Daiva Sotera

KELIONĖJE SU SAVIMI

Apie pasirinkimus

Romano „Horizonto linijos“ tęsinys

Viršelis – Daiva Sotera

Autorės redakcija

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2017

LIUČIJOS KAROLIUKAI

Šiandien iš mokyklos Matas parsinešė draugų dovanotą karolių apyrankę. Ilgai ir painiai man aiškino, ką reiškia kiekvienas ant tvirto siūlo suvertas rutulėlis. Iš pradžių labiausiai džiaugiausi dėl vienos iš retų sūnaus socializacijos apraiškų, bet po to susidomėjau karolių formos ir spalvos simbolika, ant jų išspaustuose ir išrėžtuose ženkluose užkoduotomis reikšmėmis. Mačiau, kaip spindi mano paauglio esteto akys: „Iš tokių karolių gali suverti visą gyvenimą“. Žvelgiau į paprastas ir sudėtingas formas, mane hipnotizavo spalvų sąskambiai... Puiki mintis, Matai!

*******

ŠEIMA – karoliukas, kurį suspaudęs delne jauti šilumą

Pasakoti apie save aš pradėsiu nuo jausmo, apimančio pirmą vasaros atostogų dieną bundant iš malonaus sapno mažame pakrantės miestelyje. Nuo pro langą besiveržiančio pušų ir vandens kvapo, mojančios švyturio rankos ir kiek akys užmato besidriekiančio baltutėlio smėlio. Gimiau pasakų mieste, ir esu nepaprastai dėkinga už šią man atitekusią karalystę. Gimiau po žvaigžde, lėmusia man išskirtinius gyvenimo dalykus, ir nors dėl kai kurių buvau pradėjusi skųstis, ilgainiui supratau, kokia didelė jų vertė žmogiškajam augimui. Gimiau ir gyvenu, myliu ir mąstau. Tebebijau padaryti klaidų – ir tai drausmina; tebedrįstu rizikuoti – ir tai praturtina. Tolimi vaikystės ir jaunystės rytai persilieja į dabartinius – aiškesnius, ryškesnius, ne tik išgyvenamus, bet ir drąsiai interpretuojamus.

... jis jausmingai pakšteli man į skruostą, vienu atsikvėpimu išmaukia buteliuką mineralinio vandens ir tik tada klesteli ant kėdės. Kiek į jį bežiūrėčiau, vis randu kažką naujo; šiandien tai – žila sruoga ties kairiuoju smilkiniu. Nesakė!! Ir kaip pati nepastebėjau?! Panūstu ją paliesti – atsargiai ir meiliai, kaip maži vaikai liečia nepažįstamą patrauklų dalyką. Noriu vėl ir vėl pažindintis su prieš mane sėdinčiu vyru – kaskart atviriau, taip, kaip mums leidžia mūsų amžius ir drauge praleisti metai. Bet kol kas tik žiūriu į jį; jo žvilgsnis irgi vaikštinėja mano veido linijomis, nuo peties nusileidžia pakalnėn iki rankų pirštų; jei būtų dailininkas, galvočiau, jog “užmeta” portreto eskizą. Man gera šitoje tik mudviem suprantamoje tyloje, kurią nelengvai užsidirbome, man malonus jo aprimęs alsavimas. Iš sąmonės paribių atklysta kavos kvapas – kasdienis daugelio žmonių ryto palydovas, dalyvaujantis rituale, dovanojančiame magiją ir primenančiame ryto stebuklą…

Mus su mama žadindavo tėtės paruoštos kavos aromatas. Jis architektas, po šiai dienai įsitikinęs, jog geriausios idėjos į galvą ateina ankstyvą rytą. Todėl keldavosi kokią penktą, valandą eskizuodavo ir braižydavo, o tada eidavo į virtuvę. Mes turbūt pirmieji miestelyje įsigijome kavos aparatą, kurio švelnus ūžesys man iki šiol asocijuojasi su namų jaukumu. Mama į virtuvę ateidavo apsirengusi beprotiškai gražiu chalatu, ant kurio tarsi gyvos žydėdavo sodrių spalvų gėlės. Dabar suprantu, koks erotiškas buvo tas chalatas, visiškai uždengiantis lieknas mamos kojas, visą įsupantis į spalvotą kokoną, iš kurio ji kiekvieną akimirką galėjo išskristi nuostabiu drugiu. Tėtė mėgdavo apkabinęs ją pasitrinti skruostu į švelniu šilku apgaubtą petį. Tada pabučiuodavo mane – dar apsimiegojusią, apsivilkusią patogia pižama. Naktinukus ir chalatėlius pradėjau pirktis tik studijų laikais, paprotinta vienos grupiokės, kuri pamačiusi Simoną patarė man būti budriai ir neužmigti ant iškovotos pergalės laurų. (Nei čia aš labai kovojau, nei ką...). Nepriėmiau tų perspėjimų rimtai, bet turbūt pati jau buvau pribrendusi atrodyti moteriškiau. Visgi ir dabar labiausiai mėgstu miegoti su pižama... arba nuoga.

Mes siurbčiodavome kavą, lėtai kalbėdavomės apie ateinančią dieną arba aptarinėdavome įdomų sapną. Tik kai nuo kokios devintos klasės ėmiau vis dažniau sapnuoti Simoną, stengdavausi kalbą pakreipti link saugesnių temų. Ne todėl, kad mano tėvai būtų prieštaravę mūsų draugystei. Šiuo požiūriu viskas klostėsi gana sklandžiai. Jei neimsime domėn kelių kandžių tėtės pastabų apie pernelyg didelį Simono pasitikėjimą savimi ir Simono galvoje kirbančio atsikirtimo, jog „iš tokio paties girdi“. Jei nesureikšminsime to, kad mano vaikinui atėjus į svečius jį pasiglemždavo mama ir bendraudavo taip intensyviai, jog po kurio laiko aš pradėjau riboti šių vizitų skaičių. Tiesiog dar iki galo neįsisąmoninusi, koks stiprus ir niekada nedingsiantis ryšys mudu su Simonu sieja, jau suvokiau norinti šitą vaikiną turėtis sau, niekam neatskleisti kai kurių tarp mūsų ir mumyse vykstančių dalykų, nesidalinti mudviem brangiu laiku. Tėvai galėjo turėtis vienas kitą, o aš pavydžiai saugojau savo draugą.

*******

AISTRA – raudonas karoliukas, dėl spalvos intensyvumo tarsi pulsuojantis akyse

Simonui turbūt atrodė, jog tirpstu iš laimės ir malonumo, o aš kas mėnesį nervingai skaičiuodavau paskutines dienas iki menstruacijų ir išsiblaškiusi priveldavau klaidų namų darbuose. Iki šiol negalėčiau tiksliai pasakyti, kodėl nenutraukiau šio pavojingo žaidimo – juk man tereikėjo kartą kitą griežtai liepti vaikinui „prilaikyti rankas“. Taip buvo pasielgusios visos mano draugės, dauguma jų – dar prieš „pirmąjį kartą“. O aš tik raudau, skiesdama joms, jog padariau tą patį. Turbūt įsivaizduojate, ką reiškia mažame miestelyje pastoti netekėjusiai merginai. Septyniolikmetei. Nebaigusiai mokyklos. Gerai mergaitei iš geros šeimos. Būčiau tapusi tobulu atveju apkalboms ir „analizėms“. Argi galėjo mano tėvai bent įtarti, kad jų protingoji dukra elgsis taip neracionaliai?! O Simono tėvai, išleisdami į pasimatymą savo jaunėlį, rankoje romantiškai laikantį raudoną rožę? Pasirodo, buvome gudrūs vaikigaliai. Gabūs slapstytis. Ir begėdiškai naudojomės tėvų pasitikėjimu. Jei sužinočiau, jog tokius dalykus išdarinėja Rokas arba Matas, užkurčiau jiems karštą pirtį. Bet iš pradžių labai nusiminčiau, kad vienais svarbiausių savo išgyvenimų sūnūs nepasidalino su manimi ar tėvu.

... o jis prieina, jau iš tolo mojuodamas, ir įdegusia ranka apsiveja mano liemenį... Tuo metu dar niekas nežino, jog neilgai trukus jis taps vienu žymiausių ne tik mūsų miestelio, bet ir visos šalies žmonių. Nežinau ir aš. Tik suvokiu, kad jis ypatingas. Gal ne kitiems. Man. Tad nors vaikšto išdidus kaip povas, vis tiek mane traukia. Žinau, kad galiu turėti kiekvieną vaikiną – ir bendraamžius, ir net iš vyresnių tarpo. Ir pačius kiečiausius taip pat. Bet jų man nereikia. Nes tik jis, klausydamasis prabangaus roko, gilaus tarsi ilgai brandintas vynas, ypač kieto „gabalo“ vidury lyg ir netyčia perbraukia ranka mano tik ką išsitrinktus plaukus. Pagiria mano suknelę, kalbėdamas taip, kad klausytis malonu ne tik dėl glamonėjančio balso tembro, bet ir dėl vykusiai parinktų būdvardžių. Ir, baisėdamasi mintimi, kad vaikinui tektų mane vesti aplinkybių verčiamam, pati nesiliaunu provokuoti tų aplinkybių...

Tuo metu mažai kalbėjomės apie mūsų pasikeitusią situaciją – nepaisant visko, ką sakiau prieš tai, dar labai drovėjomės. O kartu jautėme bauginančią jėgą to, ką darėme vienas su kitu, ir dėl jos miglotos grėsmės vengėme ją aptarinėti. Tik daug daug vėliau, po vienos bemiegės nakties, praleistos raminant pilvuko skausmų kamuojamus dvynius, nuovargiui panaikinus visus tabu, vyras prisipažino iki pykinimo bijojęs mano tėvo. „Tave vesti būtų buvusi laimė, bet kasdien persekiojo vaizdas, kaip mus gėdingai pričiumpa. Tačiau ta nauja, nuolat kintanti patirtis buvo verta iškęstos baimės“,– šyptelėjo. Tik paaiškėjus, kad – nors ir dėl skirtingų priežasčių – tas gyvenimo tarpsnis buvo pervertas mūsų abiejų drebulio, Simonui iki galo už jį atleidau.

*******

PROFESIJA – įvairiaspalvis karoliukas, išmargintas mokslo, meno ir kitų žmogaus veiklos sričių simboliais

Dvyliktoje klasėje, pirmo semestro pabaigoje, Simoną staiga apėmė rašymo karštinė. Tekstus, tekstukus, pavienes mintis jis rašinėjosi ant negailestingai iš sąsiuvinio išplėštų lapų (sudarkyto, atskirais lapais pabirti grasinančio sąsiuvinio vaizdas iš pradžių man buvo atgrasus; tačiau netrukus supratau, kad telieka su tuo vaizdu susitaikyti), ant vidinės riešo pusės (net ir keliskart nusiplovus rankas žodžių šešėliai ten dar tamsuodavo), ant popierinių nosinaičių (jas vaikinas iškaulydavo iš manęs – pasirodo, kišenėje ar krepšyje turėti nosinių nevyriška: kam gi vyrai jas naudotų, jie juk nežliumbia), porą kartų – ant džinsų klešnių (šią praktiką su šaknimis išrovė Simono mama, liepusi pačiam „rašytojui“ išskalbti kelnes taip, kad įrašų neliktų nė žymės)...

Ar aš rimtai vertinau tuos pirmuosius kūrybinius bandymus, stichiškus ir veik nevaldomus fantazijos proveržius? Net nežinau... Turbūt tuo metu labiau gilinausi į savo pačios prioritetus, stengdamasi teisingai pasirinkti būsimą profesiją. Man ir dabar atrodo, jog kiekvienas žmogus esminius gyvenimo pasirinkimus gali ir turi padaryti tik pats, ir iš to kyla didžiulė atsakomybė. Tad negalėjau nei per daug padėti Simonui, nei per mažai dėmesio skirti sprendimui dėl savęs pačios. Mylėjau Simoną ir tikėjau, kad jis pats ras geriausią kelią, kadangi nepaisant daugiau ar mažiau akivaizdžių silpnybių savyje nešiojosi daug puikių bruožų ir vertingą nepriklausomybę, skatinančią rinktis tai, kas svarbu pačiam, o ne tai, ką liaupsina ar stengiasi primesti kiti. Žinoma, mudu kalbėdavomės apie būsimas studijas, analizuodavome, diskutuodavome, ginčydavomės, palaikydavome vienas kitą arba kritikuodavome, tačiau niekada nespaudėme. Studijuosime skirtinguose miestuose? Gaila, bet ką padarysi. Jeigu rinktumės studijas tame pačiame mieste ar universitete vien tik dėl galimybės nuolat būti kartu, ar tas buvimas neapkarstų ir ar vėliau vienas kito nekaltintume dėl šio sprendimo?

Kodėl būtent fizika? Su savo pažymiais galėjau įstoti bet kur. Kodėl pasirinkau kuklią algą, kuklias akademinės karjeros perspektyvas (neturiu iliuzijų kada nors gauti Nobelio premiją)? Nes fizika aiškina pasaulio pagrindus – sistemingai, logiškai, remdamasi faktais, kurie galiausiai pasirodo ne paprasti faktai, bet dėsningos visumos dalis. Tai neprilygstamas mokslas! Fiziką atradau iškart, septintoje klasėje prasidėjus jos pamokoms. Tuo pat metu kaip ir meilę. Manau, jog tai susiję. Meilės potyriai buvo tokie įdomūs, jog magėjo juos paaiškinti. O fizika aiškino VISĄ GAMTĄ. Taip taip, meilė neabejotinai apima ne tik gamtos elementus, bet kai truputį giliau „įlendi“ į fiziką, tai aptinki kažkokią... pasaulio šerdį?.. kuri jau nebėra materiali. Nežinau, kaip pasakyti. Aš ne rašytoja. O ir rašytojai su savo paaiškinimais kartais tik dar labiau viską užpainioja (sorry, Simonai;– )). Tačiau žinau nemažai pavyzdžių, kuomet fizikai ateina į filosofiją. Pavadinimo raidė ta pati, tačiau koks žingsnis padaromas! Tas perkopimas per fizinės realybės kalnagūbrį, kai uždusęs sustoji ir apstulbęs pamatai, jog po tavo kojomis driekiasi kitas šlaitas – dar sunkiau paaiškinamas, dar labiau miglų įsuptas, tačiau traukiantis lyg Pažadėtoji Žemė. Ir aš turėjau noro į jį leistis. Pritrūko nutrūktgalviškumo. Grįžau į savąjį šlaitą, kur jaučiuosi tvirtai, kur gerai darau darbą. Tame šlaite mane vadina talentinga… Kaip atpažinti talentą? Jei kalbėtume apie mokslo sritį, į šį klausimą atsakyti man būtų gana lengva: nestandartinis mąstymas, visumos aprėpimas drauge su dėmesiu detalėms, stipri logika, puikus techninis išmanymas, darbštumas ir kantrybė. Ar tie patys kriterijai galiotų ir filosofijoje? O literatūrinėje ar meninėje kūryboje?

*******

GROŽIS – kiekvienam tas karoliukas vis kitoks

Grožis… užmerkti miegančio vaiko vokai ilgomis blakstienomis, liauna jaunos merginos figūra, lūžinėjantis ir neklausantis vyru tampančio berniuko balsas, senutės šypsena, nužerianti veido raukšleles vidinės saulės spinduliais, sidabriniai senolio plaukai… grožis… Rokui tai įspūdingas futbolo įvartis, Matui – paveikslas, Simonui… negalėčiau tiksliai pasakyti… žuvėdros skrydis į ūkanotus tolius, poezijos posmas, mano…, man – astronomų aprašytas didingas Saulės sistemos kūnų judėjimas, jie kaip žmonės – susieti gyvybiškai svarbiu ryšiu.

Mane visada supo natūraliu grožiu alsuojantis pajūris, glaudė švelniai banguojanti kopų juosta ir išpuoselėti, skoningai įrengti namai, lydėjo literatūros kūrinių skambesys, ant lentynų kambariuose visada buvo dailės albumų, o už rankų laikiausi su gražiu vyru ir sūnumis. Esama teorijos, berods Švietimo laikų, kad gražioje aplinkoje užaugęs žmogus negali būti blogas. Bet istorijoje tikrai rastume tai paneigiančių pavyzdžių. Gal tų grožio supamų, bet žiaurių žmonių įgimta grožio pajauta buvo silpna arba per mažai ugdyta… Noriu tikėti, jog grožis neveikia nebent visiškai belviltiško bjaurybės, nes tas jo tiesiog nepastebi. Juk jei pastebėsi – būtinai sustosi, žvilgtelėsi, geriau įsižiūrėsi… ir kažkas užsiliks viduje… ir gal laiku sustabdys nuo piktadarystės…

Bet tai vis “aukštos materijos”. Kasdienybėje daugiau susiduriame su paprastomis grožio apraiškomis, su savo pačių išvaizdos detalėmis. Aš nuo gimimo buvau tėvų dievinama princesė, o ir visi, su kuriais bendravau, vienaip ar kitaip tvirtindavo, jog esu graži. Tačiau aiškiai šitai suvokiau tik kokių dešimties metų būdama, kai vienoje iš paaugliams skirtų knygų perskaičiau kiek vyresnės už mane herojės apmąstymus moters grožio tema. Kadangi buvau susižavėjusi minėta knygos veikėja, tai ir jos įsitikinimus priėmiau už gryną pinigą. Laimei, jos apibrėžti grožio standartai mano išvaizdai puikiai tiko. Tad prieš veidrodį staipiausi keletą dienų, nesidrovėdama ir nesibaimindama aplinkinių reakcijos – jie juk jau anksčiau matė tai, ką aš ką tik atradau ir kuo norėjau džiaugtis. Tačiau greitai gėrėjimasis savimi man nusibodo. Gal todėl vėliau niekada neskyriau daug laiko ar pastangų savo išvaizdai, net tokiais gyvenimo momentais, kai taip elgtis lyg ir derėjo. Pamenu, kaip viena gera pažįstama, dirbanti grožio salone, pasisiūlė padaryti man vestuvinį makiažą. Gerai, kad pasibandėme prieš kelias dienas. Jai baigus, savęs veidrodyje nepažinau; ir ne gerąja prasme. Teko sukti galvą, kaip suplanuoti vestuvių ryto laiką, kad jo neliktų profesionalioms grožio paslaugoms, – sugebėjau, ir makiažą pasidariau pati. O tada laukiau, kaip atrodys Simono šukuosena – kas, jeigu “prilaižyta” ar dar kokia nors, kokios nė baisiame sapne nesusapnuočiau?! Kai jaunikis su pabroliais triukšmingai įvirto pro mano namų duris, slapta žvilgtelėjau iš savo kambario į koridorių ir lengviau atsidusau, nes supratau, kad šukavosi jis savarankiškai, o tai reiškė, jog nepaklusnūs plaukai ir toliau gyveno savo nepriklausomą gyvenimą.

Išėjusi dekretinių atostogų, pasišoviau dar patobulinti mūsų su Simonu dvynukams įrengtą kambarį. Pranešiau apie tai vyrui, jis pritariamai nusišypsojo, o po to apsimestinai nerūpestingai, vis tebesišypsodamas tarstelėjo: „Tik neįtrauk į tai savo snobų tėvų“. Tai tikrai nebuvo blogiausias dalykas, kurį man yra pasakęs Simonas; tuos kelis blogesnius išstūmiau iš atminties. Bet šito išstumti negaliu, nes tąsyk vyrą vienintelį kartą gyvenime pavaišinau antausiu. Neabejoju, jog nemažai sutuoktinių apie savo žmonos ar vyro tėvus galvoja ne visiškai prielankiai – pasikapsčiusi savyje, irgi atrasčiau tokių minčių. Pasiutau todėl, jog viena yra tyliai sau galvoti, o kita – garsiai pareikšti tam, kuris įžeistus žmones myli. Gal reakciją sustiprino ir nėštumas, jo metu kvailiojantys hormonai.

– Nedrįsk sakyti nieko blogo apie mano tėvus, – trenkusi pridūriau, jeigu dar nebūtų iki galo supratęs.

Taip plykstelint jo akis mačiau tik tą vienintelį kartą, ir net dabar prisiminusi aną mudviejų susikirtimą, sudrebu pagalvojusi, kas galėjo įvykti, jeigu Simono nebūtų sustabdęs mano nėštumas. Tad pasirodo, jog grožis – ar bent jau su juo susijusios diskusijos – gali baigtis ne itin gražiai. Tačiau gerbiu mus abu už tai, kad, kurį laiką su įniršiu paspiginę vienas į kitą, pagaliau tiesiog trumpai linktelėjome, pripažindami kiekvienas savo nederamą išsišokimą; tądien vienas kito privengėme, lovoje nejaukiai gulėjome nusisukę nugaromis... o ryte mane pažadino nedrąsus vyro bučinys.

– Aš tau trenkiau, o tu mane bučiuoji, – sumurmėjau nuo šilto jausmo prikimusiu balsu.

– Aš gi tikras vyras, – atsiliepė Simonas, – turiu drąsos pripažinti, kai gaunu ko nusipelnęs.

Tai ar galėjau pykti dėl savimi patenkinto žmogaus išraiškos, kuri tariant šiuos atgailaujančiojo žodžius švietė mano vyro veide?..

*******

KOVA – titnago tvirtumo karoliukas, tviskantis tarsi išgrynintas deimantas

Esu iš tų žmonių, kuriems patinka viską kontroliuoti. Užsibrėžti tikslą, sukurti strategiją, numatyti taktiką ir metodiškai eiti suplanuotu keliu. Mane nervina išsiblaškę, tvarkos nei savo galvoje, nei ant savo darbo stalo palaikyti negebantys žmonės. Jie tarsi tikisi, jog sunkius darbus nudirbs kiti, „nusiplauna rankas“ teisindamiesi savąja prigimtimi. Po galais! Surask jėgų ir tobulink save! Susiimk ir nedejuodamas padaryk ką nors – tegul pradžioje ir nedaug. Sėdėti kitam ant sprando patogu, ilgainiui prie to maloniai priprantama; tačiau aš nenorėčiau šitaip gyvalioti. Pati ko nors pasiekusi, jaučiu pasitenkinimą, adrenalino antplūdį – visai kaip koks „ekstremalas“.

Kai kurias kovas esu pralaimėjusi. Būčiau kvaila, jei nesuprasčiau, jog visų jų laimėti neįmanoma. Nors norisi... Pirmas pralaimėjimas gyvenime, kurį prisimenu, – darželyje, negavus išsvajoto karalaitės vaidmens kalėdiniame spektaklyje. Oi, kaip aš verkiau! – gailėdama savęs ir slapta tikėdamasi „išverkti“ tą garbę. Bet auklėtoja nepasidavė. Tikriausiai ji pastebėjo, jog esu iš tų žmonių, kurie, pildant visus jų pageidavimus, bus bjauresni, nei galėtų būti. Tad gal man tik į naudą, jog kai kurie pralaimėjimai tęsiasi ilgiau ir tokiu būdu „pastato mane į vietą“. Vienas iš jų – prieš Juditą, paslaptingąją Simono tetą, iš kurios jaučiu sklindant neaiškią grėsmę. Manau, jog tai turėtų jausti visi, kuriems tenka bendrauti su ta moterimi. Jos nukreiptumas į tikslą, sau keliami reikalavimai, siekis tobulėti labai panašūs į maniškius, tačiau trikdo tai, kad Judita gyvenimo keliu eina visiškai kitaip, ir net norėdama neįstengčiau įrodyti, jog jos kelias klaidingas ar atneša prastesnius rezultatus. Aš su Judita nebuvau susitikusi, bet iki šiol prisimenu po Simono grįžimo iš kalnų pavydėjusi jai savo vyro, jos sūnėno – šitas pavydas buvo tikrų tikriausia patologija! Pavydas dėl ypatingo juodu siejančio ryšio, kokio tarp mūsų su Simonu nebuvo ir būti negali. Dvasine prasme mes su vyru labai skirtingi, ir tai daro bendrą gyvenimą įdomų bei spalvingą, ypač kai kūnai idealiai atliepia vienas kitą. Tačiau Judita yra jo dvasios, ir tik todėl, nepaprastai mylėdama Simoną, taikstausi su nuolatiniu jos buvimu kažkur greta mūsų šeimos. Todėl pakenčiau, kad grįžęs iš kalnų namo, jis apie tetą kalbėdavo it jaunas įsimylėjėlis. Kurį laiką beveik kasdien atrasdavo, kur įterpti jos idėją ar žodį, įsitikinimą ar patarimą. Nesekė tais patarimais aklai, tačiau keliskart juos vienaip ar kitaip pritaikė. Jaučiausi nustumta į „antrą planą“, bet ir vėl – kaip jau ne kartą gyvenime – atsirėmiau pati į save, vėl liepiau sau valdytis ir laukti. Po kurio laiko Simonas kiek aprimo, iš viešnagės parsivežtos naujovės tapo organiška jo mąstymo dalimi, susipynė su paties galvoje nuolat gausiai knibždančiomis idėjomis, ir jose jau nebeatpažindavau Juditos. Tad galėjau lengviau atsipūsti. Vėl galvoti apie tai, jog ir mano gyvenimo filosofija kartais veda prie pergalės. Bent jau mokslo srityje.

– Nenoriu jūsų liūdinti, mergaitės, – suokalbininkės tonu sako bibliotekininkė, – bet kadangi konkurse dalyvauja vaikinas, jūs neturite šansų.

Nė viena iš mūsų trijų neatsako. Priėmimo į doktorantūrą rezultatų mieliau lauktume kur nors kitur, tačiau jau geras dvi valandas kiurksome instituto bibliotekoje, iki gyvo kaulo įgrisusioje rengiant stojimui reikalingą rašto darbą. Kiekviena ėjome į greta esančią posėdžių salikę ir joje priėmimo komisijai entuziastingai aiškinome, kodėl priimti reikia būtent ją. Paskutinis prisistatinėti galantiškai pasisiūlė vienintelis vaikinas – buvęs mano kursiokas. Koridoriuje pasigirdus jo žingsniams, bibliotekininkė nutyla, prieš tai liūdnai pamerkusi mums akį.

– Komisija kviečia mus visus ateiti, – praneša vaikinas.

– Palikite daiktus čia, – vėl įkiša trigrašį bibliotekininkė. – Eikite ir nesirūpinkite.

„Kuo? – noriu paklausti. – Daiktais ar tuo, kad neįstojome?“.

Komisijos nariai dar kartą nužvelgia mus visus, tarsi tikrindamiesi, ar teisingą sprendimą bus priėmę. Tada pirmininkas lėtai atsistoja; jo rankose – popieriaus lapas su įrašytu keturių jaunų žmonių likimu. Akimis siurbte įsisiurbiu į tą lapą, tikėdamasi, kad toks dėmesio sutelkimas nuslopins mane purtantį drebulį.

– Dėkoju visiems, parengusiems ir pristačiusiems tikrai gerus darbus, – (Prašau, apsieikime be tų formalumų! Žinau, kad negalima). – Deja, doktorantūros vieta yra tik viena. Atsižvelgdami į rašto darbo lygį, planuojamos disertacijos temos aktualumą ir pateiktas rekomendacijas, šią vietą siūlome užimti... – (na, tai kada jau įteiksite tą Oscarą?) – ... Liučijai.

Į biblioteką grįžtu kitu žmogumi. Tyčia lėtai velkuosi paltą. Daiktų pasiimti atėjau paskutinė, ir bibliotekininkė jau žino konkurso rezultatus. Kai ji nuo savo kortelių pagaliau pakelia akis į mane, išdidžiai nusišypsau.

– Sveikinu, – balse išgirstu pagarbą.

– Dėkoju, – oriai linkteliu.

Vėliau su bibliotekininke ne kartą juoksimės iš mano pasibaisėtino pasipūtimo – tuomet, kada šitoje bibliotekoje leisiu ilgas valandas, rinkdama medžiagą disertacijai. Čia šniurkščiosiu dėl drastiškų oponentų pastabų. Čia ateisiu kitą dieną po gynimo, per kurį man stovėdami plojo kolegos, ir draugei mane apkabinus, šypsodamasi priminsiu, jog visuomet žinojau savo vertę.

*******

KŪRYBA – karoliukas iš spalvoto modelino, kurio formą gali keisti

Brolių ir seserų neturėjau, tad mano dienpinigiai būdavo gausesni už bendraamžių. Didžiąją jų dalį išleisdavau ne kosmetikai ar bižuterijai, o knygoms ir bilietams į kultūros renginius. Ne todėl, kad būčiau supratusi, jog tai geriausia investicija į ateitį, o dėl virpinančio jausmo, kuris apimdavo parodų ar koncertų salėje, ar namuose verčiant keliasdešimtą geros knygos puslapį. Simonas beveik visada vaikščiodavo tuščiomis kišenėmis: gyvendamas šia diena, dienpinigius išleisdavo paslaptingiems berniokiškiems pomėgiams, brangiems saldainiams, kuriais vaišindavo mane ir seserį, o kai ateidavo jo eilė “chebroje” – cigarečių pakeliui, kuris būdavo sąžiningai padalinamas visiems. Tad bilietus į koncertą ar parodą dažniausiai pirkdavau aš. Ir visuomet sulaukdavau nepaprasto atlygio – tuose renginiuose ypatingai pasikeičiančio mano vaikino žvilgsnio: tarsi jis būtų virtęs gryna atida, savin suimančia viską aplinkui, o kartu kibirkščiuotų tai, ką vėliau pati sau įvardinau “dvasinėmis ląstelėmis”. Šios ląstelės dažniausiai dauginasi ne skildamos į dvi vienodas, o dalindamosi į iš anksto nenuspėjamą skirtingų ląstelių skaičių ir tokiu keliu kurdamos būties įvairovę.

... mūsų sūnus gali parą ar ilgiau nemiegoti ir nevalgyti. Nusineša į kambarį didelį mineralinio vandens butelį ir vien juo gyvas tapo. Piešia ir plėšo eskizus, tyloje įnirtingai maišo spalvas, o paskui staiga viską meta, atsisėda ant grindų ir žiūri pro langą į jūrą. Jam nesvarbu, kuo apsirengęs, kad plaukai nešukuoti nuo vakar ryto, kad rytoj užmigs per pamokas. Jis įsimylėjęs ne mergaitę iš mokyklos, o Giorgio de Chirico darbus, užuot ruošęsis testui, jis studijuoja da Vincio tapymo techniką, Rembrandto šviesą ir šešėlius...

Pradžioje Simonas džiaugėsi dėl sūnų apimančio kūrybos transo, didžiavosi, lyg tai būtų jo nuopelnas. „Prisimeni, ir aš pradžioje taip... – kelis kartus sakė man. – Negalėdavau atsitraukti nuo rašymo“. Na ne, mielasis, – tu rašei, tačiau visuomet aktyviai gyvenai ir greta rašymo: iki išsekimo, iki drebulio maudydavaisi, kopose kurdavai laužą, ir mes prie jo sėdėdavome kalbėdamiesi, tu bučiavaisi, žaisdavai futbolą, susimušdavai, kartais prisimindavai turįs kelis draugus ir su jais eidavai į kavinę valgyti picos... o panakčiui krisdavai į gilų miegą ir iš ryto, pakeliui į mokyklą, pasakodavai man savo sapnus.

O aš pati iš pat pradžių Matui aiškinau, kad jis save alina. Dalinau patarimus. „Puiku, kad dailė tau tokia svarbi. Bet ilgai taip tęstis negali, nes susirgsi“, „Turi valgyti ir ilsėtis – argi nenori augti?“, „Susidėliok dienotvarkę taip, kad viskam užtektų laiko“ (paskutinis tikrai kvailas. Viskam?! Utopija!). Matas niekada neužpykdavo dėl pamokslaujančių šnekų, “paprotinimus” priimdavo kaip savaime suprantamą dalyką, tačiau neretai išklausęs jų keistai į mane pažvelgdavo. Sykiais prisiglausdavo, aš jį apglėbdavau, ir mudu pabūdavome tame laike, kuris nesiduoda skaičiuojamas. Ir nieko neišspręsdavome, nieko nepakeisdavome. Augdamas jis darėsi vos vos kietesnis, atšiauresnis. Buvo justi, kaip vis stipriau tiki savo tiesa ir mokosi už ją kovoti. Aiškinti kitiems ir įrodinėti. Gyventi ja ir ją įgyvendinti. Keturiolikos sulaukusį dailės mokykloje jį tebelaikė tik todėl, kad, atstovaudamas šiai institucijai įvairiose parodose ir konkursuose, visuomet pelnydavo apdovanojimą. Nors kuo toliau, tuo mažiau mokyklinių užduočių atlikdavo. Dirbo pats, pagal jam vienam suprantamą metodiką, o gal be jokios metodikos – tik nuojautos, intuicijos vedamas. O štai daugumos ne itin mėgstami dailės istorijos ir teorijos užsiėmimai buvo jo laikas. Nardydavo kaip žuvis po epochų, stilių, vardų įvairovę, kritiką ir kontrkritiką. Ir tuo pat metu piešė ir tapė taip originaliai, jog dėstytojai gūžčiojo pečiais, kai po nusisekusios parodos imant interviu būdavo paprašomi įvardinti jaunajam dailininkui įtaką padariusius teptuko meistrus.

Rokas skirtingai reaguodavo į Mato elgesį – jis buvo nuotaikos žmogus, ir tai dar labiau išryškino paauglystė. Tai nenorėdavo turėti su broliu nieko bendro ir paniškai bijodavo būti juo palaikytas dėl su amžiumi nė kiek nesumažėjusio panašumo, tai visiems skelbdavosi esąs dvynys “to talentingo keistuolio” ir maldaudavo Matą padėti atkreipti mergaičių dėmesį ar suminkštinti kokios nors menu besidominčios mokytojos širdį. O kartais tiesiog ilgai sėdėdavo prie tapančio brolio ir sau neįprastai tylėdavo. Arba įeidavo į jo kambarį, kai Mato ten nebūdavo, ir žiūrėdavo į jau pabaigtus ar tebekuriamus paveikslus. Aš jam netrukdydavau, neišsiduodavau tai pastebinti; žinojau, jog ši patirtis augina Roką.

Tačiau gyventi su Mato kitoniškumu nesaldu. Kai su Simonu buvome paprašyti atvykti į dailės mokyklą pasikalbėti apie savo sūnaus elgesį, ėjau ten kaip reikiant įsitempusi. Dar nė karto neteko būti iškviestiems “ant kilimėlio” vaikų mokyklose – nei vidurinėje, nei dailės, nei sporto. Net dėl Roko, kuris buvo pakankamai pasiutęs, ir aš pati sau tyliai stebėdavausi, kaip sugeba neįkliūti ar net ir įkliuvęs “sausas išlipti iš vandens”. Be abejo, Matas taip nesugeba; todėl ir turėsime aiškintis už jį. “Jeigu talentingam žmogui uždraudžia arklį vaizduoti mėlyną – tokį, kokį jis mato, – tas žmogus kovoja. Jei draudžiama ir toliau, jis arba pritrūksta jėgų ir tyliai pasišalina, arba dar patirština mėlyną spalvą. Ir jei meno žmonės net ir tada nesusipranta, jog draudimas klaidingas, – Simonas užsimetė švarką ir pasitaisė jo apykaklę; bet tuoj pat vėl ją pakėlė ir paliko netvarkingai stirksoti, – aš to žmogaus vietoje tiesiog parodyčiau jiems nepadorų gestą”. Nervingai sukikenau, paskubomis verdamasi auskarus įsidūriau pirštą ir nesusilaikiusi keiktelėjau. “Ar jie sakė, ką mūsų sūnus padarė blogo?” – imdamas iš manęs auskarus ir padėdamas juos įsiverti, paklausė Simonas. “Ten nemažai visko prisikaupę”, – atsakiau neapibrėžtai, nes su manimi pačia telefonu taip kalbėjo dailės mokyklos direktorius. “Tai bus už ką pakovoti”. Nesu iš tų moterų, kurios per svarbius susitikimus leidžia kalbėti vien vyrui, o pačios arba tyli, nutaisiusios protingą miną, arba kvailai linksi galva. Tačiau Simono suvokimas apie meninės kūrybos procesą neabejotinai pranoksta manąjį, todėl didžioji dalis pokalbio su direktoriumi krūvio teks mano vyrui. Šiaip jau nekantraučiau dalyvauti dailininko ir rašytojo pokalbyje kūrybos tema, intriguojančiame a priori, tačiau dabartinėje situacijoje bevelyčiau, kad oficialaus pokalbio nereikėtų ir nebūtų. Kad jie diskutuotų kavinėje prie vyno taurės, modernių ir skirtingai interpretuojamų paveikslų parodoje ar tingioje savaitgalio promenadoje, kokios aprašomos knygose apie praėjusių amžių menininkus… jau įsivaizdavau direktorių – įspūdingo stoto, ilgaplaukį, senyvą vyrą skulptoriaus rankomis – analizuojantį vieną ar kitą įtraukiantį klausimą... Deja, pokalbis baigėsi beveik neprasidėjęs, nes direktorius, Simonui entuziastingai aiškinant apie Jasperso aprašytus tikrovės „šifrus“ ir bandant šia teorija pagrįsti Mato teisę ugdytis savarankiškai, per visą „pasišnekėjimą“ sugebėjo mums – tiksliau, Simonui – užduoti vienintelį klausimą:

– Ar jau baigėte?

– Ne, – atkirto tas.

Tačiau tuojau pat buvo užčiauptas:

– Atleiskit, bet netikiu, kad trylikametis – koks gabus jis bebūtų – suras geresnius ir efektyvesnius darbo metodus, nei naudoja mano kolegos dailininkai, kurie yra dar ir patyrę pedagogai.

Pamaniau, kad jis teisus.

– Nemanau nė aš, – (ach, gudrauji, Simonai!). – Bet leiskime jam bandyti!

– Kad prarastų brangų laiką ir galbūt nepataisomai sugadintų savo dovaną?! – direktorius pakėlė balsą.

Pamaniau, kad jis klysta. Ir suvokiau, jog turiu perimti iniciatyvą, bet kalbėti trumpai ir ne pernelyg mandagiai.

– Mes pasikalbėsime su sūnumi, – ištariau kiek galėdama ramesniu tonu. – Ačiū už sugaištą laiką.

Namuose įvykdžiau direktoriui duotą pažadą. „Prašau tavęs tik vieno, – pasakiau Matui, – neatmesk idėjos, metodo, užduoties, požiūrio tik todėl, jog jį sukūrė kažkas kitas. Puikiai žinai, koks įvairus pasaulis, ir kad tai viena iš labiausiai pasigėrėtinų jo ypatybių“. Tikėjausi, kad švelnus sūnaus šypsnys reiškia „taip“ ar bent „aš pagalvosiu“. Kad jis nepadarys tėvo nesąmoningai peršamos klaidos – siekti originalumo bet kokia kaina. Bet ir nesileis kai kurių bukapročių dailės mokyklos pedagogų apvelkamas tramdomaisiais marškiniais. Nors jam tik keturiolika, jis yra mano stiprusis pirmagimis.

*******

VAIKAI – balti netaisyklingos formos karoliukai, švytintys iš vidaus tarsi perlai

Kai per vieną iš paskutinių konsultacijų gydytoja paklausė mūsų su Simonu, ar jis dalyvaus gimdyme, nejaukiai susižvalgėme. Jau buvome aptarę ir atmetę šią galimybę, bet kadangi gydytojai garantuotai atrodėme labai šiuolaikiški ir pažangūs, tai staiga šiek tiek susigėdome savo sprendimo.

– O gal turėčiau ten būti? – mums išėjus iš kabineto, pratarė Simonas.

– Tai ir būsi, – atsiliepiau. – Netoliese. Koridoriuje, po to palatoje. Bet ne gimdykloje. Tai moters teritorija.

– Turbūt tai akmens amžiaus požiūris, – atsiduso jis, ir atodūsyje nugirdau palengvėjimą.

– Žinoma. Po visko turėsi man padovanoti nudobtą mamutą ir kokį dailesnį kaulinį papuošalą, – atkirtau.

Džiaugiausi, jog manyje dar liks vyrui neprieinamų paslapčių, padėsiančių jį nusivilioti į tolimus fantazijų ir svajonių kraštus. Kad išsaugosiu kažką tik sau – tegu tai ir bus skausmas. Nenorėjau dalintis su kitu žmogumi absoliučiai viskuo, negalėjau taip prarasti pati savęs, kad nebesuvokčiau, kur prasideda ir baigiasi kiekvienas iš mūsų. Galų gale paprasčiausiai drovėjausi... Prasidėjus sąrėmiams, paskambinau tuo metu mokykloje pamokas vedusiam Simonui, liepiau lėkti į ligoninę ir sėdėti koridoriuje, tada ramiai pasiėmiau iš anksto pasiruoštus daiktus ir sėdau į tėvo atvairuotą automobilį.

Skauda, man skauda, MAN SKAUDA. Skausmas užlieja visą vidų – nuo pakaušio iki rankų ir kojų pirštų, teliūskuoja po mane aštrianagėmis bangomis. Taip tęsiasi dešimt minučių, pusvalandį, valandą, o gal penkias, aš su siaubu prisimenu skaičiusi, jog pirmas gimdymas gali būti labai ilgas. Anyta pasakojo, kad Simonas gimė audringą naktį, ir kęsdama sąrėmius ji sutelkdavo dėmesį į vėjo gūsių blaškomus medžius už ligoninės langų. Šiandien už tų pačių langų tylu ramu, bet po dar vieno sąrėmių pliūpsnio man ima vaidentis, jog medžiai tiesiog bijo pajudėti, nes irgi kenčia kažkokį žiaurų skausmą. „Tuoj, jau tuoj“, – nenustoja raminti ir drąsinti akušerė, bet skausmas iškreipia mąstymą: nebetikiu jos žodžiais, o tik mano balse neva glūdinčia paslaptinga galia. Todėl rėkiu ir rėkiu, vis labiau kimdama – tiek nesu klykusi per visą ligšiolinį gyvenimą bendrai sudėjus...

Matas į pasaulį atėjo pirmas. Vėliau sakydavome, jog išsyk į jį įsiskverbė ir visą aprėpė dailininko žvilgsniu. O Rokas, nekantraudamas išlįsti lauk, stipriai darbavosi kojomis, ir še tau – turime futbolistą! Mato kambaryje liejasi kitokia nei brolio klausoma muzika, jo spintoje kabo visiškai kitokie drabužiai, jų abiejų simpatijos niekada nepelno ta pati mergaitė… Džiaugiuosi, kad jie tokie skirtingi. Būti dvyniu – nemenkas išbandymas, jei atvirai, baisiai nenorėčiau turėti dvynę. Esu individualistė, gana egocentriška, tad nuolat stengčiausi įrodinėti savo kitoniškumą; galbūt kartais per tai pamirščiau, jog kai kuo panašūs apskritai visi žmonės, ir kad tai nėra blogai. Be to, tarp savęs ir aplinkinių iš tiesų atrandu daug daugiau skirtumų nei panašumų. Kartais – net kasdieniuose, buitiniuose dalykuose. Pavyzdžiui, augindama Roką ir Matą, kračiausi bendravimo su kitomis vežimėlius stumdančiomis mamytėmis, nes man nepatiko per didelis jo familiarumas ir entuziazmas, kažkoks primityvus džiugesys kasdien susitikus vienai kitą. Netiko tai, kad toks susibičiuliavimas tarp mamų pasmerkia vaikus nuo pat kūdikystės būti visuomet tų pačių bendraamžių būrelyje, lankyti madingas, bet nenaudingas savaitgalio mokyklėles – todėl, kad viena mamytė sakė kitai, kokios tos mokyklėlės fainos. Nesusirašinėjau „mamyčių klubuose“ internete – nei apie sauskelnių kokybę, nei apie pirmuosius dantukus, nei apie vyrų (ne)ištikimybę ar iš ryto ant kaktos iššokusį spuogą. Niekada nesinervinau dėl to, kad nėštumas ar žindymas pakeis mano kūno formas, ir – paradoksalu – jos beveik nepasikeitė, o kai kurioms įvyksta priešingai, nepaisant titaniškų pastangų ir įvairiausių, kartais gana drastiškų priemonių naudojimo. Neturėjau net preteksto išmesti nusibodusius drabužius, nes puikiausiai į juos tilpau, o pinigų labiau reikėjo kūdikių auginimui. Laimei, turėjau įdomesnių temų nei aptarinėjamos tikslinei mamyčių auditorijai skirtuose internetiniuose forumuose, ir įdomesnių žmonių, su kuriais galėjau apie jas pasikalbėti. Gal dėl to ir mano vaikai buvo truputį mažiau „socializuoti“ – nepuldavo kaip akis išdegę į bet kokį viešą vyksmą, nefetišizavo kepuraičių su Mikio Mauzo ausimis, teletabių lėlių ir „McDonald‘s“. Tikiuosi, jog dėl to jiems tik geriau.

*******

ŠEIMA – karoliukas, kurį suspaudęs delne jauti šilumą

Jiedu sėdi terasoje suglaudę nugaras. Rokas žaidžia online žaidimus, pašėlusiu greičiu spaudydamas ir braukydamas „planšeto“ ekraną ir retsykiais tyliai susikeikdamas – ir dėl nesėkmės, ir dėl pergalės. Aš vis tiek išgirstu, bet pratyliu: šiandien esu tokios geros nuotaikos, o berniukai atrodo taip mielai artimi – sugriauti šią idilę būtų nedovanotina. Matas lieja akvarelę, ir aplink jo kairę ranką ant terasos grindų prilašėję įvairiaspalvių, skirtingo dydžio balučių. Matas to nepastebi, o gal nekreipia dėmesio, todėl kartkartėmis į jas įmerkia nutįsusią seno tėvo megztinio, kurį iš to iškaulijo dar praeitais metais, rankovę. Paskui atgalia ranka pasitrina kaktą, ir ant jos lieka švelnus spalvotas dryžis.

Aš galiausiai išsirenku vieną iš trijų staltiesių ir ja užtiesiu didįjį terasos stalą – tą, kurį šiaip jau laikome užkišę sandėliuke. Bet šiandien, nors nėra jokios ypatingos progos, o oras gegužę galėtų būti ir šiltesnis, man norisi didelio stalo, užtiesto sunkiomis klostėmis krentančia, solidžia, sodrių spalvų staltiese, padengto sidabru ir krištolu, nudėlioto žvakėmis. Šįvakar man norisi romantikos, pasakos, grožėtis temstančiame danguje ryškėjančiais, ūkanų juostomis ištįsusiais debesimis, mėtyti duonos trupinius nepasotinamoms žuvėdroms, atšvilpiančiomis link mūsų kaip vėjas, vikrioms kaip oro akrobatai.

Išdėliojusi indus ir įrankius, einu į virtuvę patikrinti, kaip kepa mano firminis daržovių pyragas. Koridoriuje beveik kaktomuša susiduriu su iš darbo grįžusiu Simonu. Čia, namo viduje, kur nėra langų, jau prietema, bet mūsų akys susitikus švyti taip, jog išsklaidytų juodžiausią tamsą.

– Sveika, – taria vyras, pastodamas man kelią.

– Vakarieniausime terasoje, – atskleidžiu šiandienos staigmeną, nė kiek nesijaudindama, jog jei per penkias artimiausias minutes jis manęs nepraleis išjungti orkaitės, pyragas gali padegti.

– Kaip pasakysi. Nors aš jau sustirau, – apkabindamas mane, jis kyšteli delnus po palaidine, ir aš aikteliu – ir nuo vėsių delnų, ir nuo prisilietimo intymumo...

Tas šviesus intymumas persmelkęs visą šį vakarą, liejasi švelniomis saulėlydžio gaisomis mums sėdint, valgant, šnekantis, tylint... Rokas nuo stalo pakyla pirmas – jam per sunku ilgai nusėdėti toje pačioje vietoje. Dabar jis įsitaisęs ant žemiausio terasos laiptelio, svaido tolyn į tamsą nuo smėlio pagriebtus akmenukus ir švilpauja garsią roko baladę. Švilpauti jiedu su broliu išmoko jau seniai, ir, beje, Matas buvo pirmas. Oi, kaip Rokas tada siuto!.. Simonas slapčia kumšteli man alkūne. „A?“ – žvilgsnį nuo sūnaus nukreipiu į jo tėvą. „Pašokim?“ – ženklais pasiūlo jis. Mano vyras kartais mėgsta tokius vaikiškus žaidimus: slapukauti, šnekėtis ženklais, stebinti aplinkinius beveik šokiruojant – net jei jie yra jo paties vaikai. Bet šįvakar aš labai geros nuotaikos. Šiąnakt aš trokštu šokti – gal net dar labiau už Simoną... Mums keletą kartų apsisukus valso žingsniu, pasigirsta širdžiai mielas Roko bambėjimas: „Na jūs, tėveliai, ir pavarot!..“. Matas į jį reaguoja droviu šypsniu. Jis tebesėdi prie stalo, akivaizdžiai mėgaudamasis šio vakaro estetika. Į burną vieną po kitos deda alyvuoges, pomėgį joms paveldėjo iš tėvo. Mato pirštai ilgi ir laibi, žvilgsnis mąslus, plaukai vis dar kvepia sumedėjusiomis avietėmis – iki šiol prisimenu, kaip šis kvapas mane nustebino jo kūdikystėje. Spėlioju, ar nė vienas iš mano sūnų dar neturi mergaitės. Rokas glėbesčiuojasi ir pagal jaunimo madą į abu skruostus bučiuojasi su kas antra miestelio mergina; bet nė karto šituose bučiniuose neįžvelgiau ko nors rimtesnio. Matas turbūt niekada nepradės apie meilę kalbėti savo iniciatyva, o aš kol kas nesugalvoju, kaip su juo nagrinėti šią temą – nes kartais atrodo, jog sūnus ją išmano giliau už mane.

... Mes su Simonu teatrališkai nusilenkiame ir tęsiame savo šokį.

*******

MEILĖ – mėlynas karoliukas su lenktiniu peiliuku išraižyta širdute

Ar bereikia sakyti, kad vaikystėje ir paauglystėje Simonas buvo strazdanotas? Ypač vasarą. Ypač karštą vasarą. O ta vasara prieš septintą klasę buvo labai karšta. Gamta tarsi atliepė šėlui mūsų širdyse, sparčiai besikeičiančiuose kūnuose... Mes, mergaitės, į pliažą eidavome tik pavakary, maudydavomės ir degindavomės, o po to palei jūrą grįždavome namo, plepėdamos ir liežuvaudamos apie draugus ir pažįstamus. Kartą viena iš mūsų parodė pirštu tolyn, kur ant pakrantėje apverstos valties nugara į mus sėdėjo vaikinukas: „Ten Simonas“. Nustebau, kad jis buvo visiškai vienas ir, regis, nieko neveikė. „Ei, Simonai!“ – pašaukė kažkuri. Jis atsigręžė – kažkaip staigiai; keletą sekundžių žvelgė, tarsi nesuvokdamas, kas dedasi aplinkui, ir man dingtelėjo, jog buvo įsisvajojęs. Užteko akimirkos, kad viskas prasidėtų.

Šešerius metus sėdėjęs gretimoje suolų eilėje, grauždamas pieštuką, sufleruodamas klasiokams, keisdamasis rašteliais ir paišaliodamas sąsiuviniuose, lankstydamas lėktuvėlius ir skaitydamas mokytojo užduotą tekstą, kvatodamas iš „mergų“, iš anksto skubos tvarka ruošdamas namų darbus, kad namie turėtų daugiau laisvo laiko... jis man tebuvo eilinis „bernas“ – na, nebent gražesnėmis nei kitų akimis. Kaip galėjo viską pakeisti to tolimo artimo vakaro prieblanda, keistai nuščiuvusi jūra, ryškus vienišas siluetas jos fone, tas staigus grįžtelėjimas! Niekada neatspėsime, kaip ir kada pas mus įsiverš mūsų ateitis... Simonas susiprato mums pamojuoti, bet mergaitės jau nė nežiūrėjo jo pusėn, jų dėmesį jau patraukė kiti pasaulio dalykai. O aš tebežiūrėjau – į vaikinuką, vilkintį saulės visiškai išblukintus trumparankovius marškinėlius, jam pakėlus ranką prie šono plevėsuojančius lyg vėliava. Sutrikusį suvokus, kad šiuo metu susitikę tik mudviejų akys; jeigu jis būtų ką nors pasakęs, būčiau priėjusi – tik jis to nesuprato, o gal nesugalvojo, ką pasakyti. Tad nukreipiau žvilgsnį ir nuėjau neatsigręždama... Keistos tylos, kurią išgirdau pakrantėje, buvau gaubiama ir toliau, kol praėjus mėnesiui joje mane pasivijo tą vakarą neištartas Simono sakinys.

... Jau metai kaip mes abu įgiję magistro laipsnį. Simonas dirba vietiniame laikraštyje: jaunam ir simpatiškam žurnalistui pavedama imti interviu iš miestelio ir jo apylinkių įžimybių, dažniausiai moteriškos lyties, jis taip pat turi savo nuolatinę „kolonėlę“, kuriai rašo knygų recenzijas. Aš neseniai gavusi vairuotojo teises ir kartą per vieną ar dvi savaites tėvų padovanotu automobiliu išdidi važiuoju į savo institutą sostinėje, o likusias darbo dienas praleidžiu prie kompiuterio ar improvizuotoje laboratorijoje, kurią įsirengiau namų sandėliuke. Mes vėl pripratome gyventi arti vienas kito, drauge leisti vakarus, savaitgalius, o jei pasiseka – ir laisvas popietes. Mus garsiai vadina šauniausia miestelio pora, o tyliai stebisi, jog po šešerių studijų metų sugrįžome ir į gimtąjį miestelį, ir į vienas kito glėbį. Jau dvi savaitės, kaip Simonas kažką sau pačiam mintija, o paklaustas pirmąsyk gyvenime miglotai išsisukinėja nuo atsakymo. Aš kurį laiką nebelendu prie jo, sulaikiusi kvapą laukiu atomazgos. Tačiau nesu labai kantri, ir vieną vėlyvos vasaros vakarą paskelbiu ultimatumą: arba tiesa, arba išsiskyrimas. Tuo metu sėdime ant vėsaus kopų smėlio, surėmę basas ištiestų kojų pėdas, ir momentas iš pažiūros visai neatrodo toks dramatiškas, koks yra iš tikrųjų. Aš atlošiu galvą ir užsimerkiu. Po vokais aiškiai jaučiu sūrų ašarų karštį. Jaučiu ir tai, kaip Simono pėdos nuslysta nuo manųjų, ir tariuosi jį išeinant; tačiau žingsniai ne nutolsta, o priartėja. Vaikinas pritupia man už nugaros, smakrą įremia į mano viršugalvį.

– Nepasakyčiau, kad labai patogu, – burbteliu, stengdamasi susitvardyti.

– Manai, man patogu? – atšauna jis ir, stipriai suėmęs už pečių, atgręžia mane į save.

Atsimerkiu. Simonas kiaurai veria mane žvilgsniu, bet taip, kad juntu ne skausmą, o triumfą.

– Tekėk už manęs, – sako mano vaikinas.

Žodžiai, kuriuos seniai norėjo ištarti paauglys, nedrąsiai ieškantis mano rankos, kad ją suspaustų savo delne; kuriuos paskutiniu momentu sulaikė savyje pirmakursis, išvykdamas studijuoti į sostinę; kuriuos augino jaunas vyras, vis dar neišmetęs iš galvos minties, jog galbūt krečia kvailystę; žodžiai, kurių jis nesiliaus kartojęs – nors sykiais ir pro sukąstus dantis. Ir aš paliečiu to paauglio, pirmakursio, jauno vyro, savo gyvenimo žmogaus pirštus, suspaudžiu juos amžinoje mudviejų dabartyje.

*******

MEILĖ – mėlynas karoliukas su lenktiniu peiliuku išraižyta širdute

Manau, kad ir homoseksuali, ir heteroseksuali meilė gali būti graži ir tyra, o gali – bjauri ir iškreipta. Žmogus, šio jausmo nevertinantis kaip kažko pakylėto, to, kas gaivina mūsų sielą, nė vienu atveju nesielgs tinkamai. Augustas vertino. Subtilumas, antroji jo savasties dalelė po poezijos, užkirto kelią bet kokiam vulgarumui, prievartai ar nederamam, prikišamam aistrų demonstravimui. Pamenu mūsų pirmąjį susitikimą, kai Simonas pristatė man savo artimiausią draugą, tapusį tokiu per neįtikėtinai trumpą laiką. Jauną vyrą suaugusiojo akimis, šimtu procentu atitinkantį mano turėtą poeto įsivaizdavimą, o vėliau keliskart jį sugriovusį. Pablyškusį, melancholiškos veido išraiškos, kaklą atsainiai apsivyniojusį nutįsusiu šaliku. Vėliau su šiuo žmogumi ir dėl jo išgyvenau ne vieną emocine prasme intensyvią akimirką. Vienos buvo ypatingai gražios, kitos – verčiančios nerimauti ir drebinančios iš vidaus. Nesiruošiu slėpti baiminusis, kad Augusto širdyje liepsnojanti meilė gali paveržti iš manęs Simoną. Dėl to jaudinausi žymiai stipriau nei dėl iš anksto pasmerkto jo romanėlio su kursioke, dėl kitų merginų garsių padūsavimų ar atviro kabinimosi ant kaklo, iš kurio jis pats juokėsi: nors gimtajame miestelyje mano vaikinas ir nebuvo išlepintas dailiosios lyties dėmesio, aš jaučiausi tvirtai jį laikanti savo rankose. O štai bohemiškas artumas su Augustu – ar negalėjo jis tapti ta lyg opijus ar absentas svaiginančia terpe, kurioje lengviau atmesti sena ir įprasta, priimti drastiškai nauja? Tačiau Augustas buvo tas, kuris paliko, nes tikrai mylėjo. Nes mylimasis jam buvo svarbesnis už jį patį. Prisimenu, kaip pirmosios studentiškos vasaros pabaigoje užsukau į mūsų šeimos vasarnamį, kur prieš kelias dienas lankiau du atostogaujančius draugus, ir radau tik Simoną. Tomis dienomis jis buvo lyg apdujęs. Ir aš verkiau. Plūstelėjus pirmosioms ašaroms, suglumome abu. Jis priėjęs švelniai mane apkabino ir pasūpavo, stengdamasis nuraminti. Tačiau aš tik dar stipriau įsiverkiau, staiga kaltės geluonimi smilktelėjus minčiai, jog šia rauda ne tik dalinuosi Simono skausmą, ne tik išreiškiu mudviejų liūdesį, bet ir išlieju manyje slypėjusį jausmą, kurio tikrąjį vardą sąmonė išgirdo tik šią akimirką. Proverksmiais ir tik viduje prisipažinau meilę Gustui, kuri buvo kitokia nei meilė Simonui; tik gal ne taip labai kitokia, kaip kad save ilgą laiką tikinau. Kai sėdėdama vasarnamio svetainėje raudote raudojau, kas veržėsi iš manęs – gėla, jog neatsisveikinau, palengvėjimas neįvykus dramatiškiems meilės posūkiams, o gal šie abu ir dar daugelis kitų, vien tik poezija išreiškiamų dalykų? Žinau, jog tai buvo pirmoji mano neištikimybė Simonui, apie kurią jis nenutuokia iki šiol. Nes aš nenoriu suteršti jo prisiminimų apie tikrą draugystę, apie ypatingą gyvenimo tarpsnį, per kurį mano vyras suaugo, ir apie bičiulį, padėjusį jam galutinai įtikėti savuoju pašaukimu.

*******

DRAUGĖS IR DRAUGAI – karoliukai, ant kurių nenuplaunamais dažais nupieštas „smailas“

Vis dažniau pasitaiko ankstyvų rytų, kuomet Simonas vienas išeina pasivaikščioti pakrante. Juokauja, kad sensta, todėl ir nesimiega iš ryto. O aš, per langą matydama savo vyrą, vienumoje lėtai, bet atkakliai žingsniuojantį saulėtekio link, kartais jau nerimauju. Galbūt jam trūksta bičiulio, kuriam būtų suteikta garbė eiti drauge? Iš kur tas bičiulis galėtų atsirasti? Tačiau kai po kurio laiko Simonas apsigręžia ir patraukia namų link, kai grįžta toks, kokį esu įpratusi jį matyti, tariuosi supratusi, kad stygius įgalina kiek kitokį gyvenimą, daro įtaką kūrybai, iš dalies perkuria patį žmogų. Ir jei tam žmogui skauda tik truputį, gal galima pakentėti? Gal jis net pats sąmoningai prisiima tą kentėjimą? Mano nerimas švelnėja – iki kito panašaus saulėtekio.

Norėčiau apie tai padiskutuoti su Gustu. Tačiau esu tikra, jog jis nebegrįš į mūsų su Simonu gyvenimą. Gaila, Simonui taip reikėtų tokio draugo. Nes prastesnių jis nenori. O juk draugai reikalingi visiems, tiesa? Mes turime keletą porų, – dabar jau šeimų su vaikais, – su kuriomis bičiuliaujamės, leidžiame laisvalaikį, kurių gimtadienius prisimename, o pokyčius darbe aptariame. Bet pabendravus su jais, mano vyro akys niekuomet nedega taip, kaip degdavo po pokalbių, po patylėjimų su Augustu. Kaip švyti po mudviejų artimumo akimirkų. Po bendravimo su vaikais. Gal buvimas kompanijoje jam apskritai mažai reiškia? Pamąsčiusi į šį klausimą turbūt atsakyčiau teigiamai, kadangi ir anksčiau – net paauglystėje – kompanijos prasme Simonas buvo tikras „vidutiniokas“: nei vienišius, nei bet kokia kaina bendrauti siekiantis. Jis lyg ir turi visus duomenis pelnyti „savo bičo“ vardą, tačiau... Tai gal vis dėlto jam kažko trūksta? O gal kažko per daug? Trūkumu ar nereikalingu priedu reikėtų laikyti kartais net artimų draugų rate akivaizdžiai demonstruojamą abejingumą ir atsainumą, nuobodulį? Ar jis dedasi esąs kažkuo pranašesnis už tuos, kuriems, stoikų teigimu, nepakanka patiems savęs, todėl būtinai reikia kitų žmonių?

Na, bent jau mano atžvilgiu to pranašumo nedemonstruoja. Ir nedaro pašaipių užuominų, kad pasisėdėjimų su draugėmis labiau reikia „toms moterims“. Nuo to laiko, kai dar mokykloje nustojo mergaites vadinti „mergomis“, yra absoliutus vyrų ir moterų lygybės šalininkas. Tačiau taikliai nurodo lyties nulemtus skirtumus, kurie jam kaip rašytojui kelia susižavėjimą, o kaip vyrui – gal sykiais ir nervina, ne be šito... Prie tų skirtumų, žinoma, priskirtinas ir bendravimo bei draugystės skirtingumas. „Kaip jūs galite tiek plepėti?!“ – man pro duris išleidus pasisvečiavusias drauges, kartais klausia Rokas. Na, žodis traukia žodį, o kai viena kitą puikiai pažįsti, temų visuomet atsiranda, jos nuosekliai keičia ir papildo viena kitą. Įdomu, kaip ir kuo gyvena draugė, net jei jos veikla tolima nuo tavo pačios, – nes tau rūpi žmogus, tau patinka draugės asmenybė. Dvi mano draugės man yra ypatingos – tos, kurios dar pradinėse klasėse į mano „atminimų“ sąsiuvinius piešė penkių žiedlapių gėlytes ir rašė banalius, bet be galo nuoširdžius draugystės pažadus ir laimės palinkėjimus. Tuos pažadus išpildė. Joms vienintelėms pasisakiau apie Tadą – tačiau daug vėliau, nei prisipažinau Simonui. Tik kai supratau, jog man būtina kieno nors pagalba, kad, pati būdama kalta, noriu būti glaudžiama ir guodžiama. Pasisakyti buvo gėda ir baisu – draugių nuomonę apie save rizikavau pakeisti visam laikui. Bet jos išlaikė ir šį išbandymą – kaip keletą kitų, galėjusių sugriauti mūsų draugystę. Palengvino mano atsigavimą, atitokimą nuo savo pačios poelgio, kurio mano širdis, priešingai protui, ir šiandien negali laikyti niekšybe. Simonas tokios pagalbos neturėjo. Esu tikra, jog apie mane ir Tadą neprasitarė niekam. Koks gi vyras norėtų prisipažinti buvęs apgautas žmonos?! Atvirauti apie į galvą įkyriai lendančius planus, diktuojamus įžeistos savimeilės ir keršto troškimo: pamokyti žmonos meilužį, išsiskirti, būti su kita moterimi? Paskutinio iš išvardintų dalykų bijojau labiausiai – ir ne tiek dėl savęs, kiek dėl paties Simono: žinojau, jog jis niekada sau nedovanotų meile nepagrįstos neištikimybės.

Geriausių draugių palaikymo bei patarimų prireikė ir tuos kelis kartus, kai mano išdavystės naštą nešantis Simonas namo grįžo pasigėręs. Nors buvo jau beveik trisdešimties, gerti nemokėjo, todėl siaubingai vemdavo – kaip per išleistuves „padauginusi“ dvyliktokė. Vakarykščio nesusivaldymo paženklinti rytai mums abiems prikišamai parodė, kaip žmogus geba save bjauroti. Paversti savo paties parodija. Sekdama draugių nurodymais, lengvinau Simono pagirias – ir fizines, ir psichologines, stengiausi jam grąžinti gražaus ir protingo vyro išvaizdą bei savigarbą. Simonas aršiai priešinosi, slėpdamas gėdą, širdo, kad neišlieju ant jo pykčio, kurį jautė kaupiantis manyje. Neturėjau patirties, kaip elgtis su girtu vyru, tad pirmą kartą visiškai supanikavau. Antrą kartą sunerimau. Trečią pasidarė baisu. O ketvirtą – paskutinį – labai liūdna. Turbūt mano nuoširdžios karčios ašaros Simonui ir tapo geriausiu priešnuodžiu – ir prieš įjunkimą į alkoholį, ir prieš skausmą dėl išdavystės. Paskutinį kartą po išgertuvių, radęs mane užverktomis akimis ir pajuodusiais paakiais, jis savo papratimu tiesiai šviesiai paklausė: „Ir tu nesibari?! Galvojau, kad seniai mane iškoneveiksi ir liepsi nešdintis“. Gal slapta net vylėsi, jog taip nutiks – nebereikėtų vargti, sukąstais dantimis išlydint ir pasitinkant dar vieną dieną. Aš papurčiau galvą: jis prisiėmė sunkų atleidusiojo vaidmenį, ir aš nuo pat pradžių nesitikėjau, jog jį atliks nė karto nesuklysdamas. Tik pasirodė, jog klaidoms nebuvau pasiruošusi, ne tokia tvirta, kokia maniau esanti. Taip ir pasakiau savo vyrui.

*******

VYRAI – šiurkštoki ir moters rankai sunkūs, bet kažkuo malonūs karoliukai iš kieto akmens

Atvirai kalbant, apgaudinėti Simoną su kitais vyrais būtų lengva. Jam nebūdingas įtarumas – nė vieno žmogaus, o tuo labiau mano atžvilgiu. Ar dėl to, kad neapgaudinėja pats (juk kelis jaunystės pakvailiojimus būtų juokinga vadinti neištikimybe)? O gal dėl tyro vaikiško naivumo, kuris tebeliko jame? Nuginkluojančio mane be kovos ir traukiančio daug labiau už kitų vyrų naudojamas gudrybes, jų atvirus pasiūlymus ar kitokius meilės žaidime atverčiamus kozirius. Būti neištikima Simonui nepakeliamai sunku – dėl to, kad meilės jis niekada nelaikė žaidimu. „Ir iš kur ištraukei tokį teisuolį teisinguolį?“ – kartais piktokai paklausia kuri nors iš mano draugių. Ne ištraukiau: prigimtinį mano vyro tiesumą iki teisingumo lygmens kilstelėjo patirti išgyvenimai ir gilūs apmąstymai, nuo pat pirmų studijų metų jį traukusių teisingumo teorijų ir literatūroje apdainuotų idealų persipynimas su gyvenimo praktika – ir džiaugsminga, ir karčia. Aš kitokia. Būna atvejų, kada labiau žiūriu savo naudos, o ne teisingumo. Gėda prisipažinti, bet retsykiais daug ką statau ant kortos dėl savo įnorių ar momento nuotaikos. Aikštijuosi ir rodau kaprizus net sulaukusi keturiasdešimties ir turėdama du vaikus. Aš visuomet buvau palepinta mergaitė. Ne visiškai, bjauriai išlepusi, bet gerokai palepinta.

Ar man reikėjo Tado? Dabar neatsakyčiau vienareikšmiškai. Taip, jis buvo ypatingas, su pirmu pasitaikiusiu nebūčiau prasidėjusi. Žvelgdama atgal, suvokiu, kad šešėliu šmėkštelėjusią pagundą sustiprino ir kelios aplinkybės: su Simonu dar neturėjome vaikų, ėjo tretieji – neretai kriziniais laikomi – santuokos metai, Simonas kartais tapdavo nepakenčiamas, pats su savimi grumdamasis pirmose kūrybinėse kovose vardan grakščios publikavimui tinkamo teksto eilutės, o aš pati bandžiau prasiskinti kelią į vyrų valdomą fizikos mokslo pasaulį – siekiau doktorantės vietos. Įtemptas laikas. O baltas chalatas suteikia vyrui apriorinio pranašumo moters akyse – panašiai kaip kario uniforma. Juk gydytojas – irgi karys, ir jo kova kilniausia iš visų. Net retomis prabangos valandėlėmis, kai su Tadu susitikdavome ne ligoninėje, ir už kavinės stalelio ar ant suoliuko pakrantėje prie manęs sėdėdavo elegantiškai ir stilingai apsirengęs gražus vyras, kalbantis apie dalykus, nesusijusius su medicina, gydytojo įvaizdis niekur neišnykdavo. Aš vertinau svarbą to, ką Tadas duoda žmonėms, ir būdama su juo pati jaučiausi vertingesnė – pasibaisėtinai nebrandi laikysena! Be to, ir dabar galvoju, kad su Tadu gyventi būtų ramiau, lengviau. Abu mes mokslo žmonės, todėl suprasti vienas kitą paprasčiau. Jo geras charakteris, malonus būdas, jam būdinga vidinė ramybė...

... tačiau aš pasirinkau likti su peštuku. Ir drebėjau, kad jis nueis pas Tadą „vyriškai pasikalbėti“. Neturėjau teisės to uždrausti, kurį laiką po savo „nuotykio“ apskritai jaučiausi neturinti jokių teisių. Tik kai vyras po kokio pusmečio paklausė, ar norėčiau, kad susilauktume vaiko, supratau iš jo gavusi atleidimą; kai netrukus manyje suspurdėjo nauja gyvybė, vėl patyriau laimę, vėl leidau sau džiaugtis gyvenimu. O tą šaltą rudenį nežinojau, kur dėtis iš baimės: Tadas kartą gyvenime jau buvo patyręs baisią išdavystę, ir jeigu antrą kartą nukentės per žmogų, su kuriuo ryžosi būti, ar begalės dar kada nors kuo nors pasitikėti?!

... jūros pakrantėje susirinkęs pulkelis vaikinų. Žiūrėdamas iš toliau, gal ir neįtartum nieko blogo, bet iš arti pamatęs pykčio perkreiptus veidus ir nuožmią akių išraišką, jau nepavadintum jų niekaip kitaip – tik „gauja“. Atokiau susispietę nuščiuvusios mergaitės, per vėlai supratusios, kuo baigsis iš pradžių juoką kėlęs apsižodžiavimas. Šįkart be muštynių neapsieis. Kai kurios iš jų prisimena maždaug prieš mėnesį įvykusį susirėmimą, po kurio miestelio ambulatorija turėjo neįprastai daug darbo. Viena iš tų mergaičių – aš. Vaikinų būrys susijaukia, pasidalina į dvi grupes. Vienos priešakyje išvystu šviesiaplaukį šviesiaakį jaunuolį, kurio žvilgsnyje nuolat gyvas iššūkis jau ne sykį pridarė jam bėdos. Kai Simonas žengia dar labiau į priekį, suklinku „Ne!”, bet lieku stovėti kur stovėjusi, nes kitaip savo vaikinui užtraukčiau gėdą. Bandau sugauti jo žvilgsnį, nors neįsivaizduoju, ką ir kaip pasakyčiau vien tik akimis per šias likusias trumpas sekundes. Tačiau Simonas į mane nežiūri. Kilsteli smakrą ir prieina prie pat priešininko. Tokių scenų negaliu pakęsti net filmuose, o realiame gyvenime besimušančius laikau kvailiais, idiotais, necivilizuotais gyvuliais!.. tik kad čia – mano Simonas... Jis nėra nei silpnas, nei nerangus, muštynėse jau truputį patyręs – kramtydama lūpas, mintyse susigrąžinu negausius susirėmimus, kuriuose jis dalyvavo. Ir vis tiek širdis plaka taip smarkiai, jog darosi bloga, ir draugės užjausdamos tyliai siūlo man vandens, ant krūpčiojančių pečių užmeta megztuką…

Na žinoma, jis pradeda pirmas. Įprastinė pradžia – dunkstelėjimas kumščiu tam anam į krūtinę, nusižiūrėtas iš pigių bojevikų. Išsisukęs nuo pirmojo priešininko smūgio, trenkia jau rimčiau. Kai priešininkas spiria Simonui į kojas, virsdamas mano “didvyris” ir jį nusitempia ant žemės. Smėlis ir pyktis visur, jie spjaudosi ir vienu, ir kitu; ir pyktis, ir smėlis apsitaško pirmaisiais kraujo lašais… Po dešimties minučių viskas baigiasi, tolumoje pasigirdus policijos sirenai. Vieni puola į vieną, kiti – į kitą pusę, ir nurūksta pliažu, slėpdamiesi tuščiose persirengimo kabinose, tikėdamiesi laiku rasti priedangą kopose, o gal net suspėti grįžti į artimiausią miestelio gatvę, kurioje apsimes paprastais praeiviais. Dar gerokai apspangusi, pasijuntu tempiama už rankos.

– Greičiau, – budriai dairydamasis skubina Simonas.

Mes užsiglaudžiame už palaikės valčių pašiūrės, bet žinome, jog ilgai čia pasilikti negalėsime: policininkai “šukuos” pakrantę, kad vėliau niekas, sunerimęs dėl viešosios tvarkos pažeidimų, negalėtų jiems prikišti aplaidumo. Šįkart policiją irgi neabejotinai iškvietė koks nors aktyvus bendruomenės narys, stebėjęs mus iš tolo. (O, kokia laimė, kad iškvietė!). Mano galvoje tuščia. Simonas irgi nieko nesumąsto. Rankove nusibraukęs kraujuojančią nosį, silpnumo apimtas nugara atsiremia į pašiūrės sieną… prastai pritvirtinta plati sienos lenta pasislenka, ir jis beveik įvirsta į pašiūrės vidų.

– Lendam! – čia pat sumoja.

– Čia privati nuosavybė.

– Lįsk, – pakartoja neįprastai įsakmiai, šaltakraujiškai įstumia mane ir įlindęs pats tyliai grąžina lentą į vietą.

Dar negalime būti ramūs, nes akylesnis policininkas tikrai pastebės persikreipusią lentą ir pateks į vidų tuo pačiu keliu kaip ir mes. Todėl slepiamės po kampe sumestais žvejybiniais tinklais ir sustingstame po jais, išgirdę prie pastato besiartinančius žingsnius. Laimei, greitai jie vėl nutolsta, – policininkas nebuvo pats pareigingiausias. Tik tada atsisuku į man iš šono išsitiesusį vaikiną. Jis atrodo pasibaisėtinai: krauju ištepta panosė, susivėlę, nuo prakaito sulipę ir smėlio pribirę plaukai... atšlyju, nors žinau, jog pati atrodau tik truputį geriau. Simonas lyg ir pyktelna dėl tokios mano reakcijos, tačiau didžiąją dalį pykčio atsargų jis jau palikęs muštynių arena virtusioje pakrantėje. Ir netrukus prajunka – taip šviesiai ir užkrečiamai, kad aš nesiaiškinu, dėl ko, ir kaip tai įmanoma dabartinėje situacijoje, tik leidžiu savo kūnui vėl palinkti vaikino pusėn. Išsisklaido paskutinė mano baimė, nors tuo pat metu aiškiai suvokiu, jog gyvenime Simonas mušis dar ne kartą – ir kumščiais, ir argumentais, ir bet kuo, kas pasitaikys po ranka, – jei tik tikės kovos prasmingumu.

O atsiteisti „ragus užtaisiusiam“ – prasminga, bent jau taip manytų daugelis vyrų. Buvau beveik tikra, kad šiuo požiūriu Simonas – labai tipiškas „patinas“. Tačiau niekada neišdrįsau paklausti vyro, ar jis susirado savo varžovą. Kuo baigėsi dviejų vyrų kova dėl manęs, išsiaiškinau tik po ilgo laiko, Rokui dėl apendicito priepuolio pakliuvus į ligoninę.

Antrąją dieną po operacijos, kol sūnus miegojo, išėjau pasivaikščioti ligoninės koridoriais. Mieliau būčiau nuo slaugymo laisvą laiką leidusi lauke, bet oras tam buvo visai netinkamas. Nuo pat ryto kaip iš kibiro pliaupė lietus – jis turbūt ir užliūliavo mano nenuoramą sūnų, kuriam net apendicito operacija netrukdė būti hiperaktyviam. Prie pirmame aukšte įrengto spaudos kiosko sklaidydama susidomėjimo nekeliantį žurnalą, už nugaros nugirdau juokaujamu tonu mesteltą kreipinį: „Ei, vedėjau!”. Suirzusi pagalvojau, jog ligoninėje nederėtų taip garsiai rėkauti, bet kviečiantysis buvo atkaklus – o gal jo tiesiog dar neišgirdo: „Vedėjau! Pečiuli!”. Pirštai nevalingai sugniaužė žurnalo puslapius, ir pardavėja priekaištingai į mane dėbtelėjo. Greitai susimokėjau už leidinį, kurio neskaitysiu, ir nespėjusi pagalvoti apie pasekmes atsigręžiau balso pusėn. Kiek tolėliau išvydau du tvirtai apsikabinusius vyrus. Apie vieną negalėjau pasakyti nieko, o apie kitą galėjau pasakyti tiek daug!.. “Kaip tu čia? Iš kur?” – klausinėjo bičiulio Tadas, ir tas, įnirtingai gestikuliuodamas, pradėjo kažką pasakoti. Jie pamažu traukė kardiologijos skyriaus link. Kaip gi šito nenumačiau?! Kaip į galvą neatėjo mintis apie galimą susitikimą? Juk profesorius Drumčius man rašė, kad Tadas jo pasiūlymą priėmė iš dalies: liko provincijoje, tuo pat metu vadovaudamas keliems sostinės ligoninėje vykdomiems projektams ir joje konsultuodamas itin sunkius pacientus. Sekiau vyrams įkandin, pasiryžusi laukti kiek reikės, kol Tadas liks vienas. Tadas Pečiulis, kardiologijos skyriaus vedėjas.

Laikas ėjo nepatebimai, mąstant apie šio vyro vietą mano gyvenime. Anuomet ji taip ir liko tiksliai neapibrėžta, o šiandien buvo dar sunkiau tai padaryti; gal net neįmanoma. Tik nuojautos, šnabždesiai, neaiškumas ir trauka. Vis dar išlikusi trauka… Jis grįžo palydėjęs draugą, ir aš išlindau iš savo slėptuvės tolimame koridoriaus kampe, netoli jo senojo kabineto.

– Labas, – pasakiau, nežinodama, ką pasakyti, už nugaros slėpdama rankose laikomą bevertį skaitalą.

Tadas sustojo. Iš pradžių atrodė, jog manęs nepažino, ir aš klaikiai išsigandau tokios užmaršties. Panūdau pabėgti, tačiau galvodama, kad matau Tadą paskutinį kartą, prisiverčiau pažvelgti jam giliai į akis. Ir tada pamačiau – visą šokiruojančią nuostabą, visą užslėptą skausmą, visą galingą jausmą. Mums prireikė laiko atsigauti, ir mes naudojomės tuo, kad šįkart jo turime užtektinai. Tadas mostelėjo į minkštasuolį koridoriaus pasienyje. Dėkinga klestelėjau ant jo. Spėliojau, katras iš mūsų pirmas atgaus balsą, ir labai nustebau, jog tai buvau aš.

– Istorija kartojasi, – tarstelėjau.

Jis klausiamai kilstelėjo antakį.

– Vėl netikėtai susiduriu su tavimi šitoje ligoninėje, – paaiškinau.

– Bet aš nebedrįstu siūlyti tau kavos. Per daug pavojinga, – šyptelėjo jis, bet šįkart šypsena nepalietė akių; jų žvilgsnis liko neįskaitomas.

– Vis dar? – nežinau, kokio atsakymo tikėjausi po daugiau nei septynerių metų, kokį norėjau išgirsti – ar patvirtinimą, jog vis dar jam rūpiu, ar kokį nors pokštą „senų gerų laikų“ tema, ar...

Šiaip ar taip, jis neatsakė, ir aš supratau pasielgusi netaktiškai. Nusigręžiau į langą, susigrūdau rankas į kišenes, įlindau į savo kiautą. Tačiau prisiverčiau dar kartą prabilti, kad išsiaiškinčiau seniai ramybės neduodantį dalyką:

– Ar tau teko susidurti su Simonu?

Nemačiau gydytojo veido, bet atrodė, jog jaučiu juo praskriejančią dvejonę dėl tinkamo atsakymo.

– Teko, – jis turbūt pastebėjo mano krūptelėjimą, nes suskubo pridurti, – Tik to nepavadinčiau susidūrimu. Tiesą sakant, gaila, kad jis neprisistatė, – būčiau norėjęs atsiprašyti.

Jaučiau, kaip mano kūnu perbėga šiurpuliukai – ir iš palengvėjimo, ir todėl, jog užteko keleto žodžių, kad sugrįžtų tų dienų išgyvenimai: ir gniuždanti kaltė, ir saldumu erzinantis uždraustas malonumas. Atsigręžiau į Tadą. Jo išraiška kalbėjo tą patį. Tačiau tik labai trumpai – jis visuomet buvo meistras tvardytis. Pokalbis baigtas. Ir vis dėlto aš dar kažko laukiau...

– Liučija, – staiga išgirdau tyliai sakant, – aš niekada nieko nepamiršiu.

Taip taręs, gydytojas greitai atsistojo ir nuėjo koridoriumi tolyn. Toks pat gražus, tiesus, profesionalus, bet ir žmogiškas; lygiai toks, kokį prisiminau visus tuos metus. Ir toks pat vienišas. Kai sėdėjome koridoriuje, slapta mečiau žvilgsnį į jo rankas – žiedo ant bevardžio piršto nebuvo. Ir visas bendravimas neatrodė bendravimas vyro, kasdien būnančio, gyvenančio su moterimi. Tikėjausi, jog neturėjau jam tokios galios, kuri bet kokius vėlesnius rimtus santykius padarytų neįmanomus. Kad tai tiesiog jo pasirinkimas, nulemtas visai kitų priežasčių: fanatiško pasišventimo profesijai, būtinybės budėti naktimis ir dirbti savaitgaliais, ir iš viso to ateinančio klaidingo suvokimo, jog artimiesiems negalėsi duoti to ir tiek, kiek turėtum. Tad atsisakai arba minties apie šimtaprocentinį atsidavimą profesijai, arba minties apie artimuosius. Aš buvau ta, kuri išmanė apie profesijos diktatą, apie mokslo plėšrumą. Būčiau Tadą supratusi ir palaikiusi, tenkinusis trumpomis buvimo kartu akimirkomis, ir gal mudviem būtų pavykę taip suderinti šeimą ir mediciną, kad nė viena iš jų nenukentėtų... Pažvelgiau į vis dar miegantį Roką. Jei būčiau likusi su Tadu, dabar ligoninėje slaugyčiau kitą berniuką, o gal mergaitę. Ir kur nors gatvėje vieną sykį susidurčiau su Simonu. „O ne!“ – netikėtai išsiveržė; ir aš supratau, jog neištverčiau nei savo sūnų nebuvimo, nei tokio susitikimo su Simonu. Ar susitikti su Tadu buvo lengviau tik dėl to, kad mūsų ryšys truko labai trumpai? Aišku, viena iš priežasčių buvo ir ši. Bet ne tik. Tadas niekuomet manęs neprisileido taip arti kaip Simonas, pastarasis tai padarė iškart, kai vos pradėję lankyti septintąją klasę, nuėjome į pirmąjį pasimatymą. Ir vėliau ne tik atvirai atsakydavo į visus mano užduodamus klausimus, bet ir pats kalbėdavo apie tokius dalykus, kurie kartais net šokiruodavo. Kitų žmonių akivaizdoje Simonas nebūtų apie juos nė prasitaręs, ir nors pasitaikydavo, jog jį sukritikuodavau ar net pasišaipydavau, vaikinas neprarado pasitikėjimo manimi. Tadas apie save šnekėdavo mažai. Tiesą sakant, nedaug klausinėdavo ir apie mane. Gal dar buvo per anksti? Mūsų ryšys laikėsi ant kažkokio neaiškaus, neįvardinamo, o gal realiai nė neegzistuojančio pagrindo, ir galbūt todėl neįpareigojo taip besąlygiškai. Ryšys su Simonu turėjo daugybę pagrindų, jie tarsi dirvos sluoksniai gulė vienas ant kito, formuodami derlingą lauką ne tik meilės, bet ir artimumo daigams augti. Rašytojas irgi turi jo profesijos teikiamą pranašumą, tačiau kai pradėjau draugauti su Simonu, jis dar nebuvo rašytojas, ir mane patraukė ne romantiškas kuriančiojo įvaizdis. Tikėjausi, jog ir mano mylėtas gydytojas sutiks moterį, su kuria norės ir galės užmegzti tikrą ryšį...

Rokas sujuda lovoje ir atsimerkia.

– Labutis, – sakau, ir mano diena, netikėtai pertraukta praeities, vėl sugrįžta į dabartį.

*******

AISTRA – raudonas karoliukas, dėl spalvos intensyvumo tarsi pulsuojantis akyse

„ ... jei atomą išrengtume iki branduolio...“ – postringauja prelegentas, kurio pranešimo mokslinis lygis toks, jog jam pakelti vaizdingų posakių tikrai neužteks. Atsilošiu į kėdės atkaltę ir trumpam užsimerkiu; kiek dar pranešimo laiko liko? dešimt minučių? Pajuntu, kaip link manęs šonu pasislenka Simonas – taip arti, kiek tik leidžia kėdes skiriantys porankiai. Tada sumurma sakinį, kurį iš pradžių tariuosi ne taip nugirdusi.

– Kaip kaip?.. – perklausiu.

– Norėčiau dabar pat išrengti tave. Iki branduolio, – žodžiai tarsi fejerverko salvė – spalvota ir pribloškianti, tikiuosi, jos neišgirdo visi tie rimti kostiumuoti mokslininkai ir mokslininkės, sėdintys kasmetinės tarptautinės fizikų konferencijos plenariniame posėdyje.

– Simonai, užsičiaupk, – šiaip ne taip sulaikau prunkštelėjimą, nes mano nepraustaburnis šiuos žodžius sušnabžda nė kiek nepasikeitusia išraiška – ir dar tokia, kuri rodo jį vienintelį salėje atidžiai besiklausant pranešimo.

Tada giliai, jausmingai atsidūsta. Ir uždeda ranką man ant kelio. Pridengiu ją konferencijos programėle. Ką gi aš daryčiau, kaip išgyvenčiau šiame kartais pernelyg rimtame pasaulyje be šiuo metu man iš dešinės nerimstančio begėdžio?! Povestuvinis medus išlaižytas seniai, kai kurie vakarai po darbų ir vaikų priežiūros atrodo nepakeliamai sunkūs, tačiau užtenka vieno jo taiklaus murmtelėjimo (tai išties panašu į sumurkimą, slopų gerklinį garsą, kurio prasmę dažniausiai pagaunu veikiau intuicija nei klausa), ir pasaulis aplink mane keičiasi... Skysti aplodismentai paskelbia pranešimo, o kartu ir plenarinio posėdžio pabaigą. Pietūs.

– Aš žvėriškai alkanas, – Simonas paima mane už parankės. – Ir tu žinai, koks tai alkis.

Šitomis aplinkybėmis geriau jau nežinočiau; geriau neprisiminčiau kažkada Augusto sugalvoto, o vėliau paties Simono man persakyto jo palyginimo su jaunu, išdidžiu vilku. Nes pradedu baimintis, jog tam alkanam vilkui neatsispirsiu. Kadangi dabar toks gyvenimo momentas, kai Simonas mano galįs sau leisti viską, ir jo elgesys nulemtas šio įsitikinimo. O aš, užuot pastačiusi vyrą į vietą, virpu nuo jo atvirai skleidžiamos vilionės. Ir neramiai svarstau, kaip po pietų vienoje iš konferencijos sekcijų skaitysiu pranešimą.

Šiaip jau į konferencijas Simonas su manimi nevažinėja. Arba lieka namuose su vaikais, arba – jeigu juos tuo metu gali prižiūrėti seneliai – visą laisvą laiką skiria rašymui. Lygiai taip į rašytojų susibūrimus su juo dažniausiai nevykstu ir aš. Nebent konferencijos ar susibūrimai baigtųsi prašmatniais pobūviais, į kuriuos dera ateiti su pora. Tačiau šį sykį Simonas turėjo reikalų sostinėje: pagaliau susiruošė užsukti į abi jo knygas išleidusią leidyklą pasikalbėti apie savo antrąjį romaną. Knyga pasirodė prieš kelis mėnesius ir susilaukė dar didesnio populiarumo nei pirmoji. Tiesą sakant, aš nenustebau: Simonas jauste išjautė rašomą tekstą, skendėjo jame, kartais užliejamas netikėtų bangų, kartais – išmestas ant seklumos ir sekinamas troškulio. Rašytojo nuoširdumą skaitytojai turėjo įvertinti. Kai vos išleista bestseleriu tapo pirmoji mano vyro knyga, jis dar nemokėjo mėgautis šlove; veikiau buvo nustebęs ir truputį sumišęs. Aišku, po truputį susivokė situacijoje, bet, įkvėptas sėkmės, daugiau mąstė apie naujo kūrinio siužeto posūkius nei apie savo gyvenimo pokyčius. Tuo tarpu leidyklai atidavęs antrą knygą, Simonas jau žinojo, kokie svarbūs bus kritikų atsiliepimai ir pirmoji skaitytojų reakcija. Antras kūrinys – tai arba įsitvirtinimas rašytojų pasaulyje, arba pasilikimas „vienos knygos žvaigžde“, kai tave „nurašo“ į greit pamirštamų vardų sąrašą. Po antrosios knygos sėkmės tu tampi padėties šeimininku, ir leidykla puikiausiai tai supranta. Todėl ir leidžia keisti suplanuotų susitikimų laiką, derėtis dėl honoraro, reikšti nuomonę dėl to, kaip atrodys knygos viršelis. Pirmąja galimybe Simonas naudojosi begėdiškai, vis surasdamas pretekstų atidėti kelionę į sostinę. „Nesi tokia žvaigždė, kad galėtum šitaip pūstis“, – keliskart sakiau, o jis įtikinėjo, jog tikrai nesusirgo žvaigždžių liga. Čia tikėjau juo, nes žinojau, jog tokio pobūdžio susitikimai mano vyrui paprasčiausiai kelia nuobodulį, čia netikėjau ir primygtinai raginau pagaliau išsiruošti; fizikos konferencija tapo gera proga.

Dėl honorarų leidykla gali nesijaudinti: Simonas gyvena vadovaudamasis principu „jei Dievas davė dantis, tai duos ir duonos“. Man irgi atrodo, jog nevalia su kūryba elgtis kaip su preke, nedera stengtis iš jos pasipelnyti. Kuriantysis turi altruistiškai dalintis su kitais tuo, kas gimsta jo viduje – „dvasinėmis ląstelėmis“. Žinoma, ir jam reikia valgyti, reikia taisyti prakiurusį stogą, kartais – iškeliauti pamatyti pasaulio, kad rastųsi naujų minčių. Tam mums su vaikais pilnai užtenka to, ką abu su Simonu uždirbame. Ir kai pirmosios, o ypač antrosios Simono knygos honoraras pasirodė esąs gerokai didesnis už įprastines visos mūsų šeimos pajamas, dalį jo atidavėme labdarai. Neslepiame savo pagerėjusios finansinės padėties, bet ja ir nesipuikuojame. Todėl nustebau ir iš pradžių ėmiau protestuoti, kai ruošiantis į konferenciją Simonas prasitarė užsakęs mums prabangų numerį labai gerame sostinės viešbutyje. „Aš gi ten elgtis nemokėsiu!” – supanikavau. „Liučija, tu esi ta, kuri visur ir visada mokės elgtis taip, kaip reikia“, – jis stovėjo prieš mane visas švytintis pasididžiavimu, kad suorganizuos iki šiol tik filmuose matytą viešnagę; prakutęs nuo bendravimo su literatūros pasaulio garsenybėmis ir palepintas žiniasklaidos dėmesio. Supratau, kaip svarbu jam bus pagaliau visiškai nusimesti kaustantį provincialo drovumą. Kodėl gi ir man nepadarius to paties? Kodėl neįžengus į sostinę aukštai iškelta galva, greta to, kuris jaučiasi pasaulio užkariautoju? Tegul tai ir pasieksime gana primityviu būdu...

Ir štai dabar turiu problemą... nelaimei, moksliškai ji neišsprendžiama... Ir kaip galėtų mokslas išspręsti problemą, kurios nė nesugeba iki galo paaiškinti? Aistros, geismo problemą. Mano kelių virpėjimą dar ilgai po to, kai Simonas nuo jų patraukė ranką. Ausyse pasilikusį šnabždėto gundymo garsą. Viršų tuoj paimsiantį pasiryžimą nusispjauti į konferencijos dalyvės ir vienos iš pranešėjų pareigas... Pasipurtau, budindamasi iš apkvaitimo, suimdama save į rankas.

– Mūsų bus visas vakaras. Visa naktis, – sakau savo vyrui. – Turėsi pakentėti.

Jis sudejuoja kaip geras aktorius. Bet akys šelmiškai šypsosi.

– Tu... mano pranešimo klausytis geriau neik, – padelsusi ištariu veik maldaujamu tonu.

– Bet aš taip norėjau...

– prašau... nes... na... bijau, kad nepristatysiu pranešimo taip gerai, kaip galėčiau.

Simonas garsiai nusikvatoja savo galią suvokiančio vyro juoku, išgąsdindamas netoliese buvusius konferencijos dalyvius.

– Atsiprašau, – susivaldęs tarsteli.

Sekcijoje pasisakiau puikiai – nenuostabu, juk daug ir sunkiai dirbau prie šio pranešimo. Į mano sąmonę buvo įsirėžę ne tik jo teiginiai ir schemos, bet ir atsakymai į visus galimus klausimus, todėl su klausiančiaisiais susitvarkiau lengvai. Bet ar taip pat lengvai atsiribojau nuo to, kas šį rytą didžiojoje Mokslų Akademijos salėje vyko tarp manęs ir mano pasiutusio vyro? Ar nuo to, kas vyks tarp mūsų naktį? Kurgi ne! Prisižadėjau daugiau niekada neimti Simono į konferencijas.

Ant tualetinio stalelio prie lovos pamerkta raudona rožė. Kaip romane... „Pažinsi mane iš raudonos rožės“, – pajuokavo jis, kai svarstėme, kaip po konferencijos vienas kitą pamatysime žmonių pilnoje centrinėje sostinės aikštėje. Pagaunu save besišypsančią kaip ir tuo metu, traukiančią į save gerai pažįstamą salsvą rožės kvapą. Girdžiu, kaip vonioje nutyla dušas, kaip atidaromos dušo kabinos durys... trumpa pauzė – jis šluostosi kūnu srovelėmis bėgantį vandenį... žemyn spaudžiamos durų rankenos girgžtelėjimas... Žinodama, kokį poveikį man daro jo nuogo kūno vaizdas, kelias minutes delsiu atsigręžti; tačiau galiausiai, pagauta smalsumo dėl užsitęsusios įžangos, dirsteliu per petį. Simonas nugara atsišliejęs į durų staktą, stovi labai ramiai, nesišypsodamas, ir lažinčiausi iš milijono, jog jame – lygiai kaip ir manyje – viskas verda, vartaliojasi, ūžauja, klykauja. „Taip!“ – šūkteliu mintyse, kai vyras žengia mano link, visą laiką žiūrėdamas tik į akis, tik į akis. Sklaidydama nakties skraistes, krentu į jo glėbį. Mane stipriai apkabina. Žinau, kad tai vadinama laime.

*******

VAIKAI – balti netaisyklingos formos karoliukai, švytintys iš vidaus tarsi perlai

Dvi spalvotos juostelės išryškėja labai greitai, ir jau antrą kartą šią savaitę. Žiūriu į save veidrodyje ir aiškiai matau man aplink galvą besisukančias, į plaukus prisivėlusias, į ausis lendančias abejones. Nusibraukiu jas nuo kaktos, jų purvą nuo veido nusiprausiu šaltu vandeniu. Nusikratau jų drąsiai, kadangi drąsos man netrūksta. Gimdymas prieš keturiolika metų buvo tikrai sunkus, bet po jo jau žinau, jog galiu daug ištverti. Jau myliu šį vaiką. Įsivaizduoju tą nenusakomos palaimos kupiną pirmąjį prisilietimą prie žmogučio, kuris dar prieš akimirką gyveno mano viduje. Beveik negalvoju, kaip reaguos Simonas, visiškai dėl to nesijaudinu. Dabar bent jau fiziologiškai viskas priklauso nuo manęs, ir tai suvokusi pasijuntu rami. Nors man daugiau nei keturiasdešimt, ir jei kuri nors iš bendraamžių draugių pasisakytų besilaukianti, skeptiškai pavartyčiau akis. Aišku, jog tą patį padarys ir jos; tad kol kas nė vienai nieko nesakysiu.

Aš tylutėliai grįžtu iš vonios į miegamąjį, įsliuogiu po Simono antklode ir stipriai stipriai prisiglaudžiu prie vyro. Jis neatsimerkia, tik plačiai nusišypso.

– Ar žinai... – pradedu pakuždomis, nes staiga susidrovėjau, ir balsas nelabai klauso.

– Žinau, – atsiliepia Simonas ir pabučiuoja mane į kaktą.

*******

MEILĖ – mėlynas karoliukas su lenktiniu peiliuku išraižyta širdute

Kur reikės padėti šiuos fragmentiškai surašytus paatviravimus? Kad jų netyčia nerastų Simonas, Matas, Rokas? Oscaras Wilde‘as, kuriam aš simpatizuoju, yra pastebėjęs, jog moterį vyras greičiausiai myli kaip tik dėl jos netobulumo. Tačiau aš bevelyčiau meilę pelnyti kitais būdais. Todėl iš pat ryto sėdau ant dviračio ir numyniau link mūsų šeimos vasarnamio. Jame yra vieta, kurią nuo seno laikau ypatinga – ten ir įdėsiu savo prirašytus lapus. Tai plyšys koridoriaus sienoje, apie kurio egzistavimą ilgą laiką žinojau tik aš. Skylė atsirado, nes lenta buvo išpjauta iš tos kamieno vietos, kuriame pasitaikė šaka. Ji atverdavo žvilgsniui šešėliuotą ertmę tarp dviejų sienos sluoksnių, kurioje nieko aiškiai nematydavau, primenančią man iracionalius Alisos pasaulius. Vieną kartą parodžiau ją savo vaikinui. Atsimenu tyliai jam sakanti: „Pakuždėk į šitą plyšį sienoje savo didžiausią paslaptį“. „Kam?“. „Jeigu taip padarysi, amžiams būsime susieti draugėn“. Pasakiau taip, nes buvau įsitikinusi, jog didžiausias Simono noras – būti su manimi amžinai. Dabar manau, kad dideliam berniukui mano žodžiai kėlė juoką; tačiau prie plyšio jis pasilenkė ir sukrutino lūpas. Įdomu, tik suvaidino ar visgi kažką ištarė? Jeigu ištarė, tai ką?.. Norėdama pasiekti plyšį, turiu nuo sienos atitraukti didelę kartoninę dėžę. Pasmalsavusi, kas jos viduje, be kitų senienų į dienos šviesą po ketvirčio amžiaus ištraukiu popierines rankų darbo girliandas.

Mokydamiesi dvyliktoje klasėje, vieną vakarą prieš Kalėdas su Simonu pasiliekame mokykloje. Vieninteliai iš klasės, atsiliepę į dailės mokytojo prašymą padėti pasipuošti artėjančioms šventėms. Be galo, be krašto karpome spalvoto popieriaus juosteles, iš kiekvienos suklijuojame žiedelį ir jungdami juos vieną su kitu nupiname ilgiausias girliandas. Paskui kvailiojame, maudami viens kitam ant piršto „sužieduotuvių žiedus“ iš to paties spalvoto popieriaus. Galiausiai mokytojas pasiūlo išrinkti, kokios spalvos lapo reikėtų šventiniam skelbimui bei kvietimams, kuriuos įteiksime mokytojams ir tėvams. Rinktis nelabai yra iš ko – dideli lapai tik balti, gelsvi ar žalsvi; tačiau mudu vis tiek sugebame susiginčyti, kuri spalva labiausiai tiktų. Postringaujame ilgai ir ne itin rišliai, suirztame nesugebėdami pagrįsti savo prioritetų, kol man į galvą ateina paaiškinimas:

– Balta nusibodusi, – sakau. – O žalsva primins eglutę. Imkime žalsvą.

– Kam tos tiesioginės aliuzijos? – nesutinka Simonas. – Gelsva būtų neįprasta.

– Kalėdos – tradicinė šventė. Kodėl nuolat stoji piestu prieš tradicinius dalykus?

– Labiausiai tradicinė būtų balta, bet tik ką ją atmetei! Po galais, – jis numeta ant stalo rankose laikytą gelsvos spalvos popieriaus lakštą; tas nukrenta ant grindų, bet Simonas nepakelia, – pati nebežinai, ko nori! Apsispręsk ir pati gamink tuos kvietimus.

Pagriebęs savo krepšį, jis trinkteli klasės durimis. Stoviu apstulbusi ir jaučiu, kaip man iš rankų slysta visi jose turėti popieriai; drauge su jais slysta dar kažkas, ko nemoku įvardinti, tačiau skausmingai trokštu išlaikyti. Sėdėdamas prie rašomojo stalo klasės priekyje, į mane tėviškai žvelgia mokytojas:

– Ar tau jo reikia?

Galvoju gana ilgai.

– Reikia.

Mokytojas atsidūsta:

– Tada vykis jį.

Prieina ir švelniai stumteli mane durų link, į rankas įduodamas kuprinę.

Ir aš nulekiu koridoriumi. Vos nenusiritu nuo laiptų į pusrūsį, kuriame įrengtos rūbinės, vildamasi, jog Simonas dar nespėjo išeiti. Randu jį rūbinės kampe, atsišliejusį į sieną ir lėtai lėtai besivyniojantį aplink kaklą savo ilgąjį šaliką. Uždususi nuo bėgimo ir nuo jaudulio, nuo vis dar užsilikusio pykčio, peržengiu rūbinės slenkstį ir sustoju. Simonas toliau atkakliai vyniojasi šaliką.

– Šalikas ne begalinis, – burbteliu; jis neatsako ir nesustoja.

– Kalbėk su manimi, – įsakau. – Kas jau čia tokio baisaus nutiko?!

Prisiprašau. Ir tampa aišku, kad šįvakar ištarti žodžiai Simono viduje kaupėsi jau seniai.

– Nusibodo, kad visada tavo viršus! Kodėl nepripažįsti, kad aš irgi šį tą išmanau?! Ne prasčiau už tave. O gal ir geriau. Ir čia ne tik dėl šiandienos, – jis trinkteli kumščiu į sieną – gana stipriai, turėtų skaudėti.

Nors vaikinas ir šaukia, aš matau tik didžiules liūdnas jo akis.

– Ar tu bent supranti, kodėl aš čia? Kiurksau vėlų vakarą mokykloje, kai kiti... – jis neapibrėžtai mosteli ranka. – Tiesiog negalėjau palikti TAVĘS vienos klijuoti tų kvailų girliandų. Norėjau tau padėti.

Nuleidžia žvilgsnį į grindis, kurį laiką tyli.

– Aš taip stengiuosi, kad tau būtų gerai. Kad būtum patenkinta. Tačiau, – jo vėl pakeltas žvilgsnis, jo tonas, nors jau sušvelnėjęs, reikalauja, kad dėčiausi į galvą kiekvieną žodį, – negaliu išsižadėti savęs. Nepyk, bet net dėl tavęs to nepadarysiu. Nes negalėčiau taip gyventi. Nes ir tu manęs tokio nenorėtum.

O Dieve, koks jis teisus! Tikrai nenorėčiau. Kai mokytojui prisipažinau, jog man reikia Simono, tai kalbėjau apie tą Simoną, kuris ne tik žino, kaip išversti lotyniškąjį ego, bet ir ką tas ego turėtų reikšti kiekvieno gyvenime. Ir lygiai taip pat aiškiai suvokiu, jog dabar savąjį ego turiu suspenduoti.

– Nepalik manęs, – pravirkstu ir įsikniaubiu jam į krūtinę. – Aš atsiprašau... atsiprašau...

Viliuosi, kad ne sufantazuoju, o tikrai pajuntu, kaip šiek tiek atsileidžia įtempti vaikino raumenys. Įsidrąsinu ir pamažu nuvynioju šaliką jam nuo kaklo...

... Netoliese kažkas krenkšteli. Mokytojas.

– Klasę aš užrakinau, vaikai. Darbus baigsime ryt.

... Rankose laikydama spalvotą girliandą, pravirkau kaip tuomet. Kartais pernelyg jį spaudžiau, elgiausi diktatoriškai. Jausdama, kaip labai jam patinku, tuo pasinaudodavau – tik noriu tikėti, kad dažniausiai bent jau ne sąmoningai. Greitai nužingsniavusi į vasarnamio virtuvę, užrašiau prisimintą istoriją, tik ką į galvą atėjusias mintis. Ir įkišau giliai į kitų lapų šūsnį. Nes nekenčiu atsiprašinėti – kad ir netiesiogiai. Tada visus užrašus susukau į tūtelę ir šiaip ne taip įbrukau į jiems paskirtą vietą. Ruduo netruks atnešti į vasarnamį drėgmę, jos pagavęs popierius patęš, o galiausiai ims pelyti. Bet tai visai nesvarbu.

„Ar tu irgi ką nors išmanai apie šitas apyrankes?“ – pasiteiravau į virtuvę ką tik įėjusio Roko. „Tai aišku“, – jis panaršė spintelėje ir išsitraukęs „zoo-krekerių“ pakelį, susibėrė į burną visą saują. „Tuomet man reikės jūsų abiejų pagalbos, – žvelgiau į sūnus ir jutau, kaip po truputį užsiliepsnoja skruostai. – Turiu gauti ypatingą karoliuką naujos apyrankės pradžiai“. „Versi apyrankę? – prunkštelėjo Rokas. – O geresnių užsiėmimų neturi?“. Matas nesakė nieko, tik nenuleido nuo manęs akių. „Versime visi kartu, – ramiai tęsiau. – Apyrankę po pusės metų gimsiančiam kūdikiui“. „Ką?!“ – išsprūdo Rokui, bet tik tiek. Jiedu buvo priblokšti, instinktyviai pasislinko arčiau vienas kito ir dabar lietėsi per kelis metus išplatėjusiais ir sutvirtėjusiais pečiais. Tik po kurio laiko susiprato mane apkabinti. Taip ir stovėjome trise virtuvėje, laukdami iš darbo grįžtančio tėčio.

P. S. Po mėnesio uošvio prašymu Simonas prieš žiemą apžiūri vasarnamį. Žvilgsniu keliaudamas koridoriaus sienomis, gerai pažįstamame plyšyje pastebi kyšant balto popieriaus kraštelį. Keletą minučių pavargęs, ištraukia tūtele suvyniotus, atvirumu ir drėgmės dėmėmis išmargintus užrašus. Iš pradžių jį pribloškia Liučijos žodžiai – ir gimę iš meilės, ir padiktuoti įniršio, ir persmelkti aistros. Paskui apima šviesus graudulys, skaitant apie tai, kas gyvenime svarbiausia. Galiausiai – sielos virpulys, pamačius, jog paskutinis užrašų žodis – apie jį, savyje talpinantis jo santykį su Liučija, su berniukais ir su tuo, kuris dar pakeliui. Oscaras Wilde‘as, kuriam jis simpatizuoja, yra pastebėjęs, jog moterį vyras greičiausiai myli kaip tik dėl jos netobulumo, ir šie žodžiai Simono gyvenime pasitvirtino jau ne kartą. Tačiau jis pridėtų dar daug ką, o ypač – jog beprotiškai myli moterį, kuri pati žino ir pripažįsta savo netobulumą. Moterį, ir jį pažįstančią kaip nuluptą, bet dėl kai kurių dalykų vis dėlto klystančią. Kuriai leidžia dar ir dar kartą nuvynioti nuo jo kaklo pačios užveržtą šaliką. Užrašus jis įkiša atgal. Nors labai norėtų juos pasilikti. Bet juk net skaityti neturėjo teisės.

VASAROJIMAS

PER VASARĄ SUBRĘSTA VAISIAI IR UŽAUGA VAIKAI.

Liaudies išmintis

Aš seniai noriu atverti smiltelę iš paplūdimio... mama sako, kad kiekviena gamtos dalelė gali dalintis ar būti dalinama į kitas daleles – panašias į ją ir tuo pat metu nuo jos besiskiriančias... ką išvysčiau, praskleidęs smiltelę, jos trapų apvalkalą?.. elgčiausi nepaprastai atsargiai, nesužeisčiau jos... aš tik trokštu pamatyti... man reikia pamatyti!

1.

odė rytui

Rytą mažais trimitėliais

ištrimituos gyvos būtybės.

Rytas augs iki pat debesų.

Jam beaugant,

judės vandenynų srovės,

garuos geizerių karštis,

vaitos iš meilės širdys,

gims vaikai ir miškai,

tyliai supsis pumpuras,

sujudintas savo sprogimo.

Iškilęs virš debesų,

rytas išsirps

kaip uoga.

(Matas)

Tuščią namą vėjas, atrodo, košte košia. Stūgauja ir švilpia. Man patinka, man taip patinka! Aš įnirtingai tėkšteliu teptuku per drobę ir netramdydamas savęs garsiai šūkteliu. Kai namuose lieku vienas, galiu elgtis štai taip laisvai. Galiu valandų valandoms pamiršti, kas ir kur esu, – svarbu tėra tik tai, kad esu, kad yra drobė, dažai, teptukas. Dar vienas mostas, nauja dažų tūtelė, delnai, kvepiantys terpentinu... paėjėjus koridoriumi į terasą – erdvė, kurioje kvėpuoja mano siela.

Pakrantė plyna – kaip prasidedanti vasara. Rodosi, tarsi žmonės dar nebūtų susivokę, jog metas pradėti džiaugtis sparčiai ilgėjančiomis dienomis ir tuo pasikeitusiu oru, kuris glamonėja veidą ir kūną, pasilieka ant jo subtiliu pirmuoju įdegiu. Jie skuba pirkti pliažo reikmenų, bruzdėdami traukia iš sandėliuko lauko baldus, karštligiškai ieško paskutinės minutės pasiūlymų superinėms atostogoms. O man pakanka atsisėsti ant terasos laiptelių, ištiesti ranką – ir ant jos nusileidžia vasaros plaštakė, aš ją aiškiai matau šiltoje vakaro prieblandoje... Tam tikras vangumas, kurį man kartais prikiša, tėra kiekvienos akimirkos neskubrus išgyvenimas, buvimas su jos spalvomis, garsais, kvapais, jos keliamomis mintimis. Tai ne laiko praradimas, o jo branginimas, dėkingumas už sekundę, minutę, valandą.

2.

(Matas)

Žinau, jog didesnė pusė miestelio gyventojų laiko mane keistuoliu, o toks apibūdinimas mano amžiuje – man aštuoniolika – jau nebėra mielas, kaip kad būtų buvę vaikystėje. Beje, vaikystėje kaip tik nebuvau keistas – paprastas berniukas, toks visiškai normalus. Keistis pradėjau sulaukęs maždaug dešimties.

Keistuoliu mane laiko ne todėl, kad turiu tėvą rašytoją, kuris kartais vaikštinėja jūros pakrante susimąstęs taip, kad nepastebi ir nepasisveikina su mano mokytojais ir draugų tėvais. Ne todėl, kad mano mama fizikė ir atlieka daugeliui miestelio gyventojų neaiškius eksperimentus mūsų sandėliuke įrengtoje laboratorijoje. Ne todėl, kad turėdami daugiau nei keturiasdešimt, tėvai mums su broliu „padovanojo“ sesutę, kai tuo tarpu jų bendraamžiai neretai ne kasdien bepabučiuoja vienas kitą, – sesutę, kuri jiems patiems buvo staigmena (iki šiol, kai ji ką nors iškrečia, tėvai vis dar sumišę susižvalgo ir kvailai šypsosi)... Aš keistuolis dėl tos banalios priežasties, dėl kurios keistuoliais ar pamišėliais laikė mėlyną arklį ar juodą kvadratą nutapiusius dailininkus; žmones, kurie neįprastai mąstė, dirbo, kūrė, elgėsi, rengėsi... Dėl to, kad tai, ką aš darau, jiems niekada nebus iki galo aišku. Todėl, kad nerimą ir net baimę, kurią jaučia mano paveikslų akivaizdoje, jie bevelija paversti pašaipa, kad ji būtų pakeliama... O pirmasis mano „mylėtojų“ sąraše – mano dvynys brolis Rokas. Aš suprantu, kodėl jis siunta ant manęs dažniau už kitus, – juk mes kasdien šalia, ir Rokas negali tiesiog nusisukti ir nueiti, kad nematytų ir neprivalėtų su visu tuo gyventi... Aš – Roko išbandymas, o mūsų išbandymai mums ne visuomet mieli.

Žinau, jog žmonės skirtingi. Tokie ir turi būti. Ne visiems žavėtis menu, dar mažiau tų, kurie tikrai jį supranta. Aš pats nesitariu suprantąs. Bet jaučiu. Mano intuicija apskritai stipri – tarsi būčiau moteris. Kartais man rodosi, jog pats esu jausmas, kartais – net tiesiog laki emocija; tokiais momentais gimsta mano geriausių darbų idėjos. Sykiais turiu meluoti broliui: pavyzdžiui, aš jį jau beveik įtikinau, kad dėl kažkokio paslaptingo akių silpnumo negaliu neašarodamas žiūrėti į žalvarinį saulėlydį, kuriame kiekviena banga – drąsus teptuko potėpis, ant drobės klojantis ochros šilką; kad futbolą žaidžiu prastai – juk parodęs, ką čia gebu iš tikrųjų, turėčiau padėti jam ruoštis varžyboms, tuščiame rudeniniame pliaže be galo varinėdamas kamuolį, – o aš noriu tą tuščią pliažą, tas apsilaupiusiais šonais persirengimo kabinas tapyti... aš noriu piešti ir tapyti visą pasaulį, jo išorę ir jo vidų, jo spalvas ir jo achromatiškumą, kai ateina naktis. Trokštu tapyti taip, tarsi tapyčiau savo krauju, lyg teptuko šereliai būtų pagaminti iš mano nervinių skaidulų, o dažus maišyčiau ne ant paletės, o ant savo širdies. Nes myliu pasaulį, po mamos, tėvo, brolio ir sesers myliu jį labiausiai, – nors sykiais turėčiau teisę neapkęsti...

Kartą susapnavau nepažįstamą moterį. Nebejauną, aukštą ir liesą, griežtų bruožų veido. Ji kalbėjo žemu, maloniu balsu, kuriame buvo justi patirties išaugintas tvirtumas. Ji kalbėjo man nepažįstama ir turbūt apskritai pasaulyje nežinoma kalba, tačiau aš gerai suvokiau jos tariamus žodžius, kurie ragino, drąsino, prašė, meldė ir liepė būti savimi, iki pat savo kūno ir sielos pakraščių, iki slapčiausių savo minčių ir tolimiausių siekių. Man buvo kažkaip natūralu pasitikėti šia moterimi, lengva ja tikėti, kadangi tai, apie ką ji kalbėjo, jau vykdžiau – sunkiai, skindamasis kelią per aplinkinių priešiškumą, nenorą suprasti, net pačių artimiausių žmonių nerimą ir nevienareikšmius vertinimus. Esu išgyvenęs tikrai sunkų metą... O vėliau tėtis nuvažiavo į tolimus kalnus aplankyti savo tetos, ir grįžtant namo jo paskubomis padarytoje fotografijoje atpažinau savo sielos draugę. Ji atsiuntė man dovaną, – primityviai nutapyto Gyvybės medžio nuotrauką, – patvirtindama, kas eanti; ant to medžio kabantys obuoliai patys gražiausi iš visų, kuriuos man teko matyti.

gyvybė

Kažkas amžino slypi

po gėlu vandeniu.

Kažkas svarbaus

gėlam vandeny glūdi.

Čia gyvena gyvybė,

alsuoja

deguonim, per amžius ištirpusiu.

O sūriam vandeny

maudos saulės zuikiai –

juos iškėlęs

delne priglundant jauti.

Taip ir noris

įsidėt

į širdį ir neštis.

3.

(Rokas)

Ar jūs mėgstate iškylas? Statyti palapinę, ant galvos tolydžio užgriūvant sunkiam brezentui? Maitinti savo krauju uodus? Būti zonoje, kur nepasiekiamas internetas, o net jei ir būtų pasiekiamas – kompiuterio pasiimti juk negalėjai dėl to, jog vietoj jo visą ilgą kelią nuo namų reikėjo tempti suodiną puodą košei ant laužo virti? Jeigu mėgstate, jūs turbūt išprotėję. Kaip mano tėvai. Kaip mano brolis. Ir net mažoji Agnietė, kurią šiaip jau moku palenkti į savo pusę ir prikalbinti drauge pasipriešinti tėvams, – net ji džiugiai lekioja po namus, į savo mažą kuprinėlę rinkdamasi daiktus žygiui. Tėvams bepigu – jie gulės palapinėje susiglaudę ir šildys vienas kitą. O, kad aš taip galėčiau susiglausti su kokia pana!.. Gal tada irgi pamėgčiau iškylas? Keletą iš mokyklos esu glamžęs tamsiame rūbinės kampe, po kojomis šiugždant iš rankų iškritusiam traškučių pakeliui ar šokoladuko popierėliui, ir kišęs rankas visur, kur tik pavyko pasiekti. Esu glamonėjęsis diskotekoje, mintyse melsdamas, kad daina nesibaigtų, kol pasimėgausiu iki soties. Bet sotus nė karto nepasijutau.

vasaros žemuogės

Į aukštą žolę

vasara žemuogėm krenta.

Į aukštą žolę

gula lietaus migla.

Išbraidyt tos žolės

mums dienų nepakanka...

Bet dar šilta stovėti

prie medžio kamieno,

prisiglaudus įšilusia oda.

Paukščiai dar vakarais

lyg pakvaišę – nemiega,

ir ruduo dar toli... atrodo...

Matas iš pradžių spėlioja, ar jo kalbų mergina klausosi tik tam, kad galėtų pasilikti ant liepto, kur taip stipriai, taip aitriai juntamas vasaros alsavimas. Juk kai miško takeliu atžingsniavo į pakrantę, nuo smilgos valgydamas žemuoges, mergina jau buvo čia. Ją pamatęs, jis labai nustebo, pamiršta smilga, lenkiama prisirpusių uogų svorio, rankoje nusviro žemyn ir tyliai nusklendė į vandenį – taip tyliai, kaip moka tik smilga, pienės pūkas ir skubančio paukščio plunksna. Bet mergina išgirdo.

– Oi, – ištarė, – kaip gaila.

– Niekis, – atsakė Matas, – kelios uogos bebuvo likę.

– Maniau, kad žemuogių metas jau baigėsi.

– Lyg ir. Bet mano mama žino slaptą vietą, – šyptelėjo jis.

– Tavo mama burtininkė?

– Beveik.

Ji irgi šypsojosi. Paskui vikriai užkėlė ant liepto ilgas kojas ir apsikabinusi kelius pakvietė:

– Eikš ir sėskis. Čia turbūt tavo vieta. Gražesnės nesu mačiusi.

Matas jai papasakojo, kaip su šeima atrado šią vietą, ir kad dabar kiekvieną vasarą kelis kartus netoli nuo čia stovyklauja.

– Atkeliaujate pėsčiomis?

– Nuo mūsų namų ne taip ir toli. Gal kokie dešimt kilometrų. Tik dabar, kai yra maža sesutė, užtrunkam ilgiau.

– Tu turi mažą sesutę? Tavo mama išties burtininkė...

– Na, nereikia pamiršti tėčio, – tarstelėjo Matas, ir abu prapliupo juoktis.

– Kiek sesutei metų?

– Treji su uodegėle. Čia jos žodžiai.

Taip jiedu ir šnekučiavosi apie šį bei tą, kol už nugaros Matas išgirdo pažįstamus žingsnius.

Rokas per mišką kulniavo atsipalaidavęs, per petį persimetęs rankšluostį, kol pasiekė jų šeimos maudynių vietą. Čia anksčiau buvo nedidelė seno kaimo prieplauka. Kaimui išnykus, prieplaukos lieptas liko, ir pasirodė esąs stebėtinai tvirtas. Tai buvo vienintelė vieta, vienintelis dalykas, kuris Rokui tose iškylose patiko, – juk maudymasis yra toks kaifas, kurio sušikti negali niekas... O gal vis dėlto gali? Lieptas turėjo būti tuščias, bet štai ant jo sėdi ne tik brolis, kuris šiuo metu turėjo su mama ir Agniete žemuogiauti, bet ir nepažįstama mergina. O Rokas svajojo pailsėti nuo šeimyninės idilės, visą rytą svajojo nuogas išsišėlti jūroje!.. Kol kas mato tik jų nugaras ir girdi bangų mūšos prislopintus balsus; merginos balsas toks, kokie jam patinka – mergaitiškas, aukštas, bet sodrus, išduodantis ją turint charakterį, turint siuto – tokios Rokui tinka! Bala nematė tų nuogų maudynių! Vaikinas svarsto, kaip čia pradėjus pažindintis, nes pirmas įspūdis labai svarbu... Bet ne jo broliui – Rokas girdi, kaip tas laisvai plepa kasdienišku tonu, nuo liepto nuleistomis kojomis nerūpestingai teliūskuodamas vandenį; Matui – kaip bebūtų keista! – nekyla problemų pažindinantis ar bendraujant su merginomis, greičiausiai dėl to, kad jam visvien, kaip atrodys jų akyse. O Rokui ne visvien! Ypač jeigu pana graži. Padvejojęs ir pasvarstęs, galiausiai nutaria jau galįs pradėti pasirodymą.

– Labas, – sako lyg niekur nieko, tarsi jo nė kiek nebūtų nustebinęs merginos atsiradimas.

Atsisėda ant liepto greta brolio. Sėdi ir žiūri į ją, nežymiai šypsodamasis ir tylėdamas. Jiedu irgi nebepratęsia šnekos; Matas žvilgsnį nukreipia tolyn į jūrą, o mergina stebi atėjusįjį. Ji iš tų inteligentiškų intelektualių, kurios atrodo šiek tiek vyresnės ir kurių išvaizda pakankamai gera, kad akiniai taptų stilingu aksesuaru. Bet Rokui vis tiek nepatinka, kai pana su akiniais: keliskart buvo pasimetęs, ką daryti prieš tokią bučiuojant – nuimti akinius, palaukti, kol pati nusiims, o gal bandyti bučiuoti akinius tebedėvinčią? Nė karto nepavyko bučinio pradėti ir užbaigti pakankamai sėkmingai, taip kaip jis iš tikrųjų sugeba, ir dabar jau vengia susidėti su akiniuotomis. Tik ką čia gali žinoti... gal šį kartą...

– Tai gal supažindinsi? – tarsteli nė nežvilgteldamas į brolį, nes dabar nevalia atitraukti akių nuo jos.

– Čia mano brolis Rokas. Jau sakiau tau, kad mes dvyniai, – šie žodžiai Mato lūpose nuskamba taip natūraliai, tarsi jis būtų senas geras merginos pažįstamas, ir Rokas tylomis pripažįsta, kad rungtynes pradėjo ne su pirmuoju švilpuku.

– Identiški dvyniai, – sako ji. – Aš neatskirčiau.

– Aš aukštesnis, – Rokui išsprūsta vaikiškai skambantys žodžiai, ir nesumesdamas, kaip pataisyti padėtį, jis prideda. – Kadangi sportuoju.

– Kokiu sportu užsiimi?

– Futbolu.

– O! Didingas sportas, – ji nusiima akinius, atsargiai padeda juos ant greta gulinčių savo drabužių ir krypteli galva jūros pusėn. – Gal pasimaudykime? – timpteli Matą už marškinėlių rankovės, išjudindama iš susimąstymo.

Matas žvilgteli į ją, Rokas staigiai pašoka ant kojų, ir abu broliai puola nusirenginėti, tarsi ši mergina sumaniai naudotųsi burtų lazdele ir nepaliktų jiems pasirinkimo. Abiems knieti su ja maudytis, ją matyti ir – sunerimęs suvokia Rokas – su ja kalbėtis, o tai jau kvepia pavojumi. Jis tikisi, kad vėsus vanduo nuramins ir atpalaiduos. Garsiai šaukdamas, įsibėgėja lieptu ir šoka; jis gražiai šokinėja į vandenį. Matas įbrenda be jokių šou elementų, ir netrukus Rokas pamato jį kartu su mergina plaukiant tolyn į jūrą. Tada supranta, jog net jos vardo dar nepaklausė.

4.

(Rokas)

Iškart po vakarienės mudu, nustebindami tėvus, sulendame į savo palapinę ir imame pašnabždomis atgaminti pokalbį su naująja pažįstama. Jai irgi aštuoniolika. Gyvena sostinėje, o vaarą mėnesiui išvažiuoja į kokią nors tėvų nuomojamą sodybą. Gerai mokosi („Kaip gerai? – pasitikslino Matas. „Aštuntukas pasitaiko retai“) ir kitą vasarą stos į universitetą. Dar nežino, kokią specialybę rinksis. Gal ryšius su visuomene („O jūs ką studijuosite?“ – paklausė mūsų. „Dailę“, – pirštu bakstelėjau į Matą; „Sporto pedagogiką,“ – jis kryptelėjo smakru mano pusėn). Ji komunikabili, neieško žodžio kišenėje ir moka patraukti žmones į savo pusę (mudu su broliu reikšmingai susižvelgėme). Turi keletą draugių; viena jai visko pavydi ir kiekviena pasitaikiusia proga stengiasi įgelti, neįtardama, kad jai visai neskauda ir kad tai – puiki, naudinga treniruotė prieš laukiančius gyvenimo išbandymus. Ji – vienas vaikas šeimoje: mama ir tėvas daug laiko praleidžia komandiruotėse, tad antro susilaukti ir vėl palikti auklei nesiryžo; vasaros mėnuo sodyboje – beveik vienintelis jų kartu praleistas laikas per visus metus. Dėl dažnų tėvų išvykimų ji užaugo savarankiška, moka sutvarkyti butą, pasigaminti valgyti, parduotuvėje išsirinkti tinkamus drabužius ir duoti atkirtį, jeigu jo prireikia. Ji nuostabi. Jos vardas Joana.

5.

Joana beveik bėga miško takeliu link liepto, susijaudinusi dairosi ir niekur jų nemato... galbūt supainiojo valandas? – juk vakar dėl susitikimo jie tarėsi paskubomis, vėluodami su tėvais sutartu laiku grįžti kas į sodybą, kas į stovyklavietę. Bet tiedu tvirtino, jog per šeimos iškylas šioje vietoje ir taip beveik nuolat sukiojasi... tai kur jie dabar?! Joana kiek sutrinka. Visgi nusprendžia šiek tiek palūkėti, kol kas nedaryti jokių galutinių išvadų. Nusiavusi pasideda ant liepto basutes ir jau ruošiasi įsibristi į jūrą. Ir tada virš galvos išgirsta trankų berniokišką juoką: jie sėdi įsilipę į pušį, augančią arčiausiai vandens, arčiausiai vakar juos draugėn suvedusio liepto. Basi, įdegę, šaudantys gražiomis akimis, ant kurių vėjas tolydžio nubloškia tamsias garbanas.

– Nori tapti nematoma? – klausia vienas iš jų, Joana štai taip staigiai neatskirtų, kuris. – Tai lipk pas mus.

Pyktelėjusi pati ant savęs, kam išsidavė sumišusi, ir ant jųdviejų, kad taip ją prigavo, Joana visgi negali sulaikyti šypsenos: išradingų žmonių, jos manymu, ne tiek ir daug, išradingai juokaujančių irgi reikėtų paieškoti, o štai virš jos ant pušies šakų sėdi net du tokie žmonės, ir jie jos laukė; dar daugiau – norėdami su ja susitikti, atėjo pirmieji. Ji ne pirmą kartą lips į medį, jai netgi patinka tai daryti, o po to sėdėti ten kaip laimingam paukščiui, dairytis aplink ir leisti mintims laisvai klajoti. Mergina žino, kad jos sugebėjimai bus įvertinti, ir pajunta, jog nori to, netgi siekia. Todėl rankomis įsikabina į apatinę pušies šaką, prisitraukia ir užkelia ant jos savo ilgą, liekną, gražią koją; jos kūnas dar neįdegęs, bet tai greitai pasikeis, ir Joana paslapčia šypteli, puikiai nutuokdama, kaip jai tinka įdegis. Ji dar parodys šitiems berniokams, ko yra verta!

Valandą jie visi kartu tupi medyje, linksmai ir garsiai čiauškėdami. Paskui po vieną ima leistis žemyn: iš pradžių Rokas, kuris nebegalėdamas tverti tolydžio stiprėjančio karščio, nusprendžia pūkštelėti į ramią, tarsi nuo to karščio pritilusią jūrą. Po to Joana, prisiminusi, jog norėtų įdegti; ji pasitiesia ant liepto rankšluostį, atsigulusi ant jo užsimerkia ir nugrimzta į vasarą – į šilumą, į tingulį, į vienodai tiksinčias minutes, kurių nereikia skaičiuoti. Nulipa ir Matas; jis vis dar mūvi šortais, iš kurių kišenės išsitraukia nedidelį bloknotėlį ir keletą pieštukų. Išsitiesia ant liepto, o kadangi vietos ant jo ne kažin kiek, atsiduria visai greta Joanos. Pajutusi jį šalia, mergina prasimerkia ir žvilgteli ton pusėn.

– Ką pieši? – klausia.

Bet atsakymo nesulaukia. Matas taip užvaldytas naujo vaizdinio, jog klausimo negirdėjo ir, kaip galėtų garantuoti Rokas, artimiausiu metu apskritai nieko negirdės. Joana netrunka šitai suprasti; tad tiesiog ramiai guli ir iš šono žvelgia į vaikiną. Mato ranka ritmingai juda popieriaus lapu, o profilis išryškėja iš kitos pusės krentančiuose saulės spinduliuose – veidas, šiek tiek primenantis žinomą antikos skulptūrą, kurios pavadinimo Joana niekaip negali prisiminti: kažkas jai trukdo susikaupti, kažkas kutena iš vidaus ir blaško dėmesį. Kartais vaikinas užsikiša už ausies besidraikančią garbaną, ir Joana žvilgsniu fiksuoja ilgų pirštų judesius – tokius pat grakščius kaip ir piešiant. Tie judesiai tikslūs ir lengvi, neišgąsdina net ant vaikino peties nutūpusio laumžirgio. Joanai akimirką pasirodo, kad Matas – iš pušyno atklydęs elfas, o laumžirgis – jo žirgas, magijos pagalba sumažintas tam, kad po ilgų kelionių galėtų pailsėti ant šeimininko peties. Todėl kai baigęs dar vieną eskizą Matas pasimuisto, ketindamas stotis, Joana greitai ir švelniai siekteli jo rankos:

– Ša! – sušnabžda.

Matas sutrikęs žvilgteli į ją.

– Kas? – klausia vien lūpomis.

– Laumžirgis, – ji irgi atsako be garso, žvilgsniu rodydama į vaikino petį.

Matas pamato vaivorykšte tviskantį padarėlį, ir jo veidą nušviečia saulėta šypsena. Laumžirgiai jam nepaprastai gražūs, išdidūs, paslaptingi, vaikinas ne kartą yra juos piešęs ir tapęs... Joana myli laumžirgius, nors nežinotų, kuo tą meilę paaiškinti. Kaip paaiškinti tai, kad jai dar labiau patinka stebėti laumžirgį drauge su vaikinu, kurio beveik nepažįsta, kurio gal net neatskirtų nuo jo brolio dvynio. Ji tik jaučia, jog veik nekvėpuoja, kol elfo žirgas pakyla ir pasukęs į mišką nutolsta, palikdamas Joanai ir Matui savo sparnelių keliamo sodraus garso ir pirmojo dvasinio artumo prisiminimą...

6.

– Aš vis dar nemoku jųdviejų atskirti! – pusiau juokais, pusiau rimtai pasiskundžia Joana.

Šiandien – trečioji jų pažinties diena, tačiau mergina, kad ir kaip stengiasi, nemato tų dviejų centimetrų, kuriais, pasak Roko, jo ūgis skiriasi nuo brolio, ir kaskart, kreipdamasi į kurį nors iš vaikinų, iš pradžių nedrąsiai tarsteli vardą, o tada laukia reakcijos. Broliai susižvalgo: reikės paklausti mamos ir tėčio, jie garantuotai žino kokią nors paslaptį; patys vaikinai apie tai niekada nesusimąstė. Rokas nusitveria pirmos į galvą šovusios minties, jog šia tema pats tas „suskelti“ kokį nelabai švankų, bet labai juokingą prikolą; jau beveik sugalvojo, jau žiojasi sakyti...

– Balsas, – taria Matas, tuo pat metu tyrinėdamas neįprastos formos akmenuką, tik ką pakeltą nuo smėlio. – Sakei, kad dainuoji chore, tai balsą lengvai atskirsi. Be to, jį sunku tobulai pamėgdžioti, – Matas žvilgteli į Roką.

Tas šįryt siūlė pasikeisti drabužiais ir galutinai supainioti Joaną. „Kam?“ – nesuprato Matas. „Kam?! Na tu ir nuoboda...“ .

... ir Joana įsiklauso į Mato balsą. Šykštų žodžių, bet kupiną skirtingų intonacijų, tokį... spalvotą balsą, su paslėptais pustoniais; turintį ką pasakyti, ir todėl gilų balsą. O Roko balsas kol kas dar nesubrandina žodžių, nes baisiai skuba juos ištarti; Roko balsas kol kas yra balsas par excellence, pareiškimas apie save pasauliui, jis lūžta ir šokinėja, entuziastingai šaukia ir klykia, jis kviečia žaisti, bėgioti, prieš visus šiaušiasi, prisiekia amžiną draugystę ir vienu striuku sakiniu ją nutraukia.

Vaikinai žino atokias pakrantės vietas, kur lankosi tik žuvėdros ir bangų mūša. Matas čia galėtų prasėdėti visą dieną, tyrinėdamas vis tą patį akmenuką. Tačiau Rokas – ne, jis nerimsta:

– Statysime saulės laikrodį! – nusprendžia.

Ir pradeda pasakoti Joanai, kaip tai darys, nuo ko reikia pradėti – mergina nė neįtarė, jog futbolistas gali išmanyti tokį dalyką.

– Tėtis išmokė, – sako Rokas. – Kai kartą mama paprašė, kad ne tik apie „dangiškus migdolus“, bet ir apie fizikos principus mus su Matu apšviestų. Bet jis vistiek pasirinko kažką poetiško – juk saulės laikrodis poetiška, tiesa?

Joana suvokia neatpažįstanti Roko, nes jis ne tik kalba apie poeziją – jo žvilgsnis šią akimirką toks pasikeitęs, paniręs į save ir podraug atviras visai pasaulio romantikai... laikas tartum sustoja – gal todėl, jog saulės laikrodis dar nestovi pakrantėje, dar neskaičiuoja popietės valandų... Joana nori kažką pasakyti, gal padeklamuoti eilėraščio posmą, bet jau nespėja.

– Pirmyn, chebra! – Rokas pašoka ant kojų, išbaidydamas net netoliese vaikštinėjančias žuvėdras, kurios nėra baikščios.

„Kodėl tu taip?“– Joana tikrai nusimena; ji privalėjo suspėti atsakyti į vaikino klausimą – tai buvo svarbu...

Matas prisijungia prie brolio: pavakarys yra jo laikas, jo mylimos valandos. Pamerkę vienas kitam, vaikinai sutartinai suima Joaną už rankų ir trūktelėję viršun priverčia atsikelti nuo smėlio.

– Bėgam ieškoti rodyklės! – nuaidi jųdviejų balsai, nuskrieja į kopas, iš kurių visi trise netrukus atitempia ilgėliausią kartį.

Broliai išrausia duobę, Joana laiko pagalį, padeda jį į duobę įstatyti. Suvertę atgal kalną žemių, jie pasidaro pertrauką ir išsimaudo. Tada Rokas nubrėžia smėlyje gilią žymę, atkartojančią karties metamą šešėlį.

– Septynios, – sako Matas, šortų kišenėje sugraibęs laikrodį.

Jis nepastebi, kaip iš kišenės išsprūsta ir į smėlį nukrenta keistasis akmenukas. Joana slapta pačiumpa jį ir sugniaužia delne – šiandienai prisiminti.

7.

– Mūsų miestelyje kopos plynesnės nei čia, – sako Joanai Rokas. – Medžiai neužstoja vaizdo, ir apsidairęs matai visą jūrą.

– Visą?! – nusijuokia mergina. – Nieko sau!

– Tikrai užtenka, kad užgniaužtų kvapą, – nepasiduoda Rokas. Paskui jam į galvą šauna puiki mintis. – Atvažiuok – ir pati pamatysi.

Matas suklūsta – ar brolis iš tiesų tik ką pakvietė Joaną į svečius? Na, ne visai į svečius, bet jei mergina apsilankys jų gimtajame miestelyje, bus visiškai normalu – net mandagu – pasikviesti ją namo. Ir mintyse girdamas Roką už vykusį sumanymą, Matas prisideda prie įkalbinėjimų. Pagaliau susitariama: broliams grįžus namo, po poros dienų ji sės į vietinį autobusą, ir užteks pavažiuoti pusę valandos, kad jie vėl pasimatytų. Žinoma, nė vienas garsiai neištaria, jog tai – svarbiausia priežastis: Joana tiesiog nori pasigrožėti naujais pakrantės vaizdais, vaikinai tiesiog mandagiai globoja naują pažįstamą. „O varge, – sukdama į šoną akis, mąsto Joana, – ir ką mes čia stengiamės apgauti?“.

Ir jai smagu, ir nejauku, nors tikrai ne pirmą sykį eis į... pasimatymą? Pasimatymų trise nebūna! Jie tiesiog labai greitai susibičiuliavo, ir tai dar nereiškia, jog čia esama tos ypatingos traukos... vasarą pojūčiai suintensyvėja, jausmai stipresni, vasarą reikia būti atsargiam, kad vienų dalykų nepalaikytum kitais... du vaikinai negali patikti vienodai... Ji sustoja netoli sodybos namo durų: jeigu į vidų įeis dabar, tėvus tikrai suneramins jos veido išraiška, nes Joana jaučia, kad atrodo kvailokai, beveik išsižiojusi iš nuostabos dėl netikėto atradimo, kurį ką tik padarė...

8.

(Matas)

Prabundu, aplinkui jausdamas jūrą ir smėlį, ir aitrų augalų kvapą; buvau užmigęs Smilgynės kopose. Vasarą kartais taip atsitinka, ir šeima žino, kad tai viena iš vietų, kur galima rasti jų „vaiką pražuvėlį“. Dar mažas būdamas vis kur nors prašapdavau, nulįsdavau į gana egzotiškas vietas: po mūsų namo terasa, kur sėdėdavau apsikabinęs kurį nors iš ją laikančių polių; įsivaizduojamame kriauklės kiaukute, manydamas esąs augantis perlas; taip stipriai įsisupdavau sūpynėse, kad jausdavausi gyvenantis nebe žemėje, bet debesų pasaulyje; arba atsispirdavau ir šokdavau į baltą popieriaus lapą, panirdavau į jį, ir mane apsupdavo spalvotos vizijos – nupiešdavau jas tame lape. Tik mažas būdamas dar negalėjau nupiešti taip ypatingai, kaip tos vizijos būdavo man pasirodę, mano piešiniai nedaug kuo skyrėsi nuo bendraamžių – nebent lygesne, drąsesne linija ar įvairesne spalvų gama.

Atmerkęs akis, kiek tolėliau jūros link matau ant kopos gūbrio nugara į mane sėdintį tėtį; tai jis man atskleidė Smilgynės paslaptį, papasakojo, kad ši vieta ypatinga. Man taip malonu gulėti ant vasara alsuojančio smėlio, tačiau labai noriu tėčiui parodyti šiandienos eskizus, todėl atsikeliu ir priėjęs atsisėdu greta jo. Ūgiu tėčio dar nepavijau, bet jau nedaug trūksta; Rokas dar arčiau to, nes užsiimdamas sportu šiek tiek mane praaugo. Ir nuolat pabrėžia, kad pirmagimystė, pasirodo, nieko nereiškia. Kokia kvailystė! – ji tikrai reiškia daugiau už ūgį. Rokas kartoja nemažai kvailysčių – pavyzdžiui, kad mūsų tėvai tokie pat užknisantys kaip ir visų kitų. Su šituo aš ne visuomet linkęs sutikti; o ir Rokas juk iš tiesų taip negalvoja – nors ir skiesdamas kvailystes, jis nėra kvailas; savo draugelius tokiais pasisakymais gal ir gali apmauti, bet ne mane: tiesiog brolis žūtbūt saugo savąją „kietuolio“ reputaciją, o aš, jos niekada neturėjęs, esu laisvas.

9.

Rytas šiandien gaivus ir tyras, garsai jame – krištoliniai. Liučija prabudo nuo kieme skambančių vaikų balsų – savo sūnų ir tos mergaitės, kuri vakar iki vėlumos užsisėdėjo pas juos svečiuose. Nebebuvo autobuso, kuris Joaną (gražus vardas...) parvežtų į jos tėvų išsinuomotą sodybą, o Liučija matė, jog vaikai dega noru dar kartu pavakaroti, net panaktinėti, todėl paskambino merginos tėvams ir pasisiūlė Joaną apnakvindinti čia, jos naujųjų draugų namuose. Dabar balsai jau senokai nutilę, ir Liučiją šiek tiek stebina ilgai užtrukusi tyla – neįprastas reiškinys į krūvą susirinkus trims jaunuoliams. Moteris praveria langus, pasidairo pro juos po pakrantę ir kiemą. Pakrantėje tebelikę jų vakarykščio pasisėdėjimo ženklų: keli Agnietės žaisliukai, vėjo sujauktas ir nakties drėgmės prisigėręs dekis, vienas Roko kroksas... Liučija visą savo gyvenimą nesiliauna džiaugusis, jog gali štai šitaip palikti daiktus ir net savo mintis pliaže, kad langus iš pat ryto atlapoja tiesiai į jūrą. Ji mėgaujasi pakrantės šeimininkės statusu – tai kas, kad prisiskyrė jį savavališkai ir kad paėjėjus tolėliau rastų kitų nemažiau ambicingų „šeimininkų“... Kieme mėtosi laistymo žarna, kuri šįryt aiškiai buvo naudojama ne pagal paskirtį – ne gėlėms, o bičiuliams laistyti, štai kodėl Liučiją prižadino vaikinų riaumojimas ir merginos spiegimas. Bet kurgi jie visi dabar, tokie švarūs ir turbūt siaubingai alkani?

Liučija žvilgteli į dukros kambarį ir įsitikinusi, jog ta dar saldžiai miega, eina į lauką paieškoti kitų vaikų. Kieme vaizdas nepasikeitęs, ten tuščia, tačiau netoliese, už namo kampo, moteris išgirsta švilpavimą – pradaręs sandėliuko duris, Rokas tvarko savo dviratį.

– Labas rytas, – pakelia galvą. Vienas skruostas tepaluotas. – Šiandien varysime į svečius pas Joaną. Ar ji gali paimti tavo dviratį?

– O kaip jį atgal parsigabensite? – Liučijai šitos mergaitės buvimo staiga pasidaro kiek per daug; kita vertus, jos klausimas tikrai ne piktybiškas, tik logiškas.

Rokas gūžteli pečiais:

– Bet nebėgs gi ji greta mūsų kaip koks šuo.

Liučiją sūnaus žodžiai prajuokina.

– Nuvažiuos autobusu, kaip ir į priekį. O ten palauks jūsų prisijungiant.

– Tu tokia protinga, mama, – sūnus pakšteli ją į skruostą, ir Liučija labai tikisi, kad jai ant veido liko tik tepalo pėdsakas ir kvapas, o ne jo ironijos įspaudas. – Gerai jau. Beje, – staiga pritildęs balsą teiraujasi jis, – o kada tėtis grįš? Joana nori su juo susipažinti. Na, žinai – skaitė jo knygas, patiko, bla bla bla ir panašiai.

– Rytoj, grįš rytoj, – Liučija griežtai pažvelgia į sūnų. – Ir kaip čia dabar kalbi apie tėvą?! Jo knygos tikrai daug kam patinka, ir pelnytai. O pats ar perskaitei? Žadėjai man.

– Gal vėliau. Kai jį įtrauks į mokyklos programą, – prajunka Rokas, išsisukdamas nuo mamos niukso, ir Liučijai dingteli, kad lygiai taip pat jo metų būdamas būtų atsikirtęs Simonas.

Rokas vėl pritupia prie dviračio.

– Kur kiti? – dar pasiteirauja Liučija. – Turbūt laikas pusryčiauti.

– Kažkur netoliese. Gal kopose. Joanai būtų nuobodu žiūrėti, kaip aš čia krapštausi. Galėsiu po to juos atvesti.

– Tiek to, – Liučija sušiaušia sūnaus plaukus, puikiai žinodama, kaip tai jį nervina, bet neįstengdama atsispirti pagundai. Dieve, kaip stipriai mylimi jų su Simonu vaikai! – Aš pati surasiu. O tu vėliau ateik į terasą valgyti.

– OK, mam.

Apimta švelnumo, Liučija toliau suka ratą aplink namą, tikėdamasi, jog Matas su Joana, jei ir buvo nuėję į kopas, jau bus grįžę. Ir tikrai – už kito namo kampo, kur svyra terasą apipynę vijokliai, girdėti prislopinti balsai. Moteris apsidžiaugia juos radusi ir greitu žingsniu patraukia ton pusėn, bet pusiaukelėje sustoja kaip įbesta. Jos sūnus bučiuoja mergaitę. Gali būti, kad tai pirmasis jo gyvenime bučinys. O gal ir ne – per daug jau gerai jis Matui išeina. Liučija prisiverčia nusisukti ir greitai, tyliai dingti, kol jos nepastebėjo. Eidama prisimena jų su Simonu pradžią: kaip stebėjosi, iš kur pas jį toks dalyko išmanymas; kaip išdrįso pasikalbėti su mama, nuogąstaudama, kad Simonas meluoja, neva ji jam pirma. Prisimena, kaip mama jos išklausė, tada valandėlę žvelgė su išdykėliška šypsena lūpose, tarsi svarstydama, ar gali savo paauglei išduoti vieną kitą tik suaugusiems žinomą dalyką; pagaliau nusprendė, jog dukrai verta žinoti, kad esama vyrų, kuriems meilės išmanymas įgimtas, kaip įgimtas būna gabumas menui ar mokslui, ir kad tokį vyrą gyvenime sutikusi moteris, būdama su juo, gali patirti ir neįtikėtinai nuostabius, ir baisiai skaudžius dalykus.

Trumpo žvilgtelėjimo užtenka, kad Liučija sūnuje atpažintų Simono meilės subtilumą ir švelnumą, bučinius, kuriais bučiuojamos veikiau ne moters lūpos, o širdis. Liučija beveik tikra, kad Roko šansai menki. Kita vertus, kažkada seniai seniai pirmakursis filologijos studentas, išdavęs ją su kita mergina, Liučiją išlaikė būtent todėl, kad karštai ir įžūliai dėl jos kovėsi, – neprisipažindamas, meluodamas, nepasiduodamas ir tikėdamas savo pergale. Dieve, kaip Liučija jį mylėjo už tą desperatišką gero siekiantį melą, už tą gąsdinančią, bet tuo pat metu masinančią energiją, kurios vien prisiminimo pakanka, kad Liučija pasijustų visa įsielektrinusi!

10.

(Matas)

Laimė, kad savo asmeniniais išgyvenimais aš nepripratęs dalintis su broliu. Nes ką jam pasakyčiau dėl to, kas ką tik įvyko tarp manęs ir Joanos, kol jis kitame kiemo kampe krapštėsi prie dviračio; krapštėsi, nes vėliau visi trys planuojame pasivažinėti – tik aš nebežinau, ar noriu, ar įstengsiu važinėtis po to, kas įvyko… Ar pats suprantu, kas? Tai, ko niekada nepamiršiu. Tai, kas sujaukė mano mintis. Sudrebino kūną. Ir tarsi sukūrė – o gal galutinai išbudino – mano dalį, nepasiekiamą net dailei. Kaip lengva dar vakar buvo su broliu plepėti apie Joaną!.. Kaip paprasta buvo šįryt visiems bėgioti po kiemą, laukiant, kol kitas užsižiopsos, kad jį apipiltum veik lediniu vandeniu, besiliejančiu jaunos ryto saulės spinduliuose tviskančia srove! Kaip naivu buvo manyti, jog svarbiausias mano siekis – gyventi dailėje ir daile. Nes kūrybos esama įvairios, ir per akimirką gali būti sukurtas ypatingas santykis su kitu žmogumi; greičiau, nei teptuku brėžiant vieną potėpį. O gal ne sukurtas, bet įtvirtintas? Nes mudu su Joana tą santykį, regis, turėjome iš pat pradžių, užtikome jį sėdintį ant liepto tą gražią popietę vos prieš keletą dienų, kai oras kvepėjo žemuogėmis.

... o šiandien mes paprasčiausiai grįžome iš kopų namo senu lentiniu taku. Praleidau ją į priekį, kad galėčiau grožėtis drobės vertu kūnu ir grakščia eisena. Žengiau kiek begalėdamas lėčiau, kad šis pasivaikščiojimas ilgiau testųsi. Mąsčiau apie laumžirgius ir debesis, apie jos išdykėliškas pastabėles, kurias mėgo laidyti reikia nereikia, apie jos švelnias ir išdidžias rudas akis, skambų balselį. Spėjau, kad jos mintys irgi sukasi apie mane ir – nors ir nemalonu pripažinti – apie Roką. Kartais Joana taip į jį pažvelgdavo, kad pavydėjau vien to žvilgsnio. O aš pats nė į vieną merginą nebuvau taip įsižiūrėjęs, net ir tiesiogine prasme... ir štai tarsi pajutusi, kaip man to reikia, Joana atsigręžė ir stabtelėjo. Kopos jau buvo likusios už nugaros, prieš mus vešėjo terasą apgaubę vijokliai. Jų fone Joana atrodė dar gražesnė, dar geidžiamesnė. Ir aš pabandžiau, nors nebuvau tikras, kad mokėsiu; tačiau buvau tikras, jog ji nori šio bučinio taip pat stipriai kaip ir aš...

... netrukus po to, kai nenoromis atsitraukėme vienas nuo kito, nes buvo laikas grįžti, mano brolis pasirodė iš už kampo – suprakaitavęs, tepaluotais skruostais, vis dar nešukuotais plaukais; toks baisiai vyriškas ir kupinas pasitikėjimo savimi. Šypsojosi mums su Joana, o aš atkakliai, desperatiškai vengiau jo žvilgsnio, sukau akis šalin, nes fiziškai jutau, kokius žaibus jos svaido.

– Per jus galima numirti iš bado! – šūktelėjo priekaištingai.

– Nustok auklėjęs kitus – verčiau pats eik nusiprausti! – išgirdau iš terasos atsklindantį žvalų mamos balsą.

– Eik nusiprausti! – jai paantrino Agnietė.

Rokas padarė grimasą. Aš lengviau atsikvėpiau, kad jau nebesame trise, kad pusryčiausime kartu su mama ir sese – taip bus lengviau likti nepastebėtam.

11.

Liučija stengiasi kalbėti žvaliai, kad paslėptų savo sumišimą: per vieną dieną jos berniukų gyvenimas radikaliai pasikeitė, vienas iš jų apie tai žino, kitas – dar ne. Ta žinia jam bus smūgis žemiau juostos. Dabar jis kerta pusryčius, pilna burna plepa kažkokius niekus, ir būdamas gerokai egocentriškas, nepastebi nei trumpų, ne visada rišlių Joanos atsakymų, nei to, kad brolis apskritai nedalyvauja pokalbyje.

– Ačiū, mama! – galiausiai strykteli iš už stalo. – Na, tai varom? – paragina kitus du.

Jau žengęs kelis žingsnius, grįžta, nustebęs, kodėl jie nepuola iš paskos.

– A... taip... einam, – Liučija aiškiai mato, kaip Joana suima save į rankas.

Liučiją neramina savimi pasitikintis merginos tonas ir išraiška; mato, kad pati buvo ir yra panaši į sūnų bičiulę, ir žino, kokią galią turi šis pasitikėjimas. Galią, dabar nukreiptą į jos berniukus. Matas taip negali, Liučija įsitempusi laukia, ką jis dabar darys.

– Aš gal neisiu, – išgirsta neryžtingą balsą, veik šnabždesį, ir pajunta, kad jos motiniška pareiga – padėti.

– Ir negali eiti – juk dar kelių darbų nepasportavai, o paroda jau po dviejų dienų, – pirmi jai į galvą atėję žodžiai, kurie nėra melas.

Rokas priekaištingai dėbteli į mamą: „Ir vėl ta paroda“. O, kaip ji norėtų, kad Matas negalėtų šėlti su draugais tik dėl to, jog šioje situacijoje ji, bjauri mama, to neleidžia!..

– Jeigu Matui reikia, tegu pasilieka, – Joana neįtaria, jog Liučija gina sūnų, priima jos žodžius už gryną pinigą. – Dar bus dienų, kai galėsime pabūti kartu, – nueidama ji paliečia Mato ranką ir šypsodama tik jam sako. – Gerai paruošk tuos paveikslus – aš būtinai aplankysiu parodą!

... Agnietė nudūmė žaisti. Liučija tylomis sukioja rankose kavos puodelį. Matas nerangiai stojasi iš už stalo.

– Negi tikrai liepei man pasilikti dėl parodos? – klausia ir jaučia, kaip džiūsta burna.

– Žinoma, ne.

Liučija svarsto, sakyti sūnui, kad matė, ar savo elgesį paaiškinti tik tuo, jog pastebėjusi jo nenorą eiti gelbėjo padėtį. Nežino! Kodėl nėra Simono, kaip tyčia būtent šiandien?! Neaišku, ar jis ką nors sugalvotų, bet viena be jokio pasiruošimo atsidūrusi šitokių įvykių verpete, moteris jaučiasi nesaugi, labai bijo pridaryti klaidų... gal jau padarė?

– Aš nenorėjau prisijungti prie jų, nes... – Matas nutyla, paima savo lėkštę ir puodelį, valandėlę pamąstęs – ir dar du greta stovėjusius puodelius, ir nuneša viską į virtuvę.

Liučija girdi, kaip jis paleidžia vandenį, ruošdamasis plauti indus, bet čia pat užsuka čiaupą ir grįžta į terasą.

– Nes... – pakartoja.

Liučijai ir taip labai skauda, tačiau ji mielai pasiimtų sūnaus – abiejų sūnų – skausmą, jeigu tai būtų įmanoma. O kol kas įmanoma tik priminti vienam iš jų seną tiesą:

– Matai, tu gali rinktis. Eiti ar neiti, prisijungti prie pramogų ar ne. Gali rinktis ne tik tai. Tačiau turėsi prisiimti ir atsakomybę, – daugiau ji nebesakys nieko; galbūt Matas suvoks visą jos žodžių prasmę, o gal tik jos dalį – bet Liučija tikisi, jog bet kuriuo atveju jos žodžiai padės.

Matas žiūri į mamą. Jis, priešingai Rokui, niekada nenuleidžia nuo žmogaus akių – net jei toks žiūrėjimas priverčia tą žmogų pasijusti nejaukiai, net jeigu jis skausmingas pačiam Matui. Dabar esama ir to, ir to. Tik Liučija ne iš bailiųjų ir tokia pat atkakli, ji išlaiko žvilgsnį jaunuolio, kuris tik ką perėjo inicijavimo apeigas ir išgyvena jų sukeltą baimę, gėdą, skausmą, o drauge – visa tai nustelbiantį pasididžiavimą.

12.

Per kelias ateinančias dienas įvyksta du „viešieji renginiai“, kaip juokaudamas juos pavadina Rokas: namo grįžta Simonas, ir jie šešiese susirenka pliažo piknikui – susipažinti, pasišnekučiuoti apie jūrą ir knygas; centrinio pajūrio miestelio bibliotekoje atidaroma Mato ir dar dviejų jo dailės mokyklos klasiokų paroda, po kurios Matą dar užlaiko vietinio savaitraščio ir net sostinės kultūros žurnalo žurnalistai bei fotografai (šitų „fotosesijų“ Matas negali pakęsti, bet gal būtent dėl to vėliau visi giria, kad nuotraukose jis atrodo toks niūrokas menininkas, iš padilbų žvelgiantis į visą pasaulį). Todėl tądien Joaną galiuką kelio link namų palydi Rokas. Į parodos atidarymą mergina atvažiavo dviračiu, ir dabar Rokas jį veda tarp kopų ir pušyno vingiuojančiu dviračių taku. Lengvas vėjelis plazda Joanos suknelės klostėse – švelnios samanų spalvos suknelės, prie kurios ji priderino brangų, bet subtilų pakabuką su viduryje spindinčiu žaliu akmenėliu. Iš ryto dviračiu mindama į parodos atidarymą, važiavo lėtai, visą kelią sekdama paskui mintį, kad jos mylimasis – dailininkas. Šiomis dienomis jie nė karto neliko vienudu, ir širdys jau spėjo išgyventi visą begalybę ilgesio.

O dabar Joanai baugu vienai pasilikus su Roku: ne todėl, kad anksčiau nebūtų sutikusi tokių „eržiliukų“ – sutiko ne vieną, mokykloje, kieme, kavinėse ir klubuose; ne todėl, kad gėdytųsi nuo jo nuslėpusi bučinį su Matu – tas bučinys buvo vienas iš bandymų susivokti, ką ir kam ji jaučia; ne todėl, kad iš Roko sklinda stiprus ir aštrus karštis – nudegti ji nebijo, iki šiol prisimena, kaip kartą tėvas yra jai sakęs, jog bijantis uždegti petardą niekada nesigrožės fejerverkais. Tiesiog... Rokas teisingai sakė, kad kopos šiose apylinkėse plynos – jiedviem nėra kur pasislėpti vienam nuo kito, nėra kaip išvengti pokalbio. Jie delsia – nebūdingai savo prigimčiai, juk abu dar ir kokie ryžtingi! Nors ir jam, ir jai atrodo, jog vienas kitą jau spėjo pažinti, nė vienas nedrįstų šimtu procentų garantuoti, kaip prasidės ir vyks pokalbis, tuo labiau – kaip jis baigsis. Rokas bevelytų čia pat imtis veiksmų ir jais įrodyti merginai, kaip labai ji jam patinka; tačiau supranta, jog Joana ne iš tų, su kuriomis toks kelias tiktų, jai aiškiai reikia ko nors subtilesnio... o vargeli!.. gerai, gerai, galima prisiminti literatūrą, visokias grožybes, kurių pilni jos puslapiai ir kurios kartais skamba visai nekvailai... tačiau Rokas nenori kartotis, be to, ji tikrai skaičiusi visas tas knygas ir galėtų atpažinti citatą... jis jau kaip nors pats iš savęs ką nors pasakys, tereikia pradėti...

– Mums nereikėtų skubėti, Rokai, – išgirsta jis Joanos balsą. – Mes taip trumpai tepažįstami.

– Negalime laukti, – papurto galvą vaikinas. – Mes visi įstrigę: tu tarp mūsų su Matu, mes su broliu – vienas priešais kitą. Matas nesiims iniciatyvos. Vargs tyliai. Jam turbūt taip geriau, jis taip pripratęs. Kažkada tik taip ir gelbėjosi, – Rokas trumpam nutyla, Joana išgirsta jo atodūsį – netolimos ir nelengvos praeities prisiminimą. – Bet tu, Joana, ne iš tyliųjų – aš gi matau, – jis prisimerkia. – Surizikuokim?

Joana daug atiduotų už tą prisimerkimą – saldžiai aitrų, kiek pašaipų, bet mielą, metantį iššūkį drauge su pasiryžimu irgi jį priimti, už tą blizgesį Roko akyse, kuriam pabandyk kad gudri atsispirti... Kaip daug? Ji kol kas negali pasakyti. Tik žino, kad prisimerkimas ir viliojantis akių blizgesys yra tai, kas išskiria Roką iš kitų, kas neleidžia jo supainioti net su broliu dvyniu... Matas! Kaip į ją šią akimirką ir toliau gyvenime bežvelgtų Rokas, jai trūksta Mato – tegul net nežiūrinčio į ją, stebeilijančio kažin kur tolyn į jūrą ar kopas, o gal į niekur. Vaikino, kurio siela glūdi taip giliai jame, jog lengvai nepamatysi – bet jei pavyks, jei švystelės, nebepamirši. Rizika irgi turi būti apgalvota, ir Joana privalo iš pradžių susigaudyti jų trijų santykiuose, kaip Rokas ją bespaustų.

– Man metas namo, – atsiprašomu tonu sako vaikinui ir perima iš jo rankų dviratį. – Dar toli minti.

laiko smėlis

Aš žaidžiu su šešėliais

pajūrio smėly.

Mūsų šešėliai du.

Žaidimas ar tikra?

Sustoti ar tęsti?

Ar atskirai, ar kartu?

Šešėliai nerimsta,

sklaido laiko smėlį.

Amžinybe tiki.

Ar gali būti,

kad tarp smėlynų

tik viltis mums ir liko?

13.

Dangus nuo pat paryčių apsiniaukęs ir atrodo, jog artinasi audra. Oras tvankus ir tirštas, viskas aplinkui nuščiuvę.

– Man baisoka, – Joana susikiša rankas į džinsų kišenes ir dairosi į virš jūros besitelkiančius debesis.

Nuošęs vėjo gūsis bloškia į juodu smėlio saują, ir jie ima trintis smulkių smiltelių pribirusias akis.

– Gal eikime iš pliažo? – paprašo Joana, vis labiau gūždamasi.

Matas manė ją esant bebaimę, ir toks mergaitiškas elgesys, kurio nesitikėjo, jam sukelia kažkokį graudulį, švelnumą, suvokimą, jog ir pats yra pažeidžiamas, kad daug kas pasaulyje nestabilu... Jis viena ranka apglėbia Joaną per pečius ir nusiveda link kopų, po to – link gatvės, link miestelio aikštės, kuri ištuštėjusi gal dėl pietų meto, o gal dėl to, jog dauguma nerizikuoja būti audros užklupti lauke.

– Lįskime į kokią kavinę, – pasiūlo.

Kaip tik tuo metu pirmasis beprasidedančio lietaus lašas kapteli Joanai ant skruosto.

– Greičiau, – spygteli mergina. – Bėgam!

... Matas geria žalią arbatą, Joana – juodą kavą, užsisakė Americano, kad galėtų ilgiau pasėdėti. Lietus pila kaip iš kibiro, trankiai žaibuoja. Jie jau paskambino tėvams, kad tie nesijaudintų, ir dabar gali visą dėmesį skirti vienas kitam. Audra pasitaikė pačiu laiku, atskyrė juos nuo likusio pasaulio savo perregima skraiste, kuria pastelinę intymumo nuotaiką... ir panašiai kaip tąsyk, kai drauge stebėjo laumžirgį, dabar jie stebi vienas kitą. Vis dar priima priešais sėdintį kaip partnerį ypatingame, jau ne vaikiškame žaidime, kurio pabaiga sutaps su kitokio santykio pradžia... ir tai gali įvykti šiandien.

– Žinai, turiu prisipažinti nesitikėjusi, kad čia turite tokių fainų kavinių, – kaltai šypteli Joana. – Galvojau, kad su tėvais vėl išvažiuoju į gūdžią provinciją, ir tai mane absoliučiai tenkino – man svarbi gamta, aš tikrai ją myliu, o kuo toliau civilizacija – tuo gamta arčiau.

Mato atmintyje vis dar gyvas prisiminimas, kaip būdamas ketverių vienos mamos pažįstamos, vidutinio amžiaus profesorės, buvo pavadintas „gamtos vaiku“. Nes mamai su ja kalbantis miesto parke, berniukas atsigulė pievelėje, susirietė į kamuoliuką ir užmigo... Prisiminus, su kokiu entuziazmu ta moteris žavėjosi šiuo jo poelgiu, Matą ima juokas: greičiausiai jam tiesiog buvo nuobodu, gal truputį norėjosi valgyti ir nuvargino tolima kelionė iki sostinės, o žolė buvo tokios gražios smaragdinės spalvos ir minkštut minkštutėlė... o aplinkui augo kaštonai – daugybė išlakių, galingų medžių. Matas papasakoja šią istoriją Joanai, ta smagiai juokiasi ir pratęsia:

– Namuose prieš mūsų langus irgi auga kaštonas, – ji gurkšteli kavos, minutėlę sulaiko puodelį prie lūpų, po to pasakoja toliau. – Pavasarį boluoja prietemoje, vasarą stūkso joje kaip tvirtovė... nunokę kaštonai bumbsi žemėn...

Mato vaizduotėje merginos žodžiai transformuojasi į paveikslą, jis taip norėtų čia pat užmesti eskizą, bet susilaiko. Padarys tai vakare, kai vienas savo kambaryje prisimins šį pasisėdėjimą, kai norės, kad Joana ir toliau būtų su juo, – turės bent boluojančią nuostabaus medžio viziją.

14.

Po vakarykštės audros gamta – tarsi sutverta iš naujo, kupina pažįstamai nepažįstamo grožio.

– Ar šiandien bėgsi su manimi? – teiraujasi Joanos mama, įgudusiais judesiais mikliai rišdamasi sportbačius.

Joana dvejoja. Norėtų su mama išlėkti į pušyną, iš pradžių tiesiog intensyviai pasimankštinti, beveik nesikalbant, o vėliau susėsti ant kokio išvirtusio medžio ar tiesiai ant nuostabių, purių samanų, ir pasidalinti savo naujienomis, šių dienų išgyvenimais. Kita vertus, mergina drovisi, kadangi situacija radikaliai skiriasi nuo tų, kurios pasitaikydavo namuose, sostinėje: vaikinų buvo, bet nė vienas nepatraukė jos taip paprastai – natūraliai – kaip Matas, nei „kabindamas“, nei „per galvą versdamasis“. Tų vaikinų elgesys labiau priminė Roko elgesį, tik buvo rafinuotesnis; Rokas – smagus chuliganas, miesto vaikinams iki jo toli. Apie jį pagalvojusi, Joana visuomet šypsosi.

– Eini, mieloji? – mama stabteli ties lauko durimis, nors Joana mato, kaip ji nekantrauja bėgti.

Nesulaukusi atsakymo, prieina prie dukros ir uždeda rankas jai ant pečių:

– Kas nutiko? Kas vyksta, Joana?

Mergina nusišypso – kad mama negalvotų, jog kažkas negerai. Priešingai – viskas fantastiška, perpinta ir supinta su meile, su bučiniais... Joana kurį laiką spėliojo, ar tas bučinys Mato gyvenime buvo pirmas. Labai tikėtina, bent jau jai sunku įsivaizduoti Matą su bet kuria kita mergaite, Matą, bandantį sužavėti. Greičiausiai nė viena neįžvelgė jame glūdinčios bedugnės, kupinos neįtikėtinų pažadų, nes vaikinas nė kiek nepadeda to padaryti. O bučinys buvo puikus! Rokas labai nustebtų sužinojęs, ką su mergina gali padaryti, ką jai gali pasiūlyti jo priplaukęs brolis.

– Mano vaikas įsimylėjo! – neilgai trukusi, konstatuoja mama, suplodama rankomis. – Kurį iš jų?

– Matą, – net nesusimąsčiusi sako Joana, ir staiga suvokia, kad tikrai rimtai nepagalvojo.

Ir prikanda liežuvį.

– Dailininką? Kaip romantiška... – nutęsia mama.

– O gal... Aš nežinau, – staiga neištveria Joana.

– Kaip „nežinau“? – mama nusispiria sportbačius ir atsisėda greta dukters.

– Paprastai, – Joana staiga išdrąsėja: ji dar niekuo nenusikalto, ir turi teisę išreikšti savo jausmus. – Jie abu man patinka.

– Bet tai nenormalu, Joana!

– Nenormalu? – mergina staiga užsiplieskia. – Argi meilė gali būti nenormali, jei ji tikra?! Aš bandžiau išsiaiškinti, mama, tikrai bandžiau!..

– Kaip?

– Na... bučiavausi su Matu... buvo labai, labai gera...

– Va, matai , – todėl iškart ir pagalvojai apie Matą, kai tavęs paklausiau.

– Taip, bet... Aš norėčiau bučiuotis ir su Roku, – to jausmo jai jau kelinta diena nesiseka iki galo nuslopinti, nors ir bando... na, gal nelabai atkakliai...

Kalbėti čia reikėtų ne vien apie bučinius, jie toli gražu ne patys svarbiausi. Visko yra žymiai daugiau. Tačiau mama nusitveria pirmųjų Joanos žodžių, nes jie paprasti ir aiškūs:

– Stop, stop! – ji papurto galvą ir suima duters rankas. – Taip nevalia. Ir šitai sakau ne tiek galvodama apie juos, kiek stengdamasi gelbėti tave. Į ką tu veliesi, vaikeli?!

– Į tai, iš ko išsipainiosiu be tavo pagalbos! Kaip esu įpratusi, – tėškia Joana, pašokusi dar akimirką padelsia, iššaukiamai žvelgdama motinai į akis, o tada nuskuodžia į savo kambarį.

Užtrenkia duris ir kritusi ant lovos graudžiai pravirksta. Galbūt pirmą kartą gyvenime mama parodė nuoširdų susirūpinimą ja, o ji viską sugadino. Nes nebemoka bendrauti su tėvais, niekada neturėjo progos įgyti ir ugdyti šio įgūdžio. Štai ir dabar: mama nepuola paskui ją, nesibeldžia į duris, prašydama ar reikalaudama įleisti, Joana girdi, kaip ji nulipa terasos laipteliais į kiemą ir nubėga tolyn, vėl apsiavusi neseniai įsigytus ergonomiškus sportinius batelius.

Ant stalo, prie kurio jos su mama sėdėjo, Joana randa paliktą raštelį: „Jeigu jau tu tokia savarankiška, tai nepamiršk įsigyti apsaugos priemonių“. Greta – besišypsantis veidukas primerkta akimi, nupieštas drebančia ranka, vienas jo skruostas mamai išėjo kreivas.

15.

(Rokas)

Joana su tėvais visai dienai išvažiavo į centrinį pajūrio miestą ir neatsako į žinutes, siųstas jai paslapčia nuo Mato. Gal jis irgi siuntė? Gal net gavo atsakymą? – nes atrodo visiškai ramus ir besimėgaujantis dar viena atostogų diena. Įsivaizduoju, kaip jis paporintų apie dalykus, kuriais būtina džiaugtis: apie mūsų seserį, kuri panaši į plevenančias Renuaro portretų mergaites, ypač kai apvilkta pūsta suknyte, ir basa bėga link jūros... klupteli, čia pat pašoka ir vėl skuodžia, – kad tik niekas nespėtų sustabdyti, nespėtų liepti pasaugoti naujos suknelės; juk jai didžiausia vertybė šiuo metu – pats bėgimas, pirmieji vandens purslai ant nuogų blauzdyčių, didysis pojūčių stebuklas, pribloškiantis gamtos priartėjimas... O aš pirmiausia matau, jog Agnietė ir vėl neklauso tėvų. Jie gi tartum apkerėti – nei barasi, nei baudžia. Dar maža... Mama dar lyg ir bando drausminti, o tėvas prieš sesę – visai bejėgis. Ji garsiai krykštaudama džiaugiasi gyvenimu, ir aš pripažįstu, jog irgi sutikčiau ja gėrėtis, – bet argi tai nebūtų kvėšos elgesys, tokio sentimentalaus mulkio, kuriuo nebijo būti mano brolis? Todėl įsigrūdu į ausis išmaniojo ausines, vietoje vaiko krykštavimo ir jūros ošimo pasirinkdamas trankią sunkią muziką ir dėl to pykdamas ant savęs... Aš tuoj pasiusiu! Kaip ji gali neatsakyti? Žinutėse juk buvo ir prikolų, ir paflirtavimų – gana atvirų, beje; ir veidukų gal dešimt įvairių nusiunčiau. Daugiau tikrai neberašysiu – tegu sau žinosi, sostinės pasipūtėlė! Tegu sau! Nutrenkiu ausines ant verandos stalo ir einu į namus: įsijungsiu feisbuką ir pasidžiaugsiu laikais tų, kurioms atrodau pakankamai patrauklus, – žinotų jos, kaip kankinuosi, tai tuoj sulėktų guosti! Bet man mažiausiai reikia, kad žinotų, aš ne koks inkščiantis ir ašarojantis lūzeris, aš kietas!.. juk taip?

Vėlai vakare mano išmanusis pypteli. Žinutė! Nuo jos! Vienas vienintelis veidukas ir du žodžiai – „labos nakties“... ir ką gi tai reiškia? Čia gerai ar blogai? Pergalė ar pralaimėjimas? Kažkokio nepažįstamo karščio deginamas, išlipu iš lovos, įsėlinu į brolio kambarį ir sustingstu prie durų, tamsoje stengdamasis įžiūrėti jo veidą. Velniava, vartosi kaip visada! – ir suprask, kad gudrus, miega jis ar tik bando užmigti. Tiek to, surizikuosiu. Tyliai paimu nuo rašomojo stalo ten paliktą telefoną ir su savo grobiu atsisėdu čia pat už Mato kambario durų, ant koridoriaus grindų. Keliskart spusteliu ekraną ir jau naršau po negausias brolio žinutes; ne ne, aš nešnipinėju, aš tik ieškau labai konkretaus atsakymo, kurio man verkiant reikia, atsakymo į klausimą, ar ji parašė jam. Jei rasiu jų vienas kitam siųstas žinutes, aš neskaitysiu... gal...

16.

Šiandien Rokas ne ta koja išlipo iš lovos. Iš pradžių aprėkė Agnietę, kodėl taip ilgai valosi dantis ir neužleidžia jam vonios. Po pusryčių taip trenkė į kriauklę lėkštę, kad toji sudužo, o rinkdamas šukes įsipjovė pirštą ir, per garsiai nusikeikęs, užsitraukė mamos rūstybę („Suplausi likusius indus, nors šiandien Mato eilė. Ir pabandyk tik dar ką nors sudaužyti!“). Plovė sukandęs dantis, putų kalnuose bandydamas paskandinti pyktį ir nuoskaudą. Tačiau putų buvo per mažai...

– Kaip tavo pana gyvena? – pašaipiai mesteli kieme skaitančiam broliui ir sustoja greta.

Matas pabando susivokti, ką brolis gali žinoti apie juos su Joana ir, svarbiausia, iš kur jis žino. Gal tiesiog blefuoja, tikrina? Žinoma, kažką įmanoma nujausti, juk jie nemažai būna trise. Tačiau kadangi nežino, ar Joana norėtų viešumos, tyli.

– Ką čia besakysi , – Rokas neatstoja, jo tonas darosi vis kandesnis, – juk tokia čia ir pana. Ji gi su visais po truputį!

Matas tokių žodžių nesitikėjo net iš Roko. Ar būtina juodinti ir skaudinti kitus, net jei tau pačiam nesaldu? Ar nuo to tampa lengviau? Jam tikrai ne; neturėtų taip būti ir broliui. Matas užjaučia Roką, įsivaizduodamas, kokias įžeistos savimeilės kančias jis išgyvena, jeigu bent kažką žino apie situaciją... kur jau kur, o meilės reikaluose jaunėlis pripratęs lenkti brolį... su tomis, kurios rūpėjo mažiau už Joaną...

– Na, tu – tikras kelmas! – Rokas ir vėl provokuoja. – O ji – gerokai kvailesnė nei atrodo, jei su tavimi susidėjo.

Apie save iš brolio lūpų Matas yra girdėjęs dar ne tokių dalykų, ir dėl „kelmo“ veikiau atlaidžiai šypteltų nei supyktų, bet Joanos adresu įžeidimų jau tikrai per daug. Jis atsistoja, šiek tiek stumtelėdamas greta besistaipantį Roką, ir lėtai sako:

– Rokai, eime muštis.

– Aha, – tas nusikvatoja. – Tuoj.

– Aš rimtai.

– Dvikova? Koks galantiškumas!

– Eime, Rokai, – Matas pirmasis patraukia link vartelių.

– O kuo blogai čia? – vis dar tuo pačiu tonu šūkteli Rokas.

– Ar dar mažai šįryt visus nervinai? Jiems nereikia mūsų matyti, tai tik mudviejų reikalas.

... Jo sūnūs ir anksčiau buvo keliskart susimušę, broliams tai turbūt neišvengiama. Po pirmų muštynių, dar visai mažus, juos abu reikėjo raminti ir guosti, vėliau teko nubausti. Jo sūnūs ir anksčiau kelis kartus mušėsi – bet ne šitaip. Dabar prieš save Simonas regi du vyrus ir aiškiai mato, kad tai – du patinai poravimosi sezono įkarštyje, valdomi gryno, nuogo instinkto. Įsikišti jis apsisprendžia žaibiškai.

– Ar proto netekot?! – rikteli, stodamas tarp jų ir žinodamas, kad atsakymas į jo klausimą – teigiamas.

Vyrukai apstulbsta ir nustoja vienas kitą talžę. Dieve, kokie jie dar vaikiški, kai štai taip spokso į tėvą, nežinodami, ko dabar tikėtis.

– O tu – ar būtum mušęsis dėl mamos? – klausia Matas ir iš įtampos virpėdamas žiūri į tėvą savo didelėmis, melo nepripažįstančiomis akimis.

– O gal mušeisi?.. – gudriai prisimerkia Rokas.

– Na... – Simonas uždelsia su atsakymu ir suvokia sumanios rokiruotės dėka pats atsidūręs beisiteisinančiojo pozicijoje; ką jau dabar padarysi. – Muštynių teko atsisakyti kaip tik per jūsų mamą, – jis su nostalgija vypteli. – Ji pasistatė mus abu priešais save – jau tada buvo moteris, prieš kurią vyrai stovi išsitempę, – ir pareiškė: jam – kad ir laimėjęs muštynes jos negautų, o man – kad jei mušiuos, daugiau jos nebeturėsiu, – jis gūžteli pečiais. – Va kaip, vyrai, būna!..

– Ir tu nusileidai? Nesimušei?! – Rokas netiki savo ausimis. – Bet juk tai pralaimėjimas!

– Tai tau taip atrodo, – ištaria Matas.

Tėvas ir brolis sutartinai grįžteli į jį; Rokas labai norėtų atidžiai įsižiūrėti Matui į veidą, bet jį užstoja tėvo galva, o akivaizdžiai rodyti savo susidomėjimo Rokas neketina.

– Aš pergalę jau turėjau, – kažkaip svajingai, švelniai sako Simonas. – Jau turėjau...

Vaikinai sėdi nutilę, suvokdami, kad tėvas tik ką pasakė daugiau, nei įprastai sakoma vaikams, pasidalino tuo, kas suprantama tik peržengusiems suaugusiųjų pasaulio ribą, tik patyrusiems tikrąją meilę... tai pasakyta avansu, tam, kad jie padarytų kažkokią svarbią išvadą, kurios tėvas iš jų tikisi. Jie kol kas nedaug ką iš viso to supranta, staiga pasijunta labai pavargę nuo jiems dar per didelio jausmo, nuo šiandieninės įtampos ir kovos, ir palinkę atsiremia vienas į kairį, kitas į dešinį tėvo petį...

17.

Kai vaikai paauga tiek, kad miegoti eina vėliau už tėvus, tampa problemiška pasišnekėti jiems negirdint. Tenka ieškoti slaptų vietų, šnabždėtis, nejaukiai nutilti, nukandant pusę žodžio... Simonui grįžus iš kelionės namo, Liučija spėjo tik greitosiomis jam šnibžtelėti, kad atidžiau įsižiūrėtų į rytoj pas juos viešėsiančią mergaitę. Daugiau pasikalbėti pavyksta tik tą dieną, kai Matas ir Rokas susimuša, o Simonas parsiveda juos namo, – abu tokius nelaimingus, apdraskyta oda ir su mėlynėmis. Liučija užtinka tris savo vyrus, virtuvėje slapta betvarkančius žaizdas; ir lieka lūkuriuoti koridoriuje, nors netveria noru įsiveržti pas juos, paklausti kas nutiko, išrėžti pamokslą, sustatyti sūnus nusisukusius į skirtingus kambario kampus, kad ir pati nematytų muštynių žymių ant mylimų veidų, ir vaikiščiai nelaidytų vienas į kitą piktų žvilgsnių. O Simonas vargsta su dezinfekcija ir pleistrais, akimis ramindamas žmoną: „Ne, ne, jie ir taip viską supranta...“. Kai Matas su Roku dingsta iš virtuvės, tylomis šonu praslinkdami pro mamą, Liučija pratisai atsidūsta, sutvarko vaistinėlę ir sunėrusi ant krūtinės rankas įsispitrina į vyrą:

– Vyriškas solidarumas, ar ne?

Simonas gūžteli pečiais; šiandien jam – neaiškumų diena.

– Jie dėl Joanos mušėsi? – vėl klausia Liučija.

– Aha, – Simonas tiriamai žiūri į žmoną: jie pirmą sykį prabilo šia tema, nes jaučia, kad su jų sūnumis pastarąsias dienas tiek daug bendraujanti mergaitė – jiems ypatinga.

– Na ir?..

– Kas?

– Ar Joana tikrai šito verta?

Simonas su kreiva šypsenėle žvilgteli į Liučiją:

– Klausi manęs kaip vyro?

Moteris papučia lūpas ir nenorom linkteli. Simonas atsistoja, prieina visai arti jos ir suspaudžia glėbyje.

– Jų geras skonis, mamyte. Argi pati nesistengei jo lavinti?

– Prakalbo... tėvelis, – atsikerta Liučija. – Tik jau nešnekėk su manimi tokiu globėjišku tonu! Aš savo berniukų bet kam neatiduosiu!

– Kas juos tokius ims? – lūpomis liesdamas jos ausį, sušnabžda Simonas; balse Liučija išgirsta tramdomą juoką ir pasididžiavimą. – Vienas – priplaukęs menininkas, kitas – pasikėlusi “žvaigždė”.

18.

Jie ir kankinami neprisipažintų, kad išrausė mamos stalčių miegamajame ir pasinaudojo jame surastu kosmetiniu maskuojamuoju pieštuku. Bet jeigu Joana sužinotų, kad jiedu dėl jos mušėsi, tai būtų dar blogiau už šį nusižeminimą.

– Turime susitarti, ką sakysime, jei ji paklaus dėl mėlynių, – traukiant link autobuso, perspėja Rokas; jis su draugais visada sukuria vieningą istoriją, jei reikia išsisukti iš keblios padėties, – kitaip tariant, jeigu iš anksto aišku, kad teks meluoti.

– Ji tikrai nepatikės pasaka, kad abu tą pačią dieną eidami paslydome ir parkritome, – tarsteli Matas.

– Reikia tik šypsotis, žiūrėti į akis ir saldžiai suokti – tada mergina net neišgirs, ką tu skiedi, – nusijuokia Rokas.

– Tik ne Joana, – Matas labai gerai šitą žino, nors nepasakytų, iš kur tas įsitikinimas.

– Ji vistiek pana, kokia ypatinga bebūtų! – nenusileidžia Rokas.

Matas pratyli.

Joana tikrai pastebi jų mėlynes, bet nieko neklausinėja. Šiandien ji apskritai kažkokia išsiblaškiusi, be nuotaikos – vaikinai pirmą sykį mato ją tokią. Su tokiu pat įkarščiu, su kuriuo vakar mosavo kumščiais, dabar jie stengiasi pralinksminti Joaną, ir tas siekis juos stebėtinai suvienija. Tačiau laikas eina, o situacija beveik nesikeičia. Rokas įtaria, kad mergina susipyko su tėvais – kai taip nutinka jam, viduje tvyro bjaurus jausmas, kurį ne taip lengva išvaikyti. Matas supranta, jog nė vienas žmogus negali pastoviai būti geros nuotaikos, ir galiausiai liaujasi lindęs prie Joanos; tiesiog tyli kartu. Visi trys šlaistosi miestelio gatvėmis, atliepdami „šiuolaikinio jaunimo, kuriam niekas netinka ir nepatinka“, įvaizdį. Net buvimas kartu nebevilioja – kita vertus, išsiskirstyti po namus irgi nesinori... Vakaras išsprendžia šią dilemą: vaikinams reikia grįžti namo, nors jie ir nepaklausė, kas gi Joaną graužia. Kodėl nepaklausė? Matas keliskart apie tai pagalvoja, kol jie važiuoja autobusu ir nuo stotelės eina namo. Ar dar nėra pakankamai artimi? O gal bijo paliesti kažkokias Joanos sielos žaizdas, kurias įtaria egzistuojant, kurios verčia ją drebėti per audrą ir ieškoti užuovėjos? Matas žino, kad baimę klausti reikėtų įveikti, tačiau pastaruoju metu jį užgriuvę tiek dvasinių išgyvenimų, jog nesijaučia pakankamai stiprus padėti Joanai įveikti visas jos problemas; todėl kol kas nutaria padelsti – kad nevykusiai pradėjęs nesujauktų jos vidaus labiau, nei tai jau padarė gyvenimas...

19.

(Rokas)

Po visko pats nebeatsiminiau, ką pamelavau broliui ir Joanai, kad užuot ištesėjęs pažadą suorganizuoti mūsų trijų pasivaikščiojimą žaviomis pajūrio pievomis, kuriose mergina dar nebuvo lankiusis, pasimatyčiau su ja akis į akį. Trumpai tariant, galiausiai vienas atsidūriau prie sodybos, pasibeldžiau į duris ir išgirdau Joanos balsą:

– Mama, tėti, čia jūs?

Vadinasi, tėvų nėra – tai jau didelis palengvėjimas. Neatsiliepdamas laukiau ant paradinių laiptelių. Ji netruko atverti duris; išvydusi mane, gerokai nustebo.

– Rokai?!

– Joana, – ištariau ir nebežinojau, ką toliau sakyti.

Ji uždarė sau už nugaros duris. Regis, kiaurai mane permatė – o gal man tik taip atrodė.

– Pasivaikščiokime? – atsargiai pasiūlė.

– Iki pievų?

– Bet juk tu sakei...

– Maža, ką aš sakiau! Eikime, gerai? – mano balse sumišo įsakymas, prašymas, kažkoks laukinis pyktis ir vaikiškas įnoris, ir neįveikiama meilė.

– Gerai jau...

Joana grįžo į namą pasiimti raktų. Aš nesijudinau iš vietos, pro praviras duris sekiodamas ją žvilgsniu. Mano akys gaudė kiekvieną išvaizdos detalę, o širdis baladojosi krūtinėje. Šitie jos šortukai fantastiški! Džinsinė medžiaga nutrinta veik iki baltumo, kraštai apibrizgę, o ilgis... galima sakyt, kad ilgio visai nėra. Gal ji specialiai mane erzina? Bet juk taip apsirengė nežinodama, kad ateisiu... O plaukai – nerūpestingai suimti į uodegą, kelios išslydę sruogos švelniai plaikstosi... Ir ta lengva, vos pastebimai spyruokliuojanti eisena... Kad tik nepratrūkčiau kaip nors, kad tik nepasirodyčiau toks necivilizuotas pusgalvis, kokiu dabar ir jaučiuosi!.. Nieko nebus! Ir išėjus į mišką padėtis tebelieka įtempta, net dar pablogėja. Nors mes ir dengiami medžių šešėlių, man žiauriai karšta. Tas gaisras viduje nenuslops savaime, jam būtina išsivaduoti; ištiesiu ranką ir paliečiu Joanos petį. Atrodo, ji krūpteli, nors negalėčiau garantuoti; akimirkai stabteli, bet tuoj vėl pradeda eiti. Tada padaręs keletą didelių žingsnių aš pastoju merginai kelią ir pabandau apkabinti, priglausti prie savęs.

– Rokai! – ji įremia man į krūtinę alkūnes ir stumteli nuo savęs. – Ar tu bent kada nors klausi leidimo?!

„Ne“, – atsakyčiau, jei būčiau sąžiningas. Bet ar sąžiningai elgiasi ji, prasidėdama iškart su mumis abiem?! – aš gi ne aklas, sugaunu ir man, ir Matui siunčiamus žvilgsnius, atodūsius, esu tikras, kad ji rašo apie mus savo sentimentaliame mergiotiškame dienoraštyje. Todėl neatsakau nieko, tik dar tvirčiau ją prisispaudžiu, esu pakankamai stiprus, kad įveikčiau jos pasipriešinimą. Reikia tik pabučiuoti, ir ji iškart supras, kurį iš mūsų turi pasirinkti! Ir aš bučiuoju – kietai, greitai... gal ne taip norėčiau, bet laiko nėra... ir... Kažkas ne taip – Joana, užuot atsiliepusi į bučinį, išsiveržia iš mano rankų ir pasileidžia miško takeliu pirmyn. Vejuosi ją iki pamiškės, kur prasideda pievos, vildamasis, jog tai – tiesiog pernelyg emocinga merginos reakcija į mano pasiūlymą.

– Joana! – šaukiu. – Sustok! Sustok, po galais!..

Pavijęs jau pievoje, pargriaunu ją palei taką ir priverčiu atsakyti į mano bučinį. Aštrios žolės subraižo mūsų besigrumiančias rankas, širdyse įsispaudžia kovos žymė, ir aš nežinau, ar ji man atleis. Jos akys sklidinos ašarų ir pykčio.

– Negalvok, kad aplenkei brolį, – mesteli pajuokiamu tonu. – Be to, bučinį jam dovanojau savanoriškai.

Nepaisant merginos tėkšto įžeidimo, trokštu jos atsiprašyti. Ir esu tikras, kad neištarsiu nė žodžio. Joana ir Matas staiga tampa realybe – kaip tuose užrašuose „J + M = M“ ant mokyklos galinės sienos ar ant persirengimo kabinų pliaže... Gyvenime niekada nesijaučiau vienišas. Ir dabar neturėčiau taip jaustis, juk turiu krūvą draugų, darnią šeimą... tik va Joana nuo manęs jau nusigręžė, o Matas, sužinojęs apie mano šiandienos išsišokimą, irgi nusigręš. Joana manęs neapskųs, tačiau labai tikėtina, jog kada nors kaip nors viskas išlįs į dienos šviesą... Staiga pasibaisėjęs suvokiu, jog jei neteksiu žmonių, kurių nuomonė man svarbi, jeigu bent kartais nesulauksiu iš jų teigiamų įvertinimų ir susižavėjimo, gyventi bus be galo sunku.

20.

Joana bėga ir bėga, galvoje bukai tvinkčiojant minčiai, jog pajūrio pievos jai nuo šiol visą laiką asocijuosis su prievarta. Ką Rokas pridarė! Kodėl elgėsi kaip pabaisa?! Sukirba mintis, jog puikiai žino, kodėl; bet tai jo nepateisina. Mergaitė bėga ir bėga, žinodama, jog paguodos ir pagalbos nesulauks – taip jau jos gyvenime įprasta... ir staiga, užlieta nepaprasto dėkingumo, sustoja: ne, dabar ji turi, pas ką eiti, kai sunku. Kai džiugu, kai norisi dainuoti iš laimės ar kaukti iš liūdesio. Kai negali papasakoti apie nelaimę, bet supranti, jog iš tavęs to nereikalaus. Tik priglaus, pamyluos, pabus drauge... ji sukaupia likusias jėgas ir vėl leidžiasi pirmyn – tik šįkart į priešingą pusę, toldama nuo namų ir artėdama prie namelio jūros pakrantėje, kurio terasoje Matas gruntuoja drobę.

– Nupiešk mane, Matai! – sušunka uždususi ir maldaujamai žiūri į vaikiną.

Jis čia pat meta darytą darbą, nes mato, kad tas žvilgsnis – sužeistojo. Paima Joaną už rankos, įsiveda į vidų; susikibę jie pakyla į antrą aukštą, į Mato kambarį. Nepaleisdamas Joanos delno, kita ranka Matas sumaniai pakreipia kambario viduryje stovinčią kėdę, kad ant jos sėdinčios merginos veido bruožus tapybiškai paryškintų pro langą krentanti popietės šviesa. Tada galiausiai atsitraukia, pasiima čia pat gulinčius pieštukus, anglį, didelį popieriaus lapą – šitai mergaitei, merginai, devynioliktąją savo vasarą tampančiai moterimi, reikia erdvės. Jis juda toje erdvėje, šėlsta ir šoka. O Joana iš pradžių sėdi sustingusi, tačiau augantis susidomėjimas po truputį kreipia jos mintis tolyn nuo pievoje įvykusio akibrokšto, ir mergina pasiduoda tam susidomėjimui. Stebi, kaip Matas įdėmiai žiūri į ją, matydamas jau ne mylimą mergaitę, o modelį; prieina ir atsargiai išlaisvina jos surištus plaukus. Dirbdamas atrodo toks suaugęs ir brandus, toks... Piešimas trunka ilgai, bet Joana neprieštarauja – jai netgi kyla mintis, jog visą gyvenimą sutiktų būti Mato modeliu, būti gražia tik jam.

– Mano vieta tavo piešiniuose, – ištaria vėlyvo vakaro prietemoje.

– Ne, – Matas kimiai nusijuokia; toks pat užkimimas kartais užeidavo anksčiau, mutuojant jo balsui. – Aš tavęs į juos nesutalpinsiu. Niekada.

Ir nenorėtų sutalpinti; nemėgsta kam nors primesti savų rėmų. Pažintis su daile, su kūrybos pasauliu išmokė jį jausti laisvę ir ją gerbti; gerbti kitą žmogų – būtybę, kuriai leista kurti. Tai didžiausia jam atsiskleidusi paslaptis. O dar, pasirodo, jis geba panaudoti gydomąją meno galią: anglimi pripieštame lape, kurį Matas susukęs pastato savo lovos galvūgalyje, tauresniu – dramos – pavidalu liko tamsa, kurios genama Joana atbėgo pas jį.

– Man reikia eiti, kad suspėčiau į paskutinį autobusą. Bet nenorėčiau susitikti su tavo tėvais.

Vaikinas linkteli:

– Nusileisime gaisrinėmis kopėčiomis.

Į stotelę jie atskuba pačiu laiku.

– Imk. Bus bilietui, – Matas iš kišenės ištraukia suglamžytą banknotą – tikras stebuklas, kad jis ten atsirado.

– Ačiū. Rytoj grąžinsiu...

Jis neleidžia merginai daugiau kalbėti, bučiuoja saldžiu saldžiu bučiniu. Rankos mostu palydi nuvažiuojantį autobusą. Ir turbūt pirmą kartą gyvenime supranta gavęs neginčijamą įrodymą, kad jo keistumas turi paskirtį ir vertę.

vidurnaktis

Tuščia autobuso stotelė.

Gili naktis

žibintų šviesoje.

Per suolą bėga

mėnesienos kelias,

rusva plaštakė

juo keliauja

pas mane.

Ir garsas joks

nenori pasigirsti.

O žodžio aš nerasiu

to, kur tiks.

Rusva plaštakė

suplasnojusi nuskrido,

naktis

dar liks.

21.

Joana nustumia vežimėlį į jam skirtą vietą, užsimeta ant peties krepšį su savo negausiais pirkiniais ir pasiruošia brautis per prekybos centro klientų minią. Ir išgirsta Roko balsą, aiškiai išskiriantį bendrame gaudesyje, – juk Mato patarimu buvo gerai į jį įsiklausiusi. Šiandien balsas skamba kasdieniškai – visai kitaip nei vakar miške ir pievose.

– Lipk lipk, – jis padeda Agnietei užsiropšti ant rožinio drambliuko, įmetus pinigėlį linguojančio vaikus ant savo nugaros.

Drambliukas pradeda judėti. Rokas nugara atsiremia į sieną, nuobodžiaudamas apsidairo. Joana nespėja nusukti žvilgsnio, ir vaikinas jį pajunta. Jo akys išsiplečia ir siurbte įsisiurbia į Joaną: Rokas nebeturi, ką prarasti, tad nors atsižiūrės...

– Rokai, nukelk! – šūkteli Agnietė.

Jis beveik nežiūrėdamas į seserį įvykdo jos prašymą ir paskubom sako:

– Matai ten mamą? Bėk pas ją ir pasakyk, kad aš irgi netrukus ateisiu.

Joana nesijudina iš vietos, nors supranta, kad beturi kelias minutes pabėgti. Ir tiek daug dalykų, kuriuos rizikuoja prarasti, jei nepabėgs... Rokas sustoja priešais – labai arti, kitaip trukdytų praeiti skubantiems pirkėjams; per arti. Jis supranta, jog stebuklingu būdu gavo antrą šansą – atsiprašyti, gal net pabandyti... bet, dažniausiai laimėdavęs iš pirmo karto, nemoka šia galimybe pasinaudoti. Tačiau Joanos akyse neišvysta nusivylimo ar apmaudo, nebelikę jose ir vakarykščio pykčio ir paniekos. Joanos akys dega smalsumu, jos lyg iš naujo su Roku pažindinasi, – tik šįkart jau nujausdamos, ko iš jo tikėtis. Ir neišsigąsdamos to neprijaukinto žvėriūkščio, jos kelyje pasirodžiusio aštuoniolikmečio vaikino pavidalu.

Joana nemėgsta prekybos centrų, bet šį kartą džiaugiasi, galėdama reikiamu momentu nueiti, ištirpdama šurmulyje.

22.

(Joana)

Daugiau nebetikėsiu Šekspyru! Ach, Viljamai, o juk buvai mano mylimiausias... Džiuljeta buvo kelerių? keturiolikos? Man aštuoniolika, bet trūksta drąsos ir lengvesniems pasirinkimams nei padarė ta mergaitė. Aš šiek tiek slepiuosi nuo abiejų brolių, nes jau nieko nebesuprantu... Būtų geriausia širdį padalinti į dvi lygias puseles ir kiekvienam po vieną padovanoti – taip būtų teisinga, sąžininga ir tauru. Tik taip. Priešingu atveju nėra ko tikėtis laimės ir gyvenimo pilnatvės. Niekada. Tėvai ir gyvenimas išmokė mane būti realiste.

Dar tebejaučiu kietą Roko glėbį ir kietą – per kietą – bučinį: jeigu tai būtų suaugusio vyro bučinys, bėgčiau nuo jo kuo toliau, nes taip besielgiantis vyras yra tironas; tačiau mane glėbyje buvo įkalinęs ir pabučiuoti siekė beveik paauglys, ir tas išsišokimas galėjo būti padiktuotas libido, su kuriuo Rokas dar nesusitvarko (mokykloje girdėjau apie Freudo teoriją), o greičiausiai tai buvo pati vaikino neviltis ir... meilė?.. išsiveržusi visiškai netinkamai. Mane vis dar nupurto šis prisiminimas, tik pykčio jau nebejaučiu. Tai buvo ataka – kaip futbole, kai rungtynės artėja prie pabaigos, o įvartis žūtbūt reikalingas. Lyderio ataka, nes lyderis negali sau leisti pralaimėti.

O Matas... Apie jį man nedrąsu ne tik kalbėti, bet ir mąstyti... Nesu sutikusi nė vieno į jį panašaus; o gal jie tiesiog slėpėsi, nes baiminosi aplinkinių požiūrio. Matas jo nebijo. Jis – keistuolis, netapęs auka. Štai kur tikrasis vyriškumas – būti savimi išdidžiai pakelta galva. Matas – princas iš vaikystės pasakų, kurias man skaitydavo auklė.

Žinau, kad rytoj bus sunkiausia mano ligšiolinio gyvenimo diena. Ir kad su savimi ji atneš daugiau sunkių dienų. Dienų, kada gailėsiuos savo sprendimo, – koks tas sprendimas bebūtų. Tiesą sakant, aš jį jau priėmiau, ir taip norėčiau užmigusi pailsėti iki rytdienos... bet nevalioju to padaryti. Atmerktomis akimis žiūriu į kambario tamsą, į pilkšvai sidabrinį langą – tuštumą be nuorodų. Nusprendžiau viena pati, visiškai savarankiškai, be niekieno pasufleravimo ir neieškodama neva likimo siunčiamų ženklų. Nuo pat pradžių galvodama tik apie juos abu – gimusius dvyniais ir neatskiriamus, sėdinčius ant to paties medžio šakų. Aš juos atskirsiu. Per mane jie galutinai taps tuo, kuo kiekvienas yra, kuo skiriasi nuo kito. Jų gyvenime anksčiau ar vėliau būtų įvykęs šis atsiskyrimas, todėl dėl jo nesijaučiu nei kalta, nei išdidi. Tiesiog jaučiuosi dalyvaujanti jame visa savo esybe, ir dėl to dalyvavimo keičiuosi pati. Atsiskiriu nuo tvirto pagrindo, kurį buvau susikūrusi savo jėgomis ir rankomis, ir žengiu į naujovės nežinią, kurioje tikiuosi būti palaikoma, būti vedama ir vesti pati, net jei dėl kelio krypties ar žingsnio spartumo abu abejosime. Nes su juo aš nebijau eiti; nebijočiau nė su vienu iš jų.

23.

Joana turi pripažinti, kad jai labai pasisekė: Matas namuose bus vienas, nereikės susitikti nei su jo mama, kurios mergina prisibijo, nei su tėvu, kurio šiek tiek drovisi, nei su broliu, kuris... kuriam... kurį... Kad neišgaruotų paskutiniai drąsos likučiai, Joana nesibeldžia, nedelsdama atidaro laukujes duris ir didžiojo kambario gilumoje išvysta Matą, įnirtingai valantį židinį. Jis basas, mūvi senais, nudrengtais džinsais ir vilki palaikiais berankoviais marškinėliais, o veidas, rankos ir krūtinė – paišini tarsi kaminkrėčio. Joana žino, kad šis kaminkrėtys atneštų jai laimę, ir, myluodama niekada neišsipildysiančią svajonę, garsiai ištaria:

– Aš tave myliu!

Matas atideda į šalį valymo reikmenis ir spindulingai nusišypso:

– Ir aš tave myliu.

Svajonė kas akimirką gražesnė, saldesnė, vis labiau viliojanti. Tokia reali, kad Joana ją įkvepia tarsi gaivinantį orą ir sulaikiusi kvėpavimą kurį laiką šildo savyje. Paskui lėtai, su skausmu iškvepia:

– Ir Roką myliu.

Matas krūpteli. Žvelgia į ją akimis, kurių gelmėje pamažu gesta žiburėliai. Jiems išnykus, nevilties kupinu balsu klausia:

– Ar mes bent kažkuo tau skiriamės?!

Joana žino, kad jei būtų priešingai, ji pirmoji save pavadintų niekše. Skirtumas milžiniškas, kaip Visata, – tokiu dydžiu žmonės skiriasi vienas nuo kito; o jei myli, tas dydis dar išauga, nepaklusdamas jokiems matematikos dėsniams, kurie neleistų dauginti begalybės. Ir Matas, ir Rokas jai yra nepakartojama begalybė. Kaip rasti tinkamus žodžius šiai meilei apibūdinti?! Joana stengiasi, labai labai stengiasi, bet nepajėgia, ir iš siaubo, jog per ilgas jos tylėjimas bus palaikytas dvejojimu, merginai pradeda trūkti oro. Persigandusi ji žvelgia į Matą, į jo veidą, ir troškimas nuraminti mylimą žmogų netikėtai pagimdo pačius paprasčiausius ir nuoširdžiausius žodžius:

– Tavo plaukai tankiau garbanoti. Ir akys – jos kaip srovenanti upė, liūdnos ir tuo pat metu žvelgiančios pirmyn, tolyn... jos nuolatos keičiasi. Jos keri. Kada nors tu prisiminsi šiuos mano žodžius – kai akių galia padarys tave tau skirtosios valdovu.

Anksčiau Matas net svajoti nesvajojo, kad apie jį taip kalbės kokia nors mergina. Bet per kelias pastarąsias savaites viskas taip pasikeitė, jog vaikinas patiki Joanos žodžiais. Mergina tai pajunta ir išdrįsta pasakyti svarbiausia:

– Aš tau nereikalinga, Matai, – vaikinas nori paprieštarauti, tačiau Joana nesustoja. – O Rokui reikalinga, ir labai. Bet noriu, kad tu būtum mano pirmas vyras.

(Matas)

... Aš lūpomis slenku jos nuostabia ilga nugara, jausdamas kiekvieną krūpčiojantį slankstelį. Aš alpėdamas ragauju jos kūną – moterišką kūną, tokį skirtingą nuo manojo, tokį tapybišką, šiltą, dosnų... priartėjęs prie klubų, švelniai suimu juos iš šonų ir lėtai pasodinu Joaną ant vasaros saulės prisigėrusių savo kambario grindų. Tada pats pasislenku taip, kad atsiduriu jai iš priekio; mūsų akys susiranda vienas kitą, ir aš milžiniškomis valios pastangomis nusišypsau, kad ją padrąsinčiau. Joana tankiai kvėpuoja, ir nuleidęs žvilgsnį matau aistros ritmu besikilnojančias jos jaunatviškas krūtis. Reprodukcijų albumuose ir parodų salėse buvau daugybę kartų atvirai tyrinėjęs nuogą moters kūną, kai tuo tarpu mano bendraamžiai, prakaito išpilti, slapta vartė nepilnamečiams draudžiamų žurnalų puslapius. Buvau matęs krūtų eskizų, piešinių, paveikslų ir skulptūrų, natūralios odos spalvos ir iš siautulingo spalvų sūkurio išnyrančias krūtis, anglimi pieštas ir iš marmuro iškaltas. Žinojau dailės kūriniams pozavusių modelių gyvenimo istorijas ir istorijas, kuriose jų gyvenimai visiems laikams susipynė su dailininkų gyvenimais. Jaučiau kūriniuose išreikštą susižavėjimą, pulsuojančią meilę ir degančią aistrą. Ir tariausi esąs pasiruošęs kada nors įvyksiančiai akistatai su tikrove – tačiau tikrovė taip esmiškai skiriasi nuo paveikslų, jog akimirkai sutrinku, o tai, kas turėjo būti ištyrinėta, gerai pažįstama ir nepavojinga, paima mane į savo valdžią lygiai taip pat staiga ir stipriai, kaip paima visus kitus. Užsimerkiu ir drebėdamas iš baimės lyžteliu spenelį; galva apsisuka, ir pajuntu, jog tuojau nualpsiu, – bet čia ir dabar mane sulaiko atodūsiu iš Joanos lūpų ištrūkęs mano vardas... ir tą akimirką tampa visiškai aišku, kad Joana man tokia pat brangi kaip ir dailė, – jeigu išvis galima palyginti šias dvi gyvenimo dovanas. Iki galo įsisąmoninu, kad su Joana išsiskirsiu, kad skiriuosi jau šiuo mus į viena jungiančiu veiksmu, ir tuo pat metu patirdamas beprotišką malonumą ir išgyvendamas siaubingą skausmą, riksmu sudraskau aplinkui tvyrančią tylą.

lopšinė

Smėlio pilies ilgesinga viršūnė

(jeigu tu jos nesugriausi)

lig ryto dairysis tolimo kranto –

to vieno, geriausio.

Ilgesį klykaus pajūrio žuvėdros

(jeigu tu jų nebaidysi),

mostais žarstydamos birantį smėlį

ir šokdamos tavo akyse.

Vaikuti, vaikeli! – ilgėtis namų

negėda, nekvaila... tik skauda.

Jūružėj daugybė bangų svetimų –

sunkiausia surast savo bangą.

24.

– Matai, kur tu? – vaikinas girdi linksmą tėčio balsą ir iš pradžių niekaip nesuprantu, kaip kam nors dabar gali būti linksma.

Paskui prisimena, jog jie visi – tėtis, mama, brolis ir sesuo – buvo išvažiavę į miestą, kiekvienas savo reikalais: tėtis pasivaikščioti po knygynus ir pasidomėti literatūros naujienomis, nes sutiko dalyvauti sudarant alternatyvią literatūros mokymosi priemonę gabiems vidurinių mokyklų mokiniams. Mama su sese – paišlaidauti parduotuvėse, kad galėtų deramai pasipuošusios pasitikti rudenį. Brolis – su savo komanda dalyvauti kelias dienas besitęsiančioje jaunimo sporto šventėje. Jie išvažiavo vakar... ir neilgai trukus po jų išvažiavimo pas vaikiną atėjo Joana... o paskui jį paliko...

– Žinai, ką radau viename knygyne? – Simonas plačiais žingsniais įeina į sūnaus kambarį. – Pažįstu ten visus darbuotojus, jie pirmieji prekiavo mano knygomis. Ir iš kažkur ištraukė štai šitą, – šypsodamasis rodo pirmąjį savo pirmosios knygos leidimą. – Joana turėtų apsidžiaugti, kai jai padovanosiu.

Matas kietai sučiaupia lūpas, kad nepradėtų čia pat kartoti to vardo pramaišiui su skundais savo likimu, su keiksmais ir gražiausiais būdvardžiais, su visu tuo, ką nuo šiol visada laikys širdies gelmėse. Būdamas vienas, net nepagalvojo, kaip reikės jųdviejų su Joana istoriją papasakoti tėvams. Ar reikės. Nesėkmingai bandydamas nesukelti įtarimo, šiaip taip įstengia linktelėti tėčiui ir ištarti gerklę dreskiantį „taip“, kuriuo tas, deja, nepatiki. Ir nepasitenkina.

– Kažkas nutiko? – klausia Simonas, iš pradžių norėdamas atsisėsti greta sūnaus ant grindų, atsiremti nugara į lovos kraštą ir pasikalbėti apie problemas – taip jiedu daro nedažnai, bet vykusiai; tačiau kažkas jį sustabdo.

Tebežiūrėdamas į vaikiną, jis atgalia ranka padeda knygą ant rašomojo stalo ir ta pačia ranka persibraukia veidą. Matui pasidingoja, jog tėvas šeštu pojūčiu pagauna tai, kas tvyro šiame kambaryje, ir tą dalyką atpažįsta. Taip iš tiesų ir yra, tik atpažinęs Simonas nežino, kaip turėtų ir norėtų reaguoti, ir kokia reakcija labiausiai padėtų sūnui. Žinoma, jis ne kartą mintyse paspėliodavo, kaip tai įvyks. Bet, tiesą sakant, abu su Liučija stereotipiškai galvojo, jog pirmasis vyru taps Rokas. Atvirai ir triukšmingai, spinduliuodamas savąjį „žvaigždės“ žavesį, dėl kurio ant jo bus neįmanoma pykti ir neteks rausti iš nepatogumo – juk „žvaigždėms“ lyg ir leistina būti matomoms ir girdimoms net pačiose intymiausiose srityse? Tačiau šiandien Simonas supranta labai suklydęs: kaip tik Mato akyse jau buvo galima įžvelgti atsivėrusią gelmę, kuri rodo artėjant svarbius pokyčius, pasiryžimą suaugti ir net paties Mato dar iki galo neįsisąmonintą susitaikymą su mintimi, jog augimas bus skausmingas. Ir vaikinui tereikia trupučio palaikymo, atramos, kad ant pečių užvirtę dalykai – fiziniai, psichologiniai, dvasiniai – neprispaustų visi iš karto.

– Aš nenoriu nieko pasakoti, – prataria Matas.

– Ir aš nepasakočiau, – atsiliepia Simonas.

– Kodėl? – Matas nustemba.

– Nes norėčiau visut viską išsaugoti savyje. Tik sau.

Taip giliai ir arti, kaip tik gali į žmogų prasismelkti išorinio gyvenimo, aplinkinio pasaulio dalykai.

25.

(Rokas)

Žingsniuojant sporto arenos koridoriais, medalis maloniai daužosi man į krūtinę. O iš vidaus jam atsiliepia besidaužanti širdis. Nugalėtojų kapitono širdis. Tai kas, kad kol kas laimėjome ne pasaulio čempionatą. Viskas dar prieš akis! Net ir tai, jog neturiu Joanos, šiuo momentu neatrodo tokia baisi blogybė. Pro besisukančias stiklines duris išeinu į lauką, per pečius apsikabinęs su keliais komandos bendrais, kurie tuo pačiu yra ir patys geriausi mano draugai, mano chebra. Jaučiuosi karaliumi.

– Oho! – staiga išgirstu vieno iš draugų švilptelėjimą ir atitokęs iš savų minčių apsidairau, stengdamasis suprasti, kas patraukė jo dėmesį.

Joana stovi tolėliau, bet taip, kad matytų arenos duris ir pro jas išeinantiems pati būtų matoma. Ji viena, ant pečių užsimetusi nedidukę kuprinę – tokią mažą, jog ji galėtų būti rankinuku. Su dailia sagtele. Ji vilki kasdiene trikotažine suknele, besibaigiančia „itališko“ ilgio sijonėliu. Pakelia ranką prie kaklo ir valandėlę taip stovi, pati nesuprasdama, kam šis judesys. Man į akis ir protą lenda štai tokios detalės, kurios – ir kaip tai supratau? – nėra reikšmingos. Reiškia tik jausmas, užtvindantis visą kūną, o svarbiausia – pakertantis kojas, tik ką taip sėkmingai skraidinusias po futbolo aikštę.

– Ji aiškiai ne vietinė, – vėl išgirstu draugo balsą. – Jei būtų vietinė, tokią jau pažinotume, ane, Rokai?

Man knieti juos visus paerzinti ir nušluostyti nosį pareiškiant, kad kas jau kas, o aš šią paną gerai pažįstu, tačiau prikandu liežuvį. Atplėšiu nuo žemės vieną, paskui kitą koją, nuimu rankas draugams nuo pečių ir tylėdamas artinuosi link jos.

– Rokai! Rokai! – pusbalsiu suskanduoja chebra, bet aš neatsigręžiu ir nenusiviepiu, kaip esu įpratęs. Nevalia.

... ji apkabina mane gatvės vidury, ir kažkuri mano sąmonės kertelė dar sugeneruoja įsivaizduojamą ištįsusių draugelių veidų vaizdą. Bet per akimirką jį nustelbia Joanos artumas, vėsiai gaivus jos kvepalų aromatas ir karštos lūpos... negi ten, sostinėje, jie štai taip lyg niekur nieko bučiuojasi viso miesto akivaizdoje?! Negi aš ją turiu?! Ir turėsiu? Ir mylėsiu. Man rodos, jau geriau suprantu, kaip tai daryti teisingai.

aš renkuosi

Aš renkuosi vienintelį žmogų,

su kuriuo

išdrįsčiau gyventi,

net ir baisią, ir tamsią

valandą

nenustojant upei sroventi.

Aš renkuosi įkalnės kelią –

nebenoriu

vien tik lengvumo.

Sielą savo

išleidžiu kelionėn,

besiklojančion iš neramumo.

Aš renkuosi saulę,

kur medžiuose

ritinėjasi, šokdama valsą.

Aš renkuosi, kas neįmanoma,

bet gyvenime

siekiama, laukiama.

26.

– Mama, mama, – net užsikirsdama šaukia Agnietė, lekia link Liučijos, įsikabina į ją ir žiūri išsigandusiomis akimis. – Mama, Rokas verkia!

Liučija nesusilaikiusi aikteli. Ji žino, kad turi kažkaip apsaugoti dukrytę nuo jų šeimoje besirutuliojančios dramos, tačiau neišmano kaip, o mergaitė jau pamatė tiek, kad visiškai jos atriboti nebepavyks. Be to, Liučija privalo žaibiškai reaguoti į Agnietės atneštą žinią ir padėti Rokui. Tiksliai neatsimena, kada jis paskutinįsyk verkė, bet tikrai labai seniai...

– Mažute, – per uždarytas duris link Mato atsklinda žodžiai, kuriuos Agnietei raminamu tonu taria mama, – kai tau skauda, tu verki, tiesa? Kai užsigauni nukritusi ar – prisimeni – kai įsipjovei į aštrią žolę pirštuką? Irgi verkei. O Rokui dabar labai skauda.

– Jis užsigavo? Per varžybas?

– Ne, čia kitaip, mieloji... Jam skauda širdelę.

– Tai gal jam reikia pas daktarą?

– Nereikia. Jis pats susitvarkys. Juk tu irgi moki pakentėti, kol skausmas praeina?

– Aš moku, – Agnietė išdidžiai linkteli.

– Tai ir leiskime jam susidoroti. O tu neik dabar pas Roką. Ir pas Matą neik. Jiems reikia pabūti vieniems.

Jiems?! Matas gerokai nustemba. Jis negirdėjo pirmųjų Agnietės žodžių, todėl iš karto sužino visus neįtikėtinus faktus: Rokas irgi namie, nors jau vėlyva popietė. Ar gali būti, kad jis, pagriebęs kieme bet kaip numestą savo dviratį, nenumynė susitikti su Joana?! – tai juk paskutinės jos dienos sodyboje. Rokas... verkia?

Išnešusi dukrai į kiemą keletą žaisliukų, Liučija bėgte pakyla į antrą aukštą. Ten sutinka iš kitos koridoriaus pusės Roko kambario link sparčiai žengiantį Simoną – Agnietė jau spėjo perduoti naujieną ir jam. Liučija sustabdo vyrą:

– Šį kartą leisk man, – taria. – Gal jis labiau patikės moterimi?

Simonas valandėlę delsia, nes įtaria, jog Rokui – tam mačo – vyras yra didesnis autoritetas. Kita vertus, jis pats neturi jokio supratimo, ką ir kaip pasakytų: iš Agnietės išgirdęs, kas vyksta su sūnumi, iš pradžių apskritai nedrįso pas jį eiti – Roko vietoje tikriausiai nebūtų svetingai priėmęs nė vieno suaugusiojo... paskui pajuto, jog apsimesti, tarsi nieko nevyksta, būtų paprasčiausiai negražu... ir išlėkė į koridorių...

– Gerai, bandyk, – trumpai spusteli žmonos rankas, atiduodamas į jas situacijos valdymą.

Liučija pasibeldžia. Leidimo įeiti negauna, tačiau yra beveik tikra, jog dabar to nereikia paisyti. Rokas kniūbsčias guli ant lovos – su sportbačiais, kurių nenusiavė ir nuo kurių ant antklodės pribiro žemių ir žolės; su medaliu ant kaklo, nusislinkusiu kažin kur į pažastį; su visais bučiniais, kurių skonio nepablogina net ryjamos ašaros. Jis pradeda kalbėti, Liučijai nė nespėjus uždaryti durų:

– Aš jos nevertas, mama! Matas vertas. Pasigrobiau ją jėga. Nes kitaip nemokėjau, nesugebėjau...

Liučija apkabina savo kapitoną. „Kvaileli tu mano, – pati sau pagalvoja. – Žavesio kol kas turi daugiau negu proto. Duok Dieve, kad tai pasikeistų“. O garsiai sako:

– Nusiramink, sūnau. Jei moteris nenorės tau priklausyti, jokia jėga jos nepriversi.

Matas norėtų, kad tai, kas skamba kaip slopinamas verksmas, būtų aplink namą ūžaujančio vėjo balsas, šiam įsisukus į kaminą. Tik kad garsas nesiliauna. Vaikystėje jiedu su Roku buvo pamėgę pačių sugalvotą žaidimą: užsidarydavo savo kambariuose, įsitaisydavo ant lovos ir priglausdavo ausį prie bendros sienos. Tada vienas ką nors sakydavo, o kitas stengdavosi išgirsti, suprasti ir pakartoti. Rokas kartais sukčiaudavo – tardavo neegzistuojančius ar tyčia iškraipytus žodžius ir šaukdavo laimėjęs, kai brolis nesugebėdavo jų iššifruoti. O dabar Matas pats nenori suvokti iš Roko kambario sklindančio garso. Tik išgirdęs, kaip viršun užbėga ir į brolio kambarį įeina mama, tik supratęs, dėl ko ji trumpai pasitaria su tėčiu, Matas priverstas laimėti žaidimą... bet džiaugsmas neima, kaip kad imdavo tada, vaikystėje... jis jau antrą kartą deda ranką ant brolio durų rankenos ir vėl neišdrįsta jų atidaryti. Nė karto prieš tai nėra slapta klausęsis kitų pokalbio, o dabar gaudyte gaudo kiekvieną retą žodį. Verksmo iškreiptas brolio balsas vaikiną tiesiog sustingdė, jis nevalioja nei įeiti vidun, nei pasitraukti.

– Nereikia, – staiga išgirsta prašymą ir atsigręžęs atsiduria priešais tėvą, jo ranka nusileidžia ant peties ir paskatina žengti kelis žingsnius nuo durų, – nereikia išsigąsti, kad vyras verkia. Būtų blogiau, jeigu dabar Rokas to nedarytų.

– Bet aš nenoriu, kad jis verktų dėl manęs! – Matas išbalęs ir visiškai sužlugdytas. – Per mane! Aš turėjau pasitraukti, užleisti jam kelią, kuriame jis aiškiai pranašesnis. Visuomet taip buvo. O aš panūdau tapti pirmuoju, įrodyti savo pirmagimio teises...

– Ša, Matai, ša, – Simonas baiminasi, kad sūnus ims tikėti savo išgalvotais žodžiais. – Juk viskas buvo ne dėl to. Tu niekada šito neįrodinėjai. Ir žinai, kodėl? Nes tavo pirmagimystė akivaizdi. Todėl mama guodžia ne tave, o Roką. Ir tu turi šituo didžiuotis.

27.

– Kaip Matas?

– Kaip Rokas?

Jie paklausia vienu metu ir sumišę nutyla: greitai ir trumpai į šiuos klausimus neatsakysi... Simonas pasilenkia prie Agnietės, kiemo pievelėje dėliojančios žaislinį pietų servizą:

– Ar tavo lėlės galės papietauti truputį vėliau?

Mergaitė linkteli:

– Jeigu labai reikia.

– Reikia, – mirkteli jai tėvas ir pagriebęs už pažastų užsikelia sau ant pečių. – Vesiuos savo merginas į nepažįstamus tolius! – išdainuoja, viena ranka prilaikydamas patogiai įsitaisiusią dukterį, o kita apkabindamas Liučiją.

Jie perbrenda upeliuką, kurio Liučija nė neįtarė egzistuojant; Agnietė spygauja iš džiaugsmo ir nuo šalčio. Seka smėlyje paliktomis žuvėdrų pėdomis. Pralenda per kažin kokios pusiau sugriuvusios tvoros skersinius, tik per laimingą atsitiktinumą nesusibraižę į aplūžusius lentgalius. Ir kai nebeišlaikiusi Liučija žiojasi klausti, kiek dar tęsis šis neplanuotas žygis, Simonas išveda jas prie pavakario saulės užlietos įlankėlės. Agnietė apsikabina tėvą:

– Čia nuostabu! Ar pabūsime truputį?

– Žinoma, – jis pabučiuoja nušvitusį veidelį ir akimis nulydi link vandens nuskriejančią dukrą; tada pasisuka į žmoną.

– Kiek laiko slėpei tokį turtą? – įsižeidusi teiraujasi Liučija. – Turėjaisi tik sau!..

– Nelabai ilgai... – Simonas norėtų pasiteisinti, bet neturi kuo: maždaug mėnesį džiaugėsi šiuo vienatvės užutėkiu, slapta jį lankydamas realybėje ir mintyse. Nenorėjo dalintis.

Liučija nužingsniuoja tolyn, rankas susikišusi į kišenes, visa savo povyza rodydama, jog įsižeidė ne juokais... ir staiga prisimena, ko jie čia atėjo. Atsigręžia į žmogų, su kuriuo sukūrė du vaikinukus, šiuo metu namuose besikapstančius savo bendroje milžiniškoje problemoje, savo bendroje bėdoje, ir pajunta, kaip įsižeidimą pamažu keičia švelnumas.

– Paskubėkim, – sako, atlaidžiai šypteldama. – Abu žinome tik po dalį istorijos, reikia sujungti ją į viena.

Papasakoję kiekvienas savąją dalį, jiedu ilgokai tyli. Į galvą ir į širdį lenda įvairiausi vertinimai, kuriuos jie sąmoningai stumia šalin. Jie suaugusieji, todėl savo tiesą turi pasilikti sau; suaugusiųjų tiesa jaunystei negalioja... Į stojusią tylą krenta besibaigiančios vasaros lašai...

– Vaikystė kada nors baigiasi, – lėtai prataria Simonas, žiūrėdamas į tolumoje akmenukus mėtančią Agnietę; patamsėjusiame žvilgsnyje aiškiai matyti visi jo nugyventi metai.

rugpjūčio rauda

Kaštone rauda paukščiai,

kurie toli išskris,

ir jų rauda

sutrumpina rugpjūčio dieną.

Pakeltas lapas

man ant pirštų

gilų antspaudą palieka.

Kišenėj slėpdamas

dar nenunokusį kaštoną

lyg talismaną

smilium glostau,

šnabždėdamas

slaptus užkeikimus.

Ištįsta vakaro

miglotas siūlas;

migla – rudens godojimo pilna.

Aš įsisupsiu į tą miglą

kaip į antklodę.

Per sapną kilsiu

šakomis kaštono,

norėdamas paglostyti

išskrendančius paukščius.

28.

Dabar Rokas supranta, ką apie pralaimėjimą ir pergalę po jųdviejų muštynių sakė brolis. Jis nesijaučia nugalėtoju, nors merginos sprendimas – jo naudai. Jei atvirai, Rokas jaučiasi visišku kvailiu, iki pat paskutinės minutės nesuvokusiu, jog pasirinkimo teisė visada priklausys Joanai, ir tik savanoriškas pasirinkimas bus tikras. Kita vertus, vaikinas žino, jog ir turėdamas dabartinę patirtį, elgtųsi panašiai; kova yra jo gyvenimo variklis, be kovos būtų... neįdomu... tiesiog nuobodu. Kova tebesitęsia ir tęsis – kiekvieną dieną, kai jis bus su Joana, o Matas ne. Tik Rokui labiau patiktų kovoti su kuo nors kitu, kad ir su pačia Joana, ne su broliu.

– Turbūt turėčiau tau prižadėti, kad, jei liepsi, santykius su ja nutrauksiu. Bet aš nežadėsiu, nes žinau, kad tokio pažado neištesėsiu, – jis surado brolį Smilgynėje ir vos atėjęs išpyškina šį pareiškimą.

– Atsisėsk, – Matas staiga pajunta, jog nuo šiol jie jau gali kalbėtis kaip suaugusieji – ir privalės, nes kitaip bendravimas bus ne bendravimas, o kankynė.

Rokas nenorom klesteli ant smėlio:

– Na?

Bet tąkart jie nebeištaria nė žodžio. Nepaisant to, širdyje kiekvienam tampa truputėlį giedriau...

... Simonas nėra labai turtingas, tačiau kaip koks karalius savo sūnums dovanojo vienam Smilgynę, o kitam – slaptąją įlanką. Kad Rokas turėtų kur atsivesti savo mergaitę paskutinę jos vasarojimo pajūryje dieną. Po valandos tėvai išsiveš ją namo, ir įsimylėjėliai turi sugalvoti, kaip bendraus toliau. Jie labai bijo, kad ryšys nenutrūktų, ir supranta, jog vien skambučių ir sms tam nepakaks; o dažnai važinėti iš pajūrio į sostinę ir iš sostinės į pajūrį tikrai neišeis. Tai buitiniai klausimai, kurie iki šiol mažai jiems rūpėjo, bet Rokui ir Joanai atrodo, lyg šiuo metu jie užgriūtų visa santykius pražudyti besikėsinančia jėga.

– Turbūt teks išmokti rašyti laiškus, – balsu pagalvoja Rokas, o tada pažvelgia į Joaną. – Aš turiu, ką pasakyti. Tiesiog anksčiau net nebandydavau, atrodė, jog tai nereikalingas dalykas.

– Laiškai nuostabu, – šypsosi ji. – Galėsi pradėti nuo elektroninių.

– O tai... aš apie juos ir galvojau...

Joana juokdamasi prisiglaudžia prie jo:

– Laiškai būna ir tikri – ant popieriaus, vokuose, tokie, dėl kurių kasdien lauki paštininko...

– Labiausiai aš lauksiu atostogų, – liūdnai sako Rokas. Nuo šiol lauks ne todėl, kad per atostogas nereikia į mokyklą... jam atrodo, jog mokytis dabar galėtų kiaurą parą, jei šalia klasėje sėdėtų Joana.

*********

(Matas)

Keista bus grįžti į mokyklą ir pamokose klausytis vyrų mokytojų, nuo kurių jau nebesiskiriu vienu svarbiausių dalykų. Ar galėsiu jiems paklusti, ar nauja patirtis neragins priešintis, ypač jei jų reikalavimai ar sprendimai bus kvaili ir nepagrįsti? Ar klausysiu tėčio, – kurio reikalavimai ir sprendimai dažniausiai protingi ir pagrįsti, – žinodamas, jog ir jį kartais įtraukia jam nepavaldus siautulys? Pažiūrėsime. Iš patirties galiu pasakyti, kad jūra, rugpjūtį pradėjusi stipriai banguoti, nesiliauna to daryti ir vėliau...

TAI, KAS NUO MANĘS PRIKLAUSO

Šiandien žuvėdriukas įgnybo man į pirštą. Skaudžiai. Bet aš džiaugiausi, nes supratau, kad jis jau atsigavęs.

Iš Agnietės dienoraščio

1.

Prieš išsiųsdama pirmakursę veterinarijos studentę Agnietę gyventi pas Matą, mama jo lakoniškai paklausė: „Ar tau tai nesudarys didelių problemų?“. Labai sunkus klausimas. Penkeri metai, praėję nuo tada, kai Matas galutinai įsikūrė savo būste sostinėje, buvo patys ilgiausi jo gyvenime: per juos įvyko svarbūs ir gilūs pokyčiai, padarę Matą tuo, su kuriuo jis pats kol kas dar tik pažindinosi. Ir sykiais nebuvo tikras, kad nori pažinti, o sykiais ypatingai aiškiai suprasdavo, jog be tų pokyčių gyvenimas nebeturėtų prasmės. Naujasis Matas bastydavosi kiek norėjo ir kur norėjo – ir gatvėse, ir mintyse. Ir net jei nenorėjo. Net kai nekentė to niekur nenuvedančio ėjimo, skubraus nervingo žingsniavimo susikišus rankas giliai į kišenes. Liūdno vaikščiojimo, į parankę įsikibus tik šaltam rudeniniam lietui ar vakare ištuštėjusiai gatvei... Ir kai žingsniuojant iš stoties namo į jį įsikibo Agnietė, o ranka, kurią ji lietė, iki pat Mato širdies nuvilnijo šiluma, jis greitai nusigręžė, užsimerkė ir paliko besiveržiantį jausmą ten, kur tas savo jėga negalėjo išgąsdinti sesutės. Prisiminė, kaip mama pasakojo, kad Agnietė, namuose suradusi kokį nors seniai brolių išaugtą drabužį, pamirštą ir užsilikusį spintoje, mėgsta juo apsivilkti. Tikriausiai junta ten likusį brolių aidą – išgyvena artumą, kurio dėl didelio amžiaus skirtumo patyrė mažiau nei jai norėtųsi. Ir Matas su sesute bendravo mažiau nei būtų norėjęs – tada, kai toks buvimas dar galėjo būti visai kitoks: suaugusiojo ir vaiko buvimas, vienaip ar kitaip primenantis žaidimą, su natūraliai jame gyvuojančia globa. O kaip jam elgtis su šita mergina? Kaip susitvarkyti su, galima sakyti, tėvo vaidmeniu, kurį po tam tikrų dvejonių visgi prisiėmė, – juk net šiuo metu kuriamuose paveiksluose jis jautė trūkstant kažko svarbaus ir piktinosi savimi, kad nesugeba iki galo subręsti ir tapyti kitaip, kaip turėtų. Tai kas, kad kritikai jį liaupsino, kad stebėjosi ilgai nesulaukdami naujos parodos po tos sėkmės, kurią patyrė įvykusi prieš dvejus metus?! Matas jautė neturįs teisės dar kartą meluoti žiūrovams, nuoširdžiai besistengiantiems jo kūriniuose įžvelgti prasmę ir tai padarantiems, – tik kad prasmė vis ta pati, ir toliau tenkintis tik ja Matas nebenorėjo.

Agnietė jau du kartus netikėtai atsiranda Mato gyvenime – tada, kai jis buvo keturiolikos, ir dabar, kai jam trisdešimt dveji. Ji nėra:

1) tokia pritrenkiančiai graži, kokia, pagal Mato girdėtus pasakojimus, jos metų buvo jųdviejų mama; kokia ji tebėra iki šiol – juk Matas dailininkas, ir jo neužvaldęs jaunystės kultas, teisę būti gražiems paliekantis tik patiems jauniausiems;

2) tokia pritrenkiančiai žavi, kokiu ilgainiui tapo jųdviejų tėvas, nors Matas ir negalėtų įvardinti, ar tai paviršutiniškas holivudiškas žavesys, kurio pagalba tėvas kiek maskuojasi, ar natūralus palankių aplinkybių išaugintas žavesys, be kurio rašytojas Simonas nebūtų rašytojas Simonas;

3) tokia pritrenkiančiai talentinga, koks yra jųdviejų brolis, patriotiškai atiduodantis visas jėgas už gimtosios šalies futbolo rinktinę ir bet kuriuo atveju – didingos pergalės ar triuškinančio pralaimėjimo – išliekantis kapitonu, aukštai iškėlusiu galvą („Tegul eina jie visi!..“ – ir giedra šypsena).

Sesuo – tokia visa padraika, besiimanti tūkstančio darbų tuo pat metu, besidominti visais įmanomais, neįmanomais ir mažai tikėtinais dalykais. Niekada nieko „nenurašanti“ kaip iš anksto pasmerkto žlugti – nei idėjos, nei užsiėmimo, nei žmogaus. Ta, kuri pritaps sostinėje, įsilies į ją kaip dar viena kažin kur skubanti senamiesčio gatvelė... o kur? Agnietei dar per anksti tiksliai tai žinoti...

... Mergina sustoja tuščios naktinės gatvės vidury, užverčia aukštyn galvą ir pradeda suktis – vis greičiau, greičiau. Į ją žiūri didelis geltonas mėnulis, link jos ratu palinksta senamiesčio stogai, akyse šokinėja gatvės žibintų liepsnelės; mergina įsivaizduoja esanti pasaulio ašis, ant savęs sukanti vandenynus ir žemynus, ir visus tuos milijardus žmonių. Sostinė Agnietei pirmiausia yra miestas iš tėčio pasakojimų, jo studijų laikų meilė, skambanti bažnyčių varpais, alsuojanti emocijų įtampa, ant savo kalvų ir klonių liejanti saulėtekio ir saulėlydžio akvareles... Tai miestas brolio paveiksluose, apčiuopiamas ir nerealus tuo pat metu, įtraukiantis į save, į pačias savo gelmes, arba atšiaurus, nė arti neprisileidžiantis. Miestas, kurį gali lesinti iš delno kaip parko paukštį, kur nors iškeliaudamas tarsi sulankstytą žemėlapį įsidėti į kišenę, kurio medžiai šlama poezijos posmus, o mėnulis – pats gražiausias pasaulyje.

2.

(Matas)

– Agniete, pamiršai sąsiuvinį! – iš auditorijos greitais žingsniais išeina jauna moteris nuostabiai gražiais plaukais – tamsių pelenų spalvos, besidraikančiais tarsi nuo stipraus vėjo.

– Oi, ačiū, dėstytoja! – įsidėjusi sąsiuvinį į krepšį, Agnietė linkteli mano pusėn. – Čia mano brolis. Ne tėtis! – linksmai prajunka. (Uch, sesute!)

Dėstytoja valandėlę žvelgia į mane, lyg stengdamasi kažką prisiminti.

– Jūs dailininkas? Paroda prieš... dvejus metus?

Nusišypsau:

– Buvote?

– Buvau. Aš dažnai nueinu į parodas.

Agnietė pradeda nekantraudama mindžikuoti – šitą vaiką turėjo auginti Rokas, jis gal būtų su ja suspėjęs...

– Na, turbūt dar pasimatysime, – dėstytoja greitai ir tvirtai spusteli man ranką ir pasisuka eiti.

– Ar jums... patiko?

– Paveikslai? Taip. Bet... ne, čia per ilga kalba.

– Turbūt dar pasimatysime.

Dabar nusišypso ji.

– Pavarei, broliuk! – Agnietė netveria savo kailyje. – Taip iš karto! Prisipažink, kad ji tau patiko? Patinka ir man, – netrukus priduria.

– Kitąkart nemėtyk sąsiuvinių kur papuola, – atsakymas per daug akivaizdus, kad reikėtų jį ištarti.

Ką ji norėjo pasakyti tuo „bet“? Nė vienoje parodos recenzijoje, nė viename mano girdėtame komentare „bet“ nebuvo. Tik mano galvoje; teptuką laikančios rankos judesiuose, tarsi aptingusiuose, lyg iš naujo besimokančiuose ir dar negebančiuose padaryti taip, kaip reikia; sunkiuose sapnuose, sugrįžusiuose iš prakaitu permerktų paauglystės rytų, kai išvargęs prabusdavau sujauktame patale; tik kažkokiame pernelyg slidžiame grunto sluoksnyje, kuris nesulaikydavo šiuo metu intensyviausios spalvos...

*********

Nors Agnietės šalis ir gražus, bet tikrai per plonas šiam neįprastai vėsiam, šerkšnu apsitraukusiam spalio pabaigos rytui. Matas supranta jiems išeinant iš namų praleidęs tai pro akis. Tad dabar nusiima savo storą, švelnų vaiskios ryto spalvos šaliką ir apvynioja juo sesers kaklą, apgaubia pečius, dideliu laisvu mazgu suriša ant krūtinės.

– Šilta, – patenkinta sumurkia mergina. – Iš kur pas tave toks šalikas?

– Draugės dovana, – jis juokais užsikabina sesers šalį sau ant kaklo, smulkutės katytės ir gėlytės iškart pradeda šokti vėjyje.

– Draugės? Kokios draugės? – ji suokalbininkiškai paima brolį už parankės.

– Ne merginos, Agniete, o draugės – bičiulės, jei taip nori.

– Dar viena bičiulė? Ir kiek jų pas tave?

Agnietė jau ne maža mergytė, kuriai tas pats, su kuo – mergaite ar berniuku – žaisti; bet ir iki galo neišaugusi mokyklinio supratimo, jog paprasta bičiulystė tarp vyro ir moters negalima. Jeigu nebūtų mačiusi, kaip brolis žiūrėjo į jos dėstytoją, gal net imtų įtarinėti jį dėl „kitokios orientacijos“.

– Nemažai.

Matas moterimis grožisi, jas piešia ir tapo, su jomis džiaugiasi gyvenimu – su vienomis tik bičiuliškai, su kitomis intymiau, bet su pastarosiomis – visuomet neilgai, nepradėdamas nieko stabilaus ir bendro. Dėl to nesijaučia kaltas, kadangi visada abu tai žino ir dėl to sutaria. Pašaliniai stebėtojai palaikytų jį plevėsa, gal panašiai (jei ne blogiau) pamanytų ir Agnietė, – todėl Matas jai apie tai kol kas nepasakoja. Dėkingas prisimena Joaną, kuri jam atskleidė, kad gali daryti moteris laimingomis... Bet Agnietės šalis kvepia kažkokiais lengvais kvepalais, kurie visgi nesulaikomai skverbiasi į Matą, ir tą akimirką jis nori, kad šis šalis ir kvepalai būtų jos, vienintelės, su kuria irgi taptų laimingas – ilgam ilgam. Atidžiai jį stebinčios sesers akivaizdoje Mato viduje bunda švelnus savanaudiškumas.

– Tu keistas, Matai.

– Man ne naujiena tai girdėti.

– Ir man. Bet anksčiau nebuvau tuo tikra, – Agnietė meiliai šaiposi.

– Nes buvai vaikas. O vaikams keisti dalykai ir žmonės kartais atrodo normalūs, ir atvirkščiai. Eime jau. Man šalta su ta tavo skara.

Universiteto salėje maloniai šilta, o kadangi rūbinė savaitgaliais nedirba, paltus visi susidėję ant kėdžių, ir kiekviena vieta atrodo kaip jaukus lizdelis. Matas su Agniete irgi įsitaiso tokiuose lizdeliuose. Matas kaip įpratęs apsidairo, ieškodamas pažįstamų, ir keliems pamojuoja. Paskui žvilgteli į renginio programėlę, atspausdintą ant prasto popieriaus ir iliustruotą pradedančio dailininko grafikos darbu – gražus ofortas, tačiau pats Matas dažniausiai dirba su spalva, visą pasaulį jis jau seniai suvokia kaip įvairiausius spalvinius derinius; juodai– balta estetika jo idėjoms išreikšti pritinka labai retai. Kaip jauku ankstyvą šeštadienio rytą sėdėti universitete ir laukti beprasidedančių poezijos skaitymų! Kaip gera matyti, jog yra nemažai žmonių, kurie juos pasirinko vietoje saldaus miego... bet gal jis, Matas, vis dar sapnuoja? Per dvi eiles į priekį mato tuos pačius be vėjo besiplaikstančius plaukus, tą pačią tiesią nugarą.

– Agniete... – ketina paklausti, bet susilaiko; o sesuo taip įsigilinusi į išmaniuoju rašomą žinutę, kad jo neišgirsta.

Gavusi atsakymą, visa nušvinta ir greitai surenka tėvo numerį.

– Tėti, dabar klausykis, – sušnabžda ir atsargiai pasideda išmanųjį ant kelių.

Įsivaizduoja, kaip universiteto salėje deklamuojami posmai keliauja į pajūrį ir skamba tėvui jo darbo kambaryje; o gal svetainėje, kur jis ką tik užkūrė židinį – neseniai atsikėlęs, basas, ir laukia ateinant mamos; arba virtuvėje, ruošiant tingius šeštadienio pusryčius... Agnietė sykiais taip užsinori vėl būti namuose, apsikabinti tėtį ir kartu su juo spėlioti, kuris iš pakrantėje skraidančių paukščių yra jos žuvėdriukas!.. Nori išsiverkti jo glėbyje, kai nukamuoja kokia nors blogybė, – būdama tikra, jog jai paprašius apie tai niekas niekada nesužinos. Nori, kad tėtis patikintų, jog į ją tikrai atkreips dėmesį tas šaunusis kursiokas, o jei neatkreips – reiškia jis ne toks jau ir šaunus. Taip, ji idealizuoja tėvą. Tėvas būna visoks – ir paniuręs, ir pernelyg lengvai suerzinamas, ir atsiribojęs. Tuomet Agnietė su mama sudaro laikiną sąjungą ir jį ignoruoja, bara ar kaip nors baudžia. Būna pykčių ir slegiančio tylėjimo. Bet jų buvimas drauge – gyvas, jie rūpi vienas kitam. Agnietei rūpi ir Matas, kasdien būnant kartu rūpi vis labiau – jis nebeturėtų būti vienišas, amžius jau nebe tas, kad vaidintų nepriklausomą menininką; o juk sesuo žino, kad jis nevaidina... štai kas liūdniausia. Mergina žvilgteli į Matą ir padeda galvą jam ant peties, brolio garbanos kutena jai skruostą... o šiuo metu skaitomas eilėraštis – apie tai, kodėl neįmanoma paaiškinti žodžių „džiaugsmas“ ir „liūdesys“, kodėl jie – lyg du branduoliai netrukus pasidalinsiančioje ląstelėje, kuri kada nors vėl susilies į vieną. Agnietė leidžia skruostu nusiristi vienai, dviems ašaroms...

Matas neketina visko palikti dar vienam atsitiktinumui. Atsiprašinėdamas atkakliai braunasi tarp žmonių, išeinančių iš salės, nepaleisdamas jos iš akių. Mato, jog ji atėjusi viena – bet jie galėtų išeiti dviese. Agnietė viską suprato – juk negalėjo nesuprasti po to, kai valandą klausėsi jausmingų, teisingų eilių. Pažadėjo apsipirkti, pasitvarkyti namuose ir paskaityti. „Manai, man bus skirta tiek daug laiko?“ – pajuokavo jis. „Aš tikiuosi“. Beveik prie pat aukštų, dvivėrių salės durų Matas galiausiai pasiekia tikslą. Paliečia jos ranką:

– Labas rytas.

Ji atsigręžia. Atrodo šiek tiek pavargusi – taip, kaip ir gali atrodyti po sunkios darbo savaitės ir anksti prasidėjusios dienos. Nustebusi atsiliepia:

– Labas rytas. Nemaniau, kad dailininkai keliasi anksti.

Apsupti minios, jiedu leidžiasi laiptais link išėjimo.

– Ar jau suplanavote šeštadienį? – klusteli Matas.

– Na, jau suspėjau pabūti kultūriniame renginyje, tad savaitgalio planas lyg ir įvykdytas... Ne, jokių sumanymų daugiau neturiu.

– O aš turiu.

– Puiku. Pavydžiu jums, – ji įsitraukia į žaidimą, neketindama lengvinti jo ėjimų.

– Nepavydėkite – geriau prisijunkite, – Matas iki šiol geba nerūpestingai kalbėtis su beveik nepažįstamomis moterimis – šito jam nuo pat paauglystės pavydėjo Rokas.

– Priklausys nuo sumanymo.

– Pirmiausia pusryčiai, o tada jau veikla, – iš tikrųjų jis nežino, ką jai pasiūlys, bet gali būti, jog jiedu pamirš apie šį skubotą susitarimą.

– Ko jau ko, o šiltų pusryčių neatsisakysiu, – ji užsimauna pirštines ir žengusi į gatvę pasipurto. – Esu šaltmyrė, – pirmą kartą nusišypso.

– O aš atidaviau šaliką seseriai, – Matas staiga susigriebia, kad jam ant kaklo tebekabo mergaitiškas Agnietės šalis, ir kvailai jausdamasis greitai jį sugrūda į krepšį.

– Taip visai sušalsite, – nepritardama papurto galvą moteris.

Jis skėsteli rankomis:

– Jeigu jums rūpi, kad nesušalčiau, tai jau laikas pereiti nuo „jūs“ prie „tu“.

– Logika keistoka. Ir susitinkame mes tik antrą kartą. Bet gerai. Tik kad mes vienas kito vardų nežinome.

– Aš Matas. O... tu – Ūla.

– Iš kur?! Agnietė... Jau tie studentai!..

Paskubomis sutarę dėl abiems žinomos kavinės, jie nuskuba gatve, greitas ėjimo tempas slopina apėmusį jaudulį ir maskuoja šiokį tokį nejaukumą. Kavinėje beveik tuščia, galima rinktis kokį tik nori staliuką, ir jiedu susėda gražiausioje vietoje prie lango. Matas supranta, jog pradėti kalbą nuo Agnietės nėra originalu, tačiau Ūla neatrodo esanti iš tų, kurioms labai rūpėtų originalumas; ji veikiau tokia, kuri tvirtai stovi ant žemės, kuriai su darbu susijęs pokalbis šeštadienio rytą neatrodys atgrasus. Bent jau Matui taip atrodo – o iš tiesų ką gi jis žino apie Ūlą?..

(Matas)

– Agnietei jos studijos kol kas – gryna romantika, – pratariu, provokuodamas ją įsitraukti į pokalbį.

– Pradžioje taip dažnai būna. Vėliau... Gyvūnų fiziologija – tai visiškai neromantiška. Žmonių fiziologija – taip pat. Todėl vaiką, Matai, aš „pasidarysiu“ labai paprastai: rasiu fiziologiškai tinkamą vyrą, su kuriuo man nebūtų atgrasu sugulti į lovą, ir pasistengsiu, kad užtektų vieno karto, – ji staiga vertinamai nužvelgia mane, nepraleisdama pro akis pasibaisėjimo, kurio nesuspėjau nuslėpti, ir vis tiek taria. – Gal tu būtum tinkamas kandidatas. Sutiktum?

Ar tik dėl to mes dabar kartu, tik apie tai ji norėjo pasišnekučiuoti per neįpareigojančius šeštadienio pusryčius?! Panūstu tą pat akimirką išeiti, metęs ant stalo pinigus už maistą ir neatsisveikinęs. Šiurkščiai ją papurtyti. Prisimenu, kaip kažkada save man padovanojo Joana, ir kaip stipriai tai skyrėsi nuo Ūlos elgesio.

... visą kelią atgal namo gailiuosi, kad padariau tiksliai taip. Išskyrus šiurkštų papurtymą – vietoj jo tiesiog delnais sugniaužiau moters pečius ir pažiūrėjau tiesiai į akis. Ir išvydau, kokios jos liūdnos. Tokios kaip mano... Su kiekvienu žingsniu Ūlos man trūksta vis labiau: noriu ir dabar su ja sėdėti, net esu pasiryžęs tapti įrankiu jos beprotiškam sumanymui įgyvendinti. Vadinasi, gerai, kad pabėgau – nes, po galais, kuo gi tai baigtųsi?! Vaiko gimimu? Neįtikėtina!.. po galais... Juk ketinau išsiaiškinti visus „bet“, kurie šiai moteriai kliūna ne tik mano darbuose, bet ir gyvenime apskritai.

Savojo gyvenimo „bet“ aš labai gerai pažįstu, o jo atsiradimas – gana ilgo proceso pasekmė. Metus po to, kai mane paliko Joana, gyvenau – kaip ir tikėjausi – labai sunkiai, be didesnių prošvaisčių. Laukiau stojamųjų į Dailės akademiją kaip išsigelbėjimo, laukiau išvažiavimo iš to kopų krašto, kurį taip ypatingai mylėjau ir kuriame buvau jos mylimas... Studijos išpildė mano lūkesčius: palankioje aplinkoje, tarp kitų „keistuolių“, ne tik išsiskleidė mano dailininko talentas – čia lengvai, žaisdamas galėjau flirtuoti, megzti neįpareigojančias pažintis su gražiomis, paslaptingomis, keistomis, talentingomis merginomis ir net moterimis, gyventi būtent tokiais įspūdžiais, nes tvirto pagrindo po savo kojomis kol kas nejaučiau. Susikaupdavau tik piešdamas ir tapydamas, tas darbas buvo gilus, sukeliantis sodrius, aštrius, galingus jausmus... Aš stebėjausi, kaip greitai mano brolis, iš kurio niekas to nesitikėjo, sukūrė šeimą – savęs tokiame vaidmenyje niekaip neįsivaizdavau. Taigi, manasis „bet“ sakė: „Meilė pasaulyje tikrai yra, bet ar ji man reikalinga?“. Kaip čia atsitiko, kad ką tik nevykusiai pusryčiavau su moterimi, kurios „bet“ buvo, galima sakyti, priešingas: „Meilė man reikalinga, bet ar ji tikrai egzistuoja?“. Ar tie credo reiškė, kad aš esu beveik bailys, o ji – beveik nihilistė? Ir gal mums suteiktas šansas įveikti ir baimę, ir nihilizmą? Apsisuku ir tekinas pasileidžiu atgal į kavinę – jeigu teberasiu Ūlą ten, pasiūlysiu susitarimą: padėsiu išpildyti jos norą, jeigu ji leis man pabandyti įrodyti, jog meilė egzistuoja.

Kuo labiau artėju prie kavinės, tuo tikresnis esu, jog Ūla tenai tebesėdi. Iš tolo pamatęs ją jaukiai šviečiančio lango kvadrate, sumažinu tempą, paskui apskritai sustoju ir iš tolo žiūriu, bandydamas nusiraminti ir dar kartą persitikrinti sprendimą... Praveriu duris, skimbteli įkyrus varpelis, ji atsidususi pažvelgia ton pusėn. Tik akimirkai sustingsta, o paskui nuleidžia akis. Priėjęs atsisėdu. Užsitęsus tylai, užsisakau kavos.

– Atsiprašau, – pasakau per daug nemąstydamas, ar to reikia, ar tikrai pasielgiau negražiai ir ar jaučiuosi kaltas.

Ji mosteli ranka:

– Na ką tu...

Į galvą man ateina mintis, jog Agnietė įsivaizduoja mudu jaukiai leidžiančius šeštadienį, ir tai, kad seseriai kyla tokios mintys, mane šiek tiek pralinksmina.

– Agnietė spėlioja, kuo mudu užsiimame, – pasakau, kad ir Ūla pralinksmėtų.

– Tikiuosi, neišduosi jai to, kas įvyko, – ji nurausta. – Šitų planų, Matai, aš nesu atskleidusi nė vienam žmogui. Ir tave juk galėjau tiesiog suvilioti, sugundyti, pasiimti tai, ko man šiuo metu labiausiai reikia iš vyro, ir dingti. Tu net nesužinotum, kaip ir kodėl viskas buvo. Tačiau nenorėčiau tau meluoti ir tavimi pasinaudoti.

– Galėjai, – sutinku. – Ir jei vis dar norėtum gauti iš manęs tai, kas tau šiuo metu svarbiausia, leisk man pratempti laiką – susitikime dar bent kelis kartus, nes vaiko pradėjimas turi būti apsuptas gražių prisiminimų, negali skambėti kaip koks sandėris.

– Negali, – ji pažvelgia tiesiai į mane. – Tu keistas, Matai.

– O, Dieve, nuolatos tai girdžiu!

Abu tarsi susitarę pastatome ant stalo puodelius.

– Išvirsiu tau pietus, – taria Ūla, – Eime.

Taip jau per pirmąjį pasimatymą atsiduriu Ūlos bute, mažoje virtuvėlėje baltai mėlynai dryžuotomis sienomis mane apsupa garų debesys ir apgaubia kvapai, ir visko gerokai per daug, o podraug kažko trūksta. Ne, ne meilės – jeigu ji ir gims, tam dar tikrai per anksti, po Joanos niekada neįsimyliu iš pirmo žvilgsnio. Ne savitarpio supratimo – ar begali jis būti dar didesnis?! Trūksta laisvumo – aš tarsi praradau savąjį gebėjimą taip bendrauti su moterimi.

3.

– Žmogus tikrai yra viena didelė fiziologija! – pasisriūbaudama sušunka Agnietė ir koridoriuje numetusi kuprinę užsikniaubia ant virtuvės stalo.

Matas nieko nesupranta, tačiau priėjęs pradeda švelniai glostyti įsitempusius sesers pečius. Ji kurį laiką leidžia tai daryti, bet paskui lyg kažką įsisąmoninusi nusikrato brolio rankų:

– Jis irgi taip darė!

Ach, paslaptingasis „jis“ – tarsi vardo neturintis vaikinas iš Agnietės kurso, nors bevardis, bet labai aiškiai juntamas. Ir štai jis tapo matomas – nesunku įsivaizduoti kursiokę glamonėti bandantį jaunuolį. Matas irgi įsitempia: jeigu tai buvo daryta prieš Agnietės valią, tas šiknius gali būti tikras, kad savo atsiims!

– Man reikia visos istorijos, – tyliai paprašo sesers. – Juk ir tau reikia išsikalbėti.

– Jis vis vadindavo mane kregždute ir niekada nepriėmė rimtai. O šiandien paprašė paaiškinti vieną vadovėlio schemą...

(Pijus)

Agnietė pradeda aiškinti ir entuziastingai į tą aiškinimą įsitraukia. O man tas pats, ką reiškia ta žalia rodyklė ar anas geltonas apskritimas, be to, prieš kolį mokiausi ir schemą gerai prisimenu. Tad į knygą net akių nenukreipiu – naudodamasis Agnietės užsimiršimu, negailestingai tyrinėju ją nuo galvos iki kojų. Ne gražuolė, bet nestokojanti magnetizmo. Visuomet žvelgianti iš po šiek tiek primerktų blakstienų, ir vis dar nesuprantu, ar taip yra dėl slepiamos trumparegystės, ar iš drovumo, o gal dėl fiziologinių ypatybių. Labai šviesių, beveik baltų ilgų plaukų, dažniausiai nei surištų, nei susegtų, lendančių jai į akis, besidraikančių rūko vilnimis. Ir dar man neaišku, kaip žmogus gali taip trokšti mokytis, su tokiu užsidegimu ir nepaprastai kruopščiai ruošti kiekvieną užduotį, taip kaifuoti nuo studijų, nors eina nebe pirmas jų mėnuo. Vadinu Agnietę ne vardu, o „Kregždute“ – ne todėl, kad vardas nepatiktų ar netiktų, o todėl, jog jos Kregždytės pavardė pirmoji krito man į akis pamačius mūsų kurso sąrašą, ir dėl to, kad mergina visada veržiasi kažin kur, lekioja tarp skirtingų užsiėmimų, rūpinasi tai tuo, tai anuo... Kartais man nuo jos šmėkščiojimo prieš akis pradeda suktis galva.

Matas paklausia vienintelio dalyko:

– Ar tu jautiesi nuskriausta?

– Oi ne, – išlemena Agnietė.

To vaikino žvilgsnis iš pradžių rodosi tuščias, bet ji jau seniai įsižiūrėjo geriau ir suprato, jog jis tiesiog atsainus – perdėm, teatrališkai atsainus. Šukuosena madingiausia visame kurse, ir plaukai turbūt gražiausi visame universitete. Agnietė stengiasi negalvoti, kaip juos glosto, kaip lūpomis prisiliečia jo lūpų, – tačiau negalvoti taip sunku! Išsikalbėjus broliui, Agnietei palengvėjo, bet dabar ima suprasti, jog negražiai apskundė vaikiną: jeigu pati jį glosto mintyse, jei pati trokšta jo prisilietimų, tai ar gali pykti, kad kursiokas jųdviejų bendravimą pabandė pradėti nuo jų, o ne nuo mokslinių diskusijų apie gyvūnų organizme vykstančią medžiagų apykaitą? Nėmaž neturi iliuzijų, kad tas bandymas buvo ilgai planuotas, kad šitas vaikinas ją įsižiūrėjęs – tik romanuose tikroviškomis atrodančios pelenių istorijos ten ir turi pasilikti. Aišku, Agnietė savęs visiška pelene nelaiko, bet savo galimybių ribas tariasi suvokianti aiškiai ir teisingai. Todėl ir nenori kažkokio vienkartinio pasiglėbesčiavimo. Mokykloje tokių buvo, bet jie nuskriejo su greitu pajūrio vėju į praeitį ir jau beveik pasimiršo. Tačiau ji tikra, jog šitas vaikinas pažeminimo – tegu ir niekieno nepamatyto – jai nedovanos; merginai beveik smalsu, ko gi jis griebsis, koks bus kerštas – juvelyriškai geliantis ar tiesmukiškai nokautuojantis.

– Santykiuose su kitu žmogumi – o ypač meilėje – svarbiausia yra nesijausti nuskriaustam, – Matas garsiai įvardina tiesą, kuri visuomet sukosi jo mintyse ir padėjo pakelti išsiskyrimą su Joana – nes net po jo Matas nesijautė nuskriaustas, o veikiau apdovanotas. – Ir nesileisti skriaudžiamam, kaip labai besinorėtų užmegzti ar išlaikyti ryšį.

– Niekada, – ryžtingai sako Agnietė ir nusišluosto šiandien paskutines ašaras.

*********

(Pijus)

– Ei, Kregždute, kokių senienų čia klausaisi?! – iškėlęs prieš visus kursiokus, rankoje laikau jos išmanųjį su skambančiu Mp3 grotuvu – sklinda kelių dešimtmečių senumo melodijos. – Ruošiausi kada nors nusivesti tave į klubą, bet gal tu ir šoki tik pagal rokenrolo „gabalus“?

Jos šviesios akys, paprastai tokios mielos ir geros, patamsėja. Nebando atimti iš manęs išmaniojo, praeina pro šalį nė nežiūrėdama, bet staiga pajuntu, kaip specialiai stipriai šonu mane užkabina, o kadangi šito nesitikėjau, tai neišlaikęs pusiausvyros susverdėju ir visu svoriu klesteldamas ant kėdės skaudžiai susidaužiu užpakalį. Kursiokai leipsta juokais – neaišku, iš manęs, iš jos ar iš mūsų abiejų, o noras aiškintis man nekyla. Stumteliu išmanųjį suolu tolyn ir palieku, ten jis praguli visą paskaitą. Po paskaitos pirmas išlekiu iš auditorijos ir išnėręs į lauką užsirūkau. Žingsniuoju tolyn nuo universiteto, o žvilgsnis blaškosi purvinu sniegu padengtoje gatvėje, nerasdamas už ko užsikabinti.

– Tik nesakyk, kad šita baladė tau nepatinka, – staiga išgirstu pažįstamą balsą.

Agnietė be ceremonijų sustabdo mane gatvės vidury ir iškėlusi rankas įkiša į ausis išmaniojo ausines. Spusteli ekranėlį ir klausiamai sužiūra į akis. Neįsivaizduoju, kaip ji sugebėjo šitaip pataikyti! – tai mano mylima daina, kuri išties puiki ir tikrai sena... kurią apšmeižiau su visomis kitomis jos grotuve įrašytomis dainomis. Daina, per kurią reikia bučiuotis, staugti iš meilės ir aistros. Suprantama, jog man nebus leista padaryti nė vieno iš šių dalykų – tik pasikankinti... kol skambės baladė...

4.

(Pijus)

Kažkas iš namų atsivežė „ruginukės“. Kažkas tvirtina, kad ji tikrai gera. „Ekologiška“, – žvengia. Geria net kai kurios kurso merginos. Kai kažkas pasiūlo į stiklinę kliūstelto gėralo Agnietei, toji puse lūpų burbteli: „Pajūrio gyventojai geria tik romą – kaip piratai“. Sėdi benderio kambario kampe ir iš padilbų mus stebi, o vėliau nuėjusi į virtuvę iškepa visiems kiaušinienės. Bet juk ji gyvena su broliu dailininku – argi jo namuose nebūna bohemiškų išgertuvių? Aš mieliau gerčiau normalaus buto aplinkoje nei šitoje kiaulidėje – barakų pakęsti negaliu; tik kas gi man leistų tokią orgiją surengti namuose?! Ten apskritai turiu nedaug teisių.

Artėjant rytui, jau beveik merdėdamas, susivokiu, jog tik mudu su Kregždute barake nesusiradome nei tuščios lovos, nei lova dalintis sutinkančio bičiulio. Ir kad Kregždutė puikiausiai sugebės parlėkti namo, o aš to padaryti savarankiškai tikrai nevaliosiu. Net jei namo ir paršliaužčiau, bijau pagalvoti, kokia pyla ten manęs lauktų. Miglotai prisimenu, ko primelavau vakar vakare mamai siųstoje žinutėje, tik tikiuosi, jog nepažadėjau grįžti iš pat ryto ir sukurpiau įtikinamą savo netikėto dingimo paaiškinimą, kuris mane grįžusį bent kelioms valandoms apsaugos nuo „moralų“.

– Agniete, – kreipiuosi į ją pirmą kartą per tris savaites – tiek praėjo nuo baladės klausymosi; pavadinu vardu, nes žinau, jog „Kregždutė“ ją nervina, – o man labai reikia pagalbos.

Mergina sėdi ant palangės, žiūrėdama į šykščiai žibintų apšviestą kiemą. Išgirdusi mane atsigręžia.

– Taip jau nutiko, kad tu – vienintelė iš čia esančių, kurios vis dar galiu ko nors... prašyti, – kvailai išsišiepęs pastebiu.

– Visaip nutinka.

– Taigi... Aš negaliu eiti namo... toks būdamas, – velnias, kaip veliasi liežuvis! – O čia pasilikti irgi nebegaliu.

– Aš irgi jau ruošiausi išeiti, – Agnietė kalba visiškai ramiai, beveik abejingai, tartum būčiau paprastas jos kursiokas... bet juk toks ir esu.

– Pasiimk ir mane kartu, – išsprūsta beveik maldavimas.

Ji nustemba, ir žvilgsnis akimirksniu pasikeičia, – Dieve, tos akys taip išraiškingai kalba ir iš po nuleistų vokų! Atsikelia nuo palangės, viena ranka greitosiomis suima plaukus ir atmeta juos už nugaros.

– Tik susirasiu drabužius... visur išsimėtė. Susitiksim prie išėjimo, – išberia greitakalbe ir puola iš kambario, pasičiupusi čia pat, ant gretimos kėdės, gulėjusią savo striukę.

Kelias netrumpas, grynas šaltas oras gaivina. Nesikalbame, tik retsykiais žvilgtelime vienas į kitą – nei per daug slėpdami tuos žvilgsnius, nei per daug juos ties kitu sulaikydami. Galiausiai įsukame į kreivą skersgatvį su senokai remonto nemačiusiais namais ir per ankštą kiemelį, kurio vienintelė puošmena – senoviniai kaltiniai vartai, per prišnerkštą laiptinę patenkame į mano supratimu dailininkui per daug tvarkingą butą. Palikusi mane sėdėti koridoriuje, Agnietė nueina pas brolį į kambarį.

– Negalėjau jo palikti, – išgirstu ją sakant; žodžiai dusliai aidi mano galvoje.– Ten visur privemta.

– Primena istoriją su tavo žuvėdriuku, – brolis apglėbia Agnietę ir pabučiuoja į viršugalvį.

Tada prieina prie manęs. Aukštas, tamsiaplaukis garbanius atletiška figūra, susikišęs rankas į palaikių naminių kelnių kišenes.

– Na, žuvėdriuk, skrisk į vonią, – pašaipiai paliepia. Bet pašaipa nepikta. – Šaltas dušas turėtų išblaivyti.

Jie sėdi virtuvėje, atskirti stalo. Abu susikėlę šiltomis puskojinėmis apmautas kojas ant taburečių, abu rankose laiko arbatos puodelį. Siauri džinsai, netvarkingos šukuosenos, dėl besibaigiančio rudens ir įpusėjusio semestro pablyškę skruostai – graudžiai žavus jaunystės paveikslas. Galbūt reikėtų paimti į rankas pieštuką ir pavaizduoti juos būtent tokius – žvelgiančius pro atviras duris į koridorių, bet tikrai nieko ten nematančius, visiškai panirusius savose mintyse ir išgyvenimuose... Matas labai tikisi, jog neįsigijo dar vieno globotinio. Negi šitas vaikinas neturi ne tik vardo, bet ir namų? Laikas tai sužinoti.

– Matas, – ištiesia vaikinui ranką.

Tas nuleidžia nuo taburetės ilgas kojas.

– Pijus, – delnas sausas ir tvirtas, balsas vis dar pašiurkštėjęs.

– Ar tėvai žino, kur tu esi, Pijau?

– Žino, kad niekur nepradingau ir nieko nenutiko.

– Ar tiek pakanka?

Pijus susiraukia. Pratyli.

– Klausyk, aš čia tikrai nevaidinu suaugusiojo, – draugiškai kalbina Matas. – Tik noriu suprasti, kodėl...

– Kodėl girtas nėjau namo? – Pijus prunkšteli.

– Kodėl nenori apie tai kalbėti, – pratęsia Matas.

Rodos, girdi, kaip Agnietės pirštai gniaužo arbatos puodelį.

– Mano tėvams pakanka, kad aš būčiau kažkur, – Pijus spjaute išspjauna šį teiginį, o tada jau pasilieja žodžių upė. – Jiems nuo pat pradžių tereikėjo, kad atsirasčiau ir egzistuočiau, kad tokiu būdu būtų padėtas pliusas ties įrašu „vaikas“. Taigi ir esu kažkur. Ir vis dėlto nuolat juos nuviliu. Mama pageidavo, kad skambinčiau pianinu, o aš pats norėjau groti gitara – galiausiai negroju niekuo. Tėvas, aišku, troško, kad sekdamas jo pėdomis tapčiau gydytoju. O mama visada trokšta to paties, ko trokšta tėvas. Bet aš su pažymiais „netraukiau“. Be to, man visuomet labiau patiko kiti gyvūnai – ne žmonės, – jis karčiai šypteli.

Agnietė staiga pakyla nuo kėdės ir lanku apėjusi Matą sustoja prie Pijaus. Pasilenkia ir pabučiuoja jį tiesiai į lūpas, rankas droviai prispaudusi prie šonų. Matas atšlyja, nesąmoningai atlaisvindamas jųdviejų erdvę, padarydamas vietos jų jausmui. Tada atsistoja ir išeina iš virtuvės, nužingsniuoja į savo darbo kambarį ir uždaro duris. Jį apsupa tyla ir... vienatvė; ir šiandien, šią akimirką ji Matui nėra maloni, gali būti, jog laikas, kai vienatvę jis laikė vertybe, jau baigiasi. Telefone susiradęs Ūlos numerį, valandėlę dvejoja, skambinti ar siųsti žinutę; apskritai dvejoja. Bet tik valandėlę.

(Pijus)

Arba aš dar iki galo neišsiblaivęs, arba ta mergaitė išsikraustė iš proto. Visa situacija kažkokia absurdiška: nepasiekiamasis Pijus Pečiulis sėdi kurso stropuolės namuose, apsimovęs jos brolio puskojinėmis, išpasakoja visas didžiausias savo gyvenimo bėdas, ir po viso to yra pabučiuojamas merginos, kuri dar nežinia ar jam patinka.

5.

– Šitą parodoje norėjau paglostyti, – Ūla paliečia vieną iš pasienyje sustatytų paveikslų. – Man pasirodė, kad jam liūdna ir šalta... Kalbu kaip kokia maža mergytė!

– Mažos mergytės neretai gerai supranta meną, – iš kito kambario galo atsišaukia Matas.

Jis verčia savo eskizų aplankus, ieškodamas tų kelių, kuriais tikisi pradėti kitokį tapymą. Vienas, du... iš viso jie penki, gal tai bus laimingas skaičius.

– Pasakyk, kas juose kitaip, – dailininkas laiko vieną iš eskizų greta paveikslo, apie kurį ką tik kalbėjo Ūla.

– Aš juk ne menotyrininkė, Matai...

– Prisimink mažą mergaitę! Pasijusk ja.

Moteris nuščiūva. Perima iš Mato pripieštą lapą – dar niekada neturėjo rankose tikro dailininko eskizo. Dailininkas jos neskubina, prisėda ant senos kėdės, stovinčios Ūlai už nugaros – ant tos kėdės jam kažkada pozavo nuskausta ir prislėgta Joana; todėl šitą seną baldą Matas ir atsivežė iš tėvų namų, todėl negali nepaglostyti nudilusios atkaltės, pirštais jusdamas visai kitą – Joanos odos – švelnumą... Joana laukiasi, netrukus pasaulį išvys pirmasis jos ir Roko kūdikis... Matas žino, kodėl į sieną atremtas paveikslas liūdnas...

– Matai, – Ūla prabyla nedrąsiai, nenorėdama trukdyti ir trikdyti susimąsčiusio vyro.

Tačiau jis sureaguoja iškart:

– Kažką supratai?

– Nesu tikra, bet... Gal menininkas turi ne tik rodyti pasaulį, bet ir mokyti prisiimti atsakomybę už jį? Šitame eskize – kažkokia užuomina į globą, rūpinimąsi... tiesa? – Ūlos kvėpavimas padažnėjęs, ji jaučia užčiuopusi gyvai pulsuojančią eskizo arteriją. – Kad neišsigąstume ir nepasimestume atsakomybės akivaizdoje.

Matas pašiurpsta – taip, taip, tūkstantį kartų taip! Svarbiausiu naujos parodos paveikslu turėtų tapti nėščios moters portretas... gal Joana sutiktų jam pozuoti?..

– Aš kažką ne taip pasakiau? – Ūlos balsas atsklinda iš to pasaulio, kuriame Joanos nebegali būti – tik taip Matas įgys teisę į artimumą su greta jo stovinčia moterimi, ta menotyrininke iš prigimties, profesijai pasirinkusia baisiai neromantišką gyvūnų fiziologijos sritį.

Jis apkabina Ūlą iš nugaros, priglaudžia kaktą jai prie peties ir papurto galvą:

– Tu aptikai esmę. Aš nesugebėjau to padaryti. Nors dažnai, kalbėdamasis apie kūrybą su tėvu, stebėdavausi, kodėl savo knygose jis nerašo apie atsakomybę.

– „Pasakoju ne apie jausmus. Pasakoju jausmus“, – moteris šypsodamasi pacituoja sparnuota tapusią Simono frazę.

– Aha, tikrai, – Matas irgi nusišypso; stovėti apkabinus Ūlą rodosi taip natūralu, jog jis nesiruošia pasitraukti – atrodo, kad tai tenkina ir Ūlą. – Bet atsakomybės pasakojimo jo knygose irgi nėra.

– Ar tu žinai, kodėl?

– Tėvas nėra nerūpestingas, bet per daug išdykęs, kad savo knygose tai rašytų. Atsakomybė, jo manymu, – pačių skaitytojų reikalas, o gal ir problema, – apie tai Simonas kalba su atlaidžia pašaipėle, su vos pastebima šypsena.

– Bet tu nesi išdykęs, Matai.

– Tu taip manai? – jis pabando viską užbaigti juokais, nes darosi neramu – ir dėl naujų paveikslų, ir dėl naujų jausmų.

Tačiau Ūla neleidžia:

– Turi tai padaryti. Priešingu atveju telieka sustoti.

Švelniai išsilaisvinusi iš Mato rankų, ji vėl tampa griežta mokslininke, reiklia dėstytoja, pareiginga universiteto darbuotoja:

– Važiuosiu namo. Ar gali iškviesti man taksi?

Pro žalią vartų ažūrą jie išeina į gatvę. Languose šviesos jau beveik nedega, ir aiškiau matomos žvaigždės.

– Merginos visuomet žiūri į žvaigždes, – užvertusi galvą, ištaria Ūla. – Svajoja apie jas kaip apie pirmojo pasimatymo palydoves.

– Virš galvų deimantinėse eldijose praplaukia graikų ir romėnų deivės... – Matas jos kalbą pratęsia visiškai natūraliai, jausdamasis grįžtąs į savo paties ankstyvą jaunystę.

– O miestas naktį atrodo tarsi sumažėjęs, kamerinis, – moters žvilgsnis nuo dangaus grįžta į žemę, paglosto aplinkui snūduriuojančius pastatus.

– Man viskas kaip tik rodosi padidėję – lyg teatro scenoje su virš galvos kabančiais netikrais balkonais ir kartoniniais debesimis...

– Gal tokie geresni – iš jų niekada nelyja šaltas lietus?

– Bet jie nekeičia formos, neskrieja lyg pašėlę dangumi. Jie neįdomūs, – Matas sustoja; daugiau nebegali tiesiog šnekučiuotis – su kita moterimi būtų galėjęs, būtų džiaugęsis šiuo nekasdieniu pokalbiu, o su Ūla nuolat nori dar kažko – vis labiau, stipriau.

Šita moteris jam yra be galo įdomi. Bet ar sutiks ji atsiverti tyrinėjimui, ar leis pradėti jį jau dabar? Ūla laukia sustojusio Mato, nors jau vėlu ir truputį žvarbu vėjo smelkiamoje senamiesčio gatvelėje. Matas svarsto, ar užbaigti šį pasivaikščiojimą bučiniu – tokia nuspėjama, banalia pabaiga, tokiu įprastu, visiems suprantamu žingsneliu į bendrą ateitį?

– Matai, – Ūla staiga šypteli. – Aš jį jau pajutau.

– Ką?

– Tavo bučinį.

Suglumęs vyras žengia jos link, bet moteris papurto galvą:

– Kol kas visko užtenka. Tikrai, – tie akmeniniai balkonai virš jųdviejų galvų jau darosi per sunkūs, reikia išeiti iš jų kažkada saugaus šešėlio ir drąsiai pasirodyti pasauliui – iš pradžių po vieną, o vėliau gal ir kartu.

Kol prie šaligatvio pričiuožia iškviestas taksi automobilis, jie vienas kitam nebepasako nė žodžio. Ir sunkiai suvokia, kas vyksta viduje.

– Ką tu sau galvoji? – grįžusio brolio paklausia dar neatsigulusi ir juos slapta pro langą stebėjusi Agnietė.

– Nieko, – Matas sako gryną tiesą: galvojimui arba dar per anksti, arba jau per vėlu.

6.

Ir kurgi jiedu galėtų nueiti? Valgyti pyragaičių sekmadienio rytą? – Pijaus nuomone, tai tinka tik pagyvenusioms poroms, „visą amželį gražiai kartu pragyvenusioms“. Į pubą? O jei jis nervintųsi ir susiverstų keliais bokalais alaus per daug? Į rimtą koncertą – prisipažįstant, jog sykiais ir jam gera pasiklausyti klasikinės muzikos (visgi mama prie jos pripratino)? Į kiną – galas žino, kokio tipo filmus Agnietė mėgsta... Iš pradžių reikia ją geriau pažinti... tai gal pasivaikščiojimas? Ilgas, ne koks prasilėkimas gatve greta vienas kito, skubant į paskaitas. Pasivaikščiojimas pačioje savaitgalio pradžioje, atviras bet kokiam scenarijui, dar geriau – be jokio scenarijaus...

... senamiesčio erdvėje su tamsiomis kertėmis tyliems prisipažinimams, atviromis aikštėmis šėliojimui, užuovėjomis poilsiui ir kalvomis dairymuisi po platybes. Bet jiedu niekur neužsibūna, eina, kol paskausta kojas, pradeda šalti ausų ir rankų pirštų galiukai, kol gatvės ir gatvelės supanašėja viena su kita, o pastatų fasaduose prisiglaudusios skulptūrėlės ima šaipytis iš to sukimo ratais ir pusračiais, neišnaudojant miesto teikiamų galimybių.

– Viskas, – galiausiai iškvepia Pijus. – Sustok, Kregždute.

Agnietė paskutiniu metu nuleidžia negirdomis anksčiau taip erzinusią pravardę – jai visai nesunku tai padaryti. Atsiremia į drėgną medžio kamieną, juodą ir ištįsusį apniukusioje dienoje. Pijus nugara priglunda prie medžio iš kitos pusės, ištiesia rankas link Agnietės, ir jie susikabina delnais.

– Noriu, kad kažką pasakytum, – ištaria Agnietė.

– Ką, Kregždute?

– Nežinau... Bet ką... Aš per mažai girdžiu tavo balsą.

– Ar dar nepastebėjai, kad prasižiojęs vis pasakau kokią nesąmonę?

– Jei taip galvočiau, niekur nebūčiau su tavimi ėjusi, – jos pirštai priekaištingai spusteli jo delną.

– Gerai jau gerai... – jis stengiasi, kad ranka nedrebėtų.

Ir tyli toliau. Ir jaučia, kaip ją įsimyli – čia, šią akimirką, šioje artumo bedugnėje.

*********

(Agnietė)

Medicinos fakultete yra nuostabi maža auditorija – pačioje pastogėje, palėpėje, su kampe šylančia senoviniais kokliais išgražinta krosnimi. Paskaita mūsų kursui ten būna tik kartą per savaitę – penktadienio vakarą, mano mėgstamiausią savaitės laiką. Nors po to įsimintino ryto Mato virtuvėje su Pijumi kol kas daugiau nė karto nepasibučiavome, ir mane tai šiek tiek liūdina, bet susikibę už rankų jau vaikštome, ir dabar būtent taip užlekiame aukštyn stačiais mediniais laipteliais – norime būti pirmieji, stengiamės užsiimti vietą kampe prie gražiosios krosnies. Auditorija jau atrakinta, tačiau dar tuščia. Pijus nusviedžia savo krepšį ant kampinės kėdės ir nužingsniuoja prie dėstytojo stalo.

– Ir kuo gi mes čia šiandien užsiimsime? – pasklaido ant jo sudėtus atlasus. – Kaip ir buvo galima tikėtis – niekuo įdomiu.

– O kas tau būtų įdomu? – nuoširdžiai klausiu.

– Kad aš ir pats nežinau, – jis trumpam atsigręžia į mane ir mirkteli; tada sukeičia dėstytojo paskaitai susirūšiuotus lapus vietomis, o vieną iš jų pakiša giliai po keliomis knygomis.

– Ei! – noriu prieiti ir viską grąžinti į vietas, bet vaikinas neleidžia, sugriebia už liemens ir laiko kiek atstu nuo stalo; akys šaiposi.

– Norėčiau pagaliau padaryti ką nors tikro – ne knygiško, – staiga ištaria tokiu balsu, kuris visiškai netinka prie to akiplėšiško žvilgsnio. – Jau dabar pagydyti kokį bejėgį padarėlį...

– Bet tam pirmiausia reikia šio to išmokti.

– Baik tu, Agniete! – Pijus paleidžia mane ir nueina sėstis. – Aš gi paveldėjau gydytojo genus, – atsiremia alkūnėmis į kelius, delnais paremia galvą ir stebeilija į mane.

Ar turėčiau ką nors pasakyti? Patvirtinti, jog jis tikrai turi būti gavęs kažką vertingo iš giminystės ryšio, kuris vaikino toli gražu nedžiugina? Pijaus santykis su tėvais, o ypač su tėvu, taip skiriasi nuo mano santykio su savaisiais, kad man be galo sunku jį perprasti ir aptarinėti – tuo labiau pats Pijus, vos pradėjęs tai daryti, iškart atsitraukia, užsisklendžia atsainioje pašaipoje. Tokiomis mudviejų valandėlėmis jaučiuosi bejėgė ir maža – per maža... Paskubom aptvarkau dėstytojo stalą ir nenoromis grįžtu į savo vietą, kadangi žinau, jog šiandien net šalia mėgstamos koklinės krosnies, net penktadienio pavakarę jauku nebus. Prisėdu ant kėdės kraštelio. Pijus seka mane akimis.

– Klausyk... – pradeda; ranka persibraukia plaukus. – Pamiršk, kas čia ką tik buvo.

Sėdžiu papūtusi lūpas – vaidinsiu įsižeidusią, kad nepraskysčiau. O Pijus pavojingai prie tų lūpų priartėja; noriu panirti į jo akių gelmę, tačiau mane pasitinka šaltas ir kietas metalas... Pijus dar kelias sekundes delsia, tada atsitraukia.

7.

(Pijus)

Nesiruošiu tėvo pernelyg maloninti gerais pažymiais. Truputį pasidžiaugė, ir užteks. Man svarbu, jog pamatė – surprise surprise! – kad nesu visiškas bukagalvis ir net ypatingai nesistengdamas sugebu mokytis neblogai. O dabar pasidarysiu pertraukėlę, pasimuliuosiu ir grįžęs prieš pat sesiją semestrą baigsiu kažkur ties kurso sąrašo viduriu, o gal šiek tiek žemiau... Tik jau nenutaisyk tragiško veido, Agniete! Gyvenimas mums prieš akis, ir kelios iššvaistytos savaitės nieko iš esmės nepakeis. Aš nesu toks geras kaip tu, toks pareigingas... aš nebuvau ir nesu taip mylimas kaip tu, todėl nematau reikalo būti geru ir pareigingu. Todėl ir tave galiu nuskriausti – o nenorėčiau, kadangi esi vienintelis žmogus, kuris šiuo metu man reiškia daugiau nei eilinis gyvenimo kelyje pasitaikantis veidas. Mūsų istorija kol kas panaši į subraižytos plokštelės sukimąsi ant seno gramofono: pasigirsta kažkoks garsas, tada adata pašoka, krenta atgal, vėl keletas gergždžiančių garsų, ir vėl nesėkmė. Vadovėlio schemos aiškinimas – sena graži daina – keistas rytas po pjankės benderyje – tavo drąsus bučinys – nugara jaučiamas drėgnas medžio kamienas – mano sumanymas simuliuoti... dėl kurio tu dabar stovi priešais mane, tiesiogine prasme užstojusi išėjimą iš mūsų fakulteto, ir užsispyrusi kartoji „ne, nepasiduok, nepabėk, ne, nereikia“.

– Kregždute, laikykis nuo manęs atokiau, – ištariu ir suvokiu esąs pasiruošęs, reikalui esant, tave stumtelėti nuo savo kelio.

Mano laimė, kad to netenka padaryti – tu pati žengi į šoną ir sakai:

– Gerai. Jei taip nori. Jei tau į viską nusispjaut.

O, kurgi ne!.. Bet geriausia bus, jeigu tu galvosi būtent taip, nes tada ateityje pati saugosi save nuo manęs, ir man to daryti nebereikės. Todėl prieš trenkdamas durimis prispaudžiu tave prie sienos prasidėjus paskaitai nurimusiame koridoriuje ir pirmą– paskutinį kartą bučiuoju, kandžiodamas ir myluodamas, jausdamas, jog tuoj pravirksiu. O po to jau tikrai stumteliu – tik truputį, nes smarkiau nebegaliu, bet pakankamai stipriai, kad nepagalvotum, jog pasilieku.

Agnietės akys antra diena užverktos. Įprastinė Pijaus vieta auditorijoje antra diena tuščia. Po tų dviejų dienų Ūla viską supranta – žymiai anksčiau, nei Matas puse lūpų prasitaria apie esamą situaciją.

– Ar jis iš tiesų nelaimingas, ar tiesiog didelis šiknius? – klausia dėstytojos.

– Nesu tikra. Tikriausiai yra ir to, ir to.

(Pijus)

Mano mama muzikė – ne iš tų žymiųjų, bet tikriausiai groja neblogai, nes jau dvidešimt metų dirba sostinės Operos ir baleto teatro orkestre. Griežia altu (čia toks smuikas, tik didesnis). Ir jų pažinties su tėvu istorija – tai istorija vienišo pusamžio melomano ir romantiškos altistės, neseniai baigusios studijas ir tikinčios, jog menas gali išgelbėti pasaulį. Kai buvau mažesnis ir kvailesnis, mėgdavau klausytis tos pasakos, įsivaizduodamas gražias moteris šilku šiugždančiomis sukniomis ir galantiškus vyrus, kurie sveikindamiesi bučiuoja joms ranką. Aišku, viskas buvo žymiai paprasčiau – trumpas susipažinimas pertraukos metu, taurė šampano, apsikeitimas telefono numeriais... kaip pas visus... Pas mane kitaip. Kadangi neinu į universitetą, o namuose likti negaliu, tai slampinėju tamsiomis, niūriomis žiemos pradžios gatvėmis ir turiu daugybę laiko mąstyti apie Agnietę... Kregždutę? Jau nebežinau, kaip norėčiau ją vadinti.

Pusryčiams nusiperku alaus. Vienas mano draugelis jį taikliai pavadino „skysta duona“ – ir užvalgai, ir apsineši. Ir jau linksmiau. Arba nelabai. Atsiremiu į tilto turėklus, akimis seku apačioje srūvantį mūsų miesto mažojo upelio vandenį. Jis visą laiką keliauja ir, pasak Herakleito, niekuomet nebūna tas pats. Aš dar turiu vilties, kad keičiasi ne tik upelio vanduo, bet ir žmogus, kad aš pats galiu keistis. Prie kojų atsargiai pastatau tuščią alaus butelį – dar visai neseniai būčiau jį nusviedęs tiesiai į upelį, o gal net ištaškęs į pakrantės akmenis, bet dabar tame nebematau jokio mane viliojusio niūraus grožio. Kišenėje sugraibau visas užsilikusias monetas, suskaičiuoju. Kavai užteks. Patrinu sugrubusias rankas, pasiimu butelį ir patraukiu į senamiesčio gilumą. Praeidamas pro universitetą, stengiuosi nežiūrėti Medicinos fakulteto pusėn – dar negaliu ten sugrįžti: iš pradžių man kaip kokiam „užrišti“ ketinančiam narkomanui reikia detoksikuotis.

... O kad tave kur! Pyp! Ar ji neturi stovėti auditorijoje ir pasakoti apie gyvūnų fiziologiją? O jis ar negalėtų tapyti žiemiškos miesto poezijos? Ir blogiausia, jog juos pastebėjau jau užsisakęs kavos. Bet galbūt jie dar nepastebėjo manęs? Kavos taip norisi, aš jau spėjau pajusti jos gilų, karstelintį aromatą, jau susibėriau abu cukraus pakelius... Nerangiai nusisuku nugara į juos ir lieku sėdėti – beveik sustingęs, galvą įtraukęs į pečius. Ir tik po keletos minučių ateina mintis: pala, o ką jie veikia... kartu?

(Matas)

„Kalbasi apie tave, – atsakyčiau. – Svarsto, ar išdėti tave į šuns dienas, ar susilaikyti. Ar tu apskritai vertas, kad apie tave šnekėtųsi du žmonės, susitikę visai kitu tikslu. Mudu su ja turime labai nedaug laiko, Pijau, – pasakyčiau, jei tau būtų įdomu, – ir aš jo bevelyčiau nešvaistyti vardan kitų žmonių – jei tas kitas žmogus nebūtų mano sesuo, kurios gimimą puikiai prisimenu, kurią padėjau auginti, nulydėdavau akimis žengiančią pirmuosius žingsnius, nešiojau užsikėlęs ant pečių, dėl kurios iki šiol prisimenu dieną, kada ji ištarė pirmąjį žodį. Tu to iki galo nesuprasi – net jei vis dėlto esi toks, kuris bandytų suprasti. Ar esi, Pijau?“

(Ūla)

„Nors ir ne itin gražiai apie tave atsiliepiau, esu tavo pusėje, Pijau. Agnietė ir Matas idealistai, o mes su tavimi realistai. Realistai šiame pasaulyje negali jaustis labai laimingi, tiesa? Tačiau jie irgi gyvena, dirba, kuria, myli. Kažkaip. Jei būtum mano sūnus, labai tave mylėčiau. Nebūčiau leidusi tapti berniuku, kuriam nuolat skauda. Ir dabar norėčiau prieiti artyn, paglostyti tau galvą ir pasakyti, jog jau galima grįžti iš prietemos, kurioje kažkada pasirinkai slėptis. Nes yra, kas laukia. Nors esu tikra, kad ne taip įsivaizdavai savo merginą... aš irgi gyvenime negalvojau, jog susitikinėsiu su dailininku, diskutuosiu su juo apie meno prasmę ir paskirtį. Lauksiu, kol jis leis man nešioti mudviejų kūdikį. O dabar jau žinau, kad verta pabandyti. Kad mūsų išankstiniai įsivaizdavimai gali būti mums visiškai netinkami. Taip ir su nuostatomis tėvų atžvilgiu. Manęs tėvai savo meile irgi nelabai šildė; bet dėl to gyvenimo sau negrioviau, atvirkščiai – įrodžiau sau, jog galiu apsieiti net ir be tokio svarbaus dalyko kaip tėvų palaikymas. Pabandyk ir tu. Ir dar, Pijau... mesk rūkyti! Agnietei nebus malonu bučiuojantis jausti tabako prieskonį“.

Mes su Matu žiūrime į tą pačią pusę, matome tą patį žmogų. Kuris staiga atsistoja nuo staliuko, atsigręžia ir taip pat į mus pažiūri, o paskui nieko netaręs išeina iš kavinės. Pijaus žvilgsnis, neretai apsiblausęs, dabar buvo ryškus ir veriantis; ir dar jame šmėkščiojo šviesus vaikiškas smalsumas dėl to, ką mudu su Matu čia kartu veikiame, – ir būtent tai leidžia man viltis, kad ilgainiui viskas susitvarkys.

8.

– Ar tu išgirdai vieną iš Pijaus klausimų? – Ūla glusteli prie Mato, uosdama jau įprastu tampantį sumedėjusių aviečių kvapą; jis sklinda drauge su vyro kūno šiluma, su jau vos juntamu rytinio skutimosi dvelksmu, drauge su jėga, kurią Ūla jaučia glūdint Mato kūne.

– Apie kurį kalbi? – jis apglėbia moterį ir išgeria paskutinį arbatos gurkšnį. – Jų buvo daug.

– Jam baisiai magėjo paklausti, kuo mudu čia užsiimame, – Ūla valiūkiškai nusišypso, visiškai paskęsdama Mato glėbyje.

– Darome tave laimingą.

– Tik tiek?! – jinai jaučia prarandanti paskutines jėgas, kurios turėjo padėti palikti šitą vyrą, kai jau bus „po visko“.

– Nei mažiau, nei daugiau.

– O tu, Matai?

Jis melancholiškai šypteli:

– Aš... tapsiu tėvu. Tai žymiai „kiečiau“ už meninę kūrybą. Vaikas – tai ne paveikslas.

– Tai jau tikrai, – Ūla švelniai pabučiuoja dailininką į skruostą. Po to staiga užsigalvoja. – O jeigu jis... jeigu kaip su Pijumi... mes su juo... Aš su juo, – pasitaiso.

Matas klausiamai į ją sužiūra:

– Tik tu?

Ūla žinojo, jog anksčiau ar vėliau jiems teks tai aptarti – ir geriau anksčiau. Geriau griežtai.

– O kaip kitaip tu įsivaizduoji?! Kurią nors dieną turėsiu pasakyti jam, kad šiandien mus aplankys žmogus, be kurio pagalbos nebūtų išvydęs pasaulio? Ir kaip tą pagalbą paaiškinsiu? Vaikai visuomet nori paaiškinimų. Tu ateisi ir taip pat nežinosi, ką pasakyti. Paglostysi jam galvą? Mintyse išsineši jo vaizdą, kad vėliau galėtum nupiešti – ne parodai, sau? O kaip bus su manimi? Kai užplūs prisiminimai, ir aš imsiu svarstyti, ar viso to apskritai reikėjo. Ar kažkada nepasukau labai sunkiu keliu, užuot nuosekliai laikiusis savo fiziologinės teorijos. O jeigu man norėsis atsakyti teigiamai? – Ūla užsidengia veidą rankomis, įsikniaubia į vis dar – po visos šios tirados – jai atvirą Mato glėbį.

Vyras laiko Ūlą, pykdamas ant jos ir jos gailėdamas, jausdamas, jog jau nusibodo pykti ir gailėti – norėtųsi tiesiog mylėti, paprastai ir nekonstruojant daugiaaukščių problemų. Mintyse Matas dėlioja žodžius, kuriais galbūt pavyktų ją dėl to įtikinti:

– Aš galiu tiesiog niekur neišeiti.

Jis pabando įsivaizduoti pirmą ir visus kitus rytus jau pažįstamoje Ūlos virtuvėje, per naktį daug kartų mylėjus vienas kitą, daug tuščių kavos ir arbatos puodelių, daug prasmingų pokalbių ir lengvų pašnekesių... Ūla visiškai sutrikusi:

– Tu mane vestum?! – išlemena.

Na va, pasirodo, nuo senos geros fiziologijos iki romantiškų vedybų – vos vienas žingsnis. Bet jis Matui dar per greitas:

– Tarkim, jog tu prisiimtum atsakomybę už vieną gyvenime ir kūryboje truputį pasimetusį vyruką.

– Tik truputį pasimetusį?

– Tik truputį prisiimtum.

*********

Tačiau prieš tai reikia atsisveikinti su Joana. Tada, prieš daug metų, jie buvo vaikai ir nesuprato skirtumo tarp išsiskyrimo ir atsisveikinimo; todėl iki šiol susitikę nesijausdavo gerai. Mato atsisveikinimas bus Joanos – besilaukiančios kito vyro vaiko – portreto nutapymas, su kiekvienu teptuko brūkštelėjimu pagalvojant, jog tai galėjo būti jo paties vaikas, ir leidžiant šitai galimybei pamažėle išnykti.

– Tu tik pažiūrėk, kokia čia tvarkelė, – Joana skėsteli rankomis, stovėdama miegamojo tarpduryje: ant lovos, ant grindų mėtosi Roko sportinė apranga, net ant palangės guli kažkokie ryškūs, į gumulą suvelti marškinėliai, o tiesiai po jų kojomis – sportbačiai ne iki galo atrištais raišteliais. – Tai reiškia, kad jis ruošėsi į treniruotę be manęs.

Moteris pasisuka į Matą.

– Jis niekada iki galo nesuaugs, – skundžiasi, bet veidas spinduliuoja.

– Man pastaruoju metu Agnietė padeda tvarką daryti, – Matas koja stumteli sportbačius į pasienį, tada sugrįžta į svetainę.

– Nebūtų moteris! – Joana ateina paskui jį.

Bet Matas svetainėje nesustoja – patraukia į koridorių, atidaro buto duris ir per jas iš laiptinės įsineša senąją kėdę, atkeliavusią iš tėvų namų. Joana ranka prisidengia burną...

– Aš stengiuosi saugotis šitų prisiminimų, – prisipažįsta užvėrusi duris.

– Po šito tavo pozavimo aš ją sudeginsiu, – niūriai sako Matas.

– Pozavimo?

– Tu dabar tokia graži, kokia begali būti moteris. Ir sauganti taip, kaip būti saugoma tenusipelno visiškai bejėgė būtybė. Tavo portretas bus pritrenkiantis, pažadu! O jei ir ne – aš vistiek sudeginsiu kėdę.

Ir Joana sutinka.

– Pozavimo tau ilgėjausi visą laiką... – palaimingai atsidūsta, kol jai atsisėdus ant senosios kėdės Matas dėlioja suknelės klostes.

– Ir nesakei...

Moteris atidžiai pažvelgia į dailininką. Jis atsitraukia nuo suknelės ir pasitinka jos žvilgsnį.

– Ar įsivaizduoji, kaip pykau ant jūsų abiejų po tos vasaros? – klausia Joana. – Prisiekiau sau niekada neįsivelti į jokius bent kiek artimesnius ryšius su tavimi, kad vėl nepradėčiau jųdviejų lyginti.

– Tąkart mes nesugebėjome iki galo iš tų ryšių išsilaisvinti, – Matas atsisėda ant grindų prie Joanos kojų. – Todėl ir atėjau šiandien – dabar esame kitokie, ir amžiumi, ir patirtimi, ir privalome užbaigti tą senąją istoriją.

– Žinau... – Joana tvirtai suneria rankas, nejučia vienos delne paslėpdama kitą – tą su vestuviniu žiedu. – Bet, Matai... vis tiek paprašysiu tavęs vieno dalyko.

Matas tyli: Joana vis dar tokia pat nenuspėjama, kokia buvo aštuoniolikos, todėl jis net nesistengs atspėti, ką ji pasakys.

– Portrete man ant peties patupdyk laumžirgį, – ištaria Joana.

– Tu manęs arba nesiklausei, arba nesupratai, – Matas greitai atsistoja ir nueina prie stalo, kur pasidėjo dailės priemones. – Šitame paveiksle tu turi būti pavaizduota kaip kito vyro moteris. Ne mano!

Joaną išgąsdina pyktis ir skausmas, nuskambėję šitame šūksnyje. Vadinasi, pyko ne ji viena.

– O Dieve, – Joana atsistoja; suknelę reikės taisyti iš naujo... jeigu reikės. – Atleisk man.

Matas automatiškai ruošia priemones, tikėdamasis, jog visgi tapys – jei tik Joana atsipeikės. Ji lyg ir susitvardo, vėl nusileidžia ant kėdės. Dailininkas priėjęs vėl klostuoja draperiją. Atsargiai sudėlioja ją ant pilvo.

– Ar žinote, kas gims – mergaitė ar berniukas? – klausia švelniai.

Moteris nepajėgia nieko pasakyti – tik papurto galvą.

9.

(Pijus)

Nekaltybę praradau prieš porą metų, su viena iš tėvo rezidenčių, ligoninės sandėliuke. Veik nepamenu jos bruožų, nelabai į juos ir įsižiūrėjau tada. Vis pagalvodavau – kodėl ji taip negerbė ir nemėgo mano tėvo, kodėl jo nebijojo? O gal norėjo už kažką atkeršyti? Į ligoninę mane buvo pasiuntusi mama, turėjau nunešti tėvui kelias knygas iš namų. Paklausiau pirmo tėvo skyriaus koridoriuje pasitaikiusio žmogaus, kur galėčiau rasti gydytoją Pečiulį – tas pirmas pasitaikęs buvo ji. O aš pats buvau liesas jauniklis, piktas, nes šeštadienio rytą išverstas iš lovos vardan visada svarbios tėvo medicinos. „Nuvesiu tave pas Pečiulį – tėtį, tiesa? – jeigu padėsi man atsinešti keletą darbo priemonių iš sandėlio“. Kai ji iš vidaus užrakino sandėliuko duris, iškart supratau, kas dabar bus. Aišku, kad pabandyti man rūpėjo, bet su ta, kurią pasirinksiu pats, kada ir kur pats norėsiu. O dabar tiesiog gavau dar vieną įrodymą, jog visi suaugusieji – tėvas, motina, mokytojai, šita jauna rezidentė – amžinai siekia iš manęs ką nors gauti, patys nesiruošdami nieko duoti man. Kai jinai mane paleido, pamiršusi savo pažadą padėti surasti gydytoją Pečiulį, tekinas pasileidau pas tėvą. „Šiek tiek užtrukai, ar ne?“ – pavargusiu balsu papriekaištavo jis, imdamas iš mano rankų knygas ir nepastebėdamas, jog rankos dreba. O gal nesistengdamas matyti: tėvas visada galvoja, kad tie, kurie neserga ir yra vyresni nei keturiolikos, turi patys savimi pasirūpinti.

Daugiau to su niekuo nesu daręs. Nė karto. Nemeluosiu, kad nesinorėjo, kad nesupratau, jos viskas gali būti kitaip. Tačiau vis ieškodavau priežasties, kodėl neverta. Jeigu nesiryšiu ir toliau – vadinasi, visos ieškotos ir surastos priežastys mane galutinai įveikė.

10.

(Pijus)

Aš puikiai žinau, kur padėtas antras komplektas raktų nuo tėvo butuko pajūryje. Vis pagalvodavau, jog jų man gali prireikti. Iš vakaro paslapčia įsimetu raktus į krepšį, kurį susikroviau „kelių dienų praktikinei išvykai, privalomai pagal studijų programą“.

– Ir kur jie jus žiemą ištempia? – stebisi mama.

– Nieko, studijos ir neturi būti lengvos. Reikia grūdintis, – šypsosi tėvas. Grūdinsiuos, būtinai.

– Galiu tave ryt ryte pamėtėti iki stoties, – pasiūlo tėvas: visą šią savaitę jis dirba sostinėje.

Savaitė, kai įmanoma skirti laiko šeimai. Savaitė, kurią būsiu tikras nesulauksiąs jo pajūryje. Mano traukinys išvyksta tikrai anksti, ir pasiūlymas nuskamba viliojančiai; bet ar turiu teisę juo pasinaudoti, kai šitaip tiesiai į akis meluoju tėvams? Tingiu gilintis. Linkteliu – sutarta.

Pirmą dieną Pijus tiesiog sėdi bute ir mėgaujasi tuo, kad nereikia šlaistytis gatvėmis ir bijoti susitikti kurį nors iš žmonių, suinteresuotų, kad jis uoliai studijuotų. Antrą dieną išeina pasivaikščioti. Šiame miestelyje jis lankėsi tik keletą sykių, ir jau labai seniai, todėl daug kas atrodo nauja, todėl galima tikėtis visokių atradimų. Žinoma, vaikiną labiausiai traukia jūros pakrantė. Šiek tiek užnešta sniegu, su žiemai uždarytomis lauko kavinėmis, kurių kėdės apverstos, sukrautos ant stalų ir tvirtai prie jų pririštos, kad neišvartytų galingas vėjas. Reti praeiviai žingsniuoja greitai, gūždamiesi ir dar stipriau siausdamiesi paltais. Pijus džiaugiasi atsivežęs savo šilčiausią šaliką, į kuri pasineria iki pačių ausų galiukų; ir nosį į jį įkiša. Užsikoręs atsisėda ant tvorelės, skiriančios pakrantės „promenadą“ nuo pliažo, ir dairosi į švinines bangas purslotomis kepurėmis. Tų bangų fone vienu momentu atsiranda pagyvenusi moteris, eina labai arti vandens, nė kiek neskubėdama, pusiau atsilapojusi ilgą pilką paltą. Galiausiai stabteli ir pasuka į pliažo gilumą, žengia tiesiai prie apleistos lauko kavinės, ir atsiremia į vieną iš staliukų. Stovi tiesi, atsigręžusi į jūrą – visai netoli Pijaus, ir atrodo, kad tyčia leidžia vaikinui ja gėrėtis. Gaubiama vėsios miglelės, moteris jam panaši į atgijusį prisiminimą, į lengvą kadaise svarbių įvykių užuominą...

– Juokdariai! – ūmai vaikinas išgirsta visai realų, ne pagal amžių jauną balsą. – Čia taip šalta, o jie pamiršo nukabinti ledų reklamą – kitam sezonui turės gamintis naują.

Pijus supranta, kad kreipiamasi į jį, ir nušokęs nuo tvorelės prieina visai arti moters.

– Kodėl jūs čia? – paklausia.

Ji nenustemba dėl to, ko jis paklausė.

– Dėl meilės, iš meilės, per meilę... – užmina mįslę, bet čia pat paaiškina. – Dėl dukros įsimylėjimo ir iš mano meilės jai. Per mylimąjį, su kuriuo kažkada viskas prasidėjo šioje kavinėje... Kai man prireikia objektyvaus atsakymo į kokį nors keblų klausimą, kartais randu jį pabuvusi čia, – turbūt Tadas kažkokiu būdu grįžta manęs palaikyti, paremti kitaip, nei sugebėtų mano vyras – jis per daug jausmingas, jis jau seniai būtų iš po žemių ištraukęs tą, kurį įsimylėjo mūsų mergytė, ir pareikalavęs ataskaitos: kur dingo, kodėl, ir kaip drįso dingti?! Tik aš neleidau, – moteris šviesiai juokiasi. – Jau kaip abu tuos vyrus myliu! – jausmų apimta, ji koketiškai žvilgteli į pašnekovą. – Nesmerk manęs – nieko negaliu padaryti, jau daugiau nei trisdešimt metų nevalioju nieko su savimi padaryti!..

Pijus nagais įsikerta į šaltą kaip ledas kavinės staliuko paviršių. Ar tai gali būti vien sutapimai, tiek daug sutapimų? Ne, turbūt ne.

– Šiandien vietoje tėvo esu aš. Tas, kuris pabėgo nuo Agnietės, – Pijus gal ir per daug paskuba prisistatyti, kas esąs, bet žodžių atgal nesugrąžinsi.

Liučijai susivokti prireikia vos kelių akimirkų.

– Ir kaip aš nepažinau!.. – atodūsiu išsprūsta nusivylimas.

– Juokaujat?! Tado sūnus galėtų atrodyti bet kaip.

– Oi ne... Tado sūnus, kuris patinka mano dukrai, gali būti tik... – Liučija jau vėl šypsosi, šiek tiek atsitraukia nuo Pijaus ir greitai apmeta jį žvilgsniu, pratusiu vertinti žmones. – ...toks. Kaip džiaugiuosi, kad tu pas Tadą esi!

– O dėl Agnietės? Ar džiaugiatės ir dėl jos?

– Dar nežinau, ar čia tinka žodis „džiaugtis“. Turėsime kartu tai išsiaiškinti. Iš pradžių nusigandau, kad jai kaip ir broliams teks sunkus meilės kelias. Tačiau dabar galvoju, jog Agnietei jau laikas buvo patirti ką nors gilaus šitoje erdvėje, gal būtent sukrėtimą – juk negalima visą laiką skrajoti padebesiais ir šnekėtis su paukščiais...

– Ji Kregždutė, jai galima, – vaikinas staiga pajunta, kaip šilta pasidaro viduje, vėl garsiai ištarus meilią pravardę.

– Iš tiesų... – nutęsia Liučija. – Tu jauti niuansus – kartais net nežinodamas faktų, taip? Agnietė ir gimė lengvai, neprikankino manęs – tarsi atskrido į šį pasaulį.

Jiedu vaikštinėja pirmyn atgal, kad nesušaltų, ir apsikeičia vienu kitu sakiniu. Bet daugiausia laiko žiūri vienas į kitą. Pijus svarsto, ar jį apėmusi ramybė nėra patologiška: juk jis tik ką sužinojo apie „nelegalų“ savo idealiojo tėvo jaunystės romaną ir tik ką susipažino su Agnietės motina. Ar ta ramybė apgaulinga ir trumpalaikiška, o gal tai Liučija kažkaip ramina Pijų, nuo pat pirmos akimirkos išaiškėjus jųdviejų tolimos ir artimos praeities tiesoms? Jeigu ne tas raminantis jos buvimo šalia poveikis, nežinia, kaip čia būtų. Jeigu ne vienodai, ritmingai banguojanti jūra. Gal Pijus vėl grįžtų prie minties, kurios bando nusikratyti – minties apie savo pasmerktumą? O dabar jis žvelgia į Agnietės mamą; jiedu spontaniškai sudarė Kregždutės vardo sąjungą, o gal Meilės vardo – nors tai ir skambėtų pretenzingai. Jis žiūri ir negali atsižiūrėti į buvusią tėvo mylimąją, spjaunančią į visuotinai priimtas normas, jeigu jos pasirodo netinkamos tam tikrai situacijai, ypatingam gyvenimo momentui, sykiais nebojančią net savo sąžinės balso, bet per gyvenimą, atrodo, netapusią blogu žmogumi; jis truputį pavydi tėvui jo praeities. Stebisi prieš save stovint Mato motinai, svarstydamas, ką jam būtų reiškę augti su tokia mama; bet paskui primena sau turįs mamą, kuri tiek daug ir taip griežtai iš jo reikalavo, bet tik trokšdama jam laimės – kokią jau ją beįsivaizdavo... iš meilės...

– Jeigu nuspręsi grįžti, mylėk mano mergytę, – atsisveikindama taria vaikinui Liučija. Šypsena iš jos veido dingusi. – Supratai?

– Supratau.

*********

Po užsitęsusių iškilmių Operos ir baleto teatre, skirtų dar vienai premjerai, Tadas visą naktį vairuoja į šalies vakarus – kardiologo netikėtai prireikė ligoninėje. Kai apie dešimtą ryto gydytojas atsirakina savo butuko pajūryje duris, jo sūnus dar miega. Įėjęs į kambarį Tadas akimirką nesuvokia, koks vaikinas ir kokiu būdu čia atsidūrė, o paskui pasibaisėjęs supranta, jog net išvydęs sūnaus bruožus turi pripažinti visai šito žmogaus nepažįstąs. Jaunučio vaikinuko, kurio veidas ryto brėkšmoje švelnus lyg mergaitės, – tačiau kokia grėsmė glūdi už tos nekaltos išraiškos, daugelyje veidų apgaulingai piešiamos miego? Tadas nusimeta paltą, nusiauna batus ir atsisėda ant kėdės greta lovos; nors laiko turi ne kažin kiek, privalo sulaukti Pijaus atsibundančio, jau seniai turėjo kažką su visu tuo daryti! Pijus – kaip tie gydytis nenorintys pacientai, besimėgaujantys skausmu, o podraug keikiantys dėl jo kaltą pasaulį ar likimą. Tik Tadas nežino, jog prieš susiriesdamas į kamuoliuką ant greičio paklotoje lovoje, Pijus apsisprendė rytoj važiuoti namo, vėl lankyti paskaitas ir, nepaisydamas fantasmagoriškų aplinkybių, padaryti Agnietę savo mergina. Ir tai Tadas išgirs per vėlai, kai jau bus pasakęs pasikeitusiai situacijai nebetinkamus žodžius...

– Gal reikėjo tiesiog parašyti prašymą dėl išbraukimo iš studentų sąrašų, – ne, jis negali pradėti nuo „labas rytas“ ar kitokių mandagybių, tai būtų absoliučiai dirbtina.

Pijus žaibiškai pašoka iš lovos – nors miegojo ramiau nei jam įprasta, vis dar yra pasiruošęs bet kuriuo momentu užklupti galintiems netikėtumams.

– Tik man neatrodo, jog norėtum darbuotis kur nors statybose, supermarkete ar net degalinėje, – kalbėdamas Tadas stebi, kaip sūnus užsitraukia ant klubų kabančius džinsus, ir prisimena, kad studentu būdamas pats stengėsi neatsilikti nuo mados; tačiau jam rūpėjo ne tik madingi drabužiai, ne tik stilinga šukuosena, – pirmiausia jam rūpėjo studijos, pacientų gerovė...

– Visi negali būti tokie idealūs kaip tu! – Pijui šalta vien su tais pasmukusiais džinsais, bet jis tik sukryžiuoja ant krūtinės rankas. – Tiesą sakant, pasaulis iš vien tokių „idealų“ man atrodytų kraupokas... tu net meilužiu sugebėjai būti taip idealiai, kad niekas nė nesuuodė.

Pijus jaučia, jog tuoj užsidirbs antausį. Kelis kartus taip yra nutikę: tėvas visuomet tvardosi iki paskutiniųjų, tačiau Pijus sąmoningai ignoruoja ribą, kurią peržengus jau įžeidžiama. „Liučija...“ – Tadui kurį laiką sunku net kvėpuoti. Bet jis mintyse sugrįžta į geriausias jųdviejų akimirkas ir iš ten pasisemia jėgų:

– Žinai ką, Pijau. Vieną kartą gyvenime sukaupk drąsą ir tiesiai, vyriškai išsakyk, kas mūsų santykiuose tavęs netenkina. Negalima nuolat smūgiuoti iš pasalų – tai nedora, – jis nesiaiškins, iš kur ir kaip sūnų pasiekė senoji istorija, nes tam neturi laiko ir baiminasi, jog dar kartą įbridęs į Liučijos upę bus galutinai įsuktas jos verpetų ir nebeišplauks. – Juk aš pats visada atviras.

– Atviras?! O mama žino apie Liučiją?

– Taip.

Pijus nuginkluotas. Jis bejėgiškai susmunka ant kėdės. Nenuleisdamas akių Tadas žiūri į sūnų, užaugusį jam mažai dalyvaujant – būtų norėjęs dalyvauti, bet niekaip nepavyko suderinti darbo ir šeimos. Ir dabar jie tegali kalbėtis striukais sakiniais, pulti ir gintis, įžeidinėti ir barti... Gal reikėtų surizikuoti ir berniuką apkabinti? Profesionali gydytojo akis slenka išsišovusiais jo nugaros slanksteliais; tėvo žvilgsnis stabteli ties išsidraikiusiais plaukais, kuriuos Pijus ne taip seniai pasišviesino – šiaip jie tiksliai atkartoja Tado plaukų spalvą; Tado širdies ritmas nevalingai supanėšėja su dramatiškai besidaužančios sūnaus širdies plakimu. Dar sekundė, ir Tadas bus pasiruošęs prisiartinti... Išmanusis švarko kišenėje suvirpa ir pradeda skalambinti per daug šaižią melodiją, Tadas vienu piršto spustelėjimu jį nutildo, bet važiuoti į darbą vis tiek privalo.

– Neišeik niekur, – stodamasis paprašo sūnaus. – Nedink. Grįšiu, kai tik galėsiu.

Pijus neparodo girdįs.

Vis dėlto į sostinę jie grįžta kartu. Pijus aiškiai žino, kad visiškai netikėtai sulaukė galbūt vieno paskutinių šansų užmegzti su tėvu artimesnį ryšį. Lekiant autostrada, vaikinas staiga supranta situaciją pasikeitus taip, kad jis veik nesidrovėdamas gali paprašyti netgi tokio vaikiško dalyko:

– Tėti, aš labai noriu valgyti. Gal kokį dešrainį degalinėje nusipirkime?

11.

– Ateik šiandien į svečius, – pakviečia Roką Matas. – Agnietę draugė išsiveda į kiną. O aš noriu tau pirmam parodyti Joanos portretą.

... Broliai stipriai apsikabina, spusteli vienas kitą taip, kad kaulai sutreška – šitaip daro nuo jaunystės, kai norėdavosi išlieti tvirtėjančiuose kūnuose augančią jėgą, vyrišką energiją. Tada, studijų metais, pašaliniai stebėtojai galėjo nustebę kraipyti galvą: dailės studentas, persimetęs per petį molbertą, ateina susitikti su futbolistu į centrinį sostinės stadioną – šalies rinktinės treniruočių vietą. Smalsumą keliantis dviejų pasaulių, dviejų pasaulėžiūrų, dviejų temperamentų susitikimas.

– Kuris ten iš impresionistų vaizdavo vien balerinas? Dega? O tu galėtum piešti ir tapyti vien futbolistus, – juokdavosi Rokas.

Ir išties – piešti judesį čia buvo galima įgusti! „Pagauti“ veržlų sportinį grakštumą, užfiksuoti per kraštus besiliejančias emocijas. Perprasti Roko pasaulį ir jo dėsnius. Tai padėjo išlaikyti ryšį tarp brolių, taip pat kaip ir Roko juokeliai Dega tema...

– Kokia ji graži, tiesa? Nuostabi, – Rokas, lyg netikėdamas savo laime, papurto galvą ir vėl pasižiūri į portretą.

Slėpdamas lengvą pašaipą, Matas pasitraukia nuo brolio ir išeidamas iš kambario palieka jį grožėtis vienumoje.

– Šitas paveikslas – iš tų, kuriuos baigus atrodo, kad daugiau jau galima nebetapyti? – paklausia Rokas, po kurio laiko irgi atėjęs į virtuvę. – Man taip būna po kai kurių rungtynių – rodos, žaista taip gerai, jog geriau būti negali.

Matui net nereikia svarstyti:

– Taip, tai vienas iš tokių paveikslų. Tik viskas vėl prasideda iš naujo – po trumpesnio ar ilgesnio laiko, kai jau nebegali tverti...

Matas jau atsikandęs šlovės – tegul ir siaurame profesiniame rate, ir ji jam mažai berūpi; niekada labai nerūpėjo. Bet šitą paveikslą dėl priežasčių, visiškai nesusijusių su šlove, privalėjo sukurti taip, kad jis priblokštų – pirmiausia patį dailininką. Ir išties – šis portretas pagimdo mintį apie tai, koks žmogus gali būti stiprus savo atsižadėjimų ir savo įsipareigojimų akivaizdoje. Juose ir jais. Tai supratus ir patyrus, gyvenime lieka labai mažai gąsdinančių dalykų ir dar mažiau tų, kuriems nesiryžtum.

*********

(Ūla)

Šiandien Matui turėsiu duoti galutinį atsakymą – dėl mūsų dviejų, dėl mūsų trijų... Jis nespaudė, tačiau pati suprantu, jog jau metas. Eidama pas Matą į svečius apsivelku gražią suknelę, kuri man pačiai atrodo „meniškiausia“ iš visų turimų; ir plaukus pasileidžiu – apie mano plaukus jis yra kalbėjęs neįtikėtinų dalykų... Pastaruoju metu stebėdama save matau, kaip vis labiau įsijaučiu į dailininko mylimosios vaidmenį, kaip iš vaidmens jis pamažu tampa tuo, kas prilimpa prie manęs lyg oda. Kita vertus, Matas, nors ir šiek tiek keistas, šiaip jau gana „normalus“, ir prie jo beveik visiškai nereikia taikytis. Man tai paranku: per ilgai mokiau save nebūti prisitaikėle, gal net kiek perlenkiau lazdą. Todėl ir kitų moterų pakęsti negalėsiu, jos turės būti pamirštos. Arba Matui teks pamiršti mane. Mus abu. Mus tris. Pasitikrinu, ar krepšyje turiu popierinių nosinaičių. Dėl visa ko...

– Tau nebe aštuoniolika, Matai. Turėjai moterų. Nemanau, kad nė viena neįstrigo giliau, nepasiliko širdyje ilgesniam laikui – gal ir dabar dar ten yra...

Matas tiriamai žiūri į Ūlą; pats šis žiūrėjimas – jau atsakymas į jos klausimą. Galiausiai linkteli.

– Ateik, – pakviečia ją į savo darbo kambarį.

Atrodo, praėjo nedaug laiko, bet tos vasaros piešinio popierius jau pageltęs. Dailininkas išvynioja jį ant grindų priešais Ūlą, kampus prispaudžia pirmais po ranka pasitaikiusiais daiktais ir pakilęs atsistoja greta moters, kuriai pirmai iš šiame kambaryje besilankiusių moterų rodo savo kūrinį, nupieštą vien širdimi. Greta į kėdę iškart atremia prieš kelias dienas baigtą nėščios Joanos portretą. Ūlos akys bėgioja nuo piešinio prie paveikslo, nuo juodų linijų prie spalvų juostų, nuo jaunutės mergaitės prie suaugusios moters, besiruošiančios pasauliui padovanoti naują gyvybę.

– Ji tikra gražuolė. Nuostabi, – prataria Ūla, labai norėdama, bet neįstengdama nusisukti.

– Iš tiesų ji nė kiek ne gražesnė už tave. Gal net priešingai, – šypteli Matas. – Bet kitaip save vertina. Ji koketė iš prigimties. Ir tai nėra blogai. Tik tau to nereikia.

„Viskas, ko man reikia, tai vaikas, – bet tik nuo tavęs“, – Ūla nuryja neištartus žodžius, ir šie, dingdami moters viduje, viską ten nudegina. Štai ji ir pripažino ypatingą Mato vaidmenį savo gyvenime. Ypatingą vyro vaidmenį. O taip tikėjosi, jog šito išvengs, ypač kai Matas neparodė entuziazmo vedybų atžvilgiu („Va va, tipiškas vyras“, – pagalvojo ji sau tada). Tačiau kiekvieną dieną, sekusią po dailininko pasiūlymo „niekur neišeiti“, Ūla gyveno mintimis apie jųdviejų galimybę, – tegu kol kas ir netobulą.

– Dabar tavo eilė, – vėl prabyla Matas.

Ūla, apsimesdama nieko nesupratusi, klausiamai kilsteli antakį.

– Ką nors pasakyti apie vyrą, kuris meistriškai įtikino tave, jog meilė neegzistuoja. Nenorėčiau kartoti jo klaidų.

Ūlai gera, kad jis šito paklausė, ir linksma, kad situaciją Matas aiškina taip paprastai – įprastai. Ūla pradeda juoktis – linksmai, nevaržomai, žinodama, jog tokį jos juoką seniai norėjo išgirsti atsakymo laukiantis dailininkas.

– Jokio vyro nebuvo, Matai.

Buvo jos profesinė mokslinė literatūra, pasaulio vyksmą redukuojanti į išlikimą ir dauginimąsi, buvo joje pačioje tebeglūdintis nepilnavertiškumo jausmas, kurį tarėsi įveikusi pasiekimais darbe ir nepriklausomo žmogaus statuso susikūrimu, buvo žeminimasis ir kitų žeminimas, labai savotiškai planuojant vaiko gimimą – nes prieš Matą buvo keli vyrai, jos nusižiūrėti kaip verti kandidatai. Tai buvo – ir tai dingo.

12.

(Pijus)

Jau kurį laiką sėdžiu skverelyje priešais universitetą. Surūkiau dvi cigaretes ir svarstau, ar iš pakelio traukti trečią. Pasirodo, ne taip lengva sugrįžti. Nors paskaitose nebuvau vos dvi savaites, bet taip kaip per jas rudenį spėjo pakeisti žiema, taip ir manyje kažkas iš esmės pasikeitė. Puikiai žinau, jog sugrįžus nebebus taip, kaip buvo, kad nebegalėsiu slapstytis, apsimetinėti, pūstis – todėl bus dar sunkiau. „Jei nuspręsi grįžti“, – sakė Agnietės mama. Jei sugrįšiu – dingti jau nebeišeis. Atsilošiu į suoliuko atkaltę, plačiai į šalis atmetu rankas ir vypteliu – vis tiek išsaugosiu savyje maištautoją, tiesiog šiaip sau pasisakantį „prieš“, paniurėlį, pramogos dėlei ieškantį priekabių ir atsikalbinėjantį, įtariai žiūrintį į demokratiškai bendraujančius vyresniuosius ir – šimtu procentų! – neleidžiantį, kad jam vadovautų, kad iniciatyvą nuolat rodytų mergina, tegul ir visa galva už jį aukštesnė. Tačiau toks elgesys nebebus savitikslis (ir dėl to tu manimi didžiuosies, tiesa, Kregždute?).

(Agnietė)

Nuo paskaitos pradžios stebiu jį per auditorijos langą – sėdintį ant suolelio skverelyje priešais mūsų fakultetą ir rūkantį. Šias dvi savaites labai tikėjausi, jog vėl jį išvysiu, o paskutinėmis dienomis ypač dažnai dairiausi po fakulteto kiemą, aplinkinėse gatvelėse, bet kurioje senamiesčio vietoje, kur tik būdavau atsidūrusi. Širdis spurdėjo ir grasinosi iššokti iš krūtinės, skristi jo ieškoti – kažkaip, kažkur.

– Jis grįš, – ramiai pasakė mama, praeitą savaitgalį išklausiusi mano pasakojimo.

Į studijas? Pas mane?

– Tai priklausys... – tėtis žvelgė į mane su neslepiamu rūpesčiu.

– Nuo ko? – vienu balsu su mama paklausėme.

– Nuo to, ką jis patirs ir išgyvens iki apsisprendimo momento.

– Pamaištaus truputį, parodys charakterį, pademonstruos principus – ir grįš, – nenusileido mama. – Ar neatsimeni, kaip auginome Roką? – kreipėsi į tėvą.

Bet aš nebe labai klausiausi jos žodžių: gal todėl, jog visuomet labiau įsiklausydavau į tėčio mintis, o gal dėl to, kad Pijaus atvejis nebuvo paprastas maištaujančio jaunuolio atvejis. (Ar taip mano visos įsimylėjusios merginos?). Ar mama patikėtų Matu? – jis turėjo pajusti Pijaus situacijos sudėtingumą; gal todėl nė žodžiu neužsiminė neatgavęs savo vilnonių puskojinių?

– O kas bus, jeigu negrįš? – kimiai sušnabždu, kai liekame su tėčiu vienudu.

Simonas apkabina dukrą – nors ji ir užaugo, vis dar telpa jo glėbyje. Galėtų atsakyti banaliai, bet teisingai: „Vadinasi, jis pats sau rūpi labiau, nei jam rūpi tu. O tai prie gero neprivestų“, tačiau žino, jog Agnietė pati tai supranta ir tokie žodžiai jai ne kažin kiek padėtų. Jei jis negrįš, tai pakeis Agnietę: jos vaikiška sielos šviesa pavirs kažkuo kitu, galbūt brandesniu ir labiau suaugusiam pritinkančiu, bet ne tokiu džiaugsmingu. Simonui atrodo, kad tokiam pokyčiui dar būtų per anksti, ir apie jį jis taip pat kol kas nieko nesako. Apskritai neranda tinkamų žodžių, todėl tiesiog laiko dukrą glėbyje, laukdamas, kol ji išsiverks...

(Agnietė)

Įdomu, ar dabar Pijus mūvi Mato puskojines? Nes šitiek laiko sėdėti lauke darganotą gruodžio dieną... bent arbatos kioske nusipirktų... peršals...

– Agniete, ar tu mane girdi? – dėstytojos balsas kažkoks tolimas, nereikšmingas.

Aš tik iš mandagumo pasižiūriu į ją.

– Ar jau atlikai užduotį?

– Ne... Aš... nesupratau, kaip čia reikia daryti, – vis žvilgčiodama per langą, nevykusiai pasiteisinu: užduotis buvo tokia paprasta, kad galėjau ją atlikti per dešimt minučių vietoj duotojo pusvalandžio.

Dėstytoja nepatikliai pakraipo galvą, bet toliau manęs nespaudžia. Laimė, kad tai – ne brolio Ūla, ji taip paprastai nenusileistų. Skaičiuoju minutes iki paskaitos pabaigos, skaičiuoju savo užsispyrimo likučius – nelabai yra, ką skaičiuoti... Turbūt man lemta kaskart pradėti pirmai. Atsidūstu, atsistoju iš suolo ir drauge su kursiokais išeinu į koridorių. Bėgdama link išėjimo apsimūturiuoju šaliku, užsimaukšlinu kepurę, kurią savaitgalį išlydėdama iš namų man padovanojo mama. Dar galėčiau sustoti ir palaukti – o gal jis ateis pats; o aš stovėsiu sau atsainiai, tarsi visą laiką būčiau žinojusi, jog atsitiks būtent taip. Ne, nestovėsiu ir nelauksiu – vien jau dėl to, kad trokštu Pijų apkabinti. Stumteliu duris, žengiu į lauką ir... atsiduriu jo glėbyje.

– Ar tu kada nors liausies laksčiusi? – saldžiai papriekaištauja jis ir iškart mane pabučiuoja, nekantriai ir karštai.

13.

Jie nusiperka traškučių, keptos duonos, pilstomos giros ir įsitaiso dengto stadiono tribūnose tarp kitų aistruolių. Rokas galėtų parūpinti V.I.P vietas, bet Matas su Agniete šia privilegija niekada nesinaudojo – nepratins ir Pijaus. Paskutinės sezono rungtynės, žadančios aršią šalies rinktinės kovą su stipriu priešininku, į stadioną priviliojo minią žmonių. Vaikinas dairosi po ją, skaitinėja iškeltus plakatus, tarp žaidėjų vardų, šviečiančių ant tablo, suranda vieną kitą girdėtą. Šiaip jis nelabai domisi sportu, nors su draugeliais kartais aptarinėja varžybas, o akiai užkliuvus už įspūdingos nuotraukos ar intriguojančios antraštės, perskaito laikraščio straipsnį sporto skiltyje. Užvakar Agnietei paklausus, ar jis mėgsta futbolą, Pijaus atmintyje iškilo kamuolio paspardymo tai viename, tai kitame galiniame kieme vaizdas. Senas kamuolys, dalinimasis komandomis, kritimai ir nubrozdinimai, nuo prakaito šlapi marškinėliai, pirmasis rungtynių įvartis... jie garsiai rėkdami skelbdavo savo komandos pergalę arba apsikumščiuodavo, nesutikdami su teisėjų, kuriais patys sau ir buvo, sprendimais... taip, jis mėgsta futbolą... Rokas spiria kamuolį, visu kūnu pakildamas į orą, ir didžiulis stadionas sulaiko kvapą. Varžovų vartininkas tik per plauką nespėja sulaikyti smūgio. Įvartis! – pačioje įtemptų, sekinančių rungtynių pabaigoje. Pergalė! Agnietė šaižiai sušvilpia – mergina įsitikinusi, kad keliais per šerkšnu aptrauktą žolę čiuožiantis brolis, ant kurio šiuo momentu glėbesčiuodamiesi sugriūva komandos draugai, ją išgirdo. Pijus net pašoka iš netikėtumo:

– Tu moki švilpti?!

Matas kvatoja:

– Ir dar kaip!

– Šiandien jau būsi susipažinęs su visa mūsų šutve, – džiaugiasi Agnietė.

Merginai taip maga, kad Pijus pabendrautų su jos šauniaisiais broliais, kad irgi taptų tos „šutvės“ dalimi... jei tik broliai jį įsileis; jeigu vaikinas neleptels ar nepridirbs ko nors, kas juos rimtai užpykdys... Jis gi tokių dalykų meistras. Net Agnietė, jau pramokusi perprasti draugą, kartais sunkiai tvardosi kai kurių jo poelgių ar pasisakymų akivaizdoje; nors supranta, bet ne visuomet pateisina. Matui nuėjus paieškoti Roko, jaunuoliai lieka stovėti prie stadiono tvoros, mandagiai apeinami ar ne visai mandagiai į ją bloškiami iš stadiono vis dar plūstančių žiūrovų.

– Ar futbole įprasta, kad kapitonas nešioja pirmąjį numerį? – paklausia Pijus.

– Nebūtinai. Bet kai susipažinsi su Roku, suprasi, kodėl neįsivaizduojama, kad kur nors kada nors jis nebūtų numeris pirmas, – mergina atlaidžiai atsidūsta.

– Ir aš taip norėčiau, – staiga linkteli Pijus. – Jeigu jau būčiau komandos kapitonas, tai tik numeris pirmas!

– Anava tas kapitonas ir ateina, – Agnietė smakru krypteli dešinėn, stengdamasi, kad Pijus jos brolį pamatytų pirmiau, nei pats bus jo pamatytas – tai suteiktų vaikinui šiokį tokį pranašumą; juk jis jaudinasi, negalėtų būti visiškai ramus.

– Ar turėčiau... patapšnoti jam per petį? – nors ir nesuprasdamas kodėl, bet ne ką mažiau jaudindamasis, klausia Mato Rokas, iš tolo pamatęs seserį ir greta jos stoviniuojantį aukštą, laibą, labai gražų vaikiną.

– Gal geriau ne, – nusprendžia Matas.

– Na bet ir nusičiupo sesutė kadrą!..

– Tyliau...

– Rokai! – suspiegia Agnietė ir pakimba broliui ant kaklo. – Buvai fantastiškas!

Mergina nė neįtaria, kokie dėkingi jai pusračiu sustoję trys vyrai, išgelbėti nuo oficialaus pažindinimosi. Rokas kilsteli seserį ir apsuka ją ratu, tačiau, vos atsigręžęs, akimis vėl susiranda jos vaikiną.

– Nesigąsdink, – ištiesia jam ranką. – Ji tiesiog labai mane myli.

„Ir mane“, – maga tarstelti Pijui, bet jis susilaiko – kapitono akys aiškiai byloja, jog juokauti šia tema Pijui kol kas nevalia.

14.

(Pijus)

Aš greitai pavargau nuo viso to šurmulio – balsų gaudesio, taurių skimbčiojimo, atsidarančių ir užsidarančių galerijos durų trinksėjimo. Nors buvo labai įdomu, visai kitaip nei per vakarėlius po premjerų mamos teatre: ne tiek blizgesio, keliolika savo išvaizda ir pasisakymais išskirtinių asmenybių, kurias niežtėjo liežuvis pavadinti bepročiais, bet kurių klausiausi beveik kaip pranašų, daugybė man nesuprantamų sąvokų ir teiginių su palikta laisve juos interpretuoti, o aplinkui – spalvų ir potėpių siautulys, siužetų ir abstrakcijų srautas, ir nuostabiai gražios nėščios moters portretas, ir pati ta moteris, įsikibusi į parankę tai Rokui, tai Matui. Turbūt ir nuovargis apėmė dėl neįprastų įspūdžių gausos, dėl to, kad į margą Mato parodos atidaryme dalyvaujančių žmonių būrį buvau įtrauktas iškart ir aktyviai, dar neapsipratęs su nauja aplinka. Tad kai tik pavyko trumpam išslysti iš jų regėjimo lauko, nėriau pro vidines galerijos duris į koridorių ir sustojau ten giliai kvėpuodamas. Žvilgsnis nuklydo į gretimos salės duris – šiek tiek praviras, tarytum kviečiančias užeiti; ten galėsiu atsikvėpti...

... Dieną salė buvo ruošiama skulptūrų parodai, eksponatai ką tik į ją sunešti, dauguma – vis dar apsukti polietileno plėvele. Žmonių galvos, biustai, torsai. Einu nuo vieno prie kito, stengdamasis žengti labai tyliai, kad kas nors išgirdęs neateitų ir neišsivestų manęs iš šios patamsyje skendinčios fantazijų karalystės... Vieną skulptūrą išdrįstu paliesti, net paglostyti – pirštais vedžioju moters figūros linkius, iškaltus baltame marmure... Pažintis su Agnietės šeima suvedė mane su ypatingomis moterimis – grožiu, protu, gerumu: su drąsuole, net savęs pačios nebijančia Liučija, su gundyti gimusia Joana, su Agniete, stoiškai gelbstinčia mane nuo skepticizmo... juntu jas šioje skulptūroje, kurios marmuras sušyla nuo mano prisilietimų... Kažkodėl neišsigąstu, net nekrūpteliu, nors Agnietė priėjo negirdimai ir mano ranką sulaikė netikėtai. Atitraukia ją nuo skulptūros ir uždeda sau ant liemens. Kita ranka merginą apkabinu jau pats.

– Sveikas atvykęs į mano pasaulį, Pijau, – taria ji.

Ramiai, gražiai sninga. Plonesnės medžių šakelės virš galvų lengvai siūbuoja ant jų nusileidusį sniegą; storesnės didingai leidžia jam užkloti save vis storesniais žiemiškais patalais. Jiedu iki kelių įsibridę į pusnį, ir kiekvienas sau pačiam stebisi, kad nešalta šitaip stovėti. Kažkur kairėje miaukteli iš laiptinės iššokęs katinas; dešinėje vaiduokliškai boluoja žiemos miegu užsnūdusio fontano siluetas – pro jį kiekvieną vaikystės rytą tėvai vesdavo Pijų į darželį. Tylu tylu, tik girdėti Agnietės balsas:

– Šventėms mes visi važiuosime į pajūrį – aš, Matas, Rokas su Joana. Ūla negali: jai egzaminai, konsultacijos, darbų taisymas, sakė, kad vos ištaikys kelias dienas savo tėvus aplankyti. Ji galiausiai išprotės nuo darbo... O gal dar drovisi viešai rodytis su Matu? Gal todėl ir į parodos atidarymą atsisakė eiti, – tarška mergina. – Važiuok ir tu! – staiga suploja rankomis, apmautomis minkštomis kumštinėmis pirštinėmis – pasigirsta tylus „puf puf“; iškiša liežuvį ir sugauna didelę krintančią snaigę.

– Gal ne per šias Kalėdas, – šypteli Pijus; šypsnyje slypi iš Liučijos išgirsta paslaptis, kurios dar nereikėtų atskleisti. – Kitais metais.

AKISTATOS

1.

(Pijus)

Aš elgiausi didvyriškai, tikrai. Šešis mėnesius – pusę metų! – pavyzdingai lankiau paskaitas, apsiribodamas retomus ir trumpomis atokvėpio valandėlėmis – keliomis dienomis laisvės, kai akademinis pasaulis juodai užknisdavo. Ir pažymių prasme nesivilkau tarp paskutiniųjų, nors taip ir neįgyvendinau sykiais vis sugrįžtančio sumanymo, jog kurį nors savarankišką darbą už mane galėtų parašyti Agnietė – jai tai būtų papildomas pasilinksminimas. Žodžiu, elgiausi taip pavyzdingai, kad net saldu darydavosi... Ir vis dėlto po paskutinio egzamino – vieno iš lengvesnių, biomatematikos ir statistikos, – gavau dėstytojo elektroninį laišką, kuriame buvau paprašytas kuo skubiau pas jį užsukti.

Dėstytojas pakviečia Pijų sėstis ir ant stalo priešais padeda jo rašytą egzamino testą. Negi užfiksavo tą vienintelį žvilgtelėjimą į išmanųjį, kur vaikinas buvo įsivedęs kelias sudėtingiausias formules?! Pijus net neprisiliečia prie prirašytų lapų, pasikiša rankas po blauzdomis.

– Jūs, Pečiuli, semestro pradžioje rašyto savarankiško darbo citatomis čia pasišvaistėte – ir tiek, – skėsteli rankomis dėstytojas.

Tokios tos bėdos? Palengvėjimas...

– Aš nekaltas, kad jos tiko. Mano reikalas, ką darau su savo darbo citatomis.

Dėstytojas nuo tokio įžūlumo suglumsta. Kolegų pokalbiuose jau girdėjo Pečiulio pavardę, palydimą dažniausiai ne pačiais maloniausiais epitetais, ir būtinai pridedant „tu matai, o tėvas – toks specialistas, ir žmogus, sako, puikus“. Tačiau jis pats – gal iš jaunystės puikybės, gal dėl pradedančiojo pedagogo naivumo – tikėjosi su tuo studentu rasti bendrą kalbą; su bet kuriuo studentu. Dabar turi pripažinti, kad lengva nebus...

– Bet studijų tikslas – nuolat išmokti ką nors naujo, argi ne? Net jei turimų žinių tuo momentu pakanka, vėliau situacija gali pasikeisti.

– Repetitio est mater studiorum, – dar viena citata; tėvas prieš brandos egzaminus vertė Pijų kartoti net visokius šūdniekius, ir šitas jaunas „čiūdikas“ jo plikomis rankomis nepaims.

– Pasiryžęs ir toliau vėjais leisti savo protą ir gabumus? – dėstytojas nebežiūri į vaikiną, atsistojęs žvelgia per langą.

Vis dėlto bando paimti... Protą ir gabumus! O kas nustatė, jog jie pas Pijų Pečiulį peržengia statistinį vidurkį? Šitas statistikos specialistas?

– Egzamino aš jums neįskaitysiu, – staiga atsigręžęs ryžtingai taria dėstytojas.

– Bet aš parašiau testą, teisingai atsakiau į klausimus! – Pijus išgirsta pasikeitusį – kažin kaip suplonėjusį, šaižų ir baisiai nelaimingą savo balsą.

– Jūs nepatobulėjote per semestrą – vadinasi, egzaminui turėsite ruoštis iš naujo, tiksliau, ruošitės pirmą kartą, – dėstytojas paima nuo stalo tuos kelis varganus popieriaus lapus, kurie staiga įgijo principinę svarbą. – Nerašysiu jokio pažymio, kol nepademonstruosite pažangos, pirmą kursą bebaigiančio studento lygio.

Oi, kaip Pijus keiktųsi! – jeigu bendraudamas su Agniete nebūtų beprarandąs šio įgūdžio. Nusivilktų su draugeliais į kokį klubą, drastiškai šėltų per naktį, kuriam laikui totaliai užsimirštų... jeigu nebūtų paragavęs kitokių laisvalaikio leidimo būdų, žymiai gražesnių ir šviesesnių, tokių, kuriuos vėliau ne gėda, bet miela prisiminti. O šiuo momentu vaikinui gėda – retai jį aplankantis jausmas. Reikėtų kažkaip pasiaiškinti dėstytojui, pagerinti jo nuomonę apie save: seniau Pijus būtų to siekęs dėl galimybės „išprašyti“ pažymį, kuria pasinaudotų be jokių skrupulų; dabar – dėl to, jog sunku tiesiog taip išeiti, nugara juntant dėstytojo žvilgsnį, iš susinepatoginimo drėkstant pažastims... Na nebereikia į jį taip žiūrėti! Jis su viskuo sutinka, viską supranta, dėl visko gailisi... po galais!

– Aš perlaikysiu egzaminą! – stodamasis ištaria. – Kiek turiu laiko?

– Dirbsiu iki birželio pabaigos. Parašykite, kai būsite pasiruošęs.

Išėjęs į lauką, Pijus klesteli ant suoliuko. Minutę pasvarstęs, nusprendžia, jog nepyksta ant dėstytojo: tas „čiūdikas“ vardan idėjos dirbs viršvalandžius... na, ir jį privers. Bet kalbėjosi kaip lygus su lygiu, nekišo į pokalbį Pijaus tėvo pavardės...

Su tėvu vaikinas tesuartėjo per pagarbų atstumą. Ilgainiui suprato, jog taip yra ne dėl tėvo ar jo paties kaltės, ne dėl kurio nors iš jų nenoro. Tėvas – labai uždaras žmogus, o Pijus – ne iš tokių, kurie mokėtų sukurti jausmų reiškimui tinkamą atmosferą. Panašu, jog vieninteliu žmogumi, išprovokavusiu Tadą Pečiulį atviroms emocijoms, buvo ir liko Liučija.

Be to, Pijui atrodo, kad jį tėvas jeigu ir regi kaip savo lizdo paukštį, tai tokį, kurio plunksnos – tam lizdui visai neįprastos spalvos; tad ir neaišku, kaip tokį keistą paukštuką mokyti skraidyti – tuo labiau, kad pirmuosius mostus sparnais jis jau padarė pats, savarankiškai – tai kas, kad šleivai kreivai...

Atsidusęs Pijus surenka Kregždutės telefono numerį – jos šviesus balselis jam dabar labai reikalingas. Agnietė nieko nežino apie tai, kad vaikinas dėstytojo buvo išsikviestas „ant kilimėlio“, nieko nenutuokia ir apie pasinaudojimą išmaniuoju egzamino metu (apie pastarąjį kaltininkas jai tikrai neužsimins).

– Kelionė į pajūrį atidedama, – vos Agnietei atsiliepus sako Pijus.

O tada šiek tiek atitraukia telefoną nuo ausies ir leidžia jai išsikalbėti, išsilieti, nes Kregždutė neklysdama atspėjo, jog kažkokiu tik jam vienam prieinamu būdu iš lengviausio egzamino Pijus užsidirbo akademinę skolą.

– Gerai, – galiausiai pasigirsta jos sprendimas. – Laiko turi pakankamai. Ir mes vis tiek važiuosime prie jūros, nes dabar pat juk nepradėsi mokytis.

– Šiaip jau man ir nereikia mokytis, – atkerta Pijus; pradeda manyti, jog veltui nusileido dėstytojui – pasistengus buvo galima įrodyti, kad teigiamą pažymį jis privalėjo parašyti. – Jis kalba apie kažkokią mįslingą pažangą...

– Aš jau nieko nebesuprantu... – Agnietė nervingai atsidūsta. – Pasikalbėsime vakare, gerai? Ateisi?

– Ok, Kregždute.

– Klausyk, – staiga ji dar sulaiko vaikiną, jau bededantį ragelį, ir kiek užsikirsdama, netvirtai pasiūlo, – galėtum pernakvoti pas mane... nes jeigu važiuosime iš pat ryto... daiktus nepamiršk pasiimti... jeigu nakvosi, – vos gaudydama kvapą, tęsia, – Matas jau kelios dienos pas Ūlą, šiandien tikrai dar nepareis... būtų greičiau ryt iš ryto, tiesa?

– Tiesa, – atsiliepia Pijus, džiaugdamasis, kad mergina nemato jo veido – begėdiškos savimi patenkinto vyro išraiškos, išraiškos to, kuriam nelauktų akademinių nemalonumų sukeltas stresas jau dabar atpirktas su kaupu.

Dieve, kokia ji drąsi! Apsvaigęs nuo jos pasiūlymo, iš dėkingumo, iš puikybės, Pijus kažin kaip pargrįžta namo. Kregždutės drąsa į smulkias šukeles sudaužė ligoninės sandėliuke patirtą košmarą, ir jis Pijui nebeužstoja tikro vyro ir moters fizinio artumo vaizdo. Todėl ir trumpas melas tėvams, kad į pajūrį su Agniete išvažiuoja jau šįvakar naktiniu traukiniu, atrodo šviesus ir nekaltas, iš anksto pateisintas būsimų to artumo akimirkų.

(Pijus)

Iki su Agniete sutartos valandos turiu marias laiko. Neskubėdamas į kelioninį krepšį susimetu daiktus – jų nedaug, vasara pats tinkamiausias laikas kelionėms. Neskubėdamas išsimaudau, duše visa gerkle dainuodamas. Užsitempiu pačius geriausius džinsus, nedvejodamas apsivelku trumparankovius marškinėlius – paprastus, juodos spalvos, be jokių užrašų, tuos, kurių kokybė kalba pati už save. Lengvai pasipurškiu kvepalais – tiek, kad tik labai arti atsidūręs žmogus juos pajustų ir pradėtų spėlioti, koks gi vardas to išslystančio, išnykstančio ir vėl grįžtančio kvapo su žaismingomis viršutinėmis natomis, tolydžio tankėjančiomis, sodrėjančiomis ir pereinančiomis į primygtinį, nirtulingą, savininkišką užbaigimą. Pasišukuoju plaukus, kurių pašviesinimas seniai nusiplovė, ir jie vėl tokios pat kaip tėvo – nunokusių kaštonų – spalvos; didžiąją dalį darbo palieku vasaros vėjui – geriausiam valiūkiškos šukuosenos stilistui. Noriu, kad mane išvydusi Agnietė bent širdies gilumoje – o gal ir balsu – aikteltų dėl to, koks esu gražus.

– Ar ne per daug išsipuošei kelionei traukiniu? – pastebi mama.

Gūžteliu pečiais ir nusisuku, slėpdamas šypseną.

– Tu ją rimtai įsimylėjęs, tiesa?

O štai nuo šito mamos klausimo pašiurpstu – ji nekada iki šiol tokio rimtumo klausimų man neuždavinėjo. Net po pirmo Agnietės apsilankymo pas mus svečiuose. Dėl to buvau supykęs – negi neįdomu?! Juk nė vienos merginos iki šiol nebuvau atsivedęs supažindinti su tėvais, juk su kitomis man pakakdavo pasilaižymo kur nors laiptinėje ar autobusų stotelėje, užtekdavo iš jų išgirsto nedviprasmiško pasiūlymo ar bent jau sutikimo – iškart po jo merginą palikdavau ramybėje, kadangi tesiekiau tokios pseudo– pergalės. Agnietė – kaip ir buvo galima nujausti – elgėsi nepaprastai mielai, o tuo pačiu be jokio įsiteikimo ir saldžialiežuvavimo. Ji nuoširdžiai žavėjosi tuo, ką žmonėms duoda mano tėvai, vienas – jų kūnui, kitas – sielai. Ji sugebėjo su tėvu analizuoti medicininius klausimus, o su mama kalbėtis apie tai, kokie poezijos posmai ir kodėl sėkmingiausiai virsta dainomis ar operų arijomis. Ji atsinešė lauktuvių – rankų darbo šokoladinių saldainių, o po pietų padėjo suplauti indus. Mama, tėti! – ji buvo ideali. O jūs nė vienas apie šį pasibuvimą su manimi nekalbėjote; manau, jog nesikalbėjote ir tarpusavyje... Tad nesijaučiu privalantis į mamos klausimą atsakyti, bent jau ne šiandien, kai mano mintys – toli toli nuo namų, užimtos neatidėliotinais sprendimais.

– Mama!.. – tik burbteliu ir kuo greičiau dingstu iš kambario. – Aš jau eisiu, – priduriu, koridoriuje ant peties užsikabindamas krepšį.

– Parašyk, kai nuvažiuosite, – mama stovi kambario tarpduryje, ant piršto nervingai sukiodama sutuoktuvių žiedą.

– Gerai.

Jaučiu, kad norėtų mane pabučiuoti – pakštelti į skruostą ar į plaukus, kaip įprasta kitose, kitaip bendraujančiose šeimose; bet po mano kapotų sakinių tas bučinys būtų absoliučiai nenatūralus... arba ji turėtų imti ir stipriai, nebodama pasipriešinimo, mane apkabinti, prisispausti prie savęs taip, kad negalėčiau ištrūkti – o gal jau ir nenorėčiau, turėtų bučiuoti ir bučiuoti, dusdama iš ilgesio ir meilės – ir aš pasiduočiau...

– Bėk jau – nes pavėluosite.

– Gerai.

Įėjęs į Mato laiptinę, pajuntu netenkantis ryžto. Palipu iki antro aukšto, kur sukabintos pašto dėžutės, ir prisėdu ant viršutinio laiptelio. Ar turėčiau parodyti supratęs, ką ji suplanavusi šiai nakčiai, ar apsimesti kvaileliu? Gal jau metas keisti tradiciją ir pradėti pačiam – juk norėdamas galiu būti greitas? Blogiausia, jog visiškai neįsivaizduoju, ką rasiu anapus buto durų. Buvo kilusi mintis paskambinti Matui ir paprašyti trumpam susitikti – paklausti patarimo, nes jis tikriausiai apsieitų be holivudiškų „ji gi mano sesuo!“, nes meilės reikaluose jis yra toks kietas, koks aš pats be galo norėčiau būti. Tačiau iškart persigalvojau: Agnietė nusipelnė, kad ja pasirūpinčiau pats, kad kaip reikiant pasukčiau galvą ir viską nuspręsčiau savarankiškai. Teturiu ją, o ji teturi mane šiame artėjančiame meilės įvykyje – taip ir privalo būti. Įsitversiu šitos minties, laikysiuos, kad įveikčiau likusias laiptų pakopas, paspausčiau durų skambutį ir – svarbiausia – nesupanikuočiau peržengęs slenkstį... ir nesupanikuoju – iš pradžių nedrąsiai prunkšteliu, o paskui pradedu nevaržomai kvatotis: už slenksčio mane pasitinka obuolių pyrago kvapas, o duris atidaro mergaitė miltuota nosimi.

– Kas? – klausia nesuprasdama, kodėl juokiuosi nesustodamas, šluostydamasis ašaras, kodėl kelias minutes nepajėgiu žodžio ištarti.

– Nieko, Kregždute, visiškai nieko... Pyragas jau iškepė?

– Nusiplauk rankas, – mosteli vonios link. – Tuoj ištrauksiu.

Pyragas dieviškai skanus, tokio gyvenime nesu valgęs: mama – ne itin didelė šeimininkė, o tėvas turbūt per visą gyvenimą nėra gaminęs nieko daugiau nei sumuštinis, kiaušinienė, dešrelės ar pirktiniai koldūnai (bent jau tuo maitindavomės ištisas dienas, jeigu mamai išvykus gastrolių likdavau su juo namuose). Sušveičiame po du gabalus, beveik nesikalbėdami, apsalę nuo pyrago viršų dengiančios cukraus pudros ir dėl to, jog po stalu visą laiką liečiasi mudviejų keliai. Ir staiga vidury tos superinės saldybės man dingteli mintis, jog rytoj ar poryt Agnietė sužinos, kad esu jos motinos eksmeilužio sūnus. Pyp! Ar po to ji tebenorės vaišinti mane pyragu? Ką jau kalbėti apie kitokias vaišes... Ir ar turiu teisę šiąnakt pasinaudoti galbūt vienintele man likusia galimybe patirti, kas slepiasi po visuomet truputį netvarkingais, kiek berniokiškais Agnietės drabužiais, ką bylotų jos akys, kai ją paimčiau, galų gale – kaip ji ketina, kaip suplanavo nuo pyrago pereiti prie gerokai rimtesnių dalykų?

Agnietė siekteli arbatos puodelio ir ranka užkliudo ant stalo krašto gulėjusią desertinę šakutę, ta žvangėdama nukrenta ant žemės. Jaunuoliai tuo pat metu lenkiasi jos paimti, bet šakutė nulėkė toli, o jųdviejų veidai atsiduria labai arti vienas kito, ir metalo gabalėlis čia pat užmirštamas. Pijus žino, jog dabar – tas momentas, kai pultų beatodairiškai, kai jo merginos kūnas labiausiai kviečiantis, o jo paties aistra karščiausia. Agnietė žino, kad juodu apskleistų jos palaidi plaukai, atskirdami nuo viso likusio pasaulio, užlietų vaikino kvepalų aromatas, skverbęsis į ją jau ne vieną valandą. Jiedu sulaiko šį aistros mirksnį, leisdami šėlti vaizduotei, šiurpti odai ir tvinksėti kiekvienam raumenėliui. O paskui Pijus prisitraukia merginą artyn, apglėbia ir pasodina šalia savęs, glostydamas, nesuprasdamas, iš kur jame staiga atsirado jėgų sustoti.

– Žinai, – sako labai ramiu, patį gąsdinančiu balsu, – aš nenorėčiau, kad visą gyvenimą prisimintum pirmą kartą man atsidavusi ant virtuvės grindų, – nuskamba grubiai, tačiau jis pats gerai prisimena, kokia žalojanti gali būti nevykusio pirmojo karto patirtis – dabar jis būtų nevykęs ir dėl vietos, ir dėl to, kad Agnietė dar nežino tiesos apie jo tėvą.

Pijus tikisi, kad šiurkštumas grąžins Agnietę į realybę, prigesins juos abu apėmusį geismą – bet tik šiam sykiui, tik laikinai. Jiedu laukė du šimtus aštuoniasdešimt septynias paras – nuo tada, kai Pijus pirmąją mokslo metų dieną savo kurso sąraše visai netoli savosios perskaitė Kregždytės pavardę. Teks palaukti dar truputį... o gal visą gyvenimą...

– Pijau, – Agnietė pusiau suaimanuoja, pusiau atsidūsta, – aš noriu... juokinga! – aš noriu miego.

– Miegok, Kregždute. Miegok ir niekuo nesirūpink, – jis padeda merginai patogiau įsitaisyti ir lieka sėdėti taip ilgas valandas, po kurio laiko jau nejausdamas užtirpusių rankų ir kojų – tik ilgesį.

2.

Simonas supranta, jog šioje situacijoje yra svarbiausias asmuo, ir jam net kiek juokinga, kad dvidešimt pirmame amžiuje pirmasis vaikino susitikimas su mylimosios tėvu tebėra vienas reikšmingiausių gyvenimo įvykių, tam vaikinui keliančių jei ne drebulį, tai bent jau virpulį. Jis nė už ką neatleistų Pijaus nuo šios prievolės, nė už ką neatsisakytų tokio pasismaginimo!.. Nebent išvystų kokį apgailėtiną tipą, – bet žino, kad tokio jo dukra neatsives. Nežino tik vieno svarbaus dalyko – apie tai, kieno sūnus yra Pijus, to Liučija Simonui iš anksto nesakė: norėjo, kad vyras šitą berniuką išvystų grynu, praeities nuoskaudų ir išankstinių nuostatų nesudrumstu žvilgsniu. Tokiu, kokiu prieš pusę metų pati į jį žiūrėjo žiemos pamažu siaučiamoje jūros pakrantėje.

(Simonas)

Tau nėra ko nerimauti, Pijau. Net jeigu pajusčiau tau antipatiją, iškoneveikčiau paskutiniais žodžiais ir uždrausčiau dukrai su tavimi matytis, ji nepaklausytų. Nerimauti reikia man – dėl tavo katiniškų, šviesiai rudų su geltonomis liepsnelėmis, akių. Man, nes tave palaiko Liučija – supratau tai, vos išvydęs jus tris, Liučijos automobiliu atvažiavusius iš traukinių stoties; o jeigu jau mano žmona ką myli – tai beprotiškai. Kita vertus, dėl tavęs ji nuo pat pradžių buvo teisi – grįžai ir likai; o aš tuo abejojau. Nerimauti turėčiau aš – dėl savo „netyčiukės“, pasaulio be kurios neįsivaizduočiau. Matau, jog tu to pasaulio jau šiek tiek bandytas, toli gražu neatrodai naivus, ir gal tai judviem į gera. Šiaip ar taip, dabar turiu prieiti ir paspausti tau ranką, viešai, formaliai susipažinti – dar kartą atlikti tai, ką jau atlikau savo viduje.

Pijus nejučia lygina trijų Agnietės šeimos vyrų rankos paspaudimą: geraširdį Mato, jį girtą priėmusio savo bute, leidusio išsimaudyti po dušu ir tik tada pradėjusio pažindintis; Roko – įspėjantį nekrėsti kvailysčių, kurių gal kažkada pats neišvengė; Simono... atvirą, bet tiriantį ir įpareigojantį, tarsi perduodantį dalį savo įgaliojimų Agnietės atžvilgiu... o vėliau vaikiną už rankos paima pati Agnietė ir nusiveda į pakrantę.

– Tai tu gyveni čia? – Pijus atsisėda ant senutėlių sūpynių, kurios nuo daugybės dažymų pasidarė nebeaiškios spalvos.

Neapsisprendžia, į kurią pusę žiūrėti: norisi patyrinėti namą, kuriame devyniolika metų vaikščiojo, miegojo, valgė, skaitė, kalbėjo ir tylėjo, svajojo, džiaugėsi ir pyko jo mergina; bet lygiai taip maga grožėtis jūra, atsukti veidą nuo jos pučiančiam drėgnam vėjui. Galiausiai jis pasikreipia šonu – nelabai patogu, tačiau matyti ir namas, ir jūra.

– Sūpynes tėvas pastatė?

– Ne, jo tėvas. O suptis labiausiai mėgo Matas.

– Šeimos istorijos... – nutęsia Pijus su ironiška pagarba. – O kuo labiausiai mėgai užsiimti tu?

Agnietė kojomis užsilipa ant sūpynių, Pijus šonais jaučia jos blauzdas. Užvertęs galvą aukštyn, laukia atsakymo.

– Ieškoti pagalbos reikalingų nelaimėlių, – nusijuokia Agnietė, įžūliai stebeilydama jam į akis.

– Ir ta istorija su žuvėdriuku... – Pijus kreipia kalbą, nes merginos pastaba, nors pasakyta juokais, visvien šiek tiek žeidžia.

– Na taip, aš jį radau sužeistą ir tėvų padedama pagydžiau... – Agnietė pajunta, kad atsakymas nebuvo tinkamas, ir nušokusi nuo sūpynių atsistoja priešais Pijų. – Žinai, koks momentas toje istorijoje man buvo sunkiausias?

Vaikinas irgi atsistoja, nukreipia žvilgsnį į tolį:

– Spėju, jog tas, kai reikėjo su paukščiu išsiskirti.

Agnietė prisiglaudžia prie Pijaus:

– Kai gydėme jį, negalvojau apie tai, jog turėsiu paleisti. Svarbu buvo, kad vėl pradėtų lesti, skraidyti... O jis taip greitai nėrė iš rankų – rodėsi, nebenori manęs pažinti...

– Ir prieš nuskrisdamas neapsuko tau virš galvos nuostabaus paskutinio rato? – taip rodo filmuose...

– Ne. Vėliau daugybę dienų stengdavausi atrasti jį žuvėdrų būryje, baltu debesiu apklojusiame pakrantę... tik jis neturėjo jokios ypatingos žymės...

– Nedėkingas padaras! – Pijus bando pajuokauti.

– Gal jis nepasiliko čia, mūsų miestelyje? Gal iškart iškeliavo ten, iš kur buvo kilęs? Paukščiams kitaip nei žmonėms – jie labiau priklausomi nuo gamtos, negali rinktis.

– Oi tu mano geriete! – vaikinas priglaudžia lūpas prie jos plaukų. – Jeigu tau nuo to lengviau...

– Betgi tai moksliškai įrodyta tiesa!

Pijus jaučia, kad ir dabar per jo petį Agnietė dairosi po pakrantę, prieštaraudama savo pačios ką tik ištartiems žodžiams. O jis sutiktų su mokslu – gyvūnas turi būti stiprus, kad nebūtų sugniuždytas, ir kartais buvimas stipriu reiškia pasirūpinimą pirmiausia savimi, kartais tik spjaudamas į kitus išgelbėsi save. Žmogus irgi gyvūnas. Šis faktas Pijų neretai gelbėjo nuo sąžinės priekaištų. Tik va ne tokį parankų sąžinės egzistavimo faktą vaikinas tada ignoruodavo. Ir išvesdavo iš kantrybės mamą, siutindavo tėvą, susiriedavo su draugais, užsitarnaudavo blogą reputaciją mokytojų, dėstytojų akyse. Jie visi buvo priešai arba konkurentai nuolat kovojančiame pasaulyje. Silpnesniuosius triumfuodamas įveikdavo jis, nuo stipresniųjų užsidirbdavo žaizdų ir mėlynių – ir kaukdavo iš skausmo. O jeigu sutikdavo nepaaiškinamas išimtis iš šitos gamtinės tvarkos – altruistus, svajotojus – priskirdavo juos prie silpnųjų arba apeidavo atstu, kad „neužsikrėstų“. Ir po visų šitų kovų, po įspūdingų pergalių ir užgrūdinančių pralaimėjimų, Agnietė jį vadina nelaimėliu?

– Ar tau kada nors teko pakovoti už save, Kregždute? – siekdamas truputį jai atsiteisti, niūriai paklausia.

Mergina atsitraukia nuo Pijaus ir nustebusi papurto galvą:

– Iki susitikimo su tavimi – ne.

– Taigi. Žinok, ne taip lengva būti egoistu, bet kartais kitaip neišeina, – jis susigrūda rankas į kišenes ir basų pėdų pirštais įsirausia giliai į smėlį. – O kai ne vieną sykį pasielgi taip, kaip būtų geriausia tau, įpranti... ir jau sunkiai beįžvelgi, ko reikėtų ar norėtųsi kitiems. Tada pradeda graužti sąžinė – negaliu jos pakęsti! Kažkoks viduje sėdintis piktdžiugiškas priešas.

Agnietė nustėrusi tyli. Jos vaikino balse tiek kartaus apmaudo, kurį jis didvyriškai slepia, tačiau Agnietė kančios iškreiptą balsą atpažįsta nuo tada, kai būdama trejų išgirdo graudžiai verkiantį Roką – tą atmintiną jos brolių ir Joanos vasarą. Taip, tėvai ją labai lepino ir saugojo – iš dalies gal todėl, kad jauniausias paprastai saugomas labiausiai, ir gal dėl to, jog jos brolių apsaugoti buvo neįmanoma: Mato – nuo mokymosi gyventi su savo talentu, panašiu į daug žadantį, bet neklusnų ir įnoringą vaiką, Roko – nuo ūmaus charakterio ir polinkio į klaidas, jų abiejų – nuo traukos Joanai. Agnietė retsykiais net pasijusdavo kažkokia nepilnavertė, neturėdama savyje nieko, neįsiveldama į kažką, nuo ko ją reikėtų apginti. Nebuvo dėl ko ir už save kovoti. Tačiau ji išgyveno, išjautė savo artimųjų kovas ir kentėjimą – ir gali būti, jog jai buvo sunkiau, nei pačiai kovoti ir kentėti. Agnietė ir dabar tebeskraidė su savo žuvėdriuku, kartu pasitikdama audras. O sąžinė... ji nedažnai apie sąžinę mąstydavo.

– Mano supratimu, priešas nesistengtų vesti tavęs prie gero, – sumąsto dabar ir čia pat pasako Pijui.

Tas tyli.

– Kraupu būtų gyventi be sąžinės – niekas neaišku... daryk, ką nori... Bet kaip vertinti pasekmes?

– Daryk, ką nori?! Fantastika! – niūriai burbteli vaikinas.

– Aha. Iš pirmo žvilgsnio.

– Gerai, klausyk, gal užteks... – Pijus padaro kelis pritūpimus, pasirąžo – bando įveikti gniaužtuose jį laikančią įtampą; daro, ką nori.

– Eime vakarieniauti, – į kasdienybę grįžta Agnietė, – matai, mama moja iš terasos?

3.

(Liučija)

Ir kaip aš pasakysiu Simonui?! Kai pirmą kartą bendravau su Pijumi, buvau laiminga Tado laime, palyginus su ja visi laukiantys sunkumai atrodė menki. Ir kur buvo mano protas, kad tą tolimą žiemos vakarą grįžusi namo iš karto nepasikalbėjau su vyru?! Ach, jeigu jis tebūtų mano vyras – sausai, formaliai, tik iš įpročio... gal ir būčiau prisivertusi pasakyti... tik taip nėra. Antrą kartą – ir vėl norėdama gero – nuslėpiau nuo Simono su Tadu susijusius faktus, leidau nepriklausomai nuo jų ilgėti jo sūnaus ir mūsų dukters meilės istorijai, ir dabar ji nebeleidžia tų faktų toliau ignoruoti. Privalau įeiti į mūsų miegamąjį per šiek tiek praviras duris, prisiartinti prie Simono, sėdinčio ant palangės ir besigėrinčio nepaprastai gražia, ramia vasaros naktimi; pasibaisėtina šitaip sugriauti tą ramybę... ir aš bent jau nusiaunu, palieku lengvus naminius batelius prie durų; palieku ten gėdą, mandagumą, žmonos pareigas ir paprasčiausią etiketą – visa tai trukdytų. Todėl net nesudrebu, kai Simonas viena ranka mane apglėbia ir prisitraukia prie lango.

– Tokios nakties nebuvo jau šimtmečius! – ištaria garsiai – tarytum pašlovinimą.

– Nejaugi mes tokie seni? – aš lėkštai juokauju, kaip paskutinė kvailė.

Jis prunkšteli ir papurto galvą.

– Vyliausi, kad sutiksi... juk senatvė teikia išminties...

– Liučija!.. – jis staigiai į mane grįžteli. – Kam mums ta išmintis?

Daugiau nebegaliu tvardytis: jo reakcija, jo šiluma, žaisti kviečiančios akys... arba įskaudinsiu jį dabar pat, arba jau niekada nevaliosiu to padaryti.

– Išmintis – kad suprastume, jog pasaulyje viskas persipynę, ir atlaidžiau į tą raizgalynę žiūrėtume...

– Labai sudėtingas aiškinimas, – kažkas mano balse ar išvaizdoje Simonui atskleidžia situacijos įtampą, ir jis daugiau nieko nebesako, tik laukdamas žiūri į mane.

– Pijus... – ištariu tik po kelių minučių.

– Pijus – ne tobulybė. Bet jis man patinka.

– Pijus – Tado sūnus.

Simonas trumpam užveria savo sąmonę, kad dar bent akimirką pagyventų, nežinodamas šio fakto. Pabūtų tiesiog išdidžiu, saugančiu, šiek tiek pavydžiu tėvu, ką tik susipažinusiu su savo dukters vaikinu – ne tobulybe, bet tokiu, kuris jam patinka. Jaunuoliu iš kažkokios šeimos, su kuria irgi susipažins ir gal net neblogai sutars, dar beveik berniuku, tegalinčiu turėti vaiko praeitį su dideliausiais pasakiškais džiaugsmais ir paprastutėmis greitai pamirštamomis bėdomis. Tuo, su kuriuo galbūt susisaistys ypatingais ryšiais, tačiau kiek vėliau, po truputėlį... Kodėl jo gyvenime bent kas nors negali būti paprasta ir vykti įprastai – kaip pas daugumą?! Jis jau truputį pavargo nuo keistenybių, išskirtinių situacijų ir periodiškai kylančios įtampos… Jau ir amžius ne tas, kad nuolat trokštum adrenalino, ne toks, kai išbandymą patyręs pasipurtai tarsi šuo po šaltų maudynių ir toliau skuodi gyvenimo keliu. Stengdamasis nuvyti tą keistą, pirmą kartą jį apėmusį ir nieko gero nežadantį nuovargį, Simonas užsimerkia, lėtai įkvepia ir iškvepia. Vos vos linkteli – sau, Liučijai, likimui.

– Vaikai žino?

– Pijus. Tik Pijus ir aš. Daugiau niekas.

– Ir kiek laiko?

– Nuo žiemos. Nuo jo pabėgimo.

Liučijai šitas pokalbis primena tardymą, norėdama sušvelninti tą pojūtį, moteris pasitraukia toliau nuo Simono ir atsisėda ant lovos. Paskutiniai jos žodžiai Simoną nustebina, ir vyras supranta, jog – kaip ir daugeliu atvejų – jo pyktį pradeda stelbti smalsumas:

– Tai tu buvai žmogus, kurio dėka jis grįžo į studijas ir pas Agnietę? Kaip tau pavyko?

– Ne man, – Liučija šypteli. – Pijus viską padarė pats, jam nenurodysi...

– Jis tau patinka dar labiau nei man? – šypteli ir Simonas.

– Labai patinka.

– Panašus į Tadą? – ir vėl tardytojo tonas.

– Išoriškai – dviem dalykais... – Liučija tebemato, tebejunta tuos dalykus.

– Plaukų spalva ir žvilgsniu, žinau. Agnietė sakė.

– O viduje – griežtumu sau.

– Griežtumu, ar ne? – Simonas vypteli.

Liučija nutyla: nelaikas giliai analizei – Simonas vis dar jai nepasiruošęs, gal nebus pasiruošęs niekada, nė nesistengs perprasti Tado. To ji negali pakęsti, bet negali ir pakeisti, tad nusprendžia susitelkti į pastangą nuo savo buvusio pakvaišimo pasekmių kiek įmanoma apsaugoti jaunuosius įsimylėjėlius.

– Turėtum su juo pasikalbėti, – liepusi sau būti ramia ir mandagia, paprašo Liučija.

– Su Pijumi ar su Tadu? – o siaube, koks Simonas šiandien bjaurus, nepaisant nakties grožio!

– Su Pijumi... jau rytoj. Jis lauks ir nervinsis.

– Sutinku. Jis niekuo nekaltas.

– O su Tadu... vėliau. Jis turi žinoti.

Simonas nieko neatsako. Atsikelia nuo palangės, kur visą ilgą pokalbį prasėdėjo it prikaltas, ir nuo kėdės pasiima švarką.

– Eisiu panaktinėti. Miegok, nelauk manęs.

(Liučija)

„Tu man atsiimsi!“ – prisižadu. Ar neužteko atsiteisimo tada, prieš daug metų, ar amžius tam išdiduoliui tikrai nepridėjo nė trupučio išminties?! Juk po išdavystės su Tadu – vadinkime taip! – pagimdžiau Simonui tris vaikus! – kokių dar ištikimybės ir meilės įrodymų bereikia? „Miegok. Nelauk manęs“ – negi jis mano, jog sugebėsiu užmigti?! Po tokio pokalbio, kurio bjaurų skonį vis dar jaučiu burnoje? – nors kalbėjomės kultūringai ir tyliai, kad naktyje mūsų neišgirstų vaikai. Beje, dabar aš irgi norėčiau „panaktinėti“! Negirdėti tyloje skaudžiai tiksinčio laikrodžio, nuolat pranešinėjančio, kad mano vyras jau valandą, pusantros, dvi bando atsikratyti ir niekaip neatsikrato pykčio; galbūt tas pyktis kaip tik auga vienumoje, kur aš jo nebepasiekiu ir negaliu išsklaidyti, nusviesti į praeitį – ten, kur jo tikroji vieta. Atsisėdu lovoje. Vėl atsigulu. Susiriečiu ir išsitiesiu. Atsisėdu, apverčiu pagalvę, skruostu priglundu prie baltos vėsumos. Jeigu jis nepasirodys dar pusvalandį, eisiu ieškoti, o jau suradusi!.. jis man atsiims!

Po dešimties minučių miegamojo durys tyliai atsidaro. Apsaugota tamsos, žiūriu į jį ilgai, primygtinai – įtariu, jog jis žvilgsnį jaučia. Bet to neparodo, neprieina prie manęs ir nepasilenkia tykiai paklausti „ar viskas gerai?“. Švarką palikęs kažkur – gal koridoriuje, gal terasoje, o gal apskritai kur nors ant smėlio, kai nusimetė jį kaitinamas įniršio. Nusirengia, ir aš pasitraukiu, palikdama jam daugiau vietos, kadangi pati nepastebėdama per tas kelias vartymosi valandas vis slinkausi į jo lovos pusę. Akimirką tikiuosi, kad Simonas išsities greta manęs, palinkės „labanakt“... Ne, negula, vėl atsistoja prie lango – į ką ten taip ilgai žiūrėti?! Tačiau vien dėl to, kad jis namuose, kambaryje, šiek tiek arčiau manęs, truputį nurimstu. Akys ima merktis, leisdamos pailsėti širdžiai. Ir paskutinę sąmoningumo sekundę, prieš užmiegant, išgirstu jį puse lūpų tarstelint – gal sau, o gal mums abiems: „Palikime praeitį praeičiai“. Na galų gale!..

4.

– Privalau tau papasakoti apie vieną vyrą. Tiesą sakant, trokšte trokštu tai padaryti, nes tu jau suaugusi moteris ir galėsi suprasti, o aš per gyvenimą turėjau per mažai galimybių apie jį su kuo nors pasikalbėti. Mudvi nusikelsime maždaug trisdešimt penkeriais metais atgal.

– Bet tu... jau susitikinėjai su tėčiu tada. Juk jūs nuo septintos klasės.

– Jau net ne susitikinėjau, o buvau ištekėjusi. Ir tai priežastis, dėl kurios baisiai bijau tau apie tą vyrą pasakoti. Nes tu – tėčio dukrytė, nuo pat vaikystės vis su juo ir su juo...

Agnietė, kandžiodama lūpas, veržliai apkabina motiną: mama sako tiesą, ir mergina pasijunta šiek tiek kalta, kad jos prioritetai visą laiką taip aiškiai matomi. Ji labai myli savo mamą, kuri nuostabi, tačiau tėtis... kai jis šalia, atrodo, kad jųdviejų širdys leidžiasi šokti – smagią polką, svajingą valsą, skausmingą tango... Liučija sėdi įsitempusi, glosto ją apkabinusios dukters rankas, ir stengiasi sugerti tą meilę ir dvasinį artimumą, kuris tarp jų su Agniete visada pleveno, tačiau dažniausiai pernelyg atsargiai ir niekur ilgam nenutūpdamas. Galiausiai abi susižvalgo, nusišypso. Tik šypsena nereiškia, jog įtampa atslūgo...

– Ką daryti, kai svetimas vyras tave apdovanoja bučiniu – tokiu, kuris rodo jį žinant, kad tu jam priklausei, priklausai ir priklausysi? Ar tavo valioje panaikinti ryšį, kuris užsimezgė kažkada, kažkur, tau nedalyvaujant ir be tavo žinios? Ryšį, apie kurį nuo šio momento pradedi nutuokti, kuris nuo to pirmojo bučinio tampa jūsų abiejų triumfu ir prakeikimu?

– Tai... buvo tik bučinys? – klausia Agnietė viltingai.

– Argi tik apie bučinį, net apie daug bučinių tau pasakočiau? – liūdnai nusijuokia Liučija.

Jos dukra – daug daug naivesnė, žymiai mažiau patyrusi nei dvidešimties būdama buvo ji. Tai Simonas Agnietę pats saugojo ir jos prašė saugoti – taip ilgai, gal per ilgai. Dvidešimtmetė Liučija tokį motinos pasakojimą būtų pradėjusi teisingai suprasti nuo pirmųjų žodžių.

(Agnietė)

Prašau, negalvok, kad aš – pro rožinius akinius į pasaulį žvelgianti naivuolė, mama!.. Kaip ten Ūla pasakytų? Apie fiziologiją, kuri, nepaisant jos primityvumo ir šiurkštumo, yra vienas iš pasaulį laikančių polių... Moteris traukia vyrą, vyras traukia moterį, ir galbūt būtent tai yra anas paslaptingas ryšys, apie kurį man pasakoji – ryšys, kuriam mes visi pavaldūs? O kuri konkrečiai moteris ir kuris vyras tai bus – taip, čia jau kiti dalykai. Aš kol kas menkai išmanau moters ir vyro santykius, nors sparčiai mokausi ir esu tikra, jog kada nors galėsiu nemažai apie juos pasakyti. Savo dukrai. Tik viliuosi, jog neturėsiu jai aiškintis dėl meilužio... kažkoks nemalonus žodis, slidus – tarsi tie meilužiai visuomet turėtų negerų ketinimų, niekuomet nebūtų iki galo sąžiningi ir atviri... Paistau sau galvoje visokias nesąmones, o tu štai turi pasakoti toliau, ir rausti prieš mane... kas aš tokia, kad šitaip... privalau nutraukti tą kankynę.

– Mama, – vėl ją apkabinu, – nebesakyk daugiau nieko! Aš gi net nebuvau gimusi tada... Net Matas su Roku nebuvo gimę. Svarbu, kad likote su tėčiu, kad išsaugojote save – mums.

Liučija nuleidžia galvą:

– Aš ne šiaip sau pradėjau šitą kalbą... Gal tu niekada ir nebūtum išgirdusi apie mus su... – moteris beveik šnabžda. – Tas vyras... ypatingas žmogus... bučiuojantis nepraeinančius dalykus bylojančiais bučiniais...

– Mama?

– Jis – Pijaus tėvas.

Iš pradžių Agnietei pasidaro baisu. Gal pirmą kartą susidūrus su taip akivaizdžiai ir stipriai besireiškiančiu likimu, o gal su tiesiog neįtikėtinais sutapimais, kuriuos linkstama vadinti likimu? Tik po to ji ima karštligiškai svarstyti, kokias pasekmes mamos atskleista tiesa gali turėti jiems su Pijumi? O tėčiui su Pijumi? Veikiausiai vien teoriškai to neišmąstys, pasikliaus Dievu – Jis padės. Liučija nepakelia galvos, bet valandėlę patylėjusi kalba toliau:

– Mūsų su Tadu istorija gali skambėti gąsdinančiai. Ne kiekviena galėtų su Tadu gyventi, tuo labiau – laimingai. Aš būčiau galėjusi. Manau, jis tai jautė, todėl ir laikėsi manęs taip stipriai. Bet tu nebijok, – padrąsina jai už nugaros stovinčią dukrą, – Tadas ir Pijus – absoliučiai skirtingi žmonės. Pijus dosniai džiugins savo moterį, kai tik išmoks tai daryti, kai išaugs tikros meilės pradžioje apėmusį nerangumą. Ir siutins neretai. Visai kaip tavo tėtis. Ir kartais norėsis viską mesti, išeiti... Tačiau to nepadarysi. Nes kažkas sulaikys – kažkas svarbesnis už džiaugsmą ir pyktį... meilė? Kuo toliau, tuo banalesnis ir juokingesnis man toks aiškinimas. Manau, jog esama kažko dar pirmapradiškesnio už meilę – trauka kitam žmogui, kuris neabejotinai yra iš tavo dvasinės genties.

Agnietė linkteli, spusteli motinos petį ir tylomis išeina iš kambario. Reikia susirasti Pijų, kurį mamos prašoma paliko vieną vaikščioti pakrante prieš... keletą valandų! Sustojusi terasoje, apsidairo, ir tolėliau į dešinę, ties tamsžaliu žemaūgių pušelių guotu, pamato jį, mėtantį į jūrą kankorėžius – veržliais judesiais, kaskart vis toliau, su pašūkčiojimais ir švilptelėjimais.

– Pijau! – išsiveržia Agnietei, ir tas, rankoje tebelaikydamas paskutinį kankorėžį, atsisuka merginos pusėn, pamoja ir pradeda greitai žingsniuoti jos link.

– Tu visą pusmetį žinojai?!

Pijus pagalvoja, kad Agnietė jam trenks, ir pripažįsta, kad mergina turi tokią teisę. Nors jis tylėjo ne gelbėdamas savo kailį, bet būdamas tikras, jog Agnietei prisipažinti turi pati Liučija; Pijus šioje istorijoje tėra antraeilis personažas, o Liučija ir Tadas – pagrindiniai veikėjai. Bet jeigu Agnietė, kurios viduje dabar viskas kunkuliuoja, vaikinui suduos – jis nuris nuoskaudą.

– Ir tu ištvėrei! – žvelgdama ašarų pilnomis akimis, mergina delnais apglėbia Pijaus veidą. – Saugojai mus visus – mane, mamą, tėtį...

Stebėtina, bet vos per vieną akimirką Pijus suvokia viso savo dabartinio ir būsimo gyvenimo svarbiausią tiesą: šita verkianti Kregždutė ką tik į delnus paėmė jo širdį, neįtikėtinai padidėjusią sužinojus, jog mergina patikėjo jį turėjus vien gerus ketinimus, kad ji jam padėkojo visos savo šeimos vardu. Jo širdis jau niekada nebebus vieniša, nebesieks susitraukti, sukietėti ir nulįsti į kokį tamsesnį kampą – ji, tokia padidėjusi, paprasčiausiai ten netilps.

– Neverk, – jis suima Kregždutės rankas savosiomis. – Nors tu labai graži, kai verki. Akys – kaip mėlyni ežerai, jie tokie sklidini... Bet nebeverk. Ta sena istorija – ne mūsų.

Agnietė šniurkšteli ir viltingai žiūri į Pijų:

– Ne mūsų?

Vaikinas papurto galvą. „Patikėk manimi!“ – šūkteli širdyje, patikėk vėl ir vėl, ir šituo:

– Aš myliu tave, ir man visiškai nesvarbu, kas tavo mama, tėvas ar broliai, ir ką jie ten kažkada išdarinėjo. Nesvarbu, ko pridirbo mano tėvas.

– Nesvarbu?

Pijus numeta ant smėlio kankorėžį ir apkabina Agnietę. Tikisi, kad ji išgirdo pirmuosius žodžius, ir dabar apie juos mąsto. Šie žodžiai neištrūko netikėtai, jis jau kurį laiką ruošėsi juos ištarti. Aišku, situacija ne tokia, kokios Pijus norėtų, tačiau vaikinas beveik neabejoja jų galia – bet kurioje situacijoje. Dabar jis laiko savo merginą glėbyje ir laukia atsakymo. O Agnietė tik kvėpuoja – tai vienintelis dalykas, kurį pajėgia šiuo metu; turi kvėpuoti, nes kitaip nualps – o ji nualpti neketina, ji nori mėgautis į atmintį visam laikui įsirėžiančiu Pijaus prisipažinimu.

– Žinai, o juk jie visi paprasčiausiai mylėjo... – staiga krustelėjusi, tyliai taria. – Jautė tai, ką tu jauti man, o aš – tau, jau visą amžinybę.

5.

– Tikiuosi, tai neprimins išpažinties.

Pijus nesusizgrimba atsakyti: tėvai jo neįpratino kalbėtis šiuo stiliumi – pernelyg atviru tokio skirtingo amžiaus pašnekovams. Turbūt Simonui ir nereikėjo atsakymo, jis norėjo tiesiog apsidrausti, – tad vėl eina pirmyn, o Pijui nebelieka nieko kito, tik paspartinus žingsnį jį pasivyti. Taip iki galo ir neaišku, kas sumanė šį pasivaikščiojimą: jau pro duris žengiantis Agnietės tėvas, dukters draugui netikėtai mestelėjęs pasiūlymą parodyti geriausią pakrantėje maudynių vietą? Pijus, mintimis šį pasiūlymą prisišaukęs, per visą dieną sekiodamas Simoną akimis ir bandydamas iš žvilgsnių, žodžių, intonacijų, judesių, veido išraiškos pagauti, ką tas mano apie vakar išgirstą žinią? Agnietė, tarsi įtempta styga belaukianti, kuris iš dviejų jos gyvenimo vyrų pirmasis palies lanką ir iššaus, ir ar taiklus bus? Liučija, pastarosiomis valandomis iš naujo išgyvenanti kažkada jau patirtas kančias ir taip pat naiviai besitikinti, jog susidariusi situacija nė vieno joje dalyvaujančio kruvinai nesužeis?

– Aš jaučiau neapykantą tavo tėvui. Didžiuočiausi, galėdamas pasakyti, jog tik trumpai, kol atlėgo pyktis... Ne, tai tęsėsi žymiai ilgiau, kelerius metus. Neįstengiau neapkęsti Liučijos, todėl Tadui atiteko ir jai skirta neapykantos dalis.

Pijus nedrįsta net laisvai kvėpuoti – nes rodosi, jog bet koks garsas sprogte sprogs po Simono ištartų žodžių spengiančioje tyloje. Agnietės tėvas pats negali sulaikyti kūnu bėgančio drebulio, galiausiai pasilenkęs sugriebia saują smėlio ir šveičia jį į banguojančią jūrą, šis judesys jį kiek apramina.

– Ties šita vieta baigiasi maudymuisi tinkama pakrantė, – prataria ir atsisėda ant smėlio. – Kai tamsu, ir eiti toliau nepatartina: pilna visokių upeliūkščių su aštriais akmenimis dugne, per audras jūros išgraužtų duobių, į krantą išmestų nuolaužų...

Pijus atsišlieja į didelį pakrantės akmenį. „Ar negalėtume visko atlikti paprastai ir greitai?“ – nori paklausti Simono; Liučijos tikrai taip paklaustų – ir ji neabejotinai sutiktų. Tačiau Simonas kitoks, o ir neišsakytą nuoskaudą širdyje nešiojasi būtent jis; pamilęs Agnietę, Pijus jau truputį nutuokia, kokia žiauri ta nuoskauda.

– Kai berniukams buvo kokie ketveri penkeri, vieną vakarą labai ilgai juos migdžiau – sekiau tokias įdomias pasakas, kad jie, norėdami klausytis dar ir dar, ne tik kad neužmigo, bet vis labiau įsišėlo. Ėmėme mėtytis pagalvėmis, viena iš jų – beje, mano sviesta – užkabino ir parvertė nebaigtą gerti puodelį pieno... „Pieno jūra!“ – sušuko kažkuris. „Ne, pieno upė – kaip pasakoje!” –užginčijo kitas... Tai buvo absoliučios laimės akimirka... Ir būtent joje man dingtelėjo: o jei ką nors panašaus į Tado poelgį ateityje iškrėstų kuris nors mano sūnus – ir būtų nekenčiamas? Vyras, išaugęs iš tokio mielo berniuko, kvatojančio palaimingu juoku? Apie Tadą ir juodu su Liučija nežinojau nieko tokio, kas padėtų suprasti iki galo; o ir nemanau, kad kokie nors faktai būtų galėję tai padaryti. Ir tą vakarą Tadui atleidau – dėl berniuko, kuriuo jis kažkada buvo, kuriam nė į galvą nebūtų atėję iš kito berniuko atimti jo brangiausią turtą.

Pijus iš visų jėgų tramdo besiveržiančias ašaras: jis pats neturi nė vieno tokios vaikystės laimės prisiminimo, jo tėvas negalėtų papasakoti nieko bent truputį panašaus. Simonas to nežino, todėl ir pasakoja taip vaizdžiai, netramdydamas savęs; ir neturi sužinoti. Vienintelis, kuriam šiais klausimais Pijus retsykiais praveria savo sielą, yra Matas – jis pats daug ką atspėja ir tylomis išlaukia Pijaus pasipasakojimo...

– Su Liučija patyriau pirmą ir vienintelę didelę pergalę meilėje, – Simono balsas vėl tvirtas, jis kalba gana garsiai, nebodamas, jog vakaro tyloje garsas sklinda toli.

Pijus nepatikliai į jį pašnairuoja.

– Tu pergalių tikrai nebuvo daug, o tuo labiau reikšmingų, svarbių man pačiam, – patikina Simonas. – Aš jų ir nesiekiau. Kažką reiškė tik šita – jaučiausi Cezariu! Esu tikras, jog lygiai taip apie savo pergales pasakytų ir Liučija – jeigu būtų iš tų, kurios tokius dalykus atskleidžia, – jis atlaidžiai papurto galvą ir, žiūrėdamas į smėlį sau po kojomis, tęsia. – O čia štai buvo pirmas triuškinantis, su žemėmis maišantis pralaimėjimas. Tadas vienu ypu sugadino sudėtingą mechanizmą, kurį mudu su Liučija per ilgą laiką buvome sukūrę; taisyti reikėjo ilgai.

Pijus, nugara braukdamas glotnų akmenį, slysteli žemyn ir taip pat atsisėda. Nesijaučia atsakingas už tėvo elgesį, nebūdamas jam labai artimas, nejaučia ir gėdos; tik kažkas panašaus į slogų nuovargį sukausto jo kūną – gal savo paties pralaimėjimų prisiminimai ir kaskart vis blankesnė tėvo reakcija į juos, lyg po truputį vykstantis susitaikymas su tuo, jog sūnus neįgyvendins jo vizijų, nepateisins jo vilčių... iki to įsimintino protrūkio pajūrio bute, atnešusio šiokį tokį susitaikymą.

– Neturėtum viso šito klausytis, – atitokęs dusliai ištaria Simonas atsiprašydamas. – Bet neišsakęs nebūčiau galėjęs normaliai su tavimi bendrauti.

– Esu dar ne tokių dalykų girdėjęs, – beveik išdidžiai sako Pijus, ir sukelia Simonui šypseną: „Neabejoju“.

– Žinai, kokia mintis – net ir po tiek metų – man pirmiausiai atėjo į galvą, kai Liučija pagaliau atskleidė, kieno tu sūnus? „O tam niekšeliui pavyko sukurti kažką vertingo“. Įsivaizduoji?!

– Nepatikėsit – kartais aš pagalvoju tą patį, – lepteli Pijus.

Dėl savo paskutinių žodžių apie Tadą Simonas bevelytų nusikąsti liežuvį, dėl paskutinių žodžių apie Pijų tylomis save pagiria. O tada perspėja vaikiną:

– Tai negerai.

– Tai sąžininga, – paprastai atsako Pijus. – Aš nemažai melavau iki šiol, dabar stengiuosi to išvengti, nes bjauru, jeigu melavimas tampa įpročiu; bet ne visada išeina išvengti. Tačiau melavau kitiems, sau – niekuomet.

Sutemo. Tik jūrą gaubia paslaptingas, tarytum iš jos gelmių kylantis švytėjimas.

– Žadėjau parodyti tau geriausią vietą maudynėms, – Simonas atsistoja ir ima nusirenginėti.

– Maniau, tai tik pretekstas.

– Galbūt taip ir buvo... iš pradžių... šiek tiek... Bet mes kaip tik toje vietoje esame, tad privalai ją išbandyti.

Pijaus akys, įsmeigtos į Agnietės tėvą, kas akimirką vis plečiasi – ant smėlio tas vieną po kito sumeta visut visus savo drabužius. Tada įdėmiai pažvelgia į Pijų.

– Nesidrovėk, – taria. – Aš kalbėdamas daug labiau prieš tave išsirengiau.

Vaikinas irgi atsistoja. Pajunta, jog tereikia nusimesti pirmąjį iš rūbų, ir susivaržymo nebeliks. Vos tai padaro, kūną glamonėmis apipila vasaros naktis. Tokia naktis, kai vyrui atrodo, kad jam gali priklausyti visos pasaulio moterys, tačiau trokšta jis vienintelės iš jų. Naktis, kurianti ypatingus prisiminimus ir gimdanti svajones apie ateitį.

– Pijau, – Agnietės tėvas pirmą kartą pavadina jį vardu. – Ar ateini?

– Nenoriu skubėti.

Aišku, kad nuogumas nebuvo savitikslis, ir juo Simonas nenorėjo Pijaus priblokšti. Tai tik rašytojo sugalvota metafora, turinti padėti vaikinui nusimesti apie tėvą išgirstų žodžių naštą. Pijus šią metaforą perskaito ir kitaip: išsinerti iš per ankštų save patį vis keiksnojančio ir koja kojon su savo gebėjimais eiti delsiančio, o tuo pat metu savimi iki užsimiršimo besigėrinčio tipelio apdarų. Vaiskioje naktyje, iki juosmens įsibridus į jūrą, gaudyti kiekvieną garsą ir pojūtį, o tada – jau mintyse – ištęsti juos iki begalybės, neskubėti dėti taško, kurio nebeištrinsi, neskubėti su išvadomis, kurių lengvai neatšauksi. Gyventi ir žiūrėti, kas iš to gyvenimo išeis.

Agnietė lyg žvejo žmona ar dukra laukia jų pakrantėje greta namų. Išvydusi šlapius plaukus, lengviau atsikvepia. Jos pačios balti plaukai iš namo sklindančioje šviesoje virtę auksiniais. Ir Pijus trokšta to aukso kaip senovės alchemikai – ne tiek dėl jo paties, kiek dėl jo atsiradimo stebuklo. Trokšta šioje pasakos Auksaplaukėje pasislėpusios mielos šaunios mergaitės, kuri tikrai nesusuktų galvos kiekvienam vyrui... o jam štai susuko. Jis mato, kaip Agnietė, juos pamačiusi, pradeda šypsotis. Žino, kad čia pat su juo apsikabintų, bet pasielgia taip, kaip šioje situacijoje pasielgti protingiausia – prisiglaudžia prie tėvo. Ir tik maudynių mėnesienoje dėka Pijus, žingsniuodamas visai greta jų, o visgi atskirai, nepasijunta vienišas.

6.

Kas turėtų viską pasakyti Tadui? Tikrai ne Pijus, kuriam ir taip jau teko per daug; ne Agnietė – per jautri ir Tadui visiškai svetima; ne Liučija, tiesiog tylomis papurčiusi galvą. Jis, Simonas... Prieš daugiau nei trisdešimt metų jis suvaidino spektaklį, kad galėtų incognito susitikti su Tadu, ir neišdrįso atskleisti savo tapatybės. Dabar tikrai nebijo to padaryti, pasikliauna savo ir Tado civilizuotumu ir jų abiejų tėviška pareiga pasirūpinti savo vaikų laime...

Simoną visa jėga pribloškia jau kiek primirštas absoliutus jų su Tadu skirtingumas – tartum dviejų magneto polių; nieko keista, jog jie abu taip stipriai traukė tą pačią moterį (ir, kaip bebūtų sunku, Simonas pats sau pripažįsta – abu tebetraukia...). Tadas – paslėpto, vidinio degimo variklis, ritmingai, vienodai dirbantis savo darbą. Simonas – tai energijos pliūpsniai, kartais išsiliejantys ne vietoje ir ne laiku, bet visada nuoširdžiai. Tadas – įsikūnijęs santūrumas, taupiai reiškiantis savo jausmus. Simonas – juos liejantis be atodairio, sumišai su emocijomis, žodžiais ir pulsuojančiu tylėjimu. Tadas – išsaugantis blaivų protą pačiose ekstremaliausiose, ribinėse situacijose. Simonas – vienodai pasiduodantis ir melancholijai, ir euforijai. Brunetas ir blondinas. Mokslininkas ir menininkas. Protas ir jausmai. Stilius ir laisvė. Griežtumas ir įžūlumas.

Jie tylomis paspaudžia viens kitam ranką ir susėda Tado kabinete. Simonas lengviau atsidūsta, kai Tadas iš karto pereina prie reikalo, nesiūlydamas kavos ar arbatos („gal su pienu?“). O štai užsirūkyti būtų ne pro šalį – šiandien neabejotinai viena iš keleto dienų metuose, kai Simonas sunkiai tvardo šį norą; tačiau ligoninėje rūkyti draudžiama.

– Tikiuosi, atėjai pas mane ne kaip pas gydytoją? – sako Tadas. Trumpai šypteli. – Ir, tikiuosi, ne muštis – juk taip norėjai anąsyk.

– Atėjau kaip pas Pijaus tėvą, – Simono nesužavi juokelis, kuriam turbūt jau per vėlu.

– Pažįsti Pijų?

– Ką tik su juo susipažinau ir dar beveik nepažįstu. Bet labai norėčiau. O ir turėčiau...

– Pala pala, – Tadas kilsteli ranką, stabdydamas Simoną: šito vyro kalbėjime, išvaizdoje, povyzoje jis kol kas vien tik intuityviai pagauna kažką, ką matė kitame žmoguje...

... toje mieloje, bet keistokoje mergaitėje, kurią Pijus buvo keliskart atsivedęs namo ir pristatęs kaip savo merginą.

– Aha, – neatitraukdamas nuo Tado akių, prataria Simonas. – Matau, kad jau atspėjai.

Jis supranta, kad negali nė įsivaizduoti, ką šiuo metu junta Tadas, mąstydamas apie Liučijos dukterį. Pagalvoja, kad auginti mergaitę Tadui gal būtų buvę lengviau, gal bendravimas su dukra būtų sėkmingesnis. Kodėl, aiškiai neapibrėžtų, nors su vaikais susijusių klausimų svarstyme – bent jau šitoje srityje – jaučiasi visu kuo už Tadą pranašesnis, būdamas tris vaikus išauginęs, berniukus ir mergaitę auklėjęs tėvas, kurio atžalų nuoširdus noras lankytis gimtuosiuose namuose yra kuo puikiausias teisingo bendravimo ir tikros meilės įrodymas. Duoda gydytojui laiko, nuėjęs link lango atsidaro orlaidę ir iš kelnių kišenės išsitraukia cigarečių pakelį su žiebtuvėliu. Tadas žvilgteli į ligoninės vidaus taisykles skyriaus vedėjo kabinete ramiai laužantį interesantą, bet nieko nepasakęs vėl pasineria į savo mintis...

(Tadas)

Štai ką gali iškrėsti gyvenimas... Norėčiau turėti tave, Liučija, o į savo šeimą turėsiu priimti tavo dukrą. Jeigu Pijus kada nors išdrįs jai įsipareigoti. Kol kas jo įsivaizdavimas, kad labai subrendo, man atrodo abejotinas. Puikiai suprantu, kodėl tavo vyrui Pijus patinka: jis pats štai įžūliai rūko, įsivaizduodamas save teisuoliu, gal net kankiniu, kažkada seniai įvykdžiusiu sutuoktinio, o ką tik – tėvo pareigą, nors tiesiog blaiviai pripažino faktus ir sugebėjo su jais susitaikyti, o tai jo atveju ne taip jau sunku. Aš pats gyvenime susitaikiau su žymiai blogesniais dalykais, dėl kurių visą laiką stokojau to, ko Simonas turėjo su kaupu: nuo pat pradžių sušlubavusia profesine karjera, kolegos išdavyste, su tuo, jog paliko vienintelė tikrai mylėta moteris, kurios iki galo neatstos ta, kurią vadinu žmona, su tuo, kad vienintelis sūnus mieliau kalbasi su mažai pažįstamais, beveik svetimais žmonėmis, nei su manimi... vardinti dar? Ir ką turėčiau Simonui pasakyti? Mūsų vaikai jau viską nusprendė, ir gerai žinodamas sūnaus charakterį – o taip, tikrai gerai, nors jis tam neabejotinai prieštarautų, nujausdamas po švelnia išore besislepiantį tavo dukters kietumą (ir iš ko gi ji tai paveldėjo?), esu tikras, kad mūsų – toli gražu nebejaunų tėvų – nuomonė jiems nedaug tereikš, nors tavo vyras turbūt norėtų manyti priešingai, norėtų jaustis reikšmingu, vis dar gebančiu daryti įtaką savo ir net svetimiems vaikams.

Tadas pakyla nuo kėdės, trumpai panaršęs rašomojo stalo stalčiuje, ištraukia seniai ten gulinčią nebenaudojamą Petri lėkštelę, ir pastato ant palangės. Simonas sumaigo į ją nuorūką.

– Tau reikėjo sužinoti, – taria gydytojui. – Dabar nuo tavęs priklausys, ar kas nors keisis ir kaip stipriai. Daugiau nebelįsiu prie tavęs, nebent... jeigu kaip nors įskaudinsi mano dukrą... arba Pijų, – Simonas stovi labai arti gydytojo, jiedu beveik liečiasi krūtinėmis. – Apie mane gali galvoti ką nori, gali pavydėti ir nesuprasti, tiesą sakant, man tai menkai terūpi, – aš suaugęs, pasirūpinsiu savimi. Tačiau Pijus galėtų gyventi kitaip, jeigu juo patikėtum.

– Ne tau man aiškinti šituos dalykus, – atremia Tadas.

– Ne man. Bet, atrodo, niekas kitas to taip ir neprisiruošė padaryti, – Simonas žingteli į šoną, apeina gydytoją ir uždaręs už savęs kabineto duris visais plaučiais atsikvepia – skausmingai, viduje dar tebevirpėdamas, bet galingai ir laisvai.

7.

Iš pradžių Simonui pasirodo, kad virtuvėje tebegroja radijas, kurio jie klausėsi per pusryčius ir turbūt pamiršo išjungti. Tačiau kodėl negirdėti akompanavimo, tik dainuojantis balsas – stiprus ir grynas? Ir dar tas balsas Simonui kažkur girdėtas – bet tikrai ne per radiją ir ne kokiame nors koncerte, tokį išskirtinį balsą turinčio dainininko vardą jis neabejotinai prisimintų. Daugiau nebespėliodamas, žengia link virtuvės durų, atlapoja jas ir... Pijus tą pat akimirką užsičiaupia. O Simonas iškart prisimena Agnietę sakius, kad iš motinos jos vaikinas paveldėjo elegantišką, kiek infantilų laibumą ir absoliučią muzikinę klausą.

– Turėtum tęsti, – sako Simonas. – Tai buvo įstabu.

„Turėčiau būti atsargesnis“, – pavėluotai dingteli Pijui. Juk yra išsiugdęs aštrų savisaugos gebėjimą – tarsi katinas, net iš didelio aukščio nukrentantis ant kojų. Tačiau vos atsidūręs Agnietės artimųjų apsuptyje, tarytum praranda šį sugebėjimą, nebesisaugo; su vieninteliu Roku elgiasi atsargiau – gal dėl to, jog Rokas iš visos Agnietės šeimos labiausiai panašus į jį patį.

– Kur nors mokeisi dainavimo?

– Jei būčiau mokęsis, dainuočiau žymiai geriau...

Kai vieną dieną mama pareiškė, jog netrukus nuves Pijų į choristų atrankos perklausą ir tikisi užrašyti į geriausią šalies berniukų chorą, jis ne juokais supanikavo. Taip, kad perklausos pradžioje, paklaustas vardo ir pavardės, vos pajėgė juos ištarti – ką jau kalbėti apie dainavimą! Bet berniukui leido atsigauti, liepė nusiraminti, ir prieš komisiją jis stojo paskutinis. Iki to laiko jau buvo sukūręs planą – meistriškai „nusidainavo“; mama nežinojo, kur dingti iš gėdos – tuo labiau, kad viską suprato. „Kodėl man nepasakei, jog nenori dainuoti chore, kai anksčiau apie tai užsimindavau?“ – jau išėjus į gatvę liūdnai, užgautai paklausė ji. Tuometinis septynmetis nežinojo, ką atsakyti: kad nesitikėjo būti išklausytas ir suprastas? kad jam buvo vis tiek, kol pavojus nepriartėjo? kad jo prigimtyje įrašytas polinkis krėsti akibrokštus?

Pijaus balsas ir dabar, kalbant, skamba taip melodingai, jog Simonas pasijunta jo motinos kailyje: vesdama sūnų į perklausą, ji didžiavosi, turėjo vilčių, pati būdama muzikė neabejotinai džiaugėsi dėl sūnaus gabumų; ir patyrė svajonės žlugimą, ištikusį staiga, netikėtai. Simonas nėra pratęs pykti ant savo vaikų, pyktį tramdydavo, net jei situacija būdavo prasta, nes širsdamas ant jų tuo pačiu širdo ant savęs. Tačiau puikiausiai įsivaizduoja, kaip būtų pasiutęs Pijaus mamos vietoje! „Prigimtyje įrašytas polinkis“?! O balsas – ar tai ne prigimties dalis?! Ar žmogus, turintis tokį balsą, turi ir pareigą jį panaudoti, džiugindamas kitus? Bet jei tai nedžiugintų jo paties? O ar nedžiugintų? – Pijus nepabandė; gal dainavimas būtų tapęs niša šitam berniukui užaugti kitokiu, nei yra dabar? Pozityvesniu?

– Jaunystėje aš turėjau draugą. Maža pasakyti „draugą“ – sielos bičiulį. Jis tikėjo, jog žmogus privalo vystyti savo talentą, idant...

Pijus, Simonui prabilus nudelbęs žvilgsnį į grindis, kad tas nepastebėtų jame atsiradusios „na gerai, pasiklausysime jaunystės laikų pasakos“ išraiškos, nustebęs pakelia akis: prieš jį stovinčio vyro balsas užlūžta taip aštriai, kad į kerplėšas, regis, susipjaustysi širdį.

– ... kad pasaulį keistume į kilnesnį, geresnį... – Simonas užverčia galvą, užsimerkia ir valandėlę būna tik šitaip – per šviesų skausmą – aplankančioje dviejų jaunuolių praeityje. Tada vėl sugrįžta pas Pijų. – Aš duosiu tau jo eilėraščių knygą – kad pamatytum, ką gali žmogaus talentas. Ar mėgsti poeziją?

Pijus nežino, kaip atsakyti: kai kurie eilėraščiai jį juokina saldžia romantika ir pompastiška patetika; kai kurie nervina savo sudėtingumu, užgožiančiu mintį ir prasmę; vieni atrodo per trumpi, kiti – ilgi iki nuobodybės; purvinų, gašlių, ciniškų jis irgi nemėgsta... tačiau esama keleto poetų, kurių posmus paskaitęs sapnuoja, ir sapnuose tie posmai virsta... na taip, kilnesniu ir geresniu pasauliu; yra eilių, kurias jis sugeria į save lyg išdžiūvusi žemė gaivų lietų, ir pasijunta stiprus. Tačiau nepradės gi jis pasakoti savo sapnų...

– Tai jūs irgi rašote tam, kad pasaulis taptų geresnis? – vietoje to ironiškai pasiteirauja Simono.

– Oi ne!..

Pijaus ironija primena Augustą – panašiai, tik elegantiškiau ir draugiškiau, poetas reaguodavo į Simono „nerimtą“ požiūrį kūryboje; bet Simonas iš pradžių nesugebėjo, o paskui suprato, kad nenori to požiūrio keisti.

– Rašymas – tai mano kvėpavimas, o kvėpavimas negali būti idėjiškas, negali būti vertinamas pagal gerumo ar kilnumo kriterijus, tiesa? Jis tiesiog gyvybiškai būtinas – pirmiausia man pačiam. Kūryboje aš visiškas egoistas. Bet, – jis staiga gudriai žvilgteli į vaikiną, – jeigu mano knyga prabyla apie gerumą ar pažadina skaitytojo kilnumą – kodėl gi ne?

Ir Simonas nueina į kambarį atnešti Augusto eilėraščių.

8.

Pijus net neįsivaizdavo, kad galima gyventi taip šviesiai. Jis tarsi grįžo į vaikystę, kokios neturėjo. Primena sau, kad tai – tik tobulybės iliuzija, o keturios dienos – kaip tik toks laikas, per kurį ji dar nespėja išsisklaidyti. Vis dėlto liežuvis neapsiverčia menkinti šitų keturių laimės šimtmečių su jų spalvingomis detalėmis...

... Simonas nuo nemigos paraudusiomis akimis, po naktinio rašymo tarsi girtas išsvirduliuojantis iš savo darbo kambario, ir švelniai iš jo besišaipanti Liučija, jiems visiems ruošianti skaniausią pasaulyje kavą. Gimstančios dienos šviesoje prieš savo kambario langą besirąžanti nuoga Agnietė, nė neįtarianti, jog jau trečią rytą iš eilės į ją įsmeigtos kiemo pavėsinėje užsiglaudusio įsimylėjėlio akys; Pijui nerūpi Simono duota eilėraščių knyga: taip žiūrėti į Agnietę – štai tikroji poezija! Maudynės ir po jų nuo vėsaus vėjo pašiurpusi šlapia oda. Balti dryželiai akių kampučiuose – buvo daug juoktasi aštrioje birželio saulėje. Žvėriškas apetitas po gaudynių pliaže ir iškylų dviračiais. Vėjo pakeltas ir nešamas paplūdimio skėtis, kurį Pijus puola gaudyti, bet Simonas sulaiko: „Palauk. Pažiūrėk, kaip gražiai skrenda!“. Prieš lietų pilkai nusidažiusi aušra, akimirksniu atvėsęs oras, per pirmaisiais lašais aptaškytą objektyvą darytoje nuotraukoje – jiedu su Kregždute, jaukiai pasislėpę po šiltų bluzonų gobtuvais. Naktys buvusiame Mato kambaryje su iki galo taip ir neišsivėdinusiu, pikantišku dažų ir terpentino kvapu, su sakiniais iš anksčiau neskaitytų knygų apie dailininkus, nukeliančiais į Florenciją, Amsterdamą, Paryžių. Užsirūkymas terasoje vidurnakčio vienumoje, tyliai į ją įsiveržęs Liučijos prašymas pridegti, jųdviejų sėdėjimas be žodžių, mirkčiojant oranžinei cigaretės ugnelei. Pašnekesiai vakarieniaujant – apie pasaulį, didelius ir mažus jo dalykus. Ir atsisveikinimas ant traukinio laiptelių, čiaudint nuo nosį graužiančio geležinkelio kvapo, paskubomis planuojant atostogas – kokios jos bus po to, kai Pijus susitvarkys su paskutiniu egzaminu.

(Pijus)

Aš nemėgstu važinėti traukiniais. O šią savaitę tenka tai daryti jau antrą kartą: paviešėjęs man – grynam miestiečiui ir sostinės gyventojui – nerealiais atrodančiuose pajūrio tyruose, grįžtu į sostinę susirinkti knygų egzamino perlaikymui. Svetimų užpakalių nusėdėtos vietos, svetimų pečių nuramstytos atkaltės, langų kampuose prisikaupę neaiškios kilmės nešvarumai... Visa tai mane vimdo. Toje pačioje kupė sėdinčios moteriškės, nuo pirmųjų kelionės minučių jau visa valanda aptarinėjančios, į kokias parduotuves lėks atvykusios į sostinę. Provincija... Gerai, kad galiu užsikimšti ausis išmaniojo ausinėmis – nors muzika tebus fonas eilėraščiams, kuriuos bandysiu skaityti. Įdomu, kaip seksis – poezijos knygos rankose neturėjau senokai, o aplinka ne itin palanki gilinimuisi į tekstą. Bet jeigu tie eilėraščiai tokie genialūs, kaip davė suprasti Agnietės tėvas, – gal bet kuriuo atveju „užkabins“? Nuo viršutinio gulto pasisiekęs savo krepšį, išsitraukiu knygą. Augustas... na ir vardas! Imperatoriškas. Gaila, nėra nuotraukos – smalsu būtų pamatyti, su kuo jaunystėje trumpai, bet stipriai bičiuliavosi būsimas bestselerių autorius. Ok, pradėkim... Vienas, antras eilėraštis... neįvyksta jokio nušvitimo. Gal ir neblogi, gal net labai geri, tačiau man nieko nesakantys. Atsiverčiu tomelį ties viduriu, paskui – labiau į pabaigą... išsirenku kelis eilėraščius pagal jų pavadinimus, surašytus knygos turinyje... nieko. Pajuntu kartų nusivylimą, net pyktį – ir kažin kokius šių eilių stebuklus man žadėjusiam Agnietės tėvui, ir pačiam eilių autoriui, tarsi besidangstančiam vis naujais, vis labiau perregimais, tačiau todėl tik sunkiau matomais, lengvą, erzinančią miglą ant akių užtraukiančiais šydais, kurių, regis, neįmanoma nuplėšti. Ėjimas link kilnumo ir gerumo? Veikiau intelektualų išsidirbinėjimas! Na, iš žmogaus imperatoriaus vardu to galima tikėtis. Bet nemaniau, kad Agnietės tėvas... ypač po to, kai taip gaivališkai dūkome jūroje tą vėlų vakarą po ne itin malonaus pokalbio – jam turbūt sunkesnio nei man.

– Vaikeliuk, gal galėčiau pasikloti? – viena iš shoppingui besiruošiančių draugių beveik stumteli mane nuo apatinio gulto. – Pagal bilietą šita vieta mano.

Nieko jai neatsakydamas atsistoju, užsilipu į viršų ir išsitiesęs ant gulto nepagarbiai greta savęs numetu knygą. Ji staiga atsiverčia ir atsiskleidusių puslapių sandūroje pamatau stirksančią nedidelę nuotraukėlę – juodai baltą, turbūt vieną paskutinių mėgėjiškai darytų juodai baltų nuotraukų, kol jas galutinai išgujo pretenzingos spalvotos. Išimu nuotrauką ir įsižiūriu į du jaunus vyrus. Nereikia didelių proto pastangų suprasti, kad vienas iš jų nešioja imperatoriaus vardą, o kitas ateityje ant rankų nešios Kregždutę. Neabejotinai intelektualūs, bet lyg ir ne tokie, kurie išsidirbinėtų ir tuo puikuotųsi. Labai gražūs vyrai – ne vien veido bruožais, bet ir žvilgsniais, kuriuose nėra jokio snobiškumo. Tik užsidegimas – pas jaunesnįjį visiškai atviras, pas vyresnįjį kiek paslėptas, lyg prasmė jo eilėraščiuose. Turbūt kitaip rašyti jis nė negali, ir man teks jam atleisti; ir susitaikyti su nuobodžia ilga kelione, kuriai paįvairinti kitos knygos neturiu. Tik šitą eilėraštį, ties kuriuo radau nuotrauką, dar perskaitysiu – atsiprašydamas tų dviejų vyrų.

„... jei pasilypėčiau ant tavo pečių,

pamatyčiau savo likimą

su jo bangomis ir žaliomis pievomis,

su motinos pienu,

balta puta liekančiu ant lūpų..

Jei pasilypėčiau ant tavo pečių,

Pasauli.

Tik kaip tuos pečius pasiekti?“

Pasaulio pečiai – ar tai nėra tas taškas, kuriame susitinki su savo talentu? Ir ar veterinarijos studijose užkopsiu ant tų pečių? Vargu bau. Taip, aš norėčiau padėti gyvūnams, tačiau pradedu abejoti, ar nejausdamas didelio potraukio tiek praktinei, tiek teorinei šios profesijos pusei, kada nors tapsiu geru veterinaru. O kam gi jaučiu potraukį? Išsiskirti iš minios? Šokiruoti? Su amžiumi tai praeis – šiuo vyresniųjų požiūriu, vienu iš nedaugelio, pilnai tikiu. Gražiems, stilingiems drabužiams, šukuosenai? Dizaineris? O ne, ne man išėjimas ant podiumo su šalta mados pasaulio užkariautojo šypsena lūpose, už parankių vedantis dvi brangiausiai apmokamas manekenes – vieną vestuvine suknia, kitą – dar kokiu protu nesuvokiamu drabužiu, karančiu ant jos dietomis iškankinto kūno... Vagono palubės tvankumoje išgirstu silpną vidinį balselį, priekaištaujantį, kad būdamas septynerių nenuėjau į chorą; mamos šiek tiek supažindintas su muzikos pasauliu, suprantu, jog dabar jau per vėlu pradėti rimtą muzikinę karjerą. Bet juk turi būti kažkokia veikla, laukianti būtent manęs?! Kokia nors kėdė, kurią kaip tame kvailame lakstymo ratu žaidime užimčiau, nes būčiau greičiausias ir vikriausias?

„Aš nežinau, ką daryti, Matai! Nebenoriu tęsti šitų studijų. Nežinau, į kokias kitas eiti. Ar būsi šiandien namie?“ – Pijus išsiunčia žinutę, daug negalvodamas, ar tikrai reikia siųsti, kaip kitaip galėtų pradėti spręsti susidariusią situaciją, ir raudonuodamas laukia atsakymo. Atsakymas ateina greitai: „O kur „labas“? Būsiu. Užeik“. Matas su Ūla tebegyvena pakaitomis tai jo, tai jos namuose, ir eidamas į dailininko butą Pijus niekada nežino, ar ten ras savo dėstytoją. Šiandien bevelytų nerasti, nes ta, išgirdusi vaikino sprendimą, jam galvą nusuks!.. Laimė, duris atrakina pats Matas, ir negirdėti, kad bute dar kažkas vaikštinėtų.

– Tik nepradėk pasakoti, kad ir tau taip buvo, – Pijus ir vėl nepasilabina, iškart nudrožia į dailininko darbo kambarį, suprasdamas, jog tas dirbo – rankos ir drabužiai ištepti dažais, o žvilgsnis vis dar kažkur klaidžioja.

– Man buvo atvirkščiai, – Matas vertinamai nužvelgia tapomą paveikslą, atsidūsta ir kartu su molbertu nuneša jį į kambario kampą, – neišmaniau, kaip galima padaryti viską, ką troškau padaryti, įminti, išbandyti savo pasirinktoje srityje... ką aš čia kalbu? – Matas prisėda greta Pijaus, kuris jau be ceremonijų įsitaisė ant suklypusios sofos, nuklotos įvairiaspalvėmis draperijomis. – Ne aš dailę pasirinkau, o ji mane. Turbūt su daile tik taip ir gali būti. Žinai? – jis valandėlę žvelgia į vaikiną, svarstydamas, ar išsakyti savo pastebėjimą – taip, pasakys, kadangi Pijui šis pastebėjimas neturėtų būti naujiena. – Gal tavo situacija tokia sujaukta būtent todėl, jog nei veterinarija tave pasirinko, nei tu veterinariją, bet ją tau – netiesiogiai – parinko kiti?

– Tėvai. Bet bėda, jog dabar, pasiryžęs rinktis pats, nežinau, ką rinktis. Ir kažkaip nelabai tikiu, jog „kažkas pasirinks mane“ – kaip gražiai tai beskambėtų... Pašaukimas man – sąvoka iš fantastikos srities, Matai... Atleisk.

Matas šypsosi:

– Žinoma, iš fantastikos. Neįtikėtinų dalykų, paslapčių ir stebuklų aplink mus kur kas daugiau nei atrodo. Tik tada, kai verste priverčiau kitus – beje, tėvus taip pat – šituo patikėti, viskas stojo į savo vietas, ir aš iš bepročio berniuko tapau talentingu dailininku.

– O aš, atrodo, liksiu nevykėliu...

– Na, brolau, aš tau nieko konkretaus patarti negaliu, – nes vėl įklimpsi į svetimus parinkimus. Be to, dar ne taip gerai tave pažįstu...

Pijus kilsteli galvą, atmesdamas nuo kaktos savo šilkinius plaukus, ir šelmiškai pažvelgia į Matą:

– Tu mane pažįsti kaip nuluptą.

Vaikino širdį – o gal net sielą – paglosto tas „brolau“, nors Matas galbūt jį ištarė spontaniškai ir nesureikšmindamas. Vis tiek nuskambėjo jėgiškai.

– Baik vadinti save nevykėliu! Tai pirmas dalykas, kurio reikia, kad pajudėtum į priekį. Čia gi tavo poza, tiesa? Ir pasiteisinimas, – Matas vos laikosi nekumštelėjęs vaikinui: po galais, jam dvidešimt, ir jei toks elgesys užsitęs, Matas pradės baimintis, ar jie visi nepaskubėjo atiduoti Pijui savo jaunylės.

Poza? Pijus ir pats retsykiais tai suvokia; bet vis tiek suvaidina įsižeidusį.

– Klausyk, man reikia eiti, – Matas nusivelka darbinius marškinius, nuėjęs į vonią nusiplauna rankas, o grįžęs atsidaro spintą ir ima dairytis tinkamų drabužių.

Pijus supranta, jog truputį jį nuvylė, ir nenorėdamas taip užbaigti pokalbio, klusteli:

– O dabar jau žinai, kaip elgtis dailėje, kaip pasiekti tikslus?

Matas atsigręžia. Stovi apsivilkęs švariais marškiniais, bet vis dar dėmėtomis, ką tik naujais dažų dryžiais pamargintomis kelnėmis, ir atrodo gana juokingai. Skėsteli rankomis:

– Per vidurį: besiskleidžiantys prasmės pumpurai ir tuščios erdvės, ir teisingai sudėlioti taškai, ir baisios klaidos, dėl kurių verkti norisi... Bet visa tai – mano, Pijau! Kai surasi sritį, kurioje jausiesi taip pat – žinok, jog ji ir yra tau skirtoji... O dabar eik ir ieškok, – žvilgteli į savo kelnes ir priduria. – Ir leisk man persirengti.

Iš Mato namų Pijus eina į universiteto biblioteką knygų. Nors ketina mesti studijas, bet biomatematikos ir statistikos egzaminą išlaikys: nepakęstų minties, kad tas jaunas, jam nenuolaidžiavęs dėstytojas jį prisimins kaip silpnavalį, tesugebantį kartoti tuos pačius teiginius. Kita vertus, nenori „likti ant ledo“, jeigu paaiškėtų, kad jis buvo teisus, ir pašaukimas neegzistuoja, o labiau už veterinariją priimtinos srities irgi neatsirastų.

Vasarą universitetas atrodo visiškai kitaip, ir Pijų nudžiugina galimybė vienam prasieiti tuščiais aidžiais koridoriais, paklebenti vienos kitos auditorijos, kurioje neteko lankytis, duris, o radus jas atrakintas – kyštelti vidun galvą; į vieną auditoriją – didžiulę, erdvią aulą – jis net įeina ir kreida ant lentos pripiešia labirintų, laiptų, žvaigždžių... tokius pat piešinius kraigaliodavo per nuobodžias paskaitas arba namuose, užsidaręs savo kambario vienatvėje. Išeidamas lentos nenuvalo – kas nors radęs piešinius smagiai nusišypsos arba kvailai supyks, abiem atvejais piešti buvo verta. Pažaidęs pagaliau patraukia link bibliotekos. Užsisako knygas ir prisėda jų palaukti skaitykloje. Ant stalo pasideda vieną iš solidesnių mokslo žurnalų anglų kalba – pabandęs skaityti, veikiausiai nesuprastų pusės ten pateikiamos informacijos, tačiau vaizdas turėtų būti neblogas. O pats smaginasi, gaudydamas tai vienos, tai kitos skaitykloje sėdinčios studentės žvilgsnį, užlaikydamas jį, vos vos šypsodamas ir kiekvienai kažką nebyliai melagingai žadėdamas... come on – čia gi paprasčiausia vasaros pramoga! Tuo pat metu telefonu vieną po kitos renka žinutes Agnietei, skaito jos atsakymus. Ir kaifuoja kaifuoja kaifuoja...

... Agnietė išsitiesusi ant smėlio jaukioje lomelėje visai netoli namų. Ką tik baigė ilgą, meilų susirašinėjimą su Pijumi ir dabar kaitinasi baltoje, karštoje birželio saulėje. Pakelia ranką, žiūri į ją, prieš saulę virtusią akyse boluojančiu tamsiu siluetu. Atsisėdusi nužvelgia kojas, pilvą, krūtinę. Nesijaučia grožio karaliene, visuomet buvo panašesnė į kiek nerangų vaiką. Taip, paauglystė su nemaloniu brendimo sąlygotu papilnėjimu liko praeityje, dabar ji liekna ir stamantri, tačiau... nieko pernelyg žavingo ar kerinčio. Jos kūnas paprastas, standartiškas – lyg iš anatomijos vadovėlio. Labai gali būti, jog Pijui reikėtų daugiau. Vaikinas vos kelis kartus matęs ją su bikiniu, o kai įsižiūrės geriau... Yra dalykų, į kuriuos jis atsainiai spjauna, bet grožis – tikrai ne iš jų, grožiui vaikinas aiškiai neabejingas. Rafinuotam, išskirtiniam grožiui. „Raminkis“, – griežtai paliepia sau: kas jau kas, o Pijus nebūtų su ja, jeigu nejaustų traukos, nevaidintų spektaklio vien jai pamaloninti – ir mergina džiaugiasi dėl tokio jo nuoširdumo. Bet vis dėlto sutiktų patobulinti savo išvaizdą vardan Pijaus – tik kad neišmano kaip, o mamos tokių dalykų klausti nėra įpratusi, dėl jų niekada nesuko sau galvos...

... Viena iš studenčių, drąsesnė už kitas, – galbūt dėl įspūdingų priaugintų blakstienų, – paskui Pijų išneria iš skaityklos ir, kaukšėdama madingų batelių kulniukais, nesidrovėdama nulydi jį į biblioteką, o paėmusį knygas – į koridorių, iki pačių išėjimo durų. Pijus galantiškai tas duris atidaro ir praleisdamas merginą prieš save aksominiu balsu atsiprašo:

– Sorry, mažute, aš užimtas.

– Šiandien? – ji koketiškai žvilgteli per petį. – Aš galiu palaukti.

– Bijau, kad visam gyvenimui...

9.

... Namo grįžusį Pijų pasitinka per visą butą plaukianti valso melodija. Ir mama, apsivilkusi baline suknia, besiruošianti į vakarinį koncertą, kokius retsykiais organizuoja jos orkestras.

– Iš kur tu čia?! – nustemba. – Juk ruošėtės pabūti ilgiau... Ar kas nors nutiko? Susipykote?

Pijus nežino, kas su juo staiga pasidaro.

– Nieko blogo nenutiko. Viską vėliau papasakosiu, – taria ir priėjęs paima mamą į glėbį; o apglėbęs ima sukti pagal valso muziką.

Nors ji gerai šoka ir neretai turi progų tai daryti, pirmas akimirkas juda lyg sustingusi, truputį išsigandusi. Paskui pajunta, kaip akys prisipildo ašarų, tačiau jų nenusibraukia, nenorėdama atitraukti rankos nuo sūnaus peties. Jis visuomet buvo per daug lieknas, bet dabar moteris junta ne tik tai – ir raumenų tvirtumą, vyrišką rankų jėgą, centimetrų tikslumu žvilgsniu išmatuoja ūgį – aukštas, koks jis aukštas!.. Kada paskutinį kartą buvo taip arti sūnaus – ir fiziškai, ir dvasiškai? Ji mėgaujasi Pijaus vedžiojama – judesių plastikos ir gracijos jam niekada nestigo, net paauglystėje nebuvo tarp tų daugelio, kurie nežino, kur dėti staiga per ilgomis tapusias rankas ir kojas; o šokio judesių, pasirodo, nepamiršo nuo pradinės mokyklos laikų. Tik moteris dar nedrįsta pasukti galvos, kilstelėti žvilgsnio ir pažvelgti sūnui į veidą.

(Pijus)

Prisimeni prie mūsų namų buvusią nedidelę maisto prekių krautuvėlę, mama? Taip, tą pačią... Būdamas dešimties, iš ten pavogiau šokoladuką: ne todėl, kad neturėjau pinigų jam nusipirkti, ne todėl, kad būčiau per retai lepinamas šokoladu – norėjau padaryti kažką toookio drąsaus, kas priverstų draugus išsižioti, parodyti, kad sugebu būti dar vikresnis ir apsukresnis nei paprastai... Pardavėja neiškvietė policijos, bet tvirtai paėmusi už rankos – net skaudėjo – atvedė mane namo ir perdavė tau. Tą vienintelį sykį mane prilupai. Tėvui nesakei, susitvarkei pati. Vyriškai – net neįtariau, jog turi tokią smagią ranką!.. Man atrodė, kad niekada neišverksiu visų tada kilusių ašarų... Gal čia jos dabar grįžta ir graužia gerklę? Bet kodėl tuomet noriu glaustis prie tavęs, dovanoti tau šokį? Valsą – neužmiršau, kaip kažkada pasakei, jog jis – tavo mylimiausias. O dar, pameni? – kai vieną sykį, vieną vienintelį kartą, nepaisydama tėvo prieštaravimų, visai nakčiai priėmei mane į jūsų lovą? Išgelbėjai nuo tamsoje apspitusių baisumų, ir aš, aštuonmetis, užmigau kūdikio miegu, o pagalvė iš ryto buvo drėgna nuo seilių. Kaip mokei sėdėti tiesia nugara? Mandagiai pasisveikinti ir atsisveikinti – net su tais, kurie man buvo atgrasūs? Nežinojai, jog tau nusisukus tokiems iškišu liežuvį, o vienam itin bjauriam kaimynui, nuolat visokiais žodžiais mane vainojančiam ir tau su tėvu išduodančiam visas kiemo išdaigas – jam, jau būdamas paauglys, kartą parodžiau nepadorų gestą. Ar jis jums papasakojo? Turbūt ne – nenustebčiau, jei manė, kad supykęs dėl apskundimo galiu padaryti ką nors dar blogesnio. Kai paauglystėje „nusimokiau“, tu kiekvieną vakarą tikrindavai, kaip paruošiau pamokas, ir priversdavai „išgaudyti“ visas alei vienos klaidas, o kiekvieną rytą, penktą valandą, prikeldavai mane, kartu sėsdavai už rašomojo stalo ir liepdavai dar ir dar kartą skaityti, rašyti, kartoti... pažymiai labai pagerėjo... savaitgaliais miegodavau iki dvyliktos...

Pijus ir nenori, kad mama pažvelgtų jam į veidą, į akis. Kiekvienas atsiprašymas vaikinui buvo, yra ir bus kančia, o kentėti lengviau, kai niekas tavęs nestebi. Minties pasipasakoti mamai apie keistąją akademinę skolą, apie savo svarstymus dėl studijų ir dar toliau siekiančius planus jis irgi kol kas atsisako: ir laiko šįvakar pritrūktų, ir artumo, nepaisant visko, kas ką tik įvyko, dar nepakanka. Dar turės nuskambėti ne vienas valsas, reikės pataisyti ar iš naujo perrašyti ne vieną ir ne dvi partitūras, ir generalinės repeticijos čia nesurengsi. Nuo gana ankstyvo amžiaus Pijus dažniausiai pajėgdavo įvardinti, ką vienu ar kitu gyvenimo momentu jaučia: džiaugsmą, palengvėjimą, pyktį ar piktdžiugą, kaltę, gėdą, ramybę, retsykiais – euforiją, abejingumą, virpulį, malonumą, baimę ar ryžtą... O dabar jo viduje plytinčio jausmo vardo nežino. Gal jis nė neturi vardo, gal bet kuris vardas suskaidytų jo visumą, atspindėtų tik vieną kurią dalį. Šitas jausmas – ar veikiau visuminis pojūtis – panašus į kylančią bangą, drumsčiančią ir keičiančią jūros dugną, tačiau vėl jį suklostančią iš to paties smėlio. Šviesioje naktyje, vasarai artėjant prie savo apogėjaus, prie gražiai ir paslaptingai solsticija vadinamo taško, vyksta totali transformacija, prasidėjusi nepastebėta, tačiau jau nebesutramdoma, nebepasukama atgal. Pijus svajojo pasikeisti, bet vis tiek dreba iš baimės. Kol kas nesupranta, kiek čia priklauso nuo jo paties, o kiek negali būti žmogaus kontroliuojama. Jei būtų Mato tipo žmogus, tiesiog leistųsi nešamas tos bangos, jos vartomas ir murkdomas, bet tuo pat metu stengtųsi perprasti jos dėsnius, kol užsigrūdintų ir išnirtų virš vaiskios keteros, ir jau tvirtai ten laikytųsi. Tačiau Pijus nesiruošia būti nuolankus – jis nuo pat pradžių įrodinės savo teisę spręsti, net ir nutuokdamas, kad dėl to gali būti daug stipriau sužalotas. Jei jau negali pats diktuoti visų sąlygų, tai bent spręs, kurias iš jų priimti, o kurių nepaisyti.

10.

Šitas Pijaus susitikimas su biomatematikos ir statistikos dalyko dėstytoju visai nepanašus į ankstesnį: Pijus nebesišiaušia, maloniai nustebintas paspaudžia dėstytojo ištiestą ranką. Turi aiškų ir paprastą tikslą – išlaikyti. Beveik nekantraudamas, smalsaudamas laukia užduočių. Tačiau dėstytojas jam ištiesia tuščią lapą.

– Tabula rasa, Pečiuli, – paerzina lotyniškai, primindamas studentui, kaip anądien tas demonstravo šios kalbos žinias. – Parašykite, ko išmokote per semestrą biomatematikos ir statistikos užsiėmimų metu, ką išskaitėte knygose, ruošdamasis egzamino perlaikymui, ką apskritai suvokėte apie matematikos ir statistikos reikšmę pasaulyje.

– Jūs iš manęs pitagorietiškos išminties tikitės? – išsprūsta Pijui, tik šįkart – visai nesistengiant pasigirti apsiskaitymu, o tiesiog dingtelėjus minčiai, jog dėstytojui toks pajuokavimas bus suprantamas ir patiks.

Tas iš tiesų nusišypso:

– Kodėl gi ne, Pečiuli? Kodėl gi ne?..

„Ar be matematikos žinotume, kad esama tik vieno gyvenimo, kad arčiausiai ir toliausiai vienas kito gali būti du žmonės, kad yra trys pagrindinės vertybės – tikėjimas, meilė ir viltis, kad namas visuomet laikosi ant keturių kampų, kad penki kontinentai atspindi neįtikėtiną pasaulio įvairovę, kad neįmanoma nešvepluojant ištarti „šešios žąsys su šešiais žąsyčiais“ ir kad žmogus sukūrė septynis pasaulio stebuklus? Žinotume. Bet suskaičiuoti tie dalykai tampa suprantamesni: tai tuo pačiu rodo ir žmogaus pažinimo netobulumą, ir jo proto galią. Abstrakčioji matematika – gryna mintis, kurią žmogui pavyko užrašyti“, – dėstytojas Pečiulio atsakymą perskaito vienu įkvėpimu – tokį atsakymą, apie kurį galėjo tik pasvajoti. Kuris atneša netolimus prisiminimus:

– Kai savanoriaudamas Afrikoje mokiau vaikus matematikos, besibaigiant kursui duodavau jiems tokią pačią užduotį, kokią šiandien daviau jums. Kai kurie iš tų vaikų, kurso pradžioje nemokėję suskaičiuoti iki trijų, nesutilpdavo į vieną lapą, prašydavo antro, kartais – trečio. Jums tiek vietos neprireikė, bet tame, ką parašėte, plyti plačiausia erdvė. Įsivaizduojate mano jausmus?! – dėstytojas klesteli į kėdę priešais Pijų ir sumišęs šypsosi.

– Jūs gyvenote Afrikoje?!

– Dvejus metus.

Vaikiną retai kas taip nustebina. Nustebęs net nesureaguoja į pagyrimą: fiziškai jaučia, kaip jo smegenys, širdis ir gal net pasąmonė – gal ypač pasąmonė – pradeda veikti visu pajėgumu. O kas, jei čia – tas momentas, kai likimas jam ištiesia ranką, lygiai taip pat draugiškai, kaip prieš egzaminą padarė dėstytojas?

– Ar... ar ir dabar ten galima važiuoti? Ne matematikos mokyti... Gal ką nors artimo medicinai veikti... Juk pagalbos ten turbūt visada reikia?

Dėstytojas surimtėja, neskuba nieko sakyti. Bet Pijus jo nepalieka ramybėje:

– Čia ne momentinė užgaida, patikėkit! Ne paskutinės minutės sumanymas. Išlaikęs jūsų egzaminą, ruošiausi parašyti prašymą dėl išbraukimo iš studentų sąrašų ir... pradėti kažką naujo.

– Taip... sunku sugalvoti radikalesnę permainą, – dėstytojas abiem rankom paremia veidą ir ilgai žiūri į šitą sykiais taip lengvai permatomą, o sykiais – neprognozuojamą tipelį. – Ar bent nutuokiate, ko galima tikėtis Afrikoje, ko sulaukti?

– Ne itin, – Pijus absoliučiai atviras, kadangi iš dėstytojo jam reikia tokio paties atvirumo. – Bet žinau, jog privalau padaryti ką nors tokio, kad pamirščiau net patį save. O po to atgaminčiau tik tai, ką verta savyje turėti.

Dėstytojui norisi tikėti šitais žodžiais ir Pečiulio noro išsipildymu – taip, kaip tikėjo savo „misija neįmanoma“ Afrikoje. Gali būti, jog šiandien jis sulaukė pirmos didelės pedagoginės sėkmės šiame universitete, nors supranta, kad jam tenka tik dalis nuopelnų už permainas, vykstančias kai kurių seniai „nurašyto“ vaikino viduje. Žino, jog vaikinas bet kuriuo momentu gali persigalvoti ir vėl nugrimzti į tai, ką – tiesiai šviesiai – reikėtų vadinti pochujizmo liūnu, kartais įtraukiančiu net pačius geriausius; o Pijus Pečiulis toli gražu nėra saldainiukas, kaip nekaltai dabar į jį bežiūrėtų.

– Atsiųsiu jums internetinių nuorodų ir kelių savo draugų Afrikoje, vietinių ir iš užsienio atvykusių, kontaktus. Susisiekite su jais ir išgirskite daugiau pasakojimų „iš pirmų lūpų“, gerai į juos įsiklausykite: ne visi jie tokie šviesūs kaip mano ką tik pasakotas, – dėstytojo tonas toks, lyg kalbėtųsi su jaunesniuoju broliu, reikalingu gero patarimo. – Šis sprendimas dažniausiai daromas ne vieną kartą, bet vėl ir vėl iš naujo. Ir tik po kurio laiko, kai esi juo tikras, turi teisę važiuoti.

– Išlaikei? – iš tolo šaukia Agnietė.

– O ar galėjo būti kitaip?! – Pijus prisitraukia ją prie savęs ir bučiuodamas prataria. – Kaip tave nubausti už netikėjimą manimi, panele? – žnybteli kiek žemiau merginos juosmens ir čia pat gauna per rankas.

Pastveria jam šėrusią Agnietės ranką ir šokio judesiu apsuka merginą aplink save.

– Mums reikia pasišnekėti. Beje, kaip tik apie tikėjimą manimi, – vėl ją prisitraukęs, jau labai rimtai paprašo.

Žino, jog turėtų palaukti dėstytojo laiško, apsvarstyti tai, ką jam parašys tame laiške nurodyti žmonės. Tačiau Kregždutei trokšta pasipasakoti čia pat!.. Agnietė pasijunta paralyžiuota Pijaus atskleistų planų: tai, kad jis mes studijas, ji priima sunkiai, tačiau kaip aiškiai ne vieną dieną brendusį ir ganėtinai pagrįstą sprendimą, kurį gal net turėjo nujausti; kitaip yra su savanoryste Afrikoje – žaibas iš giedro dangaus, akimirksniu išblaivęs svajų pilną merginos galvelę. Jos meilės, jos moteriškos laimės pumpurai, vos pradėję skleistis, negailestingai užklumpami šalnų, ir neaišku, ar jas ištvers.

– Išvažiuosiu, kai tik ateis ruduo.

– Ar įsivaizduoji, kiek visokiausių dalykų pirma reikės sutvarkyti? – Agnietei būtų juokinga, jei nebūtų graudu. – Pokalbis, kurio toks pakvaišėlis kaip tu gali ir nepereiti. Savanorių kursai. Vizos. Bilietai. Skiepai, – praktiniai dalykai jai padeda nepulti į paniką, nesijausti palikta; galų gale – juk jis jai pirmai pasakė...

Vaikinas suklūsta:

– Aš nepakenčiu injekcijų, Kregždute.

Vaikystėje, vedamas skiepyti, rėkdavo iš visų plaučių ir bandydavo ištrūkti iš mamos ar slaugytojos gniaužtų, pabėgti, pasislėpti.

– Galėsiu laikyti tave už rankos.

– Aha. Ypač kai durs į...

– Aš užsimerksiu.

– Tu taip labai trokšti, kad aš išvažiuočiau?!

Va dabar Agnietė jau supyksta:

– Iš proto išsikraustei?! – sugniaužia kumščius ir stuktelėjusi jais vaikinui į krūtinę, tuo pat metu pati prie jo lipte prilimpa. – Bet ką turėčiau daryti? – sušnabžda, įsikniaubusi jam į petį. – Atkalbinėti? O po to graužtis, kad atkalbėjau nuo to, ko tau tikrai reikia? – ji stabteli atgauti kvapo. Paskui priduria. – Be to, man patinka pati idėja, aš ir pati važiuočiau, bet...

– Ne ne ne, – Pijus pasiduodamas pakelia rankas. – Tu turi studijuoti ir baigti studijas. Noriu pasipuošti kostiumu ir kaklaraiščiu, kai užlipsi ant scenos atsiimti diplomo, ploti ir švilpti – nors ir nemoku taip gerai kaip tu. Sutarta?

Mergina nieko neatsako.

– Sutarta, Kregždute?

– Kas man beliks? – atsidūsta ji. – Tik mokytis.

... tik daugybę kartų iš naujo gromuliuoti mintį, jog nebuvo pakankamai stipri jį sulaikyti, ne tokia, kad prieš norą būti su ja nublanktų bet kokios idėjos... Pijus suvokia, kokį skausmą Kregždutei sukėlė. Tačiau jeigu dabar jos pagailės ir pasiliks, negalės garantuoti, jog jiedu bus laimingi.

Vaikinas tenorėjo palikti prašymą ir tyliai pasišalinti. Tačiau dedant jį ant dekano sekretorės stalo, pro savo kabineto duris kaip tik žengia pats profesorius, jau dešimtį metų vadovaujantis medicinos fakultetui. Pastebėjęs prašymą nė kiek nenustemba, bet vis dėlto užkalbina sūnų kito gydytojo, su kuriuo kažkada studijavo paraleliniame kurse:

– Išeinate, Pečiuli?

– Išeinu.

– Skolos užpjovė?

Pijus nejučia suspaudžia kartu atėjusios Agnietės ranką.

– Neturiu nė vienos skolos.

Dekanas nepatikliai kilsteli antakius. Žvilgteli į savo sekretorę – ta palinksi galva.

– A... Tai mes kažkuo nepatikome?

Pijus valandžiukę svarsto – tiesiog pratylėti, papurtyti galvą ir pratylėti, o gal netylėti? Kažkodėl pastarosiomis dienomis jam daug kam daug ką norisi paaiškinti – net tiems, kurie galbūt nesupras:

– Nenoriu užimti man nepriklausančios vietos. Neketinu gyventi man nepriklausančio gyvenimo.

– Oho, koks pareiškimas! Man belieka didžiuotis, kad jam iš dalies subrandino ir studijos mūsų fakultete. Tėvas žino?

– Man dvidešimt metų! – Pijus jaučia, kaip kyla balsas.

Dekanas skėsteli rankomis – galų gale, jis neprivalo rūpintis svetimais vaikais. Tada žvilgteli į greta vaikino stovinčią Agnietę Kregždytę – apie ją jau irgi sklinda kalbos, tik, laimė, daug malonesnės nei apie jos vaikiną. Ar negalėjo susirasti geresnio? Klasikinė istorija – pirmūnė ir chuliganas...

– O kaip gi tokia graži mergaitė viena bus?

– Palikite tą vaiką ramybėje! – iš dekano kabineto staiga pasigirsta griausmingas, galingas balsas. – Mokiau dar jo tėvą. Jei jau Pečiulis ką įsikala į galvą – lengvai neišmuši. Argi pamiršot istoriją su jo disertacija? Mes visi tada nuoširdžiai už jį „sirgome“ – tie, kurie mąstėme bent truputį pažangiau.

Pijaus sąmonė sureaguoja iškart: skandalas su disertacija? Tai kad disertaciją tėvas apsigynė ramiai ir užtikrintai, neilgai trukus iki jo gimimo... Pro duris pas juos išlinguoja, išplaukia nedidelio ūgio, bet įspūdingo stoto sena moteris žibančiomis ir besijuokiančiomis akimis:

– Kur Tado berniukas? – retoriškai paklausia, tarsi čia būtų daugiau jaunų vaikinų. – O, bet jis gi jau visai ne vaikas!

Pijus triumfuodamas pažvelgia į dekaną: va taip!

– Nagi, jaunuoliai, palydėkite mane, – senoji dėstytoja juos abu paima už parankių; Pijus suklapsi akimis, Agnietė linksmai, šiltai nusišypso.

Už jų nugarų užsivėrus durims, moteris dar labiau atsipalaiduoja.

– Į sveikatai kenksmingų dalykų sąrašą reikėtų įtraukti ilgus pokalbius su profesoriais, – burbteli. Tada pasisuka į Pijų. – Tikiuosi, tavo tėvas netapo tokiu nuoboda kaip jūsų dekanas? Man visuomet patikdavo bendrauti su Tadu.

Jaunuoliai sutartinai prunkšteli.

– Kaip tėvas laikosi? – dar vienas klausimas Pijui.

– Gerai. Lyg ir.

– Kas čia per atsakymas?

Vaikinas patraukia pečiais:

– Tik tokį turiu.

Dėstytoja kiek susiraukia, palinguoja galva. Valandėlę patylėjusi, pakeičia temą:

– Tai kur ta tavo vieta gyvenime?

Pijus atsako ne iš karto:

– Ieškosiu.

– Vadinasi, neturi tėvo laimės...

Vaikinas klausiamai žiūri į moterį.

– Jis visada – kartais man atrodo, jog nuo gimimo – žinojo, kuo turi ir nori užsiimti.

– Gydytojas iš pašaukimo.

– Tikrai taip.

– Vadinasi, neturiu.

– Bet gal tau skirta kitokia laimė... – dėstytoja atsigręžia į Agnietę ir atvirai vertinamai ją nužvelgia; atrodo, įvertina teigiamai, nes suokalbininkiškai palinksta prie merginos ir tyliai jai sako. – Jis tikrai ieškotojas. Keliautojas – pirmiausia dvasine prasme. Ir laimė jo gyvenime – jeigu bus – bus ieškojimų ir atradimų laimė. O tu kantriai jo lauk iš kelionių – kai pati negalėsi lydėti. Ir viskas judviem bus gerai.

Ji atsega savo didelę, senamadišką, gerokai panešiotą rankinę ir joje susiranda automobilio raktelius. Pijus nebedelsia:

– O kas buvo su mano tėvo disertacija?

Dėstytoja nuveria vaikiną žvilgsniu.

– Palieku tai tau pačiam išsiaiškinti. Kaip suprasi, kurlink gyvenime judėti, jei nepasistengsi pažinti savo šaknų?

Pijus nurausta – ir dėl to, kad buvo sugėdintas, ir iš plykstelėjusio apmaudo – negi buvo sunku atsakyti?!

– Pasakysiu tau tik viena, – nebodama vaikino nepasitenkinimo, priduria moteris, – jaunystėje tavo tėvas buvo ne ką mažesnis maištininkas už tave.

– Man reikia išsiaiškinti! – dėstytojai nuėjus, karštai sako Pijus Agnietei. – Padėsi?

– Aš neturiu teisės kapstytis po tavo tėvo praeitį, – papurto galvą mergina. – Man ir taip jau atrodo, lyg būčiau su žvake prie jo ir savo mamos lovos stovėjusi. Važiuosiu namo, o tu pasilik ir sužinok.

(Pijus)

Priešingai nei daugelį vaikų, tėvo darbo kambarys manęs niekuomet netraukė. Jis visada priminė, kad medicina tėvo gyvenime užima kur kas svarbesnę vietą nei aš ar mama; tai buvo kambarys, kuriame ilgoms valandoms pradingdavo žmogus, turėjęs žaisti su manimi ir man skaityti, kambarys, kuriame išsikreipdavo mūsų bendrų savaitgalių planai ar būdavo atšaukiamos atostogų kelionės. Dabar įeinu į tą kambarį, tikėdamasis rasti atsakymą, kodėl buvo dedamos tokios aukos. Gerai žinau, kur ieškoti tėvo disertacijos leidinio – antroje spintoje iš kairės, trečioje eilėje nuo viršaus. Štai ji. Oficialioji, ar taip turėčiau vadinti? Greta – nedidelė balta brošiūrėlė, kuri visą laiką čia stovėjo, bet niekuomet nepatraukė mano dėmesio; ant jos – tas pats pavadinimas, o data... velniava, tikrai žymiai ankstesnė! Tarp minkšto viršelio ir priešlapio įkištas pusiau perlenktas popieriaus lapas su universiteto, kurį ką tik palikau, antspaudu. Išrašas iš disertacijos gynimo posėdžio protokolo. Du balsai „už“, trys „prieš“, kad Tadui Pečiuliui būtų suteiktas biomedicinos mokslų daktaro laipsnis... kadangi... Tokiuose dokumentuose informacija pateikiama kažkaip sudėtingai, tarsi užšifruotai, lyg ne kiekvienam paprastam žmogui... nieko, kaip nors... Pasiėmęs išrašą, atsisėdu į tėvo fotelį ir skaitau viską iš eilės... Etika man tebuvo žodis, kažkada reiškęs vieną nuobodžiausių pamokų mokykloje, o vėliau – elgesio suvaržymų sąvadą, kuriuo remdamiesi man kažką vis prikišinėjo daugybė žmonių. Atrodo, mano tėvui etika reiškė kur kas daugiau. Tokia etika, kuri galėjo būti išties naudinga, nes davė žmonėms galimybę rinktis ir tuos pasirinkimus suprasti – galimybę, kurios tėvas beveik niekada nesuteikdavo man.

Ant kambario grindų pasidedu abiejų disertacijų tekstus. Oficialusis man pažįstamas, nors jo nesu nuosekliai skaitęs, tad nežinau, ar etiniai svarstymai ir teiginiai ten išlikę. Senąjį pradedu skaityti dabar: medicininius dalykus, pernelyg sudėtingus, tik greitosiomis permetu akimis, o pasiekęs etinę dalį, ryte ryju kiekvieną žodį. Ir esu priverstas nulenkti galvą: mano tėvas tikrai buvo revoliucionierius, tais laikais nemažai gydytojų tikriausiai nė negalvojo apie tokius dalykus.

– Kad tave kur! – nesusilaikęs tarsteliu.

– Kai pradėjau ją planuoti, atlikinėti pirmuosius bandymus – buvau maždaug tavo amžiaus. Šitas tekstas man nepaprastai brangus. Geriausias kada nors mano parašytas tekstas, – tėvas ateina nuo durų, žiūrėdamas tiesiai į mane. – Galiu? – siekteli brošiūrėlės, paima ją į rankas ir žvilgteli, kur buvau atsivertęs; neįtikėtina, tačiau jo akyse pastebiu ašaras. – Etika. Pseudomokslas... – jis liūdnai šypteli. – Kai po dešimties metų disertaciją gyniausi iš naujo, prieš informavimo ir autonomijos reikalavimus medicinoje jau niekas nebedrįso pasisakyti.

Man per sunku tęsti šitą kalbą, neįmanoma taip greitai pakeisti požiūrio į žmogų, tuo labiau į artimą žmogų, nes tas požiūris – svarbi mano paties asmenybės sudedamoji. Tad kiek atidedu visa tai.

– Aš išvažiuoju į Afriką. Savanoriauti, – atsiverčiu ant nugaros, pasikišu po galva rankas ir užsimerkiu.

Būsimasis drąsus savanoris niekam niekada nepasakos, kaip įėjo į poliklinikos procedūrinį, prieš tai iš informacinio plakato sužinojęs baisią tiesą, jog vykstant į Afriką būtina pasiskiepyti penkiomis skirtingomis vakcinomis. Kaip tyliai sudejavo, pajutęs dūrį, ir stengėsi vietoj į jo kūną įsmeigtos adatos galvoti apie gražiuosius Afrikos saulėlydžius. Kaip po visko išbėgo į lauką, užsiglaudė pirmoje pasitaikiusioje tarpuvartėje, truputį paverkė, truputį parūkė ir suprato, jog antras skiepas jau nebus toks gąsdinantis. Tik vis tiek labai skaudės...

*********

(Agnietė)

Ko jau ko, o Afrikai tapti tavo pirmąja moterimi tikrai neleisiu! Šį kartą nebeužmigsiu, tavęs negavusi. Ir vietą mums jau išrinkau, tikiuosi, tu ne prieš, kad viena kita smiltelė paklius giliai į kūną? – juk turi pratintis prie smėlio audrų. Drovėsiuos, tačiau gėdos nejausiu. Žinau, kad skaudės, o kaip ir kiek – nepajėgiu įsivaizduoti; bet priglausiu sau prie lūpų tavo delną ir nesuriksiu. Bangai nusiritus į krantą, išbandymu mums taps vienas kito žvilgsnio išlaikymas: tavo šiltų akių, kuriose prieš tai kelioms akimirkoms bus plykstelėjęs plėšrumas; manųjų – su moteriškumu, nyrančiu iš vyzdžių bedugnės. Jei tik panorėsi – jis bus tavo atrasta ir tavęs visuomet laukianti šalis...

(Pijus)

Tėvas siūlė, kad keletui dienų kur nors su juo išvažiuočiau. „Paimsime ir mamą“. Ne, negalėjau to padaryti. Nei dviese, nei trise. Kažkas turėjo vykti kitaip, o kaip – idėjų neturėjau. Be to, man niekada nepatiko sūnaus palaidūno istorija. Vietoje to paskambinau Liučijai ir paklausiau, ar Agnietė mėgsta staigmenas. Liučija net prajuko: „Ji DIEVINA staigmenas!“. „Tai aš atvažiuosiu poryt... galima?“

Medinio kopų tako lentos tykiai sugirgžda.

– Mes abu labai gerai žinome, kur jie eina, tiesa? – priėjusi ištaria Liučija, žvilgsniu lydėdama pakrante nutolstančius Agnietę ir Pijų, ir jos balse Simonas girdi neslepiamas ašaras – ašaras motinos, kurią jau „išaugo“ paskutinis vaikas.

Dabar jis tik linkteli; vėliau pasakys, kad Agnietė ir Pijus, nors ir tvirtai susikibę už rankų, iš pradžių eina patys į save – kaip visi pasaulio įsimylėjėliai. Neria giliai giliai, kadangi paskutinį kartą priklauso tik sau, dar nėra savęs su niekuo negrįžtamai pasidalinę, dar savęs nepadovanoję. Simonui žiauriai, be jokio gailesčio širdį persmelkia mintis, kad žiūri į tolumon žingsniuojantį savo mylimiausią vaiką, saulės zuikutį, dvidešimt metų šokinėjusį ir žaidusį jo širdies vandenyne. Zuikutį, kuris ką tik stryktelėjo į praplaukiantį likimo laivą ir iškeliauja pažinti pasaulio.

– Ateik, – sako Liučijai, pirštais švelniai perbėgdamas jos šlapiu skruostu. – Šiąnakt mudu darysime tą patį, ką darys jie. Tik meistriškiau.

TIK SUAUGUSIŲJŲ LAIKAS

1.

(Pijus)

Stiuardesė profesionaliu grakščiu judesiu pasilenkia prie manęs ir kažką pasiūlo – turbūt paskutinę šiame skrydyje karšto gėrimo ar vandens stiklinę, kurios kai kurie keleiviai neatsisako vien todėl, jog ji nemokama. Aš tik papurtau galvą – nereikia; krepšyje dar tebeturiu pradėtą mineralinio buteliuką, įpratau taupyti vandenį. Norėčiau mokėti – kaip moka skrybėlėti džentelmenai iš filmų apie gangsterius – elegantiškai maukti vieną viskio taurę po kitos, ramindamas nervus prieš susitikimą su seniai matyta mylimąja... nemoku. Nors skrybėlę aš irgi turėjau – bet prieš išvykdamas ją padovanojau. Aišku, anokia čia dovana – spalvą praradusi, dėmėta skrybėlė, iki blizgesio impregnuota prakaitu, su amžiams įsigėrusiu pigaus odekolono kvapu; vieną rytą joje radau skorpioną, kelis kartus ji buvo apdergta paukščių. Tačiau esu tikras, kad buvusi mano skrybėlė dėvima, ir kad taip bus dar ilgai. Man nepaprastai įdomu, kaip tarp žmonių susikuria tokie ryšiai, kaip žmoguje atsiranda tokie jausmai, dėl kurių nudrengta skrybėlė įgija didesnę vertę nei brangakmeniais puošta karūna. Kaip ji pereina visą Maslow piramidę, ir iš daikto, skirto saugoti nuo saulės, tampa draugystės simboliu, skatinančiu savarankiškai tęsti darbą, kurį pradėjai kartu su skrybėlę dovanojusiuoju? Kaip sąmonė paklūsta savo pačios įsakymui nebijoti: šnaresių tamsoje; tragiškų gyvenimo sąlygų, kuriose taip lengvai plinta infekcijos; alkio ir – ypač – troškulio; to, kad iš nežinojimo ar žioplumo pasakysi ar padarysi ką nors, dėl ko tavęs ims nekęsti kartu gyvenantys toje ankštoje erdvėje, į kurią buvai nusiųstas. Atsakymus „kodėl“ į šiuos ir daug kitų panašaus pobūdžio klausimų aš jau, regis, turiu. Atsakymai „kaip“ atrodo žymiai sudėtingesni. Lyg ir žinau, kur būtų galima bandyti jų ieškoti. Bet atsisėdęs prie kompiuterio tamsioje pašiūrėje su ant durų prikalta lentele „Internet“, neieškodavau puslapių, informuojančių apie psichologijos studijas. Buvau išmokęs negalvoti, kas bus rytoj, poryt ar bet kurią kitą dieną – reikėjo pragyventi kiekvieną šiandieną, net ir tada, kai metas nebūdavo labai sunkus. Todėl dabar baisiai keista, jog viskas baigėsi, kad lėktuvui nusileidus vėl būsiu vietinis... neturintis aiškios vietos.

... tikiuosi, kad bagažas nedingo – ne dėl to, kad jame būtų vertingų daiktų, tiesiog nesinorėtų užtrukti, pildant kažin kokius dokumentus, aiškinant gana sudėtingą savo skrydžio maršrutą; o jei kas nors dar sugalvotų paklausinėti egzotiškų smulkmenų apie Afriką... tiesiog kuo greičiau noriu namo... keliskart nuryju seiles, kad praeitų leidžiantis atsiradęs ausų užgulimas... žvilgteliu į laikrodį – atskridome dešimt minučių vėliau... pro lėktuvo langą matau oro uosto pastatus – tokius pažįstamus...

Lėktuvas nusileidžia daug švelniau nei tie maži vietinių skrydžių lėktuvėliai, kuriais užtektinai prisiskraidžiau per dvejus su puse savanorystės metų; skrydis baigiasi maloniau nei sraigtasparniu, iš kurio reikėdavo iššokti, jam tebekybant virš žemės. „Sveiki atvykę!.. dvylika laipsnių šilumos... Likite prisisegę saugos diržus, kol...“. Pavasaris gimtinėje. „Kaip sentimentalu!“ – nusijuokiu mintyse; tačiau stodamasis klupteliu ir suprantu, jog ne tik dėl trylikos valandų kelionės sėdomis, bet ir dėl to pavasario... Bandau prisiminti tikrąjį – telefoninio ryšio, skype‘o, elektroninių ir popierinių laiškų, sms‘ų neiškreiptą – Agnietės balsą, bet neturiu kaip pasitikrinti, ar prisimenu teisingai... Nuo to balso mane dabar teskiria vienerios oro uosto durys. Per kitų keleivių pečius ir galvas dairausi į tas duris, kai jos prasidaro, praleisdamos laimingus – jau bagažą pasiėmusius – išeinančiuosius, tačiau laikas pernelyg trumpas, kad ką nors aiškai pamatyčiau. Tik galų gale atgavęs savo mantą ir sparčiu žingsniu nuėjęs keliasdešimt metrų, pakliūnu į sensorių jautros lauką, ir durys prieš mane atsilapoja. Dar vienas „kaip“ – kaip minioje, judančioje ir šūkalojančioje, rankose laikančioje gėles, balionus, šuniukus, minioje akis išpūtusių arba sekundei nusigręžusių, arba švieslentę su informacija apie atvykimus tyrinėjančių žmonių, į kuriuos tavo akys neturi pakankamai laiko gerai įsižiūrėti, išsyk atrandi savus?..

Mane pasitinka visi tie patys, kurie ir išlydėjo. Kaip ten rašoma filmų titruose? – „abėcėlės tvarka“: Agnietė, mama, Matas, tėvas. Mano širdies abėcėlė šiuo atveju sutampa su kalbine, ir iš pradžių žengiu prie Agnietės. Ji nusikirpusi visai trumpai (šmėkšteli mintis, kad gyvendamas čia gal nebūčiau to leidęs), tik kelios ilgos sruogos stilingai vilnija kaklu. Ji vis dar beveik nesidažo, ir po ryškių Afrikos spalvų, po oro uostų margumyno Agnietės šviesumas, švelnumas tiesiog pritrenkia. Nenorėčiau kartoti banalių palyginimų su angelu, bet kaip tik tokia Agnietė man šią akimirką ir atrodo. Taip pat ir dėl to, jog paskutiniu momentu pasitraukia į šalį, kad aš atsidurčiau tiesiai priešais mamą. Mamos rankos pakyla manęs apkabinti, bet aš jas suimu savo delnais, pakeliu prie lūpų ir pabučiuoju – vieną, antrą, trečią kartą. Turbūt atrodo keistokai, bet iš pradžių tai man vienodai šviečia: Afrikoje atpratau rūpintis išore – tam nebuvo laiko, o be to, gaila buvo eikvoti jėgas, reikalingas svarbesniems dalykams. Vis dėlto vos išlipus iš lėktuvo mintys apie tai, kaip ir koks atrodau kitiems, pradeda lįsti į galvą – neįkyriai, kaip ir turėtų būti su senu įpročiu, kurį laiką tiesiog snaudusiu. Čia, kur dabar gyvensiu, toks įprotis reikalingas, todėl šių minčių nevysiu šalin. Pastebiu, kaip į mane stebėdamasis žiūri tėvas; spusteliu mamos rankas, paleidžiu, tačiau prie jo dar neinu.

– Džiaugiuosi tave matydamas, – suspausdamas glėbyje, sako man Matas.

– Ir aš, – Dieve mano, kaip man norėjosi turėti žmogų, kuriam nuoširdžiai tai pasakysiu!

Ar man tik pasirodo, ar atėjus laikui pasisveikinti su tėvu, visi kiti šiek tiek įsitempia? Prieš minutę tikėjausi, jog pakaks paspausti ranką – kaip išvykstant. Tačiau po tokio apsikabinimo su Matu ir po tokio ilgo išsiskyrimo tai būtų įžeidimas, o aš jau seniai nenoriu tėvo įžeidinėti. Todėl atsargiai jį apkabinu, jausdamas, kaip prabangus tėvo kostiumo audinys susiliečia su mano prastos medvilnės marškinėliais ir kelnėmis – iš tokios jo aprangos suprantu, kad gydytojas manęs pasitikti atlėkė iš ligoninės ir greitai, gal net tiesiai iš oro uosto, turės ten grįžti; keista, tačiau šis per dvejus su puse, per dvidešimt trejus metus išlikęs pastovumas mane ramina.

– Labas, tėti, – sakau jam už nugaros, žvelgdamas į virš išėjimo durų kabantį „Sveiki atvykę! Welcome!“ plakatą.

– Labas, Pijau.

Dar nuo tėvo neatsitraukęs, akimis susirandu Agnietę. Į mus žiūrėdama, ji mandagiai šypsosi, tačiau žvilgsnyje plazdena nekantra. Tad metas, Pijau, metas!..

– Tau tinka, – pagiriu šiek tiek per jėgą, nes apmaudu, kad naujiena nepasidalino su manimi – juk kirposi jau ne vakar, nustatau tai liesdamas ties smilkiniais vis dar stirksančius, bet jau gana švelnius plaukus.

– Tau irgi tinka, – mergina paglosto šerius ant mano skruosto: kai laukdamas persėdimo šlaisčiausi po oro uostą, turėjau pakankamai laiko nusiskusti, bet į rankinį bagažą negalėjau įsidėti skustuvo.

Norėčiau tuo neskustu skruostu ir kiek tankiau apžėlusiu smakru perbraukti Agnietę, erzindamas ir kaitindamas, tada bučiniais raminti suerzinimą ir dar labiau kaitinti. Tačiau kokie suaugę abu besame, negalime išrėžti mano tėvams ir Matui, jog tuojau pat užsidarysime Agnietės bute, užtrauksime melsvo kartūno užuolaidas, paliesime tris kambarines gėles, kurias mergina taip entuziastingai aprašinėdavo savo laiškuose, surasime keturias– penkias žvakes mūsų asmeninei romantikai sukurti, nutrauksime lovos užtiesalą ir nenustosime kalbėtis net glamonių vidury, svaiginami džiaugsmo girdėti vienas kitą be jokių atstumo, ryšio, abejonių trukdžių. Norėčiau krūptelti, iš ryto neradęs jos šalia savęs, ir su palengvėjimu atsikvėpti, išgirdęs pridarytų virtuvės durų slopinamus rytinės ruošos garsus. Tysočiau lovoje, apsimesdamas tebemiegančiu, kad nereikėtų plauti indų ar dar ko nors panašaus daryti – labai įkyrėjo, kai Afrikoje turėjome tokiu būdu rodyti pavyzdį vaikams, su kuriais dirbome. O juk dauguma mūsų buvo nepratę kasdien tvarkytis, ir naujokui, namuose savaitėmis neapsikuopdavusiam kambario, mojuoti šluota, kovoti su pridžiūvusiomis košės kruopelėmis, skalbti drabužius tapdavo košmaru. Iš pradžių mesdavome burtus, ir jei kuriam labai nepasisekdavo, visi dienos darbai tekdavo jam vienam; kita vertus, laimingesnieji bent jau turėjo šansą to lažo išvengti. Tačiau netrukus stovyklos senbuviai perprato šią gudrybę, ir burtų metas baigėsi. Ilgainiui įgudau susitvarkyti su tuo, kas tapo neišvengiama, susitaikiau – ir pajutau palengvėjimą. Be to, kuris iš gimtinėje likusių mano draugelių būtų galėjęs pasigirti mokantis atpažinti ir išnaikinti bent jau kai kurias dėmes ant rūbų, pagaminti net kelis patiekalus iš tų pačių iki gyvo kaulo įgrisusių ingredientų – tokius, kuriuos per vakarienę nesiraukydama valgys visa mūsų šutvė?! Po metų mes patys tapome vyresniaisiais. Kai man pristatė mano „globotinį“ – spuoguotą berniukėlį su ant vienos akies užleista plaukų sruoga – iškart jį perspėjau, kad savo darbų nekrautų kitiems, nedrįstų išmesti skylėtų kojinių, kurias dar įmanoma užlopyti, nebandytų kur nors pasislėpęs miegoti dieną, nes prieš tai pusę nakties pliekė kortomis, net negalvotų apsimesti karščiuojančiu, tokiu būdu bent izoliatoriuje gaudamas kelias aukso vertės privatumo valandas, kol apgavystė nebus išaiškinta... na ir apskritai, nedarytų nieko iš to, ką daugiau ar mažiau (dažniausiai mažiau) sėkmingai pirmuosius savanoriavimo metus išdarinėjau pats. Ir ko antraisiais ir trečiaisiais metais išdarinėti jau nebetraukė.

– Tai gal man ir iki rytdienos nesiskusti? – tyliai teiraujuosi savo merginos, į šį klausimą įdėdamas ir mūsų bendrą atsiprašymą dėl to, jog dabar turime skirtis.

– Pats nuspręsk, – valiūkiškai atsako ji.

Aš žinau, jog šis valiūkiškumas – tik kaukė ar, tiksliau, karnavalinis domino, po kuriuo slepiasi drovi mergina, pasiryžusi atsiduoti šventės svaiguliui. Manau, jog rytoj turėsiu padaryti ką nors, kad jai nereikėtų maskuotis, aiškiai parodysiu, koks mielas man tas drovumas, koks jis retas ir vertingas. Ir kad jį bendromis jėgomis privalome išsaugoti. Nes man jau užtenka begėdiškumo... ką čia uodegą sukti – kelias jaunutes savanores, tik ką atvykusias į stovyklą ir neabejotinai troškusias karštų afrikietiškų nuotykių, padariau moterimis; ačiū mane globojančiai žvaigždei, kad ne motinomis! Ar jaučiausi prasikaltęs Agnietei? Anaiptol. Jau minėjau, jog Afrikoje – bent jau man – egzistavo tik konkreti tuo metu gyvenama akimirka: trumpas malonumas, vyriškumo įtvirtinimas, vienas kitas šnairas vyresniųjų žvilgsnis, keletas dienų, kai reikėdavo privengti merginos, – ir tiek tų reikalų. Ne aš gi joms siūliausi! Tačiau kaskart po tokių nutikimų rašydavau Agnietei ilgą ir švelnų laišką, kuriame vėl vadindavau ją Kregždute. Nes mudu turėjome ne atskiras akimirkas, o praeitį, dabartį ir ateitį. Užsimaukšlindavau savo skrybėlę ir kulniuodavau į paštą; kartais bėgdavau, jei žinodavau, jog šiandien laiškų bei siuntinių pristatyti ir paimti atskris toli gražu ne kasdien pasirodantis sraigtasparnis. Ir neraudonuodamas klausydavausi pašte dirbančios moters pagyrų, skirtų kažkokiam galantiškam kavalieriui, kurio tuo metu nepažinodavau. Kartą vienas vos keliais metais už mane vyresnis vyrukas, tuo metu atsakingas už tvarką stovykloje, nusprendė mane paprotinti: „Ar pagalvojai, kas būtų, jei mergička pastotų?! Kas būtų kaltas? Ji? Tu? O gal aš?“. „Oi, tik jau ne tu!..“ – prunkštelėjau. „Jeigu tai pasikartos, išsiųsiu tave namučio be didelių ceremonijų“. „Nea, – aš abiem rankom atsirėmiau į stalą, už kurio sėdėjo tas pasipiktinęs teisuolis, labiau panašus į išsigandusį viršininkėlį, – neišsiųsi. Nes aš čia vienas iš daugiausiai išmanančių ir geriausiai dirbančių“. Nesigyriau – taip iš tiesų ir buvo. Visokie pakvailiojimai buvo viena, o tiesioginis darbas – visai kas kita, beveik šventa. Mes mokėme vaikus ir jų tėvus higienos, aiškinome jiems apie skiepų svarbą, supažindindavome su ligų požymiais, atlikdavome elementarius sveikatos patikrinimus, teikdavome pirmąją pagalbą, o reikalui esant vykdavome tai vienur, tai kitur ir dirbdavome gydytojų padėjėjais, sanitarais, slaugytojais. Garantuoju, jog Agnietė universiteto auditorijose ir laboratorijose neišmoko nė pusės to, ko savanoriaudamas skubos tvarka mokiausi aš. Pripratau matyti kraują ir valyti vėmalus, bet nepripratau žiūrėti į kančią žmogaus akyse; mokėjau beveik nesuklysdamas atskirti situacijas, kuriose gali kliautis intuicija, o kuriose tai daryti būtų pavojinga; be sporto salės pagalbos treniravau kūną ir ugdžiau ištvermę; nesimokęs pedagogikos pagrindų, vis greičiau susivokdavau, kuriam vaikui kokio poveikio reikia; kruopščiai atsirinkdavau knygas skaitymui ir tas, kurias buvo galima panaudoti pritrūkus tualetinio popieriaus – o taip neretai atsitikdavo. Man patiko iš karto matyti savo darbo rezultatus. Be to, neaišku kodėl, tačiau tapau vienu iš vaikų numylėtinių – gal kad niekada su jais bendraudamas nesiseilėjau ir nevyniojau tikrovės į blizgančius saldainių popierėlius. Sutikdavau, kad gyvenimas kartais būna suknistas, tačiau ne tik juos, bet ir save patį po truputėlį, neskubėdamas, bet atkakliai tikinau, jog prošvaistės vis tiek reikia ieškoti, o neradus – pačiam ją sukurti, sau ir kitiems.

2.

Pabundu. Reikia keltis ir pradėti dieną, imtis darbų. Keista, jog manęs dar nepažadino Volteris... o gal jis čia, bet tyliai sėdi mano lovos kojūgalyje, laukdamas, kol aš pats nubusiu, stengiasi atmintyje išlaikyti šios nakties sapnus, kuriuos paskui pasakos man su visomis smulkiausiomis detalėmis, sykiais gerokai erzinančiomis. Gal fantazuoja ką nors šiandienai ar svajoja daug daug vėlesniems laikams? O gal jo galvoje gimsta nauji klausimai, kuriais berniukas priremia mane prie sienos: „Kodėl tu rūkai?“, „Kokia yra gyvenimo prasmė?“, „Ar tu gali bent truputį įsimylėti mano mamą?“, „Kiek daugiausiai cukraus buvai įsidėjęs į arbatą?“, „Kodėl taip šlykštu matyti snarglį? Ir kodėl jis sūrus?“, „Ar tavo mergina liūdi be tavęs? Labai?“.

– Volteri? – pašaukiu tyliai, kad neprižadinčiau tame pačiame kambaryje miegančių vaikinų...

Vaikinų nėra; negirdėti knarkimo – nei prislopinto, nei garsaus, nejusti prakaito ir bezdalų kvapo. Nesugirgžda lovos spyruoklės, kai atsisėdu. Ir kambarys žymiai mažesnis – nors ne toks mažas, koks buvo Volterio ir jo mamos kambarys savanorių stovykloje: durys, tiesiai priešais jas – lova, dešinėje spinta, kairėje staliukas ir langas prie jo, ir nuosava praustuvė – prabangos atributas stovykloje. Aiškindamiesi su ja santykius, mudu buvome vienas kito asmeninėje, net intymioje erdvėje, neturėjome kur trauktis.

Volterio nėra, nes čia jo ir negali būti. Tikiuosi, jog berniukas dar ramiai miega, o ne užsimiršęs bėga koridoriumi pas mane, į bendro vyrų miegamojo tamsą, kurios sakosi niekada – net visai mažas būdamas – nebijojęs. Tikiuosi, kad mama apkabinusi saugo jo miegą ir naktyje pati sau šypsosi... dėl jo; o gal ne tik dėl jo, gal truputį graudžiai, juk jai ne vis vien, kad nebepasimatysime?

– Pijau, ar man kažką sakei? – išgirstu savo mamos balsą.

Ji praveria duris.

– Aš?.. a, taip... Labas rytas, mama.

– Jau kelsies? Galvojau, kad po kelionės miegosi ilgiau.

– Prisisnaudžiau lėktuvuose, – šypteliu.

– Toks ten ir miegas!.. Eisiu, užkaisiu arbatinį.

– Man kavos, mama.

„Man kavos, Džes“, – šimtus rytų tartas sakinys, „O stebuklingas žodis?“ – šimtus kartų tas pats jos atsakymas. Jei pasisekdavo, turėdavome keliasdešimt tik mums trims – jai, man ir Volteriui – priklausančių minučių prieš užsivedant bundančios stovyklos balaganui. Ji keldavosi anksti – taip anksti, kad jausdavausi tinginiu apkiautėliu; ir sūnų buvo taip įpratinusi. Nusipraususi, gaivi, atrodanti jauniau geru penketu metų – vėliau darbo diena tuos metus grąžindavo, kartais su palūkanomis.

Skrybėlę aš palikau Volteriui, bet kadangi berniukui ji per didelė, tai regentystės teise kol kas priklauso jo mamai. „Antrųjų metų viduryje į mūsų stovyklą atvyko Volteris...“. Arba Džonas. Arba Stivenas. Atrodo, taip knygose pradedami aprašinėti lemtingi susitikimai, taip filmuose pasakotojo balsu imama apie juos kalbėti. Manasis Volteris nebuvo raumeningas geraširdis vyrukas, pasiruošęs apginti kiekvieną skriaudžiamą, nebuvo kitaip pasaulį matantis keistuolis, savo idėjomis patraukiantis net ir užkietėjusius nihilistus, ne talentingas pedagogas ar dar koks panašus herojus. Jis buvo aštuonmetis berniukas, ką tik paliktas tėvo, su mama, beveik trisdešimtmete slaugytoja, turėjusia mokyti naujai atvykstančius savanorius slaugos įgūdžių, atskridęs ten, kur tikėjosi nebūsiant prisiminimų – tik kad prisiminimus norom nenorom vežamės su savimi...

Tą popietę aš tvarkiausi ambulatorijoje, sudarinėjau reikalingų vaistų sąrašą, atrinkinėjau tuos, kurių galiojimo terminas pasibaigė, valiau spintelių lentynėles. Žinojau, jog į stovyklą šiandien atvyko „papildymas“, bet to atvykimo jau nebelaikiau išskirtiniu įvykiu, kaip kad pirmuosius mėnesius ar metus, tad nėjau naujokų pasitikti – vis tiek per vakarienę mus vienus kitiems pristatys. Tačiau Volterio mama pati atėjo į ambulatoriją – žinoma, ne su manimi pažindintis, o paprašyti vaistų nuo galvos skausmo. „Tikrai kažkur į krepšį buvau įsidėjusi. Bet kai tiek daiktų... – ji kaltai į mane pažvelgė. – Va kokia iš manęs slaugytoja!“. „Nusiramink, – numojau ranka, – kiti čia atvažiavę ne tik daiktus, bet ir protą pameta“. Ji nusijuokė: „Tau taip buvo?“. Valandėlę mąsčiau. „Gal ir taip. Nors tikriausiai kaip tik tikėjausi, jog proto čia įgysiu“, – padaviau jai tabletę ir vandens. „Ir pavyko?“. Klausiamai kilstelėjau antakius: „Ką matai prieš save?“. „Kuria prasme?“ – kiek sutriko ji. „Na, ar atrodau įgijęs proto?“. Dabar padelsė ji. „Jeigu taip kalbi, tai gal... truputį“. „O proto gali turėti tik truputį?“ – pasigirdo nuo durų. Mamos ieškoti atėjo aštuonmetis berniukas. Nei per daug drovus, nei įžūlus. Niekuo neypatingos išvaizdos. Vaikiško balselio, kurį jo nematydamas galėjai supainioti su mergaitės balsu. Pasisveikino su manimi, o aš paklausiau jo vardo. Volteris buvo pratęs prie medicininių kabinetų, prie vaistų kvapo. Mažas didvyris, nukeliavęs tūkstančius kilometrų nuo namų, vis labiau įsisąmonindamas faktą, jog tėčio nematys labai labai ilgai, o gal nepamatys niekada.

– Pijau, tu nuo manęs toliau, nei buvai išvykdamas, – atsidūsta mama, o aš tik dabar pajuntu iš puodelio sklindantį kavos aromatą.

– Ne ne, aš tiesiog... užsigalvojau... Man neišeina tuo pat metu koncentruotis į du dalykus – žinai gi, net psichologai taip apie vyrus sako, – bandau pajuokauti.

– Tai papasakok man, apie ką galvoji.

Apie pirmąjį Džesikos man paruoštą kavos puodelį... Kai po kelių savaičių tapo aišku, jog vyresniuoju draugu iš gana gausaus savanorių vaikinų būrio Volteris išsirinko mane, kai visam pusdieniui prie manęs tarsi prilipdavo, per pietus suvalgydavo ir lėkštėje palikdavo lygiai tą patį, ką ir aš, o į savo kalbą prikaišiojo man būdingų išsireiškimų, jo mama vieną rytą pasikvietė mane, vos atsikėlusį, į dar tuščią stovyklos virtuvę ir paprašė: „Neleisk Volteriui prie tavęs prisirišti. Nereikėtų, kad tiek daug laiko būtumėte kartu“. „Nesijaudink, pagal amžių aš jam į tėvus netinku, tad nemanau, kad jis tokiu būdu ieško tėvo pakaitalo“. „Aš ne dėl to jaudinuosi, – ji šiek tiek susidrovėjo, tačiau rūpestis dėl sūnaus paėmė viršų. – Stovykloje šnekama, kad tu... eini per moteris... jam ne koks pavyzdys, ypač kai tėvas išėjo pas kitą. Ir jeigu jis iš ko nors sužinos...“. Nuskambėjo bjauriai; mintyse suskaičiavau – „perėjau“ per keturias, ne tiek ir daug pusantrų metų laikotarpiui. Su Džesika manęs tuo metu dar niekas nesiejo, tačiau Volteris... jeigu jam bus liepta su manimi nedraugauti, kaip mama tai paaiškins? Žinoma, negražių žodžių nenaudos, bet... Tuo metu man nė į galvą neatėjo, kad norint Volterio akyse išlaikyti, o kitų akyse galutinai neprarasti autoriteto ir reputacijos, tereikia liautis su vienadieniais nuotykiais – gal dėl to, kad visiškai liautis atrodė beveik neįmanoma: „Supranti, kai kurioms moterims tiesiog būtina aukotis. Absoliučiai. Tad ir sekse jos tampa ne tik savanorėmis, bet ir visiškomis altruistėmis. Man nuo tokių bloga darosi. O tu norėtum, kad jas gerbčiau?! Gerbti galiu tave. Galiu mylėti tavo sūnų, tikrai! Jau jį myliu…”. Ji man neleido užbaigti: „Bloga darosi? O gal gera?“ – užvažiavo tokį antausį, kad vos išsilaikiau ant kojų. Tačiau nenutilau – priešingai, pradėjau rėkte rėkti: „Kuri iš jų tau mane paskundė? Ta, kurią dulkinau trumpiausiai?“. „Pijau, nustok“, – ji sustingo, stabdė mane tik akimis. Bet man, asilui, žvilgsnio buvo maža:

„O kodėl turėčiau?! Kas tu man – mama, sesuo? Pagal amžių mokyti dar per jauna, o suprasti – jau per sena. Mano mergina turėtų visu šituo rūpintis, ne tu!“. Ji staiga nuoširdžiai nustebo:

„Tu turi merginą?“. Va čia aš ir žagtelėjau – toks nesąmoningas sugėdinimas buvo baisiausias dalykas, koks tik galėjo nutikti savo keitimusi į gera tikinčiam vyrukui, namuose palikusiam mylimąją, padorumu taip labai panašią į šitą moterį. Ir pravirkau, aš greitas verkti – tai vienintelis dalykas, dėl kurio vaikystėje ir ypač paauglystėje jaučiausi prastesnis už bendraamžius. Džesika nepriėjo artyn ir nepuolė manęs gailėti, tačiau ir nepaliko vieno. Stovėjo ir laukė. „Mane kartais lyg kažkas užvaldo. Aš net gerai nematau tos panos, akyse tamsu darosi. Aš puolu, Džes! – o ką ir kodėl, nežinau“, – prisiminiau, kaip Agnietės tėvas man pasakojo apie savo neapykantą varžovui, ir vos netarstelėjau „tikiuosi, tai neprimena išpažinties“. Man perštėjo skruostą, vis dar riedėjo ašaros, ir atrodydamas taip apgailėtinai, pasąmonėje trokšdamas atleidimo, tęsiau: „Lygiai tą patį jaučiu, kai pamatau kenčiantį žmogų. Tada irgi puolu veikti beatodairiškai, kažkaip aršiai, tik pastangos būna nukreiptos į gera... Nemanau, kad bent vienas iš tų, kuriems čia teikiau pagalbą ar informaciją, manimi skundėsi“. „Priešingai, – kaip tik tada ji įjungė elektrinį virdulį. – Šiuo požiūriu tave labai giria. Net ir tos, kurias dulkinai“.

Negaliu mamai pasakoti mūsų su Džese blevyzgų – ji inteligentiška penkiasdešimtmetė moteris. O be šitos priešistorės iki galo nebus suprantamas tolesnis mudviejų bendravimas, tai, kuo jis buvo ypatingas. Tad tiesiog paporinu gražią istoriją apie malonią slaugytoją, kurios nesugniuždė skyrybos ir kuri puikiai moka elgtis su savo sūnumi, su kuria mudu įgyvendinome abiems tuo pat metu į galvą šovusią idėją slaugos mokyti vietinius vaikus, ypač mergaites, kurioms tai ateityje galėjo būti ne tik šeimos gyvenime, bet ir darbo rinkoje praversiantys įgūdžiai. Tai tikra istorija, su visais būtinais elementais: pradiniu aplinkos pasipriešinimu, finansiniais sunkumais, kuriuos – bent iš dalies – gali įveikti entuziazmas, baime dėl galimos nesėkmės, savimi ne visada pasitikinčiais, bet visgi pašėlusiais veikėjais, pamažu atitirpstančiomis galingųjų ir įtakingųjų širdimis, pergalės skoniu šventinėje taurėje ir nesėkmių skoniu galugerklyje, užsiėmimų kasdienybe, barniais ir susitaikymais, skirtingais požiūriais į tą pačią koncepciją, žibančiomis akimis, garsiai išsakytais ir nutylėtais prašymais neišvažiuoti, nepalikti... su būsimais laiškais, nuotraukomis ir atvirukais, ir straipsniais apie gražią savanorių iniciatyvą.

– Vadinasi, tavo gyvenime ten buvo ir poezijos, – sako mama.

Poezijos? Galima ir taip pavadinti. Galbūt baltosiomis eilėmis. Kai aš pirmą kartą pajutau likęs su Džese visiškai vienas – ne todėl, kad aplinkui nebuvo kitų žmonių, taip atsitikdavo ir anksčiau. Bet tąsyk mes nesikalbėjome nei apie darbą, nei apie Volterį, nei apie ką tik perskaitytą knygą ar apie tai, ko ryt poryt būtų gerai parvežti iš parduotuvės. Ji buvo už mane vyresnė septyneriais metais; mūsų amžiuje tai daug. Visada tuos septynerius metus jaučiau – sykiais tai buvo net malonu, sykiais nervino. Tą kartą – baisiai viską komplikavo. O gal kaip tik palengvino. Todėl ir peršasi palyginimas su baltosiomis eilėmis – aptikti prasmę keistai derančiuose iš pirmo žvilgsnio priešinguose dalykuose. Mylėti platoniškai – ar kiekvienam gyvenime tenka tokia laimė?

3.

– Ar užeisi pas mus? – klausia Matas.

– Ne, aš – namo.

Jiedu su Agniete žingsniuoja greta vienas kito link autobusų stotelės, Pijų palikę tėvams. Matas stabteli ir lengvu rankos judesiu sustabdo seserį:

– Ar taip viską įsivaizdavai?

– Turbūt retai būna lygiai taip, kaip įsivaizduoji, – merginą smaugia ašaros: dabar, kai jisai tame pačiame mieste, kiekviena atskirai praleista minutė, net sekundė žeidžia; ji pyksta, nors supranta, jog viskas teisinga, kad vaikas pirmiausia priklauso tėvams, o tik po to – kitiems, kokie tie tėvai ir kas tie kiti bebūtų. – Jis beveik nepasikeitęs, tiesa?

Matas nežino, kaip geriau atsakyti. Ar paminėti vyresnio žmogaus, patyrusio vyro ir portretus kuriančio dailininko akims akivaizdžius išvaizdos pokyčius, kurių sesuo gal net nepastebėjo, nes oro uoste laukė vis dar to paties dvidešimtmečio vaikino ir apsidžiaugė pamačiusi į jį panašų? Šie pokyčiai neabejotinai atspindi naują psichologinę ir dvasinę patirtį, tačiau ja pasidalinti arba ją nutylėti gali tik pats Pijus. O gal pirmiausia pasakyti, jog Pijaus branduolio ir galingiausia fizikinė reakcija negalėtų suskaidyti? – Matui keista ir šiek tiek nejauku, jog pažinties pradžioje jis svarstė, ar to vaikino viduje apskritai esama kokio nors branduolio, ar tik tuštuma.

– Hm. Bent jau gerai, kad jo ūgis dar nepadidėjo – būtum turėjusi ant kėdės lipti, kad pasiektum pabučiuoti, – tarsteli jis.

– Begėdis! – susiraukia Agnietė. – Ne tokia aš žema!.. O kas padidėjo?

– Glėbis, – Matui pasirodė, kad Afrikoje Pijus pagaliau išmoko normaliai apsikabinti: tvirtai žengti link kito, iki galo išskėsti rankas, stipriai prisiglausti, leistis apglėbiamas ir taip išbūti ilgiau nei tris sekundes. – Manau, kad jame tu rasi užuovėją. Visuomet, – svarbiausia ne kaita ir pastovumas, o tai, kaip dėl kaitos ar pastovumo jaučiasi pats žmogus ir jo artimieji.

– Ačiū. Dabar jau tikrai galiu eiti namo ir truputį pasvajoti apie tą glėbį...

(Agnietė)

Savo kambarėlį Mato bute iš pradžių užleidau jųdviejų su Ūla mintims apie kūdikį... Vėliau – kūdikio lovelei, vonelei, maniežui, kėdutei... ten atsirado krūva drabužėlių, keli žindukai, pačio mažiausio dydžio pampersų pakuotės, būsimos senelės (aišku, Ūlos mamos, ne maniškės) siūta antklodėlė... Galiausiai, kai mums su Matu pradėjo atrodyti, jog daugiau ten jau niekas netilps, tame kambaryje pasigirdo balsas – mano galva, labai stiprus penkiasdešimt keturių centimetrų ūgio ir trijų su puse kilogramų svorio vaikinui.

... Mes trys – Ūla, aš ir Joana – stovime ratu aplink lovelę. „Jie visai nesiruošia gausinti moterų gretų, – pirmoji prabyla Joana. – Nuo šiol turėsime laikytis dar tvirčiau ir vieningiau. Ir, – ji mirkteli man, – viltis dėsime į Agnietę“. Aš purkšteliu – tokioms viltims dar tikrai per anksti, o ir Pijus rašo įtartinai gražius laiškus... „Nevaidinkime čia trijų muškietininkų, – Ūla pakelia sūnų iš lovelės ir priglaudžia prie krūtinės; jis miega toliau, tarpais saldžiai sučepsėdamas. – Vyrams reikia sūnų, reikia tokių nuotraukų, kokiomis Rokas užtvindė visą feisbuką“. Aš neturiu daug laiko feisbukui peržiūrinėti, todėl labiau prisimenu nuotrauką ant sporto žurnalo viršelio: šalies rinktinė, iš Europos parsivežusi sidabrą, sustojusi pozuoti oro uosto atvykimo salėje, ir centre – jos kapitonas, ant pečių užsikėlęs dvimetį sūnų, rankutėse tvirtai laikantį pergalingąjį kamuolį. Sūnų tėvo šypsena, tėvo akimis... tėvo charakteriu – vargeli tu mano!.. „Rokas norėtų dar pustuzinio vaikų“, – mesteli Joana ir padeda Ūlai paguldyti mažylį atgal į lovelę, motiniškai jį užkloja. „O tu?“. „Aš? O ką aš? Kai vyras su žmona išsidūksta dešimt metų, ji turi tenkintis praretėjusiu dėmesio rodymu, – tad kai vyrui vėl užeina siautulys, sutinki su jo panaudojimu šeimos pagausinimui – ir malonumas, ir nauda“. Joanos aš niekada iki galo nepamilau, ir šitie žodžiai, dėl kurių į ją priekaištingai dėbteli Ūla, taškų moteriai neprideda. Nors ir pastebiu, jog jos akių kampučiuose žaidžia vylius. Tuo tarpu Ūlos žvilgsnis staiga ilgėliau apsistoja ties Joana: „Tu ką, vėl...?“. „O ką gi aš čia judviem bandau pasakyti...“ – atsidūsta Joana ir prisėda ant greta lovelės stovinčios kėdės. Ūla kažkokio man kol kas nesuprantamo impulso pagauta ją apkabina, valandėlę taip palaiko, paglosto plaukus. „Sidabrą šventėte?“. „Greičiausiai, – Joana atsiprašomai žvilgteli į mane – šiek tiek po laiko. O tada priduria. – Įsivaizduojat, kas nutiktų, jeigu jie iškovotų auksą?!“. Ir mudvi su Ūla pradedame juoktis, pažadindamos mažylį, kuris neramiai sujuda, apsidairo dar pasaulyje pasimetusiomis akutėmis ir pravirksta. „Viskas, mieloji, eime iš čia, – stodamasi Joana paima mane už parankės. – Jis nori valgyti“.

Kai mudvi su Joana atžingsniuojame į didįjį kambarį, Roką su Matu – abu ką tik apšnekėtus tėvelius – randame sėdinčius vienas priešais kitą ir, labai tikėtina, taip pat aptarinėjančius savo žmonas. Kai buvau visai maža, broliams atsidūrus greta vienas kito man atrodydavo, jog matau vieną žmogų, atsispindintį veidrodyje; ir vis dėlto nuo pat mažumės pagaudavau kažkokius išoriškai veik nepastebimus jų skirtumus – visada žinojau, kuris yra kuris, nė kartelio jų nesupainiojau. Aš dar tebemąstau apie Joanos žodžius, jog Rokas jos atžvilgiu kiek atvėsęs, ir man sunkiai sekasi tuo patikėti: Roko apskritai negaliu įsivaizduoti kitokio nei trykštančio entuziazmu, energija, džiaugsmu, pykčiu, agresija, aistra, juoku, dar bet kuo – tik ne „atvėsusio“, štai ir šiuo momentu jis mostaguoja rankomis taip, kad būdamas paukštis jau pakiltų į orą, o Matas pritardamas linkčioja, ir jo kūno kalba irgi įprastinė – neskubri, kažkokia jauki, neryški, bet visgi išsyk į akis krintanti ir prikaustanti. Tuo mano broliai ir skiriasi – kūno kalba, tipiniu elgesiu. Jeigu čia būtų Pijus, jis elgtųsi dar kitaip nei Rokas ar Matas.

Pagalvoju apie Pijų, ir iš toli toli, per milžinišką mudu skiriantį atstumą iki šio kambario atklysta ir jame pasilieka ryškus vaizdinys. Rodos, matau savo vaikiną, sėdintį greta Mato ant fotelio porankio, sutelkusį dėmesį, nes jam tikrai įdomu – antakiai suraukti, lūpos kiek pravertos, jis galbūt irgi norėtų ką nors tarti, įsiterpti, bet kol kas neišdrįsta. Jis geba būti kantrus, pagarbus ir mandagus, jeigu nori, – tikras meilutis. Kiek daug vyras gali padaryti, kai nori! Pavyzdžiui, iš save vieną tematančio pasipūtėlio tapti savanoriu – ir ne kokiame nors koncerte ar renginyje, o nelengvoje kasdienybėje. Pradžioje tai gal buvo labiau nuotykių ieškojimas, laisvės troškimas, noras pabandyti atsilaikyti vienam – suvokti savo sugebėjimus ir jų ribas. Paskui iš to naudos gavo ne tik pats Pijus, bet ir kiti žmonės. Baisiai norėčiau darbuotis drauge su juo! Ir nežinau, ar ištverčiau ištisas paras kartu... Žinoma, kada nors juk taip ir gyvensime – kartu visas dvidešimt keturias valandas, visas septynias paras per savaitę; kai būsime šeima. Jis nė karto apie tai neužsiminė, aš suprantu, jog mudu dar labai jauni... tikėtina, jog susirietume dėl kokio nors kasdienio įpročio, kuris kitame neįtiktų, dėl kokio nors burbtelto žodžio, išsprūdusio tik todėl, kad blogai išsimiegota... Moteris supranta, jog visa tai – santuokinio gyvenimo nepageidaujami reiškiniai, kurių, kaip nepageidaujamo vaistų (vaistų nuo vienatvės?) poveikio, nepasiseks visiškai išvengti. Vyras čia mato jo laisvės suvaržymą. Vieną iš dalykų, kuriais labiausiai bijau būti apkaltinta. Juk Pijus – tai pati laisvė, tegul iš pradžių ji ir buvo niūri, sunki jam pačiam ir aplinkiniams; dabar jau yra kiek kitaip, ta laisvė iš vien tik maištaujančios pamažu tampa ir kuriančia. Matau Pijų, nugara atsišliejusį į palangę ir kvatojantį iš kažkokio Roko pokšto, kurie kartais yra prasto skonio, bet tiedviem tinkami; akys chuliganiškai žiba; jie sumuša rankomis ir juokiasi toliau. „Neklausyk!” – šūkteli man choru: juokelis aiškiai buvo apie moteris, ir man išties geriau jo negirdėti – tad „išjungiu“ klausą ir tiktai žiūriu į savo vaikiną. Labai, labai gražų; kažkada dalyvavo modelių atrankoje, bet prieš paskutinį turą nusprendė nevirsiąs marionete dizainerio rankose. Ir vėl ta laisvė, ne visuomet teisingai suprasta. Kaip ir laisvė kalbėti ką nori – net nešvankiai, kurios tokie kaip Rokas neišauga visą gyvenimą... norėčiau, kad Pijus išaugtų. O chuliganiškumo telieka. Tegul neišblunka tas charakterio ryškumas, ypatingai nuspalvinantis ir jo glamones – taip jų pasiilgau!..

4.

(Pijus)

Jos judesiai pasikeitę. Minkštesni, aptakesni, kažką paliekantys iš dalies paslėptą, iki galo neišsakytą. Anksčiau Agnietė man buvo lyg atvira knyga, dabar – besiskleidžianti paslaptis. Dar nenusprendžiau, kaip man labiau patinka. Paslaptinga ir Agnietę supanti aplinka – būstas, įsirengtas jos rankomis, jos vaizduotės žaismo vaisius. Tėvų namuose jau nuo paauglystės nesijaučiau savas, Afrikoje, kaip bepažiūrėsi, gyvenau benderyje, o dabar irgi neturiu vietos, į kurią už šeimininkę atsivesčiau savo merginą. Man tai nepatinka, žiauriai. Todėl kelias valandas surūgęs kiurksau fotelyje, laukdamas į universitetą išėjusios Agnietės. Ji kvietė eiti kartu, tačiau nerizikavau tapti įdomybe, į kurią visi spoksos, spaus ranką, tapšnos per petį, kažko vis klausinės ir pasakos man pro ausis praslysiančius dalykus. Jeigu kada nors eisiu, tai jau į kitą fakultetą, visai kitaip nusiteikęs ir nė vienam nepažįstamas. Ilgai svarsčiau, kodėl Afrikoje, toli gražu ne palankiose sąlygose, jaučiausi galintis kalnus nuversti, bet kurią į rankas pakliuvusią galimybę griebdavau ir laikydavau, ir sykiais ją pavykdavo paversti kažkuo apčiuopiamu. O grįžęs namo, tarsi užstrigau: jau trečia savaitė tik vaikštinėjau po miestą, sustojęs žiūrėjau į fontano srovę, kaip vaikystėje pakišdamas po ja delną ir mėgaudamasis per jį srovenančio vandens pojūčiu; stebėjau daugybę priešais mane plytinčių galimybių ir bandžiau jas lyginti, kad pasirinkčiau geriausią. Tačiau rinktis nelabai mokėjau. Nors dalykai, kurie gyvenime patys mane susirado – Agnietė, savanorystė – buvo visai neblogi, vis dėlto visuomet svajojau apie savo paties iniciatyvą – ne tik kažką atmesti, kažko atsisakyti ar nedaryti, bet kažką nuveikti ir sukurti. Tai sunkus darbas, ir turbūt šiuo metu dar nedrįsau jo pradėti. Daviau sau žodį, jog bent jau stoti į aukštąją pabandysiu šį mėnesį, anksčiau nei Agnietė baigs bakalauro mokslus. Į psichologiją, kuriai prieš kelias dienas atstovavau pokalbyje su Agnietės tėvu, pasakiusiu: „Man visuomet buvo artimesnė filosofija nei psichologija – nes ji kalba apie tai, kas viršija ir peržengia žmogų, eina toliau nei sugeba jis“. O man pakako žmogaus, pastaruoju metu vis labiau įsitikinau, jog jis – svarbiausia; kai kas nors teiraudavosi, ką man reiškia Afrika, dažnai atsakydavau, jog Afrika man – tai pirmiausia žmonės, kuriuos ten sutikau, su kuriais dirbau, bendradarbiavau ir kovojau, kurie kažką papasakodavo ir atskleisdavo man arba patys manęs klausydavosi, kurie šypsosi arba rimtai žvelgia iš parsivežtų fotografijų, kurie mane, o aš juos mėgome, mylėjome ir neapkentėme, kuriuos aš kartais sapnuoju ir visuomet prisimenu. Afrikoje man prieinami pasirinkimai buvo labai riboti ir juos daryti privalėjau greitai – gal todėl ir apsispręsti būdavo paprasčiau. Namuose, atrodė, vėl turiu galybę variantų ir laiko, o ir vasara veikė liūliuojamai – kokie gi rimtumai vasarą?! Jeigu čia būtų buvusi Džesika, ji būtų mane išjudinusi iš snaudulio – Džesės prisibijojau, nors ir žinodamas, kad ji mane dievina. Kita vertus, aiškiai nebūtų norėjusi, kad Volteris užaugtų toks. Netroško ir tokio vyro, apskritai jokio sutuoktinio. O tokio vaikino būtų neatsisakiusi, taip man ir pasakė tada savo kambaryje, nugara prisispaudusi prie kriauklės, stengdamasi prie manęs nesiliesti. Tąsyk turėjau jai labai daug paaiškinti. Viską. Būdamas septyneriais metais jaunesnis. Būdamas vyras. Būdamas jos kolega. Pradėjau, tačiau pasirodė, jog nėra taip paprasta pasakyti, ką man reiškia Agnietė. Džesika buvo įsitikinusi, jog gimtinėje likusi mergina mažai man berūpi, ir aš privalėjau sugriauti šį klaidingą įsitikinimą. Turėjau pradėti nuo toli... „Pirmosios bakalauro studijų dienos man buvo tikras išbandymas. Ne dėl pačių mokslų – jie man daugmaž tiko, kitaip nė nebūčiau pradėjęs studijuoti. Bet susidurti su trisdešimčia nepažįstamų snukių, nuolat su jais trintis tose pačiose auditorijose ir koridoriuose!.. Pakęsti jų spoksojimą, rankų kaišiojimą pasisveikinimams, piršimąsi į draugus... Į pažintis niekada nesueidavau lengvai, nesiruošiau to daryti ir dabar; atėjęs į pirmąją paskaitą, burbtelėjau „labas“ visiems ir niekam, nuslinkau į neužimtą paskutinį suolą ir greitosiomis peržvelgiau susirinkusius. Iš karto supratau, kurie iš jų sieks tapti „žvaigždėmis“ – nes jomis buvo mokykloje arba, atvirkščiai, ten galėjo tik pasvajoti apie tokią laimę, o čia vylėsi visus apmauti; kurios save laiko gražuolėmis ir pabandyk tik kitaip su jomis elgtis; kurie vaidina gerus berniukus ar šiuolaikinius kazanovas; kurie yra normalūs – juk bet kurioje kompanijoje pasitaiko ir tokių; kurie nervinasi, drovisi, turi kompleksų; kurie nusirašinės ar kals; kurie strojins dėstytojams akutes – nesvarbu, mergina ar vaikinas būtų; kurie visu kuo pavyzdingi – ir gal natūraliai... taip, ją priskyriau prie pastarųjų. Paskui ji man sakė, kad jautė tą vertinantį žvilgsnį, kad atsigręžė būtent dėl jo – tik niekaip neišklausiau, ką per pirmąjį mudviejų susižvalgymą pagalvojo apie mane. Ar patikau. Ji buvo visai nieko – ne iš tų pavyzdingųjų, kurias norisi erzinti. Tik va ta pavardė!..“. Džesė ranka paremia smakrą ir man šypsosi – tokiais momentais ji man atrodo labai mamiška, nors ir šiek tiek valiūkiška. „Ir aš ją pravardžiavau“, – ne, man ne gėda, o skruostai rausta tik dėl to, kad kažkam taip atvirai pasakoju apie Kregždutę. Kol „nuskrendame“ iki pirmosios mudviejų nakties, Džesika kelis kartus manęs atsiprašo pasiūliusi būti pora. Ji suvokia. Viską. O aš ištariu paskutinį sakinį apie tai, kaip šiltų sutemų gaubiamoje kopų įlomėje akimirkai paleidau mane ten atsivedusios Agnietės ranką – tik tam, kad tuojau pat uždaryčiau ją savo glėbyje, kad nuo pat pirmosios sekundės neleisčiau net atsikvėpti, kad mums virš galvų susiūbuotų žvaigždės, o ant mūsų tarsi antklodė nukristų Paukščių Takas. Tada sustoju, nutylu. Džesė pasilenkia per stalą ir pabučiuoja mane į kaktą. Mylėti platoniškai – ar kiekvienam gyvenime tenka tokia laimė?..

– Pijau... – visai ne platoniškas bučinys į lūpas. – Užsnūdai?

Priimu Kregždutę ant savo kelių ir kelias minutes pasėdime apsikabinę. Tada ji suskanta pasakoti, kaip pakeliui namo paskambino vienas draugas ir pakvietė prisijungti prie pažįstamos kompanijos, planuojančios šį vakarą praleisti klube. Kažkada buvau labai „klubinis“, paskui buvo kiek pabodę, Afrikoje diskotekas rengdavome retai – pagrindiniame stovyklos pastate, valgykloje, į pasienius išstumdę stalus ir kėdes, ir nuoširdžiai jomis džiaugdavomės; tad kodėl gi ne?

Viskas man tinka: gera muzika, nedidelė kompanija Agnietės draugų, kurie net ilgiau pabendravus pasirodo besą faini žmonės, klubo aplinka, kurioje niekas nešnairuoja į atvirai besibučiuojančius, net jei atloši merginos galvą ar rankos nuslysta jos krūtimis, ir aš galiu bent jau šiam nedideliam pasaulėliui parodyti, jog baltaplaukė aptemptais džinsais, skambiai besijuokianti laimingu juoku – mano. Mes šokame iki nukritimo, galiausiai jau nepaisydami, kas su kuo poroje, parodijuodami pakvaišusius kokios nors kultinės grupės fanus, purtydami galvas, kad į visas puses draikytųsi plaukai, ir kartu su atlikėjais iš muzikos įrašų staugdami gerai pažįstamas dainas. Mane linksmina faktas, kad jie bent vienam vakarui ir nakčiai spjovė į baigiamojo darbo rašymą ar profesinius reikalus, nė žodžiu neužsimena apie studijas – nebent pasišaipo iš kokio dėstytojo ar apkalba vieną kitą kursioką, nekalba apie algą ir paskolos būstui galimybes – nebent pasvaičioja apie prabangų penthauzą ir kaip jį įsirengtų. Todėl jaučiuosi su jais lygiavertis, o ne mokslų nebaigęs, darbo dar nesusiradęs ir dokumentų stojimui kol kas neužregistravęs nepatikimas tipas, nuo kurio mamytės ir tėčiai turėtų saugoti savo dukras. Vis dėlto tam tikrais dalykais jie akivaizdžiai pranašesni. Pavyzdžiui, santuokos planais.

– Ta porelė, kur beveik nešoko, tik sėdėjo apsikabinę, netrukus tuoksis, – sužinau iš Agnietės, paryčiais lydėdamas ją namo.

– Seniai draugauja?

– Tiksliai nežinau. Ir nežinau, ar tai svarbu.

– Hmm... Matas ilgai laukė... – paminiu tą porą, kurios draugystės istorija man žinoma geriau už kitų.

– Ir galiausiai susituokė „iš reikalo“. Kaip kokie aštuoniolikmečiai, – prunkšteli Agnietė. – Tempė tempė, kol susizgribo, kad mažylis jau pakeliui. Aš taip nedaryčiau.

– O tu... norėtum? – atsargiai paklausiu.

– Ko? – ji suklūsta.

– Na, susituokti... juk apie tai dabar kalbame.

Agnietė kažkaip priekaištingai į mane pažvelgia... aišku, jeigu jau pirštis – tai tikrai ne šitokiais žodžiais, o jei nesipiršti – tai nė neklausti, ar norėtų... Žinau, kad Liučija ir Simonas baiminasi dėl Agnietės. Aš jų vietoje irgi taip jausčiausi. Žinoma, jie patys susituokė irgi vėlokai, tačiau iki to laiko jau buvo baigę mokslus, jau dirbo, o Liučija jau žvilgčiojo į doktorantūros pusę. „Kodėl jūs į doktorantūrą nestojote?“ – kartą paklausiau Simono. „Aš nebūčiau parašęs disertacijos. Juk jau magistrinį darbą – tu gal to nežinai – parašiau romano forma... vos priėmė. Nuo meninio teksto pereiti prie mokslinio, mano supratimu, be galo sunku – o gal tiesiog aš nesu pakankamai gabus ir lankstus, galbūt truputį tingus. Bet man užtenka meninio, kartais jo net per daug – nespėju užrašinėti. Kūryboje pragyveni daugybę gyvenimų – realybėje tai neįmanoma. Kūryboje transformuojiesi ir persikūniji. Iki galo išjauti euforiją, kai mintyse gimsta nauja pastraipa, kai išgirsti galingai prabylant savo veikėjus. Kai jie tave veda – net jei iš pradžių manei pats juos vairuosiąs ir būsiąs savarankiškas. Jie neleidžia užmigti arba pažadina naktį ir reikalauja užrašyti tai, ką veikia ar sako. Tu juos myli, jais džiaugiesi ir ant jų pyksti, jie erzina ir kelia pasišlykštėjimą. Bet kuriuo atveju – tvirtai pririša prie savęs“. Jergutėliau, kuoktelėję buvo jie abu – ir Simonas, ir mano tėvukas: eksperimentavo su baigiamaisiais darbais, įrodinėdami savo tiesas, bet rizikuodami būti išmesti iš studijų be diplomo. Ar aš taip išdrįsčiau? Afrikoje išdrįsau eiti pas aplinkinių kaimų tėvus ir įtikinėti juos, kad verta leisti vaikams lankyti mūsų įsteigtą slaugytojų mokyklą. Kelis kartus mane išstūmė pro duris, kelis kartus vos negavau mušti, tačiau kai kurie pakviesdavo prisėsti, išklausydavo ir net kažko paklausdavo. Ir galiausiai surinkome keturiolika mokinių. Neseniai gavau Džesikos emailą, jog jau yra aštuoniolika. Ji tebesidarbuoja – ne tik kaip mokytoja, bet ir kaip idėjos skleidėja. Prisimenu ją baltu chalatu, išsidraikiusiais tamsiais plaukais, siekiančiais švelnia linija banguojančius pečius; prisimenu jos greitą žingsnį ir tikslius rankų judesius, ruošiant medicinines priemones, tvarkant kambarį, gaminant valgį; malonų balsą, glamonėjantį lyg vakaro vėjelis, bet sugriežtėjantį, kai tekdavo sulaikyti pernelyg įsišėlusį sūnų ar mane, sumaniusį popietę bibliotekoje iškeisti į patysojimą hamake: „Vien praktikos negana. Jei nori iš Afrikos parsivežti ką nors vertingo, kaupk ir su praktika susijusias teorines žinias“. Atsimenu tave, Džes, kaip dar vieną mano gyvenime svarbią moterį – nemanau, jog vyras turėtų jaustis nejaukiai, jeigu autoritetu jam dažniau tampa moterys nei kiti vyrai. Ko gero, būtent moterys sakytų, kad ir pasiūlymas merginai tuoktis – rimtas ir vertingas poelgis, rodantis vyro brandą... Bet, Agniete, tokio mano pasiūlymo dar reikės palaukti. Aš žinau, jog tu lauksi, tačiau delsiu ne todėl, kad naudočiausi tavo kantrybe – delsiu, nes dar nesijaučiu tikru vyru, dar neturiu jokio kito tvirto pagrindo, išskyrus kelias svarbias tiesas, kurias mano sieloje įrašė gyvenimas: nemeluoti sau pačiam ir nebijoti būti kitokiu, jei tas kitoniškumas nieko nežeidžia ir niekam nekenkia. Ar net jei truputį žeidžia – kaip dabar tave – tačiau pasielgęs prieš savo valią vėliau galėčiau padaryti ką nors, kas sužeistų žymiai labiau. Aš tave pabučiuoju – taip, kaip kiekvieną sykį, kai palydėjęs neužlipu į butą kartu, nelieku nakvoti. O drauge – kitaip: dar stipriau, jei tik tai įmanoma, dar labiau pabrėždamas, kokie esame savi – nes gal šiuo momentu tu per mažai tą jauti. Ir vis tiek įeidama į laiptinę atrodai vieniša. Liūdna, vieniša, bet rami jauna moteris, tokia tolima blausioje laiptinės tarpdurio šviesoje, kad išsigąstu, suvokęs, kaip daug dalykų, daug pusių tavyje dar nepažįstu...

(Agnietė)

Priešingai nei daugeliui gali atrodyti, aš nenoriu „didelių“ vestuvių. Tikrai nenoriu suknios pūstu sijonu ir įmantriais nėriniais – o ir Pijus tokia neapsidžiaugtų. Trokštu tik to, kad prie altoriaus mane atvestų tėvas, ir kad jo akyse būtų ašaros. O taip tikrai bus. Kad pirmoje suolų eilėje stovėtų mama, o jai iš šonų – mano broliai; ir nieko baisaus, jeigu mama truputį – tik truputį – labiau glaustųsi prie Roko, nes Matą mudu su Pijumi kiekvienas mylime už du. Dokumentas, liudijantis kitokį mano statusą, irgi neturi reikšmės – savo akimis pamačiusi, kaip gražiai be jo apsiėjo vienas iš mano brolių, esu visiškai tuo tikra. Tačiau turėti tokį dokumentą, paimti jį į rankas ir pačiai sau mintyse perskaityti įrašus – šito noriu. Noriu, kad Matas ir toliau globotų Pijų – juokinga, jog tos globos mano vaikinas nepastebi, nors bet kuriam žmogui, matančiam juos drauge, – net svetimam – ji akivaizdi; ir tai, kaip vaikiškai nesutramdomasis Pijus leidžiasi globojamas, – miela ir graudu. Kaip jis pasakojo man apie tą Afrikoje sutiktą berniuką! – turbūt iš dalies kalbėjo ir apie save: Pijaus tėvas nepaliko tiesiogine šio žodžio prasme, tačiau anksti ir ilgam apleido. Volteris Pijui buvo likimo draugas – kadangi mums visiems reikia ne tik kitų globos, bet ir patiems kažką globoti, jaustis už kažką atsakingam; ypatingos moters sūnus; būsimas jo paties sūnus – man rodos, mintis apie vaiką retsykiais jau šmėkšteli Pijaus galvoje; lakmuso popierėlis jo elgesiui, kantrybei, išradingumui įvertinti. „Jam reikėjo būti truputį vyresniam – tokiu atveju būčiau galėjęs daugiau dalykų paaiškinti, kitaip. O gal kai kuriuos dalykus jis būtų paaiškinęs man“.

Kai po pusvalandžio, nusipraususi ir persirengusi, žvilgteliu per langą, prieš susirangydama lovoje saldžiam paryčio miegui, Pijus tebestovi mano kieme. Rūko – tikrai per daug; kaip tik dabar prisidega cigaretę, ir žiebtuvėlio šviesoje matau jo nekantrius, nervingus judesius. Noras gulti praeina. Atsiklaupiu ant grindų, pasidedu rankas ant palangės, įremiu į jas smakrą. Stebiu Pijų, pati būdama jam nematoma, ir vis aiškiau suvokiu, jog jis neturi, kur eiti – nė vienos vietos, kurioje jaustųsi visiškai gerai... kadangi jis iš tų, kuriems tinka tik pačių susikurti dalykai. Jam reikia susikurti tikslą, kelią link jo, namus ir jų raktą, iki galo sukurti ryšį su manimi – didžiulėmis pastangomis, nuolat per kažką savyje žengiant, nuolat traukiant kažką iš giliausių savo kerčių... Mano tėtis kažkada perspėjo Pijų: „Tu per dažnai galvoji, kad klysti, ir per daug nagrinėji tariamas ar tikras klaidas. Aš gi per dažnai manydavau esąs teisus – ir per daug tai kitiems įrodinėjau. Abu keliai nėra geri. Eidamas pirmu, rizikuoji tapti neproduktyviu ir nuolatos nešiotis savyje kartėlį. Antru... – jis nutilo. Paskui nužvelgė mus abu ir nusijuokė. – Ne, nesakysiu!”. Tai įprastinė tėčio strategija – su manimi ir mano broliais: mestelti užuominą ir palikti ją nagrinėtis patiems, nes tą pačią mintį kiekvienas galime interpretuoti kitaip – nelygu mūsų asmeninė situacija; tėtis pratino mus mąstyti egzistenciškai, lygiai kaip mama mokė mąstyti moksliškai.

Pirmosios mano „pratybos“ vykdavo tėčio darbo kambaryje, kai jam kuriant sklaidydavau prirašytus lapus ir fragmentiškai juos skaitydavau, tuomet ir pripratau pati užbaigti tekste dar tebevystomą mintį, sugalvoti kelis jos užbaigimo variantus. Kartais pasakodavau juos tėčiui, o jis nuspręsdavo, ar norėtų, kad mano fantazijos atsirastų jo rašomoje knygoje; tačiau niekada jų ten neįdėdavo: „Tai tavo mintys, tavo nuosavybė, – visuomet tardavo. – Gal pravers tavo gyvenimo scenarijui“. Dar įdomiau būdavo skaitinėti ant grindų numestus nepavykusius teksto „gabalus“: man neretai užkliūdavo kokia nors keista, per daug sentimentali, per saldžiai romantiška ar juokinga frazė, kartais juokdavausi iki nukritimo, o tėtis žvilgteldavo į tą minčių nuoplaišą ir prisijungdavo. „Kūrybinis šėlas? – šūkteldavo iš kažkur mama. – Eikit į kiemą ir išsidūkit!“. Ji nelabai mėgo triukšmą namuose, turbūt pirmaisiais mano gyvenimo metais, kai ir broliai buvo pačiame paauglystės gražume, mamai buvo tikrai nelengva kasdien, kas valandą pakęsti trijų vaikų erzelį. Aš buvau „lengvas“ vaikas, tebesu tokia dabar ir veikiausiai jau nepasikeisiu. Tačiau Rokas, kai pasistengdavo, bet ką galėdavo išvesti iš kantrybės, o Mato susisvajojimas ir „nuplaukimai“ kažin kur mamai irgi buvo išbandymas. Aš gi trokšdavau, kad jis pasiimtų mane drauge, įsivaizduodavau besidalinanti jo vaizdiniais, jo pasauliu – kaip kad su tėčiu. Bet Matas buvo kitoks, neatviraudavo. Jei pavykdavo pačiai ką nors sugauti, brolis leisdavo, bet niekada manęs neskatino; galbūt nenorėjo primesti savojo pasaulėvaizdžio. Vaikystėje už tai ant jo truputį pykdavau – tik nestipriai, mūsų vyresnėlis buvo per daug geras. Vėliau pradėjau vertinti tokį santūrumą, vengimą formuoti kitą žmogų, tuo pačiu savo kūryba stengiantis jam pasakyti kažką, kas paskatintų ieškoti savęs, visuomet tik savęs paties. Su Matu labiausiai jusdavau save, beveik įstengdavau apsibrėžti, kas esanti. Tikriausiai būtent šituo mano brolis pritraukė Pijų. Tėtis per gyvenimą eina klausimų ir atsakymų keliu; Matas orientuotas į meditaciją, kurioje nėra tikslių atsakymų, bet nebelieka ir klausimų, tik skaidrus aiškumas. Man trūksta Mato nuo pat pirmosios dienos, kai išsikrausčiau iš jo buto. Trūksta mudviejų savaitgalio rytų ir visų kitų dienų, kai daug ką jis man pasakydavo be žodžių, vien tik akimis, šypsniu, prisilietimu – taip, kaip tegali žmogus, pažįstantis tave nuo gimimo.

5.

(Pijus)

– Pateikti? – pusiau nusprendžiu, pusiau paklausiu.

– Pateikti, – linkteli Agnietė.

Kursorius užvestas ant virtualaus mygtuko, tereikia spustelėti pelytės klavišą. Delsiu.

– Spausk jau! – Agnietė strykčioja man už nugaros, rankomis apsiveja kaklą ir skruostu priglunda prie skruosto.

– O jeigu...

– Dieve mano, Pijau, ne į vergovę gi pasiduodi!

– Kaip čia pasakius... – grįžteliu į merginą. – Manęs dar gali ir nepriimti.

– Nepabandęs nesužinosi, – ji uždeda delną man ant rankos ir pabando paspausti kartu.

Staigiai trūkteliu ranką, o tada pats vienas nuspaudžiu klavišą. „Prašymas ir dokumentai stojimui į aukštąją mokyklą sėkmingai pateikti. Pasirinkta studijų programa – psichologija. Tolimesnę informaciją gausite Jūsų nurodytu elektroniniu paštu“ – pasirodo užrašas ekrane. Žengiau žingsnį.

– Baik strikinėti, – sakau Agnietei.

Ji nustebusi sustingsta. O aš sėdžiu kažkoks priblokštas, kol sumoju prisipažinti:

– Noriu atšvęsti.

Agnietė šypsosi:

– Būtinai. Kur?

– Aš tave nusivesiu.

Ta kalva yra už miesto. Kai būdamas keturiolikos pabėgau iš namų, atėjau čia ir po dviem senomis, išsikerojusiomis liepomis įsirengiau stovyklą, iš kurios mane jau kitą dieną iškrapštė tėvas, padedamas pažįstamo policininko. Atsekė pagal mobilųjį – ir kam aš jį tada apskritai pasiėmiau?! Kartais bandydavau įsivaizduoti, kaip būtų susiklostęs mano gyvenimas, jeigu nebūčiau surastas. Aišku, tai – mažai tikėtinas scenarijus; be to, galiausiai po kokios savaitės turbūt pats būčiau pargrįžęs. Ir vis dėlto, kai namuose man tapdavo visai riesta, pabėgdavau į tokias svajones, matydavau save kažkur toli toli: tuščiame kelyje ar žmonių ir automobilių sausakimšoje didmiesčio gatvėje; brązdinantį gitara apšiurusiame garaže repetuojančioje roko grupėje arba pardavinėjantį ledus pajūrio kurorte; su tatuiruotėmis, išskutinėtais plaukų raštais ant galvos; vieną, atsiskyrusį ir paslaptingą...

Vieninteliai žodžiai, kuriuos per visą kelionę namo išgirdau iš tėvo, buvo: „Atsiprašyk mamos“. Išspaudžiau iš savęs atsiprašymą, o ką tuo metu mąsčiau sau viduje, kokie žodžiai ten daužėsi – geriau nė neprisiminti. Anksčiau mane nervino, kad Agnietė nėra patyrusi jokių panašių paauglystės ir nesėkmingo bendravimo su tėvais kančių; dabar džiaugiuosi tuo, žiūrėdamas į liepas ir prisimindamas. Jeigu – kai – jai papasakosiu pabėgimo istoriją, mergina jau matys ne tik gražius senus medžius, bet ir po jais užsiglaudusį berniuką, iš nervų godžiai kemšantį pakeliui nusipirktus čipsus ir bijantį dairytis aplinkui; ji susigraudins, nes yra žiauriai empatiška. Ir susigraudins dar labiau, kai tas berniukas, jau užaugęs ir bepradedąs tvarkytis savo gyvenimą kitokiais nei pabėgimas būdais, atsistojęs ant kalvos, apžvelgs aplinkui plytinčius tolius ir uždainuos – taip, tikrai, aš juk gražiai dainuoju.

6.

(Pijus)

Aš žiauriai pasiilgau Volterio – berniuko, kurio rankos jau buvo pakankamai ilgos, kad mane apkabintų, bet ne tokios stiprios, kad mane įveiktų, kai žaisdavome rankų lenkimą; tai net nebūdavo žaidimas, o tikras šou, kurį, pasiskirstę į dvi sirgalių grupes, entuziastingai stebėdavo stovyklos gyventojai, Volterį palaikančių visada būdavo daugiau. Aš žiauriai pasiilgau Džes, keičiančios kompresus ant mano karščiuojančios kaktos, kai nepaisant laiku atliktų skiepų susirgau, ir glostančios galvą ypač sunkiomis ligos akimirkomis, kai vaistai beveik nenuimdavo skausmo ar kitų bjaurių simptomų. Pirmieji žodžiai, kuriuos kiek atsigavęs iš jos išgirdau, buvo apie tai, jog taip stipriai kovojančio organizmo dar nėra mačiusi. Pasveikusį ji mane vis palepindavo – ne per daug, nežymiai, turbūt nenorėjo, kad suprasčiau, tačiau aš vis dėlto pastebėdavau ir tirpdavau iš malonumo. Pasiilgau mums su Volteriu knygą skaitančios Džes – kadangi berniukas norėdavo, jog jam keliaujant į miego karalystę būčiau šalia; atsisėsdavau ant grindų, sykiais jau leipdamas iš nuovargio, ir kūnu pamažu sklindant atsipalaidavimo saldumui, mėgaudavausi gražiu moters balsu. Kai vieną vakarą, man atsisėdus ant suolelio stovyklos pasienyje, Volteris atėjęs įsitaisė ant kelių, – be jokių ceremonijų, tarsi tik taip ir galėjome leisti šį vakarą, – pirma man į galvą šovusi mintis buvo pabėgti, sukurpus kokį nors pasiaiškinimą, išgalvojus kokį nors pretekstą. Nes dar nė vienas žmogus taip besąlygiškai nesidalino su manimi asmenine erdve, nė vienas taip paprastai nepriėmė manęs tiesiog tokio, koks buvau – tą akimirką, kas dieną, visą savo gyvenimą; žinoma, Volteris toli gražu ne viską apie mane žinojo, tačiau tą valandėlę ant suolelio man atrodė, jog jei ir būtų žinojęs – būtų elgęsis taip pat. Panūdau pasprukti, nes nesijaučiau vertas tokio pasitikėjimo... tačiau pasilikau. Man labai reikėjo to, ką siūlė Volteris, priėmiau jo meilę, jo šilumą ir kilnumą, ir giliai kvėpuodamas kalbėjausi su berniuku apie tai, ką veikiau nuo pat savo atvykimo į Afriką ir koks buvo tas atvykimas... dosnus naujų vaizdų, sklidinas nepažįstamų kvapų, pilnas garsų, kurie mano sąmonei arba nieko nereiškė, arba reiškė galbūt ne tuos dalykus. Ar tau irgi buvo panašiai, Volteri? Ar tebėra? Jis linktelėjo, paskui nuo saulėlydžio atsisuko į mane: „Bet jau mažiau. Kai tu man parodei krepšinio aikštelę. Ir tą nedidelį miškelį, į kurį galima nueiti trumpuoju taku palei dušus, ir kaip reikia saugotis miško pavojų. Kai pamokei, kaip išprašyti mamos, kad leistų lėkštėje palikti šiek tiek košės...“. „Tss!.. – sudraudžiau jį. – Apie košę – nė žodžio, niekam, girdi?“. Jis linktelėjo. Ir tęsė kalbą – tik jau apie kitką: „Gali būti, kad mes su mama greitai iš čia išvažiuosime: jai atrodo, kad aš gabus, ir kad čia negausiu tinkamo išsilavinimo. Mano mokykla namuose tikrai buvo kitokia“. „Ir tu norėtum grįžti? Ar išvažiuoti kur nors kitur?“. „Gal ne. Čia linksmiau ir daugiau nuotykių. Ten viskas būdavo vienoda. Kasdien tas pats. O pas tave?“. Gūžtelėjau pečiais: „Visaip būdavo. Sykiais nei iš šio, nei iš to įvykdavo koks nors stebuklas“. „Stebuklas?!“. „Taip“. „Koks?“. „Kai... Kai... – buvau užsimiršęs, jog kalbu su aštuonmečiu, todėl teko skubiai pergrupuoti mintis ir pakeisti ant liežuvio galo besisukusį sakinį. – Kai sužinai, kad tavo merginos brolis – šalies futbolo rinktinės kapitonas“. „Oho!“ – išsižiojo Volteris. „Taigi. Faina, tiesa?“. Jis vėl linktelėjo. „Jeigu kada nors išvažiuosi kitur, ne į tokią egzotišką vietą kaip ši, – tikėkis stebuklų, – tariau. – O jei jų nebus – ką gi, kasdienybėje gyvena daugybė žmonių...“. „Aš nelabai noriu“. Stipriau priglaudžiau berniuką prie savęs: „Kai užaugsi, gal norėsi. Pavyzdžiui, kasdien dirbti mėgstamą darbą. Kasdien būti su savo šeima. Juk tai šaunu“. „Mano tėčiui nepatiko – jis paliko šeimą“. Jis idiotas, Volteri! Bet praeis dar daug laiko, kol tu išdrįsi jį taip pavadinti. O tu, Pijau, nurimk. Ir greičiau atsakyk šitam nuskriaustam berniukui. „Ne visi žmonės... ne visi supranta, ką brangaus turi, Volteri. Žiūrėk – kai ilgai turi kokį superinį žaislą, jau retai su juo bežaidi. Bet vieną sykį jis sugenda ar sulūžta...“. „Aš verkiau dėl tokios vienos mašinėlės“. „Manau, kad ir tavo tėtis daug kartų gailėjosi išėjęs. Bet grįžti gėdinosi“, – galbūt fantazavau, sąmoningai kūriau gražesnį vaizdą, tačiau norėjau, kad berniukas išgirstų būtent tai. „Aš gal jau ir nenoriu, kad jis grįžtų, – staiga pratarė Volteris. – Jau pripratau būti be jo. Ir mama priprato. Gal tegul viskas taip ir lieka“. Gal, Volteri, greičiausiai taip bus geriausia. O aš tave dar šiek tiek palaikysiu ant kelių. Ir paglobosiu – kol turėsiu vykti namo...

7.

– Ryt pas mus bus lopšelis–darželis, – Agnietė visa spindi.

Paima iš lėkštės paskutinį sūrio gabalėlį.

– Nori? – klausia manęs.

– Noriu, – švelniai krimsteliu visai prie pat mano lūpų atsidūrusius pirštukus.

Ji ką tik mane apšvietė, jog rytoj visą popietę ir vakarą turėsime pasirūpinti Mato ir Roko vaikais – iš viso trimis, tarp trejų su puse ir tiesiog pusės metų amžiaus. Nes Matas su Roku ir jų žmonos pakviestos į ilgą suaugusiųjų vakarėlį. Tebekramtydamas sūrį, bandau Agnietei paaiškinti, jog mudu nesusidorosime. O ir ką broliai galvoja, palikdami seseriai visą krūvą bamblių?! – šito klausimo garsiai neištariu. Jeigu tuos vaikus reikėtų tik pamaitinti ir pampersus pakeisti – betgi juos visą mielą laiką reikės nuo visko saugoti! Ką bepasakyčiau, kaip beaiškinčiau savo nerimą, mergina vis kartoja, jog Matui su Roku, o ypač Ūlai su Joana būtina pailsėti. Seniai žinau, kad broliai – didžioji Agnietės meilė, prisipažįstu, jog sykiais jiems tos besąlygiškos meilės pavydžiu, tačiau šiuo atveju su jos sprendimu nenoriu sutikti tikrai ne dėl to.

– Klausyk, – mano argumentams nesuveikus, pabandau eiti aplinkkeliu, – mudu juk dabar kartu?

Ji linkteli.

– Ir mano balsas vien jau todėl turėtų kažką reikšti...

– Galbūt, – nenorom burbteli ji, mane perpratusi.

– Be to, – padarau įspūdingą pauzę, – aš daugiau gyvenimo matęs.

Agnietė staigiai į mane grįžteli ir nebesulaiko to, ką turbūt nuo pat mano parvykimo, o gal ir daug seniau iš mandagumo vis užgniauždavo:

– Matęs gyvenimo?! O mes čia tiesiog studijavome, paprasčiausiai vaikus auginome! – rėžia. – Taip kasdieniškai. Nusistatydami žadintuvą keliems mėnesiams, gal net pusei metų į priekį. Beje, to net nereikia: organizmas jau taip pripratęs prie kasdieniško ritmo, kad prabundi dar prieš žadintuvui sučirškiant. Arba išgirdęs verkiant vaiką, o gal juokiantis ir kabarojantis ant tavęs. Vidury nakties prisimeni, kad palikai klaidą bakalauriniame darbe, ir keliesi jos ištaisyti, nes rytoj pasimirš, o tada jau nebeužmiegi – ir dieną neįmanomai sunku mąstyti, ir vėl bijai, kad pridarysi klaidų... O vaikus prižiūrėdamas apskritai nuolat bijai – tik tai nereiškia, kad nereikia šito imtis.

– Aš pats padėjau vaikus auginti ir auklėti, – atremiu. Ir pridedu. – Aš pats vos kelių vaikų nepadariau.

Labai pikti žodžiai. Sąmonėje išgirstu per vėlai nuspaustų stabdžių cypimą... metalo gergždesys ir dūžtančio stiklo garsas... Turbūt seniai norėjau merginai prisipažinti – apsivalyti; bet tokiu cinišku prisipažinimu tik dar labiau susiteršiu.

– Ką? – labai tyliai ir nežinia kam klausia Agnietė.

Sukandu dantis ir tyliu.

– Kodėl tik dabar man tai sakai? – nuleidusi galvą, ji tęsia dar tyliau. – Būdavo laikotarpių, kai jaučiau, jog kažkas panašaus vyksta. Ir net suprasdavau, jog sunkiai tikėtina, kad šito nenutiks. Bet kam kalbi apie tai kaip apie nuopelną?! Lyg apie kokią... gerąją patirtį... – („Aš negalėsiu jam atleisti tų nuostabių laiškų. Tų akimirkų, kai žiūrint į jį, man apmirdavo širdis. To laukimo, įsitikinus, jog tereikia sulaukti – šito savo naivumo. Jo gražių poelgių, dėl kurių retkarčiais net nustebdavau – ir save dėl to gėdindavau“).

– Baik tu! Aš ne... ne taip norėjau pasakyti.

– Eik su ta savo patirtimi į visas keturias puses! – („To, kad pradėjęs tvarkytis savo gyvenimą, toliau tai darys be manęs“).

– Tu net neleisi man atsiprašyti?!

– Kodėl gi? Labai prašom. Tik nesitikėk, jog tai ką nors pakeis, – („Aš visuomet greitai atleisdavau. Visiems. Bet dabar sakau STOP. Kaip baisu pasakyti „stop“ besąlygiškam atlaidumui, bet nevalioti pasakyti to paties meilei. Aš nė vieno kito negalėsiu TAIP mylėti. Ne todėl, kad jį pamilau pirmą. Ne vien todėl“).

– Tai kaip galiu pakeisti?

– Išmok galvoti prieš kalbėdamas, Pijau! Bet svarbiausia – išmok galvoti prieš darydamas, – („Aš privalėsiu ištęsėti šitą savo pažadą, kadangi veikiausiai tik skausmas gali jį ko nors išmokyti... juk taip buvo jau ne kartą... o aš vis vyliausi mokysianti kitaip...“).

Ji pavargo su manimi. Gerumas kartais tampa bejėgis prieš purvą – gal nedažnai ir neilgam, tačiau šį kartą tos akimirkos pakanka, kad būčiau pelnytai nubaustas. Nors vis dar negaliu tuo patikėti. Esu pripratęs būti baudžiamas – tik ne jos. Ir dar taip skaudžiai. Jaučiu, kaip grįžta ne taip seniai nuo manęs atsitraukusi tamsa, reikalaujanti revanšo už tai, dėl ko pats esu kaltas, ir aš ją įsileidžiu – lengvai, ramiai, lyg seną, nors ir nelabai malonią pažįstamą. Žinau, jog netrukus ir arbatos jai pasiūlysiu.

7.

Liučija pasukiotų pirštą ties smilkiniu ir ištiestų telefoną: „Tiesiog paskambink“. Tačiau jam taip netinka – aiškiai netinka ir Agnietei, kadangi ji laužydama tradiciją jau kelias dienas iš eilės nepaskambina jam. Simonas nenori klausytis Liučijos prieštaravimų ir neketina išsigalvoti kokios nors fiktyvios priežasties, pateisinančios jo kelionę į sostinę. Todėl atsikelia labai ankstų rytą – beveik dar naktį, ir ant spintelės Liučijos lovos pusėje palieka trumpą raštelį, prispaudžia akmenuku su vandens pragraužta skylute – jį vakar rado pakrantėje, įsimetė į džinsų kišenę, pamiršo, o šiandien, tyliai rengdamasis, vėl aptiko ir panūdo padovanoti ramiai miegančiai žmonai. Nerizikuoja jos pabučiuoti – prisilietimams Liučija labai jautri. Jo prisilietimams. Todėl, kad jųdviejų poroje jis yra tas, kurio reikia labiau. Poroje dažniausiai taip esti: tas, kurio reikia labiau, ir tas, kuriam reikia labiau. Agnietės Pijui, Joanos Rokui, Mato Ūlai... Simonas išeina į ryto rūke panirusį pliažą – tik minutėlei, nes kitaip pavėluos į traukinį, tik prisiminti, kaip stovėjo čia aną rytą, sužinojęs, jog Liučija nėščia. Ir meldėsi, kad gimtų mergaitė – pats nežinodamas kodėl. Meldžiasi ir šiandien, visą ilgą kelią iki dukros namų.

– Kažkas nutiko, Agniete, tiesa? – pagaliau stovi ant jos slenksčio, atvytas tėviškos intuicijos, kuri šitos mergaitės atžvilgiu jo niekada nesuklaidino. – Kažkas blogo.

– Taip.

... Simonui lengviau, nes nebėra jaunas – jaunystėje tokio stiprumo emocijos būtų jį susprogdinusios. Jo duktė – pati nuostabiausia, ir jei to nežino visas pasaulis – čia jau pasaulio bėda. O Pijus – paskutinis kvailys. Kita vertus, supranta, kodėl jis taip pasielgė – nors gėda suprasti, gėda už visą vyrų giminę: jaunas vyras, gavęs visišką laisvę, nuolat jaučiantis savo nerimstantį kūną, – kiek ilgai taip galima išsilaikyti? Ar daug kas iškęstų? Simonas kažkada neiškentė, nors laukti reikėjo žymiai trumpiau. Ar bandyti paaiškinti tai dukrai? Būtų teisinga Pijaus atžvilgiu... ir gal žiauroka, kai dukra tikisi tėvo palaikymo. Tik čia nebūtų stojimas į priešo pusę – Simonas tiesiog norėtų, kad Agnietė savo vaikino (buvusio?) išdavystės nepriimtų asmeniškai.

– Vyrai sunkiai atsispiria pagundoms, – prataria, atidžiai sekdamas dukters reakciją. – Moterys sprendžia, ar jiems dovanoti. Akivaizdu, kieno galia didesnė, ar ne? – apglėbia Agnietę. – Jūs ir teisėjos, ir budeliai.

– Tėti!.. – mergina neiškentusi vypteli.

– Bet teisėjas turi priimti domėn aplinkybes – ir sunkinančias, ir lengvinančias, – pagavęs jos pasikeitusį – gal tik akimirkai – toną, priduria Simonas.

– Man per šiuos dvejus su puse metų irgi pasitaikė pagundų. Viena net buvo vau kokia! Ir tau jis būtų patikęs... – Agnietė išdykėliškai nusišypso, užmeta koją ant kojos, pasūpuoja – prisiminimai prisiminimai...

... restoranas, žvakių liepsnelės, gėlės, užburiantis balso tonas, bet svarbiausia – tai, kaip jis pakvietė į pasimatymą, kaip iki tol jos siekė... ji taip ir nepersirengė pasiruošta suknele, taip ir nepatyrė to vakaro, klausydamasi ilgai nenutylančių telefono skambučių, caksinčių žinučių, beldimosi į duris... tik puse ausies, kadangi tądien kaip tik buvo gavusi vieną iš ypatingųjų Pijaus laiškų. Miegojo jį apsikabinusi. Todėl dabar nebenori rašyti darbo, nebenori diplomo, nieko! Nebeturi jėgų. Ir dėl to pasiguodžia tėvui. Simonas susijaudinęs atsistoja, susikiša rankas į kišenes. Kaip jam tai pažįstama!

– Kai sužinojau apie tavo mamą ir Tadą, kurį laiką neįstengiau net kvėpuoti. Bet jau buvau pradėjęs rašyti pirmąjį romaną... Priverčiau save patikėti, jog galiu parašyti, kad aš jiems visiems dar parodysiu, ką galiu! – atsigręžia į dukrą. – Jei neišeina kitaip – rašyk iš pykčio. Arba iš liūdesio. Ar tiesiog tam, kad turėtum užsiėmimą. Tai vienas geriausių užsiėmimų. Ir popieriaus galima plėšyti kiek nori – su neva nepavykusiu tekstu...

– Tėti, aš rašau tiesiai į kompiuterį, – nors ir nenorom, bet šypteli Agnietė.

Simonas vėl atsisėda prie jos ir vėl apkabina:

– Na, kompiuterio gal nedaužyk...

8.

(Pijus)

Kodėl moteris taip baisiai reaguoja į mylimojo seksą su kita?! Juk ir grožinėje, ir mokslinėje literatūroje prirašyta, kad toks fizinis suartėjimas – dar nebūtinai išdavystė, netgi greičiausiai ne, o vien tik fiziologinis poreikis, tik vyro prigimties sudedamoji... Išties po tų kartų jaučiausi VYRU, nors ir neilgai, nors ir suprasdamas, jog tikrasis vyriškumas būtų susilaikyti. Agnietė geriau nei bet kas kitas išmano fiziologiją, tai negi neranda savyje jėgų pažiūrėti pro pirštus į tas tolimas Afrikos istorijas?! Tuo labiau nežinodama, kad jų buvo net keturios... penkios, viena dar įvyko ir po to rimtojo pokalbio su Džesika... ji turėjo auskarą liežuvyje – tik dėl to... Tai net ne istorijos – tai paprasčiausias vienkartinis seksas, nėra ko bijoti šito žodžio. Pats toli gražu nesu ramaus charakterio žmogus, tačiau Agnietė pernelyg įsiaudrino sužinojusi – tegul ir ne pačiu tinkamiausiu būdu. Žodžiu, ne vien mano kaltė, kad išsiskyrėme. Po visų drauge ištvertų sunkumų, po nuolatinio besąlygiško jos palaikymo – na, tiesiog negražu štai taip mane ištrenkti iš savo, ne, iš mudviejų bendro gyvenimo! Susidėdama su manimi puikiai suvokė, į ką veliasi, nutuokė, ko galima iš manęs sulaukti. O juk pabučiavo pirmoji, aiškiai parodė sutinkanti man priklausyti – ne tik kūnu, moterims juk svarbiau rimta dvasinė priklausomybė, ar ne? Negražu palikti ką tik namo parvykusį, adaptuotis dar nespėjusį žmogų, kurį myli... nes ji gi mane myli, galbūt po šito barnio myli dar labiau, dramatiškiau... O jeigu nebe? Tuomet nėra tokia išmintinga, kokią ją įtariau esant. Trejus metus išbuvau savanoriškai susipančiojęs, dukart pas ją sugrįžau – argi tai neužsiskaito? Aš pripratęs prie žaismingų panelių, gyvenančių „who cares?“ principu, turbūt tuo labiausiai ir mėgavausi Afrikos nuotykiuose. Agnietė man visada buvo šiek tiek per rimta, pasirodo, mano pasąmonė net per tiek laiko iki galo nepriėmė atsakingojo jos požiūrio į pasaulį, į poros santykius. Tik ar ji pati visą laiką to požiūrio laikėsi? Man ir į galvą neatėjo paklausti, ar, kol buvau išvykęs, aplink ją nesisuko kiti vaikinai? Kadangi kartais tos tyliosios... Na, aš merginas traukiu labiau nei Agnietė vaikinus, tai visada buvo akivaizdu; tad jai lengviau, paprasčiau būti ištikima, nesunku elgtis dorai, deramai. Liučija mane suprastų. Dėl to, jog pati buvo paslydusi. Agnietė pernelyg tyra... Dieve, ir kaipgi gyvensiu be to mano būtį netikėtai nušvietusio tyrumo?!. Bandysiu – ketinu pradėti nedelsdamas. Nesilaidosiu gyvas. Juk ji irgi gyvens. Baigs bakalauro studijas, pradės magistro. Taps tuo, kuo ir svajojo tapti. O tada vieną dieną į veterinarijos kliniką, kurioje ji dirbs, o gal ir vadovaus, savo augintinį atves koks nors vyrukas – mielas, geras, ištikimas... Ir ji bučiuosis su tuo vyruku taip, kaip ją išmokiau bučiuotis aš, ir jos pirštukai išdarinės tai, ko aš net tuo laiku dar nebūsiu pamiršęs... toliau su savo fantazijomis nebeisiu, nepajėgiu...

Peržiūrėjęs laikraščio skelbimų skiltį, skirtą darbo pasiūlymams, su kartėliu prisimenu jau seniai tėvo man pasakytus žodžius, jog nebaigęs studijų tegalėsiu dirbti statybose, supermarkete ar degalinėje – kažkaip panašiai... diplomo neturintiems kitokio darbo iš tiesų niekas nesiūlo. Perskaitau skelbimus dar sykį... o gal sandėlis? – ten bent jau žmonių nebus daug. Tylu, ramu. Tamsu, dulkėta. Ten, kur sandėliuojama mediena ir jos gaminiai, tikriausiai kvepės medžiu – tarsi mišku, bet, žinoma, ir laku ar kokia nors impregnavimo medžiaga. Ką padarysi. Iškart ten paskambinu. Taip, vieta dar laisva. Ne, nesu dirbęs sandėlyje ir greičiausiai dirbsiu tik per vasarą, tačiau krovinius keletą metų kas kokia savaitė vis patampydavau – nebesu toks baltarankis, koks buvau prieš savanorystę. Man leidžia pradėti jau rytoj. Septintą ryto, nevėluoti. Septintą jau būna šviesu, pagalvoju, ir neturėtų būti labai nyku sieloje... Prieblandoje blausiai švyti medžio drožlės, krūvos jų guli palei vieną iš sandėlio sienų, jomis apkibę ir kampe sukabinti darbo drabužiai. „Gali užsimesti kokį chalatą“, – pasiūlo senas sandėlininkas, bet aš nusprendžiu išsiversti su savais rūbais – kaip tik galutinai sutrinsiu tuos, kuriuos parsivežiau iš Afrikos. Kelios lemputės be gaubtų kabo ant gana ilgų laidų, į vieną praeidamas stukteliu galvą. „Kaip jūs čia su ilgomis lentomis sukiojatės?“ – nusistebiu. „Jeigu nešame ilgas, einame sandėlio viduriu“, – paaiškina senukas. Reikės įsidėmėti, o tai dar šukių pridarysiu; „Šukės laimę neša“ – aha, kurgi ne... Sandėlininkas greitosiomis aprodo, kur kokios prekės sudėliotos, bet aš jo nelabai klausausi – vis tiek visko iš karto neatsiminsiu, kai prireiks, parodys vėl: nei čia mano ūkis, nei mano verslas, o jau tuo labiau čia nepraeis visas likęs mano gyvenimas. Neįsivaizduoju, kaip žmonės toje pačioje – ir dar tokioje – vietoje dirba trisdešimt metų, taip didžiuodamasis apie save paporina šis senukas. Uždusčiau! O šiuo metu man gal kaip tik ir reikia nuobodžios kasdienybės, kuri trumpam atbukintų. Bet labiausiai man reikia nors trupučio pinigų, nes viena yra juos gauti iš tėvų, kai tau aštuoniolika ar devyniolika ir esi studentas, – tada ir didesnių dienpinigių dėl infliacijos gali pareikalauti; visai kas kita, kai tau dvidešimt treji – jau norisi „iš savų“ pirktis cigaretes, trumpikes, kojines ir panašius kasdienio naudojimo asmeninius daiktus, norisi įnešti savo dalį už butą ir komunalines paslaugas, o sugalvojus nueiti į kiną, teatrą ar kavinę – piniginėje surasti keletą kupiūrų, kurias uždirbai pats.

... Atrodo, aš ne iš tų, kurie lengvai atbunka, – o tam tikrus gyvenimo momentus būtų žymiai paprasčiau išgyventi, turint tokį bruožą. Kiek save prisimenu, sunkiomis akimirkomis man visada skaudėdavo, ir aš pagal klasikinę psichologinę nevykėlio schemą arba imdavau skaudinti kitus, arba darydavau bloga sau pačiam. Ir visada nusiplikindavau karšta arbata, kurią gerdavau su savo patamsių pažįstama. Skirtumas toks, jog šiandien tai aiškiai suvokiu, suprantu visą mechanizmą ir ruošiuosi nutraukti jo veikimą – jokios atsakomosios reakcijos, tegul skausmas susigeria į mane kaip darant tatuiruotę į odą skausmingai susigeria dažai, ir aprimsta; manau, jog galiu šito tikėtis, tai pasiekti. Ištverti, susitaikydamas su įvairiais tuo pat metu su manimi vykstančiais nemaloniais dalykais: apetito praradimu – ne tik maistui, bet ir pramogoms, net skaitymui; padažnėjusiais prabudimais naktį, gulėjimu atmerktomis akimis ar slampinėjimu po namus apgraibomis, nedrįstant įjungti šviesos – ir to nulemtu mieguistumu dieną; dar stipresniu užsisklendimu savyje, užsirakinimu iš vidaus – tik jeigu durų rankeną paklebentų ji, pulčiau artyn ir atverčiau nedelsdamas... mano reakcija į išsiskyrimą pasireiškia lyg vis stiprėjantis galvos skausmas, nuo kurio galiausiai pradedama rėkti. Sykiais, kai namuose būnu vienas, visu garsu paleidžiu roko muziką – ji užgožia mano balsą. Triukšmaudamas matau savo merginą, savo moterį, o kai pavargstu rėkti, imu galvoti, kas gi Agnietėje yra tokio, dėl ko jos netekęs vyras šitaip galuotųsi. Laumės plaukai, susipinantys su mano mintimis. Perlamutro spalvos oda žiemą ir balintos kavos spalvos – vasarą. Rodos, Rodenas yra sakęs, jog sukurti gerą skulptūrą – tai pašalinti, kaltu nudaužti nuo akmens luito viską, kas ten yra perteklinio; Agnietės figūra – štai taip sukurta tobula skulptūra. Ypatinga tai, kad tuo pat metu norisi Agnietę globoti ir pačiam jos klausyti, ir nesigėdyti to paklusnumo. Kad sykiais galėčiau ne tik ją aprėkti, bet ir apkulti – tik žinau, jog gaučiau atgal, ir stipriai, kad kaip du berniūkščiai susikibę raičiotumės po žemę, bent jau iki pirmojo kraujo. Per paskutinį pokalbį nereikėjo jai paklusti – turėjau atsiprašyti: netiesa, Kregždute, kad tai nieko nebūtų pakeitę. Būtų. Kažką. O dabar jau per vėlu, nes akimirkos – ypač tokios – negrįžta, nesikartoja. Labai gali būti, jog savo kategoriškumo gailiesi ir pati. Apie ką apskritai mąstai pastarosiomis dienomis, savaitėmis? Tavo mintys man ne visuomet rūpėjo, kartais tiesiog užteko buvimo drauge – be didelio gilinimosi, be analizavimo, užteko bendrai išjausti, iškvėpuoti akimirką... bet jau norėčiau daugiau, daug daugiau.

9.

(Agnietė)

Mano kūnas atitinka anatomijos vadovėlio standartus. Tas pats ir su kūno funkcijomis – niekas nestringa, niekas nevėluoja... nevėlavo iki pat šių metų gegužės... Gegužė – nuostabus mėnuo pradžiai. Tik ta pradžia susijusi su visokiais nepatogumais: pykinimu ryte, per patį darbingiausią laiką; vilties ir nevilties kaita – sykiais dukart per minutę; pirmaisiais nutylėjimais, išsisukinėjimais ir vengimu žiūrėti į akis artimiesiems – nes labai gali atsitikti, jog jie viską supras, stengiuosi ignoruoti mintį, jog gal ir taip jau supranta. Kalbuosi su savimi juokaujamu tonu, retkarčiais garsiai, bet toli gražu ne apie pagrindinį dalyką, bent jau ne tiesiogiai. O juk, nepaisant visko, esu nepaprastai laiminga būtent dėl šio dalyko, gyvenu nusikreipusi į tą būsimą įvykį. Mama seniai man prisipažino, jog buvau „netyčiukė“, tačiau papasakojo ir tai, kaip džiaugėsi laukdama mano gimimo. Situacija tokia panaši – iš moterų pusės. O ką daryti su vyru? Tuo, kurį išvijau? Dabar nuolat stebiu vyrus, ir visiškai kitaip nei anksčiau. Labiausiai įsižiūriu į tuos, kurie prekybos centruose perka pampersus, kurie vieni patys gatve stumia kūdikio vežimėlį, kuriuos nugirstu autobuse skambinant žmonai ir klausiant, kaip šiandien laikosi mažylis. Esu devyniasdešimčia procentų tikra, jog Pijus būtų iš jų tarpo. Aš vaikui Pijaus neatstosiu – nei gyvenimo pradžioje, nei vėliau, nors Roko dėka neblogai žaidžiu futbolą ir karstausi po medžius, nors mėgstu dėvėti kelnes ir turėsiu galios mylėti jį už du. Ir man Pijaus niekas neatstos. Nereikėjo į jį taip įsikliopinti nuo pat pirmojo susitikimo! Juk suvokiau, kad iš padilbų kursiokus nužvelgiantis paniurėlis, vos nepavėlavęs į pačią pirmąją paskaitą – ne pats geriausias variantas artimiems santykiams. Pažiūrėk į tokį kiek ilgiau – ir pražūsi, kartojau sau tas keliasdešimt sekundžių, kai jis stebeilijo į mane iš paskutinio suolo, o aš nenusigręžiau. Pražūsi, nors jam esi nereikalinga. Beprasmė žūtis! Ar tikrai? Ne, mažyli, niekada nelaikysiu jos beprasme. Jeigu mudviem su tavo tėčiu tekusių valandų intensyvumą padalintume iš jų skaičiaus, nustebtume, kaip ištvėrėme tokį krūvį – ir nuostabių, ir bjaurių dalykų, bet tikrai prasmingų. Mums abiems. Tikiuosi, kad kažkokią – galbūt visai kitą – jų prasmę ateityje suvoksi ir tu. Kad mylėsi savo tėvą – tokį, kokį tau jį papasakosiu; bet geriau jau su juo nesusitik, tai per daug rizikinga!.. Ar turiu teisę viską nuslėpti nuo Pijaus? Ar turėsiu teisę nepasakyti vaikui, kas jo tėvas? – arba pasakyti, nors nebus galimybės su tėvu susisiekti, kadangi ryšius visiškai nutraukėme? Mane gąsdina tokie klausimai, tačiau atsakymas į juos priklauso tik nuo manęs, susiklosčiusioje situacijoje viskas – vien tik mano rankose. Guliu ant lovos ir mąstau apie didžiulę man tekusią atsakomybę. Ji užgriūna, ir nebenoriu rašyti darbo, nebenoriu diplomo, nieko! Nebeturiu jėgų. Tačiau žinau, kad turiu jų rasti – dabar jau ne vien dėl savęs. Beveik girdžiu, ką dėl mano sprendimo Pijaus ir mūsų vaiko atžvilgiu pasakytų Matas – jis vos išvengė panašios lemties. Savo ramia dėstymo maniera, su kruopele ironijos, brolis parodytų visą situaciją taip, kad aš turbūt persigalvočiau. Tačiau šįsyk su Matu nesikalbėsiu, neprasitarsiu ne tik jam – net tėčiui. Paleidau tėvo ir brolio ranką; netrukus tvirtai už rankos laikysiu savo vaiką. Beje, prieš keletą dienų, kai buvome susitikę, Matas pasidalino naujiena – šį pavasarį tėvų namų kieme lizdą susikrovė gandrų pora; jo pasakojime išgirdau užslėptą klausimą ir spėjimą. „Kaip gražu, – teatsakiau. – Norėčiau pamatyti. O tu nori nupiešti?“. Užtenka, kad visiems artimiesiems pasisakiau išsiskyrusi su Pijumi; bet kai klausė kodėl, atsiprašiau, kad nenoriu aiškinti, o tuos, kurie panūdo su Pijumi išsiaiškinti patys (nesunku atspėti, kurie), prigrasiau, kad, jeigu taip padarys, sužinos, kokia galiu tapti smarkiai įpykusi. Mano pasaulis keičiasi – pokyčiai graudina, bet ir stiprina. Atrandu savyje mamos savybių, išgirstu net Roko purkštavimus ir sproginėjimus. Ir jaučiuosi turtinga dėl manyje glūdinčios įvairovės.

9.

(Pijus)

Atvirai sakant, man mirtinai įgriso kasdien per pietų pertrauką į vidinį statybinių medžiagų parduotuvės kiemą išnešti, o po pietų vėl į sandėlį įnešti medines dėžes, ant kurių susėdę su senuoju sandėlininku rūkome, bet jis primygtinai to reikalauja – kad tik tų dėžių nesulytų ar nenutiktų dar koks panašus baisus įvykis!.. Tiek to, šiaip jau tas žmogelis visai nieko, tad ir šiandien paimu iškart abi dėžes – po vieną kiekvienoje rankoje – ir išnešęs pastatau jas ant ištryptos žolės, tarp žemų mūrinių pastatų sienų, išpieštų grafičiais ir aprėmintų laisvai kerojančių piktžolių. Tada išsirengiu iki trumparankovių marškinėlių, nes šiandien – viena iš kol kas retų tikrai šiltų pavasario dienų, kai dangus švelniai melsvas, su pietuose pusę jo uždengusiu lengvu baltu debesiu. Sandėlininkas irgi išeina į kiemą, dėžes uždengia laikraščiais.

– Kad rakščių į užpakalį neprisivarytume, – pakartoja kasdienį juokelį ir lėtai atsisėda.

Prisėdu ir aš, pasiėmęs išmanųjį prisijungiu prie kaimyninės kavinės wi-fi, kurio passwordą iškaulijau iš simpatiškos blondinės padavėjos, ir pasitikrinu elektroninį paštą. Niekada negaunu daug laiškų, ir jie paprastai nėra labai svarbūs, bent jau šiuo mano gyvenimo tarpsniu, tačiau vienas iš šiandien atėjusių priverčia mane įsitempti – atsakymas į prašymą studijuoti. Iš pirmo karto net nesugebu tinkamai spustelėti ekrano, kad laiškas atsidarytų, susinervinęs paspaudžiu kelis sykius iš eilės, programa užsikerta, ir – pyp! – turiu iš naujo perkrauti telefoną. Kol jis užgęsta ir vėl įsijungia, sugrodamas vis tą pačią melodiją, išsitraukiu iš pakelio cigaretę ir suspaudžiu ją tarp lūpų.

– Pridegti? – klausia sandėlininkas, bet aš papurtau galvą ir toliau stebeiliju į ekraną.

Vėl įsijungiu wi-fi, vėl atsidarau savo pašto dėžutę ir pagaliau atsiverčiu laišką iš priėmimo komisijos. Visada žinojau, jog įstoti į socialinius mokslus lengviau nei į biomedicinos, tad gautas kvietimas pasirašyti sutartį dėl psichologijos studijų manęs nepribloškia, net nelabai nustebina. Visgi tai – įvykis. Žengiau dar vieną žingsnį.

– Ką jūs, jaunimas, tuose aparačiukuose tiek tyrinėjate? – burbteli sandėlininkas. – Negi ten visas pasaulis sukištas?

– Visas pasaulis sukurtas – virtualus, – atsiliepiu; vis dar nepridegtos cigaretės popierius pradeda lipti prie lūpų, tad išsitraukiu ją iš burnos. – Pridekite.

Jis pasvyra mano pusėn, ištiesia žiebtuvėlį su pulsuojančia liepsnele, ir netrukus užtraukiu dūmą. Tada tariu:

– Šiandien gavau kvietimą studijuoti.

– Mokslai svarbu, – palinksi jis. – Gerai, kai tie išmanieji leidžia greitai sužinoti svarbias naujienas. Turėtum džiaugtis. Mano vaikai, įstoję studijuoti, džiaugėsi.

Patraukiu pečiais, vaidindamas gana abejingą:

– Ko gero...

– Ką studijuosi?

– Psichologiją.

Numanau, jog jam tai – sąvoka be aiškaus turinio, jis turbūt tikėjosi ko nors paprastesnio, žemiškesnio. Tikrai:

– Psichologai – tie keistoki žmonės, užduodantys kitiems nesuprantamus klausimus? – krenkšteli.

Ne vien šiam mano kolegai, su kuriuo jau beveik mėnuo dirbame po aštuonias valandas per parą, bet ir daugeliui kitų žmonių psichologija – veikiau ne specialybė, o kažkoks išsidirbinėjimas. Kita vertus, žinodamas mano tėvų profesijas, senukas mane gal buvo pakylėjęs į aukštesnį socialinį lygmenį, jaunimas iš kurio paprastai nesirenka statybininko, šaltkalvio ar panašių studijų.

– Turbūt tėvai didžiuojasi? Aš saviškiais didžiavausi, – priduria.

– Jie dar nežino, – kažkodėl susinervinu, jog pirmasis, su kuriuo pasidalinau šia naujiena, buvo ne tėvas, ne mama, ne... Kregždutė, strikinėjusi aplink mane, kai siunčiau prašymą ir dokumentus, ne... Matas, patikinęs, kad kiekvienas turi ieškoti savo srities, savo erdvės.

Atsistojęs paspiriu dėžę – nestipriai, tik šiek tiek dunksteliu batu.

– Eime dirbti, – sakau ir nusisuku.

Girdžiu, kaip sandėlininkas irgi atsistoja, prieina gana arti.

– Kai atėjai darbintis ir pirmą kartą tave pamačiau, pagalvojau, kaip gi toks sliekas čia viską tampys? O tu tiesiog paėmei vieną iš sunkių dėžių ir nunešei ten, kur reikia. Taip ir toliau nešiojai, neišsisukinėdamas ir nedejuodamas. Paneši ir tas studijas – apie kokius sudėtingus dalykus ten bebūtų kalbama, – patapšnoja man per petį.

Po galais, tikiuosi, kad panešiu!.. O tapšnojimų nemėgstu.

– Ir pirmas dienas beveik nieko nešnekėjai. Man tai, tiesą sakant, tiko – pats nesu kalbus, – jis vėl krenkšteli. – Tu ir dabar mažai kalbi. Betgi psichologai turi nuolat kalbėtis su žmonėmis?

– Jie beveik vien klausosi. Nors, manau, tai irgi ne visada lengva, – balsu pasvarstau.

– A... Nieko neišmanau apie tą profesiją...

– Aš irgi daug ko pasaulyje neišmanau. Bet žinau, jog man tiko, kad nelindote su šnekomis.

– O tėvai lenda?

– Ne.

Man rodos, jie laikosi kaip išmanydami nuo to vakaro, kai parėjęs namo pasisakiau nutraukęs santykius su Agniete, o kai mama paklausė, dėl kokios priežasties, atšoviau, jog nesiruošiu aiškintis. Vyliausi per tam tikrą laiką išgalvoti tą priežastį – tokią, kuri nepašiurpintų tėvų – ir galiausiai vis dėlto su jais apie tai pasikalbėti.

– Tai ir tu tyli?

– Pasakysiu aš jiems, pasakysiu! Gal dar šįvakar, – įstojimas studijuoti – tai mano laimėjimas, šį kartą galiu prisiimti visą garbę; ir gal jis bent iš dalies kompensuos tai, kad irgi pats sugrioviau ryšį su Agniete.

– Va ir teisingai. Kai būsi pasakęs tėvams, ir mudu atšvęsime – ryt kaip tik antradienis, skanius pyragus į gretimą parduotuvę atveš.

Kitą dieną, sėdėdamas sandėlyje prie stalo, uždengto klijuote, kurios raudonos rožės seniai nusitrynę ir pavirtę purvinos spalvos išskydusiomis dėmėmis, liūdnai pats sau šypteliu: kaip viskas paprasta – nusiperki pyragą, ir jau šventė; valgai jį, ir staiga mintis, jog tavo buvusi mergina kepa žymiai skanesnį, tarsi mėšlungis sutraukia visus raumenis – taip, kad ir kąsnį nuryti tampa sunku. Vos vos sugromuliavęs paskutinį ir traukdamas iš darbo namo, lyg tyčia sutinku vieną iš senųjų draugelių, su kuriais grįžęs iš Afrikos retai besusieinu.

– Kaip sekasi? – rankos paspaudimas. – Taip vėlai iš darbo?

– Šventėme, – mosteliu ranka ir jau ketinu eiti.

Bet jis nepaleidžia:

– Šventėte? Sandėlyje? Ką gi?

– Įstojau mokytis, – prunkšteliu. – Vakar sužinojau.

– Vau! Aš tai jau beveik baigiu.

Atsirado pažangietis! Iš pradžių ėmė akademines, po to vos nebuvo išmestas už skolas...

– Kur įstojai?

– Į psichologiją.

– Kur?! – jo akys suapvalėja.

– Girdėjai, – giedrai nusišypsau ir staiga savo viduje pajuntu galingą jėgą. – Leipsti iš juoko, ar ne? Nagi, prisipažink!

– Leipstu. Prisimenu, kaip motina tave norėjo nutempti pas psichologą ir ką tu apie juos abu kalbėjai, – jis pavarto akis.

– Žmonės keičiasi, – niūkteliu jam alkūne ir, jau nutolęs kelis žingsnius, per petį metu. – Taip ir perduok visai chebrai, kai dalinsies skandalinga naujiena!

Universiteto humanitarinių ir socialinių mokslų fakultetai įsikūrę viename gražiausių senamiesčio pastatų, ir Pijus, jautrus grožiui, taria sau, jog vien dėl to turėtų nesunkiai čia pritapti. Žmonės pastatė tokius nuostabius namus žinioms, ir nuojauta, jog šitos žinios vis arčiau jo, kad bus įdomu jas perimti, paglosto Pijaus širdį. Užvertęs galvą įsižiūri į aukštai pakibusius universiteto skliautus, – siekti ir stiebtis, štai ko jis čia atėjo... Ilgo koridoriaus gale – trys freskomis ištapytos nišos. Pijus lėtai artinasi prie jų, kol išryškėja ten nutapytos moterys, įkūnijančios tris mokslus, prisiliečiančius prie žmogaus dvasinio pasaulio: psichologiją – per emocijas, jausmus ir mintis, filosofiją – per idėjas, istoriją – per pasirinkimais grįstus veiksmus ir jų kuriamus įvykius. Istorija pavaizduota kaip moteris su trimis veidais: vienas atsuktas į praeitį, antras žiūri tiesiai – stebi dabartį, trečias nukreiptas į ateitį. Filosofiją simbolizuojanti moteris sklendžia šiek tiek virš žemės, per kurią vingiuoja spalvotos ir baltos, skirtingo storio, tiesios ir iškreiptos linijos – idėjos, jungiančios įvairias būties sferas; moteris oriai į jas žvelgia. Moters– psichologijos kūnas nupieštas skaidrus, matyti vidus, ir dėl to ji atrodo pažeidžiama; kita vertus, švytintis mąstymo mechanizmas galvoje, iš kurio šviesa srūva po visą kūną, ir kuris ryškia žvaigždžių juosta (Pijus atpažįsta Pukščių Taką) sujungtas su širdimi, – šitos moters jėga. Pijus lyg užburtas prieina visai arti, apsisuka ir nugara priglunda prie sienos, priglaudžia prie jos delnus, prispaudžia rankas per visą ilgį, blauzdas, galiausiai atremia galvą – tarsi matuojasi tą nišą, bando suvokti, ar ji tinkama, sava, ar tai jos jau seniai ieškojo. Užsimerkia ir pajunta besišypsąs.

– Ir ką gi jūs čia veikiate?! – gal po minutės, o gal ir po valandos išgirsta linksmą balsą.

Atšlyja nuo sienos ir įsistebeilija į vidutinio amžiaus vyriškį pasmukusiais džinsais, po pažasčia laikantį kažkokį segtuvą, knygą ir dar pluoštą popierių. Nuryja seiles, bandydamas atgauti savitvardą... ir savigarbą – na, vaikine, tu ir sugebi pasirodyti!.. Vyras prieina arčiau, ištiesia ranką:

– Aš čia dėstytojauju. O jūs?

– O aš studijuoju... studijuosiu nuo rudens, – Pijus pagaliau visiškai išlenda iš nišos. – Psichologiją.

– Tą jau supratau. Vadinasi, neišvengiamai pasimatysime, – dėstytojas pasitaiso iš po pažasties slystantį nešulį ir atsisveikina. – Paliksiu jus šitų žavių moterų draugijoje – sakyčiau, ne pati blogiausia kompanija.

Dėstytojui dingus už kampo, Pijus įremia kaktą į vėsią nišos sieną ir dar ilgai juokiasi gydančiu juoku. Juokas aidi po aukštais universiteto skliautais, per šimtmečius pripratusiais prie tylos.

10.

(Agnietė)

Aš atlikau dar vieną pareigą, bet pirmąkart gyvenime tai manęs nedžiugina. Netrukus gausiu bakalauro diplomą, pasidėsiu jį prie brandos atestato, visokiausių pagyrimo raštų, padėkų ir kitokių puikiu mokymusi bei pavyzdingu elgesiu pelnytų trofėjų. Jeigu nebūčiau tokia pareiginga ir pamišusi dėl mokslų, būčiau važiavusi su Pijumi, jis nebūtų mylėjęsis su kitomis, ir viskas būtų kitaip mūsų abiejų gyvenimuose. Iki šiol mano sprendimai, veiksmai ar neveikimas nulemdavo tik pozityvius įvykius... dabar jaučiuosi kalta. Baru save už tokias protingai moteriai nederamas mintis, tačiau nepavyksta jų atsikratyti. Gal per mažai jam rašydavau, per retai skambindavau? Gal mano balsas neatspindėjo jausmų gilumos? O galbūt priešingai – įkyrėjau jam per dažnais pasilabinimais? Privalėjau šiuos klausimus užduoti Pijui, užuot taip iškart jį išvariusi, – tokia buvo mylinčios moters pareiga. Bendromis jėgomis turėjome išsiaiškinti, kas, būnant taip toli vienas nuo kito, vyko su mūsų jausmais ir mintimis. Jei norėjau gyventi su tokiu kaip Pijus, privalėjau būti kantri. Mudviejų istorija – ne iš pasakos, o iš romano, tokia, kuri turėjo šansą tęstis, nebūdama ideali.

Mano nauja suknelė, išsirinkta diplomų įteikimo šventei, taip pat ne iš pasakos – ne ilga, ne pūsta, ne besvorė, ne balta ir ne rausva. Ji tamsiai mėlynos – tarsi dangus prieš audrą – spalvos, gilios ir nepermaldaujamos kaip jūra temstant vakarui; blausiai žvilga kaip taurus metalas ar nenušlifuotas deimantas; dar parduotuvėje prilipo man prie kūno, atnešdama grynai moteriškus potyrius ir pasitenkinimą savo išvaizda; jos vėsi medžiaga įšyla nuo mano šilumos; jai nesigailėdama išleidau paskutinio pusmečio santaupas; ji siekia kelių vidurį ir karts nuo karto primena apie tai švelniai aštriu prisilietimu. Ji atrodo tiesiog puikiai.

– Ar suknelė blogai guli? – mama prieina iš už nugaros ir nužvelgia mane, atsispindinčią veidrodyje.

Pati nepastebėdama glosčiau vis dar plokščią savo pilvą – visą laiką, kol mąsčiau apie mudu su Pijumi; tad dabar tirštai išraustu. Papurtau galvą. Veidrodis šiek tiek neutralizuoja mamos žvilgsnį, bet jis vis tiek labai įdėmus... Aš staiga suprantu, kad pirmas žmogus, su kuriuo kalbėsiuos apie savo nėštumą, tegali būti mama, kadangi ji mažiausiai visko klausinės. Tačiau kol kas tariu tik:

– Ne dabar, mama. Ne šiandien.

Liučija linkteli. Ji irgi tebemyli Pijų, nors dabar jau tikrai žino, kad jis prikiaulino Agnietei. Kažkodėl jos abi tapo bejėgės prieš tą problemišką, per daug rūkantį vaikiną. Greičiausiai dėl jame glūdinčio atšiauraus ir niekada nesišypsančio branduolio, kurį daugelis vadintų pykčiu, o Liučija – polėkiu. Matas graužiasi apsigavęs dėl Pijaus – veltui! Mato prigimtyje įrašyta nekaltybė, Pijaus prigimtyje – kova už nekaltybę. Kaip tik dėl to, kad jis net sunkiausiais gyvenimo momentais nenutraukė tos kovos, Liučija negali ant Pijaus pykti. O kas glūdi jos dukters prigimtyje, Liučijai niekuomet nebuvo iki galo aišku; bet gal – amžinas vaikas, iš kurio Pijus, net ir jiems išsiskyrus, pamažu formuoja moterį – mylinčią, kenčiančią, kovojančią, laukiančią... juk Agnietė laukia Pijaus – kaskart, kai ilgesingai pažvelgia pro langą, kai klausosi žingsnių laiptinėje ar ima niūniuoti iš radijo sklindančią romanso melodiją... laukia Pijaus laukdamasi jųdviejų vaiko... formuoja drąsią ir ryžtingą moterį – tokią, koks yra pats. Tik Pijus galėjo išgelbėti Agnietę nuo pavirtimo į keistą vaikišką babytę, gyvenančią „ne šiame pasaulyje“ ir aplinkiniams keliančią ne susižavėjimą, o tik smalsulį ir juoką. Tik Pijus galėjo merginą supykdyti taip, kad ji ryžtųsi nutraukti santykius, atsisakyti tokio vyro, kokio per visą likusį gyvenimą gali nebesutikti.

Liučija prisimena vieną šaltą balandžio pabaigos ar gegužės pradžios dieną, kai Pijus viešėjo pas ją pajūryje. Dabar Liučijai atrodo, jog tądien vaikinas norėjo papasakoti kažkokią savo paslaptį – gal parsivežtą iš Afrikos, gal nešiojamą žymiai seniau, paslaptį, kuri bent iš dalies nulėmė jo santykių su Agniete baigtį... Pijus nepranešė atvyksiąs – retkarčiais jis taip pasielgdavo, kai atvažiuodavo be Agnietės, kurią sostinėje sulaikydavo mokslai. Ir Liučija, grįždama iš ilgo pasivaikščiojimo pakrante, netikėtai rado jį sėdintį terasoje – nors Pijus puikiai žinojo, kur padėtas durų raktas, pats jų neatsirakino ir neįėjo į vidų. Moteriai priėjus, net nepakilo iš vietos, tik burbtelėjo kažką, kas turėjo atstoti pasisveikinimą. Atrodė toks niūrus, visai ne iš jos ir ne iš jos šeimos šviesaus pasaulio, tačiau artimas Liučijai, kuriai kartais irgi pasiutusiai norėdavosi įlisti į tokį kiautą – tik ji savęs paklausdavo, kodėl, niekuomet nerasdavo atsakymo ir troškimo galiausiai atsisakydavo. Pijus galbūt žinojo atsakymą, gal tas buvo supintas iš praeities paslapčių ir paklydimų, iš nerimo dėl ateities ir egzistencinio netikrumo... ne toks, koks būtų buvęs Liučijos atsakymas, tačiau dabar moteris pyksta ant savęs, kad jo neišpurtė iš vaikino. Jeigu ji būtų išklaususi, jeigu jis būtų išdrįsęs – gal tai būtų padėję, gal šiandiena būtų buvusi kitokia... O Liučija savo papratimu lūkuriavo. Ji buvo pripratusi iniciatyvą palikti vyrui, tačiau tąkart neįvertino, jog Pijus – dar vaikas savo problemų akivaizdoje, kad jam dar reikia aiškiai išreikštos pagalbos. Lygiai taip pagalbos reikia jos dukrai – tegul ir ne dabar, ne šiandien. Šiandien Agnietė jaučiasi stipri, ir ji nusipelnė šio jausmo. Liučija paglosto dukteriai galvą, savo delnu įspausdama meilę ir pasididžiavimą, – kaip vaikystėje, kai norėdavo pasakyti, kokia Agnietė gera mergaitė.

– Pavydžiu tau šitos suknelės, – ištaria. – Šventėje būsi pati gražiausia.

11.

(Pijus)

Per besisklaidantį šeštadienio ryto miegą girdžiu virtuvės spintelėse naršantį tėvą – grįžęs po paros budėjimo, jis ieško ko nors pusryčiams. Atidaro ir netrukus vėl uždaro šaldytuvo dureles – garantuoju, kad ir ten ne kažin ką rado. Mama išėjusi į būsimos premjeros repeticiją, o jeigu jos galva užimta naujai grojamu kūriniu, nesitikėk, jog paliks paruošto valgio ar bent raštelį su nurodymais, ką pasišildyti ar pasigaminti. Dėl to nesijaudinu – pasiimsiu duonos, užsitepsiu medaus, išsivirsiu stiprios kavos, nuo vaikystės esu įpratęs paprastai išspręsti šitą periodiškai pasikartojančią problemą, jos beveik nepastebėti, nes maistas man tikrai nebuvo pagrindinė problema. Liūdniausia būdavo vienam keltis, visuomet pačiam susirasti drabužius, įsijungus radiją bukai klausytis suaugusiems skirtų nesuprantamų laidų arba bet kokios tuo metu transliuojamos muzikos – kad tik aplinkui skambėtų žmogiški balsai. Kadangi ne tik mamos, bet ir tėčio namie dažniausiai nebūdavo, o jei ir būdavo – tai savo mintyse ir reikaluose paskendęs, netrukus po pusryčių darbo kambaryje užsidarantis; ten skaitydavo, rašydavo, o po naktinių budėjimų miegodavo – viršutiniais drabužiais, ne itin patogiai ant visu ūgiu išsitiesti per trumpos sofos – neidavo į jų su mama miegamąjį... Tėvas gal neprisimena, kiek tokių vienišų šeštadienio rytų ir sekmadienio vakarų buvo mano vaikystėje bei paauglystėje; kažkuriuo momentu aš irgi lioviausi juos skaičiavęs. Šiandien suprantu, jog tais rytais ir vakarais ir jis pats jautėsi vienišas. Ką tėvas norėjo apgauti, vesdamas mano mamą, susilaukdamas manęs – lemtį, jo kelyje pastačiusią Liučiją, meilę, vienatvę? Ką bandau apgauti aš, iš tėvo paveldėjęs aroganciją, kai jos skatinamas šalin veju mintis apie Agnietę? O Agnietė, vaidinanti kietą, bet verkianti nuošaliame vidiniame universiteto kiemelyje? – aš net pats sau neišdrįsau prisipažinti ją matęs, kelias minutes stebėjęs per mažą priešais stovinčio pastato langelį... nereikėjo taip ilgai galvoti, kaip elgtis, – kai išpuoliau į kiemą, mergina jau buvo dingusi, o viską aplinkui merkė vaizdinius kuriantis ir nuplaunantis vasaros pradžios lietus... Kaip įmanoma ištisas savaites nesutikti vienas kito mieste, toli gražu nepriskaičiuojančiame milijono gyventojų?! pasimesti jame? Įmanoma, jei sąmoningai ar nesąmoningai stengsies, jei vengsi universiteto arkadų, po kuriomis kažkada kartu sėdėjai, krimsdamas priešpiečių sumuštinį, fontanų, į kuriuos nuleisdavai kojas, o tada netikėtai švysteldavai kurią nors aukštyn ir aptaškydavai greta sėdintį, abiejų mėgiamų knygynų, nes bet kuri lentyna gali klastingai slėpti stovintį iš kitos pusės, arčiausiai namų esančių parduotuvių, įprastinių viešojo transporto maršrutų, parodų salių ir galerijų, net jei paroda buvo šimtą metų laukta ir netrukus iškeliaus į kitą miestą – nes ruošėmės ją aplankyti drauge... Bet vis tiek vieną dieną įvyks susidūrimas – nors ir netiesioginis: ieškant būsimiems pirmakursiams aktualios informacijos, universiteto internetinės svetainės „Naujienų“ skirsnyje mano dėmesį patrauks spalvingas skelbimas, šaukte šaukiantis, jog birželio pabaigoje veterinarijos studijų absolventams bus įteikti bakalauro diplomai. Ta diena, kai žadėjau ploti ir švilpti. Diena ateis, tačiau nebus tokia, kokia būtų buvusi mums kartu esant: santykio tarp žmonių galia milžiniška, ji kuria, griauna ir transformuoja realybę. Gal man ir nesinorėtų, kad ryšys su Agniete tebebūtų toks stiprus. Lygiai kaip daug kartų nesinorėjo jokių santykių su tėvu. Bet ir tas ryšys, ir tie santykiai liko, jie įsitvirtinę manyje – vienas meilės, o kitas kraujo saitais. Ir šįryt su tėvu kalbasi ne kas kitas kaip mudviejų bendras kraujas.

– Paruošiu pusryčius, – tariu, įeidamas į virtuvę.

Tėvas nustebęs atsigręžia:

– Ką gi. Gerai. Labai gerai.

Atsisėda, ištiesia kojas, atlošia pečius – stengiasi atsipalaiduoti.

– Šio to išmokau Afrikoje, – pritupiu prie viryklės, ieškodamas keptuvės.

Suradęs ją ir stodamasis, per petį vėl žvilgteliu į tėvą. Jis varto ant stalo gulėjusį vakarykštį laikraštį, tačiau akys nesustoja nė ties vienu straipsniu ar žinute. Ieško kažko, ko į savąją gyvenimo sferą išskubėjusios žmonos paliktame laikraštyje tikrai nėra. Ji pervertė dienraštį paskubomis, ir net kvepalų dvelksmas neužsiliko tarp šiugždančių puslapių... Vienišumas – toks dalykas, kurį gali pajusti staiga, įvairiose gyvenimo situacijose, taip kaip aš pajutau tada, kai Agnietė su manimi nepasitarusi sutiko pusdienį pagloboti brolių vaikus; todėl ir leptelėjau tą prisipažinimą – tegul ir jai būna nesaldu!.. Vienišumas gali smelktis į tave po truputį, tarsi šaltos drėgmės lašai, galiausiai priverčiantys drebėti; jis metodiškai kankina, kol paskęsti neviltyje, – man rodos, taip nutiko Tadui, kurio pirmoji meilės patirtis, aplankiusi toli gražu ne ankstyvoje jaunystėje, buvo tokia fatališka ir baigėsi taip greitai, jam nespėjus savosios dalies transformuoti į kažką pozityvaus ir saugančio.

Nepakeldamas galvos nuo laikraščio, tėvas staiga prabyla:

– Tai dėl ko vis dėlto išsiskyrėte su Agniete?

Pastatau keptuvę ant viryklės, iš spintelės išimu aliejaus butelį, įpilu jo į keptuvę, įjungiu plytą.

– Tu mane girdėjai, Pijau.

– Girdėjau, – burbteliu.

Ir toliau įnirtingai rūpinuosi pusryčiais.

– Nežinau, kas tarp jūsų įvyko – tačiau meilės, tikros meilės, neturėtumėt išsižadėti dėl jokios priežasties.

Netikiu, kad girdžiu savo tėvą, niekada negirdėjau jo taip kalbant ir nemaniau išgirsiąs.

– Bet tu... – užsikertu, tada pradedu iš naujo. – Kodėl tu nekovojai dėl Liučijos?

Jis valandėlę mąsto. Paskui prataria – ramiai, tarsi mokslinį faktą:

– Mudu neturėjome teisės būti kartu. Jinai tą suprato anksčiau – todėl mane ir paliko. Tik neišsižadėjo – mes nė vienas to nepadarėme, – pažiūri tiesiai į mane, vieną iš nedaugelio kartų gyvenime. – Bet ar tu norėtum gyventi taip kaip aš?

Pasimuistau, lyg užkluptas nusikaltimo vietoje.

– Kodėl anksčiau neaiškindavai man tokių dalykų? – žingteliu į šoną mūsų pokalbio kelyje, kadangi nežinau, ką daugiau pasakyti, be to, atsakymas į šį klausimą man tikrai rūpi.

Tėvas skėsteli rankomis:

– Nebūtum supratęs. Dar visai neseniai buvai toks, kurio jokiu būdu nebūčiau skatinęs kovoti – tu ir taip kovojai. Nuolatos draskeisi, – jis kosteli, garsas aidu atsimuša tarp mudviejų stojusioje tyloje. – Kur dingo toks Pijus?

– Niekur, – atsakau. – Tiesiog nenoriu jai savęs užkrauti.

Tikra meilė... Ar ji būtų turėjusi iškęsti ir paskutinįjį mano išsišokimą? Sykiais guodžiu save, jog taip, o jei nepakentė – reiškia, nemylėjo taip stipriai; ir čia pat sudraudžiu save: mylėti nereiškia viską atleisti, su viskuo taikstytis, leistis žeminamam – o juk aš pažeminau Agnietę... todėl ir nuleidau rankas, dėl to nekovoju – man gėda, nesijaučiu vertas ne tik kad pergalės, bet net lygiųjų.

– Anksčiau išties buvai našta, – linkteli tėvas.

Dėkoju, tėve, dėkoju, kad tave kur! – pasirodo, ką tik maniau mūsų santykius pasikeitus daug labiau, nei yra iš tikrųjų; tokie blogo elgesio prikišimai nuo jo prabėgus ne vieneriems metams parodo, jog tiesa tau vis dar brangesnė už meilę.

– Bet dabar gali elgtis kitaip ir jai tą parodyti.

Ir įrodyti kažką tau, tėve?!

– Liučija žino, kad visada ją mylėsiu. Padaryk, kad ir Agnietė sužinotų, kaip yra ir... kaip galėtų būti. Jums tebelikusi kitokio gyvenimo perspektyva.

Kaip tu drįsti kalbėti apie perspektyvą meilėje?! – pats atsisakęs visų perspektyvų dėl moters, su kuria tebuvai tris mėnesius prieš beveik keturiasdešimt metų. Kaip iki pasipūtimo pasitikėdamas savimi gali suprasti mano baimę, jog bandymas gauti atleidimą nebus sėkmingas? – o ilgainiui tos moters dukra taip kaip ir ji gyvens toliau, mylės daug kitų žmonių ir dažnai šypsosis. Kaip aš įstengiu baigti gaminti valgį, gražiai sudėlioti jį į lėkštes, vieną pastatyti prieš tave ir dar palinkėti gero apetito?! Turbūt man tiesiog jau nusispjaut, ar tu, tėve, ką nors galiausiai suprasi. Tvirčiau nei ką tik grįžęs iš Afrikos žinau, kad ieškosiu tokio darbo, kuriame gaunamos algos užtektų buto nuomai: jaustis vienišu lengviau, kai aplinkui nėra žmonių. Todėl ir Agnietės neieškosiu. O kad paskutiniu momentu nepersigalvočiau ir praradęs sveiką protą nenulėkčiau į diplomų teikimo šventę, tądien pasistengsiu nebūti mieste, trumpam iš jo išvažiuosiu.

PRADŽIA

(Pijus)

Sustojęs už keliasdešimties metrų nuo bilietų kasos, išsitraukiu telefoną. Baiminuosi, jog Matas, pamatęs mano numerį, nekels ragelio; jis iš tiesų ilgai to nedaro. Visgi pagaliau mane visą purtančius pratisus, graudžius signalus pakeičia tyla. „Pasveikink ją nuo manęs, – šiaip ne taip pratariu, – Labai, labai tavęs prašau! Buvau jai pažadėjęs“. „O aš buvau pažadėjęs atsakančiai iškaršti tau kailį, – atsiliepia Matas; trūksmingai įkvepiu. – Bet tai nepadės. Nežinau, kas padėtų, jei žinočiau – padaryčiau bet ką, kad tik ji būtų laiminga... kad tu, šikniau tu, irgi būtum laimingas“. Matas padeda ragelį. O aš, negalėdamas tverti, nusiperku pirmą pasitaikiusį bilietą rytdienos rytui – bilietą į niekur... per naktį trainiojuosi po miestą, ieškodamas bėdos, prašyte prašydamasis, kad užkabintų kokie nors prastai nusiteikę sėbrai... gal muščiausi kaip laukinis, gal nuolankiai pasiduočiau – nežinau, nematau jokio skirtumo... Nupėdinu prie pilies, perlipu jos teritoriją juosiančią tvorą ir atsisėdu senojo statinio pasienyje, dengiamas jo šešėlio, slepiamas aukštos žolės. Pilies kalno papėdėje, kažkur po savo kojomis, labiau girdžiu nei matau daugumą žiburių jau užgesinusį miestą. Kvepia vasara, dosnia birželio pabaigos pilnatve. Neturiu gebėjimo numatyti ateitį, tačiau suprantu, jog savo dabartiniame gyvenime turiu... turėjau labai daug gero, ir turėčiau dar daugiau, jeigu pažabočiau ir išmokčiau valdyti savo egocentrizmą ir egoizmą. Seniai žinau, kad tą reikėtų padaryti, bet kaip padaryti – žinau ne visuomet. Vis dėlto artimiausias savo gyvenimo valandas staiga išvystu labai aiškiai – kokios jos turėtų būti, kad galėčiau tikėtis, jog ateitis taps prasminga. Girdėjau, jog šiuos metus astronomai prailgino viena sekunde – gal kaip tik šios sekundės užtenka, kad įvyktų nušvitimas, kad pajusčiau tą artimiausių valandų planą privalantis įvykdyti. Atsikeliu nuo žemės, nuo kelnių nupurtau prikibusias žoles, išmetu bilietą, vėl perlipu tvorą ir pasileidžiu namo; išsimiegu – nieko nesapnuodamas, neprabusdamas miegu ilgai, kai atmerkiu akis, diplomų teikimas jau seniai prasidėjęs, o gal ir pasibaigęs, tačiau į jį eiti ir neplanavau; atsikėlęs iš spintos išsitraukiu šventinį kostiumą, išsilyginu šviesiai pilkus marškinius. Viską darau metodiškai, nepertraukdamas ciklo, kad protas, kūnas ar pasąmonė dar kartą manęs neišduotų – dėl jausmų esu ramus, jausmai nėra išdavikai. Nusiprausiu, išgeriu puodelį kavos, apsirengiu pasiruoštais drabužiais, už kelių kvartalų nuo namų nuperku gėlių. Atsirakinu jos tuščio buto duris. Gėles pamerkiu ir pastatau ant stalo. Koridoriuje prieš veidrodį pasitaisau kaklaraištį, šiek tiek atlaisvinu jo mazgą. Nuėjęs į kambarį, atsisėdu ant kėdės ir imu laukti. Tiesiog sėdžiu ir laukiu. Po kurio laiko įjungiu jaukią šviesą skleidžiantį toršerą. Atsisagstau švarką. Nors žiauriai jaudinuosi, vakarui sukant link nakties, nepaisant valios pastangų trumpam prisnūstu, tad atitokęs įkišu pirštus po švarko rankove ir keliskart įsižnybu į ranką. „Būk gera, ateik greičiau“, – pagalvoju balsu. Laukiu jos ir ją jaučiu, spynoje subrazdėjus raktui krūpteliu. Ji į kambarį įeina tyliai, vienoje rankoje laiko gėlių puokštę, jau spėjusią apvysti birželio tvankumoje. O iš šiek tiek prasegto krepšio kyšo diplomo kampas; nors to man niekas nesakė, žinau, kad diplomas – su pagyrimu. Ji žiūri į mane – taip, jog iš pradžių pamirštu, ką ketinau daryti. Bet netrukus prisimenu. Atsistoju ir imu ploti – iš pradžių lėtai, paskui greičiau, galiausiai kaip pašėlęs, ir kuo toliau ploju, tuo lengviau ir geriau man darosi.