiesiog geriau žinodavau, kiek literatūros šaltinių reikia panaudoti, rašant savarankiškus darbus? Spėjau, kad mūsų bendri kursiokai nemėgsta Dovydo, tačiau dauguma jų kol kas, pirmojo semestro pradžioje, elgėsi neutraliai, neskubėjo užmegzti draugystės ar deklaruoti priešiškumo, palaikyti vieną ar kitą pusę – tikriausiai tikėjosi kiek vėliau apdairiai išsirinkti naudingą, perspektyvią, galų gale – patogią poziciją, neeikvoti jėgų asmeniniams konfliktams, bet skirti jas kūrybai. Tik ko verta prisitaikėlio kūryba? Nupirktos premijos, „išverkto“ apdovanojimo? Man, užgrūdintam atšiaurių jūros vėjų, tokia perspektyva buvo nepriimtina; aš veikiau būčiau metęs studijas, nei išdavęs savo principus.

Kai mūsų pajūrio miestelyje susipykdavo bendraamžiai, jie tiesiog mušdavosi – paprastas, greitas ir sąžiningas būdas spręsti ginčą. Tačiau jau pirmosiomis dienomis universitete supratau, jog čia priešiškumas rodomas kitaip – ignoruojant, žeminant, erzinant; demonstruoti, o ne spręsti, – štai kas buvo svarbiausia, ir tai man vėlgi nepatiko. Na, tikrai kažkoks kaimietukas, įsitvėręs savo nusenusį, apgailėtiną, niekam nebetinkamą ir todėl nesuprantamą teisingumą... Tik kodėl mano galvoje nuolat kirbėjo mintis, jog teisingumas negali būti „tinkamas“ arba „netinkamas“ – jis yra tiesiog teisingumas, aukščiausia žmonių tarpusavio santykių siekiamybė, kilniausia visų laikų filosofinė, moralinė ir politinė idėja! Tad kai kaip pirmąjį savarankišką kūrybinį bandymą mums, pirmakursiams, buvo pasiūlyta parengti darbą laisva tema, aš labai greitai apsisprendžiau: apžvelgti egzistuojančias teisingumo sampratas, išryškinti jų tiesą ir melus, „ištraukti“ jų esmę, o galiausiai pasiūlyti tokią sampratą, kuri būtų universali, apimanti visus nagrinėtųjų privalumus ir išvengianti jų trūkumų – Kanto vertas užmojis! Dėstytojas, kurio vadovaujami turėjome šį darbą atlikti, užsiminė, jog geriausieji darbai vėliau bus pristatyti visai universiteto bendruomenei, o jų autoriai deramai pagerbti. Na, kas gi galėjo labiau pakurstyti dvidešimties labai jaunų, labai savimi pasitikinčių, šlovės ištroškusių ir lakią fantaziją turinčių vaikinų bei merginų entuziazmą?! Mes puolėme prie tuščių popieriaus lapų kaip kelias dienas troškęs žmogus puola prie stiklinės vandens, o mūsų pastangos prilygo miesto žolės pastangoms prasiskverbti pro neįtikėtinai kietą asfaltą – juk dauguma neturėjome jokios mokslinių darbų rašymo patirties, o mėgstančio paeksperimentuoti dėstytojo dėka negavome jokių aiškių nurodymų. Įmestumo būsena, dažnai minima egzistencialistų kūryboje, iš pradžių visiškai mus apsvaigino; tik po savaitės kitos, artėjant darbo pateikimo terminui, pabandėme sugrįžti į tikrovę ir savo išsvajotas idėjas paversti nuosekliu, logišku, įdomiu tekstu, sudėlioti jas į sakinius, niekieno iki šiol dar nesuformuluotus, vartoti originalius epitetus, netikėtas metaforas, taiklias alegorijas. Vėlai vakare paskambinęs kitame šalies pakraštyje studijuojančiai Liučijai, kalbėjau jai ne apie meilę – skaičiau savo rašinio apie teisingumą ištraukas, klausdamas jos nuomonės, tikėdamasis pritarimo, iškęsdamas kritiką, rausdamas nuo pagyros.

Pagaliau, vieną apniukusią rugsėjo pabaigos popietę padėjęs tašką po paskutinio išvadų sakinio, pajutau kiekvienam kuriančiam žmogui pažįstamus jausmus – kančią dėl iki galo neišpildyto pradinio sumanymo ir palengvėjimą atlikus tai, ką – man pačiam tai buvo aiškių aiškiausia – privalėjau atlikti, net jei ir netobulai. Net nepagalvojau, jog beveik tuo pat metu paskutinį savojo darbo sakinį parašė ir Dovydas, – darbo, įkūnijančio viską, kas šiame arogantiškame, pasipūtusiame, tūžmingų ambicijų kupiname aristokratų palikuonyje buvo geriausio, giliausio, originaliausio. Jei būčiau iš anksto perskaitęs Dovydo darbą, savojo nė nebūčiau pateikęs vertinimui – tokie jie buvo skirtingi, o Dovydo darbas buvo akademinio brandumo, nušlifuotos mokslinės kalbos ir argumentuotos nuomonės reiškimo pavyzdys. Aplinka, kurioje jis augo, leido jam pradėti savąjį mokslininko kelią žymiai anksčiau nei tai padariau aš; jam nereikėjo prakaituoti, vasarą tvankiame autobuse riedant į miesto biblioteką retesnės knygos, o žiemą šalti tarpmiestinių autobusų stotelėje, šildant sustirusius Liučijos pirštukus, papuoštus keliais kukliais žiedeliais, – ji pasipuošdavo, kai išsiruošdavome į teatrą ar parodų salę mieste, nes naujausi spektakliai ir sensacingiausios parodos mūsų provincijos miestelio nepasiekdavo; jo draugai ir pažįstami, taip pat jo tėvų ir net senelių draugai ir pažįstami buvo įpratę diskutuoti apie meną, mokslą, svarstyti filosofines idėjas, o aš apie tai tegalėdavau retsykiais pasikalbėti su mama, Liučija ir vienu kitu mokytoju... Galėčiau čia vardinti dar daug skirtumų tarp mano ir Dovydo kasdienybės ir patirties, tačiau turiu pripažinti, jog aplinka padaro tik pusę darbo – vadinasi, laikydamasis savo apdainuotojo teisingumo, darau išvadą, kad Dovydas buvo gabus, labai gabus, o reikalui esant gebėdavo parodyti pačią vertingiausią savo pusę, pažabodamas šiaip jau jam nesvetimą tingumą (ach, o kam jau jis visiškai svetimas?!.) bei atsainumą.

Taigi, mes, visi dvidešimt pirmakursių, padėjome paskutinį tašką savo savarankiškuose darbuose ir atnešėme juos dėstytojui. Per savaitę jis turėjo išrinkti keturis geriausius, kuriuos dar po savaitės jų autoriai pristatys universiteto Akademinei Tarybai – ji išrinks vieną iš darbų ir jo autorių paskelbs „Universiteto vilties“ titulo laimėtoju. Tokie rinkimai ir po jų sekantis apdovanojimas universitete vykdavo jau daug metų, tai buvo graži tradicija, dar visiškai „žalius“ pirmakursius įtraukianti į glaudžią Alma mater bendruomenę, padaranti juos matomus ir girdimus. Ankstesniais metais konkursą laimėjusieji darbai buvo sukabinti ant vienos iš amfiteatrinių auditorijų sienų, ir per tą prailgusią savaitę, kuomet dėstytojas, įsijautęs į likimo vaidmenį, išsijuosęs rašė pastabas mūsų darbų paraštėse, pabraukdavo jo manymu labiausiai pavykusias teksto vietas, riebiu negailestingu brūkšniu perrėždavo stiliaus požiūriu nenusisekusias ar klaidingas, – visą tą ir jam, ir mums įtemptą laiką mes skaitinėjome darbų – prizininkų ištraukas, kartais apstulbdami nuo taiklaus sakinio, kartais – nuo akivaizdžios silpnybės, nepastebėtos darbą vertinusiųjų ar kompensuotos teksto privalumų.

Sekmadienio popietę visai pašėlau – neberadau vietos, nors ir bandžiau pats sau įkalti į galvą, jog šis konkursas – tik pirmasis iš daugelio, kad tai – toli gražu ne vienintelė proga užsirekomenduoti; ir vis dėlto supratau, kad pirmasis blynas, jeigu prisvyla, nepakenkia tik virėjos vardui, o kūrėjas dažniausiai išgirstamas arba „nurašomas“ pirmųjų savo bandymų dėka. Tikėjau mūsų dėstytojo profesionalumu, taip pat jo geranoriškumu, kurį, dirbdamas ir bendraudamas su jaunimu, jis sumaniai derino su subtiliu humoru, užglaistančiu kartais išsprūstančias aštrias profesionalo pastabas. Tikėjau, jog dėstytojas išrinks verčiausius, ir buvau pasiruošęs priimti jo sprendimą apie mano darbą – teigiamas ar neigiamas jis būtų. Bet priešingai protui, kuris neprarasdamas orumo gali nusilenkti teisingai, nors ir nepalankiai valiai, širdis kunkuliavo nuo išgyvenimų, visomis išgalėmis priešindamasi neigiamo sprendimo galimybei...

2 skyrius (Spalis). Konkursas.

Ar galėjo atsitikti, jog mano emocijos, tokios stiprios ir nepalenkiamos, pasiekė mūsų dėstytoją per Jungo aptartąją „kolektyvinę pasąmonę“? O kaip kitaip paaiškinti faktą, jog pirmadienį jis paskelbė mano pavardę greta kitų trijų atranką laimėjusių studentų pavardžių – viena iš jų, žinoma, buvo Dovydo. Tik jį ir laikiau tikru konkurentu ateinančiame „mūšyje“, vadovaujamame universiteto Akademinės Tarybos.

– Dovydo darbą išrinkau tam, kad jam nereikėtų dar kartą dalyvauti panašiame konkurse antrame, trečiame, o gal net ketvirtame kurse, – pristatydamas visam kursui keturis nugalėtojus, paaiškino dėstytojas. – Tavo darbas, Dovydai, nepadarytų gėdos nė vienam vyresnių kursų studentui.

– Nijolės darbas mane sužavėjo lyrizmu. Tyras darbas, tokio jau senokai nebuvau skaitęs, – pasakė tyliai ir pagarbiai, rimtai žvelgdamas Nijolei į akis.

– Jonas mane įveikė temos sunkumu – pats nebūčiau tokios ėmęsis! – nuoširdžiai prisipažino mūsų žilaplaukis.

– Na, o Simono darbą išrinkau vardan teisingumo, – mirktelėjo man dėstytojas; vos susilaikiau nemirktelėjęs atgal.

Vėliau, kai po paskaitos auditorijoje pasiliko tik mūsų ketvertukas, dėstytojas daugiau papasakojo apie būsimą finalinį konkurso etapą:

– Turėsite penkiolika minučių Tarybai pateikti pagrindines darbo tezes. Toliau – penkios minutės klausimams; perspėju – jie gali būti visiškai nesusiję su jūsų darbu, Taryba tiesiog norės įsitikinti, ar prieš juos iš tiesų stovi „universiteto viltis“, – jis nusišypsojo, kilstelėjo vešlius antakius. – Kas bebūtų, neišsigąskite. Nepanikuokite. Jūs gabūs, jūs žinot, mokat, jūs – geriausi! Kasmet nustembu, gavęs tokius gerus studentus. Kasmet džiaugiuosi. Mėgaujuosi darbu. Nuostabesnio darbo negaliu įsivaizduoti.

„Nuostabesnio dėstytojo negaliu įsivaizduoti“, – sušnibždėjau pats sau, slapčia vis dėlto vildamasis, jog universitete sutiksiu dar ne vieną tokį pat nuostabų. Atrodė, kad mano žodžių neišgirdo niekas, tačiau greta stovėjęs Dovydas, mums išeinant iš auditorijos, niekinamai sviedė:

– Dėstytojų subinlaižys!..

(Fe, Dovydai, kur dingo tavo akademinė kalba?).

Taip prasidėjo mūsų su Dovydu varžybos, kurių pratęsimas turėjo įvykti po savaitės...

... Nežinau, kiek kartų prieš pasirodydama Akademinei Tarybai ir visai universiteto bendruomenei persirenginėjo Nijolė, bet net aš supratau, kad išvaizda šiuo atveju gali būti svarbi. Liučija su mano mama pasistengė, kad patikėčiau turįs tam tikrų išvaizdos privalumų, ir dabar man tereikėjo sugalvoti, kaip juos pabrėžti. „Tavo žavesys – natūralus, net kiek atsainus“, – sakydavo Liučija. „Vėjavaikis, kuriam malonu būti gražiam, bet nesinori dėl to pernelyg vargintis“, – antrindavo jai mama. Jei jau tas mano grožis nerūpestingas, puikų kontrastą jam sudarys griežtas aprangos stilius, – nusprendžiau ir apsivilkau „išleistuvinį“ kostiumą; kaklaraiščio nesirišau – turbūt būtų perdėm oficialu, atrodyčiau juokingai su rimtesne nei kai kurių Tarybos profesorių apranga. Plaukus netvarkingai sušiaušiau, batus tvarkingai nublizginau ir iškulniavau į universitetą su dviem puslapiais pagrindinių savo darbo tezių po pažasčia. Atėjau likus dešimčiai minučių iki renginio pradžios. Nijolė su Jonu, jau įsitaisę salės priekyje, pamojo man rodydami prie jų esančią tuščią vietą. Dovydo niekur nesimatė, ir mes ėmėme spėlioti kodėl. Atsakymą gavome netrukus, Tarybos pirmininkui paskelbus, jog pirmasis savo tezes pristatys būtent Dovydas. Ir jis pasirodė salėje – ėjo tarpu tarp kėdžių, tarsi nužengęs iš XIX a. menininką vaizduojančio paveikslo: apspuręs velveto švarkelis, sniego baltumo marškiniai, o svarbiausia – ryškiaspalvė kaklaskarė, besiplaikstanti drauge su poilgiais plaukais. Man užėmė žadą – apie salėje sėdinčias studentes ir komisijai priklausančias dėstytojas nėra ką ir kalbėti. Dovydas gavo pirmuosius taškus dar neužlipęs ant scenos. Susižavėjęs stebėjau, kaip jis oriai, o kartu lengvai atsistoja prieš visus, kaip išsyk pradeda kalbėti, ir jo liepsningi žodžiai užlieja salę tarsi potvynis, lyg genialaus pamokslininko ar didžio dainiaus kalbėjimas. Prisiekiu, jog kalbos kulminacijoje visa salė bei daugybę išskirtinių pasisakymų girdėjusi Taryba sulaikė kvėpavimą, ir patys to nepastebėjo. Dar padidindamas efektą, Dovydas baigė savo pristatymą staiga, lyg kirviu nukirto. Ir per salę nuvilnijo atodūsis, o tada – plojimai, entuziastingas švilpimas... Ant kojų pašokome visi, išskyrus garbingus komisijos narius, kuriems to padaryti neleido veikiau protokolas, o ne širdis. Aplodismentais atidavėme duoklę mus niekinančiam, bet šių plojimų tikrai vertam bendramoksliui.

Neaišku, ar nuo viso to triukšmo dar apkurtusios klausytojų ausys išgirdo pirmuosius mano pranešimo sakinius. Nežinau, kurie iš Tarybos narių pasiūlė tokią pristatymų tvarką, ir ar tai buvo padaryta su Dovydo ar jo tėvo žinia. Paradoksalu, bet kaip tik ši nepavydėtina padėtis mane įkvėpė – įkopiau į sceną kaip į Everestą, pasiryžęs skelbti teisingumą, taip neetiškai pamintą mūsų visų akivaizdoje: juk Tarybos nariai iš anksto buvo perskaitę visus darbus ir žinojo, kokia galia slypi Dovydo tekste. Į galvą man atėjo mintis, jog ir bet kuris kitas konkurso dalyvis, atsidūręs mano vietoje, jaustųsi ne ką geriau... Rėždamas tezes apie teisingumą ir jo bendražmogišką reikšmę, aš deklaravau savo, Nijolės, Jono ir kitų studentų, nuolat verčiamų užleisti savo vietą Dovydui, teises. Manau, kad dauguma salėje buvusių studentų bei dėstytojų, žinantys apie išskirtinę Dovydo padėtį universitete, mano kalbą pritaikė konkrečiam kontekstui, ir po paskutinių žodžių salėje stojusią tylą vėl sudrebino ilgai netylantys aplodismentai... Vienintelis dalykas, kurį aiškiai suvokiau lipdamas nuo scenos, buvo mane lydintis giedras mylimo dėstytojo žvilgsnis... Jau gerokai vėliau pajutau Nijolės kumštelėjimą ir išgirdau jos švelnų, draugišką balsą:

– Simonai, tave išrinko. Tave ir Dovydą.

– Abu? Bet taip neleidžia taisyklės!..

– Jie aiškina, kodėl...

– Negalime palikti be apdovanojimo nė vieno iš šių dviejų studentų, nes jų darbai pernelyg skirtingi, tačiau vienodo lygmens. Vienas išsiskiria akademiniu brandumu, kitas – drąsa, kuri atskleidžia nemažesnį brandumą. Sveikiname nugalėtojus ir kviečiame ant scenos. Taip pat kviečiame dėstytoją, įkvėpusį mūsų naująsias „universiteto viltis“.

Spausdamas ranką Dovydui, turbūt pirmą kartą galėjau įdėmiai pažvelgti jam į akis, o jis žvilgsnio nenusuko. Ta akimirka mums abiems užsitęsė...

... Jau kuris laikas su Dovydu bendraujame normaliai. Kartais net padiskutuojame, pasidaliname mintimis. Ir visuomet pasakome vienas kitam, koks literatūros šaltinių skaičius privalomas naujam savarankiškam darbui. Gal mūsų paliaubos – tai viena iš išsipildžiusių universiteto vilčių?

3 skyrius (Lapkritis). Du vaikinai ir sena moteris.

Galbūt viena iš priežasčių, paskatinusių mane susidraugauti su Augustu, buvo noras ištyrinėti neįprastą aplinką, kurią kūrė jis pats ir jam artima sostinės bohema: gimtajame miestelyje daugiausia draugavau su žvejų vaikais, kurie rūkymą ir keiksmus perimdavo su tėvo genais, ir kurių motinos būdavo pernelyg užsiėmusios, kad padėtų įsidegti giliai sieloje rusenančiam romantizmui – esu tikras, jog jis būdingas kiekvienam pasaulį išvydusiam pajūryje. Mano paties šeima taip pat nebuvo aristokratijos ar bohemos atstovai, nors joje gavau pakankamai to, ko reikėjo, kad Augustui ir jo aplinkos žmonėms neatrodyčiau nei prastas, nei neįdomus. Ir kad galėčiau suprasti toje aplinkoje sparnus išskleidžiančias, kibirkščiuojančias, žiburiuojančias, įvairiausiais balsais giedančias idėjas. Keista, net paradoksalu, bet pažinties su tomis gryniausios dvasinės prigimties idėjomis pasekmės greičiausiai išryškėjo pačiuose banaliausiuose fiziniuose dalykuose – neilgai trukus nuo pažinties su Augustu pradžios susigriebiau retai galvojąs apie valgį; ir nors mano protą iki soties maitino naujasis gurmaniškas idėjų „maistas“, kūnas vien jomis negalėjo pasitenkinti: aš sulysau, bet žinojau, jog turiu gerą figūrą, tad nesijaudinau. Atsigriebsiu. Po to. Juk ateis pirmosios mano studentiškos atostogos, o jose – Kalėdos, Naujieji ir visos kitos dienos su mamos paruoštais pietumis, kava su saldumynais terasoje, apsisiautus šiltais pledais, vakarienės prie žvakių šviesos... Ilgėjausi gimtojo miestelio, o tuo pačiu ne be pasipūtimo mąsčiau apie valandėlę, kai pirmąsyk išeisiu pasivaikščioti po jį – jau kaip studentas, vietinis, bet šiek tiek nutolęs, galintis kritiškai vertinti aplinką, mokantis daugiau nei pernai tarptautinių žodžių, mokslinių sąvokų, kuriam laikui sąmoningai pabėgęs nuo didmiesčio tempo, kuris daugeliui mūsų miestelyje tebėra menkai pažįstamas...

Kita priežastis bendrauti su Augustu – tai noras turėti geriausią gidą visame mieste. Mieste, kurį pamilau iš pirmo žvilgsnio, tad troškau glamonėti akimis ir apipinti mintimis kaip brangiausią mylimąją – nuo pagrindinės senamiesčio gatvės, kuri ilgu, tarsi ištemptu puslankiu juosia seniausią miesto kvartalą, pradėtą statyti dar XII amžiuje, o abiem galais remiasi į centrinę aikštę, pelnytai tapusią viso miesto pasididžiavimo ir meilės objektu. Kaip ir daugelyje tokių senamiesčio gatvių įvairiuose pasaulio miestuose, čia susitelkę restoranai ir kavinės, suvenyrų parduotuvėlės, knygynai, antikvariatai ir turizmo agentūros, organizuojančios ekskursijas po miestą ir jo apylinkes. Ir, kaip daugelyje tokių senamiesčio gatvių, būsto kainos čia astronominės. Laimė, šis miestas išdidžiai saugo savo praeitį, kilniai gerbia aristokratus, nuo senų laikų gyvenusius nedideliuose spalvotuose nameliuose ir perdavusius juos prižiūrėti savo vaikams bei anūkams kaip brangų, trapų, saugotiną palikimą; taigi, pagrindinėje senamiesčio gatvėje daugiausia tebegyvena miesto senbuviai, ir pas vieną iš jų šįvakar mane vedasi Augustas.

Pirmas dalykas, patraukęs mano dėmesį, kuris turbūt bus ir paskutinis dalykas, išliksiantis mano atmintyje, jeigu joje kada nors išblės kiti su šiuo namu susiję prisiminimai, buvo mozaika išklotos laiptinės grindys. Mozaika tęsėsi ir lauke, iki pat dviejų žemų, numintų laiptelių, išeinančių į gana judrų neplatų skersgatvį. Blausiai blizganti nuo žiemos drėgmės, savo mėlynai – baltai – žaliai – geltonais raštais mozaika šiame name kūrė tikrų namų pojūtį. Nerūpestingai pasuktu priekiniu ratu triratukas, atsirėmęs į sieną greta jo mažojo šeimininko buto durų, jaukiai aidintys lauktų svečių žingsniai...

Staiga kažkas įvyksta Niekio tyloje. Prasideda mano pažintis su nauju žmogumi. Visos šio žmogaus gyvenimo galimybės, visos pergalės, visos klaidos kol kas tėra potencialus pasakojimas, ir realybe jį gali paversti tik pats nuo šiol mano gyvenime esantysis. Ji – tik žmogus, bet šis „tik“ reiškia tiek daug! Jausti, mąstyti, mylėti, kurti, dainuoti, šokti, piešti, rašyti, lytėti, matyti, girdėti, šaukti ir tylėti, imti ir duoti, klausti ir atsakyti... tiesiog būti gilumine šio žodžio prasme... Kas toji moteris? Kas ji iš tiesų? „Ji buvo mano šeimininkė, pas ją nuomojausi kambarį, vos atvykęs į šį miestą“, – sakė Augustas. Tačiau negali būti, kad jis, besilaikantis atokiai nuo daugelio žmonių ir dažniausiai šykštus jiems šiltų jausmų ar – tuo labiau – gražių žodžių, atsivestų mane pas tik pirmojo jo būsto šiame mieste šeimininkę. Kas slypi po inteligentiška, šiek tie senamadiška jos išvaizda, kas glūdi tose guviose pilkose akyse, kaip skambės jos balsas, kokios knygos sudėliotos į lentynas jos svetainėje?.. Būtų beviltiška tikėtis atsakymų į visus šiuos klausimus jau pirmąjį mūsų pažinties vakarą... kita vertus... ji dailios rankos rodomuoju pirštu kilsteli mano smakrą, pažvelgia tiesiai į akis, ir tą akimirką įvyksta didysis mudviejų pažinties stebuklas; aš ją apkabinu, moters veide šypsena išsilieja šiluma, kurią jaučiu susikaupus joje. Atsakymų nebereikia, nes visas gyvenimas – tai nuolatinis klausinėjimas, tolygus ėjimui pirmyn, pirmyn, pirmyn...

Pasakoja senoji moteris: Aš žiūriu į du berniukus, kurie nė vienas neturi mano kraujo, bet yra man artimesni už daugumą giminaičių. Turiu teisę vadinti juos „berniukais“, nors vienam jau dvidešimt penkeri, o kitam, su kuriuo susipažinau neseniai, – devyniolika. Jis gimęs per ilgiausias metų dienas, ir saulės šiluma susikaupusi jo pušies sakų spalvos plaukuose ir natūraliai rusvoje odoje. Pirmasis gi – rudens kūdikis, sugėręs į save jo melancholiją, pilki toliai plyti jo akyse, o sniego laukianti juoda žemė dovanojo jo plaukams savo gilią spalvą...

Aš žinau, kad jie niekuomet nesutars, bet visą amžinybę liks artimi. Tas skausmingas artimumas juos augina, kelia iki pat jų galimybių viršukalnių, o gal – retomis, trumpomis palaimintomis akimirkomis – leis jiems peržengti save.

Žinau, kad Rudens Vaikas yra genialus, ir kad jis vargiai bus laimingas. Kad Vasaros Vaikas tik gabus, bet jo entuziazmas gali nuveikti daugiau už genialumą, neretai pasiduodantį vėlyvo rudens sąstingiui. Iš nedaugelio Rudens Vaiko man rodytų jo vaikystės nuotraukų neįstengiu atspėti, kada atsirado šis sąstingis – dar motinos įsčiose, kuomet ji, išblyškusi melancholikė, vieniša leido kūdikio laukimo dienas nuošalioje sodyboje, aktyvaus ir visuomeniško vyro šešėlyje; o gal per sunkų gimdymą; nėriniais puoštame lopšyje, į kurį nuolat žvilgčiojo nerimo ir nemigos kamuojama motina; vienišoje vaikystėje („Bendraamžiai man kėlė nuobodulį, o kai kurie – pasišlykštėjimą savo primityvumu“); gal paauglystėje, kaip ir kiekviena paauglystė patyrusioje bjaurumo išbandymą; ankstyvoje jaunystėje, dar negebant realizuoti pirmųjų kometomis prasiveržusių genialių idėjų?..

Ar Vasaros Vaikas pajėgs bent retsykiais laimėti kovą prieš šį sąstingį? Jis greit įsižeidžia, jei pirmieji bandymai būna nesėkmingi, ir ne visuomet mėgina vėl. Kartais nebeateina ištisas savaites. Aš skaičiuoju, nes būdama aštuoniasdešimties, daugiau gyvenu kitų, o nebe savo gyvenimą. Jis niekuomet nesutiks, jog kartais nuo tokių bandymų reikia susilaikyti, jog ruduo turi savų pranašumų. Tačiau aš pasiryžusi lesti jiems viską išbandyti patiems – įtūžį, džiaugsmą, liūdesį, veiksmą, sąstingį, meilę ir neapykantą, darbą ir tinginystę, jie turi pasirinkti; arba gyventi su viskuo po truputį, su viskuo iš eilės. Tad būnu tylia arbatos ir sausainių patiekėja, šventadienių marškinių lygintoja, knygų iš savo gausios bibliotekos skolintoja (o kartais – ir dovanotoja, bet tuomet jau nebeištveriu tylėjusi, ir būtinai užrašau dedikaciją; tikiuosi, kad jie perskaito: Vasara veikiau iš smalsumo nei tikėdamasis įgyti išminties, Ruduo – iš aristokratiško mandagumo).

Aš daug tikiuosi iš Vasaros Vaiko – ir jau greitai. Jo gyvenimo tempas didelis, protas guvus, širdis atvira, o siela – kupina romantiško polėkio ir žemiškos aistros. Aš nesitikiu, kad Rudens Vaiko genijus bus pripažintas lengvai – argi ne tokia visų genijų lemtis? Be to, tik nedaugelis iš jų patys tiki savo genialumu ir vien dėl jo pasireiškimų patiria dvasinį pasitenkinimą; dauguma neapmąsto savojo įkvėpimo šaltinio, ir kaltina save, kad negali įgyvendinti juose kilusių idėjų – o juk ne visos genialios idėjos esti įgyvendinamos. Esu girdėjusi skundžiantis genialius menininkus ir mokslininkus: „Aš net tokio paprasto dalyko nesugebu padaryti! Aš niekam tikęs!“. O tas „paprastas dalykas“ – milijonų žmonių minčių ir svajonių universalus įkūnijimas.

Ir dar vienas svarbus ir liūdnas dalykas, kurį žinau, – Rudens Vaikas myli savo saulėtąjį draugą, o pastarasis eina iš proto dėl vienos mergaitės ir kartais paišdykauja su kita. Drama, kurios kai kurie veiksmai rutuliojasi mano namuose, bet daugelis – tik jos veikėjų širdyse ir, viliuosi, protuose. Nesu proto ir racionalumo garbintoja, tačiau jis būtinas žmogiškajam orumui išsaugoti.

... Aš žiūriu į du berniukus, ateinančius pas mane jau nebe iš manojo laiko, bet tarsi paveiksle pasiliekančius mano atmintyje kaskart, Rudens Vaikui palinkstant prie savojo poezijos sąsiuvinio, o Vasaros Vaikui išskrendant į saulėtus tolius, kurie, viliuosi, neištirpdys jo sparnų, nes ikariškoji neteisybė neturėtų dar sykį pasikartoti.

II DALIS. ŽIEMA

1 skyrius (Gruodis). Sunkiausias savarankiškas darbas.

Buvo keista jausti gėdą prieš žmogų, kurio negerbi. Jaustis kaltam prieš žmogų, kurį patį kaltinai – arogancija, cinizmu, atsainumu... Och, atsainumas! – o ar ne taip ir reikėtų vadinti savarankiško darbo neatlikimą laiku? Tą rytą, pasispaudęs darbą po pažastimi, skuodžiau universiteto koridoriais, tikėdamasis stebuklo ir tuo pat metu tyliai vadindamas save kvailiu už tokius lūkesčius. Ką norėjau nubausti, pamokyti šiuo savo atsainumu? Dėstytoją? – o, baik juokus, kvaily! Ir kodėl mąstau apie tai tik dabar?! Kodėl neatnešiau darbo paskirtą dieną? – tuomet būčiau galėjęs išdidžiai sviesti jį ant stalo priešais dėstytoją (tą seną krieną) ir, sarkastiškai šypsodamasis, tarti: „Atlikta!“. Finita. Basta. Happy end.

... koridorių labirintas atrodė begalinis, bet kuo labiau artėjau prie dėstytojo kabineto, tuo sunkiau buvo prisiversti žengti į priekį. Ką aš jam pasakysiu? Nusispjauti ir neiti – štai sprendimas; kitą semestrą pristatysiu darbą, gausiu įvertinimą, viską užbaigsiu; kito semestro pabaiga dar taip toli... Jis pamirš mane, pamirš mūsų susikirtimus. Na, galgi ne viskam jo atmintis tokia fenomenali kaip jo dalyko žinioms?.. Kitą semestrą aplinkui bus nauji studentai, kurie nežinos, kad didžiausias kurso išsišokėlis nesugebėjo eiti iki galo; kas jau čia pasakos visam fakultetui apie mano nuotykius, tiesa? Tik kaip... Ir staiga mintis nutrūko.

– Ar manęs laukiate?

Jis stovėjo toks kaip visada – tiesus, sausas, šaltai mandagus, nepriekaištingu kostiumu ir tarsi ką tik nušveistais batais. Aš tarsi išvydau save iš šalies – taip aiškiai: aplamdyti džinsai, nuo greito ėjimo atsilapojusi marškinių apykaklė, vaikiškai prikąsta apatinė lūpa; laimė, batus irgi buvau nušveitęs iki blizgesio.

– Ar manęs laukiate? – kartojant klausimą, jo balsas nepasikeitė, tik žvilgsnyje lyg ir atsirado tam tikras susidomėjimas.

– Jūsų...

– Užeikite į kabinetą.

Taip paprastai? Man bus leista įžengti į šią šventovę? Nusidėjėliui, negavusiam išrišimo? Taip paprastai?! Apstulbęs nuo šio fakto, net nespėjau išsigąsti; ir štai jau stovėjau kabinete. Nelabai kuo jis skyrėsi nuo kitų dėstytojų kabinetų, ir net šalčio, kuris tarsi gaubė šį žmogų, aš nepajutau.

– Kokiu reikalu atėjote?

– Aš... atnešiau darbą.

– Atrodo, jau per vėlu.

– Taip. Bet...

– Turėjote rimtų priežasčių vėluoti?

– Ne.

– Ne? – ir vėl jo akyse pastebėjau susidomėjimą.

– Nemeluosiu – to, ką jūs laikytumėte rimta priežastimi, nebuvo. Bet man atrodo, – o varge, kas per drąsa?! Kas verčia mane taip kilniai atvirauti?! – kad rimta priežastis buvo: darbo tema buvo jūsų, literatūros šaltiniai – jūsų knygos... tai gal ir darbą turėjote rašyti jūs? – ramiau, mielasis, ramiau! – Bet po to pagalvojau kitaip. Supratau, kad ne jūs turėsite raudonuoti pasilikęs kartoti vieno iš dalykų, ne Jūs būsite priverstas atsikirtinėti draugams, girdėdamas daugiau ar mažiau vykusius jų pokštus šia tema, ne jūs turėsite prisipažinti mylimai merginai, jog vietoje atostogų su ja sėdėsite bibliotekoje... Tad... štai darbas.

Jis neskubėdamas pasirausė stalo stalčiuje, išsitraukė bloknotą, kuriame žymėdavosi mūsų įvertinimus, ir brūkštelėjo pliusiuką... ties mano pavarde?

– Jei manote, kad darbą priimu todėl, jog man svarbi jūsų nuomonė, – vadinasi, visai nesugebėjote manęs pažinti; nors, esu įsitikinęs, tariatės pažįstąs mane geriau nei aš pats. Darbą priimu, nes man svarbu, kad priežastis vėluoti vis dėlto buvo, o paskui atsirado ir motyvacija darbą parengti. Juk priešingu atveju turėčiau jus laikyti tiesiog... tinginiu? apsileidėliu? Palikite darbą ir eikite. Labai tikiuosi, kad mūsų keliai daugiau nebesusikirs.

2 skyrius (Sausis). Alchemija.

Sausis man – liūdnas mėnuo. Labai po truputį ilgėjančių dienų šviesos neužtenka mano, vasarinuko, nuotaikai pakelti, tad šiemet kaip ir kiekvienais metais „gyvalioju“, tik kasdieniai maršrutai pasikeitę – stengiuosi nepalūžti pakeliui iš bibliotekos į egzaminą, iš egzamino – į ankstyvoje prietemoje skendintį butą, iš ten – į pačią artimiausią parduotuvę, tik pačių būtiniausių prekių. Išplempiu kibirus arbatos, fenu džiovinu kiaurai peršlapusius ir beviltiškai atrodančius batus, atsigulęs į lovą susiriečiu į kamuoliuką ir išgyvenu gūdžiausios vienatvės valandas. Bet kompiuterio, daugeliui mano bendraamžių praskaidrinančio kasdienybę, į lovą dar neatsitempiau – kažkaip nevalyvai jis čia atrodytų, ir aš didžiuojuosi, jog galiu atsilaikyti prieš IT trauką. Kompiuterį jungiu virtuvėje, kurios langas išeina į Vakarus, tad pro jį bent kiek ilgiau skverbiasi nuilsusi, anemiška šviesa. Kita vertus, po giedros dienos per tą patį langą žvelgiu į tyrame danguje ryškėjančias žvaigždes. Ir gailiuosi nepasirinkęs studijuoti astronomijos: ji tikrąja šio žodžio prasme „pakylėtas“ mokslas, susijęs su poezija – antrąja (o gal pirmąja?) Augusto gimtine; su fizika, kurią studijuojančiuosius kartais matau universitete, o geriausiai pažįstu šį mokslą pasirinkusios Liučijos dėka, ir kurie išsiskiria ypatingu akių spindesiu, tad beveik imu tikėti, jog jų žvilgsnis geba perskrosti pasaulį kaip rentgeno spindulys; su filosofija, kurios atstovai parašė nemažai „traktatų apie gamtą“, kylančių ligi pat žvaigždžių; su paslaptingąja, viliojančia (ne, ne auksu, bet bandymu paaiškinti pasaulio sąrangą) alchemija... Deja, alchemijos pasirenkamojo dalyko dėstytojas toli gražu nėra „pakylėtas“! Rinkdamasis šį dalyką, turėjau tiek daug vilčių pasinerti į viduramžišką, nepažįstamų reakcijų, kvapų, garsų pilną pasaulį, bet dėstytojas alchemiją traktuoja tik kaip chemijos mokslo ištakas, todėl nuostabaus grožio karalystę redukuoja iki išgrynintų cheminių formulių. Stebėtina, kaip svetimas šiam žmogui, šiaip jau gabiam chemikui, bet koks poetiškumas ir romantizmas, kaip aršiai jis stengiasi išvaduoti pasaulį nuo paslapčių, nuo meno gimdomų daugiareikšmių žodžių ir vaizdų, besiskverbiančių į mokslo sritį ir ją „užteršiančių“. O kas gi yra pagrindiniai tų žodžių gamintojai? Nagi literatai. Mes, trys literatūros studentai, visą pirmąjį semestrą šmėžavę dėstytojui prieš akis, tapome lengvai prieinamu „taikiniu“. Beveik per kiekvieną paskaitą jis primindavo iš įvairių Alma mater fakultetų susirinkusiems studentams, ką iš čia esančių derėtų laikyti persona non grata: „Nagi, panelės literatės, – krizendavo profesorius, niekinamai nužvelgdamas mūsų poilgius plaukus, – ar dar tebegiedate savo lakštingalos giesmes? Ir kuo jums parūpo chemija? Mes čia rimtai studijuoti, o ne sonetus inkšti susirinkome!..“

Dalis auditorijos nusikvatodavo – kai kurie pritardami (juos iš karto priskirdavau prie kultūrinių bukagalvių), kai kurie tiesiog iš dyko buvimo, o dar kiti – iš pavydo, nes net užkietėjusiems mokslo garbintojams tekdavo pripažinti faktą, jog konkursai į mūsų universiteto Filologijos fakultetą jau daugelį metų lenkė konkursus į visas kitas specialybes. „Man ne chemija, o alchemija parūpusi, – burbėdavo vienas iš mano bendramokslių. – Bet čia nieko panašaus neaptinku“. „Gal tikėjaisi da Vincį prieš auditoriją išeisiant?“ – įgeldavo kitas. „Mažiausiai! O tu nesitikėjai?“. „Na…“. Visi trys žinojome, kad geriau nebus, o įskaitos laukėme drebėdami…

Išvakarėse išsiruošiau nakvoti pas Augustą – mes karts nuo karto susiorganizuodavome sau tokį pasibuvimą, o dabar man ypač reikėjo psichologinio palaikymo. Pasiruošimas kiekvienąkart būdavo panašus ir gana banalus: nusipirkdavome geriausio pagal savo finansines išgales vyno, šiek tiek gurmaniško sūrio, rupios duonos, sodriomis spalvomis blizgančių alyvuogių, geros muzikos diską ir žvakių. Vaikštinėdamas po parduotuvę su vyresniu bičiuliu ir rinkdamasis prekes gurmaniškai dviejų draugų vakarienei, jausdavausi ypatingai – tarsi būčiau pakliuvęs į pasaulį, aprašytą knygose apie bohemos gyvenimą, kuriame prie santūriai prabangaus vakarienės stalo bendraminčiai diskutuodavo apie naujausias meno tendencijas, formuluodavo grožio ir meno sampratas, skolindavo vienas kitam retas knygas, kurių autoriai buvo tokie patys meno entuziastai kaip ir skaitytojai. Sumokėję už pirkinius, dažniausiai dar pasivaikščiodavome po miestą, grožėdamiesi besižiebiančiais žibintais, nuramindami per dieną susikaupusį nerimą, parūpindami gryno oro smegenims. Apie aštuntą Augustas atrakindavo savo buto duris. Mes nusiaudavome batus, kabindavome viršutinius rūbus ant aukštos medinės pakabos, turinčios tris kojas ir penkias „rankas“ („Tai mano kamerdineris, – mostelėjo Augustas, kai lankiausi pas jį pirmą kartą. – Senas, ištikimas ir nebylys – man kuo puikiausiai tinka“), plaudavomės rankas, nešdavome pirkinių krepšį į virtuvę ir ištraukdavome iš jo „duoną ir pramogas“; tada gražiai serviruodavome stalą mažulytėje svetainėje, įjungdavome muziką… Paprasčiausi veiksmai, jau apgaubti beprasidedančio vakaro atmosferos, tapdavo kitokie… Augustas pirmas pakeldavo taurę ir visuomet pasakydavo tostą – trumpą ar ilgesnį, taiklų, šiltą. Šiandien jis tarė:

– Tikras alchemikas yra ne tas, kuris stengiasi priremti pasaulį prie sienos, įkalindamas jį formulėse, kad tas iki galo atsiskleistų, bet ieškantis tiesos, kurioje slypi visuomet išliekančios paslapties grožis. Daryti tai galima įvairiais būdais, ir mudu puikiai žinome, jog literatūra yra vienas iš jų.

Šyptelėjau, kilstelėjau savo taurę:

– Už tikruosius alchemikus!

– Už alchemikus!

– Ar galiu ir aš pasakyti tostą?

– Kas per klausimas, Simonai?! Ar aš klausiau prieš kalbėdamas?

– Už viltį paversti pasaulį tauresniu, išgryninti jį kaip metalą tiglyje, už viltį padaryti žmones geresniais ir nukreipti jų žvilgsnius aukštyn. Už būsimas geras knygas ir skambias eiles, už įkvepiančius paveikslus ir pravirkdančias pjeses, už svajonių baletą, – įsismaginęs tęsiau, nekreipdamas dėmesio į kiek ironišką Augusto šypsenėlę, nes būtent dabar aiškiai supratau, kuo mane traukė, traukia ir trauks alchemija. – Tokiame pasaulyje turėtų gyventi mūsų vaikai!

– Rodos, dar neišmokiau tavęs vengti patetikos, – atlaidžiai tarstelėjo Augustas, mandagiai leidęs man užbaigti prakalbą. – Mintys puikios, bet reiškimo forma jas subanalina.

– Eik sau, Gustai, – pyktelėjau. – Negaliu visuomet galvoti apie stilių!

– Tu literatas, tau kitaip nevalia.

Tylėdamas baigiau gerti vyną.

– Kūryba tau svarbiausia, tiesa? Ar tik nesielgi stabmeldiškai, šitaip jai keliaklupsčiaudamas?

– Ne, kūryba man – ne stabas, ji tik priemonė svarbiems dalykams išreikšti. Tačiau tam, kad pasakyti ar užrašyti žodžiai veiktų žmones, jie turi turėti ypatingą formą. Turi būti originalūs, stiprūs, gilūs. Be patoso, patetika – tik kvailiams liūliuoti...

– Aš nelaikau tavęs kvailiu!

– Taip ir nepagalvojau. Bet kalbu apie tavo ateitį, kurioje kūrybai teks centrinis vaidmuo – kitaip neišeina, Simonai, patikėk manimi. Tu arba gyvensi kūryba, arba tavo kūryba nebus tikra, nebus vertinga.

– Na gerai jau, gerai. O dabar atsipalaiduok, Augustai! Pasiauskime! Išmaukime šitą vyną, plepėkime nesąmones! – galbūt ryt alchemijos dėstytojo dėka aš būsiu paliktas antriems metams, tad negaiškime laiko literatūrinėms treniruotėms...

– Simonai, ką tu...

Neleisdamas jam užbaigti, išverčiau iš kėdės. Jis pašoko, akys sužaibavo, tačiau aš prunkštelėjau, o jis kumštelėjo man. Ėmėme juoktis ir eiti imtynių...

Kitą dieną įskaitą išlaikiau, tarsi baltąsias eiles atmintinai padeklamavęs dėstytojo skaitytų paskaitų ištraukas, tinkančias išsitrauktam bilietui – tai buvo tikras literato kerštas.

3 skyrius (Vasaris). Trumpos ilgos žiemos atostogos.

Už langų regėjau baltu kvapu alsuojančią žiemišką jūrą, – ne, veikiau nujaučiau ją už rūko uždangos, apgaubusią mūsų mažą namelį drėgnu šaltuku, varvančią per lango stiklus siauromis gyvačiukėmis, besismelkiančią geliančia vėsa po megztiniu, po marškiniais... Nejaukiai nusipurčiau, ir iškart pajutau šiltą, tvirtą ranką, nusileidusią ant mano peties.

– Senele? Na ir bjaurus oras, o aš tiek svajojau apie atostogas!..

– Nėra taip blogai, vaikeli. Tikrai ne. Mes sugalvosime kokį nors įdomų užsiėmimą, – nepataisoma optimistė, ji ir vėl stengėsi padaryti mano atostogas šauniomis, – kaip tais tolimais vaikystės laikais, kuomet mokyklos atostogų laikui atvažiuodavo pagyventi pas mus: prižiūrėti „savo Simono“, kad tėvams nereikėtų kvaršinti galvos dėl tinkamos mano mitybos ir galimų išdaigų.

– Tiesą sakant, džiaugiuosi, kad oras nekoks, – šyptelėjo senelė, pakeldama akis nuo puoduko, į kurį pyliau pirmąją šių pusryčių kavos porciją.

Ji sėdėjo lotoso poza ant minkšto suolelio prie virtuvės stalo, ir jos jaunatviškos, labai gražios akys juokėsi.

– Nagi čia dabar. Kodėl? – taip pat nusišypsojau ir abiem rankomis apglėbiau savo puoduką – tapo šilta ir jauku, laikas išnyko...

– Kai oras prastas, tu tikriausiai būsi namuose, – tęsė senelė, – tad galėsime pasikalbėti... Prancūzija šauni, tavo senelis tebėra iš koto verčiantis pakvaišęs menininkas, tai besisvaidantis įtūžio žaibais, tai nešiojantis mane ant rankų, susiradome net gerų draugų, nors prancūzai paprastai nepuola artimiau bičiuliautis su atvykėliais. Bet Prancūzijoje nėra anūkų, nėra mano mergaičių. Tam tikrais momentais tampa ne taip paprasta...

– Tai kodėl nesugrįžtat, senele?! – šūktelėjau.

Pastačiau puodelį ant stalo ir atsisėdau greta jos tokia pat – lotoso – poza.

– Nežinau, Simonai. Keista, bet negaliu paaiškinti. Gal jaunystėje per daug prisisvajojau apie Paryžių ir dabar negaliu nuo jo atsiplėšti?.. Čia kaip du vienas kitam netinkantys, bet nepaprastą aistrą jaučiantys mylimieji – negerai kartu, bet negali būti ir atskirai.

Mėginau įsivaizduoti du vidutinio amžiaus žmones, pirmąkart išvykusius į Vakarus, nedrąsiai besidairančius Paryžiuje, taupančius kiekvieną franką, bet dosniai besidalijančius įspūdžiais ir jausmais, besiglaudžiančius pigiame, palaikiame bute, bet per jo langus kasdien žvelgiančius į Monmartro stogus, kurių prieglobstyje tuoj tuoj – tarsi romantiškame miuzikle – išsiskleis žibuoklės... Mąsčiau apie mamos nerimą dėl tėvų, įsitraukusių į „Paryžiaus avantiūrą“, ir apie jos pasididžiavimą dėl pirmųjų jų paveikslų, eksponuotų kuklioje to menininkų miesto galerijoje... Apie laiškus, atnešusius mums pirmąsias geras naujienas, užrašytas kitoje pusėje atvirukų su Eifeliu, Liuksemburgo sodu, Sacre – Coeur bažnyčia, Luvro piramide... Apie pirmąsias vienišas žiemos atostogas be senelės, kai turėjau priprasti prie tuščių namų, kuriuose nuo ryto iki vakaro buvau pats sau šeimininkas, nežinantis ką veikti su laisve... Apie vaikystės rytus, kai tėvų prižadintas bėgdavau į senelės lovą – išmiegoti mokyklinių atostogų dovanojamų saldžių valandų, nugrimzti į snaudulį, pro pusiau primerktas blakstienas tyrinėjant įmantrius ant sienos kabančio kilimo raštus, klausytis lygaus, švelnaus senelės alsavimo ir jaustis tokiu nepaprastai saugiu... Galvojau, kad gal kaip tik senelė, vien savo buvimu kurdavusi šį saugumo jausmą, visada palikdavusi laiko mano tyliems apmąstymams, nenutraukdavusi lėtai užgimstančių minčių, išklausydavusi kiekvieno mano pasakojimo ir tylomis glostydavusi man, sėdinčiam greta, ranką, – būtent senelė nutiesė man kelią į literatūros studijas.

– Nežinau ką pasakyti, senele...

– O kas čia galėtų ką protingo pasakyti? – papurtė ji galvą. – Tavo senelis todėl ir neatvažiuoja – būnant tėvynėje, kyla daugiau klausimų, viskas galvoje susijaukia, o vyrams sunkiau tai ištverti, tiesa?

Linktelėjau.

Ji įsipylė dar kavos – net nepastebėjau, kada išgėrė pirmąjį puodelį; mano kava ataušo, užsitraukė plėvele – kaip ir prisiminimai, vėl sugrįžtantys į savo vietas mūsų sąmonėje ir pasąmonėje.

– Viskuo tas oras kaltas, – tarstelėjo senelė. – Drėgmė į kaulus smelkiasi, o kartu ir minčių pilkuma... Žinai ką, jeigu išdrįsi nueiti iki parduotuvės, tai išsikelkime šiandien „nesveiko maisto“ puotą – kepkime picą, po to ilgai ją valgykime ir šnekučiuokimės: papasakosiu tau apie kitokį Paryžių – žaižaruojančią šventę, saulėlydyje purpuru raibuliuojančią Seną, traškius ilgus batonus ir užmiegotas menininkų akis, lauko kavines, Karolį Didįjį... Kai vėl išvažiuosiu, galvok apie giedrus dalykus, net nuliūdęs neleisk išblėsti giedrai tavo širdyje, – ji mojavo man pro langą, jau rišdamasi prijuostę ir vėl pakeldama prie lūpų puodelį geros, stiprios kavos.

III DALIS. PAVASARIS

1 skyrius (Kovas). Lotynų kalbos paskaita.

– Betgi jūs menininkas, Simonai.

Krūptelėjau. Staiga ištrauktam iš fantastinių vaizdinių pasaulio, buvo nelengva susigaudyti, kas vyksta. Greitai apsidairiau. Aula buvo tuščia, tik lotynų kalbos dėstytoja stovėjo prie manęs, priešpaskutinėje auditorijos eilėje, ir nustebusi, bet šypsodama žvelgė į mano piešinį.

Vadinasi, visiškai užsimiršau, vaduodamas sąmonės gelmėse įkalintas būtybes ir suteikdamas joms tuščio lapo erdvę; o mano mielieji draugeliai, su kuriais per lotynų kalbos paskaitas okupuodavome paskutines amfiteatro eiles, iškrėtė mūsų gaujos vertą pokštą – tylomis pasišalino, palikdami mane dėstytojos malonei. Tik ar galėjau tikėtis malonės iš žmogaus, kuriam pats toli gražu nebuvau malonus?!

Pašokau iš vietos.

– Atleiskite! Aš jau išeinu.

– Palauk, Simonai, – ji netikėtai perėjo nuo „jūs“ prie „tu“, o balse pasigirdo nuovargis. – Seniai norėjau su tavimi pasikalbėti. Man... reikia išsiaiškinti... kodėl...

– Kodėl?

– Kodėl apleidai lotynų kalbą.

– Ką jūs!.. Ne...

– Aš ne pirmus metus dėstau, Simonai. Suprantu, kada studentai mane ignoruoja, ir jaučiu, kai „nurašo“ mano dėstomą dalyką. Kuomet paskaitos pradžioje tu užsikvempi ant suolo ir įbedi į mane tuščią žvilgsnį, aš tariu sau „šiai paskaitai vėl jį praradau“, ir noriu prasmegti skradžiai žemę iš gėdos, bet negaliu palikti kitų studentų, – šiek tiek pralinksminta mano sumišimo, ji pridūrė. – Paskutinės eilės man – kaip ant delno, juk kol kas dar turiu geras akis.

„Na, kietuoli, prisidirbai? Prieš ją dabar atrodai kaip menkas niekšelis. O juk ir esi niekšelis“, – jaučiau, kad raustu. Greitai brūkštelėjau į kelnes prakaituotus delnus; viename tebespaudžiau pieštuką.

– Aš pavydi, Simonai. Pavydžiu tavęs, tavo energijos kitiems dėstytojams ir kitiems dalykams. Be to, žinau, kad ne dėl mano kaltės nesidomi lotynų kalba, nes aš – aš esu gera dėstytoja, – balsas buvo gilus, išdidus, labai gražus, ir aš netikėtai pačiam sau supratau, kad ji teisi.

Tad privalėjau kažką daryti.

– Aš... Aš tiesiog nematau prasmės. Juk tai mirusi kalba.

– Mirusi?! Argi gali numirti kalba, kuria pasakyta tiek daug nemirtingų frazių? Ar dėl to, jog lotyniškai niekas nebekalba, atsisakysim kontempliuoti išmintingus žodžius, kurie originalo kalba skamba aiškiausiai?!

– Palaukit, – susiėmęs už galvos, klestelėjau atgal į suolą. – Netikiu tokia turinio ir formos tarpusavio priklausomybe! Išmintingi žodžiai yra universalūs. Sutinku, kad originalas lieka originalu – dėl daugelio priežasčių, – bet vertimas gali būti netgi dar geresnis.

– Tebūnie. Tad gal kaip tik tu – su tavo gabumais – parengtum tokius vertimus iš lotynų kalbos? Padovanotum juos tiems, kurie neturi galimybės šios kalbos išmokti ar nėra pakankamai gabūs tai padaryti? – jos balsas per garsiai nuaidėjo tuščioje auloje, primindamas mums, jog jau vėlu, ir sargas netrukus gali ateiti čia, galvodamas, kad kuris nors dėstytojas pamiršo užrakinti auditoriją ir atiduoti jam raktą. – Tik norėjau, kad apie tai pamąstytum, Simonai. O dabar jau laikas eiti.

– Ne, dėstytoja! Gal mes...

Po kelių minučių mudu išėjome į žvarbią vakaro prietemą, kirtome porą siaurų gatvelių ir užsukome į pirmą pasitaikiusią kavinę.

Gurkštelėjusi arbatos, ji pažvelgė man tiesiai į akis:

– Negi nenorėtum keleto lotyniškų žodžių sušnabždėti savo mergaitei?

– Dėstytoja, jūs turbūt juokaujat?!

– Nenorėtum jos nustebinti?

– Ji... nemoka lotyniškai...

– Argi tai svarbu? Juk pats sakei, kad turinys ir forma nėra jau taip labai vienas nuo kito priklausomi. Šiuo atveju svarbi būtų forma, – ji valiūkiškai šyptelėjo.

Vis labiau glumdamas žiūrėjau į ją.

– Pirmuosius lotyniškus žodžius aš pati paragavau mylimo vyro bučiniuose.

Nudelbiau akis. Mama, ar nesakei, jog turiu jausti pagarbų atstumą tarp savęs ir dėstytojų, jog asmeninio gyvenimo temos pokalbiuose su jais yra tabu? Ką gi man daryti dabar, su šia keista neaiškaus amžiaus moterimi, kuri kalba visiškai nuoširdžiai ir kuria aš – praleidęs pro ausis didžiąją dalį jos paskaitų – imu tikėti?

– Jis buvo lyginamosios kalbotyros doktorantas. Pats jauniausias doktorantas mūsų universitete. O gal ir šalyje. Keistas; kartais pernelyg griežtas; ne toks, kuris padaro moterį laimingą; bet aš jau negalėjau atsiplėšti nei nuo jo, nei nuo lotynų kalbos.

Ji dar kažką kalbėjo, bet mano protą ūmiai perskrodė mintis – jauniausias universiteto, o gal ir šalies doktorantas, lyginamoji kalbotyra, „kartais pernelyg griežtas“... profesorius, kuriam, degdamas pykčiu ir gėda, pavėluotai atidaviau savo savarankišką darbą.

– Vyras paprašė manęs perskaityti tavo darbą, – ji žinojo, jog suprasiu, apie ką kalbama. – Iš pradžių nepatikėjau, kad tokį gerą darbą parašė studentas, iš padilbų sekantis mane per kiekvieną paskaitą ir prikišamai demonstruojantis savo nenorą mokytis. Tada ir supratau, kad priežastis kita nei tingėjimas. Vyro neklausinėjau, ir dabar gaučiau nuo jo pylos, kad štai taip su tavimi kalbuosi, – ji nutilo. Nuliūdo. Pakilo nuo staliuko. – Turiu grįžti namo. Paskaitos seniai baigėsi...

– Dėstytoja?

– Taip, Simonai?

– Ar lotyniški bučiniai visada baigiasi tokia liūdna tikrove?

– Ne, Simonai, jeigu abu myli pirmiausia vienas kitą, o tik paskui – kalbėtoją ir klausytoją, mokytoją ir mokinį, tik paskui – žodžius ir frazes, kokios nemirtingos jos bebūtų...

Sumokėjęs už arbatą, vienas išėjau į gatvę. Jos jau nebesimatė. Neiškentęs spyriau į artimiausio namo sieną ir tyliai nusikeikiau:

– Velnias!.. Velnias, velnias!..

2 skyrius (Balandis). Vasaros planai.

Sužinojęs apie lotynų dėstytojos vienatvę, kuri nebuvo lengvai pastebima, pradėjau atidžiau įsižiūrėti į man brangių žmonių veidus, įsiklausyti į jų balsą ir atodūsius – tuos, kurie išsprūsdavo iš lūpų, ir tuos, kurie išlėkdavo iš širdies. Kad Augustas visuomet jautėsi daugiau ar mažiau vienišas, buvau supratęs seniai, tačiau niekaip nesugalvojau, kaip galėčiau jo vienišumą praskaidrinti. Nebent... Galėčiau pakviesti Augustą dalį atostogų praleisti mūsų miestelyje. Tuomet jau žinojau, kad jis vasarą niekur neišvažiuoja, taip pat gautų progą pataupyti savo skurdžias lėšas. Galėtume kartu išbandyti mano mėgstamiausią atrakciją, kuria dar su niekuo nebuvau dalinęsis. Maudynės mėnesienoje, apsirengus tik Mėnulio spinduliais. Nuogas kūnas pasineria į vėsų jūros vandenį, ir mėnesienos takas jį nuveda link sidabrinio horizonto. Ir staiga – „stop!“ – suriko mano protas. „Jokiu būdu!“, tik ne šitai! Matyti mane nuogą Augustui būtų žiaurus išbandymas, kurio jis tikrai nenusipelnė… Nežinia, kas tada galėtų įvykti.

Juk aš žinojau, kad jis mane įsimylėjęs. Žinojau ir tai, kad atsiliepęs į jo jausmus ir aistrą, bent trumpam susiejęs mudviejų gyvenimus, jo dėka tikriausiai visiems laikams įeičiau į literatūros istoriją – kaip tas, „lydintysis“, šešėlyje liekantis, bet vis dėlto visiems žinomas artimiausias asmuo, į kurį su „juodu“ pavydu žvelgia garsenybės garbintojai. Ar aš to norėjau? – įeiti į istoriją tik kito žmogaus dėka, kaip jo šešėlis, tegu ir ryškus, kokie šešėliai būna saulėtą liepos vidurdienį? Ar norėjau, kad mano vardą, kaip papildinį, visais laikais, visos ateities kartos, visos literatūros istorijos knygos kartotų greta jo vardo? Gyvenimas, susietas su gyvenimu jauno, kol kas mažai kam žinomo, bet neabejotinai labai išgarsėsiančio plunksnos genijaus švelniu veidu, – ar jis mane viliojo? Man buvo smalsu; ne noras ar nenoras buvo svarbu – nerimavau, kad smalsumas bus galingesnis; juk didžia dalimi smalsumas paskatino mane atvykti į šį miestą, ne tokį tolimą nuo mano gimtinės geografine, bet labai skirtingą nuo jos kultūrine ir istorine prasme. Smalsumas – mano išdykėlis pažįstamas, dovanojantis nepaprastą, dirginantį malonumą, mano subtilus priešas, įveikiantis stipriausius gynybinius pylimus, o kartais – širdingas bičiulis, suteikiantis gilaus atradimo džiugesio akimirkų. Smalsiam žmogui pasaulis kibirkščiuoja savo paslaptis ir netikėtumus, ir net jeigu kai kurie iš tų fejerverkų būna jau matyti, smalsumas neklysdamas įrodo, kad stebėti juos ir vėl – verta, atrandant vis kažką naujo. Tačiau, kadangi smalsumas gena tave tolyn, pirmyn, į nauja ir nepatirta, – o juk tai visada vilioja saldžiausiai, – pasidavęs smalsumui rizikuoji savo gyvenimą paversti nuolatine klajone, prikeliančia pasaulio paslaptis ir įdomybes, bet lydima išsiskyrimų su tais, kurie tikrąją prasmę mato pastovume, kurie nori įsišaknyti, kurti save iš tradicijų, praeičiai leisti susilieti su ateitimi per palengva besikeičiančią dabartį.

Taigi aš paprasčiausiai pakviesiu Augustą atsipūsti kaimo tyloje. Pažadėsiu jam tai, ką galiu ištesėti – šiltas saulėtas dienas, gaivinamas greta alsuojančios jūros; gerą vyną vakarais, gurkšnojamą po ryškiomis žvaigždėmis ir gardinamą maloniais, neskubriais pokalbiais; Liučijos, kuriai jis nuoširdžiai simpatizuoja, apsilankymus, paįvairinančius vyrišką draugiją; laukinį kraštovaizdį, kurio pilkšvi tonai galbūt įkvėps jo būsimus kūrinius.

Jau žinojau, kur mudu apsistosime, ir jau buvau gavęs šeimininkų leidimą: Liučijos tėvas, garsus architektas, tuoj už mūsų miestelio savo šeimai pastatė vasarnamį. Aišku, gana keista turėti vasarnamį, gyvenant kurortiniame miestelyje prie jūros, bet tai buvo Liučijos tėvo pačiam sau susikurtas iššūkis – bandymas kalvotoje, drėgnoje vietovėje pastatyti svajonių namelį. Nors Liučijos tėvą ne itin mėgstu dėl jo pasipūtimo ir visažinio tono, kuriuo jis kalbasi su visais, neišskiriant net vyresnių, labiau patyrusių, labiau tituluotų (drįstu pridurti – atleisk, Liučija, – ir talentingesnių) kolegų, tačiau, pirmąsyk apsilankęs vasarnamyje, buvau priverstas pripažinti, kad architekto sumanymas pavyko. Pirmiausia mane nustebino tai, jog Liučijos tėvas, kasdieniame gyvenime nepataisomas snobas, čia pasitenkino paprastomis, pigiomis, neišvaizdžiomis medžiagomis – pavyzdžiui, neobliuotomis lentomis, kuriomis iš išorės buvo apkaltos visos namelio sienos; stogas – iš nebenaujų, pirktų pas vieno nugriauto gyvenamo namo savininką čerpių, kurias gamta buvo išblukinusi, kad kuo labiau tiktų prie jos pačios spalvų; ant langų – vieliniai tinkleliai nuo vabzdžių, kurių dėl aplink plytinčių drėgnų pievų galėjai tikėtis apsčiai. Būtent dėl pavasarį jūros užliejamų pievų namelis buvo užkeltas ant polių, lygiai ant tokių pat polių buvo suręstas ir ilgas siauras koridorius, kuriuo nuo įėjimo durų ateidavai iki gyvenamosios namelio erdvės ir kuriame buvo labai patogu laikyti dviračius, bulvių krepšius, šluotas ir kibirus švarinimuisi, skalbinių virves su segtukais, nutriušusius kilimėlius, tuščius butelius, senas knygas, praėjusio dešimtmečio laikraščius ir paslaptis (atsimenu Liučiją man tyliai sakant: „Pakuždėk į šitą plyšį sienoje savo didžiausią paslaptį“. „Kam?“. „Jeigu taip padarysi, amžiams būsime susieti draugėn“. Naivuolė... mano miela naivuolė...). Koridorius kabo aukštai virš pievos, o iš abiejų pusių vienas prie kito sustatyti langai daro jį panašų į kaimo namo verandą. Baigiasi jis stačiais mediniais laiptais, kurių viduryje įrengta „salelė“ su stalu, vieta dviem trims kėdėms ir melancholišku vaizdu į aplinkui plytintį erdvų kraštovaizdį. Pats namelis galine siena atremtas į kalvą, tankiai apaugusią gluosnių, šermukšnių, erškėtuogių ir smilgų sąžalynu, o dešinysis jo šonas glaudžiasi prie pušyno, už kurio prasideda kopos ir jūra. Kadangi vieną vasarnamio pusę dengia kalva, o kitą – pušynas, Liučijos tėvas langus suprojektavęs tik dviejose namelio pusėse – kairėje ir priekyje. Nuo tada, kai šiame vasarnamyje tapau dažnu svečiu, mėgstu žvelgti į nedidelį priekinį langą, jaukiai užsiglaudusį už koridoriaus konstrukcijos, ir įsivaizduoti už jo esančią namelio vidaus erdvę: virtuvėlę – senos buitinės technikos ir dar senesnių rakandų oazę, organiškai susiliejančią su iškart už koridoriaus prasidedančiu kambariu; kambarį su aptriušusiais foteliais, sofa, nuzulintu paviršiumi blizgančiu valgomuoju stalu su šešiomis kėdėmis, kurių medinės nugarėlės atrodo tvirtos ir patikimos, įkūnijančios šeimos pasisėdėjimų, šilto maisto ir vasaros pastovumą, su sekcija, kurioje sustatyti senoviniai, pusiau išdaužyti servizai ir neįtikėtinai įvairus taurių bei stiklinių rinkinys, ir galiausiai – su viską visumon sutelkiančiu ir kambarį vainikuojančiu lauko akmenų židiniu, karaliaujančiu galiniame kampe. Antras kambarėlis – už plonos pertvaros, praėjime kabo karoliukų užuolaida, vaizduojanti Tekančios saulės šalies kalnus ir jose romiai vaikščiojančias geišas, pirkta „blusų turguje“ ir gal tegalinti būti vertinga kaip puikiausias kičo pavyzdys; mažajame kambarėlyje, daugiausia naudojamame kaip miegamasis, stovi dvigulė lova, didelė drabužių spinta, komoda su švara kvepiančia, standžiai iškrakmolyta patalyne, o ant dviejų priešpriešinių sienų kabo vienodi veidrodžiai senoviniais auksuotais rėmais, iki begalybės išplečiantys kambario erdvę... Erdvės mums tikrai reikės – kad galėtume į ją saugiai sutalpinti tą neišvengiamą įtampą, kuri vyraus ir dieną, ir naktį būnant greta, maitinama to švelnaus ilgesio, kurį mes abu – nors ir dėl skirtingų priežasčių – jaučiame vienas kitam. O, padėkite man, gimtosios vietos, padėkite suteikti mano geriausiam draugui tokius jausmus, kurie neprieštarautų mano prigimčiai, bet ir jam būtų malonūs! Aš tiek daug jam skolingas, o net ir nebūdamas skolingas, norėčiau dosniai jį apdovanoti!

3 skyrius (Gegužė). Liučija Liučija Liučija!..

Įsivaizduokite giedrą gegužės vidurio vakarą. Saulės šviesa prislopusi, tačiau iki sutemų dar toli. Be to, šiandien tai nesvarbu, nes šiandien – penktadienis, ir darbus galima atidėti iki naujos savaitės pradžios. Tingiai skaitinėju pastabas, kurias užsirašiau studijuodamas dar vieną dėstytojo rekomenduotą literatūros šaltinį; kelias originalesnes mintis pasibraukiu. Nusižiovauju. Pro langą iš tylios mūsų gatvelės neplūsta jokie garsai, tačiau galiu įsivaizduoti triukšmingas miesto centro erdves ir ateinančios vasaros besiilginčius žmones, užplūdusius jaukų senamiestį. Bet nenoriu įsilieti į šią savaitgalio pradžios minią; net nežinau, kas man nutiko, bet dauguma pramogų staiga ėmė rodytis beprasmės, banalios, nevertos dėmesio. „Antrojo semestro krizė, – tapšnodamas man per petį, sukikeno niekuomet nenusimenantis kursiokas. – Nemaniau, kad tu jai pasiduosi!.. Turbūt Augustas taip tave veikia“. Apie mudviejų su Augustu draugystę, regis, žino visas universitetas; manau, kad būtent Augustas turi savybę pritraukti aplinkinių dėmesį ir sukelti įvairiausias paskalas, nors pats yra santūrumo įsikūnijimas.

Įsivaizduokite giedrą gegužės vidurio vakarą, kuris gildo širdį, nes atrodo, jog pasaulis tavo paties tyliu pritarimu paliko tave paribyje, nežadėdamas pakankamai greitų prošvaisčių kasdienybės rutinoje...

Ar pavyko įsivaizduoti? Jei taip, turėtumėte drauge su manimi pašokti, nuaidėjus nelauktam telefono skambučiui. Lekiam prie aparato? Atsiliepiam?

– Klausau.

– Aš sostinėje. Turiu savaitgalį ir pirmadienį, – lūžinėjančiu nuo jausmų balsu be jokių įžangų ištaria Liučija.

Liučija, Liučija, Liučija!..

... Mes lekiame aidžiais universiteto koridoriais, įpuolame į gegužės saulės pripildytą amfiteatrinę auditoriją, ir aš klesteliu į filosofijos dėstytojo vietą. Tuoj prasidės vaidinimas! – tipiškos jo mimikos, staigus rankos pakėlimas, lyg siekiant nuvaikyti pašalines mintis, o gal – apsiginti nuo liūdnų, užplūstančių gilinantis į žmogaus prigimtį... Aš juo žaviuosi – aš nesusilaikau jo neparodijavęs. Aš jį myliu – aš aršiausiai iš visų studentų su juo ginčijuosi.

Liučija stebi jį, panirusi į savotiško transo būseną: jos gyvenimo vyras, padaręs ją moterimi ne tik fizine (o, tai nesunku!), bet ir dvasine prasme, vis dar šiek tiek berniukas, su vos matomu įbrėžimu ant kairiojo skuosto, kiek arčiau smilkinio („Šį šeštadienį... ėė... slystelėjau lygioje vietoje – na, žinai kaip būna... ir – į krūmus“; ne, ne, ji aiškiai įsivaizduoja muštynes, po to bendrabučio kambarėlyje – draugų patarimus, deginantį dezinfekcinį skystį, tramdomas – šiukštu! – ašaras, tik trečiame kambaryje gautą pleistrą; ne, ne); ji žino, kad čia, savo studijų mieste, jis turėjo kitą merginą, bet nežino, ką dėl to jaučia – ji negali ant jo pykti, nes jiedu per daug artimi, jau tarsi vieno kraujo, ir pykčiui priešinasi pati jos fiziologija, liepdama laikytis drauge su tokiais kaip tu pats. (Liučija, jei tu žinotum, kaip nepakeliamai sunku pavasarį nepaimti už rankos mergaitės, neužuosti jos plaukuose pribirusių ankstyvųjų žiedlapių, nešnabždėti banalybių... Aš neišlaikiau. Aš tikiuosi, kad tu niekada nesužinosi, nes tu verta būti vienintele. Aš vaidinu šį spektaklį, aš maivausi tik tau, aš pasiruošęs bausmei, bet tikiuosi malonės. Aš papirksiu tave, kad kokiu netyčia užduotu klausimu neatskleistum tiesos; padarysiu taip, kad tavyje kuriam laikui neliktų minčių, tik pojūčiai. Aš čia, su tavimi, mano vienintele, aš bučiuoju tave galinėje amfiteatro eilėje, aš elgiuosi įžūliai, aš pamečiau galvą. Liučija Liučija Liučija Liučija).

Jaučiu iš mano mergaitės sklindančius gimtinės kvapus, ir pasiimu ją drauge, skriedamas į pačius slapčiausius, pačius brangiausius savo prisiminimus... bėgu per šiugždančius lapus – vasaros karščių nurudinti šiųmetiniai ir užsilikę pernykščiai guli pramaišiui, ir margas kilimas nusitęsęs per visą parką. Vasaros stovyklos parkas. Vėliau lėtai einu smėlio pripustyta gatve, vedančia link jūros. Mano basos kojos (prabangą vaikščioti basomis galiu sau leisti tik gimtajame miestelyje) tyliai žengia į priekį, o apspurusios džinsų klešnės švelniai šiūruoja smėlėtą grindinį. Vasaros pavakarys – metas laikui išnykti... metas laiką pratęsti tvankioje amfiteatrinėje auditorijoje, storomis sienomis sugėrusioje ir nuo pašalinių apsaugusioje mūsų slapčiausius atodūsius ir tyliausius šnabždesius. Ji šukuojasi, ir smulkučiai saulės zuikučiai nugula palaidus plaukus. Aš tingiai lūkuriuoju savo karalienės, vėl kupinas pasitikėjimo savimi, vėl saugus. Ji išdykėliškai žybteli akimis:

– O kas būtų, jei mus čia rastų?..

– Nieko.

– Nieko?

– Visuomet gali pasakyti, kad ieškojai kitos auditorijos ir pasiklydai.

Ji prunkšteli:

– Įtikinamas paaiškinimas!

– Kurgi ne...

Išeiname iš auditorijos susikibę už rankų. Ne, niekas mūsų nesurado, niekas nepastebėjo. Prieš mudu plyti sostinė. Prieš mudu vėl plyti visas bendras gyvenimas...

... gal kada nors

visas pasaulio laikas bus mūsų,

pavirtęs į begalybę –

žiedais kvepiantys, vaiskūs saulėlydžiai

ir rasoti, rūkuoti, nušvitę rytai.

Gal kada nors

visas pasaulio pajūris

bus išvaikščiotas basų mūsų kojų,

pirštais glostant kiekvieną smiltelę,

kūnu gaudant kiekvieną saulės spindulį.

Gal kada nors

apsvaigsiu ant tavo rankų,

besisukdamas kaip Žemė,

kaip išprotėjęs Mėnulis,

ir džiugiu juoku pasieksim dangų...

Pasakoja Augustas: Liučija atėjo pas mane drebėdama, išblyškusi, įsmeigė degančias akis man į veidą ir tiesiai paklausė:

– Augustai, aš žinau apie jo romaniūkštį. Ar aš visiškai praradusi savigarbą mergiotė, kad tebesu su juo, nė žodeliu apie tai neužsimindama? Aš degu noru skelti jam antausį, bet iškart po to – nubučiuoti užgautą skruostą!.. Aš... Aš...

– Liučija, čia nieko nepaveiksi. Jis – tai pažadas, vilionė, gyvenimo džiaugsmas, – žinojau, kad sakau per daug ir išsiduodu, bet jau senokai mano sąmonėje kirbėjo mintis, jog Liučija mato mano jausmus savo vaikinui; ir tuo pat metu tikėjausi, kad manųjų jausmų ji niekuomet nepavadintų „romaniūkščiu“. – Papasakosiu tau, kaip mes pirmąsyk susitikome – gal tai paaiškins, kokia trauka glūdi jame ir kodėl mes visuomet jam viską atleisime...

– Atleisime, nes mylime, tiesa?

Krūptelėjau.

– Ne tik dėl to. Ant tokių kaip jis nepykstama, nes pyktis bejėgis prieš... prieš tai, kas veržiasi iš kiekvienos jų kūno ląstelės, su žodžiais, su šypsniais, su iškvėptu oru.

– Tu – didis žodžio meistras, Augustai, – ji suspaudė mano rankas, o po akimirkos stipriai apkabino – lyg vyresnioji sesuo, guodžianti jaunesnį nuskaustą brolį. – Tau... sunku? Labai sunku?

– Dabar ne tai svarbu, Liučija. Tu turi suprasti. Noriu duoti pateisinimą jums abiems – ir jo prasižengimui, ir tavo atlaidumui. Tad klausykis: pirmą kartą jis atėjo į universiteto biblioteką, kurioje dirbu, vieną rudens pavakarę, apsuptas draugų. Tačiau lengvai išsiskyrė iš jų. Buvo medaus spalvos plaukais – seniai nekirptais ir susitaršiusiais, bet jo veidą gaubiančiais lyg prabangus paveikslo rėmas įstabaus grožio meno kūrinį; buvo išlakus ir lieknas kaip laisvai išaugusi pušis, o nuo kai kurių jo judesių staiga padvelkdavo sūrus ir nepermaldaujamas pajūrio vėjas; buvo įžūlus ir triukšmingas, akys šaudė, stengdamosi per kelias akimirkas perprasti naują aplinką, – spinduliuojančios akys. Rusva oda. Balsas žemas, sodrus, dvelkiantis rytietiškais prieskoniais. Vyresnioji mano kolegė, daugiausia laiko praleidžianti tarp knygų lentynų atnaujindama katalogus, šluostydama dulkes ir skųsdamasi per didele patalpų drėgme, staiga elegantiškai parėmė ranka smakrą (patikėk, tuo metu išvydau ją jaunystėje – gražutę studentę, už paskutinius pinigus perkančią du tuo momentu jai svarbiausius daiktus – naują mylimo rašytojo knygą ir batelius, leisiančius šokti iki paryčių) ir svajingai tarė: „Koks jis gražus!..“. „Ir jis tai žino“, – atitarė mano jaunesnioji kolegė, per garsiai atsidusdama. Aš nesakiau nieko. Nevaliojau žodžio tarti. Ir neįstengiau nuleisti akių į tuo metu sklaidytą knygą. Jis atėmė man žadą, palikdamas beginklį prieš paprastą, akivaizdų faktą – meilės įvykį. Žinojau, jog tai nepasikeis, net jei sužinosiu, kad jis – lėkštas, primityvus, narcizas, paskutinis kvailys... tačiau... knygos, kurias jis išsirinko, buvo solidžios ir tuo pat metu įdomios – puikus derinys, skirtas tikriems skaitymo gurmanams. Taigi... Jis dar kurį laiką sėdėjo per keletą metrų nuo manęs, pildydamas anketą skaitytojo pažymėjimui gauti: tėvas – vairuotojas, motina – mokytoja, gimimo vieta – pajūrio miestelis, gimimo data – šešeriais metais vėlesnė už maniškę; tą anketą aš išmokau atmintinai. Ir kai kitą sykį jis paprašė konsultacijos dėl kelių knygų, kurias jam uždavė perskaityti universitete, aš nepraleidau progos – pasiūliau ne tik specialisto konsultaciją, bet ir draugystę.

IV DALIS. VASARA

1 skyrius (Birželis). Mokyklos jubiliejus.

Nuo pašėlusio bėgimo spengia ausyse, bet žinau, jog tik išlaikydamas tokį tempą iki pat geležinkelio stoties spėsiu į paskutinį šiandienos traukinį, kuris per naktį nuveš mane iki pajūrio. Uždusęs įpuolu į stoties rūmus. Laimė, tokiu metu prie kasų žmonių beveik nėra, tad po penkių minučių rankose laikydamas bilietą neriu į požeminę perėją ir pasiekiu septintąjį peroną dviem minutėms likus iki traukinio išvykimo. Susiradęs savo vietą plackarte, klesteliu į ją, nusimetu lengvą striukelę, tačiau iškart vėl ją apsivelku – prakaitas nuo manęs garuote garuoja, tad nenoriu prisidaryti sau gėdos. Nors be pasidygėjimo galiu paimti į rankas vorą ar slieką, nors vaikystėje su draugeliais išdykaudavome su šnypščiančiu karbidu, tačiau šlykščiuosi prakaito dvoku ir tais vyrais, kurie savojo nesistengia nei numalšinti, nei nuslėpti. Mintyse pagiriu save, kad į krepšį įsidėjau ne tik išeiginį kostiumą, bet ir švarių apatinių drabužių – jeigu ryte traukinio tualete pavyks nusiprausti, atrodysiu kaip naujas! O dabar svarbiausia gerai išsimiegoti. Išsitiesęs ant plackarto gulto, išsitraukiu iš kišenės mobilųjį ir greitai surenku žinutę Augustui: „Egzaminą išlaikiau (9 iš 9 galimų, 10 jis niekam nerašo; – )). Į traukinį suspėjau. Palinkėk man, kad buvusi mokykla sukeltų ne blogus prisiminimus, o sentimentalius ir malonius išgyvenimus. Gero tau savaitgalio! S.“. Po keleto minučių mobilusis pypteli: „Sveikinu sėkmingai išlaikius (tik pamanyk, 9 iš 9 galimų!). Dėl mokyklos: nusiteik geranoriškai. Rašyk. A.“. Linkteliu – Augustui ir pats sau. Jei paskutinis egzaminas būtų vykęs bent kiek anksčiau, į gimtąjį miestelį būčiau sugrįžęs kelios dienos prieš mokyklos jubiliejaus iškilmes ir ryt iš ryto atsibusčiau ne tvankiame plackarto vagone, o savo kambaryje, ant kėdės kabotų gurgždantys balti marškiniai, išlygintas kostiumas, priderintos kojinės; tėtis primintų, kad nusiskusčiau, o mama – kad susišukuočiau, su sesute kikendami spėliotume, kaip „išsilaikęs“ tas ar kitas mokytojas ir kurie jos ar mano klasiokai jau sukūrė šeimas. Dabar gi į mokyklą trauksiu iškart iš traukinio, ir nors šiokių tokių nepatogumų dėl to teks patirti, bent jau niekas neapkaltins dėl „trijų dienų“ barzdelės, kurią vakar sąmoningai užmiršau nusiskusti.

Nusižiovauju, pasklaidau į krepšį paskubom įsimestą knygą, tačiau ji nesudomina taip, kad pulčiau skaityti; turbūt smegenys po įtemptos sesijos reikalauja poilsio. Žvelgiu per langą į tamsėjančius tolius, kuriuose vis sunkiau išskirti namus, medžius, kalveles ir ežerus – tad liaujuosi. Pagaliau išdrįstu nusivilkti striukę, o tada lendu po nudryžusiu pledu, išsinuomotu pas traukinio palydovą. Labanakt.

Pasakoja mama: Mokytojų kambario tarpduryje stovėjo jaunas vyras. Įsižiūrėjęs atidžiau, galėjai suprasti, kad labai jaunas. Pažiūrėjęs dar atidžiau – kad labai gražus. Sakoma, jog sparčiausiai žmogus keičiasi – ir išoriškai, ir viduje – vaikystėje bei paauglystėje, o aš pridurčiau, kad motinai vaikas labiausiai pasikeitęs atrodo po ilgesnio nesimatymo. Šiais mokslo metais Simoną matydavau retokai, paskutinį kartą – daugiau nei prieš du mėnesius, per Šv. Velykas. Tiesą sakant, nelabai tikėjausi, jog atvažiuos į mokyklos jubiliejaus šventę – su sūnumi esame artimi, ir žinau, kad senoji mokykla nekelia jam didelių sentimentų. Dėl mudviejų artimumo ir tie ilgesni išsiskyrimai, kurie tapo neišvengiami, jam išvykus studijuoti toli nuo gimtojo miestelio, man buvo skaudūs. Tačiau podraug supratau, kad turiu dalintis juo su sostine, kuri Simonui galėjo duoti nepaprastai daug – priversti prarasti šį bei tą beverčio: gebėjimą užsimiršti kvatojant iš lėkštų pokštų, palaikyti banalų pokalbį, žarstyti nepelnytus komplimentus pernelyg išsidažiusioms kvaišoms... Ir štai mokytojų kambario tarpduryje stovėjo vyras, kuriame per du mėnesius kažkas pasikeitė; sunku įvardinti, kas tai, bet kitaip žvelgia akys – tarsi jose atsispindėtų gilesni jausmai, lyg krislelis visam laikui liksiančio liūdesio slypėtų pačiose jų kertelėse, kitaip jis stovi – lyg labiau savimi pasitikėdamas, kitaip šypsosi – sostinės gyvenimo paragavusio valiūkiška, šiek tiek ironiška, kiek iššaukiančia šypsena. O ta „trijų dienų“ barzdelė! – reikėtų nuvaryti nusiskusti, bet jau nebeužteks laiko iki šventės pradžios, todėl tylomis susitaikau su tuo, ką dar neseniai būčiau laikiusi nevalyvumo apraiška: staiga pastebiu, jog ji mano sūnui suteikia „šarmo“, be to, rodo, jog jis norėjo padaryti įspūdį tiems, su kuriais po ilgo laiko susitiks – buvusiems klasiokams, mokytojams, neabejotinai – Liučijai (nors įtariu, jog tai nebus pirmas kartas, kai Liučija jį tokį matys, ir noras „pasilaikyti“ barzdelę greičiausiai yra jos „palaimintas“), gal net man ir Rafaelai. Vyresnioji sesuo, mokytojų kambaryje drauge su manimi gėrusi kavą, iš tiesų negali nuleisti nuo brolio akių; manau, ji visuomet jautė, kad mano širdis ir siela šiek tiek labiau priklauso Simonui, nors aš ir labai stengiausi neišsiduoti, ir yra pakankamai nuovoki, kad suprastų, jog šis brolio pasikeitimas suteikia jam dar daugiau šansų būti mylimiausiu. Tačiau, laimė, Rafaela nepavydi, be to, jai atitenka didesnė dalis tėvo meilės (jis, beje, irgi kiek įmanydamas stengiasi to neparodyti), dabar – taip pat ir dievinančio vyro jausmai. Rafaela drąsi ir tiesmuka, tad ji atsistoja pirmoji, žengia link brolio ir jį apkabina – galbūt tokiu būdu ir man stengiasi pasakyti, jog nejaučia nuoskaudos ar priešiškumo.

– Na, pleibojau, – šnabžda broliui, bet taip, kad girdėčiau ir aš. – na na...

Simonas juokdamasis išsivaduoja iš stiprių sesers rankų, ir po akimirkos jau spaudžia glėbyje mane. Ilgėjausi savo berniuko, ir dabar duodu valią jausmams – bučiuoju ir glostau, ilgai spaudžiu rankas, šiltai šypsausi. Bet, kaip dera pedagogei, nepamirštu pasiteirauti apie paskutinį egzaminą.

– Devyni, – sako jis, ir mudu drauge užbaigiame. – Dešimtuko jis nerašo niekam!

– Taip jau ir niekam? – klausiu sėsdamasi ir pildama Simonui kavos; tiesą sakant, dešimtuko tikėjausi.

– Taip kalbama...

– Mes irgi turėjome keletą tokių dėstytojų, – pritaria Rafaela, bet čia pat įgelia. – Tiesa, kartais jie padarydavo išimtį, – kalbama, kad studentams, kurie visgi sugebėdavo peršokti aukščiausią kartelę.

– Ar tik nebūsi viena iš jų? – perėmęs pašaipų toną, klusteli Simonas.

– Sykį pavyko...

– Mat kaip.

Ir jie abu kvatoja. Prisijungiu ir aš, ir nedidelis kambarėlis pradeda aidėti. O į mokyklą jau renkasi žmonės, pro atviras duris išgirstame vis stipresnį jų keliamą šurmulį.

– Laikas, vaikai, – paraginu. – Dar turime pasitikti tėtį, o jums reikės susirasti savo klasiokus.

Tai sakydama, jau žinau, kad sūnaus entuziazmas netruks ilgai, ir po iškilmingosios renginio dalies jis stengsis tylomis pasišalinti. Nesiruošiu jo sulaikyti: jis darys tai, ko pati kažkada nedrįsdavau padaryti. „Kur eisi, sūnau?“ – nebyliai klausiu, sekdama jį akimis, nueinantį per tirštą susirinkusiųjų aktų salės prieigose minią. „Į Smilgynę, mama“, – rodos, išgirstu atsakymą, ir žinau, kad jis tikras...

Švarkas guli numestas ant smėlio – skubotas žingsnis, ir man aišku, kad dar ilgai jo kišenėse ir po atlapais rasiu birių, lengvučių ir baltų gimtojo miestelio prisiminimų... Gal kaip tik to ir norėjau...

Šviesus pavakarys. Mokykloje dar skamba šokių muzika, tačiau mane domino tik pirmasis valsas, kurį šokau su mama. Klasėse tebesišnekučiuoja mokytojai ir buvę mokiniai, bet man pokalbiai su buvusiais klasiokais ir mokytojais „nesiklijavo“. Tad paslapčia išsmukau iš mokyklos ir bėgte atbėgau visą netrumpą kelią iki paplūdimio; čia, prie tokios tikros ir taip mylimos jūros, giliai įkvėpęs druskos prisodrinto oro, išsyk pasijutau gerai. Pasirąžau ir pasikišęs po galva rankas visu ūgiu išsitiesiu ant smėlio. Gaila, jog Liučija negalėjo eiti kartu – buvo pažadėjusi po šventės pasisvečiuoti pas draugę ir dalyvauti „mergaičių pižamų vakarėlyje“ („O Viešpatie, Liučija!..“ – „Žinau žinau. Bet ji taip prašė...“). Kita vertus, nieko čia smerktino, o kartais gal ir visai neblogai trumpam supanašėti su dauguma, prisijungti prie bendrų pramogų, drauge pašėlioti; Liučija taip sugeba, aš to nemokėjau niekuomet – Liučija mokykloje buvo populiari, tokia ir išliko, o aš visada laikydavausi nuošaliau. Gal kaip tik dėl šios priežasties retsykiais, iš sostinės sugrįžęs į gimtąjį pajūrį, pajuntu geliančią nostalgiją – nežaistų žaidimų, nedalyvautų iškylų, nesidalintų paslapčių gėlą... Kad ją numalšinčiau, turiu iki soties prisikvėpuoti jūros oro ir ant viso kūno pajusti Smilgynės – atokios dykvietės, tankiai priaugusios blyškių, vėjo čaižomų augalų – smėlį; taip įrodau sau, jog augant pajūryje svarbiausia yra ne žaidimai ir ne iškylos, o susigyvenimas su galinga gamtos stichija, išmokimas būti vienam, bet ne vienišam, eilėraščių deklamavimas bekraščiams smėlynams ir sugebėjimas tikėti sapnuose egzistuojančiu paraleliniu pasauliu...

... nusilaižau nuo lūpų druską, švilpteliu praskrendančiai žuvėdrai. Esu Kitas, jaučiuosi kitoks, ir tai sukelia virpulį, kylantį nuo širdies iki pat Adomo obuolio. Rikteliu – šaižiai, jeigu tolėliau yra žmonių, jie palaikys tai žuvėdros klyksmu. Esu Kitas, jaučiuosi kitoks.

Vakaro dangų,

kaip vandenį, vėsų,

Vasara,

leisk man

pajust ant pečių!

Koks aš bebūčiau, –

žioplys, ar plevėsa, –

man irgi priklauso

truputis žvaigždžių…

Perdien įkaitusi

dūsauja žemė,

grimzta šypsodama

man į sapnus…

O vasara, nimfa,

vandenį semia

ir prausia lengvučius

savo sparnus…

2 skyrius (Liepa). Rūkantis Camus

Salsvas zundos kvapas maišėsi su melsvais cigaretės dūmais; perdavinėjome cigaretę vienas kitam, susisaistydami lakiais, čia išnykstančiais, čia vėl pasirodančiais dūmų saitais.

– Ar matai tą švyturį tolumoje? – paklausiau. – Tai buvo mano ankstyvos vaikystės Begalybės idėjos atitikmuo.

– Vaikystėje studijavai Descartesą? – šyptelėjo Augustas.

– Kai studijavau, supratau, kaip fenomenologiškai galiu paaiškinti Begalybės idėją – paaiškinti, remdamasis vaikystės potyriais. Ar atsakymas tamstą profesorių patenkina?

– Taip, o ypač atsakymo stilius. Pradėsiu baimintis, kad gali pakenkti mano dar nė neprasidėjusiai karjerai, – švelniai, kiek atsainiai įgėlė jis.

– Tu poetas. Aš dar nepakilau aukščiau prozos.

– Argi ne keista, – staiga tarstelėjo jis visai kitokiu tonu, – mudu taip linkę ginčytis, kad nesuprantame, jog turėtume liautis, atsidūrę saugioje aplinkoje...

– Ką tu vadini saugia aplinka?

– Mūsų buvimą dviese, – Augustas atsistojo, ir šiurkštus pajūrio vėjas iškart sutaršė jo juodus plaukus.

Susigėdau. Draugas sakė tiesą. Pasikviečiau jį atostogauti, o elgiuosi kaip su nepageidaujamu įsibrovėliu.

– Atleisk. Man gera su tavimi.

– Kaip tik dėl to ir pasakiau šią pastabą.

Tokiomis akimirkomis aiškiai pajusdavau, kad Augustas už mane vyresnis. Kartais, kai būdavau nusiteikęs prastai, tiesiog įsiusdavau, įsivaizduodamas, jog visą gyvenimą praleisiu šio vyresnio, talentingesnio, gilesnio, – po galais! – visu kuo geresnio vyro šešėlyje; kai būdavau nusiteikęs geriau, kaip kad šįvakar, pajusdavau dėkingumą už jo globą, rūpestį nieko neprašant mainais. Irgi atsistojau.

– Ar įmanoma priprasti prie šių tolių? – paklausė jis manęs, ir supratau, kad norėjo parodyti, jog gyvenimas prie jūros – ta sritis, kurioje drąsiai galiu jaustis pranašesnis; Augustas mokėdavo taip nepastebimai susitaikyti (aš ne, man reikėdavo išsirėkti, išsiraudoti, po to tyliai išsilaižyti žaizdas, ir tik tada galėdavau pažvelgti į akis mane supykdžiusiam).

– Gal tai priklauso nuo žmogaus. Kai kurie mūsų miestelio gyventojai pripratę, jie turbūt net pamiršę, kad gyvena prie vartų į vandenyną. Labai liūdna tai matyti. Aš nepripratau ir, viliuosi, nepriprasiu niekada. Begalybės idėja niekur nedingo...

– Matau tai tavo akyse, – paprastai, be patoso pasakė jis.

– O prie ko negali priprasti tavo akys?

– Prie poezijos eilučių. Taip taip, – pastebėjęs mano nuostabą, jis vėl atsisėdo ir mostu pakvietė mane sėstis šalia. – Poeziją skaitau ne tik širdimi, bet ir akimis, jos eilutės man panašios į ornamentus, išsiraičiusius balto marmuro šventovių fasaduose, į rudens spalvomis nušvitusius vijoklius ant pilies sienų, į vandens paviršiuje raibuliuojančius saulės spindulius, į...

– Vinguriuojantį cigaretės dūmą? – atsargiai įsiterpiau, pasiruošęs tuojau pat užsičiaupti, jeigu tik jo žvilgsnyje plykstels nepasitenkinimas; tačiau taip neatsitiko.

– Taip, galima pridėti ir šį palyginimą... Rūkantis Camus... Įdomu, kad mudu, šiaip jau nerūkantys, užsitraukėme čia, tiesa?

– Vaikystėje su draugeliais traukdavau dūmą va ten, po tiltu į jūrą. Keista būti suaugusiam vaikystės aplinkoje, keista, kad nebereikia slėptis, kad gali pasirinkti.

– Pasirinkti gali visuomet.

– Aš nesu toks stiprus, Augustai. Kartais nesugebėdavau atsispirti minios įtakai, gaujos spaudimui, bandos jausmui – vadink, kaip nori.

– O dabar?

– Dabar? Nežinau. Gal tiesiog tokių situacijų nebepasitaiko – suaugęs tuo ir privilegijuotas, kad visi galų gale pripažįsta jo teisę spręsti, pradėti kažką savo ir naujo, netgi diktuoti šį bei tą kitiems, jeigu jie pasiduoda diktatui.

– Bet tokiu atveju kažkas gali stengtis primesti savo tiesas ir tau, – štai ir situacija, kada turėsi rinktis: pasiduoti arba atsispirti.

– Na taip. Bet aš jau seniai nebuvau atsidūręs tokioje situacijoje.

– Kaip tik todėl, kad nesileidi paveikiamas kitų. Priešingai tavo nuomonei, aš manau, jog savo gyvenime mačiau labai nedaug žmonių, taip niršiai ginančių savo minties teritoriją, kaip tą darai tu.

Apstulbęs įdėmiai pažvelgiau į draugą. Jo žodžiai nepaprastai paglostė mano savimeilę, bet ir suglumino:

– Niršiai?

– Taip, tokiais momentais tu man panašus į jauną, išdidų vilką. Per tą laiką, kai mes draugaujame, mačiau pakankamai tokio pobūdžio situacijų, todėl nenuvertink savęs.

– Gerai. Sutarta.

Pridegiau dar vieną cigaretę. Temo. Ant tilto į jūrą įsižiebė senoviniai žibintai. Vaizdas buvo tarsi paimtas iš nespalvotos fotografijos, iš baigiamojo juodai balto kino kadro. Augustas cigaretės neperėmė. Atsilošė į kopų pinučius. Mūsų drabužiai pamažu gėrė pajūrio drėgmę, darėsi žvarbu, bet aš nedrįsau siūlyti eiti – buvo pernelyg gražu...

3 skyrius (Rugpjūtis). Vasaros palydos.

Pasakoja Augustas: Kūryba yra išreiškimas – žodžiais, vaizdais, garsais – to, kas ateina į tave iš anapus tavęs, išreiškimas kitybės. Tačiau ne atvaizdavimo – tematizavimo prasme: kuriantysis nekalba apie kitybę, meno kūriniai nevaizduoja nieko, ko negalėtų pažinti ar bent jau nujausti tikrovę interpretuojantysis – vadinasi, išoriškai čia nesama nieko radikaliai kitoniško, jokios neįmenamos paslapties. Tačiau kūrinio idėja, mintis, staiga „nežinia iš kur“ šovusi į galvą, atėjusi netikėtu momentu – ar tai paties kuriančiojo mintis? Jeigu net ir taip, jeigu laki vaizduotė produkuoja originalius žodžius, vaizdus, garsus, – ar jie gali atsirasti menininko sąmonėje patys iš savęs? Taip pat negalima teigti, neva visada kuriama, remiantis kokia nors išorinio ar vidinio pasaulio patirtimi – kartais ranka parašo ar nupiešia tokius dalykus, kurių negalima laikyti net įmantriomis kuriančiojo patirties modifikacijomis. Juk paprastai retai pavyksta, menkesni būna „užsakyti“ kūriniai – t. y. kai nori menininkas, o ne kitybė. Gal kūryba – tai impulso ar nuojautos pavidalu apsireiškiančios kitybės sukeltas procesas, kuriame kitybė kalba per menininką kaip per tarpininką? Kūrybos procesas – tai kitybės įsakymų vykdymas, jos valios pildymas; menininkas – tas, kuris pakluso jam atsiskleidusiai paslapčiai.

Panašiai yra ir su literatūros, dailės ar muzikos kūrinių interpretacija: į mane prabyla kitybė (arba autorius kaip tarpininkas). Žinoma, aš galiu bandyti tematizuoti, gal net vykusiai paaiškinti, apibrėžti, aprašyti kūrinį kaip vaizdinį, įspėti jo gimimo šaltinius, atkasti jo šaknis, tačiau tai, kad apie tą patį medį vienas žmogus parašo didaktinį apsakymą vadovėliui, o kitas – baltąsias eiles, nereiškia vien tik dviejų kūrėjų žmogiškojo skirtingumo, bet – pirmiausia – yra kitybės valios padarinys. O ji pati mums pasirodo, blyksteli tik per savo valios „produktus“ – kūrinius; kaip režisierius, numanomas „už kadro“ – tai, ką jis rodo, nėra jis pats.

Meno kūrinys – tai pokalbis su kitybe, nesvarbu, koks tavo statusas – kūrėjo ar interpretatoriaus. Meno kūrinys – kitybės monologas: pirmasis knygos žodis, žvilgsnis į paveikslą, išgirsta melodijos pradžia; monologas sėkmingas, jeigu nuojauta sudilgina mums širdį. Dialogas prasideda kaip pirmasis mūsų džiaugsmas, sielos ašara, skaitymas ar klausymas antrąkart; dialogas būna tik sėkmingas – juk tam, kad kūrinys mus patrauktų, turėjome jį globojančią kitybę pajusti kaip sau artimą, o podraug miglotą, žadinančią mūsų sielą – atskleisti, išgirsti, prisiliesti... prie to, ką privalome sužinoti.

Ką turėčiau žinoti apie jį? Ar man reikia, ar būtina žinoti? Nuo senovės, ypač Viduramžiais, daugelį mąstytojų neramino klausimas apie santykį tarp žinojimo ir tikėjimo; tiesa, tai buvo su Dievo pažinimu susiję svarstymai, bet kadangi manau, jog tikėjimas artimesnis jausmui nei mąstymui, tai tą patį svarstymą galiu perkelti į santykių su kitu žmogumi sritį: ar santykiuose su kitu – draugystėje ir meilėje – svarbesnis yra mąstymas ir iš jo išplaukiantis žinojimas, ar jausmas ir iš jo kylanti aistra? Kai prieš akis man iškyla Simono paveikslas, pirmiausia įsiliepsnoja aistra; ir ne tik dėl to, kad myliu jį – šitas vaikinas priklauso aistrų, emocijų, jausmų pasauliui labiau, nei proto ir logikos sričiai. Ir būtent todėl man taip gera su juo šiame mažame miestelyje prie jūros, šitame keistame lakios architekto fantazijos pagimdytame vasarnamyje: Simonas susilieja su jūra, su parūkavusiomis kopomis, su aitriai kvepiančiais sąžalynais, augančiais aplink vasarnamį, Simonas toks natūralus, kad ir mano aistra jam čia nebeatrodo patologiška, – o juk mieste aš nepaprastai stropiai ją slėpiau, bijodamas užtraukti vaikinui gėdą... Galbūt... galbūt šiandien aš prisipažinsiu Simonui. Ir iškart pasakysiu, kad niekuomet jo pirštu nepaliesiu; man tiesiog reikia, kad jis žinotų, nes kitaip išprotėsiu nuo tos visą mane užliejusios bangos!! Todėl man ir reikėtų žinoti, kaip Simonas sureaguos, todėl man ir baugu, kad jis – toks emocingas ir neprognozuojamas. Tačiau aš jau apsisprendžiau, ir neleisiu sau bailiai pasitraukti – ne šį kartą, ne šiose idealiose sąlygose, kurias iškart po prisipažinimo privalėsiu palikti. Tačiau niekada nemanysiu, kad geriau būčiau Simono nesutikęs, kad geriau mano likimas būtų buvęs kitoks, su daugiau vilties ir mažiau saldaus kartumo. Kai su jauno vilko gracingumu jis ryte rąžosi lovoje, po to sulėtintais judesiais, lyg kokia kino žvaigždė, prieina prie lango žvilgtelėti, koks šiandien oras, aš mėgaujuosi kiekviena akimirka, kai galiu žiūrėti į jo nuo miego įraudusius skruostus, stiprias, bet subtilias ir labai gražias rankas, kuriomis mano mylimasis atsiremia į lango rėmą, basas pėdas, kažkaip ypatingai, jaukiai įremtas į medines kambario grindis; galiu jausti jį gaubiantį pasitikėjimo savimi ir drovumo mišinį, švelniai į pasaulį besibeldžiantį dvidešimtmečio vyriškumą... Pakaks! Netrukus tai tebus prisiminimai, ir aš negaliu leistis jų užliūliuojamas, privalau išdrįsti išeiti, kol dar įmanoma, – man, Simonui, Liučijai – o išėjęs privalau ištverti. Todėl šį vakarą aš pasielgsiu kaip menininkas (o juk jau daug kas mane tokiu ir laiko!) – sukursiu pjesės sceną, pagaminsiu dekoracijas, išmoksiu tekstą. Ir po to, jei Simonas nuo manęs nusigręš, net jei manimi pasibjaurės, aš galėsiu vienas pats įsivaizduoti gražią pjesės pabaigą... taip aš ištversiu.

Ir mūsų buvęs pokalbis su Liučija padės man ištverti; turbūt ji vienintelė pasaulio moteris, vardan kurios pasiduodu be kovos, kuriai su džiaugsmu, deginančiu mano širdį kaip įkaitinta geležis, palieku savo mylimąjį. Ji – karalienė, ir šįvakar ketinu perspėti Simoną, jog daugiau jai nekiaulintų su kitomis merginomis. Įsivaizduoju juodu žilus, bet energingus ir švelnius vienas kitam, galbūt tebeleidžiančius vasaras šiame name ir kasdien besimėgaujančius savo brandžia meile. Jausmas, kad ne tik fizine, bet ir dvasine prasme esu daug vyresnis už juodu, įpareigoja mane išeiti.

Sėdėjau stačių į namą vedančių laiptų aikštelėje jau kuris laikas, gurkšnodamas rubino spalvos, avietėmis kvepiantį vyną. Buvo keista, kad tokią akimirką dar galiu jausti vyno skonį ir net juo mėgautis. Tačiau vos pamačius tolumoje ateinantį Simoną, rankos pradėjo virpėti, ir taurę pastačiau ant stalo.

Per kopų smėlį štai

ateina mano likimas,

basas, visai paprastai, –

tačiau koks kankinantis!

Ir pasislėpt negali –

smėlis birus, nesaugo,

tiktai kaip šykščios ašaros

veidą man skaudžiai čaižo.

Atsigersiu sūraus vandens –

kad labiau, dar labiau troškintų,

kad ilgesio ilgas kasas

iš jūržolių jūra supintų...

Basom kojom per smėlio kopas

artėja mano likimas –

išdykęs berniokas,

kandus kaip Arlekinas.

– Kodėl neatėjai maudytis? – paklausė jis, taip kasdieniškai kabindamas šlapią rankšluostį ant kėdės atkaltės. Tada pastebėjo prie laukųjų durų pastatytą mano krepšį, kurį labai iš lėto kroviausi šįvakar, atsisakęs malonumo paskutinį kartą matyti jį, krykštaujantį bangose, atsimušančiose į jo liekną, tvirtą kūną, ir apipilančiomis visą nuo galvos iki kojų; dar nesupratęs, kodėl krepšys sukrautas ir stovi čia, Simonas entuziastingai pridūrė. – Bangos šiandien stebuklingos! Purpuriniai vakaro sparnai švelniai paliečia jų viršūnes, ir purslai rodosi esą dieviško nektaro lašai!.. Gal pavakarieniavę dar spėtume išvysti? Tik ar nebus saulė jau nusileidusi?..

– Neatėjau, nes žinau, kad neįstengsiu su jūra atsisveikinti. Nes ji nuostabi – kaip ir sakai. Nes tavo dėka aš visiems laikams įsimylėjau jūrą...

Simonas prisėdo ant priešais stovinčios kėdės kraštelio. Jis vis dar nepagavo mano kalboje šmėkščiojančio sielvarto, vis dar neišgirdo paslėptos žodžių prasmės – juk nieko panašaus negalėjo net tikėtis.

– O kam... atsisveikinti? Juk dar pusė mėnesio atostogų liko. Ar darbe kokie neatidėliotini reikalai? Jie tave išsikvietė?

Atsistojau. Žengiau kelis žingsnius link mylimojo ir pritūpiau priešais, kaip kad pritūpia prie vaikų mamos, ketindamos jiems pasakyti ką nors liūdno, svarbaus, neišvengiamo, o po to – paguosti.

– Simonai, aš išeinu. Į savo darbą nebegrįšiu, ir iš miesto netrukus išsikraustysiu – dar nežinau kur.

Jo akyse pradėjo blaškytis išgąstis. Aplenkdamas draugo klausimą tariau:

– Niekada neturėjau artimo draugo. Tu man tapai artimiausiu žmogumi, bet, deja... ne vien kaip draugas, – stabtelėjau, laukdamas reakcijos, ir iki beprotybės trokšdamas pabučiuoti jo kiek praviras iš susijaudinimo lūpas su keliomis išdžiūvusios druskos kruopelėmis; Simonas tylėjo. – Aš tave įsimylėjau vos pamatęs. Ne, tai man ne pirmas kartas – aš niekuomet nesidomėjau mergaitėmis ir visada žinojau savo tikrąją prigimtį. Bet tu buvai žaibas, stipriausias jausmas, kokį esu patyręs per visą savo gyvenimą. Turiu leisti tau šviesti kitiems, nes kitaip sugriausiu pasaulio tvarką. Tu negali išduoti savosios prigimties, tu reikalingas Liučijai. Ir tu – tikras vyras, visomis gražiausiomis prasmėmis, visais juokingais kompleksais, visomis niekingomis silpnybėmis, visomis didžiosiomis pergalėmis – tomis, kurios buvo, ir tomis, kurios dar laukia tavęs. Aš seksiu tavo karjerą, bet tu to nejausi – tvirtai pažadu; tiesiog žinok, kad vienam toli esančiam žmogui rūpi, kad tau sektųsi, – nusišypsojau, nes pagaliau įstengiau tai padaryti nuoširdžiai.

Monologas pavyko. Tiesą sakant, net nesitikėjau, kad turiu aktoriaus savybių... Galbūt nevilties akivaizdoje prabudo apsauginės mano sąmonės galios, ir ji leido aktoryste atsiriboti, nutolti nuo tikrovės, tik po įvykio konstatuojant, jog viskas buvo beveik pernelyg sklandu: balsas nedrebėjo, nebuvo nei pernelyg tragiškas, nei per daug nerūpestingas. Nė karto nestabtelėjau, nes žinojau, jog stabtelėjęs negebėsiu pradėti vėl. Kalba buvo tiesi, ištesėjau sau duotą pažadą neiti aplinkkeliais. Uždanga nusileido. Žinojau, jog plojimų nebus, o man nereikės nusilenkti.

Štai taip, Simonai.

Jis sėdėjo, sugniaužęs kėdės ranktūrius. Išgąstis dingo, bet žvilgsnyje atsispindėjo minčių įtampa. Netrukus jis prabilo – buvau dėkingas, kad nelaukė ilgai, nes man kiekviena sekundė buvo kankinanti.

– Tu manęs neįvertinai, Augustai, – liūdnai šyptelėjo jis. – Dėl dviejų priežasčių. Pirma, aš seniai žinojau tai, ką pasakei. Antra, vien dėl šito nenorėčiau su tavimi išsiskirti – žinoma, jeigu toks sprendimas bus priimtinas tau.

Apstulbau. „Seniai žinojau“?! Šitas „žalias“ berniukas, kurį kartais norėdavau nuvesti žaisti smėlio dėžėje, perprato mano „netradicinius“ jausmus? Bet ir ne tai keisčiausia – supratęs nepavarė manęs šalin, nepabėgo pats, balansavo ant pavojingos ribos, ant aštrių jausmų ir aistros ašmenų!.. Tikrai, aš jo neįvertinau, nors ir beprotiškai mylėdamas, ir šito man buvo gėda labiau nei to dažniausiai smerkiamo ryšio, kuris siejo mane su Simonu.

Jis buvo nuliūdęs, o aš neišmaniau, kaip elgtis. Pjesė sugriuvo, suklydus ne aktoriams, o paikam režisieriui, nenumačiusiam netikėtos variacijos, kurią pateikė vienas iš vaidinančiųjų – ne profesionalas, bet ir ne statistas, pretenduojantis gauti apdovanojimą už parodytą nuoširdumą. Ir tada suvokiau, jog nebereikia sugretinimų su vaidinimu, jog niekada to nereikėjo, ir mano širdis išsilaisvinusi suklykė tarsi paukštis, pagautas palankaus vėjo.

– Simonai, – nežinau, sušnabždėjau ar surikau aš, įsikniaubdamas jam į kelius.

Jis kilstelėjo nuo kėdės ir atsiklaupė prie manęs ant lentinių laiptų aikštelės grindų, nedrąsiai siektelėjo mano rankos.

– Tu man padovanojai nepaprastai daug, Augustai. Bet nenoriu, kad man save paaukotum. Turi atsitiesti, įsileisti bent truputį saulės į savo liūdną širdį! Pasielgsiu kaip tu norėsi – toliau laikysiu tave savo draugu, savo patarėju, arba atsisveikinsiu visam laikui, tačiau bet kuriuo atveju prašysiu tavęs susiimti ir atsitiesti, – jis patylėjo, po to – jau ne taip drąsiai – pridūrė. – Žinojau, kad mūsų atostogos kartu – rizikingas sumanymas; galbūt aš kaltas dėl tokios atomazgos... Tačiau dėl vieno dalyko mano sąžinė rami – tikrai nesimėgavau tavo jausmais, tikrai nesielgiau kaip narcizas, o tavo prielankumu nesinaudojau.

Tylėdamas linktelėjau. Mūsų žvilgsniai buvo tvirtai susikabinę. Nebeišmaniau, kuo baigsis šiandiena, tačiau ir nebegalvojau apie tai. Tik kiekviena kūno ląstele, su kiekvienu širdies dūžiu gyvenau šią akimirką, nepaaiškinamą jos pilnatvę.

... Vis dėlto Augustas išėjo. Protu suvokiau, kad toks jo žingsnis teisingas, brandus, tačiau širdimi gedėjau žmogaus, kuris tikrai tapo ne tik geriausiu mano draugu, bet ir mokytoju. Jau visą rytą išsėdėjau ant saulės užlietų grindų, nugara atsišliejęs į šiltutėlę kambario sieną. Viduje jutau keistą tuštumą – ženklą to, jog dar vienas gyvenimo etapas praėjo. „Kada gi taip jaučiausi paskutinį kartą?“ – pagalvojau. Ir prisiminiau – priešpaskutinį vakarą prieš išvykstant į sostinę studijuoti, kuomet su draugais ir pažįstamais pajūryje buvome susirinkę aplinkui vasaros pabaigos laužą, buvimo drauge pabaigos laužą. Kaip jau esu kažkur kažkada minėjęs, niekuomet nebuvau „kompanijos siela“, niekada neužėmiau lyderio pozicijos, todėl ir tą vakarą sėdėjau šiek tiek atokiau ant sutręšusio rąsto, išmesto į krantą bangų; Liučija buvo su būreliu merginų nuėjusi ant tilto, ir vienumoje aš atsargiai čiuopiau tykią tuštumą, atsivėrusią kažkur iškart po širdimi. „Galiu ją užpildyti bet kuo, – mąsčiau. – Bet jeigu dalykai bus netinkami, ji tebeliks tuštuma, o gal net virs kuo nors negeru, stabdančiu ir smaugiančiu mane. O kas yra tinkami dalykai? Meilė, malda, menas, mokslas? (Keista, kiek daug žmogui svarbių žodžių prasideda ta pačia raide). O gal per daug supaprastinu viską? Kvaila džiaugtis atskleidus formulę, kurią prieš tave jau žinojo daugybė kartų, milijardai žmonių... Ar nekvaila? Čia juk kitokia – gyvenimo, pašaukimo, svajonės – formulė, tad tie patys dalykai gali turėti skirtingas reikšmes – skirtingiems žmonėms. Tik kuo aš jau taip skiriuosi nuo kitų?! Štai jie siaučia aplink laužą – tokie pat jauni, nerimaujantys dėl rytojaus, norintys atrodyti „kieti“, slapčia apie kažką svajojantys, basi, murzinais nuo suodžių veidais, paplyšusiais – pačiais mėgstamiausiais – džinsais...“ Beje, šiandien, išsiskirdamas su Augustu, paskutinįkart jį apkabindamas, mūvėjau tuos pačius džinsus, kuriuos tarytum talismaną palikdavau gimtajame miestelyje – kad tikrai čia sugrįžčiau. Įsikniaubiau į patrintą indigo medžiagą, atsidusau. Susipainiojęs svarstymuose apie tuštumą užpildančius tinkamus ir netinkamus dalykus, skaudžiai pajutau, kaip man trūksta Augusto, jo išmintingų pastabų ir išvadų, dažnai užvesdavusių mane ant teisingo mąstymo kelio. Niekas neturėjo tiek galios mano mintims, niekas taip neveikė giluminių mano sąmonės sluoksnių, – tik jis. Tad tuštuma atsivėrė didžiulė – ne įvykių, ne įpročių, ne vietos, o žmogaus palikta tuštuma...

Vieną dieną stipriai lis. Dideli, skambantys lašai tykš ant manęs, nuo sulytų plaukų už apykaklės tekės plonos šaltos srovelės – lietus jau rudeniškas, nors paskutinis vasaros lapelis kalendoriuje dar nebus nuplėštas. Nusibrauksiu nuo kaktos šlapius plaukus, nusivilksiu marškinius ir suksiu juos virš galvos, kol nuo akimirkos svarbos prarasiu laiko ir erdvės nuovoką. Ant mano stalo kambaryje gulės nedidelė knygelė, atspausdinta prastame popieriuje, išleista ne itin žinomos leidyklos. Eilėraščių knygelė. Ant jos viršelio bus užrašytas Augusto vardas. Negaliu nuspėti, kurie eilėraščiai bus įtraukti į šią knygelę. Gal nė vienas iš man jau žinomų, o gal tie, kuriuos moku atmintinai. Knygelę iš ryto būsiu gavęs paštu, dideliame baltame voke be atgalinio adreso. Ir žinosiu, kad Augustas liko poetu. Žinosiu, kad draugas liko draugu...

Šlapi marškiniai nuskries ant grindų. Susirangysiu fotelyje ir atsiversiu pirmąjį knygos puslapį, pirmąjį eilėraštį. Su manimi kalbėsis Augustas, kiek ironiškai prisimerkęs ir tyliu balsu – kaip kad būdavo dažnai. Aš klausysiuosi ir šypsosiuos. O gal liūdėsiu. Gal net verksiu. Gal užversiu knygelę ir nukišiu ją į knygų lentynos gilumą. Gal rodysiu šeimai ir pažįstamiems. Gyvenime sunku ką nors šimtu procentų prognozuoti, o aš ir neketinu to daryti. Man pakanka žinoti, jog tokia lietinga ir laiminga diena bus.

SAVA ISTORIJA

*******

Garvežys su palengvėjimu atsidūsta – išvykimo laikas atėjo, jis gali judėti, veržtis pirmyn, į jūros purslų taškomus tolius. Manasis kupė kaimynas irgi lengviau atsidūsta – turbūt įlipo į traukinį gerokai per anksti, aš jau radau jį sėdintį čia, kai priešingai savo bjauriam įpročiui nuolat vėluoti atidariau kupė duris likus penkiolikai minučių iki išvykimo. Dabar kelionė prasideda, ir mintys taip pat gali lėkti pirmyn, galią įgyja svajonės, traukinys vos pradėjęs judėti aplenkia laiką, išplėšdamas savo keleivius iš įprastos gyvenimo tėkmės.

– Atostogauti vykstate? – po tradicinio susipažinimo klausia tas vyras, prielankiai žvelgdamas į mane: turbūt įvertino kaip tinkamą ir potencialiai malonų bendrakeleivį.

– Ne, grįžtu namo, – šypteliu, o širdis šoka iš džiaugsmo.

Grįžtu. Namo. Pas Liučiją ir mažuosius dvynius, kuriuos pradėjome tada, kai gimė viltis. Viltis, kad mūsų bendro gyvenimo romanas turės tęsinį, kad rašytojas klydo nusprendęs padėti tašką, kai skaudus siužeto posūkis jį išgąsdino ir kuriam laikui padarė bejėgį.

– Tai jūs gyvenate pajūryje? Vietinis, ar persikraustėte toliau nuo sostinės šurmulio?

– Pajūris – mano gimtinė. Niekuomet nebuvau jos palikęs, tik studijų metais...

– Vaje, betgi čia tikrai jūs! – aš net krūpteliu, vyrui taip staiga mane nutraukus. Kas gi čia vyksta? – Tai jūs! Dar vakar, ne, palaukit, užvakar varčiau laikraštį, kuriame buvo interviu su jumis. Ir nuotrauka buvo. O tada prisiminiau, kad jūsų veidą mačiau dukros skaitomos knygos priešlapyje.

O siaube! Aš taip ir žinojau, to ir tikėjausi, kai iš pradžių nesutikau su leidyklos prašymu įdėti tą nuotrauką! Po to pamaniau – o gal romanas niekam nepatiks, veikiausiai neišgarsėsiu jau pirmuoju bandymu, tad koks skirtumas? Įvyko priešingai, ir štai dabar norėčiau skradžiai žemę prasmegti...

– Nagi, nesidrovėkite, – kiek seniokišku tonu tarsteli, paplekšnodamas man per petį. – Aš pats, žinokit, esu gana garsus gydytojas, bet gydytojų nuotraukų į mokslinius žurnalus nededa, o ką jau kalbėti apie mediją. Ir gerai – kažin, ar galėčiau lygintis su visais tais gražuoliais. Jie kažkokias kompiuterines programas naudoja, tiesa? Vaizdui pagerinti?

Nejaukiai pasimuistau. Nejaugi gyvenime atrodau žymiai prasčiau nei nuotraukose?

– Nežinau. Nesu geras informacinių technologijų specialistas. Tiesą sakant, nesu geras jokių technologijų specialistas. O jūs turbūt išmanote biotechnologijas? Be jų medicinoje šiais laikais – nė žingsnio, tiesa? – bandau nukreipti kalbą ir grąžinti gydytojui savigarbą, nors ir abejodamas, ar jis apskritai kada nors ją praranda.

– O taip. Neabejotinai, – jis išties su pasitenkinimu plačiai nusišypso ir atsilošia į gulto atkaltę. – Ką esate girdėjęs apie biotechnologijas?

– Na, turbūt tai, ką ir daugelis neprofesionalų – kamieninės ląstelės, klonavimas, gal kiek daugiau – apie organų transplantaciją. Čia jau medijos nuopelnas.

– Taigi taigi. Diletantų paistalai, skirti lengvatikiams. Pagal mūsų žiniasklaidą panacėja nuo visų ligų jau seniai turėjo būti atrasta, o jei ne ji – tai būdas be galo tęsti gyvenimą klonavimo būdu. Tik ar tai įvyko, a?!

Tylomis papurtau galvą. Nesijaučiu atsakingas už žiniasklaidos „paistalus“, tačiau vyro žodžiuose lyg ir išgirstu priekaištą, jog giliau nesidomiu išties svarbiais dalykais, užuot šypsodamasis skaitytojams nuo savo knygos viršelio (nors, beje, aš toje nuotraukoje nesišypsau).

– Mano žmona mokslininkė, – ūmai lepteliu ir iškart susigėstu, kad slepiuosi už Liučijos nugaros, užuot paaiškinęs šiam vyrui, kuo svarbi literatūrinė kūryba, ir kad šiuo bei tuo ji netgi gali pranokti mokslą.

– Moteris – mokslininkė, vyras – rašytojas... Mano supratimas apie skirtingoms lytims derančias profesijas kiek kitoks, – purkšteli jis, bet po to draugiškiau taria. – Tačiau juk negaliu dėl to kaltinti jūsų, jūs turite teisę pasaulį matyti kitaip. O kad jau susitikome ir turėsime drauge praleisti kelias valandas, tai džiaugiuosi galimybe sužinoti ką nors įdomaus apie man tolimą pasaulį. Suprantate, visi mokslininkai iš prigimties tyrinėtojai, tad pasitaikius progai nuo tyrimo neatsisako; jūsų žmona neabejotinai irgi turi šį bruožą, tiesa?

Liučija turi daugybę gražių bruožų. Taip, ji tyrinėtoja, bet tikriausiai žymiai platesne prasme nei prieš mane sėdintis gydytojas. Liučija per subtili, kad dabar čia imčiau apie ją postringauti su pirmu pasitaikiusiu. Tad tik linkteliu, duodamas jam suprasti, jog šia tema kalbėti nesiruošiu. Tačiau gydytojas mano reakciją išsiaiškina savaip:

– Susipykę? – supratingai klusteli, turbūt jau ruošdamas paguodos žodžius, ne, greičiau – išmintingą patarimą, vyresnio ir daugiau mačiusio vyriškos giminės atstovo beveik dar pienburniui.

– O ne, – dabar jau plačiai nusišypsau. – Ne, mums viskas gerai.

– Džiugu girdėti.

O vis dėlto jis turbūt tikrai susijaudino. Keistas žmogus, kažkoks prieštaringas. Betgi gyvenime dažniausiai nebūna vien teigiamų ar vien neigiamų herojų, visi mes turime gerumo ir bjaurasties, tik skirtingomis proporcijomis. O gal ne?

– O ko į pajūrį keliaujate jūs? – jaučiuosi privalantis užduoti šį klausimą.

– Vykstu susitikti su vienu žmogumi. Manau, jis maždaug jūsų amžiaus. Mūsų ligoninė, o ir aš pats jam daug skolingi. Ir prasikaltę... Hm...

Nustebęs ištempiu ausis. Tai vis dėlto gydytojas savęs nelaiko tobulu? Turbūt per ilgai delsiu, nes jis pasiima nuo kupė staliuko laikraštį ir jį išskleidžia. Įsižeidė? Bet dėl ko? Juk iš karto pulti klausinėti istorijos smulkmenų būtų buvę nemandagu, tiesa? Ir ką man dabar daryti?

– O kodėl... Kuo... jūs kalti? Kokia ta istorija? – visgi pratariu.

– Istorija? Na taip, kitaip ir nepavadinsi. Gana dramatiška istorija, pone rašytojau, tikrai ne iš gražiųjų.

– Supratau, kad norėjote ja pasidalinti. Jei klydau, taip ir pasakykite. Aplinkkeliais galiu vaikštinėti savo knygose, bet jeigu parodėte iniciatyvą, prašyčiau neširsti, jog nesureagavau kažkaip taip, kaip tikėjotės jūs.

Jaučiu, kad per daug karščiuojuosi, net nežinau, kodėl taip vyksta. Galbūt jau iš pat pradžių pajutau priešiškumą savo bendrakeleiviui, pajutau dėl nesuprantamų priežasčių, o dabar leidau tam priešiškumui išsilieti. Gydytojas neskubėdamas tvarkingai sulanksto laikraštį (o varge, mane ir tai siutina!).

– Na, mandagumo jums reikėtų pasimokyti, pagal amžių lyg ir derėtų. Bet šiaip jūs teisus. Aš ir noriu apie tai kalbėti, ir gėda ima. Visgi atsiversiu, ir dėl pragmatiškos priežasties: kaip minėjau, žmogus, su kuriuo vykstu susitikti, yra maždaug jūsų amžiaus, tad jeigu ir toliau būsite toks tiesmukas kaip prieš kelias minutes, gal patarsite man, nuo ko pradėti kalbą su juo.

Paniuręs tyliu. Nelabai malonu būti moralizuojamam. Kita vertus, tikrai nei šiaip, nei taip išsišokau. Vis tiek neatsiprašinėsiu.

Tačiau gydytojo susierzinimas lyg ir praėjęs:

– Turbūt iš pradžių trumpai papasakosiu, kaip mudu su tuo vaikinu susipažinome. Jis taip pat buvo medicinos srities žmogus – tuo metu dar ne gydytojas, tik studentas, bet jau labai perspektyvus. Pirmą kartą apie jį sužinojau, perskaitęs mūsų ligoninės prenumeruojamame biomedicinos mokslų žurnale straipsnį, kurio lygis buvo aukštesnis už daugelio mano kolegų, seniai įgijusių gydytojo vardą, rašomų straipsnių lygį. Įsiminiau autoriaus pavardę, net truputį „pagūglinau“, bet nieko neradau, išskyrus tą patį straipsnį. Neįprastai gabaus studento pavardę vėl išgirdau tik po keleto mėnesių, kai geras pažįstamas, gydytojo karjerą iškeitęs į anatomijos dėstymą universitete, paprašė manęs dalyvauti diplomų būsimiems gydytojams teikimo ceremonijoje. Jis užsiminė, jog žodį diplomantų vardu tars pats gabiausias laidos studentas. Tai buvo ta pati pavardė... Neironizuokite, – tarsteli jis, pastebėjęs mano kreivą šypsenėlę. – Tuo metu jis man buvo visų pirma pavardė – juk niekuomet nebuvau jo sutikęs. Tačiau iš karto prisiminiau pavardę ir paprašiau kolegą mus supažindinti – apsimečiau, kad to reikia dėl būsimos ceremonijos sklandumo, nes buvo gerokai keista kaip kokios malonės laukti susitikimo su studentu.

– Negalėjote pripažinti jo pranašumo? Gal tai ir buvo pati pirmoji jūsų klaida, įvykusi dar net prieš pirmąjį susitikimą?

– Ach, baikit tuos liberalius išvedžiojimus! Studentas ir yra studentas, hierarchija medicinoje nepaprastai svarbi, deja, neišmanantiems šios srities specifikos sunku tai suprasti. Be to, vos susitikęs su juo, straipsnį paminėjau kaip pagrindinę noro susitikti priežastį. Įsivaizduoju, kad kolegos anatomijos profesoriaus akyse pasirodžiau gana neįprastai. Na, bet tiek to! – nukrypti nuo man įprasto bendravimo stiliaus tikrai buvo verta. O studentas, turiu pripažinti, tuo nesinaudojo; jis apskritai buvo perdėtai santūrus, nors nežinia, ką ten viduje nuolat mąstė.

– Taigi, jūs susitikote... – jau nekantrauju, kad jis pasakotų toliau, mano vaizduotė jau bando peršokti prasidedančio filmo titrus. Kokie bus pirmieji kadrai?

*******

Vyrui kalbant, jo ilga nosis keistai judėjo – tarsi vietoje nenustygstantis nykštukinio dramblio straubliukas, ir Tadas negalėjo liautis galvojęs, ar jo vadovėliuose esama kokio nors medicininio šio reiškinio paaiškinimo. Šaižus, bet monotoniškas vyro balsas liūliavo Tadą, nuoširdžiai besistengiantį sugauti kalbos esmę – aha, tai šitas suolelis parke, ant kurio Tadas šįryt, jau gana šiltos pavasario saulės išviliotas į lauką, įsitaisė pasimokyti, priklauso kalbančiajam, o dabar okupuotas dar vieno storžievio studento kaip, beje, ir didžioji dalis kitų parko suolelių. Vos tik ši informacija pasiekė medicininės kalbos vingrybių išvargintas smegenis, Tadas pašoko ant kojų ir pagarbiai išklausė likusią vyro tiradą: juk jis prisiekė – tiesa, dar ne oficialiai, bet giliai širdyje, o tai žymiai svarbiau – daryti gera ir nekenkti, ir visus žmones priimti šiltai ir su meile, ir stengtis padėti, ir... Staiga sąmonę pasiekė dar vienas garsas – aiškiai ir garsiai tariamas jo vardas bei pavardė; šie žodžiai paveikė Tadą tarsi vidury nakties be nuovokos klaidžiojantį lunatiką – jis grįžo į tikrovę ir nustebęs apsidairė; jo link ėjo du vyrai: jaunas anatomijos dėstytojas, neseniai užsiželdinęs juokingą retą barzdelę, ir senyvas liekno, bet tvirto stoto vyriškis vešlia žila barzda, primenančia daktaro Aiskaudos barzdą. „Per daug medicininių aliuzijų. Tu – ant pamišimo ribos, Tadai“, – negailestingai nustatė sau diagnozę medicinos studentas. O dėstytojas jau tiesė jam ranką:

– Labas rytas.

– Sveiki, dėstytojau.

Vyresnysis vyras irgi mikliai ištiesė ranką, nelaukdamas dėstytojo jau paruošto pristatymo:

– Jūs – Tadas Pečiulis? Nepaprastai džiaugiuosi Jus matydamas! Vos perskaičiau jūsų straipsnį – pirmąjį, tiesa? – mūsų ligoninės prenumeruojamame žurnale, tuoj pat suskatau tamstos ieškoti. Jūsų dėstytojas buvo toks malonus ir man padėjo, tad dabar galiu tvirtai paspausti ranką, – kalbėdamas jis nesišypsojo, bet akyse žaidė malonios šiltos kibirkštėlės. – O jis – tik pažiūrėkit! – sėdi parke ant suolelio…

– Mano suolelio! – įterpė straubliuko savininkas, tik ką atgavęs žadą – tikras šokas gali ištikti sužinojus, jog tavo plūstamas vaikėzas iš tikrųjų yra daug vilčių teikiantis būsimasis gydytojas.

– … sėdi parke, – nekreipdamas dėmesio į pastabą, tęsė žilabarzdis, – nusistvėręs kažkokią knygelę, su sportbačiais… Nejaugi bėgiojote?

– Vėliau ruošiausi keletą ratukų…

– Reikėtų ir man kartkartėmis kaulus pramankštinti, – šyptelėjo žilabarzdis. – Išviliosite mane kurį rytą, sutarta? O, bet juk net neprisistačiau! Kolega! – jis griežtai nužvelgė anatomijos dėstytoją. – Turėjote man apie tai priminti!

– Atleiskit, profesoriau…

– Esu Rimvydas Drumčius.

„Aha“, – pagalvojo Tadas.

– Man garbė, profesoriau.

– A, visi taip sako! Bet tamsta kažkodėl tikiu, – jis sukrizeno. – Pasivaikščiokime?

Ilgai vaikštinėjote?

– Ne, negalėjau to sau leisti. Turėjau grįžti į ligoninę. Ir, prisipažinsiu, pirmąsyk gyvenime norėjau, kad grįžti taip greitai nereikėtų. Jis buvo įdomus pašnekovas. Bet ir geras klausytojas, pagarbus – jums, matau, tai svetima, bet literatūra sąlygoja nepagarbą autoritetams, tiesa? Argi gali sukurti ką nors esmiškai nauja, jeigu nepaneigsi, neatsisakysi, neiškritikuosi sena? Medicinoje viskas kitaip. Tradicija čia svarbi tiek pat, kiek ir naujovės, o gal net dar svarbesnė. Primum non nocere – pirmiausia nepakenk, taigi...

Buvau nustebintas tokios gilios įžvalgos apie literatūrą. Aišku, ji, mano manymu, nebuvo absoliuti, bet kaip prisiekusiam mokslininkui – visai nebloga. Be to, nurimau, nes ši įžvalga lyg ir pateisino mano ne itin pagarbų elgesį. Nebuvau linkęs teigti, jog visa, kas sena, reikia neigti ir griauti, bet šįsyk nutylėjau, siekdamas išlaikyti tarp mudviejų įsivyravusias paliaubas. Ir gydytojas kalbėjo toliau:

– O žinote, kad tarp gydytojų – na, bent jau tam tikros specializacijos – ir literatų visgi yra šis tas bendro? Nepaisant skirtingos nuostatos autoritetų atžvilgiu... – jis man mirktelėjo.

To tai jau tikrai nesitikėjau: paliaubos virsta bičiuliškais santykiais? Ne, ačiū, taip toli eiti nesu pasiryžęs. Net nesitikiu, jog atspėsiu, kas gi bendro tarp literatų ir gydytojų; ir, beje, kokios tie gydytojai specializacijos?

– Kardiologai visą savo dėmesį sutelkia į...?

– Širdį.

– Šaunuolis. O literatai taip pat. Teisinga įžvalga, neprieštarausite?

– Nenoriu vėl ginčytis, bet čia jau atsiskleidžia jūsų diletantizmas literatūros srityje.

Jis ūmiai išraudo, bet aš to nė kiek nepaisiau: kodėl taip dažnai – per dažnai – reikia ginti meninę kūrybą, įrodinėti, jog ja negali užsiimti bet kas, kad prasmingai kalbėti šioje srityje ir apie šią sritį reikia išmokti?! Tuo tarpu mokslo srities išskirtinumas tarsi nekvestionuotinas.

– Toli gražu ne visi rašytojai, net ne visi poetai kalba vien apie jausmus ir išgyvenimus. Juk knyga gali būti tiesiog įtraukiantis detektyvas, veržlus nuotykinis romanas, lyriški gamtos aprašymai, gal dar kažkas...

– ... ir visa tai vienaip ar kitaip apeliuoja į skaitytojo jausmus, – patenkintas užbaigė jis.

Atsidusau. Beprasmiška ginčytis su tokiu užsispyrėliu, net jei pats esu pakankamai užsispyręs. Geriau jau toliau klausytis jo istorijos, slapta vien tik sau pačiam pripažinus, kad šis gydytojas – neblogas pasakotojas.

– Jis sėkmingai, kaip visi ir tikėjomės, tapo rezidentu, ir aš iškart pasiūliau jam vietą mūsų ligoninėje. Čia mano jaunasis kolega darbavosi visus rezidentūros metus ir galiausiai tapo savarankišku gydytoju.

– Kokios specializacijos?.. Palaukit, leiskit man atspėti – jis tapo kardiologu? Kaip ir jūs?

– Galėtumėte detektyvus rašyti. Bet turbūt tai ne jūsų sritis – nesusijusi su jausmais, juk taip? Iš dukros kalbų apie jūsų knygą supratau, kad joje pasakojate apie jausmus.

– Veikiau – pasakoju jausmus, – tarstelėjau; tą patį sakiau interviu ėmusiam žurnalistui, iš straipsnio aišku, jog skirtumo jis nesuprato.

– Taigi, dirbome toje pačioje ligoninėje. Du kardiologai. Žinoma, kardiologų ten yra daugiau, bet tarp mudviejų vyko intensyvus profesinis bendravimas, keitimasis idėjomis. Aš dalinausi ilgamete praktine patirtimi. Jis padėjo man suprasti veikimą naujų, vos pradedamų naudoti kardiologijoje prietaisų, kuriuos mūsų universitetinė ligoninė įstengė įsigyti. Jį visuomet siųsdavo į visokius seminarus, skirtus naujovėms, na, suprantate – jaunas, galvotas, entuziastas. Paskui jis pradėjo rengti daktaro disertaciją... Štai tuomet kai kas pasikeitė... Na, pokyčiai mūsų santykiuose prasidėjo jau anksčiau, bet jie buvo nežymūs, kaip glazūros įtrūkimas puodelyje, nepraleidžiantis skysčio. Vėliau viskas tapo rimta...

Pro vagono langą švysteli paskutiniai vakaro saulės spinduliai. Mano pakeleivis nutyla, parimsta ant kupė stalelio, alkūnėmis prispausdamas užmirštą laikraštį. Aš nieko neklausiu – suprantu, jog istorijos tęsinio galiu ir nebeišgirsti. Gydytojas keliskart giliai įkvepia, iškvepia – tramdo iš prisiminimų sukilusį pyktį ar nederantį graudulį? Ilsisi?

– Kol kas negaliu pasakoti toliau, – atvirai prisipažįsta.

Linkteliu:

– Neprivalote.

– Žinau. Bet juk sakiau, kad man reikėtų jūsų patarimo. Manau, pasiryšiu, bet po trumpos pertraukėlės. Ar jūs įpratęs gultis anksti?

– Ką jūs?! Argi rašytojas gali gultis anksti? – paironizuoju.

Jis kreivai šypteli. Vėl nusisuka į langą.

*******

Aš atsistoju, iškeliu rankas ir, sunėręs pirštus, pasitempiu į viršų. Atstumiu kupė duris, išeinu į tambūrą, pasiremiu ant turėklo. Iš kišenės išsitraukęs aptrintą užrašų knygelę, kurioje dar studijų laikais pradėjau žymėtis mintis, numatytas įtraukti į rašomą ar ateityje planuojamą kūrinį, atsiverčiu ją ir iš už priekinio priešlapio aplanko išsitraukiu nuotraukėlę. Į mane išpūtę šviesias akis žvelgia mano sūnūs. Draugai kartais nepiktai paerzina mus su Liučija, jog pakaktų nešiotis tik vieno iš jų nuotrauką – juk abu visiškai vienodi; draugai žino, kaip sunku buvo auginti dvynius: negali naktį budėti pakaitomis, nes dažniausiai jie verkia kartu, ir čiūčiuoti liūliuoti reikia keturių rankų; jie prašo valgyti tuo pačiu metu, prašo įnirtingai, gailiai, o Liučija tik viena, ir man kaskart reikia sugalvoti ką nors nepaprasto, kad broliui palaimingai čepsint kitas bent truputį aprimtų; nešvarių sauskelnių kalnai dvigubai didesni, ir pinigų žaislams ir drabužėliams reikia dvigubai daugiau... Jie myli iškart abu, ir taip stipriai, kad mudviem su Liučija tarpais pristinga oro... Mes esame jiems skolingi, ir niekada gyvenime neišsimokėsime. Man neužtenka pusės nuotraukos: juk Rokas bėgioja šiek tiek greičiau už brolį, o Matas popieriuje išvedžioja lygesnius piešiamo automobilio ratukus; Mato plaukai truputį tankiau garbanoti, ir kai kurias savo išreikštas mintis jis turi paaiškinti kelissyk, kad mes su Liučija suprastume – Rokui tokios problemos nekyla; jeigu tuojau pat neįvykdome Roko prašymo, išgirsta visi namai, o jeigu ko nors pritrūksta Matui, jis meiliai prisiglaudęs pakelia į tave maldaujančias akutes... Daugelio šitų dalykų nuotraukoje nematyti, bet žvelgdamas į ją apie visa tai galvoju... man neužtenka pusės nuotraukos.

Gydytojas žvilgteli man per petį.

– Panašūs į jus? – klausia.

– Jūs pasakykit. Man jie labiausiai panašūs patys į save.

– Turit omeny – vienas į kitą? – nusijuokia gydytojas. – Čia jūs taikliai pasakėt!

– Ne ne, – pykteliu. Galų gale, kas jam leido tyrinėti nuotrauką, net neatsiklausus manęs?! Ar ir su savo pacientais jis taip elgiasi, ar jų asmeniškumai negailestingai išvelkami į dienos šviesą, jeigu sudomina poną daktarą ar tiesiog leidžia jam pademonstruoti savo valdžią? – Kiekvienas iš jų – atskirai – panašus pats į save.

– Betgi vis tiek ieškojote tėvystės įrodymų, kai gimė? – toliau į barzdą šypsosi jis. – Aš ilgai dirbu ligoninėje, pas mus ir gimdymai priimami, matau daugybę naujai iškeptų tėvelių – vos tik kas nors tokiam šnibžteli, kad kūdikio nosis tokia pat kaip jo, žmogus net susigraudina.

Bjauru, kad jis taip kalba. Žinoma, susigraudina, būtų nenormalu, jei taip neatsitiktų. Ir lygiai taip pat nenormalu būtų kaskart įtarinėti žmoną neištikimybe. Taip manau net dabar, nepaisant mūsų su Liučija gyvenime buvusio įvykio, privertusio mane suabejoti daug kuo, taip pat ir jos visam gyvenimui duotu pažadu. Bet kai paknopstom bėgau į ligoninę prasidėjus sąrėmiams, bučiavau į gimdyklą vežamą Liučiją, mėgindamas per tą trumpą akimirką perduoti jai visą savo meilę ir stiprybę, kai dešimt valandų sėdėjau melsva spalva išdažytame koridoriuje, nejausdamas alkio ar troškulio, iš jaudulio visą laiką taršydamas plaukus, kai nepaisydamas mandagumo ir sveiko proto puldavau prie kiekvieno slaugytojo ir gydytojo klausti naujienų, kai ilgai nesiryžau drebančiomis rankomis paimti mažylių, o paskui susikaupęs pakėliau pirma vieną, paskui – kitą, aš niekuo neabejojau.

– Mano duktė – kaip iš akies traukta motina, – vėl prabyla pakeleivis. – Bet tai ir gerai – koks gi būtų jos grožis, jei būtų atsigimusi į mane? Aš mokėjau kitais būdais išsklaidyti savo abejones, – mirkteli kažkaip vulgariai.

Tebetyliu. Galėčiau ką nors kandaus tarstelėti, bet juk neturiu teisės – dėl jo žmonos ir dukters. Įsikišu nuotrauką atgal į užrašų knygelę.

– Gal būtų neblogai arbatos išgerti? – pasiteirauju, lyg tik ką nuskambėjusių jo pasisakymų nė nebūtų buvę. – Eisiu, paieškosiu. Jums atnešti?

– Būčiau dėkingas, būčiau dėkingas.

Arbata karšta, stipri, maloniai nudegina gomurį. Susikeliu kojas ant savojo gulto ir gurkšnoju pamažu, mėgaudamasis. Kupė palubėje spingso blausi lemputė, gydytojo pusėje uždegta ir ryški švieselė skaitymui. Beveik jauku.

– Tai aš... pasakosiu toliau, – lyg paklausia, lyg praneša profesorius.

– Aš klausau.

Nežiūriu į kalbantįjį. Kad netrikdyčiau. O gal tiesiog nematau reikalo. Jau supratau, kad šitas žmogus, nors ir gydytojas, nenusiteikęs lengvinti gyvenimo kitiems – nebent medicininėmis priemonėmis; tad kodėl turėčiau stengtis aš?

Tas dienas Tadas iš džiaugsmo skrajojo padebesiais. Profesorius Drumčius sutiko vadovauti jo doktorantūros studijoms, dėl šito net ketvirčiu etato įsidarbino universitete, ir nors naujojo dėstytojo paskaitas neabejotinai teks ruošti pačiam Tadui, tai džiaugsmo netemdė. Ligoninės darbuotojai, įpratę matyti jį santūrų ir tylų, stebėjosi tokiu pagyvėjimu, o sužinoję jo priežastį nuoširdžiai džiaugėsi: juk jaunasis gydytojas jau pelnė beveik visuotinį draugiškumą ir susižavėjimą – ir kolegų, ir pacientų. Sunku būtų tiksliai įvardinti, kuo būtent jis juos patraukė – be abejo, kompetencija, bet turbūt dar labiau – kažkokiu vidiniu karščiu, šviesa, sklindančia iš jo įdėmaus žvilgsnio. Vos truputį pabendravęs su Tadu, kiekvienas suprasdavo, kokį gydytoją savo priesaikoje aprašė Hipokratas. Žinoma, šitoje ligoninėje buvo matę ne vieną ypatingą specialistą, nemažai tokių dirbo čia ir dabar. Tačiau Tado požiūryje į pacientą, jo elgesyje buvo dvi svarbios naujovės: jis pagrindiniu darbo su pacientais principu laikė jų autonomiją, o svarbiausiu bendravimo su gydomaisiais pagrindu – empatiją; kitaip tariant, jaunasis kardiologas itin paisė medicinos etikos normų, ir darė tai nuoširdžiai, neformaliai. Pirmieji į jo pusę stojo slaugytojai, tiesą sakant, jie jau senokai suprato, kad tinkamas elgesys, savarankiškumo skatinimas, psichologinė parama taip pat padeda sveikti. Gydytojams buvo sunkiau. Dauguma jų buvo mokyti pirmiausia gydyti, gelbėti gyvybę, gerinti fizinę būklę; jie dažnai dirbo skubos sąlygomis, turėjo priimti sprendimus už to negalintį padaryti pacientą ar visiškai pasimetusius giminaičius, todėl tokį elgesio modelį ilgainiui pradėdavo taikyti nuolat. Jie žinojo, kad yra puikūs specialistai, buvo įsitikinę, kad tik jų sprendimai atneš gerus rezultatus, todėl neleisdami spręsti pacientui ir stengdamiesi neprarasti blaivaus proto dėl pernelyg stipraus emocinio ryšio su gydomaisiais, pačių pacientų labui atribodavo juos nuo gydymo proceso, o save pačius – nuo tų, kuriems stengdavosi padėti. Tadas buvo ne toks. Kartais nuo to kentėdavo. Kartais atsidurdavo ties išsekimo, ties „perdegimo“ riba. Bet visuomet atsitiesdavo. Dėl štai to paciento, dėl tų viltingai švytinčių akių, dėl ano kovotojo iš penktos palatos... Beje, kai kuriose situacijose Tadas pripažindavo, kad kolegos elgiasi teisingiau už jį, kad ir jis turėtų išlaikyti profesinį atstumą ir vardan savęs, ir vardan paciento. Tačiau nesugebėdavo stoti prieš savo prigimtį. Tokiose situacijose ir įvykdavo reti jo susikirtimai su Drumčiumi.

– Tu statai į pavojų ne tik save, bet ir pacientą, – pakeltu balsu tėkšdavo profesorius.

Tadas beveik susigūždavo.

– Tu galėtum būti fantastišku kardiologu, jeigu visas mintis sutelktum į širdies raumenį, o ne į jo neva gimdomus jausmus. Po galais, Tadai, juk tai nemoksliška! Kam jau kam, o tau tikrai neturėčiau priminti, kad pagrindinis mokslo principas – objektyvumas! Jeigu tavo protas bent truputį nusileis jausmams, diagnozė gali būti klaidinga, gydymas neefektyvus, pasekmės neigiamos – ir ką tu tuomet veiksi? Raudosi drauge su pacientu?! Tu gali įžvelgti tai, ką norėtum įžvelgti, interpretuoti užuot tyrinėjęs, gaišti laiką vadinamajam paciento informavimui, po kurio jam niekas nė per nago juodymą neaiškiau, ir sutikti su pasirinkimais, kurie nuves toli gražu ne prie geriausios baigties…

– Bet gal tas sprendimas ir jo pasekmės yra pačios tinkamiausios pacientui? – Tadas staiga vėl pajusdavo turįs balsą, nors ir kiek prikimusį. – Kaip jaustumėtės, jeigu paguldę į ligoninę jūsų nieko neklaustų, nieko Jums neaiškintų?

– Aš gydytojas, Tadai, ir negaliu įsivaizduoti tokios situacijos iki galo – drįstu manyti, jog niekuomet nebus taip, kad visiškai nesuprasčiau man taikomų medicininių veiksmų, net jeigu tai būtų ir ne kardiologijos sritis.

– Bet jeigu Jums vis dėlto darytų, norėtų padaryti kažką, ko nesuprantate? Išsigąstumėte?

– Aš pasitikiu medikais. Tai mano kolegos. Aš nemokau dirbti batsiuvio ar verslininko, kodėl jie turėtų mokyti mane?!

Bet Tadas buvo beveik tikras, kad gydytojai irgi žmonės, ir kad Drumčiui nežinios situacijoje būtų lygiai taip pat baisu, kaip bet kuriam pacientui. Ir jis norėtų paaiškinimų. Norėtų būti išklausytas, kai nerimas veržtųsi iš krūtinės, norėtų net ir gėdydamasis išsiverkti savo gydytojo akivaizdoje ir sulaukti tokio paprasto, žmogiško: „Aš jus suprantu…“.

– Taigi, kaip matote, mes ne tik bendradarbiaudavome, bet ir konfliktuodavome. Skaudžiai susikirsdavome. Nė vienam po to nebūdavo malonu; nė vienas nesijausdavome laimėjęs. Ir nebūdavome laimėję, – pasakotojas papurto galvą. – Visur kitur jis buvo toks ramus, pagarbus. Technine prasme – nuostabiai racionalus... Bet tie etiniai dalykai...

– Girdėjau, kad dabar jie įteisinti įstatymais.

– Ir nuo to tik dar kebliau!

– Bet darbas su disertacija buvo grynai mokslinis, tiesa? Jokios etikos?

– Cha, gerai būtų! – iš pradžių ir aš taip maniau, džiaugiausi, kad kartu su jaunuoju kolega nuversime kalnus, atrasime naujas galaktikas... Taip ir būtų įvykę, jeigu ne...

– Ta etika.

– Nepertraukinėkite ir nesišypsokite čia suktai, – jis beveik geraširdiškai mosteli ranka. – Jūs rašytojas, turbūt jau atspėjote, jog etika šioje istorijoje vaidina ne paskutinį vaidmenį. Na, gerai... Taigi, disertacija – ji sparčiai judėjo į priekį. Mano doktorantas dar nebuvo sukūręs šeimos, tad jam nereikėjo lakstyti tarp laboratorijos ir namų, neprivalėjo jis čiūčiuotis su vaikais, pirkti maistą ar dar kaip nors švaistyti laiką; ir iš tiesų, jis kiauras paras leisdavo ligoninėje ir jos laboratorijoje, tikrindamas mūsų iškeltą hipotezę.

– O kaipgi etika? – man maga jį paerzinti, ir negaliu savęs sustabdyti, – o juk rizikuoju būti nušalintas nuo patikėtinio pareigų; oi, kaip Liučijai nepatiktų toks mano elgesys!

– Šį sykį dar nuleisiu negirdomis, – griežtai taria gydytojas ir įsistebeilija į mane. – Jūs jo pusėje, tiesa? Nors dar nežinote didžiosios dalies to, kas įvyko.

– Na, jūs prašėte manęs įvertinti situaciją, tad pradžiai galiu jums pasakyti vieną svarbų dalyką – protingi žmonės, žinantys tikrąją savo idėjų vertę, linkę už jas galvą atiduoti. Kaip kad sakė Aristotelis Platonui – tiesa brangesnė ir už draugystę. Ko jūs tikėjotės? Kad sumalsite į miltus kolegai svarbius principus, o mainais gausite padėką ir aklą ištikimybę?

– Aš nesiruošiau nieko malti į miltus! – profesorius pakelia balsą. – Tiesiog galvojau, – ir dabar tebegalvoju, – jog moksliniame darbe etiniai klausimai neturėtų būti keliami ir nagrinėjami. Tačiau jeigu laikydamiesi šios nuostatos prarasime gabius mokslo vyrus, aš sutinku nusileisti. Verčiau jau būčiau taip galvojęs ir anuomet...

Man pasidaro truputį gaila jo – tokio svarbaus paties savo akyse profesoriaus, einančio į kompromisą mokslo vardan. Man pasidaro šiek tiek gėda – negalima šaipytis iš žmogaus, praveriančio tau širdį, tegu ir savais, pragmatiniais, sumetimais. Suprantu, jog privalau nutraukti nejaukią tylą ir baigti elgtis kaip bjaurus vaikigalis – taip savo bendrakeleiviui ir pasakau. Jis nepatikliai kilsteli antakius.

– Tylėsiu, kol pats ko nors nepaklausite, – dar kartą patvirtinu. – Aš moku klausytis, nesu toks, kuris tik ir laukia progos įkišti savo trigrašį ir tokiu būdu pasireikšti.

– Būtent taip viskas ir atrodė. Ir, beje, jūsų prašiau ne įvertinti buvusią situaciją, o duoti patarimą, kaip man elgtis dabar. Tai kaip tik ir reiškia…

– Tylėti, kol istorija nebus išklota iki galo. Atsiprašau, – tiesą sakant, labai jau sunku taip pasižadėti; jis turėtų įvertinti mano pastangas susitaikyti.

– Atleidžiu. Nuo tada, kai praradau savo geriausio kolegos draugystę, stengiuosi būti atlaidesnis… Bet dėl savęs jūs pats šiek tiek klystate – mėgstate pasireikšti, patinka, kuomet kiti klausosi jūsų išsižioję. Tai supratau jau skaitydamas interviu su jumis, o dabar vis labiau tuo įsitikinu. Jis, pamanykit tik, Aristotelį cituoja! – paniekinamai tėškia profesorius.

Instinktyviai nusigręžiu nuo jo, slėpdamas savo sumišimą: diagnozė tiksli, bet ligos priežastys įvardintos klaidingai. Sukaupęs jėgas atsigręžiu ir prabylu:

– Taip, man patinka būti išklausytam. Beje, tai natūralus žmogaus poreikis, ar jums taip neatrodo? Bet nesipuikuoju savo išmanymu ir ne dėl pagyrų, ne norėdamas sukelti susižavėjimą tą išmanymą parodau. Aš netgi nesistengiu jo rodyti, tiesiog pasitelkiu kaip argumentą, tvirtą pagrindą, ant kurio galiu stovėti nesvyruodamas ir… nebijodamas. Beveik. Dėl šitos priežasties stengiuosi nuolat ko nors naujo išmokti. Kūrybinis įkvėpimas ateina ir išeina, – atsidūstu, – negaliu būti tikras, kad kurią nors dieną jo neprarasiu. O žinios – nuo manęs nepriklausantis dalykas, pastovus, nes jas saugo daugybė žmonių, tūkstančiai knygų ir pergamentų, nes žmonijos žinojimas įkaltas į senųjų pastatų ir skulptūrų akmenį.

– Atleiskite, bet ne visiškai suprantu, ką vadinate „žinojimu“…

– Išmintį. Paslaptingiausią ir geidžiamiausią lobį. Meninė kūryba irgi pajėgi ją atskleisti, ja dalintis, bet kūryba turi būti pagrįsta informacija – faktine, jausmine, dvasine, turi būti kuriama pagal taisykles, o tai – vėlgi žinojimas kaip padaryti. Tad išmanymas man – brangus turtas, kurio šiek tiek turėdamas džiaugiuosi ir didžiuojuosi, – užbaigiu.

– Na… nemaniau, kad esate taip giliai apmąstęs šią temą, – nustebęs taria gydytojas ir tarsi pasiduodamas kilsteli į viršų rankas.

– Tiesą sakant, nebuvau to nuosekliai apmąstęs, – atsakau atvirai. – Mėgstu svarstyti balsu, tokį įprotį dažniausiai palaiko ir aplink mane esantys žmonės. Pripratau, ir rezultatai neblogi. Dalis mano kūrybos – užrašyti svarstymai balsu.

*******

Man pradeda atrodyti, kad gydytojui nelemta užbaigti savo istorijos. Kelionė jau beveik įpusėjo, o intriga tik vos vos pradeda skleistis. Jeigu jo pasakojimą nuolat pertraukinėsime mūsų apsižodžiavimais, aiškinimusi ir atsiprašinėjimais, nieko reikšmingo taip ir neįvyks. Be to, mano kupė kaimynas staiga ima elgtis globėjiškai, beveik tėviškai.

– Jau pirma nakties, – prataria, žvilgtelėjęs į laikrodį. – Aš pripratęs prie naktinių budėjimų, bet jūs turėtumėt pamiegoti, kad iš ryto neišgąsdintumėt savo išvaizda pasitinkančios žmonos. Juk pasitiks, tiesa? – jis švelniai nusišypso.

– Pasitiks. Bet mano žmona mačiusi mane visokį, – aš irgi šypteliu; užplūsta įvairūs prisiminimai, nuo kurių ir juokas, ir graudulys ima, – tikrai neišsigąs pajuodusių paakių.

– Suteikėte jai daug progų nervintis? – klausia gydytojas, įdėmiai žvelgdamas į mane; grėsmė jo akių gelmėje beveik apčiuopiama. – Literatų pasaulis pilnas pagundų, tiesa? – standartinė klišė: alkoholis, narkotikai, moterys...

– Oi ne, ne, – pradedu juoktis; man tikrai palengvėjo, kad nebūsiu užpultas po oria profesoriaus išore glūdinčio laukinio žvėries. – Tiesiog mes jau daugybę metų kartu, prisižiūrėjome vienas į kitą neišsimiegojusius, alkanus, piktus, kai skauda ir kai euforija apėmus, kvailiojančius ir bandančius šokti pagal Lotynų Amerikos ritmus. Neturime ko vienas nuo kito slėpti. O jei ir turėtume – nepavyktų nuslėpti, – staiga nutylu.

Pašnekovui atrodys, kad išsakiau viską, bet yra ne taip. Nutylėjimas buvo – skaudus, žiaurus. O aš jo nepastebėjau. Kaip tai galėjo nutikti?! Liučija nuslėpė, kad mane jai pakeitė kitas – trumpam, bet nuo to man, patikėkit, nebuvo lengviau!.. Kas privertė ją prisipažinti? Dar svarbesnis klausimas – kodėl ji nutraukė santykius su tuo kitu vyru? Girdėjau jos atsakymus, tačiau net dabar, kai viskas jau seniai praeityje, kai grįžtu namo kaip garsėti pradedantis puikaus debiutinio romano autorius ir žinau, jog stotyje mane pasitiks žmona, pagimdžiusi man sūnus, – nerimas tebėra manyje. Palaimingo užsimiršimo meilės glėbyje jau nebesitikiu – aišku, tai svajonė, mudu su Liučija ir taip gana ilgai skraidėme ant jos sparnų, bet kaip norėčiau pakilti vėl!

Tik po kurio laiko suvokiu, jog kupė tylu, profesorius nebetęsia savo pasakojimo, tik vis žiūri į mane. Sutelkęs jėgas, nusipurtau sunkias mintis ir rengiuosi vėl pasinerti į gydytojo istoriją, leisdamas laikui ir toliau švelninti žaizdas. Bet ne tik galimybe užsimiršti traukia mane ši istorija – turbūt labiausiai dėl pagrindiniam veikėjui jaučiamos simpatijos, juk kas nesižavėtų bendraamžiu, sukėlusiu revoliuciją sustabarėjusioje ligoninėje? Mokslininku karšta širdimi ir rūpestinga siela? Pasakokite toliau, profesoriau, prašau!..

Drumčių šeima – vyras, žmona ir duktė – gyveno ramiai. Dukra nuo vaikystės buvo išmokyta netriukšmauti namuose, kad po naktinio budėjimo grįžęs tėtis galėtų pailsėti, o mama – paskaityti tylumoje. Mergaitė įprato žaisti ištęstus, pasikartojančius žaidimus ir beveik nepastebėti, kas dedasi aplinkui. Dabar ji jau buvo jauna moteris, bet įprotis atsiriboti nuo aplinkos išliko. Tad ji nesureagavo į telefoną, vėlyvą šeštadienio vakarą – visai neįprastu laiku – suskambusį jų erdviame koridoriuje. Jos motina, tobula namų ponia, nors ir savo papratimu skaitė svetainėje, tuo pačiu gaudė kiekvieną namų garsą, kad reikalui esant imtųsi vienokių ar kitokių veiksmų. Dabar ji vikriai pakilo nuo fotelio ir su atversta knyga rankoje nuskubėjo pakelti ragelio.

– Drumčių namai, – atsiliepė.

– Labas vakaras, – ragelyje suskambo susijaudinęs jos vyro doktoranto balsas. – Atsiprašau, kad skambinu tokiu netinkamu metu, bet man būtinai reikia pasikalbėti su profesoriumi.

– Žinoma, Tadai. Tuojau, – Drumčiaus žmona nebuvo tironė, veikiau priešingai, o šis malonus jaunas vyras jau seniai buvo pelnęs jos simpatiją.

Po valandėlės Rimvydas Drumčius greitu žingsniu nulipo laiptais, nekantraudamas užvedė automobilį ir artėjant vidurnakčiui įžengė į ryškiai apšviestą ligoninės laboratoriją.

Tadas stovėjo priešais jį. Profesorius niekuomet nebuvo matęs tokios išraiškos savo jaunojo kolegos veide – aukščiausio laipsnio džiūgavimas buvo sumišęs su pagarbia baime, putojantis nerimas, rodės, sproginėjo jo žvilgsnyje, o rankos konvulsiškai spaudė kelis smulkiai prirašinėtus, poroje vietų reagentais aplietus, apspurusiais kraštais lapus.

– Aš įrodžiau, profesoriau! – sušuko Tadas, ir Drumčius pagalvojo, jog niekuomet dar negirdėjo tokio raiškaus, tokio neslopinamo jo balso.

Bet kodėl „aš įrodžiau“?! Dirbo juk jie kartu. Tarsi išgirdęs jo mintis, Tadas pasitaisė:

– Mes įrodėme, profesoriau. Paprasčiausiai aš buvau čia tą akimirką, kai… viskas suveikė. Viskas pasitvirtino, profesoriau!

Jis būtų norėjęs išbučiuoti priešais stovintį gydytoją, bet nedrįso nieko daugiau – tik tvirtai paspausti jam ranką. Laimė, profesorius lyg ir neužsigavo dėl jo netakto – „aš įrodžiau“; įžūlumas negirdėtas! Ir kodėl jis taip leptelėjo?! Na, tiesos tokiuose žodžiuose buvo, bet juk Drumčius ne per daug prisidėjo prie tyrimų ir eksperimentų tik todėl, jog buvo baisiai užsiėmęs ligoninėje. Jis – talentingas gydytojas, patyręs profesionalas, argi gali jis ilgam palikti savo pacientus ir kolegas? Kiurksoti laboratorijoje – tai jaunų mokslininkų dalia, tik taip jie gali ko nors reikšmingo pasiekti. Tadui nelabai patiko sėdėti laboratorijoje, užuot teikus pagalbą pacientams, tačiau jis suprato, kad tik disertacijos pagalba gali oficialiai įrodyti savo teorijos teisingumą, o tiktai įrodytą teoriją bus galima taikyti praktikoje. Padėti žmonėms nauju, revoliucingu būdu, ir matyti jų besišypsančius veidus, atsikračiusius skausmo, pamiršusius baimę – to jam pakaktų gyventi, tikriau sakant, to būtų nepaprastai daug, beveik daugiau laimės nei vienas žmogus gali pakelti.

– Puiku! – šūkteliu nuoširdžiai nudžiugęs. – Tai vis dėlto nesutarimai dėl etikos nesutrukdė baigti disertacijos. Jeigu jūsų jaunasis kolega tikrai toks gabus, kaip tikinate, disertacija turėjo sukelti platų atgarsį, o ligoninė tikriausiai dar labiau išgarsėjo?

Drumčius nieko neatsako. Liūdnai žvelgia į mane, ir imu suvokti, kad jo istorijoje kaip tik tuo momentu įvyko lūžis, ir viskas pakrypo į blogąją pusę. Jeigu pakeleivis, kaip ir buvo žadėjęs, išklos man viską, ar sugebėsiu jam patarti, padėti? Aš susidomėjau šia istorija visų pirma kaip rašytojas, bet šią akimirką labai aiškiai pamatau, jog tai – pasakojimas apie realius žmones, išgyvenusius kol kas man dar nežinomą, bet tikrai didelę dramą. Jau nuo pat pradžių, įsitraukęs tik kaip patarti žadantis klausytojas, įsipareigojau ir profesoriui Drumčiui, ir jaunajam gydytojui, kurio vardo pasakotojas diskretiškai neminėjo. Tad išklausęs iki galo, privalėsiu padėti, ir padaryti tai reikės atsakingai. Drumčius ne iki galo manimi pasitiki – juk beveik nepažįsta, o laikraštyje išspausdintas straipsnis tikrai neatskleidė mano asmenybės, veikiau, kaip jis pats prasitarė, nupiešė jam ne itin patikusį savimi patenkinto jauno rašytojėlio paveikslą. Tai ar profesorius kalbės atvirai, ar pasistengs kuo greičiau padėti tašką, apsiribodamas keliomis frazėmis, kurios užbaigs siužetą, bet paliks atvirą reikšmės klausimą?

– Tą naktį, stovėdamas laboratorijoje priešais savo doktorantą, kuriam jo disertacija nebejotinai atneš šlovę ir suteiks ypatingas karjeros galimybes, pakiliai mąsčiau apie mokslinę ir ypač praktinę tyrimo rezultatų reikšmę. Kardiologijoje jie atvėrė pasakiškas perspektyvas! Nevarginsiu jūsų mokslinėmis smulkmenomis... – („Kurių vis tiek nesuprasite“ – girdžiu šnabždant mano galvoje; ar tai – vaizduotė?). – Kai greitosiomis aptarėme gautus įrodymus bei laboratorines procedūras, – įgudę mokslininkai viens kitą supranta iš pusės žodžio, – trumpai atšventėme pergalę, o važiuodamas namo... aš prisiminiau disertacijos dalį, kurioje buvo rašoma, jog pacientus, kuriems bus taikomas eksperimentinis gydymas, būtina kuo išsamiau ir suprantamiau apie jį informuoti...

– Aš norėčiau žinoti, ką su manimi darys tie, baltais chalatais, – bandau pajuokauti, stengdamasis ne vėl užpykdyti Drumčių, o tik parodyti savo poziciją.

Gydytojas skėsteli rankomis:

– Išgirstumėte daugybę negirdėtų ar tik pusiau žinomų – o tai dar pavojingiau – sąvokų, išvargtumėt besiaiškindamas sudėtingą medicininį priežastingumą, o tai dar pagreitintų pulsą, sekintų ir taip silpną širdį... Aha, ar šito norėtumėt? – klastingai klusteli jis.

– Bet juk pats sakėte – „informuoti kuo suprantamiau“, – pacituoju; atrodo, mes abu jau užmiršę mano pažadą sėdėti lyg pelei po šluota.

– Na koks jūs naivus! – jis netenka kantrybės. – Neįmanoma suprantamai informuoti ne mediką apie medicininius dalykus, ypač – apie revoliucines naujoves! Tai bevertė, ydinga praktika, kuri, įsigalėdama gydymo įstaigose, prie gero neprives. Teisingai teigia visi – ir mokslo žmonės, ir literatai, ir turbūt net kaimo bobutės, po galais! – jaunystei būdingas naivumas. Mano kolega lygiai taip pat tikėjo tinkamo informavimo stebuklu. Ir atspėkite, kuria disertacijos dalimi tas keistuolis labiausiai didžiavosi? – („Tas mulkis“ – vėl žaidžia pernelyg laki mano vaizduotė). – Etine. Būtent tai man ir kėlė didžiausią nerimą.

Važiuodamas namo, profesorius Drumčius vis labiau jaudinosi – ir ne gerąja prasme. Jis jau gana aiškiai įsivaizdavo, kaip ligoninė Tado disertacijos pagrindu parengia ir pateikia paraišką moksliniam projektui ar biomedicininiam tyrimui, neabejotinai gauna sutikimą ir finansavimą, o tada pradeda kviesti potencialius tiriamuosius ir... Pacientai, supažindinti su svarbiausiomis tyrimo detalėmis, suvokia vienintelį dalyką – tai eksperimentas, tai pavojingiau už įprastą gydymą; sveiko proto žmogus tokioje situacijoje geriausiu atveju ilgai svarstytų, blogiausiu – nerizikuotų. Jei nebus surinktas pakankamas pacientų skaičius, tyrimas negalės būti vykdomas. Štai kaip viskas paprasta! Tadas gi mano kitaip – pasak jo, puikiai pavyks įtraukti pacientus, nes tyrimas greičiausiai bus jiems naudingas, o rizika šiuo atveju priimtina, ir visu tuo juos įtikins stebuklingas dokumentas – asmens informavimo forma. „Turėdamas tokią formą po ranka, net ir drovus rezidentas bus pasirengęs informuoti“, – ramino jis disertacijos vadovą, kai pastarasis prasitarė apie savo nuogąstavimus, ir ypač dėl mažiau patyrusių, bendrauti su pacientais dar neįgudusių kolegų.

Drumčius buvo papratęs bet kokiu savo nerimu dalintis su žmona. Tad ir šįsyk, keliskart pasikalbėjęs su Tadu ir nieko nepešęs, viską papasakojo jai. O paskui nustebęs klausėsi, kaip žmona daug nesvarstydama stoja doktoranto pusėn:

– Juo pacientai nesuabejos, tikėk manim, – entuziastingai tvirtino ji. – Juk pats kalbėjai, kaip žmonės juo pasitiki, kaip myli! Jam nebus sunku gauti sutikimus, pradėti ir sėkmingai baigti eksperimentą. Žinai, mielasis, kartais man atrodo, jog vienintelis žmogus, iki galo juo netikintis, esi tu...

Drumčius buvo beveik įžeistas. Be to, jis žinojo, kad ne vienintelis abejoja jaunojo gydytojo sumanymu: profesoriaus pažįstamas, Tado anatomijos dėstytojas, vos pamatęs būsimos disertacijos apmatus, sakė dvejojąs dėl tos pačios – etinės – dalies, dėl jos būtinumo ir net dėl to, ar ji nepakenks bendram disertacijos lygiui. „Etika – ne mokslas, o paprasčiausia disciplina, – rimtai dėstė jis Drumčiui ir jo doktorantui, susitikusiems pasikonsultuoti. – Bus sudėtinga pateikti tvirtus įrodymus etiniams teiginiams pagrįsti, juk dar Hume’as suprato, kad mokslo ir etikos sritis būtina atskirti, kad jos paremtos visiškai skirtingais dalykais – mokslas faktais, o etika – vertybėmis, – jis atsikvėpė ir su tokiu pat įkarščiu tęsė. – Mūsų universiteto doktorantūros komisija laikosi akademinių tradicijų, tad vargu bau jie sutiks, jog šiuolaikinėje medicinos etikoje pateikiami principai gali būti užskaitomi kaip pakankamas mokslinio darbo pagrindas, kad jie gali būti pateikti kaip argumentai ginant biomedicinos srities disertaciją. Kitaip tariant, mokslinėje diskusijoje vertybės negalės prilygti faktams“. Tik ar Tadas klausė savo buvusio dėstytojo? „Aš norėčiau, tiksliau, visomis išgalėmis sieksiu parengti šių laikų aktualijas atitinkančią disertaciją, o tokia ji nebus be sąsajų su etika“. Bijodamas prarasti pirmąjį savo gyvenime ir dar tokį gabų doktorantą, Drumčius nusileido, pirmiausia todėl, kad anatomijos dėstytojo prognozės jam pasirodė pernelyg niūrios, ir jis buvo tikras, kad disertaciją pavyks apginti. Antra, jis patyliukais tikėjosi, kad tos kvailystės, tas idealistinis siutas praeis, vos tik atsiras daugiau mokslinių disertacijos tyrimo rezultatų – juk tai bus kažkas apčiuopiamo, nepalyginsi su ore pakibusiais etiniais svaičiojimais. Deja, šį kartą profesorius, susilaukęs ne vieno pagyrimo už įžvalgumą ir gavęs ne vieną apdovanojimą medicinos mokslo srityje, gėdingai „susimovė“. Supratęs, jog šiuo klausimu negali savo globotiniui padaryti jokios įtakos, jis karts nuo karto pasvarstydavo, kaip reikės elgtis, kuomet disertacija bus apginta, pradėti planuoti tolimesni tyrimai, o tiriamųjų neatsiras. Kita vertus, reikėjo pabandyti įsivaizduoti ir kas įvyktų, jeigu viskas susiklostytų taip, kaip tikino būsiant jo žmona. Tadas surinktų pakankamą skaičių tiriamųjų, naujasis gydymo metodas efektyviai jiems padėtų, sensacingus tyrimo rezultatus publikuotų prestižiniai biomedicinos žurnalai, į ligoninę pas staiga išgarsėjusį dar labai jauną kardiologą plūste plūstų pacientai… Viso to centras būtų Tadas Pečiulis, jam tektų garbė, šlovė, padėkos, ligoninės administracijos palankumas ir gal net valstybinis apdovanojimas. Be abejo, savo disertacijos vadovo Tadas neišsižadėtų, – Drumčiui jau ne sykį teko įsitikinti kolegos mandagumu ir lojalumu, – tačiau kam berūpėtų senyvas profesorius, šmėkštelintis kažkur kadro pakrašty? Ar ilgai jis atsilaikytų prieš jaunuolį, kurio akys dega vidine šviesa, apdainuota visų ligoninės slaugytojų, ir aštriu kaip skustuvas protu, pripažintu visų gydytojų? O tai, kad jaunasis medikas skrupulingai laikosi etikos reikalavimų ir moralės principus integruoja į sveikatos priežiūrą, tikrai leistų žiniasklaidai straipsnius apie Tadą ir jo vykdomus tyrimus, jo taikomas naujoves patalpinti pirmuose žymiausių dienraščių puslapiuose – juk medicinos etikos temos pamažu darosi madingos. Drumčius pats jautė, jog jau greitai turės dalį savo darbo krūvio perleisti kitiems, nes amžius yra amžius, ir kardiologas žino, kada protingiausia sulėtinti tempą. Jam traukiantis, nebus geresnio pakaitalo už Tadą; o juk Drumčius iš esmės prieštarauja kai kurioms jo propaguojamoms idėjoms! Vis grįždamas prie šių svarstymų, gydytojas galiausiai sukūrė tolesnių savo veiksmų planą.

*******

Suprantu patekęs į mokslo pasaulio užkulisius ir beveik nenustembu, kad žmonių baimės, ambicijos, ateities spėliojimai ir asmeniniai principai, kartais prasilenkiantys su realybe, gali turėti įtakos mokslo raidai. Esame apie tai ne kartą kalbėjęsi su Liučija, svarstę, ar įmanoma šitai pakeisti ir ar reikėtų tai daryti; vienareikšmės išvados niekada nepriėjome – daug kas priklausė nuo konkrečios situacijos, ateities numatymų pagrįstumo. Be to, mano žmona neturėjo daug patirties šioje srityje: jų institute kažkokiu stebuklingu būdu susirinko žmonės, išties pasišventę mokslui ir jo labui sėkmingai užgniaužiantys asmeninį nepasitenkinimą, išsprendžiantys tarpusavio prieštaravimus, paisydami kolegų profesionalumo, o ne jaučiamų simpatijų ar antipatijų. Mano mylimai fizikei padėtį lengvino ir tai, jog ji dirbo daugiausia „nuotoliniu būdu“, iš namų, o tai leido likti nuošaliau ir mažiau rizikuoti žmogiškų santykių prasme. Žinoma, tuo pačiu ir mažiau gauti: aš nė už ką nemainyčiau gyvų, karštų diskusijų, kartais virstančių barniu, įsiplieskiančiu tarp manęs ir kolegų, tarp „mūsų“ ir „priešo“ stovyklų mokytojų kambaryje ar rašytojų susibūrimuose, į grumtynes už palaipsniui ryškėjančius atliekamo tyrimo rezultatus, vedamas vienumoje, blausiant švytint kompiuterio monitoriui. Pokalbių su kolegomis metu jaučiausi besielgiantis teisingai, gindamas man svarbius teiginius. Tai buvo gyvenimo, mąstymo pilnatvės akimirkos, kai atsikratydavau bet kokių kompleksų, akivaizdžių ar slaptų ryšių bei priklausomybių, išdrįsdavau pakeltu balsu paneigti autoritetus, užsipulti labiau patyrusį ir tituluotą. Manau, panašiai jautėsi ir jaunasis doktorantas, ginčydamasis su Drumčiumi ir savo buvusiu anatomijos dėstytoju, – tik jis, prisipažįstu, darė tai mandagiau už mane. O drauge buvo toks pasiutiškai drąsus! Troško, kad jo kolegos pasikeistų, troško priversti patikėti jo puoselėjamų idėjų teisingumu, kad tų idėjų įgyvendinimas duotų naudos žmonėms, kad sveikatos priežiūros sistema, medicinos mokslas taptų humaniškesni. Kuo toliau, tuo labiau man patiko šis nepažįstamas bendraamžis baltu chalatu, ir darėsi aišku, jog būsiu subjektyvus vertintojas ir šališkas patarėjas.

– Koks gi buvo tas planas?

– Planas, kuris garbės man nedaro, – sunkiai renka žodžius profesorius. – Neabejoju, jog man pasakojant toliau, būtinai tai prikišite, todėl iš anksto sutinku...

– Juk aš tyliu kaip žuvis, – atsiliepiu.

– Tikrai. Ar pats tikite tuo pažadu?

Kaltai šypsodamas, atvirai pažvelgiu į jį – esu išbandęs tokio žvilgsnio galią, kai kiti būdai palenkti priešininką savo pusėn nepadėdavo. Bet Drumčius – kietas riešutėlis.

– Tokia jau ta mano laimė – pakliūti į vieną kupė su literatu, iki galo neišmokusiu elgesio taisyklių! – karčiai mesteli jis. – Su žmogumi, kurį profesija užprogramuoja nuolat taukšti. O gal atvirkščiai – literatūrą renkasi iš prigimties plepūs žmonės, iki tol negavę galimybės pasireikšti.

– Užsiėmimas literatūra išmoko neslėpti savo minčių, tas tiesa, – iš pradžių sutinku. – Bet tik vertingų minčių. Todėl nesutiksiu, jog tai, ką parašo rašytojai ar poetai – plepalai, – (na ir žodis, beje...), – Tai – dovana žmonėms, padedanti perprasti pasaulio sanklodą, – būčiau dar labiau įsikarščiavęs, bet prisiverčiu baigti. – O dėl mano kalbų per šią kelionę – na, kai kurios jų turbūt plepalai, tačiau jeigu aš emociškai įsitraukiu į pokalbį, vadinasi, jūsų pasakojimas, jūsų istorija man rūpi.

– Atleiskit, kad taip nemandagiai užsipuoliau, – veikiau dėl savo aukštinamo mandagumo, o ne nuoširdžiai atsiprašo pakeleivis. – Moksle mes pripratę kalbėti nedaug ir glaustai, todėl bet kokie emocionalumai šnekoje man kliūva ir atrodo esą pertekliniai – ir kai kurios jūsų reakcijos, ir nemažai literatūros kūrinių.

Jis užtraukia kupė lango užuolaidą, iš savo portfelio (kaip tik tokio, kokį ir įsivaizduočiau pagyvenusio gydytojo portfelį) ištraukia plastikinę dėžutę. Atidarius ją, skaniai pakvimpa.

– Imkite, – tarsi taikos pypkę pasiūlo man sumuštinį.

Aš maistu kelionei nepasirūpinau: juk naktį, šiaip ar taip, turėjau miegoti, o ryte jau pusryčiauti namie.

– Ačiū.

Skanu. Įsivaizduoju jo rūpestingą, atsidavusią žmoną, ruošiančią vyrui lauknešėlį kelionei. Dar stipresnis tampa Liučijos ilgesys...

– Ar prisimenate anatomijos profesorių, kuris etinių argumentų nelaikė lygiaverčiais moksliniams faktams? Mano planas buvo tiesiogiai susijęs su juo, jei dar tiksliau, šis gana siaurų pažiūrų žmogus buvo vienintelė man likusi viltis: jeigu kas ir pajėgus sustabdyti naujoves, tai siauras požiūris, nes jis kaunasi negailestingai ir nesibodi tikslu pateisinti bet kokių priemonių... Susitikome universiteto kieme, ir iš pradžių aš lyg tarp kitko pasiteiravau, kaip, jo manymu, doktorantūros komisija, kuriai ir jis priklausė, sureaguos į etinius samprotavimus per nenumaldomai artėjantį mano doktoranto disertacijos gynimą. Manydamas, jog esu susirūpinęs gynimo sėkme, – o juk taip ir turėjo būti, – dėstytojas man atskleidė, kad iš penkių komisijos narių jis ir dar du labai tarpusavy besibičiuliaujantys profesoriai nedega etiniu entuziazmu. Aš net nesitikėjau, jog susiklostys tokia palanki situacija mano planui įgyvendinti, – Drumčius karčiai šypteli. – Tačiau mano kolega staiga pareiškė, jog mūsų draugystės (ir iš kur jis ištraukė, jog laikau jį savo draugu?!) vardan galėtų sutikti su disertacijos kaip visumos atitikimu būtiniems kriterijams ir balsuotų „už“. Du jo paminėti profesoriai veikiausiai išdėstytų savo argumentus, užduotų doktorantui papildomų klausimų, bet pamatę, koks aukštas jo mokslinio pasirengimo lygis, galų gale tikriausiai priimtų teigiamą sprendimą. Visgi su jais būtų neprošal pakalbėti prieš posėdį, kad savo išankstinių nuostatų nesilaikytų pernelyg stipriai. Ir, aišku, reikėtų perspėti doktorantą, kad jis būtų pasirengęs papildomiems sunkumams... – profesorius atsikvepia, valandėlę pailsi, tada tęsia. – Bet tada aš perėjau prie pagrindinės savo plano dalies. Kaip didžiausią paslaptį pasakiau dėstytojui, jog norėčiau truputį pamokyti mūsų jaunąjį kolegą, kurio užsispyrimas šiuo atveju nėra palankus moksliniams tikslams siekti. Išdėsčiau ir abejones dėl tiriamųjų skaičiaus bei tyrimo finansavimo. „Mes, kolega, turime sustabdyti etikos pseudomokslo plitimą medicinoje! – garsiai pareiškiau, žinodamas, kokį stiprų įspūdį mano pažįstamam daro skambūs teiginiai. – Gynimo posėdyje išsakykite viską, ką, jūsų manymu, reikia pasakyti, ir nestabdykite mūsų kolegų, kurių pasisakymai atneš naudos ir medicinos mokslui, ir klinikinei praktikai!“. Kolega gerokai nustebo, bet greitai patikėjo mano nuoširdžiu susirūpinimu mokslo gerove.

Taip ir matau universiteto kieme garsiai postringaujantį profesorių, kvailai vėpsantį anatomijos dėstytoją... Niekšelis Drumčius! Net neprasitarė savo pažįstamam apie antrąjį scenarijų, kuriame su tyrimais viskas klojasi kuo puikiausiai, bet pabaigoje jaunasis kardiologas ligoninėje pakeičia savo buvusį disertacijos vadovą. O siaurakaktis dėstytojas – be vaizduotės, kuri būtų jam pasufleravusi tokią ateities galimybę. Man rodos, tolesnę įvykių eigą nuspėsiu neklysdamas – viskas baigėsi skandalu: geriausias savo laidos studentas, kolegų ypatingai palankiai vertinamas profesionalas, revoliucingos disertacijos autorius jos neapgynė! Tik ar tokios nesėkmės šešėlis nekrito ir ant darbo vadovo? Beveik norėčiau, kad taip būtų atsitikę, kad Drumčius būtų pats įkritęs į kitam iškastą duobę.

– Ne ne, – papurto galvą jis. – Mokslinė dalis buvo puiki, ir po gynimo aš už ją netgi pelniau doktorantūros komisijos pagyrimą. O kadangi jiems paklausus apie etinę dalį, studentas atvirai papasakojo apie mano bandymus jį perkalbėti ir oriai prisipažino neapleidęs savo pozicijų, tai sužlugęs gynimas buvo įrašytas jo sąskaiton...

– Kaip jautėtės jūs? – pro dantis klusteliu.

Ir kodėl prižadėjau padėti šiam veidmainiui?! Kapstymasis iš paties sukurtos bjaurios kebeknės – turbūt dar ne pati didžiausia bausmė jam.

– Šlykščiai. O jis lyg ir truputį tikėjosi tokios baigties – arba tiesiog sugebėjo nepaprastai gerai tvardytis. Paspaudė man ranką, padėkojo už bendradarbiavimą ir trumpai reziumavo: „Yra ir daugiau manančių taip kaip jūs, profesoriau. Tik dauguma pati savaime ne visuomet yra pakankamas argumentas priimti jos požiūrį“.

Man spaudžia galvą. Kaip vaikystėje, kai ligi širdies gelmių sukrėsdavo prieš Edmoną Dantesą suregzta išdavystė arba iki ašarų sujaudindavo Robino Hudo vykdomas teisingumas.

– Po to nedaug jį bemačiau. Kitą dieną po gynimo jis parašė prašymą ligoninės direktoriui atleisti iš darbo, o dar po dviejų mėnesių, perdavęs savo pacientus kolegoms (tarp jų ir man), išsamiai mums viską apie juos papasakojęs, išklausęs daugybę padėkų, išvažiavo dirbti į pajūrio miestelio ligoninę, kuriai tuo metu kaip tik reikėjo kardiologo. Tos ligoninės vadovas per pažįstamus iš sostinės buvo girdėjęs apie gabų ir malonų jaunuolį, todėl priėmė jį išskėstomis rankomis, nebodamas nesėkmės su disertacija, apie kurią sklido įvairiausios, beje, nevienareikšmės kalbos, – pasakotojas atsikrenkščia, gurkšteli vandens, kurio prisipylėme į tuščias arbatos stiklines, ir kalba toliau. Nuskambėjus istorijos atomazgai, įtampa kiek atslūgsta, ir staiga drauge su kylančios saulės spinduliais mano sąmonę pasiekia kažkas, ko nepastebėjau, nefiksavau per visą ilgą pasakojimo naktį ir nuo ko taip išdžiūsta gerklė, jog irgi siekteliu stiklinės. – Maždaug po metų mokslinėje spaudoje vėl aptikau savo buvusio doktoranto straipsnį – dar geresnį nei ankstesni ir vis tiek pat dėmesio skiriantį etinei problematikai, paskui – keletą žinučių apie jo atliekamus tyrimus. Šios publikacijos susilaukė palankios gydytojų ir slaugytojų reakcijos, atsirasdavo vis daugiau tų, kurie viešai palaikė ir medicinines, ir etines gydytojo idėjas. O aš vis prisimindavau, kaip jis savo paskutiniais asmeniškai man skirtais žodžiais, kuriuos ištarė po disertacijos žlugimo...

– Sužlugdymo, – dar įstengiu įterpti aš, nors gerklę beveik užgniaužia bloga nuojauta.

– ... sužlugdymo, – pasakotojas nebesipriešina; matau, koks jis pavargęs. – Tais žodžiais jis, galima sakyti, išpranašavo tolesnę įvykių eigą.

*******

Drebančiu balsu, kurį mano pakeleivis turbūt laiko reakcija į jo veiksmus, bet kurio tikroji priežastis yra visiškai kita, tyliai paklausiu:

– Kiek laiko nuo tada praėjo? Ir kodėl būtent dabar norite pasimatyti? – antroji klausimo pusė skirta sužinoti istorijos pabaigą, pirmoji – paneigti arba patvirtinti mano nuojautą. Tuo pat metu mintyse karštligiškai skaičiuoju mėnesius, metus: penki mėnesiai, kurių nenorėčiau prisiminti, daugiau nei pusmetis atsigavimui, Liučijos nėštumas, dar treji metai – dvynių amžius.

– Praėjo penkeri metai, tiksliau – penkeri su trupučiu. Tada buvo pavasaris, – teisingą atsakymą mano sudėliotam sudėties veiksmui duoda Drumčius.

Nuojauta nebegali nepasitvirtinti. Profesoriaus pasakojimas apie vieną išdavystę susilieja su kitos išdavystės istorija – mano istorija. Daugiau pasakyti Drumčius nebespėja.

– Atleiskit... man... turiu pagalvoti... – nerišliai sumurmu ir išpuolu į tambūrą.

Greitais žingsniais pereinu visą traukinį iki paskutinių vagonų sujungimo vietos ir sustoju ten, apsuptas metalinio dundėjimo. Kaip galėjau būti toks... toks... toks rašytojas par excellence, kurį besiskleidžianti intriguojanti istorija užvaldo taip, jog sąmonė neatpažįsta joje slypinčios pačiam rašytojui dramatiškai svarbios tikrovės?!

Kai Liučiją pakvietė vesti medicinos prietaisų valdymo kursų fizikos dalį, tai buvo ir akademinis pripažinimas, ir sunkus iššūkis. Ruošdamasi kursams, ji keliems mėnesiams tarsi be akvalango pasinėrė į medicininių žinių vandenyną. Nebuvo kam padeda, nebuvo kam pataria, – ne todėl, kad kolegos būtų buvę nedraugiški, tiesiog jie nieko nenutuokė toje specifinėje srityje. Bet Liučija neatsisakė ir nepasidavė. Ji valgydavo įsmeigusi akis į medicinos knygas, pradedant vadovėliais studentams ir baigiant moksliniais žurnalais profams, atsigulusi į lovą, keliskart vėl pašokdavo ir bėgdavo prie rašomojo stalo žvilgtelėti į visuomet atskleistus užrašus, vos pabudusios, jos išraiška liudijo apie galvoje vykstantį įtemptą darbą, o kartais naktį, pajutęs, jog žmonos nėra šalia, atsimerkęs išvysdavau ją susirangiusią čia pat, ant miegamajame stovinčio fotelio, ir skaitančią skaitančią. Nerimavau, kad ji nepersitemptų, nors puikiai žinojau, jog kitaip mano žmona negali – tik stipriausiai pasiruošti, geriausiai padaryti, ir ne dėl to, jog stengėsi „perspjauti“ kitus, o todėl, kad buvo nepaprastai atsakinga, mylėjo savo profesiją, gerbė pati save ir tuos žmones, su kuriais kartu dirbo ar ketino dirbti – kolegas institute ir būsimų kursų klausytojus.

Pirmieji jos klausytojai buvo gydytojai iš garsios sostinės ligoninės... Kursai tęsėsi dvi savaites, todėl Liučija gyveno jai skirtame bendrabučio kambaryje, ir namo buvo parvažiavusi tik savaitgaliui. Pirmą kursų dieną siūliausi vykti su ja, juokavau: „Bent lagaminą panešiu“. Žmona švelniai pažvelgė į mane: „Mano lagaminas su ratukais, ir jį vežuosi automobiliu“, paskui paėmė man už rankų: „Man bus geriau, jeigu važiuosiu viena. Baisiai jaudinuosi, bet kelionė netrumpa – turėčiau apsiraminti, o man tai labiau pavyksta vienumoje. Tik įdėk geros muzikos, kurį nors mūsų mylimiausią diską“. Man irgi lengviau nusiraminti, būnant vienam. Tačiau kai prieš keletą metų rugsėjo pirmąją vėl ėjau į savo senąją mokyklą, pradėdamas dirbti mokytoju, garbės žodis, būčiau neprieštaravęs, kad žmona laikytų mane už rankos. Taip, mudu skirtingi, kartais – labai. Bet Liučija nebūtų pasijuokusi iš tokio lyg ir vaikiško noro, būtų lydėjusi mane, kaip dabar aš puoliau ieškoti disko, tik tądien kaip tik turėjo iš pat ryto lėkti tvarkyti neatidėliotinų darbo reikalų. Pamenu, kaip užrišo man kaklaraištį, pabučiavo ir išdykėliškai sušnabždėjo: „Pirmyn, mano mokinuk!“. Visa tai stebuklingai mane nuramino, tą rytą prisimindavau ir sunkesnėmis, daug sunkesnėmis gyvenimo akimirkomis, – tada atrodydavo, jog, kas benutiktų, šita moteris visuomet bus su manimi. Traukdamas link mokyklos, didžiavausi, jog man patikėta mokyti kitus. Liučija sakė, jog jautėsi taip pat, sostinės ligoninės salėje atsistodama prieš visą būrį baltai vilkinčių žmonių, kai kurie į ją dėbčiojo įtariai. Bet lektorės grožis, profesionalumas, komunikabilumas jau į pirmo užsiėmimo pabaigą pralaužė ledus, paskambinusi vakare ji tryško džiaugsmu: „Jie – mano, Simonai! Bijojau, kad susidursiu su nosį užrietusiais eskulapais, bet, pasirodo, jie pripažįsta, jog pasaulyje egzistuoja ir daugiau dalykų – ne tik medicina. Aišku, labiausiai jiems patinka, jeigu tie dalykai pasitarnauja medicinai – o aš kaip tik tokiame kontekste pristatau jiems fiziką“.

Mano mylima fizikė vedė dar kelis kursų ciklus, vieną iš jų – provincijos ligoninėje, gana arti mūsų miestelio. Trečią ar ketvirtą kursų dieną, kai po darbo sėdėjome savo namelyje jūros pakrantėje, įsitaisę prie liepsnojančio židinio, – jį vis dar užkurdavome ir pavasarį, stengdamiesi išvaikyti per žiemą į namelio sienas įsigėrusią drėgmę ir šaltį, – Liučija lėtai prabilo:

– Šiandien turėjau keistą susitikimą... Pasirodo, vienas jaunas gydytojas, kuris lankė mano pirmus kursus, dabar dirba mūsų provincijos ligoninėje. Po užsiėmimų pamačiau jį koridoriuje ir pasisveikinau: jis visuomet buvo toks malonus, stropus, labai domėjosi tuo, ką dėstau, ir labai greitai viską dėjosi į galvą; tad panorau su juo pasišnekučiuoti.

Linktelėjau. Bet kas gi čia keista?

– Nesuprantu, – toliau kalbėjo Liučija, – kaip sostinės ligoninė jį paleido. Teko girdėti, jog buvo vienas gabiausių jos gydytojų, daug žadantis...

– Gal jis kilęs iš mūsų kraštų? Juk mudu taip pat nepajėgėme palikti pajūrio.

– Vargu. Mūsų apylinkėse visi vieni kitus pažįsta, – pašaipiai nutęsė Liučija, konstatuodama faktą, kuris mus abu sykiais varė į neviltį. – O ar esi bent girdėjęs apie kardiologiją studijavusį kraštietį? Aš ne, – ji gūžtelėjo pečiais. – Tuo labiau, kad mes panašaus amžiaus, turėtume ką nors žinoti.

– Pajūris daug ką traukia. Gal jis svajotojas? Gal nori visam laikui išmesti inkarą ramioje prieplaukoje? – pastumdžiau žarstekliu degančias malkas.

Žmona pasislinko prie manęs ir iš arti ilgai, įdėmiai žiūrėjo į akis.

– Ne, – pagaliau pasakė, – jis nepanašus į svajotoją.

– Bet tu žiūrėjai į mane, – slėpdamas sumišimą, meiliai sprigtelėjau jai į nosį.

– Ai!.. Norėjau palyginti. Ne, jis – ne svajotojas.

(Ir kaip man jau tada nekilo klausimas, kodėl mano mylimoji taip įsižiūrėjo į kito vyro akis?).

Mes dar šiek tiek paspėliojome, koks to jaunojo kardiologo likimas; Liučija nenorėjo klausti jo paties, kokie vėjai čia atpūtė, – maža kas nutiko, galima įžeisti ar nuliūdinti... Vis labiau temo, šiureno ant verandos pribiręs smėlis, ir mūsų kalbos tilo... Apsikabinę jaukiai tūnojome blėstančių žarijų nuauksintoje prieblandoje, nebegaudydami galvoje skriejančių ir praskriejančių minčių nuotrupų, bet išjausdami visą švelnių jausmų ir šviesių emocijų gamą... Lėtai mylėjomės, jau visiškai užgesus židiniui, kaitindami vienas kito kūną labiau už liepsną...

Kakta prisiglaudžiu prie vėsios tambūro sienos; liepsna pulsuoja manyje visu stiprumu, skausmingai tvinkčioja visame kūne kiekviena mano istorijos smulkmena...

*******

Liučija iš karto jį pažino. Jie buvo susitikę tik keletą kartų per jos vedamus medicininės aparatūros valdymo kursus, bet tie susitikimai buvo malonūs jai – kaip mokslininkei ir... kaip moteriai. Nors jis neflirtavo, neviliojo, nesakė komplimentų. Gal kaip tik tai ją patraukė, nes buvo nauja ir neįprasta – paprastai nė vienas vyras neištverdavo nepagyręs jaunosios fizikės, jeigu ir ne tiesiai už žavią išvaizdą, tai bent aplinkiniu keliu – už mokslinius pasiekimus, loginį mąstymą, tyrinėtojos kantrybę... Simonas žaibuodavo akimis, o ji juokdavosi ir ilgai spausdavo jo ranką; ji buvo tikra, kad jokio kito nebus sužavėta taip stipriai, kad atsidurtų pavojuje, kad privalėtų rinktis...

Jis buvo nepanašus į Simoną – nei išoriškai, nei savo būdu. Santūrus, tylus. Tamsaus gymio. Kiek smulkesnio kūno sudėjimo. Visu tuo priminė Liučijai Augustą – žmogų iš bendros jų su Simonu praeities. Ji iki šiol neretai pagalvodavo apie tą žmogų, kartais stengdavosi jo matais pamatuoti sudėtingą situaciją, įsivaizduoti, kaip į iškilusius sunkius klausimus atsakytų jis; jeigu pavykdavo, tai padėdavo, ypač praversdavo, kuomet Simonas pradėdavo karščiuotis. Kai tokiomis akimirkomis vyras lepteldavo kokią nors didelę nesąmonę, Liučija pasijuokdavo, kad tai prieštarauja fizikos dėsniams, ir tokiu būdu atvėsindavo įkaitusią atmosferą. Ilgainiui Simonas perprato šią gudrybę, ir išgirdęs tokius žmonos žodžius, suprasdavo, jog metas nutilti, liautis ir dar kartą viską gerai apsvarstyti. Su Simonu nebuvo lengva. Akimirksniu užsiplieskiantis tarsi kibirkštį pagavusios sausos malkos; galintis ginčytis iki nukritimo, gindamas savo tiesas; greitai įsižeidžiantis; su kūrybos žmonėms būdinga staigia nuotaikų kaita... Bet... labai gražiai atsiprašantis; ypatingai jautriai rodantis, kaip ją myli, ir tokiais atvejais įdedantis visą save į kruopščiai parinktą gėlių puokštę (jei tik leisdavo metų laikas – paties surinktą pievoje, kad ir nuožmiai kepinant saulei), giliai širdyje išrinktą dovaną, slapta išmoktą naują šokio žingsnelį; savanoriškai užsikraunantis ir nesiskųsdamas nešantis tėvystės naštą, kurios – visiškai nuoširdžiai – nelaikė našta, bet dovana. Liučija žinojo, jog nebus lengva, jau gerokai iki vestuvių: juk pažinojo būsimą vyrą, būsimą rašytoją nuo pat pirmųjų mokyklos klasių. Jeigu visos būsimosios nuotakos žinotų apie savo jaunikius tiek ir to, ką žinojo ir ką numatė į ateitį ji, gal nemažai jų atmestų pasiūlymą tekėti ar pabėgtų nuo altoriaus. Bet Liučija buvo visiškai tikra, kad jos gyvenimas be Simono būtų tuščias, ir tai nebuvo vien banali frazė, aptinkama romanuose, – tai buvo jos širdies pojūtis, jos sielos suvokimas. Jauna moteris neapsiriko: jiedviem esant kartu, jos laimė buvo tokia stabili, jų su Simonu išpuoselėtomis, per ilgą laiką sutvirtėjusiomis šaknimis, kad visi nesusipratimai, kivirčai, apsižodžiavimai, noras viską mesti, net kartais į vidų įsėlinantis beviltiškumo jausmas – viskas tam tikru momentu atsimušdavo į stiprią meilės sieną ir sutrupėdavo.

Liučija priėjo prie Tado, nusišypsojo:

– Laba diena, gydytojau Pečiuli! Malonu vėl jus matyti. Į komandiruotę atvykote, kolegų pakonsultuoti?

Jis sutrikęs truputį patylėjo. Tada tarė:

– Dirbu čia. Jau kelios savaitės.

Liučija nustebo. Čia?! Ar geriausius savo specialistus, apgynusius disertaciją, sostinės ligoninės visuomet siunčia padirbėti į provinciją? Jai pačiai, su pagyrimu baigusiai studijas, pirmiausia pasiūlė vietą garsiausiame šalies gamtos mokslų institute, ir net kai ji griežtai atsisakė persikraustyti į sostinę, buvo sudarytos galimybės dirbti nuotoliniu būdu; didžiąją darbo dalį ji taip dirbo iki šiol, tik būtinu atveju trumpam nuvažiuodama į savąją darbovietę. Tačiau jie nebuvo draugai, tad per daug klausinėti lyg ir nederėjo.

– Hm, – numykė Liučija, keisdama temą. – Aš čia irgi darbo reikalais, eilinį kartą postringauju gydytojams apie fiziką, kurią pamilti ne taip lengva.

Tadas, kuriam fizika nesudarė didelių sunkumų, bet kurio kiti gydytojai vis prašydavo šį bei tą joje paaiškinti, supratingai linktelėjo. Ir staiga, pats nepažindamas savęs, pasiūlė:

– Gal kavos po nelengvo darbo? Paprašysiu, kad padarytų gerą, stiprią. O gal jūs mėgstate silpną ar be kofeino? Gal su pienu?

– Pačią stipriausią ir visiškai juodą, – linksmai atsiliepė Liučija.

Ūmai šmėkštelėjo – o visgi jis moka flirtuoti, ūmai tapo aišku – vis dėlto jai labiau patinka, kai jis kreipiasi štai taip, labiau kaip vyras į moterį, o ne kaip besimokantis gydytojas į fizikos specialistę. Jai staiga užsinorėjo pabūti miela, leidžiančia save globoti moterimi šiam vyrui, besirūpinančiam žmonių sveikata ir gyvybe. Per praėjusius jų susitikimus Liučija nepasakė, kaip žavisi jo darbu, nepasakė to nė vienam iš gydytojų, kuriems vedė užsiėmimus, – dabar suprato, jog turėjo tai padaryti. Vadinasi, pasakys bent jam – prie kavos, gal paprašys perduoti bendradarbiams. Jiedu nuėjo ilgu koridoriumi, nusileido laiptais į pirmą aukštą ir susėdo ne itin jaukioje provincijos ligoninės kavinėje, kur gydytojui Tadui ruošdavo pačią geriausią kavą...

Po to jie dar du kartus gėrė kavą – miestelio kavinukėse, vaiskiais pavasario vakarais, Liučijai baigus paskaitas ligoninėje. Po antro karto, pastatęs puodelį ant staliuko, Tadas pasilenkė prie jos ir dar kava kvepiančiomis lūpomis ramiai pabučiavo. Tai buvo mažiausiai tikėtinas iš visų dalykų, kuriuos jaunoji moteris galėjo įsivaizduoti: jai atrodė, jog Tadas kelis kartus bandys prašyti jos tai padaryti, nedrįs išsakyti prašymo iki galo, po to dings iš jos akiračio, nes taip ir nepasiryš... Drąsa Liučiją visuomet žavėjo, net įžūli drąsa; ji manė – nepaisant visų emancipuotai moteriai deramo elgesio normų, kurių ištikimai laikėsi, – kad įžūlumas, kylantis iš meilės, yra vyrui tinkantis bruožas; žinoma, tik tada, jeigu moteris tokiam elgesiui pritaria. O šiam neįtikėtinai ramiam, savimi pasitikinčio vyro bučiniui Liučija pritarė. Tiesą sakant, ji būtų nusivylusi, jeigu to nebūtų įvykę arba jeigu Tadas būtų pernelyg užtęsęs jų santykių įžangą – tai artėjantiems prie trisdešimties juokinga. Ji tuo pat metu su nepaprasta meile galvojo apie Simoną, jautė jo bučinius – taip pat pasitikėjimo savimi kupinus, kartais įžūlius, o kartais – maldaujančius, ir kažkokiu ypatingu būdu žinojo, kad vyras suprastų ją... Tą vakarą Liučijai jau buvo laikas važiuoti namo; jie dėl nieko nesitarė; jinai nuėjo link savo automobilio, jis grįžo į ligoninę naktiniam budėjimui. Kursų programoje dar buvo likusios dvi fizikos užsiėmimų dienos...

Atsiminimai plūsta į mane taip intensyviai, lyg stengtųsi atsigriebti už visą kelionę, per kurią buvau jiems kurčias. Dar negaliu grįžti į kupė, nors suprantu, kad Drumčiui mano elgesys turėtų atrodyti mažų mažiausiai keistas, vėl nusižengiau elgesio normoms, bla bla bla... Betgi neįstengiu mandagiai valdytis, kai atmintyje iškyla tie paskutiniai vakarai prieš Liučijai lemtingai pasirenkant, tas laikas, kai jau pasirinkusi buvo su manimi, o man viskas tebeatrodė sklandu ir paprasta!

Kursams besibaigiant, vieną vakarą ji grįžo namo kitokia. Iš pradžių pamaniau, jog vis dar liūdi dėl prieš keletą dienų mano praneštos mus abu prislėgusios naujienos: pirmą vasaros mėnesį būsiu įkalintas mokykloje – su kolegomis planuosime ateinančių mokslo metų renginius, būrelių veiklą, mokyklos kolektyvų, sporto komandų ir gabių mokinių pasirodymus kitose mokyklose ar įstaigose, varžybose, olimpiadose; o vėliau – šiek tiek smulkių remonto darbų, kelios baldų stumdymo popietės, pora dienų žolės pjovimo mokyklos kieme. Štai tau ir išsvajotoji pedagogo vasara, štai ir mudviejų planuota kelionė autostopu po Europą!.. Bandžiau visaip pralinksminti žmoną; paruošęs jos mėgstamos arbatos, ironiškai plepėjau apie prarastas vasaros galimybes, vis kyšteldamas vieną kitą tariamą argumentą, kodėl prieš mūsų valią susiklostęs atostogų variantas geresnis už mūsų svajonėse sudėliotą – Liučijai patikdavo tokia kalbėjimo maniera, ir aš tikėjausi padovanoti mylimajai šypseną. Galiausiai ji tikrai šyptelėjo, tik kažkaip keistai, lyg atsietai nuo esamos situacijos.

– Kas, Liučija?! – nebeištvėriau. – Kas yra?

– Pavasaris, pavasaris, Simonai… – tepasakė ji.

*******

Dabar Tadas jautėsi turįs kelis gyvenimus ir tarsi šokinėjąs nuo vieno prie kito – ir fiziškai, bet pirmiausia dvasine prasme. Vienas gyvenimas buvo gydytojo gyvenimas ligoninėje, antras – jauno vienišiaus gyvenimas asketiškame nuomojamame bute su tokiam gyvenimui būdingais atributais, trečias – gyvenimas Liučijos mylimojo, vienintelis, kuris jam buvo netikėtas. Visus šiuos gyvenimus valdė ta pati jo, Tado, prigimtis: ligoninėje ji trukdė išlaikyti profesinį atstumą bendraujant su pacientais, vienumoje – padėjo absoliučiai, totaliai pasinerti į knygas ir tyrimus, tarsi pasaulis aplinkui neegzistuotų, o su Liučija – skatino iškovoti šią moterį ir jos neatsisakyti, kaip skaudžiai beplakė sąžinė, vis primindama ir primindama, kad ji – laimingai vedusi. Tokios moterys neatitenka tokiems kaip Tadas – ramiems moksliukams; jos sutinka priklausyti tik panašiems į Liučijos vyrą – vesdama kursus sostinės ligoninėje, kurioje Tadas anksčiau dirbo ir kurios laboratorijoje įrodė savo disertacijos hipotezę, Liučija per kavos pertraukėles sykiais prašnekdavo apie jį, o vieną kartą net rodė nuotrauką vietos laikraštyje. Nuotrauką Tadas prisiminė miglotai, bet iš pasakojimų susidarė įspūdį, jog Simonui nereikėjo stengtis būti patraukliam, – nes jis toks ir buvo. Mokytojas filologas, svajotojas, pradedantis rašytojas, gerai pataikyti žodžiai... moteris visais laikais žavėjo trubadūrai... Bet Liučija įžvelgė kažką kitokio – galbūt dar vertingesnio, Tadas taip norėjo tuo tikėti – meilės nuotykių niekuomet nepatyrusiame kardiologe, nuoširdžiai besidominčiame medicinos techninėmis naujovėmis ir kruopščiai konspektuojančiame jos greitakalbe beriamus fizikinius paaiškinimus. O galbūt ją sudomino tas kitoks, gyvenimo pakeistas žmogus, kuriuo gydytojas tapo, priverstas palikti iš pradžių taip svetingai jį priėmusią, o paskui taip išdavikiškai išvijusią ligoninę, susidūręs su netikra draugyste, vos išsikapstęs iš kartaus nusivylimo pinklių. Tik po tokių išbandymų atsitiesti sugebėjęs vyras galėjo taip ramiai pabučiuoti Liučiją, tik užsigrūdinęs vyras mokėjo atskirti tikrą jausmą nuo apgaulingo ir surizikavo už tą tikrąjį kovoti.

... Tik iškovojo jis Liučiją neilgam, vos tris mėnesius truko jų pasimatymai, švystelėjo kometos greičiu ir grožiu, nešdami jaudulį, artumą, nerimą, kaltę, bet jos nepaisant pakylėti ir palikę nė su niekuo nepalyginamus prisiminimus...

*******

Tadas nugara jautė Liučijos žvilgsnį, lūpose žaidžiančią šypseną, bet negalėjo atsigręžti, nes tik ką į galvą atėjusi jo tyrimui svarbi mintis dingtų, o ją būtina užrašyti, reikėjo dar patikslinti vieną dalyką štai tame po ranka pasidėtame žinyne. Liučija stebėjo jį iš už pravirų kabineto durų, rizikuodama, jog kas nors ją, taip vaikiškai besielgiančią, gėdingai demaskuos. Gaišo brangų laiką, per kurį būtų galima gauti papildomą trokštamą bučinį ar dar vieną glamonę iš to, į kurį žiūrėjo. Tačiau moteris ne ką mažiau nei prarastu bučiniu ir glamone mėgavosi dirbančio Tado paveikslu: palinkęs virš popierių, susitaršiusiais plaukais, padažnėjusiu kvėpavimu, jis karts nuo karto kažką skubriai, nervingai pasižymėdavo užrašų knygelėje ar lapo paraštėje, porą sykių atsivertė dešinėje pasidėtą storą žinyną, o neradęs jame reikiamo atsakymo, piktai, su trenksmu užvertė knygą. Liučijai pačiai buvo pažįstamas šis įkarštis, šios kančios. Tas pats vykdavo su ja, tas pats dėdavosi su rašančiu Simonu. Kuriantis žmogus Liučijai buvo gražiausias, todėl ji laukė ir pasibeldė tik tuomet, kai Tadas sustūmė popierius į krūvą, padėjo ant jų rašiklį ir su kėde atsitraukė nuo stalo.

– Tu mane stebėjai, – nustebęs pasitiko ją, o Liučija niekaip nesuprato, kaip jis galėjo tai atspėti.

*******

Jie žingsniavo krantine, karštai diskutuodami apie ką tik žiūrėtą filmą, kurio kūrėjai mokslinę fantastiką perpynė egzistencinėmis idėjomis, brutalius faktus priešpastatė filmo herojų širdyse puoselėjamai etikai, tokiu būdu tirštomis spalvomis priblokšdami žiūrovus ir apnuogindami amžinai svarbias tiesas. Tadas žinojo, jog jo mylimai moteriai ši problematika suprantama: ji mokslininkė, ji ne kartą turėjo rinktis, ką palaikyti – pažangą be jokių ribų ar žmogaus, individo, gyvūnų, gamtos interesų išaukštinimą, net jei tai sulėtina ėjimą į priekį moksle. O jis pats išgyveno išdavystę ir pažeminimą, nes laikėsi pastarosios pozicijos savo disertacijoje ir visoje savo profesinėje veikloje. Apie tai nepasakojo Liučijai, neketino rodytis kankiniu, net jeigu tokiu būdu padidintų savo šansus pasilikti su ja. Paliko išdavystę praeityje, ir dėl to nė kiek nesigailėjo – buvo laimingas, kad įstengė nusikratyti slogučio, savo gniaužtuose laikiusio kelis pirmuosius mėnesius po sužlugusio disertacijos gynimo ir lydėjusio iš sostinės į provinciją. Dabar turėjo patirties, kuri – kaip bebūtų keista – buvo neįkainojama, ir ne tik diskusijose apie mokslo bei etikos santykius, bet jo asmenybės raidai, dvasiniam brendimui.

O vakare Liučija aptarinėjo tą patį filmą su Simonu, pamelavusi vyrui, jog nuėjo į jį viena. Sumelavo, nes labai norėjo ir su Simonu pasidalinti įspūdžiais, svarbiomis mintimis, kilusiomis pažiūrėjus filmą. Norėjo ir toliau gyventi pilnavertį gyvenimą santuokoje, nes jis buvo nuostabus. Jos vyras buvo nuostabus... Liučija nebuvo bloga, ne iš tokių, kurios žaidžia kitų žmonių jausmais, kurioms svarbu jausti savo galią ir žinoti, jog vyrai visuomet bus prie jos kojų. Net ir dabar jos galvoje nebuvo tokių minčių, o širdyje – tokių kėslų. Tiesiog vieną dieną, vieną kažkuo ypatingą, nors išoriškai nuo kitų nesiskiriančią dieną Liučija sutiko jauną gydytoją ir... susirgo. Kai po įdomaus pokalbio su Simonu ji vartėsi lovoje, klausydamasi pasipiktinusios sąžinės balso, tapo aišku, jog toks paralelinis gyvenimas – nepriimtinas: nei jai, nei nieko lyg ir neįtariančiam Simonui (net baisu, kaip tobulai Liučija mokėjo apsimetinėti!), nei Tadui, kuris galbūt kažko tikisi, kurio jausmų švelnumas ir mielas romumas tokie tyri.

*******

Jų drabužiai bet kaip sumesti ant dviejų kabinete stovinčių kėdžių. Jaunasis gydytojas apkabinęs Liučiją viena ranka, laiko tvirtai apglėbęs – tam, kad ji jaustų jo aistrą, jo meilę, ir tam, kad būtų patogiau gulėti ant siauros „valdiškos“ kušetės. Jie visuomet privengė eiti į jo butą, nes visur esama smalsių kaimynų, o gandai provincijoje – greiti kaip vėjas ir skvarbūs kaip pajūrio smiltys.

– Šiandien aš išeinu, – staiga prataria Liučija.

Ji jaučiasi kalta iš karto prieš du vyrus, bet jeigu kaltę prieš Tadą, šiandien jį palikdama, turės nešiotis visą likusį gyvenimą, tai kaltę prieš Simoną nuo šio momento pradeda išpirkinėti.

– Tu visada išeini, – atsiliepia Tadas, net nekrusteldamas. – Bet aš nepajėgiu prie to priprasti.

– Šiandien aš išeinu visiškai, – moteris irgi guli nejudėdama, tarsi jos kūnas prieštarautų jos žodžiams; mintyse perbėga tuos tris mėnesius, kuriuos jiedu sau pasidovanojo, ir baiminasi, ar dovana nekainuos per brangiai.

– Kaip?! – dabar jo balsas šokteli aukštyn, o raumenys įsitempia.

– Juk žinojome, kad vieną dieną atsisveikinsime. Žinojome, tiesa? – maldaujamai klusteli ji.

– Liučija, aš juk niekuomet neprašiau daugiau nei yra, – jis atsisėda, nė akimirkai nepaleisdamas iš akių jos veido, kūno, jos visos...

– Daugiau ir negalėčiau duoti, – jos pozicija tvirta, nes tik nuo pat pradžių ir visam laikui užėmus tokią poziciją, buvo galima tikėtis grįžti pas Simoną.

Jaunasis kardiologas nemoka maldauti, ir net jei mokėtų – situacija ne tokia. Pasirodo, jiedu turėjo tik dabartį, saldžias minutes, iš niekur atsiradusias ir niekur nevedančias, pilnavertes savyje, bet nekeičiančias pačios jų gyvenimų esmės. Jeigu kas paklaustų, kuo jie patraukė vienas kitą, negautų rišlaus atsakymo, tris mėnesius jiems jo ir nereikėjo, tuo labiau nebereikia dabar. Pro pravertą langą plūsta karštas rugpjūčio oras, prislėgdamas savo tvankuma. Tegu slegia – gal sulaikys nuo noro pastoti šiai moteriai kelią, išplėšti jai iš rankų jau susirinktus drabužius, dar kartą pasukti spynoje raktą, kad tas užsikirstų...

– Tadai, – ji jau apsirengusi, vėsiais delnais suima jo skruostus. – Ačiū tau. Ir atleisk.

Jis laukia jos ištariant „meile mano“, bet neišgirsta, ir skaudama širdimi prisimena, jog nė karto negirdėjo šių žodžių. Taip, jis neprašė daugiau, bet tik todėl, kad žinojo, – jųdviejų santykiuose esama šio to gilesnio nei banalus smerktinas potraukis ir jo patenkinimas; jos atsisveikinimas nepaneigia šio įsitikinimo, bet „meilės“ vardą išsaugo vieninteliam, valdančiam Liučijos jausmus ir lemiančiam jos žodžius stipriau už bet kurį kitą. Tai ne jo, Tado, kaltė, ne dėl jo trūkumų Liučija išeina, – tai to kito, jos vyro, pranašumas, galbūt niekuo racionaliu nepagrįstas, bet realus... Vis dar nepakilęs nuo kušetės, neapsirengęs ir pamiršęs vėl iš vidaus užrakinti duris, Tadas verkia po jos išėjimo likusioje sterilioje kabineto tyloje; vietoj jos kvapo – dezinfekcinio skysčio tvaikas; vietoj jos kūno – dermantinu aptrauktos kušetės šaltis.

*******

Liučija išeina į nedidelę jų namelio verandą. Šis namelis – jos tėvų dovana vestuvių proga, tėvo suprojektuotas ir su meile pastatytas, sekant budriai mamos akiai. Stovi taip arti jūros, jog siaučiant audrai bangų purslai užtykšta ant verandos grindų. Šįvakar ant grindų sėdi jos vyras, pritraukęs kelius prie krūtinės ir pasidėjęs ant jų galvą. Prieš keletą valandų, baigiantis penktajam mėnesiui nuo jos ir Tado pasimatymų pradžios ir antrajam – nuo jų išsiskyrimo, Liučija prisipažino Simonui. Dabar, pritūpusi vyrui už nugaros, moteris paskandina pirštus jo plaukų bangose. Simonas krūpteli iš netikėtumo, bet net jei ir prieštarauja, neatsitraukia. Valandėlę jųdviejų širdyse tampa labai tylu. Tada Simonas prabyla:

– Bandau prisiminti mokyklos fizikos kursą. Žinai, kad neturėjau šio dalyko dešimtuko, bet tu, Liučija, gali man atsakyti, ar dviejų susisiekiančių sistemų pastovumas prieštarauja fizikos dėsniams. Juk energija, krūvis, vanduo, šiluma ar dar kas turbūt pereina iš vienos sistemos, vienos poros į kitą per abiem sistemoms bendrą elementą? Tas elementas buvai tu, Liučija, ir man sunkiausia susitaikyti su faktu, kad mūsų poroje dabar cirkuliuoja pašalinė, svetima energija... O Einšteino teorijoje, ar joje sakoma, jog ištikimybė reliatyvi? Jeigu taip, aš nenoriu mokytis fizikos.

– Tokia fizika nereikalinga ir man. Ištikimybė yra ištikimybė, išdavystė – išdavystė.

Simonas negali pavadinti jos išdavike – neturi nei tiek bjaurumo, nei tiek pykčio. Nėra niekšas ir laikosi nuostatos, kad niekas jam nesuteikė teisės reikalauti jos ištikimybės. Galėjo tik viltis, jog ji bus ištikima... Tačiau visgi nesąmoningai baudžia žmoną, leisdamas jai tarti žodžius, kurie jį patį čaižo iki kraujo. Ilgai negalima ištverti. Liučijai nutilus, Simonas atsigręžia į ją ir tvirtai pasako:

– Daugiau niekad taip nekalbėk apie save. Apsieisim be tokių žodžių, nors galbūt – greičiausiai – dar ne kartą kalbėsimės apie tuos penkis mėnesius.

Jis ir pats nežino, ką turi omeny sakydamas „kalbėsimės apie tuos penkis mėnesius“. Paviršius aiškus be žodžių, o to, kas glūdi giliau, esmė žodžiais neperteikiama: Liučijos puolimas į vienadienį nuotykį, kitas vyras, nors jų santuoka buvo kupina meilės, jo paties sėdėjimas čia, užuot bėgus kažin kur, judviejų buvimas štai taip greta vienas kito, vėl taip arti ir fiziškai, ir – neįtikėtina – dvasiškai, Simonas puikiai žino, kad neįsikalba šio jausmo...

Liučija tebetupi prie vyro, tik dabar rankomis atsirėmusi jam į pečius, o keliais liesdama jo krūtinę. Jaučia, kaip ta krūtinė kilnojasi vienodu, sunkiu ritmu, kaip Simono iškvepiamas oras sukutena jos kaklą. Panirę vienas kito žvilgsnyje ir mintyse, jie sprendžia vieną svarbiausių savo gyvenimo klausimų – išlikimo klausimą: išlikti kaip pora, kaip žmona ir vyras, kaip ypatingai artimi žmonės, kokie tebesijaučia esą ir kurie kaip tik artimumo padedami kovoja už teisingą atsakymą. Simonas bijo pagalvoti, kas būtų, jei Liučija pakeltų rankas, nugręžtų žvilgsnį, pasitrauktų, – jis kristų kaip nevykusiai koją ant lyno pastatęs akrobatas, pakeliui į šipulius daužydamas judviejų gyvenimą – nuo pat pradžių pradžios mokykloje iki dar nežinomų ateities įvykių, ir jausdamasis toks be galo kaltas, kad jo akys ir jo mintys nesulaikė jo mergaitės.

„Mergaitė“ – Simonas mintyse visuomet taip vadina Liučiją. Švelnus ir gražus žodis, kurio nepajėgus sunaikinti geidulių purvas, išdavystės bjaurastis, atitolimo šaltis. Jaunas ir šviesus žodis, nulekiantis nuo poeto plunksnos, aidintis pajūrio pušų siūbavime ir tyruose pirmosios meilės prisipažinimuose. Simonas iš lėto uždeda rankas žmonai ant juosmens, duodamas savo atsakymą situacijoje, kuri reikalauja vyro ryžto ir sutuoktinio atsakomybės. Jiedu lėtai atsistoja; tik dabar abu pastebi, jog Simonas dreba – nuo atšiauraus rudens vėjo, drėgnais šuorais įsismelkiančio į pajūrio orą, į kopų smėlį, į odą, raumenis, kaulus, išblaivinančio ir išaštrinančio jausmus taip, kad atsiskleidžia tikroji jų esmė. Bet yra ir dar kažkas – ne gamtos jėga – virpinanti kiekvieną vyro kūno skaidulą: galutinis nebeišvengiamo, nepakeičiamo pripažinimas ir priėmimas, nutvilkantis lediniu šalčiu. Ir tuose Šiaurės ledynuose Simonas instinktyviai ieško šilumos sau ir taip pat šąlančiai savo mergaitei – todėl ir paliečia Liučiją, todėl jo nebyliu sutikimu ir veda jie vienas kitą namo, taip jautriai ir lėtai, lyg eidami prie altoriaus tuoktuvių dieną.

*******

Grįžęs į kupė, randu savo bendrakeleivį sunerimusį:

– Kas nors atsitiko? Nežinojau, kur jūsų ieškoti... Dingote taip staiga, o negrįžote taip ilgai, – nervingai, nevykusiai bando pajuokauti jis.

Visiškai nesumoju, ką jam atsakyti. Tad paprasčiausiai patyliu kelias minutes, o tuomet vėl paprašau paaiškinti būsimo susitikimo su Tadu tikslą.

– Pirma, kas ateina į galvą, – kad noriu jį tiesiog pamatyti, – gydytojo balsas toks liūdnas, jog patikiu jo žodžiais.

– O dar?

– Šiemet išeinu į pensiją, ir ligoninės administracija paprašė pasiūlyti į savo vietą tinkamą žmogų. Pasvarstęs supratau, jog vienintelis, kuriam nedvejodamas patikėčiau savo pacientus, savo pareigas ir savo teises, ką norėčiau matyti tęsiant mano pradėtus mokslinius darbus, yra jis. Aišku, jam tai bus sunkus sprendimas – sugrįžti ten, iš kur buvai niekšiškai išvytas... Tačiau aš prašysiu, įrodinėsiu, nepasitrauksiu, kol jis manęs neišmes pro duris! Tik kaip pradėti kalbą?

„Jei iš viso pavyks ją pradėti“, – pagalvoju: neturiu omeny įprastinių pasisveikinimų ir apsikeitimo formaliomis naujienomis, abejones man kelia sklandaus, rimto, rezultatyvaus pokalbio galimybė. Bet neišsiduosiu, kadangi profesorius turi pabandyti. O aš savo ruožtu turėčiau išpildyti iš anksto duotą pažadą ir ką nors patarti šiam pasimetusiam žmogui, kuris iki pažinties su Tadu niekuomet savimi neabejojo. Deja, pažadas buvo duotas skubotai, bet net jei ir būčiau prieš žadėdamas pasvarstęs geriau, tuo metu nežinojau svarbių sąryšių, vieną su kita supinančių dvi istorijas su tuo pačiu pagrindiniu veikėju. Negalėsiu savo bendrakeleiviui duoti jokio patarimo. Besiklausant jo pasakojamos istorijos, man atrodė, lyg jos pagrindinį veikėją puikiai pažinočiau, bet dabar žinau, kad labai menkai jį tepažįstu: žavėjausi jaunu kardiologu, pasiaukojančiai ginančiu medicinos etikos principus ir pacientų teises, tariausi suvokęs, kodėl jam taip simpatizavo bendradarbiai… o pasirodė… Jis sąmoningai suviliojo ištekėjusią moterį, negana to, tai buvo mano žmona. Koks santykis tarp dviejų vyrų įmanomas tokioje situacijoje? Pyktis? Neapykanta? Agresija? Kerštas? Ar viskas kartu? Bet manyje vis dar gyvas ir prielankumas, nulemtas jo kilnaus elgesio su pacientais, kurie taip stipriai nuo jo priklausė – o jis tuo nesinaudojo; jo mandagaus išsiskyrimo su ne tik neapgynusiu, bet prie kaltintojų prisidėjusiu ir dargi juos pakursčiusiu disertacijos vadovu – mylimu ir gerbiamu vyresniuoju kolega, kuris nebuvo vertas tokio doktoranto; jo oraus pasitraukimo iš prestižinės gydymo įstaigos ir sąžiningo, uolaus darbo visa save atiduodant mažai provincijos ligoninei.

... Staiga dingteli mintis, jog visiškai akivaizdu, kad su mano bendrakeleiviu profesoriumi turėtų pasikalbėti Liučija – ji, tik ji pažįsta Tadą taip, kaip nė vienas mudviejų, kurie dabar tylūs ir paniurę sėdime kupė, lyg išsigelbėjimo laukdami paskutinės traukinio stotelės. Tik kaip pristatysiu savo mylimą fizikę profesoriui? Kaip žmoną, kurios buvusiam meilužiui noriu padėti? Prieš keletą akimirkų buvau tikras, jog Drumčius negaus mano istorijos, nors taip atvirai išklojo savąją, nes jis – ne toks žmogus, kuriuo pasitikėčiau. O vis dėlto kitaip padėti Tadui nebus įmanoma. Nors jis ir suteikė man baisaus skausmo, bet padėjo žmonėms ir jais rūpinosi, ir galės pasirūpinti dar daugybe žmonių, ypač jeigu sutiks su Drumčiaus pasiūlymu – tiksliau, jei patenkins jo nuolankų prašymą. O jei ir ne – bent žinos, kad buvęs kolega suprato klydęs, kad pamynė savo ambicijas, suteikdamas jam puikią ateities galimybę. Tadas to nusipelnė – galiu taip tvirtinti, kadangi jo pagalbą kartą esu gavęs ir pats. Lenkiu prieš jį galvą ir jo neapkenčiu, niekaip nesuprasdamas, kodėl žmogus, pasišventęs medicinos etikai, nepaisė bendražmogiškos etikos, pagal kurią šeimos – bent jau laimingos – neardomos.

*******

Bandydamas bent iš dalies įminti šią mįslę, vieną skaisčią rudens dieną, po Liučijos prisipažinimo praslinkus visam ilgam mėnesiui, mokykloje prasidėjus rudens atostogoms, o žmonai iki vėlaus vakaro išvažiavus į darbą, sėdau į vietinį autobusą ir po pusvalandžio kelionės atsidūriau prie provincijos ligoninės durų. Internetas buvo mane informavęs, jog Tadas Pečiulis šiandien dirba. Hole žmonių buvo visai nedaug, tad kai keliolika minučių prasėdėjau ant minkštasuolio, nieko neklausdamas, o tik bergždžiai mąstydamas, kaip incognito pamatyti Tadą, prie manęs priėjo simpatiška registratūros slaugytoja.

– Ar ko nors laukiate? – pasiteiravo. – Jeigu paciento, galiu jam pranešti arba palydėti į palatą jus. Jeigu ko nors iš personalo – ar buvote susitarę, su kuo ir kada? – maloniai šypsodamasi, išbėrė ji mintinai išmoktas frazes, turbūt pačiai gerokai nusibodusias.

– Ne, aš... Nei tas, nei tas... Matote, – laimė, istorijų kūrimo įgūdžiai padėjo čia pat suregzti pusėtiną paaiškinimą, – einančiam palei ligoninę, staiga pasidarė šiek tiek negera. Bet, rodos, jau praėjo... nesirūpinkit...

– Neatrodot iš silpnųjų, – koketiškai mirktelėjo ji man; po to surimtėjo. – O gal širdis? Niekad negali žinoti, kol nepasitikrinsi. Šitos ligos pasaulyje nuolat jaunėja.

Suvaidinau sunerimusį (išgąstis juk nederėtų prie „kietuolio“ įvaizdžio) ir nuščiuvęs laukiau. Reikalai, rodos, krypo į reikiamą pusę.

– Žinote ką, – valandėlę įtemptai pamąsčiusi, nušvito ji, – šiandien kaip tik dirba gydytojas Pečiulis, kardiologas. Jis priima net neužsiregistravusius, jei atvejis skubus. Arba jei koks neaiškus reikalas – kaip jūsų.

„ O taip, – pagalvojau, – mano reikalas išties neaiškus“.

– Jis sako: „Su širdimi nejuokaujama!“, – mergina pacitavo gydytojo žodžius taip iškilmingai ir pagarbiai, jog supratau, kad net tokia banali frazė, ištarta jaunojo kardiologo, daro kitiems įspūdį.

Jau tada suvokiau, kad Tadas tikrai turi charizmą, ir jo traukos jėga – milžiniška. Taip man sakė ir Liučija. Išsigandau, jog susitikęs su juo, pats pakliūsiu į tą traukos lauką, įsipainiosiu kaip žuvis į tinklą – ir kas tada bus?! Tačiau linksmoji slaugytoja jau tempė mane už rankos laiptų link. Antrame aukšte ji pasibeldė į dvidešimt trečio kabineto duris. Aš visas įsitempiau, laukdamas atsakymo.

– Užeikit, – nuskambėjo ramus, bet žvalus balsas.

Tą vakarą, kai Liučija viską papasakojo, aš gulėjau lovoje, šiltai apklostytas rūpestingų, mylinčių žmonos rankų, ir nesilioviau drebėjęs. Ji atsigulė man už nugaros, apkabino ir šnabždėjo kažin ką raminančio, tačiau aš nieko nesuvokiau, nes ausyse pajūrio vėjo švilpimu man aidėjo jo balsas. Balsas, kurį dabar girdžiu, tą vakarą ir naktį tapęs mane apsėdusiu demonu. Ne, jis nesijuokė, nekvatojo ir nesityčiojo – dar blogiau: jis mane kaltino, kad nedaviau savo mylimai moteriai kažko reikšmingo.

O slaugytoja jau atvėrė duris ir pirma šmurkštelėjo vidun – į nedidelę celę, primenančią, kad šiame pastate senais laikais buvo įsikūręs vienuolynas. Kabinetas buvo įrengtas itin asketiškai, nors kai kurios smulkmenos rodė, jog gydytojas čia kartais praleidžia ne tik darbo valandas ir budėjimo naktis, bet ir ištisas paras – gal kai būna per daug pavargęs pareiti namo, gal užsiimdamas moksliniais tyrimais, o gal... sekundę čia šmėkštelėjo Liučija, ant pakabo kabinanti savo mėlynąjį švarkelį – tą su pilkais apvadais, kuris jai taip tiko, prisėdanti ant vienos iš dviejų kėdžių, juokais pataršanti ant stalo paskleistus sveikatos parametrų prirašytus ir grafikų pribraižytus lapus... Stipriai, iki skausmo užsimerkiau, greitai atsimerkiau ir įbedžiau akis į kabineto šeimininką. Tadas plovėsi rankas prie kairėje nuo durų įrengtos kriauklės; pakėlęs galvą pažvelgė į mane. Žvilgsnis buvo įdėmus, tarsi jau nuo pat pirmos minutės gydytojas vertintų potencialų pacientą.

– Laba diena, – pasisveikino, užsukdamas čiaupą ir šluostydamasis rankas. – Kas nutiko?

– Laba diena, – vos girdimai ištariau (netrukus ir nesistengdamas čia sudarysiu tikro širdininko įspūdį!).

Laimė, mano palydovė jautėsi žymiai guviau. Ji glaustai išdėstė kardiologui mano situaciją, pavartodama keletą nesuprantamų medicininių terminų, dėl kurių aš nesukau galvos. Jos trumpas informavimas suteikė man progą įsižiūrėti į tą, kuris buvo paveržęs iš manęs mylimąją, mano žmoną. Tadas buvo tamsaus gymio, o gyvenimas prie jūros dar labiau nurudino jo odą, tad jaunasis gydytojas atrodė lyg koks italas (jau keletas balų moters susidomėjimui pelnyti); veido bruožai buvo aštrūs, tačiau švelninami draugiškos išraiškos ir šypsenos, kuri ramino turbūt taip pat gerai, kaip vaistai (dar pridėkime kelis balus). Kalbėjo jis tvirtu tonu, kuriame buvo justi patirtis – daug didesnė, nei jo amžiaus žmogui būtų įprasta. Atrodė, jam negalėsi paprieštarauti – bet ne dėl sukeltos baimės, priešingai, net jei prieš ateidamas pas šį gydytoją jautei baimę dėl savo sveikatos, jo pasitikėjimas savimi ir akivaizdus profesionalumas turėjo iškart nuraminti; atėjusysis negalėjo nepatikėti jo žodžių teisingumu. Ach, Liučija, patikėjai ir tu!.. ar tai reiškia, jog nesu kaltas, nesu tas, kuris nesuteikė žmonai kažko svarbaus?

Išklausęs slaugytojos, kardiologas pasisuko į mane:

– Kuo jūs vardu?

Na štai.

– Simas, – pusiau teisybė; kiek prisimenu save, nesileisdavau taip vadinamas.

– Norėčiau jus apžiūrėti. Gerai? – vietoje tradicinio paliepimo nusirengti iki pusės paklausė Tadas.

– Gerai, – apžiūros neišvengsiu.

Nusimesdamas džemperį ir marškinėlius, spėliojau, kokį kūną po baltu chalatu turi gydytojas. Priglaudžiant man prie krūtinės stetoskopą, jo ranka netyčia slystelėjo mano šonkauliais – ranka, kuri švelniai lietė Liučiją; prisilietimas tarsi nutvilkė, ir kūnu perbėgo šiurpulys. Tadas atsiprašomai šyptelėjo:

– Šaltoka? Deja, nelabai kuo galiu padėti – visų ligoninių finansavimas mažas, o provincijos ligoninių – dar mažesnis.

Man nereikėjo jo atsiprašymų už tai, dėl ko nebuvo kaltas. Jis turėtų atsiprašyti už kai ką kito...

– Nieko, – trumpai atsakiau, – tai ne problema.

– Na, o dėl jūsų širdies, – vėl kabindamasis stetoskopą ant kaklo, džiugiai pranešė gydytojas, – viskas kuo puikiausiai. Dar padarysime kardiogramą, ir ji, tikiuosi, patvirtins pirminės apžiūros išvadą.

– Gal nereikia kardiogramos? – suabejojau. – Aš jau ir taip vėluoju į vieną susitikimą...

– Be kardiogramos aš jūsų neišleisiu, – bičiulišką bendraamžio toną akimirksniu pakeitė griežtas gydytojo teiginys. – Jeigu labai skubate, kortelę užvesime ryt ar poryt – kai galėsite vėl užsukti, o į kardiogramą palydėsiu pats ir iškart ją pakomentuosiu. Taip visur suspėsite.

Ir mudu koja kojon nužingsniavome į kitą kabinetą. Buvome to paties ūgio, tik kardiologo žingsniai kiek ilgesni ir greitesni už mano – turbūt tokie tapo dėl nuolatinio didelio darbo tempo. Davęs nurodymus kabinete buvusiai slaugytojai, jis trumpam uždėjo man ant peties ranką:

– Kolegė užrašys jūsų kardiogramą. Aš grįšiu po penkių minučių, viską peržiūrėsiu ir Jums paaiškinsiu.

Jeigu ne ta nelemta mus susiejusi istorija, nedvejodamas būčiau tapęs šito gydytojo pacientu, patikėjęs jam savo gyvybę. Dabar tesugebėjau linktelėti, sujaudintas tokio paprasto ir žmogiško bendravimo. Jo žvilgsnis buvo šiltas, priminė man gimtojo miestelio pediatrą, kuris atmintinai žinojo visų miestelio vaikų gimtadienio datas, kišenėje turėdavo balionų, kuriuos leisdavo čia pat prisipūsti, ir visuomet rasdavo raminantį žodį mažųjų pacientų tėvams. Neabejojau, jog tarp Tado ir jo pacientų egzistavo panašus ryšys.

*******

Išlydėjęs netikėtą pacientą, jaunasis kardiologas ketino vėl pulti prie darbų, bet grįžęs į kabinetą nejučia užsigalvojo; tebestovėdamas, rankomis pasirėmęs į rašomąjį stalą, mąstė, kad Liučiją ligoninėje sutiko jis, o galėjo sutikti ir šitas jaunas vyras, bandė įsivaizduoti juos kartu, šiek tiek stebėdamasis, kodėl į galvą ateina tokios mintys. Žinoma, Tadas nuolatos mąstė apie Liučiją – svajingai, liūdnai, lyg ji būtų greta vis plevenanti vizija... Ši moteris trumpai tebuvo su juo, tačiau judviejų laikas giliai įsirėžė į jų gyvenimo istorijas. Tas šiandien į ligoninę užsukęs vyras būtų Liučijai tikęs: net pro nerimą, sukeltą ar staiga apėmusio fizinio silpnumo, ar kitų, ne tokių akivaizdžių ir Tadui nežinomų priežasčių, pastabi gydytojo akis įžvelgė tvirtą pasitikėjimą savimi – tai buvo ir viena svarbiausių Liučijos ypatybių. Šis vyras neliks šešėlyje, jis nepasitrauktų po nesėkmingo disertacijos gynimo, nebūtų leidęs paimti viršų scientistiniam kai kurių kolegų nusistatymui bei gudriai užmaskuotai profesoriaus Drumčiaus baimei dėl savo profesinės ateities (ji, beje, doktorantui buvo gana akivaizdi – galbūt jau tada, kai Drumčius dar pats jos gerai nesuvokė). Jaunajam gydytojui apie tai bylojo laisvi jo bendraamžio paciento judesiai, nors ir kiek kaustomi aiškiai neįprastos aplinkos; kritinis situacijos vertinimas, kai vyras suabejojo kardiogramos būtinybe; bandymas neigti vėsiame kabinete kilusį fizinį diskomfortą.

Pasitikėjimo savimi netrūko ir Tadui, jį dar sustiprino itin palankūs dėstytojų, bendramokslių, darbo kolegų atsiliepimai, karštos pacientų padėkos. Todėl Tadas tarėsi turįs kažką bendro su Liučija, o tai, jo manymu, davė jiems teisę būti kartu. Tačiau, pasirodo, yra ir daugiau žmonių, kitų jaunų vyrų, kuriuose šis charakterio bruožas pasireiškia didele galia... atsitiktinumas galėjo ir vis dar gali suvesti juos su Liučija... ar prasidėtų kitos istorijos, ar tai reiškia, jog Tadas neturėjo išskirtinės teisės į tuos santykius, kuriuos užmezgė, nebodamas nei laimingos Liučijos santuokos, nei padorumo, o vien tik sekdamas paskui savo prigimtį? Bet ar jo atkaklumą lėmė tik prigimtinis pasitikėjimas savimi? Greičiausiai buvo ir kitų priežasčių, kurių jaunasis gydytojas nenorėtų prisipažinti net pats sau. Galbūt todėl jis privalėjo sustoti, pirmuoju įsakmiu bučiniu dar neperžengęs ribos, kaip stabtelėjo po sužlugusio disertacijos gynimo? Juk pasitikėti savimi – tai ne daužyti galva sieną, kad bet kokia kaina pasiektum trokštamos moters arba kad praskintum kelią idėjoms, kuriomis besąlygiškai tiki; savimi pasitikintis žmogus turi mokėti atsitraukti, kai aplinka tampa itin nepalanki, privalo pasilikti jėgų ateities kovai, sumanymų įgyvendinimui ten, kur jie suvešėtų, pražystų, duotų vaisių. Tadas tokią terpę rado mažoje provincijos ligoninėje. O vėliau, kai gera praktika patrauks kitų gydymo įstaigų dėmesį, kai apie ją bus pradėta kalbėti, ateis laikas viešai pateikti jos teorinį pagrindimą, plačiau paskleisti medicinoje tokias svarbias etines tiesas. Tada bus svarbu nesudvejoti, bijant, jog pirmojo bandymo nesėkmė pasikartos. Jaunasis gydytojas žinojo, kad jam užteks ryžto tvirtai žvelgti į akis savo oponentams, kaip kad jam į akis šiandien žvelgė tas niekaip iš galvos neišeinantis pacientas – beveik iššaukiamai, kaip į priešininką, nors pats sutiko su apžiūra. Keistas elgesys. O tas veidas... iš kur jausmas, jog jis matytas, kodėl pažįstami atrodo kiek įžūloki, bet atviri ir gražūs bruožai? Gydytoją apėmė nuojauta, jog labai svarbu prisiminti, kada ir kaip jam teko matyti šį vyrą. Per ilgus sunkių studijų metus Tadas ištobulino prigimtinį sugebėjimą atsiminti beveik kiekvieną dalyką, kurį reikėdavo atsiminti, net jei tas dalykas būdavo užmestas tolimiausioje sąmonės kertelėje. Tad jis atsisėdo prie stalo, delnais suspaudė smilkinius, užsimerkė ir pasistengė visiškai atsipalaiduoti... pro sąmonės akis ėmė slinkti virtinė žmonių, daugybė jų veidų... vienas iš jų privertė smarkiau suplakti širdį – tai ji, Liučija, prieš Tadą ir jo kolegas išskleidusi savo gimtojo miestelio laikraštį... gydytojas išgirdo ją sakant: „Pažiūrėkite, apie mano vyrą parašė laikraštyje! Ir nuotrauką įdėjo! Argi aš nesu pati laimingiausia moteris? Tik pažvelkite į jį!“... kolegės moterys aikčiojo iš susižavėjimo, dūsavo iš pavydo, kolegos vyrai pritariamai linkčiojo, sveikino ją, o kai kurie slapta atsisveikino su viltimi kada nors užkariauti nuostabiosios fizikės širdį... kaip reagavo jis? Neprisimena jokio aštraus jausmo, jokio sukrėtimo – vadinasi, tuo metu dar buvo abejingas Liučijai kaip moteriai, dar priėmė ją labiau kaip gabią jį dominančios srities profesionalę... nuotrauka, nuotrauka... dar vienas veidas – atviras, šviesus, aprėmintas besidraikančių banguotų plaukų... Taip, tas pats. Jaunasis kardiologas atsimerkė ir pro langą įsižiūrėjo į ligoninės kieme siūruojančias pušis. Nežinojo, didžiuotis savo gera atmintimi ar ją keikti. Ir kiek laiko, kiek sumaištį sieloje keliančių kartų atmintis vėl iškels į paviršių šiandieną, kai jį aplankė Liučijos vyras?

*******

Pro kupė langą Drumčius mato, kaip jo bendrakeleivis, nors su didele ir sunkia kuprine ant pečių, lengvai iššoka iš traukinio ir bėgte pasileidžia vieninteliu mažos stoties peronu. Po minutės jau spaudžia glėbyje šviesiaplaukę moterį ir bučiuoja ją su tokia pačia aistra, kuri, kelionės metu plyksteldama jo pasisakymuose, gerokai įkaitino kupė atmosferą. Tačiau ši aistra jau nebepykdo senojo gydytojo, jis tik šypteli į ūsą ir nueina išėjimo link.

**********

Po bučinių sulaikau žmoną glėbyje ir prislopintu balsu sakau:

– Važiavau viename kupė su žmogumi, kuriam labai reikėtų su tavimi pasikalbėti apie... Tadą. Apie jo ateitį...

Liučija iš netikėtumo net lošteli atgal; aš ir tikėjausi panašios reakcijos – žinau, kad reikės truputį palaukti, ir kantriai tai darau, akies krašteliu stebėdamas Drumčių, kuris jau stovi perone ir aiškiai nerimsta. Pagaliau ji giliai įkvepia:

– Gerai.

Aš mintimis grįžtu keliasdešimt minučių atgal, kai traukinyje prisipažinau savo pakeleiviui pažįstąs Tadą, ir pridūriau, jog ta, kuri ateis manęs pasitikti, pažįsta jį žymiai geriau; buvau apsisprendęs paprašyti jos duoti reikiamą patarimą, o galbūt pasakyti ką nors, kas būtų vertingiau už patarimą. Tada priblokštas profesorius uždavė man klasikinį klausimą, nuskambantį lemiamą romano akimirką: „Dėl ko jūs tai darote?“. Dėl viso to, ką jau žinojau apie žmonių tarpusavio santykius, ir dėl to, ko dar išmokau per šią kelionę, – bet išreiškiau tai kitais žodžiais: „Turiu padėti tašką šioje istorijoje, savojoje jos dalyje. Jeigu Liučija sutiks su Jumis pasišnekėti, ji irgi padės savąjį. O trečiasis per susitikimą su kolega bus padėtas jūsų. Taip atsiras daugtaškis Tado ateičiai“.

Atsargiai apkabinęs Liučiją per pečius, privedu ją prie perone lūkuriuojančio gydytojo. Vis dar nežinau, ar elgiuosi teisingai.

– Profesorius Rimvydas Drumčius, gydytojas kardiologas, – supažindinu.

Matau, kaip Liučija slapčiom vypteli dėl per didelės pompastikos, bet aš jau neįsivaizduoju, kaip kitaip galėčiau pristatyti savo bendrakeleivį: juk šiuose žodžiuose, šiuose tituluose susitelkusi ne tik jo paties, bet ir istorijos su Tadu esmė, ir vėliau mano žmona tai supras.

– Malonu, profesoriau, – gana oficialiai pasisveikina Liučija, bet matau, kaip nervingai prikanda trūkčiojančią apatinę lūpą: tai jos išdavikė, dar vaikystėje susekdavau tą virpulį. – O aš – tiesiog Liučija. Fizikė. Bet jūs turbūt jau žinote, – ji pašnairuoja į mane ir vėl kreipiasi į Drumčių. – Galime nueiti į kavinukę stotyje, ji visai jauki ir tikrai rami, ten ir pasikalbėsime.

– Man irgi labai malonu, – Drumčiaus tonas kitoks, draugiškas, beveik meilus – mano kerėtoja jau apžavėjo ir jį. Pasižiūri į mane, lyg ir kilsteli paduoti ranką, bet pusiaukelėje delnas sustoja, nesulaukęs manojo atsako. – Tai mes jau ir eisime, – taria. – Ačiū jums.

Linkteliu:

– Viso labo.

Tačiau jiems žengus kelis žingsnius, man išsiveržia:

– Luktelkit!

Nusiimu kuprinę ir, pritūpęs perono vidury, imu joje raustis. Išsitraukiu užrašų knygelę, kurioje saugau dvynių nuotrauką, o iš jos – mažą, sulamdytą, apspurusį popieriaus lapelį su citata iš „Oratio de hominis dignitate“ – Pico della Mirandolos teksto. Ištraukoje kalbama apie žmogaus savikūros procesą, apie tai, kad jam suteikta galimybė pasirinkimais formuoti savo asmenybę, kaip menininkas formuoja kūrinius.

– Čia jums, – ištiesiu senajam gydytojui. – Galbūt ir Tadui, jeigu nuspręsite, kad jam tiktų. Autorius jaunesnis už mane, bet kalba protingiau. – Liučija greitai žvilgteli į mane, „kas ten parašyta?“ – klausia akimis. Raminamai šypteliu. – Ir... didelės sėkmės jums.

Dabar profesorius nedvejodamas paduoda ranką, ir manoji iškart ją pasitinka. Tvirtai paspaudžia, linkteli ir nueina, vedamas Liučijos. Lydžiu juos akimis, kol dingsta už stoties pastato durų; kol kas nesikalba.

*******

Pėsčias paržygiavęs iš stoties, nusimetu pečius nutrynusią kuprinę ir palieku ją prie kiemo vartelių. Aplinkui ramu, silpnas jūros bangavimas tik vos vos girdėti. Žinau, kad šiandien berniukų nebus namuose: vakar juos popino mano, šiandien perėmė Liučijos tėvai, ir jiems pasakyta, jog namo atvažiuoju tik rytoj – nekaltas melas, bendru suaugusiųjų sutarimu dovanojantis mudviem su Liučija laisvadienį. Atrodo, kad jo tikrai prireiks, ir ne tik dėl iš anksto numatytų priežasčių, bet ir dėl mudu su Liučija netikėtai įtraukusios neraminančios situacijos...

... Varteliai girgžteli, primindami man, kad prieš išvykdamas nesutepiau jų vyrių – skubėjau, patingėjau, turėjau krautis daiktus. Neįsivaizduoju, ko dabar tikėtis, ir sulaikydamas dejonę sugniaužiu kumščius.

– Tu padarei gerą darbą, – sako Liučija. – Su tuo, kuris sugebėjo šitaip pasielgti, norėsiu būti visada.

„Visada“ – nuskamba kaip magiškas užkeikimas, parodantis ne tik mano poelgio vertę, bet ir jo reikšmę mano žmonai. „Visada“ – baltas šviesos, energijos, pradžios kamuolys, kuris pražysta Didžiuoju Sprogimu, pasklinda mūsų namuose ir mūsų sielose. Mudu vėl kylame ant svajonės sparnų, kuriuos manėme praradę...

Į NEŽINOMYBĘ

*******

Mamos prašymas nebuvo netikėtas, tačiau ne taip lengvai įvykdomas... Jos skambutis surado mane sostinėje, čia su sūnumi Matu planavau pasilikti ilgesnį laiką, pasinaudodamas studijų metų draugo svetingumu. Šis miestas man dar niekad neatrodė toks gražus ir baltas, tarsi iškaišytas žvaigždėmis. Virš galvų vešinčių medžių ir krūmokšnių šakomis sviro vasara. Kiekvienas tiltas žadėjo priimti mūsų žingsnius, mūsų alkūnes ant savo turėklų ir mūsų plaukus savo vėjyje.

Bet mamos balsas ir tonas man išdavė, kiek vilčių sudėta į planuojamą pasisvečiavimą pas jos dvynę seserį, kažkur toli toli kalnuose. Tik ar tos viltys pasiteisins? Mano teta nuolat būdavo kur nors prapuolusi: užsienyje, naujai rašomame tekste, ne visiems suprantamose idėjose... Baiminausi, kad sutiks mane šaltai, kaip tik iš reikalo pakenčiamą įsibrovėlį. Liūdėjau palikdamas sostinę, nerimavau palikdamas savo pasimetusį paauglį sūnų, kurį apkabinęs kaskart pagalvodavau, jog pats niekuomet nebuvau toks trapus. Labai sunku buvo pasakyti Matui, jog jau reikia grįžti namo, o likusią vasaros dalį mudu galime ir nebepasimatyti. Jo broliui Rokui viskas būdavo lengva, Matui – beveik viskas komplikuota ir sudėtinga. Jis žvelgdavo taip giliai, kad kai kurios kasdienybės akimirkos galėjo jį priblokšti savo didybe, kai kurios problemos – kuriam laikui visiškai sugniuždyti, o daugelio mažmožiais laikomi dalykai staiga neįtikėtinai pradžiuginti – iki ašarų. Ir svarbiausia, man buvo svetimas daugumos vertinimas, esą visa tai – pernelyg užsitęsęs trylikamečio infantilizmas. Maniau priešingai: ar ne per anksti mano sūnus subrendo, ar ne per greitai?.. Koks bus jo būsimasis laikas, koks mūsų su Liučija ir Roku, ir ar nuo šiol jie nevyks atskirai?

Paskutinę naktį prieš išvykdamas iš sostinės į kalnų nežinią, sėdėjau vasaros prieblandos gaubiamame kambaryje, žiūrėdamas į Matą, kaip visuomet neramiai besivartantį per miegus. Jaučiausi kaltas, kad nepajėgiu iki galo išsiaiškinti, kokie sunkumai jį kankina, iš kur šuorais atskrieja vaikinuką purtantis nerimas. Daugybę dienų ir naktų taip kankinausi, tą patį jautė ir Liučija; žinojau, jog mūsų meilė sūnui beribė, bet kol kas net ji nepadėjo... Dusliai užsikosėjau, paskui atsidusau. Buvau siaubingai pavargęs. Atrodė, miegočiau ir miegočiau, tarpais prabusčiau ir vėl nugrimzčiau gilyn. Ir gal po kurio laiko taip išsivaduočiau iš apėmusio emocinio išsekimo. Deja, užmigti neįstengiau. Paryčiais mano mintys nukrypo į artėjančią kelionę ir į paslaptingąją tetą: o gal ji padės išsiaiškinti Mato situaciją? Tetos dvasinis gyvenimas buvo ypatingas ir nelengvas, mama man pasakojo keletą skausmingų jos istorijų; gal ta patirtis, išaiškinta pačios ją išgyvenusios, bus naudinga mudviem su Liučija – sūnumi nepaprastai besididžiuojantiems, bet užsitęsusios nežinios prislėgtiems tėvams.

Prieš kelias dienas susitikęs su mama šių savo vilčių neatskleidžiau, kad joms neišsipildžius ji nenusiviltų. Turbūt ir taip jau per daug jai pasakodavau apie Matą, ieškodamas pagalbos, patarimo, paguodos; o juk buvau suaugęs vyras, šeimos galva, ir neturėjau teisės užkrauti savo šeimos problemų ant pečių tai iš pažiūros labai stipriai, o viduje tokiai trapiai moteriai. Tą trapumą pajutau seniai, vieną paauglystės dieną, kai savo papratimu apkabinęs mamą iš nugaros, pastebėjau, jog mano akys žvelgia gerokai virš jos pečių – į svetainės veidrodį, prieš kurį abu stovėjome. Apstulbęs dar stengiausi rasti situacijai tinkamus žodžius, kai mama plačiai ir šiltai, ir truputį graudžiai nusišypsojo: „Tu jau aukštesnis už mane, Simonai“. Iki šiol labiausiai mėgstu taip apkabinti mamą. O tada jau ji klausia: „Na, kaip gyveni, Simonai? Kaip Liučija? Kaip vaikai?“. Ir aš suskystu... Išsisukti nuo tiesaus atsakymo beveik neįmanoma – neveltui mama daugybę metų dirbo mokytoja. „Tu toks užsiėmęs, tiek pareigų perėmei šeimoje... O gal susikūrei?“ – sykį pasiteiravo, ir aš sąžiningai prisipažinau: „Imuosi įvairiausių darbų, kurių anksčiau nedirbdavau, nes noriu kuo galėdamas padėti Liučijai. O dar jie atitraukia mintis...“. „Nuo ko, vaikeli?“. Oi, mama...

*******

Nepatogiai pastačiusi prieš kelias dienas pasitemptą koją, Judita tyliai aiktelėjo, sustojo, padėjo ant žolės šalia tako maisto produktų prikrautą kuprinę. Kelias nuo miestelio parduotuvės, kurioje ji kas savaitė apsipirkdavo, iki jos namų kalno atšlaitėje buvo tolimas, bet čia čiulbėdavo ir čirkšdavo paukščiai, nelygu metų laikas kvepėdavo šviežiai nušienauta žole, drėgnais lapais, pavasariu alsuojančiais arimais ar sniego šaltuku. Todėl Judita nesiskundė; ji gyvenime apskritai retai skųsdavosi – ir dėl fizinių nepatogumų, ir dėl dvasinių negandų. Tačiau artėdama prie septyniasdešimties vis dažniau prisimindavo Gustavą, kuris šlubčiojo visą gyvenimą, – ar tik ši negalia iš dalies nenulėmė to nepasitikėjimo savimi, kuris kažkada sužlugdė jų abiejų ryšį? Galbūt, nuolat jaučiant diskomfortą, nelengva nepasiduoti, sunku laikyti save lygiaverčiu sveikiesiems, stipriesiems. O visgi ji pati šio nepilnavertiškumo jausmo išvengė, be baimės ir kartėlio leisdama vis naujiems metams gulti ant pečių, kad jie pripildytų protą naujų minčių, kūną – kitokio grožio, o širdį ir sielą – giedrumos.

Šiandien maisto ji nupirko daugiau nei paprastai, ir išsirinkti jį buvo sudėtingiau. Ji nelabai nutuokė, ką mėgsta šiuolaikiniai keturiasdešimtmečiai, ir ar daug valgo jos būsimas svečias. Judita laukė atvažiuojant savo sesers sūnaus, kuriam prieš beveik keturiasdešimt metų sekė pasakas apie žolėje paslėptą boružėms grojančios mergaitės fleitą, rūkuose skendinčius nykštukų miesto bokštus, kūdikio – Mėnulio lopšį aukščiausiame apylinkių medyje…

… Pastaraisiais vakarais Judita pačiai sau skaitė naujausią sūnėno romaną, trokšdama suprasti, kas jis yra dabar. Koks yra dabar. Romanas jai patiko, bet neaišku, ar ši knyga priartino, ar atitolino sūnėną. Moteris pagavo kūrinio intonaciją, atpažino dažniau pasikartojančius žodžius – švelnų, subtilų knygos leitmotyvą. Jai jau kuris laikas mažai rūpėjo kitų žmonių nuomonė, bet jeigu skaitomo romano autorius tikrai toks, kokį Judita nujautė esant, – norėjo jam patikti. Kita vertus, jau seniai žinojo, jog jos sielai artimų žmonių ne tiek ir daug, ir ji jau ne kartą išgyveno skausmingą apsirikimą dėl tų, su kuriais tarėsi galinti dalintis sielos paslaptimis. Net sesuo dvynė, ryšys su kuria nuo pat kūdikystės buvo beveik liguistai stiprus, Juditos iki galo nesuprato; ir iki galo neatleido jai nutolimo nuo šeimos, sąmoningo atsiskyrimo nuo artimųjų.

Tyla tarp judviejų, atsakomybę dėl kurios Judita žinojo privalanti prisiimti, užsitęsė daugelį metų, todėl prieš keletą savaičių gavusi sesers laišką, moteris išsigando, kad bus įvykusi kokia nors nelaimė. Bet laiškas tiesiog buvo išsiilgusiojo šauksmas, galbūt paskutinė pastanga gelbėti kažką neapibrėžiamo, tačiau gyvybiškai svarbaus, ir Judita suvokė, jog neatsakyti į šį laišką būtų nedora. Kamilė rašė, kad pati jau sunkiai benukeliautų tokį tolimą atstumą, o štai Simonas galėtų tai padaryti; jis atvyktų vienas, be žmonos ir vaikų, kad neapsunkintų Juditos. Jis taptų pasiuntiniu.

Ir štai rytoj pavakary pasiuntinys bus čia. Apie tai, jog Simonas geras vaikas, liudijo jo sutikimas leistis į ilgą, varginančią kelionę pas, galima sakyti, nepažįstamą žmogų, bandant parnešti žinių apie tą žmogų alkstančiai seseriai. Judita visuomet žinojo, jog Kamilė sugebės išauginti kilnius vaikus, tokius, kurie giliai savyje nešiojasi svarbiausias pasaulio tiesas.

*******

Privažiavus paskutinį pasienio punktą, ėmė purkšti lietus. Kol glausdamasis po palaikės būdelės stogu išsikeičiau pinigus, mano drabužiai sudrėko, o rankos sužvarbo nuo prieškalnėmis atskriejusio aštraus vėjo. Buvau beveik dvi paras nemiegojęs, kūną maudė nuo sėdėjimo ir gulinėjimo įvairiausiose transporto priemonėse, o skrandį spaudė prieš įlipant į paskutinį autobusą paskubomis sukimšta nemaža greitojo maisto porcija. Bet kai išnėręs iš pilko, drėgno rūko autobusas sustojo tetos nurodytoje stotelėje, ir aš išlipau, viduje tartum kažkas apsivertė – kartą ir visiems laikams...

... nuo mano kojų link dangaus kilo kalnų šlaitai... kiek tolėliau laukė manęs pasitikti atėjusi teta, ir atrodė, kad ji stovi didelio čiurlioniško lauko vidury, o jai aplink nardo paukščiai, ir jos suknia tęsiasi pilkšvomis vakaro skraistėmis nuo tolimų medžių šakų ligi pat manęs, ir aš galiu eiti ir bėgti tomis skraistėmis, ir pagaliau pagauti tetą...

... nors iš tiesų jokios suknios nebuvo. Teta mūvėjo panešiotais džinsais ir vilkėjo grubiais vyriškais marškiniais. Šiek tiek šlubteldama ji priėjo artyn. Juditos kūnas buvo kaulėtas ir gyslotas, oda stipriai įdegusi kalnų saulėje ir raukšlėta daug labiau nei jos dvynės sesers. O akyse plytėjo mėlynė iš mano sūnaus paveikslų.

– Gražu? – toks buvo jos pasisveikinimas, ir man pasirodė, jog tik toks jis ir tiko šioje situacijoje.

Linktelėjau. Žiūrėjau į tetą, stengdamasis suprasti, ar tarp mūsų dar tebelikęs koks nors saitas, ar ilgi metai, praleisti baisiai toli, nepavertė mūsų svetimais žmonėmis, ar kraujo ryšys čia ir dabar apskritai ką nors reiškia. Džiaugiausi, kad šioje stotelėje išlipau vienas, ir tetai nereikėjo manęs atpažinti tarp kitų autobuso keleivių, nes tai galėjo būti nelengva; o jei suklystų, kaip abu būtume jautęsi? Būtų buvę liūdna tapti neatpažintu. Skaudu. Juk mane čia atvedė meilė, pareiga ir smalsumas, tik nežinojau, kokia prioritetine tvarka šie veiksniai susidėliojo.

... paskutinį kartą ją mačiau prieš... prieš beveik keturiasdešimt metų... Jauną moterį, kalbančią savitu, lyg pasakų knygų stiliumi. Visiškai nepanašią į mane supusius žmones, labai besiskiriančią net nuo savo dvynės sesers. Prisimenu, kaip mane prie jos tarsi magnetas traukė. Nežinojau, kas tai per sąsaja, kaip ją vadinti, ar iš viso įmanoma įvardinti. Ar reikia. Vėl susitikęs su Judita, tarsi grįžau į seniai nelankytas, bet pažįstamas vietas, kurių vaizdiniai, likę pasąmonėje, padėjo man pagrįsti daugelį savo gyvenimo dalykų, dėlioti juos taip, kaip tikriausiai derėjo, neprarasti kažkokios skausmingos ir nepaprastai svarbios vilties.

– Labas, Simonai, – galiausiai vėl prašneko ji, ir aš nudžiugau, jog žodžiai buvo kasdieniški; kitaip man būtų buvę per sunku, bent jau kol kas.

– Labas rytas.

Plačiai šypsojausi, ir man pačiam buvo gera nuo tos šypsenos. Atrodė, kad ji šildo ir tetą...

*******

Namas, aišku, buvo medinis. Atsispindėjo didelio, lygaus ir tamsaus kalnų ežero vandenyje. Buvo apsuptas gaiviai žalios pievos, kurią vasara dosniai iškaišė žiedais. Iš nugaros saugomas, globojamas stačių šlaitų, priekinėmis durimis pasitinkantis link jo atbėgantį smėlėtą, nuo kalnų atsiritusiais akmenukais nubarstytą taką. Žiūrėdamas į mane supantį idilišką atviruką, nejučia prajukau ir tarstelėjau:

– Tik kalnų ožių betrūksta!

Judita kilstelėjo antakį ir mostelėjo į tolimą kalno šlaitą – ten, tarsi prilipę prie uolų, stovėjo keturi gražuoliai, išdidžiai iškėlę įspūdingus ragus. Dabar jau juokėmės abu; gali būti, jog pritardami mums mekeno ir kalnų ožiai.

Besijuokdami suėjome į Juditos namus.

– Palik daiktus priemenėje. Išsipakuosi vėliau, – pasiūlė ji.

Linktelėjau. Dabar gana dažnai keliaudavau, o kadangi išvykimai paprastai būdavo trumpi, tai daiktų iš krepšio beveik ir neperkeldavau į viešbučio spintas. Po to juk taip tingu vėl juos susikrauti!.. Vietos Juditos priemenėje vos užteko, nors mano krepšys tebuvo vienas – erdvė buvo užgriozdinta visų metų laikų atributais: slidėmis ir senu, išblukusiu maudymosi kostiumėliu, tuščiais gėlių vazonais, sukrautais ant trąšų maišo, ir neperšlampamu apsiaustu, laistytuvu, aprūkusiomis stiklo šukėmis Saulės užtemimams stebėti, dviem sudedamomis lauko kėdėmis, krūvele naujų ir pusiau nudegusių žvakių, klijuotės staltiese... daugiau pamatyti nesuspėjau. Teta įsivedė mane į virtuvę, pasiūlė sėstis, pavalgyti, o aš mačiau, kaip ji nepratusi priiminėti svečių, kad nežino, ko griebtis pirmiausia – ar stalą staltiese užtiesti, ar vandenį arbatai užkaisti. Jei būčiau pas ją užsukęs ne pirmą kartą, pasistengčiau nuraminti, jog man tiks bet koks priėmimas, tačiau dabar nenorėjau, kad ji dar labiau susidrovėtų. Padėkojęs atsisėdau už stalo ir susrėbiau keistą pienišką daržovių sriubą, į kurią aiškiai buvo įberta „Vegetos“ prieskonių.

Kai pakėliau galvą nuo lėkštės, Judita stovėjo prie plytos, viena ranka tebelaikydama samtį, kita atsirėmusi į kėdės atkaltę. Įtemptai mane stebėjo, tarsi laukdama tinkamo momento prabilti. Klausiamai pažvelgiau į ją.

– Ar Kamilė prašė man ką nors pasakyti? – paklausė tyliu, netvirtu balsu, radikaliai besiskiriančiu nuo to, kuriuo stotyje pasveikino mane ir kuriuo kalbėjo visą laiką iki šiol.

Galėjau lengvai nuspėti šį klausimą ir paruošti atsakymą, bet to nebuvau padaręs: mama neperdavė nieko konkretaus, o man pačiam buvo per sunku susigaudyti seserų santykiuose ir mamos užuominas sudėlioti į rišlius sakinius. Tad tylėjau, tuo pat metu greitai mintydamas, ką pasakyti.

– Neprašė, – ilgai nelaukdama, konstatavo teta. – Taip man ir reikia.

Greitai paprieštaravau:

– Ji kalbėjo daug. Pradėjo nuo jūsų vaikystės. Užleido man dainą apie aitvarus...

– ... liūdna daina. Bet ji pataikė, – teta pagaliau barkštelėjo samtį į kriauklę ir šyptelėjo.

– Paskui aš prisiminiau, kaip viešėjote pas mus, ir mama prisipažino, kad jūsų pavyzdys atskleidė jai neįprasto, kitokio elgesio su vaikais galimybę.

– Ar jinai ta galimybe pasinaudojo? – mačiau, jog Juditą maloniai nustebino išgirsti žodžiai, bet tuo pat metu ji žvelgė į mane šiek tiek nepatikliai.

– Per šias dienas galėsite tai išsiaiškinti, – nusijuokiau; nežinojau, kurie mūsų su seserimi auklėjimo elementai buvo mamos sukurti, o kurie – tetos įkvėpti ar iš jos perimti, Juditai tegalėjau pademonstruoti to auklėjimo rezultatus.

– Pasistengsiu, – šelmiškai prisimerkė ji.

Truputį atsipalaidavo. Ir aš tariausi vėl akies krašteliu išvydęs žmogų, kuris, eidamas nepramintais gyvenimo takais, gebėjo kerėti ne tik vaikus, bet ir vyrus, ir moteris.

– Ji ir anksčiau nemažai apie jus pasakodavo, – tariau. – Ir laikraščių straipsnius mums rodė, ir mokslinę spaudą... Jūsų pasiekimai įspūdingi!

– Na taip, – Judita neprieštaravo, nemenkino savo nuopelnų iš tariamo mandagumo. Mane tai žavėjo. – Tik tuos oficialius dalykus paskutiniu metu ji apie mane ir težinojo...

Nuleidau akis, tarsi būčiau kaltas dėl šio fakto. Ar buvo kalta kuri nors iš jų, o gal abi?

– O jos pasiekimai? Ar tebedirba mokykloje?

– Jau nebe. Būtų galėjusi, bet sakė užleisianti vietą jaunesniems.

– Pavyzdžiui, tau?

– Ir man. Tiesą sakant, manau, jai pabodo klausytis kolegų atsiliepimų apie mano pedagoginį darbą...

– Ar gali nusibosti geri atsiliepimai apie tavo vaikus?

– Kodėl jūs tokia tikra, kad jie buvo geri? – šį kartą gudriai prisimerkiau aš.

– Nesi pedagogas iš prigimties? Na, lyg ir turėjai paveldėti tai iš mūsų...

– Manau, jog esu. Ir tai kai kuriems kolegoms kėlė daugiausia problemų.

– Supratau...

Man buvo malonu jausti, kad patinku šiai moteriai, taip pat ragavusiai pedagoginės duonos, įsitaisiusiai kitapus stalo ir, rodės, pasiruošusiai manęs klausytis tiek, kiek norėsiu kalbėti.

– Dėstymas buvo svarbus mano gyvenimo tarpsnis, bet dabar jau nenorėčiau to daryti vėl, net jei amžius leistų. Per daug sėkmingai ugdžiau savyje objektyvumą – juo apsunkinčiau gyvenimą ir mokiniams, ir sau... – teta graudžiai vyptelėjo. – O kuo tave traukia mokytojavimas, Simonai?

– Valdžia? – nusijuokiau.

– O taip!

– Turbūt galimybe dalintis. Kartais jaučiu, kaip manyje auga ir nebetelpa kažkas, kas gali įsikūnyti pamokų medžiaga, mūsų pokalbiais jų metu.

Nemažą to dalį sudedu į romanus, pamažu išmokau ir įgudau tai daryti. Todėl mano tekstai svarbūs pirmiausia man pačiam. Rašau, nes negaliu nerašyti. Ir mokiniams kalbu, kadangi noriu kalbėti. Pastaraisiais metais mokykloje dirbu nedaug – man atiduoda pamokas, viršijančias „etatinių“ mokytojų darbo krūvį. Dažniausiai tai būna pamokos klasėse, kurių kiti kratosi kaip garsėjančių savo chuliganišku elgesiu, motyvacijos stoka ir dar balaižin kokiais baisiais dalykais. „Tu vyras, tau lengviau susitvarkyti“, – aiškina man kai kurios kolegės moterys. „Tu jaunas, jie į tave kitaip žiūri“, – burbteli vyresni kolegos vyrai. Peržengęs keturiasdešimt, lioviausi ginčytis, jog nebesu jaunas; būna net smagu nepriskaičiuoti vienos kitos metų dešimtinės. Kai berniūkščiai pasiūlo man „pašnekėti apie bobas“, tai ir pašnekame, dėl vieno kito „riebaus“ žodelio atsiprašę pamokoje dalyvaujančių damų. Jeigu mergaitės, slapta kikendamos, klausia, ar man artimos kančios nelaimingai įsimylėjusio herojaus iš tuo metu jų skaitomo populiaraus romano, lakoniškai paminiu keletą savo gyvenimo nutikimų. Tačiau griežtai reikalauju mūsų pasiplepėjimus susieti su pamokose nagrinėjamais literatūros kūriniais. Ilgainiui šio kelio efektyvumą pripažino net mano mama, kuri nors buvo puiki mokytoja, tolerantiška ir geranoriška, tačiau niekuomet nebūtų sutikusi per pamokas pašėlioti. Anot jos, vaikai nuo pat mažumės turi suprasti, jog mokymasis yra rimtas dalykas, besiskiriantis nuo žaidimo.

Toks požiūris kartais padarydavo ją bejėgę prieš mokinius, negebančius įsisavinti tradiciškai pateikiamos medžiagos, ilgam sukoncentruoti dėmesio, arba kuriems tiesiog trūko mandagumo ir takto priimti gero mokytojo darbo taisykles. Panaši situacija susiklostydavo mamai susidūrus su bet kokiais kitais jos pasaulėvaizdžiui prieštaraujančiais dalykais. Moteris, jos supratimu, buvo būtybė, kuriai reikėjo šeimos ir namų, o tų, kurios šitai neigdavo, mama gailėjo kaip nesuvokiančių, kas yra tikroji laimė, arba kaip tų, kurioms niekas tokios laimės nepasiūlė. Viena iš jų buvo mamos sesuo, su kuria dabar šnekučiavausi, aplinkui tylint kalnams, ir kuri man visai neatrodė kuo nors gyvenimo nuskriausta.

Papasakojau jai apie tai, kaip mama su tėčiu leidžia dienas savo senajame name prie jūros, kaip padeda prižiūrėti mano ir sesers vaikus, šiek tiek keliauja, būtinai aplankydami mamos tėvus Prancūzijoje. Kaip kartais mama susimąsčiusi žiūrinėja senus nuotraukų albumus, o man įėjus į kambarį, skuba juos užversti, nes ką jau sugebu – tai tiesiai užduoti žmonėms nelengvus klausimus.

– Mudvi labai mylime viena kitą, Simonai, – atsiduso teta. – Jei nemylėtume taip labai, jei nebūtume dvynės – gal daug kas būtų paprasčiau.

– O gal prasčiau?

– Teisingas pastebėjimas.

Ji pagaliau išvirė arbatos. Liovėsi klausinėti, tarsi šiandienai jau užversdama prisiminimų albumą. Aš lengviau atsikvėpiau.

*******

Kol keliavau, Matas nuolatos siuntė man žinutes; džiaugiausi, kad interneto ryšys tam pakankamai stiprus, ir kad sūnus nori man atsakinėti. Rašiau apie nuostabius kalnus, laikančius savo glėbyje vakaro saulę, nuraudusią tarsi vaikino rankose atsidūrusi mergina, o Matas antrino, kad beveik įsivaizduoja skardžiuose mirguliuojančius šešėlius, besiprašančius dažų, kurių spalvą ne taip lengva būtų išgauti... Rašiau apie jo senelės seserį, kurios per visą kelionę taip ir nesugebėjau įsivaizduoti, tačiau sutikęs supratau, jog myliu; Matas klausė, kaip turėtų šią tolimą moterį vadinti – senele, teta, Judita?.. Teiravausi, kaip sekasi mamai ir Rokui – Matas pasakojo apie vakarykštes brolio futbolo komandos rungtynes, kuriose tas žaidė dieviškai, nors prieš rungtynes skundėsi, jog jam jau per maži bucai (pagalvojau, kad tas mūsų komandos kapitonas, kurio augimo tempų kartais beveik išsigąsdavau, gali būti teisus). Iškart po to Liučija pati parašė man žinutę, linkėdama atsiduoti akimirkai, pasinerti į kalnų magiją ir – girdėjau ją šnabždant – būti tikram, kad pas juos, namuose, viskas gerai, kad jie susitvarko ir susitvarkys. Ir vėl spaudinėjau virtualius mygtukus, kol ekrane greitai greitai ryškėjo meilės žodžiai – ir kasdieniai, ir visiškai nauji, kurių net nežinojau esant mano viduje. Galiausiai žinutę atsiuntė Rokas, kiek grubokai – tipišku paauglių stiliumi – palinkėjęs mums su mama „mažiau seilėtis“ ir „pasilikti ugnies susitikimui po kelionės“; žinoma, palinkėjimo pabaigoje buvo pridėtas veidukas primerkta akimi. „Atsiknisk, Rokai!“ – po tokiu atsakymu irgi įterpiau veiduką su iškištu liežuviu... Ilgiausias žinučių, ilgiausias skirtingai reiškiamo švelnumo maratonas. Jam pasibaigus, nepaisant visų įstabių šiandienos įspūdžių, o gal kaip tik jiems veikiant, mano širdį ir visą sielą ūmai persmelkė gilus skausmas. Aš taip toli nuo savo šeimos!

– Verki, – Judita prisėdo gretimai, tvirtai žvelgdama man į akis.

Pats nebuvau to pastebėjęs. Nustebęs automatiškai brūkštelėjau delnu per veidą. Tačiau žvilgsnio nusukti neįstengiau – taip stipriai, primygtinai kvietė išsikalbėti tetos akys. Ir taip stipriai, seniai pats šito norėjau. Nepaisant to, pradėjau nei šiaip, nei taip:

– Aš tėvas.

– Taip, žinau. Dvyniai berniukai. Keturiolikos, tiesa?

– Greit bus.

– Taigi...

– Rokas – žvaigždė. Kietas, populiarus, puikiai gainioja futbolo kamuolį. Šaiposi iš mano žinučių Liučijai, – šyptelėjęs įsivaizdavau žmonos telefoną slapta nučiumpantį sūnų.

Judita sukikenusi linktelėjo. Po to, žiūrėdama į tolimas kalnų viršūnes, nedrąsiai pratęsė:

– Bet verki ne dėl Roko, – jau pastebėjau, jog teta daugelį klausimų ištaria lyg teiginius, tartum iš anksto žinodama, kad jie teisingi. – O... kitas? Atleisk, nežinau jo vardo, – ji staiga susigėdo taip nutolusi nuo savo artimųjų.

– Matas. Vienišius, tylus ir švelnus. Kupinas vidinės sumaišties. Augindamas šitą berniuką, iki galo supratau, ką filosofai rašė apie egzistencinį nerimą...

– Jis glūdi visuose mumyse.

– Sakot? Aš ne visuose pastebėjau. O Mato piešiniuose...

Kai sūnus parodydavo man, ką nupiešęs, krūpteldavau: iš lapo į mane žvelgdavo gilios akys, atlėkdavo gaivaus vėjo gūsis, lape šoko ryškios kibirkštys, o kažkur virš viso to pleveno neapčiuopiama plaštakė permatomais sparnais... Ir būdavo taip... liūdna, linksma, gera ir baugu... viskas kartu, sumišę ir neatskiriama...

– Ir dėl to verki?

– Kartais man būna baisu. Nes aš nesuprantu, – giliai, trūksmingai atsidusau. – Ir nežinau, kuo visa tai baigsis.

Judita patylėjo. Po to lėtai papurtė galvą.

– Man rodos, čia nėra ko bijoti.

Išplėčiau akis – teta buvo pirmas žmogus, kuris taip sureagavo į mūsų šeimos problemą.

– Na... Bet Liučija irgi baiminasi, – pasakiau tvirčiau ir tarsi pajutau ant savo pečių mylimas rankas.

Teta trumpai žvilgtelėjo į mane:

– O Liučija negali klysti?

Ir vėl pirmąkart užduotas štai toks klausimas; staiga pajutau, kad jis man nepatogus... bet kodėl?.. Mintis nutrūko, kai vėl išgirdau Juditos balsą:

– Kada jautiesi arčiausiai Dievo, Simonai?

Man nereikėjo ilgai mąstyti.

– Kurdamas.

– Taigi. Yra toks geras anekdotas... Darželyje vaikai piešia. Auklėtoja klausia vienos mergaitės, ką ji pavaizdavo savo piešinyje. „Čia Dievas“, – atsako mergaitė. „Bet, vaikeli, niekas nežino, kaip Dievas atrodo“, – paprieštarauja auklėtoja. „Tai dabar jau žinos“, – ji padelsė. – Manau, tavo sūnus piešia Dievą, Simonai.

*******

Nakčiai užrakinusi namų duris ir baigdama gesinti paskutines šviesas, Judita žvilgtelėjo į Simonui atiduotą kambarėlį. Lova stovėjo priešais praviras duris, ir Judita galėjo stebėti sūnėno veidą. Ji buvo mačiusi nemažai miegančių vyrų, ir iš jų bruožų, iš sąmoningai nebekontroliuojamos išraiškos jai kartais pavykdavo suprasti charakterį, atpažinti kai kuriuos tolimesnės ar artimesnės praeities įvykius, o gal net tikėtiną miegančiojo ateitį. Judita prisėdo ant taburetės, pasidėjo ant stalo virtuvinę šluostę; Simonas siūlėsi padėti, tačiau teta nuvarė jį gulti, ilsėtis po ilgos kelionės. Pokalbio apie Matą jie nebetęsė – Judita pastebėjo, kad jos žodžiai sūnėno sieloje sukėlė audrą, ir suprato, kad jam prireiks laiko tuos žodžius apmąstyti. O dabar ji nebenorėjo tęsti ruošos; baigs rytoj... Daug įdomiau buvo išgirsti, ką pasakoja šis veidas, blausiai matomas iš virtuvės krintančioje šviesoje. Bruožai neabejotinai užaštrinti amžiaus, bet savo įspaudą paliko ir keletas nelengvų patirčių; vešlūs nepaklusnūs plaukai, virš kaktos jau per ilgi ir užkritę ant akių, išdavė maištingą širdį, besislepiančią po patrauklaus vyriškio išore; ant rankos šiltai dūlavo vestuvinis žiedas, kurio apsitrynęs paviršius liudijo ištikimybę ir pasididžiavimą savo – vedusio vyro – statusu; kaip smarkiai tai padeda Liučijai! Judita šyptelėjo: „Pavojingas tipas. Mano kraujo“. Mintimis grįžo atgal laiku... Sesuo taip jaudinosi, kas išeis iš jos jautraus, ieškančio, kartais šiurkštoko ir pernelyg tiesmuko abituriento; nežinojo, ką jam patarti dėl tolimesnių studijų, nes jei tos būtų pasirodžiusios neįdomios, Simonas nedvejodamas būtų jas metęs. Nemetė. Įsikibo į literatūrą kaip į gyvybinius syvus jam tiekiantį šaltinį, taip Judita savo laiku kabinosi į keliones – ir fizines, ir dvasines, į vis naujus, sielą užburiančius jų vaizdinius ir teikiamą paguodą. Kokia galinga gali būti kūryba, kiek daug ji reiškia kūrybinės aistros apimtam žmogui! Ji pakeičia kuriančiojo gyvenimą, ji palaiko juodomis nevilties valandomis, stiprina priešų akivaizdoje, švelniai globia ir reikliai veda pirmyn... Bet ir išsireikalauja išskirtinio statuso, tarpais išsunkia paskutines jėgas, kartais bloškia į nevilties bedugnę, kad tik pačius stipriausius pagaliau iškeltų į saulėtekio šviesą... Simonas atsivertė ant nugaros, vieną ranką atmetė virš galvos, tarsi atsilošdamas, išsitiesdamas, lyg bandydamas nusimesti kvėpuoti trukdančias sunkenybes. „Turiu jam padėti, – mąstė Judita. – Vienas jis nesusidoros, o Liučija irgi pavargusi“. Bent taip pasitarnautų savo šeimai. Juk galbūt jau seniai privalėjo būti prie Simono ir prie Mato, gal kaip tik su jais turėjo pasidalinti per gyvenimą jai praaiškėjusiais dalykais. Ji užsnūdo prie virtuvės stalo, į sūnėną tebeatsuktą veidą pasidėjusi ant gyslotų rankų...

*******

... Ryte švelniai paliečiau tetos petį – buvau ankstyvas, nes ypatingai laukiau savo pirmojo kalnų žygio. Skubiai susiruošėme ir iš namų išėjome vos prašvitus. Nuo kalnų atplaukusi gaivuma iškart užtvindė plaučius. Buvau pripratęs prie drėgno pajūrio oro, prie jo gaivinančių srovių, tačiau kalnų oras buvo kitoks – be druskos prieskonio, be silpno jodo kvapo. Tarsi fiziškai įkvepiamas grynumas, neturintis jokių priemaišų, įkūnijantis sąvoką „esmė“. Baiminausi pajudėjęs sudaužyti tą skaidrią tylą, stengiausi slopinti net kvėpavimą, bet supratau, jog širdies plakimo nuraminti nevaliosiu.

Teta prisėdo ant didelio pasamanojusio akmens; žinojau, kad jai maudžia koją ir kad savo povyza neturėčiau rodyti nekantrumo. Tačiau likau stovėti, nors, tiesą sakant, kojas po ilgo kelio įkalnėn jaučiau ir aš. Likau stovėti, tokiu būdu atiduodamas pagarbą kalnams, sakydamas jiems, kokie didingi jie yra ir kad nepriprasiu prie jų grožio niekada, – kaip nesu pripratęs prie jūros grožio ir didybės... ji prabildavo pačiu netikėčiausiu momentu, ir aš kiekvienąkart krūpteldavau. Ir šįsyk balsas atskriejo nelauktai:

– Esu įsitikinusi, kad kiekvienas gyvenime turi pamatyti kalnus, jūrą ir gražiausius pasaulio miestus – puikiausius Dievo ir žmogaus kūrinius.

– Jūra susiliejusi su mano siela ir skatina ją maištauti, – pratariau. Kartais, ypatingais gyvenimo momentais, mintyse išvystu audroje besiblaškančias bangas; šėlstu drauge su jomis ir – nelygu situacija – džiūgauju arba vaitoju. – Myliu jūrą už nuolatinį nebylų palaikymą.

Teta atsistojo, priėjusi prie manęs plačiu mostu apvedė aplinkui plytinčius šlaitus:

– Kai kurie teigia kalnuose pajuntantys savo, o ir žmogaus apskritai menkumą. Man taip niekuomet nebuvo. Aš juntu laisvę, erdvę, tolius, ir kaip į juos plečiasi mano siekiai ir jėgos. Turbūt todėl galiausiai pasilikau gyventi kalnuose.

*******

Kitą dieną pabudau vėlai – pažiūrėjęs į laikrodį, net susigėdau. Girdėjau, kaip virtuvėje ruošiasi teta, radau ją skutančią bulves.

– Vakar nebūčiau nė pagalvojusi, kad tu miegalius, – draugiškai pasišaipė ji.

– Ir aš nebūčiau, – gūžtelėjau sumišęs.

– Tai kalnai taip veikia – kelia priešaušriu, migdo iki vidudienio, staiga prižadina nakties vidury... Kalnų aplinka tokia artima sielai, taip stipriai ją paliečia, kad iškart adaptuotis neįmanoma.

– Kiek laiko prireikė jums? – pasmalsavau, imdamas iš jos rankų dubenį su nuskustomis bulvėmis ir nešdamasis jas prie kriauklės plauti.

Bandžiau įsivaizduoti, kuo gyvenimas kalnuose turėtų skirtis nuo gyvenimo bet kurioje kitoje vietoje, ir ar šie dalykai žmogui esminiai. Judita tuo metu lėtai šluostėsi rankas ir žvelgė pro langą – tikriausiai į savo praeitį.

– Keleto metų... Taip, maždaug trejų. Trečią žiemą parsinešiau namo Kalėdų eglutę – kažkaip panorau staiga, ir tai turbūt reiškė, jog kalnų namelį pripažinau savo namais. Ant jos tebekabojo kankorėžiai, aš dar papuošiau obuoliais. Žiūrėjau į eglutę, o mintyse skambėjo vienos vietinės gyventojos žodžiai, paslapčia pasakyti man apie jos kambaryje stovinčią senovinę ištapytą skrynią, – Judita nusišypsojo, prisiminimai buvo malonūs.

Ant skrynios buvo pavaizduotas spygliuotis medis su ant šakų kabančiais raudonskruosčiais obuoliais. Judita nustebusi tarstelėjo, kad derinys mažų mažiausiai neįprastas. Tada senoji moterėlė pasodino ją ant skrynios, pati prisėdo greta, ir tylutėliai paaiškino: „Čia Gyvybės medis, širdele, o su juo viskas įmanoma“. Nuo to karto Judita tvirtai žinojo, kad savo gyvenimo kelią, glaudžiai susijusį su stebuklingąja pasaulio puse, pasirinko teisingai.

– Kaip puiku būtų, jei Matas pamatytų tą skrynią! – entuziastingai pareiškė teta ir nuėjusi į savo kambarį suskato kažko ieškoti. – Buvau padariusi nuotrauką... štai! – grįžusi ištiesė man. – Nuveši jam. Jis menininkas, pamatys čia viską, ką reikia pamatyti.

– Ačiū, – pakerėtas žiūrėjau į nuotrauką.

Tačiau ar išdrįsiu parodyti ją sūnui? Jeigu nuotraukos atveriamos prasmės taip stipriai veikia mane, kaip ją išvydęs reaguos Matas? Dar labiau nusigręš nuo pasaulio paviršiaus, nuo įprastų eglių, ant kurių auga kankorėžiai, ir pasiners į gilumą, kur tarp spyglių užuominomis švysčioja visai kitokie vaisiai?

– Jam svarbu žinoti, jog esama ir kitų žmonių, reginčių paslėptus pasaulio lobius, – atsidusdama paplekšnojo man per petį teta.

Pripažinau tai. Būčiau daug ką atidavęs, jeigu tie žmonės būtume mudu su Liučija. Tačiau nebuvome ir ne kažin ką galėjome patarti Matui. Jam radikaliai besikeičiant, vis mažiau pajėgdavome kalbėtis kaip lygus su lygiu. Išklojau tai tetai.

– Aš nenoriu kovoti. Norėčiau... bendradarbiauti? Nevykęs žodis, bet kito nesugalvoju. Aš jaučiu, kad savo esme tas kažkas, ką trokšta daryti mano sūnus, nėra bloga; tik kai kurios apraiškos kol kas skaudina... – Judita žvelgė į mane; jaučiau, kad tai, apie ką kalbame, jai atrodo svarbu, ir atsiskleidžiau iki galo. – Norėčiau rasti filosofinį akmenį, kuris mūsų visų vargus paverstų džiugesiu. Ar bent ramybe, tikrumu...

„Oi nežinau“, – tyliai mintijo Judita. Kai kuriais atvejais, aišku, nutinka ir taip, ateina giedra ramybė. Bet tikrai ne visada. Be to, skausmas bet kada gali atsinaujinti.

– Aš pats tokio vargo kaip Matas nepatyriau. Pradėjau rašyti ir rašiau. Pradžioje – kaip išėjo, vėliau – įsitikinęs, kad rašau gerai. O Matas visiškai neturi įžūlumo – visą jį iš manęs susirinko Rokas. Net kai Matas atsikerta dailės mokytojams, daro tai tenorėdamas paaiškinti, pasiteisinti. O šiaip jau teisintis neprivalėtų.

Judita nukaitė bulves, užbarstė ant jų susmulkintų krapų. Įdėjo valgio mums į lėkštes. Paskui, tarsi dėl kažko apsisprendusi, vėl prašneko:

– Simonai, tau baugu prieš nežinomybę. Tačiau pripažįsti jos didybę ir teises, suvoki, jog tavo sūnus siekia liudyti kažką, ko neįmanoma paaiškinti. O Liučija...

– Jau sakiau, kad ji irgi baiminasi, labiausiai – to, ką nežinomybė gali padaryti su mūsų berniuku. Bet yra dar kažkas, – užsikirtau, nesumodamas, kaip išreikšti rūpimą situaciją.

Teta kantriai laukė, lėtai kramtydama auštančias bulves.

– Šį kartą Liučija labai greitai pavargo. Jūs jos nepažįstate, nežinote, kokia ji tvirta. Tačiau ne šį kartą...

Judita linktelėjo:

– Minėjai, jog tavo žmona fizikė. Ji nagrinėja gamtos dėsnius, tiesa? Manau, Liučijai ir šiuo atveju reikia racionalaus paaiškinimo. Todėl ji Mato būseną, jo elgesį analizuoja per psichologijos, gal net psichiatrijos prizmę; tokiu atveju, aišku, jo elgesys nenormalus. Bet tu puikiai žinai, kiek daug literatūroje ir filosofijoje pasakyta apie normalumo ir nenormalumo skirtį, apie neaiškias ribas tarp beprotybės ir genialumo...

Ojoj, kurlink mes sukame?! Pamiršęs valgį, apglėbiau save rankomis, sulaikydamas iš vidaus nupurčiusį drebulį. Štai tas tiesos momentas, kurį tikėjausi ateisiant viešnagės metu.

– Genijų auginti sunku, genijaus auklėti ir pakeisti neįmanoma. Galima tik mylėti. Nežinau, ar Matas genijus, bet tas vaikas nepriklauso judviem, bent jau ne daugiau nei visiems kitiems žmonėms, ir tikrai mažiau nei Dievui.

Juditos žvilgsnis liepsnojo, bet ta ugnis man buvo per karšta. Sukilo pavydas dėl to, kad ji suvokia man neprieinamas, o Matui gyvybiškai svarbias paslaptis, ir šia prasme yra arčiau mano sūnaus nei aš pats. Akivaizdus tetos pranašumas skaudino, ir iš manęs išsiveržė gailus pyktis:

– Visada jaučiatės teisi, ar ne?! Tai gana lengva pozicija!

Judita mostu mane nutildė – vėliau pagalvojau, jog stengėsi sustabdyti pačiu laiku, iš anksto numatydama, kad galiu pasakyti ką nors bjauraus.

– Daugybę kartų gyvenime ne tik kad nesijaučiau teisi, bet buvau visiškai pasimetusi, – tarė.

Tačiau aš nesilioviau:

– Neturite teisės kritikuoti Liučijos ir prikaišioti jai neteisingo požiūrio į sūnų – vien jau dėl to, kad pati neturite vaikų! – įpykęs tėškiau. Ir iškart užsičiaupiau.

Prikišti moteriai vaikų neturėjimą – vienas niekšiškiausių dalykų. Kodėl taip padariau? Norėjau pateisinti Liučiją? Galbūt. O dar man atrodė, kad teta kėsinasi atimti Matą iš mūsų ir išdalinti jį, paversti viso pasaulio vaiku, o aš nebuvau tam pasiruošęs. Ji kalbėjo apie tokį kitoniškumą, kuris grėsė ryšio praradimu.

Judita pasijuto lyg gavusi purvinu, šlapiu skuduru per veidą – ypatingai skaudu buvo, kad sudavė žmogus, kurį buvo giliai pamilusi ir iš kurio tokio elgesio tikrai nesitikėjo. Taip, kažkada ir pati tokiu būdu yra gynusi Gustavą, tačiau net ir suprasdama Simono reakciją jos pateisinti negalėjo – kaip, beje, ir savo išpuolių tais senais laikais.

– Turėčiau skelti tau antausį, – dusliai ištarė Judita, atstumdama nuo savęs lėkštę su nebaigtu valgiu. – Bet vietoje jo paseksiu pasaką. Kaip vaikystėje.

Nuo pervėrusio prisiminimų skausmo tvirtai sukandau dantis. Patikėjau, kad Judita plieninė. O aš... Kautis už mylimuosius turėčiau garbingai, laikydamasis taisyklių: jausmai yra viena, argumentai – kita, o ginčo etika – trečia. Jausmai gali tapti argumentais, bet tik išimtiniais atvejais, kada juos naudodamas tuo pat metu drąsiai žvelgi tiesai į akis, pripažįsti to, už kurį kovoji, silpnybes; taip būna labai retai.

– Neklystančių žmonių nebūna, Simonai, – vos girdimai pratarė Judita; supratau, kad desperatiškai ieško vietos toje mano širdies kertelėje, kurią tarėsi turinti, stengdamasi vėl ten įeiti ir nesileisti išstumiama.

Aišku, kad nebūna. Bet dėl Liučijos visuomet save tikinau priešingai. Žmona buvo mano ramstis, tvirtas palaikymas, neretai jai perkeldavau sunkių sprendimų priėmimo naštą... Kaip tai pasikeistų, jeigu leisčiau mano šviesiaplaukei gražuolei turėtis tuos trūkumus, kuriuos turi kiekvienas mirtingasis?

– Mano pasaka neilga, bet graži. Pasaka suaugusiems – apie vaikus.

Įsitempęs laukiau. Labiau nei bet kada man reikėjo pagalbos sprendžiant ryšio su vaiku klausimą, kadangi vienintelis dalykas, kuris galėjo išgelbėti ir mane, ir Liučiją – tai išmokimas būti kartu su išskirtiniu, skirtinguose lygmenyse, bet laikantis už rankų, už širdžių...

Judita labai seniai turėjo šią sapnų ir vizijų dukrelę, už vėją greitesnę ir už smėlį lakesnę, bet vis dėlto tokią tikrą būtybę. Dar būdama mergaitė, žaisdavo su ja sapnuose ir svajonėse kaip su drauge, viena kitą bučiuodavo ir glėbesčiuodavo, o pabudus širdis spurdėdavo nepaprasto stiprumo jausmais. Juditai augant, jos svajonių draugės amžius nesikeitė, ir tuomet moteriai tapo aišku, kas ta mergaitė yra iš tiesų. Gyvenime būdavo periodų, kuomet ji apsilankydavo kasdien ar kasnakt, o kartais dingdavo ilgesniam laikui; tačiau Judita neišsigąsdavo, nes buvo tikra, kad dukra grįš.

– Nesu sau jos paaiškinusi, nors daugybę kartų stengiausi. Bet visada ją jaučiau. Mylėjau. Kadangi ji pas mane tebeateina, manau, jog to pakanka, – staiga per akimirką laimės išraišką tetos veide pakeitė neišmatuojamas ilgesys, o paskui – ir skausmas. – Bet aš jos neturiu, Simonai, ir niekuomet neturėsiu taip, kaip judu su Liučija turite Matą. Man labai trūksta jos kūniškumo.

– Tada turėtumėte suprasti, kodėl mes sutrikę, kodėl taip išgyvename. Jūs negalite paliesti savo dukros kūno, o mes nežinome, ar susiliečiame su savo sūnaus siela, – įvardinau mūsų didžiausią skaudulį. – Man rodos, ryšys su siela svarbesnis, – pasvarsčiau, pridurti dar ką nors ar ne, ir pasiryžau. – Jūsų dalia lengvesnė.

Teta tarsi loštelėjo atgal:

– Lengvesnė, sakai?

Laukiau, kokiems žodžiams pasiryš ji. Sulaukiau:

– Tokios dalios nelinkėčiau niekam.

*******

Liučija iš dalies susitaikė su tuo, jog nubudusi šalia ne visuomet randa Simoną. Kažkaip netikėtai ir nepastebimai jis tapo gana garsus ir kviečiamas į įvairiausius renginius, todėl vis dažniau turėdavo bent trumpam išvažiuoti. Pasitaikydavo ir dienų, kada nuo pat ankstyvo ryto Simonas kur nors išsivesdavo ar išsiveždavo Matą ar abu dvynius, rodydamas jiems savo pasakojimais nuspalvintą pasaulį. Tačiau net žinodama, kad vyro šalia nėra ne šiaip sau, kad priežastys rimtos, Liučija vis tiek nuliūsdavo – nes Simonas buvo jos saulės spindulys su tais savo tamsaus gintaro spalvos plaukais, kurių po šiai dienai nemėgo kirptis. Be jo būdavo kažkaip tamsu. Liučija nesiaiškino, ar tai neblėstanti meilė, ar pripratimas, pastovumo ir saugumo ar ištekėjusios moters statuso poreikis, noras, kad sūnūs turėtų tėvą, puikus Simono išsilavinimas ir nepakartojamas humoro jausmas, jo stiprios rankos ir dievinančios akys, iššūkis žvilgsnyje, kurį atremti ji sau kažkada pasižadėjo, dar kas nors... greičiausiai visa tai susipynė tarpusavyje.

Kai Matas prieš kokius trejus metus ėmė elgtis keistai, kuomet kai kurie jo lankomos dailės mokyklos mokytojai keliskart išreiškė nepasitenkinimą tuo, jog vienas talentingiausių mokinių kategoriškai atsisako vykdyti užduotis ir užsiėmimų metu piešia ar tapo tai, ką sugalvoja pats, o kartais apskritai nedirba, aiškindamas tai įkvėpimo stoka, ne ta nuotaika ar išvis niekaip neaiškindamas, – nuo pat tos kitokio jų šeimos gyvenimo pradžios Simonas sau tarsi uždraudė bet kokius kaprizus ar „nenuotaikas“. Jis visuomet kantriai kalbėdavosi ir dar kantriau tylėdavo su sūnumi, drąsino žmoną ir Roką, rūpinosi buitimi (na, kaip sugebėjo...) ir jų visų laisvalaikiu. Žaismingai ar grėsmingai sudrausmindavo Roką, jei tas „važiuodavo“ ant brolio, o reikalui esant rasdavo jėgų griežtai pasikalbėti ir su pačiu Matu.

Prieš tai dauguma iniciatyvų šeimoje priklausė Liučijai, o Simonas tik su jomis sutikdavo ar jas atmesdavo. Tačiau susidūrusi su ypatingais, jos mažąjį berniuką, kitus du jos šeimos vyrus ir ją pačią skaudžiai palietusiais sunkumais, moteris labai greitai pavargo. Liučijai pačiai buvo keista, kaip ji taip staiga pasijuto bejėgė, ir nors nenuleido rankų, bet po kurio laiko jau veikė labiau dėl paties veikimo nei tikėdamasi reikšmingų rezultatų. Suprato, jog susidūrė su nepažįstamais dalykais, kuriuos greičiausiai būtų galėjusi valdyti, jei tik perprastų; tačiau atsakyti klausimai persiliedavo į naujus, dar sudėtingesnius, vieni atsakymai prieštaravo kitiems, apmąstymų logika šlubavo ir strigo... Moteris žinojo, kad pavargo – tiksliau būtų sakyti, visiškai „nusikalė“ – ir Simonas. Bet kas būtų tai konstatavęs, žvelgdamas į jos vyrą iš šalies?! Jis spinduliavo tvirtybe ir ta šviesa, kuri visuomet gyveno jame, bet anksčiau į paviršių iškildavo nepalyginamai rečiau. Vis dėlto Liučija labai bijojo, jog kurią nors dieną ši šviesa, išnaudojusi savo energiją, gali užgesti – stojusi tamsa būtų žymiai baisesnė už tą, kuri šmėkšteldavo, kai pabudusi nerasdavo greta savęs vyro.

*******

... Iš ryto radau Juditą priemenėje; durys buvo atlapotos, o ji baigė krautis kelioninį krepšį. Visą naktį nemiegojau – galbūt baiminausi, kad į sapną ateis Juditos dukrelė ir į akis išrėš visą tiesą apie mano elgesį. Sukūriau atsiprašymą, bet jis taip ir nepasigirdo iš mano lūpų, nes teta prakalbo pirmoji, dalykiškai pranešdama, jog keturioms dienoms išvyksta į universitetą skaityti paskaitų vasaros kursuose. Paaiškino, kad šis jos išvykimas buvo jau seniai suplanuotas. Išvyksta neilgam, o aš turėčiau pasilikti.

– Mes nieko neišsiaiškinome, – metė. – Jeigu išvyksi, tavo kelionė bus bergždžia.

– Ir jūs nieko prieš, kad pasiliksiu?

– Leisk man neatsakyti, – ji užsegė krepšį ir užsimetė jį ant peties; padavė man raktus.

Aš nesisiūliau palydėti. Stovėjau virtuvėje ir žiūrėjau į tetą per langą – tolstančią man iš akių, bet ne iš širdies ir ne iš minčių, kuriose aidėjo „mes nieko neišsiaiškinome“. Buvo baisiai liūdna. Kai jos siluetas išnyko, keliui nuvingiavus žemyn į miestelį, išėjau pro galines namo duris ir atsisėdau ant patręšusio slenksčio. Ankstyvo ryto tyla jau ištirpo paukščių balsuose ir saulės lepinamų žiogų čirpsėjime. Kalnai į slėnį metė milžiniškus šešėlius. Ant palangės virš mano dešinio peties gulėjo du mūsų pamiršti obuoliai, prie dešinės kojos – skardinėlė su vakarykšte nuorūka, aišku, Juditos. Pakėliau ir nunešęs iškračiau nuorūką į šiukšliadėžę, tada vėl grąžinau skardinėlę į vietą, ji tyliai bumbtelėjo ant žemės.

Staiga likau visai vienas. Ne taip kaip namuose, kai Liučija su vaikais kur nors išvažiuodavo, bet per langus matydavau jūros pakrante vaikštinėjančius žmones, o visai netoliese savo kasdienybe gyveno gimtasis miestelis. Kalnų panorama man vis dar buvo neįprasta, kartkartėm rodėsi, jog jie žvelgia į mane suraukę kaktą ir svarsto, ar vertas esu garbės čia būti.

Kaltės kamuojamas ir Juditos namuose jausdamasis nedėkingu įsibrovėliu, nedrąsiai vaikštinėjau po mano žiniai paliktus kambarius; jaučiau, kad jie neatveria man savo erdvės, neleidžia tapti savu, tačiau tai tik dar labiau kurstė smalsumą. Judita išvyko keturioms dienoms; viena jau praėjo – ar užteks likusio laiko suprasti, ką čia veikia moteris, kurios perprasti nebeturėjau vilties? Nebežinojau ir to, ar reikia stengtis perprasti. Ji – žmogus, susitaikęs su nežinomybe, ir tos paslapties saugomas bei ginamas. Paslapties, galingesnės už mane. Tačiau kaip išdykęs neklusnus vaikas, tėvams pažadėjęs elgtis gražiai, bet slapta kurpiantis visai kitokius planus, tikėjausi praskleisti šydą – leidau manyje augti tam norui, laukiau, kol nebepajėgsiu jo slopinti.

Ištvėriau dar pusdienį. Nepadėjo nė iškyla į kalnus – parkulniavau atgal greitu žingsniu, nusviedžiau ant virtuvės grindų kuprinę su nepaliestais pietumis ir karštligiškai įsiveržiau į tetos kambarį, nes žinojau – jei nepasiryšiu dabar, neįeisiu ten niekada...

... Giliai įkvėpiau, lėtai iškvėpiau ir apsidairiau. Pirmas įspūdis – teta nemėgsta daiktų: jų čia beveik nebuvo. Lova, rašomasis stalas, kelios spintos, viena kėdė. Viskas tokio paprasto dizaino, kad beveik negražu. Patalas buvo užtiestas spalvas pametusiu, nubrizgusiais pakraščiais pledu. Švaru, tvarkinga, bet nejauku. Norėdamas atsikratyti šio jausmo, pradėjau apžiūrinėti tai, kas dar buvo kambaryje – pagarbiai ir atidžiai, kadangi dalykai, kuriems vis dėlto buvo leista čia būti, tetai turėjo reikšti tikrai daug.

Prie dešinės kambario sienos stovėjo dvi suglaustos spintos, prikrautos įvairaus formato ir storio prirašytų bloknotų. Atidariau stiklines dureles ir išsitraukiau arčiausiai stovėjusį. Atsivertęs jį, neiškart supratau, ką laikau rankose: daugybė teksto, nesuskirstyto dalimis, tarpais neužbaigto, kai kur pereinančio į eilėraštį, pertraukiamo citatų... išbrauktos ištisos pastraipos, kai kurios vėliau vėl pakartotos. Tai nebuvo sklandu ir nuoseklu, bet galinga ir gilu. Tarsi rašydama Judita būtų laikiusi ant delno žmogų ir visaip jį apžiūrinėjusi. Gausybė kiekvieno mūsų savybių, poelgių, minčių ir jausmų, su kiekvienu bloknotu atsiskleidžiančių vis kitu aspektu, įtvirtintų kitokiu potėpiu. Nekantraudamas ėmiau, verčiau, skaičiau ir atgal dėjau bloknotą po bloknoto; kai kuriuose „užkabindavo“ tik viena kita eilutė, kitus paskaičius siela nenustodavo virpėti ir po keliolikos puslapių; mušė prakaitas ir suimdavo juokas, viduje tapdavo šilta ir gera, arba tamsus blogio dangalas aptemdydavo viską aplinkui.

Nuilsęs stabtelėjau, ieškodamas fizinio pasaulio, bet ant rašomojo stalo pamačiau tik dar vieną bloknotą. Skirtuku buvo atriboti prirašyti ir tušti puslapiai; tuščių kol kas buvo daugiau. Vietoje skirtuko Judita panaudojo nuotrauką... buvo keista netikėtai išvysti save vaikystėje – tokį, kokio jau neatsimeni, apie kurį pasakoja tik artimieji... mama, tėtis, senelė – ne Judita... Iš įtampos tvinkčiojant visam kūnui, pasičiupęs užrašus virtau čia pat ant Juditos lovos ir akimis įsisiurbiau į netvarkingas eilutes. „Prieš kitą žmogų jis išsirengia iki pačios sielos, iki nuogo atvirumo“. Ar tai buvo parašyta pirmąjį vakarą, kai verkiau ir nerišliai kalbėjau apie savo berniuką? Bet prieš Juditą jaučiausi nuogas visas dienas; nuo jos nesaugojo jokie socialiniai ar kultūriniai dangalai – tokio skvarbaus žmogaus gyvenime dar nebuvau sutikęs. Na, nebent Augustą, bet jis su manimi elgėsi žymiai švelniau, saugodamas. „O kiek gi tau tada buvo metų?! – paerzinau pats save. – Gal jau turėtum suaugti ir nereikalauti vien švelnumo?“. Bet negalėjau liautis tikėjęsis švelnumo už lango kylant pieno spalvos rūkui. Kai jis apsiautė prieš kalnus plytinčią pievą, atidariau langą ir įsileidau drėgnus, minkštus oro šuorus. Tą vakarą aš ilgai nedegiau žiburio.

Dėl prietemos ir kampe stovinčią dėžę pastebėjau tik gerokai vėliau, kai atitokęs nuo visą įtraukusių prisiminimų ir apmąstymų atidžiau apsižvalgiau po kambarį. Tempiau laiką, vengdamas perskaityti apie save ką nors neigiamo, ką nors per daug atviro. Jau pasiryžęs atsisveikinti su jaunystės idealizmu, taikytu ir sau, dar graudžiai mėgavausi pasiliktomis pasakos minutėmis. Pamatęs pašto ženklais išmargintą dėžę, vaikiškai džiūgaudamas priklaupiau prie jos, ketindamas įsipainioti į dar vieną Juditos kambario mįslę... Dėžėje gulėjo trys vidutinio storio knygos, įžiūrėjau jų nugarėles, bet autorių ar pavadinimą perskaityti buvo per tamsu. O aš nenorėjau laukti rytdienos. Ir nenorėjau sugriauti šiame kambaryje taip tirštai, apčiuopiamai susitelkusios laukimo, nuojautos nuotaikos. Tyliai atsistojau ir iš virtuvės atsinešiau žvakę. Jos šviesoje paprasti vienspalviai knygų viršeliai man sužėrėjo ypatingai – nes tai buvo mano knygos, visi trys iki šiol, per dešimt su trupučiu metų, išleisti kūriniai. Jau skaityti, girdėjau tai pakitusiame puslapių šiugždėjime. Ach, teta, ach, Judita, tai štai kas padėjo tau pildyti bloknoto puslapius! Tai aš tau rūpėjau – taip, jog per vargus, kuriuos liudijo keliolika pašto antspaudų ant dėžės, atsisiuntei mano knygas. Ir iš kur apie jas sužinojai? Pasakė sesuo? O ką perskaičiusi apie jas nusprendei? Laukti kritikų nuomonės man nebebuvo nauja, tačiau šįkart kritikas būtų ypatingas.

Leidykla beveik reikalavo, kad kiekvienoje knygoje būtų mano naujausia nuotrauka. Liučija kartą tvarkinga eile išdėliojo visus tris romanus, atverstus ties ta vieta. „Skaitytojai galės stebėti, kaip tu keitiesi“, – pasakė, žvelgdama į tris mano veidus. „O ar keičiuosi?“. „Na, tu juk gyvas biologinis sutvėrimas, – patraukė per dantį. Paskui surimtėjo. – Nežymiai, bet keitiesi. Tik aš sužinau tai ne iš nuotraukų. O skaitytojai turbūt daugiau pokyčių aptinka tekstuose – jei yra geri skaitytojai, pirmiausia ten ir turėtų ieškoti“. Klūpodamas prie siuntinio su mano kūriniais, adresuoto Juditai, pagalvojau, jog rašytojo nuotrauka knygos priešlapiuose reikalinga ir tam, kad susitikus jį lengviau atpažintų ilgai nematę artimieji. Arba kad nebūdami greta vis dėlto turėtų galimybę stebėti jiems brangų žmogų. Gal tai pakankamai svarbi funkcija? Reikės grįžus namo padėkoti leidėjams ir pažadėti daugiau nebesipriešinti tam, ką jie vadino „įvaizdžio kūrimu“, o aš – išsidirbinėjimu. Knygas sudėjau atgal į dėžę – gal ne visai taip, kaip jos buvo sudėtos prieš tai; bet jau nesijaudinau, kad teta supras mane tyrinėjus jos kambarį. Vėl paėmiau į rankas užrašus: „Jei tik pajėgčiau išlikti objektyvi!.. Turiu pripažinti, jog gyvenimas jam buvo gailestingas – jis niekuomet nesusidūrė su tuo, ko negalėjo kontroliuoti. Visuomet valdė ir kuo toliau, tuo meistriškiau valdo savo talentą; drauge su žmona valdo savo santuoką... Gyvenimas buvo gailestingas – iki sūnaus, kurio viduje esama kažko, kas nori išsiveržti išorėn, bet nemoka, kas kol kas dar neįgauna formos. Kol to neįvyks – skaudės ir vaikui, ir tėvams. O kai įvyks? – kas žino... Kad tik savo baime jis neužkrėstų sūnaus! – aš privalau jį bent apgydyti prieš išleisdama namo. Tam, kad berniukas galėtų būti savimi – tegu tai ir skamba banaliai“.

Papurčiau galvą – daugeliui žmonių buvau tas laimės kūdikis, kuriam lengvai klojasi gyvenime. Kuris „viską valdo“. Bet aš tiesiog mažai kam skųsdavausi. Visuomet buvo žmonės, vardan kurių tvirtai laikydavausi. Ir tie, kurie man padėjo laikytis. Mano mama. Mano Liučija. „Liučija“ lotynų kalba reiškia „šviesą“. Pripažįstu, kad jos šviesa mane apakinusi, ir prisipažįstu, kad nesistengsiu praregėti. Galiu rinktis, ką mylėti ir ko nekęsti, ir ką mylėti aklai. Gali būti, jog šis sprendimas mane susilpnina ar net pats kyla iš mano silpnumo, tačiau man nusispjaut. Ir tai nereiškia, jog nepapasakosiu žmonai to, ką taip primygtinai man aiškina Judita; ne tik papasakosiu, bet ir prašysiu įsiklausyti. Esu tikras, kad ji pasistengs... Kai kurie mano pažįstami ir net geri draugai stebisi, kaip, jų žodžiais tariant, „ištveriu tokią valdingą žmoną“. Valdingą? Juokas! Panorėjęs galiu apvynioti Liučiją aplink savo mažąjį pirštelį, kartais taip ir padarau; bet turbūt dažniau leidžiuosi jos vyniojamas. „Taip, ji labai graži, – sako draugai ir pažįstami, – menininkui tai tikriausiai svarbu. Bet jau tas griežtumas, ta ironija!..“. Pavydit? Bent truputį – tikrai.

... Ant lango pirštu išvedžiojau nematomą MYLIU. Tokią žinutę vidurnaktį nusiunčiau Liučijai. Netrukus telefono ekranėlyje sušvito atsakymas: LABAI.

*******

Dvi ateinančias dienas klajojau po kalnus, sustodamas paskaityti į kuprinę įsimestų bloknotų. Bloknotus iš spintos traukiau ne iš eilės; greičiausiai jie ten ir buvo sustatyti be jokios sistemos, bet vėliau užrašus grąžindavau į tą pačią vietą. Rinkausi intuityviai – vienus griebdavau išsyk, kitų pasiimti grįždavau jau susikrovęs kuprinę. Mane pritrenkė Juditos užmojis, o dar labiau – nuveikto darbo apimtis, šitaip buvau nustebęs, kai studijų laikais filosofijos dėstytojas mums suskaičiavo Aristotelio parašytus tomus.

Buvau apimtas savotiško transo dėl nepaprastų kalnų vaizdų, neįprastų tetos užrašų žodžių, žemų pušelių kvapo saulės atokaitoje, ilgų, sunkių maršrutų, nužymėtų nučiurusiame žemėlapyje, kurį greta kitų lobių radau Juditos kambaryje... vienas žygis iki pietų, kitas – popiet, maždaug dvylika valandų ant kojų. Ištisą dieną būdavau suprakaitavęs, nosies oda nusvilo, nusilupo ir dar kartą nusvilo, batus nubrūžino akmenys, o širdį įjautrino nuolatiniai apmąstymai. Nestabdžiau viso to.

Kartais kalnų takuose sutikdavau kitų žmonių. Laikydamiesi gražaus papročio, visuomet pasisveikindavome. Vienas iš sutiktųjų pačioje kalno viršūnėje man pusiau suprantama kalba padeklamavo savo gimtojo krašto poemą; po kojomis plytėjo balta debesų jūra, ir aš išgyvenau absoliučią pilnatvę dėl tokio tapybiško trijų mano pamiltų stichijų – kalnų, jūros ir poezijos – susitikimo.

Vis dėlto labiausiai man patiko vienam eiti tuščiais takais, paslaptingai ištįstančiais iki, rodės, ranka pasiekiamos viršukalnės. Sėdėti ant kalno keteros lyg vėjų žirgo balne; vietiniai tokias vietas taip ir vadino. Nusiprausti įkaitusį veidą ledinėje upokšnio srovėje, klyktelint užsipilti to gaivinančio vandens už apykaklės.

Vakare virtuvėje išdžiaustydavau dienos nuovargiu garuojančius drabužius. Iš kuprinės ištraukdavau pakeliui rastus kankorėžius, tobulus lyg grožio etalonas. Pasaulyje, kuriame egzistuoja grožis, neabejotinai turi būti ir jį apdainuojančių žmonių. Genijų? Ne tik; kiekvienas tai daro pagal savo galimybes. Ir aš visu ūgiu išsitiesdavau ant grindų tetos kambaryje, prie kurio, nepaisant jo nejaukumo, pripratau. Dar nebuvau atsikratęs baimės, be to, įtariau, jog ji niekada iki galo nedings, tačiau jau manęs nežalojo, greičiau veikė taip, kaip, mano supratimu, žmogų veikia Eliadės aprašytoji „šventybė“ – kėlė pagarbią įtampą, skatinančią būti geresniu.

*******

Iš pradžių Liučija beveik apsidžiaugė, kai vyras perspėjo kelias dienas jai ir vaikams rašysiąs retai ir mažai. „Nepykite ir nesijaudinkite. Kurį laiką atsiversiu kitų gyvenimų prozai ir poezijai. Gal iš viso to bus dvasinės naudos ir mums“. Nors Liučija nežinojo, ką iš tiesų reiškia šie žodžiai, bet jos Simonui jie galėjo reikšti atokvėpį suteikiantį trumpą atsitraukimą. Po šitiekos metų kartu sms žinutės jiems nebebuvo būtinos, nors abu mėgo šią technologinę bendravimo naujovę, kuria savo draugystės pradžioje neturėjo galimybės naudotis. „Leidžiu tau priklausyti kitiems. Ar būti priklausomu nuo jų. Bet tik kurį laiką“, – atsakė ji, slapta tikėdamasi dar kokio žodžio. Vyras neparašė, ir Liučija turėjo pripažinti, jog ten, toli, esama kažko, kas Simoną įtraukė ypatingai stipriai. Ji prikando lūpą, išsivirė kavos ir gurkšnodama ją vis laukė. Po kurio laiko susirado telefone savo žinutę ir ruošėsi ją išsiųsti pakartotinai, tačiau mygtuko ekranėlyje taip ir nenuspaudė. Nebus įkyri. Pati davusi laisvę, nesieks kontroliuoti. Na, kieno gi galėtų būti tie gyvenimai, apie kuriuos užsiminė Simonas? Jo tetos? Gal kitų to paties kalnų miestelio gyventojų, jam kaip rašytojui tai galėjo tapti medžiaga naujai knygai… O jeigu Simoną sudomins kokios nors jaunos moters likimas? Paslaptingos gražuolės, gyvenančios vienišą gyvenimą nuostabių kalnų apsuptyje?.. Liučija niekada rimtai negalvojo, kad jos vyras gali susidomėti kita moterimi. Jos vyras! Turėdamas ją!.. Kava apkarto; moteris prisiminė visas istorijas, kuriose stabiliai laimingos poros staiga tarsi nei iš šio, nei iš to išsiskiria, gal ir pačios nesuprasdamos kodėl. Nervingai terkštelėjusi ant lėkštutės puodelį, Liučija bėgte išbėgo į terasą ir sustojo įsitvėrusi jos turėklų. Nė neįtarė turinti tokią lakią vaizduotę, kurios akimis jau beveik regėjo savo varžovę. Ypatingą – nes tik tokią įsižiūrėtų Simonas. Ir ta vakarykštė jo žinutė – „MYLIU“. Kai ją gavo, atrodė tokia tikra, išsiveržusi iš pačių sielos gelmių… bet gal vyras šia žinute bandė pats save įtikinti dėl to jausmo, kuriam, deja, jau reikėjo pastiprinimo?

Pastaruoju metu jie daug kartų, užuot glamonėjęsi, per naktį kalbėdavosi apie Mato problemas. Ne todėl, kad tokia buvo tėvų pareiga, o dėl to, kad mylėjo. Tie keli sunkūs metai juodu dar labiau suartino dvasiškai, bet Liučija nuo ankstyvos jaunystės žinojo, kokie svarbūs Simonui kūniški santykiai. Jos vyrui buvo būdingas globojantis ir saugantis tėvystės instinktas, bet lygiai taip ir šėlstantis lytinis instinktas; visai tikėtina, kad tenkinamas per retai, jis galėjo pasireikšti griaunančia jėga. Kažkada jų santuoką iš pagrindų sudrebino akiplėšiškas pačios Liučijos poelgis, dabar ji išsigando, kad panašų žingsnį gali žengti Simonas.

*******

Kai vėliau žmona išpasakojo man savo nuogąstavimus, nuoširdžiai nustebau. O, jei būčiau žinojęs! – būčiau nusiuntęs dešimt, dvidešimt žinučių, kurios ją nuramintų... Tačiau mano dėmesį buvo paglemžę Juditos draugėn surinkti po visą pasaulį pasklidę žmonių jausmai ir išgyvenimai; tarp jų radau ir meilės kančias, ir išdavystę, ir santykių pabaiga virtusius nesusipratimus, – tik nepritaikiau savo santuokai, visa tai buvo per žema ir per tolima. Man rūpėjo gražesni, tauresni dalykai, kurie galbūt galėjo nušviesti vidinį mano sūnaus pasaulį.

O po to pavojingai priartėjo Juditos sugrįžimas, ir aš, sukaišiojęs bloknotus atgal į spintą, stotyje pasitikau tetą. Vyliausi, jog atrodau panašus į vietinį – priešingai Juditai, niekada ir niekur nemėgau panėšėti į laikiną praeivį.

– Negalvojau, kad ateisi, – ramiai tarstelėjo ji.

– Juk turi kas nors panešti tavo kuprinę, – pajuokavau, nors ir virpėdamas. Po nakties Juditos užrašų apsuptyje nebegalėjau kreiptis į ją „jūs“. – Ko tiek prisikrovei?

– Pirkau knygų, – jei ir nustebo dėl „tu“, to neparodė, bet kalbėjo gana šaltai.

Iš tiesų Judita džiaugėsi, kad Simonas atėjo. Tačiau nenorėjo, kad jis tai suprastų – tegul dar truputį pasikankina dėl savo pasibaisėtino elgesio prieš keturias dienas, tegul nemano, jog jam bus leista įžeidinėti, o paskui lyg niekur nieko žaismingai šypsotis. Jeigu blogybės nepasikartos, ji leis sūnėnui vėl užkariauti savo širdį, – bet tik kai bus tikra, kad užkariautojas nesielgs kaip agresorius ir nesinaudos įgytu palankumu.

Net nežinau, ar man reikėjo draugiško apsikabinimo, atleidžiančio rankos spustelėjimo; nežinau, ar pats būčiau jautęsis jaukiai, jeigu tai įvyktų. Prieš keturias dienas mes abu pasakėme vienas kitam per daug ir per šiurkščiai, ir nors būnant toli atsigauti lengviau, įtampa tarp mūsų dar tvyrojo. Tad tylėdamas pradėjau žingsniuoti, nelaukdamas, ar Judita derinsis prie mano žingsnio. Ji neatsiliko, ėjo sparčiai, – šnairai žvilgtelėjęs pamačiau, jog jau nebešlubuoja.

*******

Judita manė, jog pasius. Ims ir čia pat sprogs iš pykčio. Kaip jis drįso įeiti į jos kambarį, traukti iš spintos užrašus, gulėti – o siaube! – ant jos lovos, ir nė nepasivargino visko sutvarkyti, nepasistengė paslėpti nusikaltimo pėdsakų!.. Ką ji ten prieš kokią savaitę mintijo apie gerai išauklėtus Kamilės vaikus?! Geriau ir neprisiminti! Įtūžusi paspyrė koja siuntinį su knygomis – dabar jis žino viską: apie domėjimąsi jo kūryba, apie jos pačios rašymą, apie jam skirtą bloknotą. Ji staiga gėdingai suvokė, kaip bijo apsikvailinti prieš savo svečią, kaip saugosi, kad jis nepradėtų laikyti jos sena nukvakusia boba, arogantiškai peršančia savo įsitikinimus tiems, kurie atsiduria greta. Ji nebeteko paskutinio prieglobsčio, jis nuplėšė paskutinę juodu skiriančią širmą – anksčiau nei ji būtų sutikusi…

– O gal jau buvo metas? – iš kambario tarpdurio Judita išgirdo Simono balsą. – Galbūt net pirmąjį vakarą turėjai man parodyti savo spintą ir paaiškinti, kuo užsiėmei visus tuos metus? Būčiau lengviau priėmęs tavo idėjas žinodamas kaip jos gimė, kokios gąsdinančios iš pradžių atrodė tau pačiai…

Judita veržliai atsigręžė. Simonas sugriebė įniršusią tetą į glėbį, ir vieną akimirką moteriai švystelėjo keista mintis, jog taip stipriai jos dar nėra laikęs nė vienas vyras. Ji pati į sūnėną įsikirto žvilgsniu: Simono akyse šokčiojo nerimo atspindžiai – dėl jos, dėl savęs. Judita matė jo pajuodusius paakius, juokingai apsilaupiusią nosį. Ir suprato, jog pasiduos greičiau ir lengviau nei planavo.

– Aš nesiekiu sukiršinti tavęs su Liučija. Ar atimti iš jos tavo meilės. Juk mylime ne dėl kažko, o nepaisant kažko, – moteris kvėpte iškvėpė žodžius. – Nepaisant nieko, – paskutinius žodžius pasakė labiau sau.

Tada jis ją paleido. Nuėjo į virtuvę ir atsisėdo už stalo.

– Aš tikrai ne viską supratau, – ištarė, rankose vartydamas ant stalo gulėjusį obuolį. Kiek padelsęs ir nesulaukęs tetos atsako, tęsė. – Tikriausiai daug ko neperpratau iki galo, nemažai dalykų klaidingai interpretavau. Bet apmąstymai sekė po to. Iš pradžių mane užgriuvo lavina. Tačiau nesutraiškė – iškėlė ir nešė, rodydama vis naujas egzistencijos vietoves, tolimus mano paties ir kitų horizontus. Aš nespėjau gilintis, tik dairiausi aplink ir gėriau į save tuos vertingus pastebėjimus. Nesustojau ilgai, kol tik leido jėgos, – vyras pakėlė akis nuo rankose raudonuojančio vaisiaus, klausiamai nusišypsojo Juditai. – Kas tai? Ką tai reiškia?

– Prisipažinsiu, jog nežinau, kiek tau skirto bloknoto žodžių teisinga, bet dėl vieno teiginio esu tikra – tu meistriškai valdai žodį. Prieš tave jaučiuosi kaip mokinukas prieš mokytoją, besistengiantis parašyti gerą rašinį ir besitikintis teigiamos profesionalo reakcijos – na, bent jau palankumo ir geranoriškumo, – ji raustelėjo, pati nustebdama, kad dar neprarado šio gebėjimo.

– Prašau, atsakyk man, – Simonas beveik ją nutraukė.

– Aš nemoku įvardinti, todėl sutiksiu su tavo apibūdinimu, – Judita pritariamai linktelėjo. – Matui skirta vaizduoti Dievą, man teko kuklesnis uždavinys – aprašyti žmones. Bet ne klasifikuoti, ne grupuoti, – tiesiog aprašyti, vieną po kito, kai tik randu skirtingus.

– Skirta?

– Na taip. Turbūt tai ir yra pagrindinis dalykas, kuriuo mes su Matu skiriamės nuo kitų, – mes pajuntame savo paskirtį, savo misiją labai anksti, ir niekada jos neapleidžiame; todėl manau, jog šis žinojimas atsiunčiamas iš aukščiau… Mes – „neramieji“.

– Skamba mistiškai… bet paskaitęs tavo bloknotus matau, kad mistiniai dalykai pasireiškia per realybę, jie yra mūsų kasdienybėje, tik ne visi varginasi juos pamatyti…

– Mūsų užduotis – paryškinti ženklą, kad į jį atkreiptų dėmesį.

Daugiau klausimų šia tema Simonas neuždavė; Judita matė, kad jis suprato. Todėl buvo vertas išgirsti dar vieną prisipažinimą:

– Nežinau, ar mama tau pasakojo apie mano nesibaigiančius meilės romanus? – ji ironiškai perkreipė lūpas. Sūnėnas korektiškai tylėjo. – Tai va, dauguma jų buvo ne romanai, o tyrimo dalis, – nuskambėjo kiek ciniškai, bet Judita nesutriko – ji seniai buvo save pasmerkusi ir išteisinusi. – Moteris stebėdavau dieną, nes jos mažiau slėpėsi. Vyrus galėjau tyrinėti kiaurą parą.

Simonas gūžtelėjo pečiais:

– Kas aš toks, kad tave smerkčiau?

– Vyras.

– Vienas iš tyrimo subjektų. Ar objektų? – jis nutaisė rūsčią miną, bet Judita matė, kad kažkada jos pasirinktas tyrinėjimo būdas sūnėnui atrodo žavus.

Simonas vėl pradėjo stalu ritinėti obuolį.

– Ar yra ir Gustavui skirtas bloknotas?

Judita suakmenėjo. Bet jis paklausė taip paprastai, taip nuoširdžiai, kad ji negalėjo neatsakyti.

– Taip. Ir jis...

– Visiškai tuščias?

Ji linktelėjo: „Apie jį man neišeitų rašyti. Viso jo niekam neišpasakočiau: viso jo ir nebūtų žodžiuose, sklandžiausiame pasakojime. Aš pasiliksiu jį sau – kaip graudulį, kaip man dovanojamą vyriškumą“.

Svečio dėka joje vėl atbudo jausmai ir emocijos. Jau ilgą laiką Judita sąmoningai juos slopino, įsitikinusi, jog kitaip negalės rašyti objektyvių tekstų. Iš prigimties moteris buvo labai jausminga, ir tai trukdė tinkamai atlikti jai skirtą užduotį, – štai kaip Judita galvojo. Iš dalies jos pasiryžimą padėjo įgyvendinti persikraustymas į atokią kalnų trobelę, kur jausmus ir emocijas tegalėjo kelti uolėti skardžiai, paslaptingas ežeras ir aukštas dangus, ir tie išgyvenimai nebuvo susiję su žmonėmis. Tačiau Simonas atvežė jai pasaulį, kuris su išsiilgto mylimojo jėga pasibeldė į Juditos širdį. Greta atviraujančio sūnėno ji prarado budrumą ir netrukus nebestabdė, nebepančiojo savęs... viskas grįžo pamažu; iš pradžių jausmai ir emocijos, tada – jų suvokimas: kūnas reagavo pirmas, protas prisijungė kiek vėliau. Ir jis atvėrė moteriai akis, atskleisdamas, koks žalojantis buvo jos sprendimas. Būdama su Simonu, turinčiu visą pasaulį, ji suprato nuskriaudusi ne vien save, teturėdama tik užrašus, kurie galbūt galėjo būti žymiai geresni, jei ne jos klaidingas nusiteikimas.

*******

– Na, tai važiuojam su manimi? – jis sėdėjo ant terasos turėklų tabaluodamas kojomis, primindamas Juditai tą mažą nerūpestingą berniuką, kuriuo buvo prieš keturiasdešimt metų.

Jis šypsojosi kviečiančia šypsena, kuri Juditai pasirodė neatremiama. Šypsojosi jos prarastos galimybės. Todėl ji nusisuko ir pažvelgė į tai, ką praradimų dėka buvo atradusi. Tuomet atsakė:

– Ne.

– Bet kodėl? – o ne, jis nepasiduoda!..

– Todėl, kad nuo to niekam nebūtų geriau.

– Ei.

Teta atsišliejo į turėklus ir lėtai, įtaigiai apibendrino:

– Aš mylėjau du pastorius – vieną po kito. O gal ir tuo pat metu. Aš mylėjausi su daugybe vyrų, o paskui žiūrėdama į juos miegančius bandydavau kažką įvardinti. Aš tyrinėjau kalnų uolienas mažuose miesteliuose ir dėsčiau filosofiją su alchemijos priemaišomis prestižiniuose universitetuose. Rašiau, rašiau... tu jau įsivaizduoju mano užrašų turinį. Keliavau iš miesto į miestą, kartais dažniau nei norėjau, nes pasilikusi ilgesnį laiką tapdavau pernelyg pastebima. Nukeliaudama didelius fizinius ir dvasinius atstumus, ieškojau neramiųjų, su kuriais drauge vykdyčiau savo užduotį. Argi to neužtenka, kad būčiau laikoma pamišėle? Argi galėjau, ar galiu tokia būdama grįžti pas savo artimuosius?

*******

– Noriu tavęs paprašyti, Simonai, – Judita gardžiavosi balsu tardama šį vardą, kuris dažnokai skambėdavo tik jos mintyse, – kad išleidęs ketvirtąją knygą atsiųstum ją man.

– Būtinai. Jei tik parašysiu.

– Parašysi, kur tu dėsies, – kimiai prunkštelėjo teta.

– O gal galėčiau pirma atsiųsti juodraštį?

– Na jau ne! Per savo gyvenimą prisiskaičiau pakankamai tekstų, kuriuos buvau prašoma taisyti ir vertinti. Tavo knygoms noriu būti paprasta skaitytoja.

– Nebūsi paprasta skaitytoja, pati žinai, – sūnėnas viena ranka apkabino tetą per pečius.

– Su savo tekstais turi tvarkytis pats, – susidrovėjusi ji pasimuistė.

– O tu liksi čia ir tvarkysies su savais? – jis iš šono žvilgtelėjo į moterį, ranką tvirtai tebelaikydamas jai ant pečių.

Judita linktelėjo. Dabar jau per vėlu sukti iš kelio, kuriuo ėjo iki šiol; galbūt tereikia kiek kitaip sudėlioti kelio ženklus, o stoteles iš vienų vietovių perkelti į kitas – labiau vertas dėmesio. Tik nesustoti, nes kažkam jos iš pažiūros mistiški, o pačia šerdimi tokie realūs užrašai yra ir bus svarbūs.

Parėjusi iš stoties, Judita rado jai parašytą eilėraštį. Ji neabejojo, jog ras kažkokį sūnėno paliktą atminimą, nes spėjo suprasti, kad kartais jis būna sentimentalus; vienintelis faktas, kurio Judita nė neįtarė – kad šis eilėraštis yra pirmasis ir galbūt vienintelis Simono poetinis bandymas. Netobulas... kaip ir jo autorius... Bet kažkodėl moteris, žiūrėdama į gana gražia rašysena išvedžiotus žodžius, kiekvieną jų ištarė garsiai...

„ Laukinis laukas mus abu priims,

takus parodys, nektaru pagirdys...

... nors mes ir ne dievai,

bet angelai

paglosto kartais keliauninko širdį.

Diena geltono vario akimis

kaitros trimitą virš galvų mums pūs...

... ji mūsų kūnu ir stiprybe žais,

išbardama

kaip prasikaltusius vaikus.

Baltas žvakes saulėlydis uždegs

tenai toli, kur dingsta horizontas...

... tu vaiskiame ore ieškok manęs –

juk mes abu

tebetikime burtais.

Palauk, kol ta žvaigždelė užsižiebs,

ir mes galėsim šildytis per naktį...

... kelionei jos pažertais spinduliais

pasveikinsime

suniūniuotą krantą.“

*******

Neilgai trukus aš būsiu namie.

Grįšiu ir išeisiu su Roku pagainioti kamuolį į netoliese esantį stadioną; jis, aišku, įmuš man keletą įvarčių, nors aš kaip beprotis ginsiu vartus, ir privers už tai nupirkti „Coca – Colos“. Nupirksiu dvi, ir mes atsigersime abu; turbūt pastaruoju metu kiek per mažai buvau dviese su savo antruoju sūnumi.

Grįšiu ir atiduosiu Matui Gyvybės medžio nuotrauką.

Grįšiu ir mylėsiuos su Liučija – kasnakt, kaip tais tolimais laikais, kai Matas dar elgėsi „normaliai“.

Grįšiu ir parašysiu pirmąjį naujos knygos sakinį, nors gali būti, jog tolesnių dar reikės palaukti ir kad dėl kai kurių iš jų smarkiai abejosiu.

Grįšiu ir pasistengsiu paaiškinti mamai, kad jos sesuo neatvažiuos – nei autobusu, nei traukiniu; neatskris ir lėktuvu. Atkeliaus tik mintimis. Nes jos kasdienybė visai kitokia nei mūsų. Turbūt to, kaip gyvena „neramieji“, išvis negalima vadinti kasdienybe.

Šįryt šukuodamasis plaukuose pamačiau žilą sruogą. Nei išsigandau, nei nuliūdau, tik suvokiau jau turįs įvertinti, ar mano laikysena ligšiolinio gyvenimo patirtyse buvo tokia, kuriai derėtų puoštis tauriu sidabru. Tačiau tai bus tik vienas iš įvertinimų. Viename iš mūsų pokalbių teta pasakė mananti, jog svarbu, ko norėsi po keturiasdešimties – ar suvesti su gyvenimu sąskaitas, ar parašyti praėjusių metų ataskaitą. Nedarysiu nei to, nei to. Tiesiog eisiu į priekį. Į nežinomybę.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt