Diana Artemis

TREČIOSIOS ERDVĖS NERIMAS

Apsakymai

Nuotraukos – Diana Artemis

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2017

Leidėjų žodis

Borchesiškai mistiški apsakymai, beveik visada užsibaigiantys ne taip, kaip skaitytojas tikisi. Kartu – murakamiškai keisti, skanūs ir įtraukiantys pasakojimai, kuriuose daugiau pasimėgavimo procesu, nei rezultatu.

Debiutuojanti prozininkė iš pajūrio Diana Artemis prisipažįsta dievinanti Markesą, niekada neskaičiusi Murakamio, tik besiruošianti skaityti Borchesą, o trumpiems apsakymams buvusi įkvėpta Danieliaus Mušinsko jautrių ir poetiškų novelių.

Autorės žodis

Kartais dienos ima bėgti it lengvabūdės plaštakės, o oras tampa plokščias, tarsi pritrūkus trečiosios erdvės. Kartais, kai saulės atspindžiai išsilydo vandens platybėse, gali užčiuopti jos lengvą plevenimą...

Bet yra tokių dienų – atrodo, būtum nugyvenęs tūkstantmečius. Atsigręži atgal. Už nugaros matai metų išakėtą dirvą, į kurią tupia žodžiai. Šie žodžiai nėra troškimas pasakyti kažką prasmingo. Jie yra paprasta kasdienybė, padaranti būtį gražesnę ir suteikianti kibirkštėlę vilties, nuo kurios įsižiebia gyvenimo spalvos.

Diana Latvytė Artemis

ATRASTI SNIEGĄ

Senis sėdėjo savo įprastoje vietoje. Keturių žvaigždučių viešbučio hole. Smulkutis, nedidelis jo kūnas giliai prasmego minkštame fotelyje, mačiau tik kaklą juosiančią melsvai margintą geltonomis gėlytėmis skarutę ir pilkai dryžuotas kelnes. Galėjau lažintis, kad po pilkšvu apglamžytu švarku kelnes laikė vintažinės petnešos. Senio galva buvo nubarstyta tankiomis nubalusiomis garbanėlėmis, išsišovę skruostikauliai blizgėjo lyg ką tik nutepti geru juodu tepalu, o nuplikusi, giliomis patirties raukšlėmis išvagota tamsi kakta, liudijo apie ilgas valandas, praleistas kaitrioje saulėje. Šiame užkampyje senis atrodė labai neįprastai. Čia man tekdavo sutikti tik skandinaviškus blyškenas – uždarų dirbtinės šviesos šiltnamių augalus, tylius ir mandagiai liūdnus anglus, tarsi priplėkusių palėpių, senų aptrupėjusių pilių vaiduoklius. Dar sutikdavau morkinio atspalvio įdegio kremu prisisunkusias plaštakes ar treniruotus tamsios odos vyrukus su standžiai nepriekaištingais kostiumais, nužengusiais iš naujausių mados katalogų puslapių. Senis buvo visai kitoks. Panašus į ilgai juodoje žemėje voliotą ir saulėje pakepintą obuolį. Retoka, žilstelėjusi, matyt, ilgai auginta nedidelė barzdelė tik paryškino kažkokį keistą jo nepriklausomumą.

Tai jau ketvirtas rytas, kai jis čia. Praėjau pro treniruotomis vaškinėmis viešbučio tarnautojų šypsenomis nutviekstą recepciją. Baro gilumoje nuobodžiai krapštėsi barmenė, permatomų medūzų spalvos veidu, liūdna ir viskam abejinga.

– Su pienu, – pakeičiau įprastą rytinį espreso.

Senis nedavė man ramybės. Paslapčia jį stebėjau. Čia, šaltame viešbučio hole, vėjo perpučiamų, kretančių senolių vokiečių turistų išdrikusioje masėje jis atrodė lyg ryškus grynuolis, kraujingas raizginys. Nuo jo stipriai trenkė gyvenimu ir viltimi. TV ekrane desperatiškai blaškėsi orų vyrukas, bandydamas visus įtikinti prognozuojamų temperatūrų teisingumu: apgailėtinas saulės trupinėlis, debesėliai su keliais lašais, vėl debesys, lašai, lašai, lašai... Laikrodis artėjo prie aštuntos. Išbėgau į keltą, į dar vieną dieną per vėjo sušiauštą pilkai murziną marių vandenį.

Kitą rytą senį aptikau įprastoje vietoje, apsidžiaugiau, nes dienos rūpesčių karuselėje pamiršau apie jo egzistavimą, atrodo, neįmanomą šiose šiaurinėse platumose, panašiai kaip, atrodo, šiuo metu visai neįmanoma TV orų vyruko viltingai buriama karštai plieskianti saulė. Senis hole sėdėjo nuo pat ankstyvo ryto. Patogiai ir jaukiai įsitaisęs, lygiai taip pat, kaip tuo pačiu metu pavakaryje būtų įsipatoginęs savo gimtame krašte prie atvirų parduotuvės durų ar tiesiog gatvėje prie paplūdimio kavinės, prie žydru šilku raibuliuojančios jūros, kur saulė iš dangaus plieskia tiesiai viršugalvin, kur išsigandę kaitros šešėliai lydosi ir tirpsta pažemėje. Čia, šaltai drėgnoje pilkumoje, senis, įsigyvenęs į nuošalaus stebėtojo vaidmenį, beveik pranykdamas bendrame recepcijos šurmulyje smalsiai tyrinėjo aplinką. Organizuoti japonų turistai rūpestingai rikiavo nuobodžiai vienodus uniforminius lagaminus, naftininkai norvegai sunkiais darbiniais batais brūžino blizgias holo grindis, tarsi karštas bulves gomuriuose vartydami vienas kitam šūkčiojo olandai. Ta pati nebejauna pora sėdėjo prie ir lango sprendė laikraštinius kryžiažodžius – vietoj draugiško pokalbio ar rytinės mankštos, ir taip reguliariai kiekvieną ankstyvą rytą, visus metus.

Sušurmuliavo būrelis moterėlių. Jos mįslingai ėmė dengti baro staliukus baltomis krakmolytomis staltiesėlėmis, traukti iš savo plastikinių indelių maistą, o susirūpinę veidai tuo pat metu atsidavė amžina ramybe. Po kelių minučių kruopščios ruošos pasirodė jų vyrai su jarmulkomis ant galvų. Nušvitimas, geriau net pats „Google“ nepaaiškins.

Ir vėl orų pranešėjas TV ekrane optimistiškai įtikinėja apie tuoj tuoj pasirodysiančius saulėtus orus, vėl laikrodis slenka prie aštuonių, vėl išbėgu. Prasidėjo dar viena diena.

Po savaitgalio senis jau buvo tapęs viešbučio holo dalimi, senu baldu, rytiniu laikrodžiu. Tai mane džiugino. Džiugesys sklido nuo senio, dvelkdamas Naujojo Orleano bliuzu, o gyvos ir smalsios jo akutės žibėjo, lyg tai žinodamos.

– Su pienu, – paprašiau mieguistos barmenės.

Pasiryžau. Giliai įkvėpusi oro prisiartinau prie senio. Tylus bliuzas, karštas, gerklinis ir masinantis, gyvybingas ir deginantis.

– Galiu padėti? Gal ko ieškote? – nedrąsiai pasiteiravau.

Senis pakėlė žibančias rudas akis į mane. Juodame veide sublizgėjo akių baltymai:

– Sniego.

Mudviejų žvilgsniai susipynė ir nesąmoningai nukrypo į recepcijos langą. Stiklu lėtai sruvo pilkas lietus, brėždamas ilgus pilkai purvinus pėdsakus, tekančius iki pat grindų. Kitoje gatvės pusėje prie lietvamzdžio tupėjo susišiaušęs šlapias ligotas balandis, kuriam kito ryto, matyt, neskirta sulaukti.

– Dabar vasara, – ištariau.

– Nejaugi, – nusijuokė senis.

Jo akys kvatojo, o juoda bliuzo šiluma skverbėsi kiaurai iki pat mano krūtinės.

Nusišypsojau.

Diena buvo puiki.

Kitą rytą recepcijoje kažkas pasikeitė. Tarnautojų veiduose vaškinės šypsenos sutirpo iki nuoširdumo, o bespalvė barmenė švytėjo džiaugsmu. TV orų pranešėjas reikšmingai pūtė žandus ir energingai gestikuliavo rankomis, badydamas pirštu į keistus nematytus sutartinius meteorologinius ženklus.

Atsigręžiau atgal, kur stovėjo fotelis. Senio ten nebuvo. Drėgnos šilumos kvapas, lengva nerūpestingai svaigi bliuzo melodija tyvuliavo recepcijos ore. Ji augo, stiprėjo aistringu ritmingumu, apvaliais barmenės klubų judesiais, viešbučio tarnautojų juoku, svečių klegesiu, ir liejosi į vientisą ilgesingą meilės, liūdesio, džiaugsmo, malonių prisiminimų, nuoskaudų, nesulaikomo linksmumo dainą, užgrūdintą Misisipės audrų, maliarijos epidemijų, viską naikinančių gaisrų, negandų ir potvynių.

Langai sugaudė ir suvirpėjo nuo krušos.

Senis stovėjo gatvėje vienplauke galva ir ištiesęs priekin delnus gaudė mažyčius ledo gabalėlius. Lediniai krušos karoliukai šokinėjo bliuzo ritmu, linksmai atsimušdami į šaligatvio plyteles. Senis maudėsi muzikoje. Žiūrėjau į jį ir mano siela šoko kartu su lediniais kristalais. Panūdau, kad šis šokis truktų ilgai, kaip galima ilgiau, ir muzika vis grotų ir grotų iki kitos audros, iki kito cunamio, iki pat pasaulio pabaigos.

Žemė pasidengė baltai. Ošė smaragdinė jūra.

ŽVEJAS

Senas žvejybinis kateriukas narsiai drebino drumstas marių bangas. Lipnus rūkas, tyliai slinkdamas vandens paviršiumi, savo gniaužtuose tvirtai laikė bundantį miestą. Tai ženklas, kad dar viena ankstyvo rudens diena bus saulėta. Senis Vosylius sugavo uosto dispečerio komandą trauktis iš farvaterio, tuo pat metu rūką sudrebino dusli laivo sirena.

– Kruizas, – nusispjovė Vosylius, krūptelėjęs nuo netikėto garso, ir atsargiai priglaudė mažąjį kateriuką prie krantinės, kuri išgąstingai slapstėsi rūko tirštumoje. Vosylius iki šiol dar negali priprasti prie didžiųjų turistinių lainerių. Jie stebina ne tiek savo dydžiu, kiek tuo, kad siauroje uosto akvatoriaus dalyje tampa tokiais milžiniškais, kad, pažvelgus į krantinėje išsirikiavusius uosto kranus, galėtum pasakyti, jog laivas pasiekė Liliputiją. Vosylius sukrizena nuo šio vaizdo. Jei eitum link Šiaurinio molo iš miesto pusės, krantinėje jau nuo Biržos tilto pamatytum staiga po nakties vandenyje baltuojančius stulbinančius daugiaaukščius. Kiekvieną kartą Vosyliui praplaukiant kateriuku iš senojo uostelio prieplaukos šio laivo gyventojai balkonuose modavo jam rankomis ir kažką šūkaudavo.

Vosylius padaužė pypkę į apsilaupusias borto lentas. Nuotaika tikrai prasta. Pastaruoju metu gyvenimas jam nesišypsojo. Laimikis menkas, degalai brangūs, sąnariai skausmingai girgžda, sukinėjami drėgno oro, sūnūs nepamestos laimės tebeieško Norvegijoje. Vosylius giliai atsiduso. Išskydę jo žili plaukai nuo rūko drėgmės lipo kuokštais prie kaktos, gulė ant akių, lindo burnon, o ūsai drauge su barzda liūdnai karojo, panašiai kaip aną tolimą vasarą, kai plaukė ištraukti tinklų ir užstrigo mariose ant seklumos, daug kilometrų nuo kranto. Nors bandė išmesti inkarą, smėlingame dugne jis nesilaikė ir nevaldomą laivą bangos maždaug per pusvalandį priplakė prie meldais apžėlusios smiltynės. Vosyliaus ūsai tuomet dar buvo valiūkiškai juodi.

Malonus švelnumas perbėgo basomis vyro kojomis:

– A, čia tu, Bocmanai?

Vosylius pakėlė nuo denio stambų katiną. Minkštas, rainas jo kailiukas taip pat buvo drėgnas nuo rūko. Katinas, stebinantis neįprasta šiems padarams savybe lydėti šeimininką į žvejybą, tupėjo tame nelemtame sekliame meldų krante. Vosylius priglobė išsekusį gyvūną, o šis daug metų atsidėkoja jam šuniška ištikimybe. Švelnus gyvulėlio murkimas ramino.

Iš rūko išslydo didelio lainerio korpusas. Pirmiausia migloje pasirodė laivo priekis, šoninio korpuso dalis, išniro kaminas. Tyluma. Aplinkui – nei bangelės. Laivas vaiduoklis. Šiurpas nukratė Vosylių. Sirenos sugaudė, šį kartą išdidžiai ir grėsmingai, įspėdamos, kad laivas pasiruošęs krante atgimti pulsuojančių šiltų vidurių mase, turistų nekantrumu ir mandagiomis šypsenomis. Vosylius spaudė išsigandusį Bocmaną prie krūtinės. Tekančios saulės šviesoje blizgantys laivo šonai atrodė didingai – „Sea Voyages“. Vosylius užsimerkė. Pakvipo druska, vandenynais, balto smėlio paplūdimiais su žaisminguose saulės šešėliuose kabančiais hamakais, kur palinkusios vandenin palmės ant savo šakų šokdina mėlynus paukščius, rėkaujančius šiurkščiais balsais, visai nederančiais prie jų nuostabaus grožio plunksnų. Vosylius nieko panašaus nebuvo regėjęs, tačiau puikiai užuodė jusliomis seno žvejo šnervėmis, ir jo vaizduotė sužydėjo žaliomis džiunglėmis. Vosyliui patinka uosti laivus. Praeitą savaitę praplaukė „kruizas“, kvepiantis cinamonų muilu ir gvazdikėliais. Vosylius užsimerkia ir mėgina atspėti laivą iš jam būdingų kvapų. Konteineriniai laivai maloniai kvepia drėgnu medžiu ar Panamos bananais. Sausakrūviai atsiduoda metalu. Tanklaivių jis nemėgo dėl jų aštroko kvapo, o jūrų keltai trenkia prakaitu, kojinėmis ir tepaluotais treileriais. Tik jachtos visada kvepia vienodai – nuotykiais ir nežinomybe. Vosylius užsisvajojo, kaip jis vieną dieną sėda į vieną jų ir pasiekia nematytus, tačiau iš kvapų gerai pažįstamus kraštus. Mažytė Bocmano širdelė tankiai plazdėjo virpindama Vosyliaus krūtinę.

Žvejybinis laivelis savo įprastine vaga pamažu nupuškėjo į marias, vedamas patyrusios seno žvejo rankos. Jis plaukė ten, kur pilka migla atsitraukė nuo kranto ir nuniro vandenin. Vandeniu tekėjo rytas. Iš rytinio dangaus tyliai sklido šauksmas. Vosylius pakėlė galvą. Šauksmas vis stiprėjo, stiprėjo, kol perėjo į širdį draskantį rėkimą. Gervės išskrenda. Jų beviltiškas klyksmas virpino dangų, debesis, skausmingai trankėsi saulės atspindžiais į blizgantį vandens paviršių, drebančiais kateriuko šonais sunkiai kilo aukštyn. Gervės šaukė apie išvarymą iš namų. Jos būriais suko ir suko ratus, nenorėdamos atsiskirti nuo gimtinės. Vosyliui suspaudė širdį. Kam visa tai? Kaip jos randa kelią? Kokia prasmė kasmet grįžti atgal iš šiltos žemės? Pirmą kartą per ilgą Vosyliaus gyvenimą jam pagailo paukščių, rudenį paliekančių išpuoselėtus lizdus ir išsiruošusių į tolimą ir pavojingą kelią svetimais vandenimis, svetimomis žemėmis, svetimu dangumi.

Vandenyje subolavo tinklai, Vosylius griebė už virvės tinklo gale. Senio rankos, sugrubusios nuo oro ir drėgmės, dar buvo tvirtos, tik šiandien tinklas buvo įmirkęs ir kilnoti sunkus. Ne dėl žuvų gausos – jame spurdėjo vos dvi žuvys. Jis atsargiai išpainiojo iš tinklo vieną, po to antrą žuvį, suėmė savo stambiais delnais besiblaškančią gyvybę ir ilgokai užsižiūrėjo į ašarotas žuvies akis. Jose žėrėjo tylus neišrėktas gervių klyksmas. Vosylių suėmė liūdesys.

– Sumautas ruduo, – nusispjovė Vosylius. Jis atsargiai perkėlė per bortą vieną, po to antrą žuvį ir ilgai stebėjo, kaip jos viena paskui kitą lėtai nyra gelmėn. Dideli vandens raibuliai pasklido aplinkui jas ir pasileido link kateriuko, sukdami vis didesnius ratus, kol pasiekė Vosyliaus širdį ir kietai sugniaužė ją. Senis griebėsi už krūtinės, už kibių šaltų gniaužtų, tačiau rankos buvo bejėgės. Vosylius lėtai prisėdo ant suoliuko, pabandė prisidegti pypkę, ir, atsirėmęs nugara į vairinę, pažvelgė aukštyn. Dangus buvo didelis. Vosylius pasijautė labai mažas Liliputijos gyventojas, toks menkas, kaip tame sekliame meldų krante skruzdėlytė ar vandens čiuožikas, kuriam jis anuomet panūdo išbučiuoti kojeles vien už tai, kad jis yra.

Saulė vis kilo aukštyn. Vosylius sėdėjo. Vakarop atvėsęs jo žvilgsnis vis tebežiūrėjo į dangų, kur rytą blaškėsi gervės, o prie žvejo kojų tyliai glaudėsi senas katinas. Didelė balta jachta išskleidusi bures skriejo link saulėto paplūdimio. O kai žvejas atsiraitojęs sumirkusias kelnes išlipo į krantą, smėlis buvo šiltas. Lieknos palmės nuolankiai klūpojo virš vandens, o gelmėje nardė Vosyliaus dar niekada nežvejoti mėlynieji marlinai ir didžiaakės karangės. Pakrantėje vaikštinėjo pilkoji gervė ir spardė spalvotas kriaukleles.

RYTO VALANDA

Niekad nežinau, kuo pasibaigs mano diena, tačiau visuomet žinau, kaip prasideda rytas. Pro suskydusią tamsą besiskverbianti viltis man pažada tamsos viešpatystės pabaigą ir skelbia ateinančios šviesos triumfą. Tai geras metas. Miestas rąžosi, apsvaigęs ryto brėškoje, markstydamasis gelsvomis šviesoforų akimis, o susipynusių gatvių arterijomis pradeda tekėti automobilių srautai. Pilna krūtine įkvepiu plūstančio nuo jūros sūraus oro ir kraujyje ima kunkuliuoti jauna energija. O, palaiminta ryto šviesa, tu žadi naują pradžią, po vakarykščio klaidžiojimo tamsos klystkeliais, nepaniekindama duodi viltį vargšei žemės būtybei, kuri kaip kiekvieną rytą vėl nerūpestingai užmiršusi vakarykščias nuodėmes eis savo keliu taip, kaip jai nuskyrė likimas. Šį rytą aš esu Neringa, pasiruošusi supilti galingas smilčių kopas.

Ankstyvoji valanda turi savo įprastinę tvarką, ritualus, būtybes, kurios blausioje žibintų šviesoje, išnyra prie manęs ir nutolsta tolyn į savo įprastinius gyvenimus. 7.10 valandą po geležinkelio viaduku susitinku su energingu tikslan tipenančiu šunimi. Kreivos ir trumpos jo kojelės mikliai dėliojasi nuoseklia keturkojine tvarka, sveikas kiemsargio kailis blizgus ir rusvas, o šuniškai protingos akys ryžtingai įsmeigtos pirmyn.

– Rimti reikalai, drauguži? – pašnekinu.

– Tai ne! – šuns žvilgsnis švysteli į mane ir akimoju nusodina realybėn.

Susigėstu. Koks nederamai didis mano puikavimasis. Kokie tie mano vargani darbai? Koks tas niekingas žmogaus protas, tai tik menkniekis prieš gyvybės instinkto vedamą jėgą. Kiekvieną rytą prisiekinėju sau šio kiemsarginio daugiau nekalbinti, tačiau nesusivaldau, ištyžtu išvydusi jo šuniškai meilią išvaizdą ir būnu sutriuškinta šuns ramybės ir stojiškumo. Žmogiškoji puikybė gali lengvai sunaikinti silpnesnįjį, ji gali lengvai įsivaizduoti savo protą išskirtiniu reiškiniu kitų gyvų būtybių atžvilgiu, tačiau šuns žvilgsnis pastato mane ant žemės ir aš, atgailaudama dėl savo netikusio elgesio, vėl pradedu dieną iš pradžių. Rytinės miglos liežuvis slenka šiltu asfaltu. Jis apgaubia mano kojas, kyla aukštyn, čiupinėdamas pirštus, kišenes, palaižūniškai laižydamas skruostus. Užplūsta maloni užmaršties vėsa. Meilė rytui toliau keliauja kartu su manimi.

7.15 valandą šalia manęs iš miglos išnyra dviratininkas. Mikliai atšoku. Jis – kaip siurprizas. Pralekia akimirksniu ir tą patį akimirksnį pamirštu jį, iki kito karto.

7.20 sveikinuosi su gražiąja moterimi, smalsiai nužiūrinėju jos aprangą ir nesąmoningai palyginu su savąja. Tokia moteris tikrai neturėtų dirbti. Nežinau jos vardo, tačiau rytiniams pakeleiviams jokie vardai nereikalingi.

Pasieniu palei vaistinės pastatą lėtai šešėliuoja senukas. Gyvenimo likučiai jam pasiūlė bemieges naktis mainais į ilgesnį pažinimą. Suabejoju, ar jis tikrai to norėjo. Jo menka figūrėlė, susitraukusi į nedidelį kupstuką, sakyte sako, kad jis jau pasirengęs tolimai kelionei. Senolis tarsi būdraujantis vienišas dinozauras stabteli praeitoje ateityje, kažkur tarp čia ir ten, būtyje nebūtyje. Linkteliu, nesitikėdama jokio atsako. Senuko akys matydamos nematydamos žvelgia kiaurai pro mane. Be mudviejų šioje gatvėje daugiau nieko nėra. Rytais sutiktieji pakeleiviai nejučia įpareigoja labintis. Šią ankstyvo rytmečio valandą metą miestas trumpam pavirsta kaimu, kur ritualai ir šiltas mandagumas gyvena draugėje tarsi kasdienė malda.

7.30 užkliūvu už kažko minkšto. Pačiame centre stovi renovuojamas „Viktorijos“ viešbutis. Jo atnaujinimas užtruko ilgokai, matyt, kažkam nusibodo laukti ir prie viešbučio įėjimo nišos paslaugiai paklojo kartono gabalą. Šalia jo pastatė plastikinį vandens butelį, tarsi čia tas kažkas kažko lauktų šiltomis vasaros naktims. Viešbutis tebegyvuoja, tegul ir jo prieigose, tegul gatvėje, tačiau pagrindinė jo funkcija – priimti svečius – nepamiršta. Tvirtos tradicijos. Tas minkštas mano kliuvinys – kažkieno batais apautos pėdos. Brangūs batai prikausto mano dėmesį. Kodėl tokių batų savininkas įsikūrė čia? Kad ir vienai nakčiai? Mano žvilgsnis atidžiai tyrinėjo. Juodos odinės kelnės, tokia pati odinė ne mažiau moderni striukė, garbanoti plaukai, žvilgantys lyg sveikojo šuns kailis, tačiau akys...akys, tarsi rytinio būdraujančio senolio, žiūrėdamos nematydamos bastėsi kažkur toli nuo čia. Jaunas žmogus su senio akimis. Gulintysis ant kartono gabalo visai nepriminė bėdžiaus benamio valkatos.

– Gal galiu kuo padėti? – pasilenkiau prie jaunuolio.

Nuo jo padvelkė brangiais kvepalais. Apsirikau, rudos akys pastebėjo mane, tačiau žvilgsnis lakstė į šalis, tarsi nerasdamas tvirtos atramos ar to verto objekto. Staiga nepažįstamasis čiupo mano ištiestą ranką ir tvirtai sugniaužė ją.

– Ne man, durne, – sušvokštė jis pro sukąstus dantis.

Tokio kreipinio nesitikėjau. Jau ketinau pasitraukti, tačiau nebuvo kada apsigalvoti, kai man jis į rankas įbruko kažką minkšto ir švelnaus.

– Iš po ratų ištraukiau, tai Micė.

Mane nupurtė šleikštus šaltis. Katė. Negyva. To betrūko.

– Bijau, kad mes jau nebegalėsime niekuo Micei pasitarnauti, – stengiausi išlikti mandagi.

Jaunuolio akys išsivertė aukštyn, sustingo, o kūnas ėmė purtėti. Siaurų raudonų lūpų brūkšnys aštriai įsirėžė baltame veide, o iš burnos pradėjo tekėti seilės. Garbanotų juodų plaukų aureolė dar labiau išryškino veido blyškumą. Pabandžiau prisiminti pirmos pagalbos kurso etapus, kuriuos teko matyti vaikystėje, kuomet klasės mokytoja gaivindavo klasioką parsidėjus epilepsijos priepuoliui. Štai lazdutė tarp dantų, galvą atlošti va taip, aha... nepavyksta. Mano kairiąją ranką vaikinas tvirtai laikė savo gniaužtuose, nebejaučiau jos. Nepaisant šios keistos padėties, jaunuolis atrodė labai gražus. Jis nebuvo eilinis valkatėlė. Jis nebuvo vietinis. Dabar vasara, atostogų metas, pajūryje vietinių mažai liko. Nubloškiau katės maitą nuo savęs ir desperatiškai žvalgiausi aplink bandydama rasti pagalbą. Pats miesto centras, lygiagrečiai eina pagrindinė gatvė, o praeivių nematyti. Dar ankstoka. Nieko daugiau nesumojau, kaip tik laisvąja ranka čiupti butelį ir užpilti vandens vaikinui ant galvos. Drebulys sumažėjo ir priepuolis pamažu aprimo, nežinia, ar nuo vandens, ar savaime.

– Kas tu? – pagaliau pažvelgė jis į mane.

– Ania.

– Ko tau reikia iš manęs, angeliočik?

– Tau pasidarė bloga, drebėjai...priepuolis... Kam galėčiau paskambinti?

– Kvailystės, – nusispjovė jis, – Bloga visai žmonijai. Gal tu nepastebėjai, apsižvalgyk, tai – natūrali būsena. Mažumą šaltoka čia.

– Kur tave nuvežti, taksi iškviesiu?

– Pragaran, durne. Kur mano Micė?

Koja pritraukiau arčiau jo negyvą katę.

– Mice, mieloji, ar tu miegi? – jis ėmė bučiuoti ir glostyti katės maitą. – Tau šalta, man irgi labai, – sušnairavo jis į mane ir prisiglaudė gyvūnėlio lavonėlį prie krūtinės.

– Gal gali paleisti mano ranką? – nedrąsiai paklausiau. – Nutirpo, skauda.

– Sielos skausmas didesnis. Ar tau skauda sielą? – staiga jo žvilgsnis įsirėmė į mane. Akys tapo tiriamai skvarbios ir geliančios.

– Pasitaiko, – sumurmėjau.

Jaunuolis nesiklausė.

– Jei turi sielą, ji turi skaudėti. Labai. Taip skauda, kad atrodo, jog visas pasaulio skausmas plėšo tave iš vidaus. Padėk man, – jaunuolis apsipylė ašaromis ir įkniaubė veidą į mirusios katės kalį.

Mane supykino. Nusisukau ir laisvąja ranka kuprinėje pabandžiau užčiuopti mobilųjį:

– Koks tavo vardas? Iš kur tu? Ar turi artimųjų? Kam galiu paskambinti?

– Patylėk, angeliočik. Kai išsenka klausimai ir atsakomi visi atsakymai, nebėra paslapties, ateina neviltis. Tai bausmė man.

Aš pagaliau sugraibiau telefoną, pabandžiau maigyti jo ekraną, tačiau nesisekė ir jis iškrito ant žemės.

– Paleisk. Padėsiu tau ir tavo katei. Man reikia abiejų rankų.

– Aš esu laukinis žvėris, kurio plotai pamažu nyksta. Yra tik viena išeitis – pabėgimas nuo viso to – nebūtis, – jis paleido mano ranką.

Aš pasijutau geriau.

– Žinau ir kitą vaistą – tai darbinis kastuvas, kuriuo visą dieną kasi ilgus griovius, – bandžiau pajuokauti.

– Cit, angeliočik, nesityčiok. Tu neturi sielos, tai nėra ką skaudėti.

– Pats sakei, skausmas – natūrali būsena. Tik priprasti reikia.

– Nebūk cinikė, angeliočik, – nepažįstamasis susigraibė kišenėse apmaigytą cigaretę ir nesėkmingai bandė ją įdegti. – Padėk gi.

– Nerūkau.

– Gerai darai, angeliočik, nerūkyk, nesveika.

– Aš – Ania, ne angeliočikas.

– Vilimas. Taigi, ir aš sakau. Vakar gerai pasiautėjome dvyliktajame aukšte, kad nieko nepamenu, – mostelėjo jis link viešbučio kavinės.

– Tik va – Micė... – vėl pravirko.

– Apsiramink, – bandžiau imti padėtį į savo rankas, – Kelkis, eime, kur arbatos išgersim.

– Gal prie jūros, lauželį pasišildyti...

– Ta katė tavo?

– Nevisai, Micė per gatvę nespėjo, niekšai nestabdė, – ašaros kaip pupos bumsėjo katei į jos juodą kailiuką. – Reiktų palaidoti.

– Reiktų, – pritariau jam.

Padėjau Vilimui atsistoti. Abu nuėjome marių link. Vilimas abiem rankom prie krūtinės spaudė katės lavonėlį tarsi bandydamas savo menka šiluma įpūsti gyvybę tam nelaimingam padarėliui. Kol pasiekėme Smiltynę, visai išaušo. Dangus buvo ūkanotas. Vieną akimirką pro tankų debesų sluoksnį prasiskverbė suskydusi saulė ir, išsigandusi mūsų keistos draugijos, skubiai užsitempė debesį ant akių. Nenuostabu, kad visi stengiasi sprukti nuo problemų.

Dar gerą pusvalandį paklaidžiojome tarp retų pušaičių.

– Čia, – parodžiau Vilimui.

Nedideli kauburėliai, sudžiūvusi puokštė. Purios samanos – saugi ir sausa vieta kačių rojui. Niekas neįtartų, kad šioje vietoje laidojami miestiečių mylimi augintiniai. Vilimas nuėmė samanas ir rankomis ėmė rausti smėlį. Jis išklojo kapelį žolynais ir atsargiai paguldė jame katę.

– Tikiu, kad visus devynis gyvenimus tu nugyvenai prasmingai ir... – aiktelėjau iš skausmo, nes Vilimas stipriai sugriebė mane už to paties pamėlusio riešo.

– Mice, tavo katiniška siela dabar saugi ir tau jos niekada neskaudės, – nulenkė jis galvą.

Mes tylėjome. Improvizuota katės laidotuvių ceremonija suartino mus. Tyla užtruko ir atrodė, kad mes viską senai žinome apie vienas kitą, visi žodžiai jau senai ištarti, pasakyti, ištaškyti kaip jūros putos. Bangos vilgė mūsų kojas, šaltas vanduo gaivino kūnus. Mes kritome, stojomės ir vėl kritome į bangas, voliojomės pirmyn ir atgal drauge su jomis nerūpestingame jų užsimiršimo žaidime. Į paplūdimį ėmė rinktis poilsiautojai.

Palydėjau Vilimą į traukinių stotį.

– Aš esu nevykėlis, – pasakė Vilimas. – Ar žinai, kad buvimas nevykėliu išlaisvina? Nieko nesakyk, mano mielas angeliočik, iki šiol visą laiką dariau, kad išsilaisvinčiau iš sielos skausmų, tačiau dabar suprantu, kad tam neturiu devynių gyvenimų.

Vilimo traukinys pajudėjo bėgiais.

Prisiminiau, kad rytoj ryte vėl eisiu savo įprastine ryto valanda, vėl sutiksiu šunį, dviratininką, sutiksiu gražiąją moterį, rūką, drėgną vėją, nelaukdama atsakymo sveikinsiu senuką, kuris klaidžioja būtame nebūtame pažinime, tačiau niekada nebesutiksiu Vilimo, nes jis nepriklauso mano rytinių pakeleivių sąrašui, nes jo neviltis liko palaidota Smiltynės kačių kapinaitėse.

AKIMIRKA, KAI NEBUVO VĖJO

Ar gerai pažįstate vėją? Tai kasdieninis jūsų draugas? Priešas? Įkyrus kaimynas? Negalėtumėte įvardinti jo vienu žodžiu? Pajūrio miestas ir vėjas – neatskiriami Siamo dvyniai. Vėjas čia visur – pravertame lange, močiutės rūpesčio raukšlėse, mirguliuojančiame peteliškės sparne ar net Kalėdų elnio barzdoje. Seniai susigyvenau su įvairiais jo pavidalais. Išmintingi protėviai kadaise davė vėjams vardus. Dėl patogumo. Gausybei vėjų. Atskirti, kuris vardas kuriam priklauso, ne taip paprasta. Nelygu iš kurios žemyno pusės pažvelgsi. Jei žvejosi mariose, tai būtinai sutiksi Marinį, Vakarynę, Šiaurę, Šiaurinį, Žieminį, Ožinį, Peitvį ir Pilvinį. Jūros žvejai vėjus šaukė Jūriniu, Sominiu, Žiemeliu, Audeniu, Žeminiu, Ožiniu, Launagiu ir Šakšiniu. Atrodo, paprasta.

Ar kada teko sėdėti nedideliame laivelyje, kurį bangų keteros didele jėga išsviedžia aukštyn ir smeigia žemyn į gelmes? Užsimojusios. Iš peties. Praeina valandėlė, vėjas apgaulingai nurimsta, tyliai kaupia jėgas prieš naują daug galingesnį šuolį. Tu tuo metu per bortą „šeri žuveles“, todėl negalėtum galvoti niekaip kitaip, tiktai kad senoliai buvo visiškai teisūs, manydami, kad kipšas tūno debesies valinyje – baltame, lietingame audrotame debesų ruože arba kylančios audros stulpuose. O, jei toks galingas audros stulpas užklups nepasiruošusius jūroje, kils pavojus, kad tas nelabasis ištrauks žmones iš valties. Va, tuomet valties priekyje apsaugai pasidėkite peilį arba kirvį, ašmenimis atkreiptais prieš vėją, ir, kiek leidžia plaučiai, šaukite.

– Šventas Dieve ir šventas Petrai, pagelbėk!

Paprastai tokiais atvejais velnias praslysta valties šonu, nekliudydamas žmonių. Panašiu senoviniu būdu užkeikęs galėjai susibičiuliauti su velniu. Sako, tai naudinga gaudant lašišas. O kad su velniu bebendraujant kas nors pikto neatsitiktų, valties priekyje reikia turėti prisirpusių šermukšnio uogų, kurių nelabieji prisibijo. Juokas juokais, bet žmogus bėdoje ne tik velnio griebiasi. Pamenu, vienos kelionės jachta į Švediją metu užklupo audra. Nedidelė. Pačiame Baltijos jūros viduryje. Tačiau neblogai pasiūbavo. Viena bendrakeleivė puolė kviesti gelbėtojus mobiliuoju telefonu, desperatiškai baksnodama bendrosios pagalbos numerį. Kokio bieso? Juk jūroje mobilaus ryšio nėra. Juokinga, tačiau panikos apimti žmonės elgiasi nelogiškai, neįtikinsi, kad telefonas neveikia.

Palikime ramybėje velnius. Tegul juos skradžiai. Verčiau dviese įsitaisykite kopose vakariniam romantiškam saulėlydžio palydėjimui. Jei pasiseks, nuo jūros pajusite dvelkiant švelnų puvėsių kvapą – neišsigąskite, tai tik vakarinis brizas – Puvėsis. Vos ne vos menkas vėjelis pakedens plaukus, paaiškinkite mylimajam, kad tai Plendra dvelkia ir būsite visiškai teisūs. Kai eisite pamariu ir po kojomis pradės veltis žalsvi maurai su įstrigusiais juose minkštakūnių kiauteliais, žinokite – papūtė Pilvinis, nes vietiniai šiuos dumblius pilve vadina.

Iš visų vėjų labiausiai mėgstu Gintarinį. Tai toks vėjas, kurio sukeltos bangos rimdamos nužeria jūros paplūdimius gintaro trupinėliais. Bangos skalauja krantą sutvirtindamos jį smiltelėmis ir kriauklių gabalėliais. Tuomet paplūdimiuose pasirodo gintarų gaudytojai. Kaip maitvanagiai. Būriais. Nešini ilgais graibštais. Kai kurie iš pat ankstaus ryto tikrina pakrantes, tačiau profesionalūs gaudytojai gintarą renka tik naktimis. Sako, kad tuomet išmetančioji krantan srovė būna stipriausia.

Šiandien aš vėjus pavadinčiau kitaip. Vienas iš jų būtų Meilužis. Guli paplūdimyje, tavo kūnas pasidengia smulkaus smėlio kruopelių šydu, o jis tykiai prisėlina, valiūkaudamas nubraukia smiltis nuo saulėje nurudusių kojų ir meiliai glamonėja jas. Visos jaunos panelės svajoja būti šio vėjelio išbučiuotos iki gaivaus rausvumo.

Pažįstu vėjo vaikiškąją pusę. Skaisčią vasaros dieną jis nepailsdamas varinėja debesis iš vienos vietos į kitą, be paliovos skaičiuoja, skristo ir grupuoja juos. Tereikia pakelti galvą ir mėlynas dangus nukrinta tiesiai į akis kartu su vėju, su vaikiškais jo žaidimais. Visi niekingi tavieji kasdienos rūpesčiai nusrūva kažkur ir pasidaro tokie menki, kad nelieka prasmės apie juos mąstyti. Nubrendi per žaliuojančius rugius lyg baltapūkis vaikas. Malonus jausmas.

Kitas vėjas – tai Piktuolis. Jis pasirodo retai, tačiau pratrūksta pūlingais skauduliais, kerta šlapiais botagais skaudžiai ir negailestingai, versdamas iš šaknų medžius, patikrindamas prastai pritvirtintus stogus, tvoras ar pasiklydusius kambarinius šunelius. Kartais nuneša juos į kitą vietą ir labai švelniai nutupdo ant žemės, ir ūmai susigėdęs dingsta ilgam. Atleisk jam, nes visiems pasitaiko juodos dienos.

Sustoju prie kebabų užkandinės. Alsi kaitra spaudžia miestą prie įkaitusio asfalto. Kebabų pardavėjas nespėja šluostyti prakaituotos kaktos. Už taukuotos apykaklės prakaitas teka upeliais. Riebios musės zirzia ratais aplink apskrudusios mėsos kalną. Iki įkyrumo. Prapuola apetitas. Nuslenku tolyn, pardavėjas palydi mane liūdnu žvilgsniu. Šiandieną mieste prie jūros kažko pristigo. Stojo tyka. Pažvelgiau nuo kranto vandenin. Jūros paviršius horizonto link „aukštėja“. Tokia trauka, kad atrodo imtum, pasileistum lygiu blizgančiu paviršiumi ir bėgtum aukštyn į marias kartu su laivais, paliekančiais perkaitusį uostą. Akimirką pajuntu, kad atsidūriau kaip niekad arti išėjimo. Artimi žmonės netiesiogiai man jį parodė. Gal kaltas karštis? O, gal artimo žmogaus palydos anapilin? Stoviu prie nežinomybės vartų. Pirma eilėje. Niauri mintis. Kai visa eilė vyresniųjų dar yra priešais tave, niekada nesusimąstai apie pabaigą. Tačiau vieną dieną pajunti šaltą išėjimo artumą. Prieš tave nieko nelieka, tik bėgantis aukštyn bangų takas. Atsigręži atgal, į ten, iš kur atėjai. Horizonto nebesimato – toli nuėjai. Tau lieka kelias tik pirmyn, į blizgančius tolius.

– Šventas Dieve ir šventas Petrai, pagelbėk!

O kol nebuvo vėjo, žuvys neplaukė į tinklus.

Po akimirkos tylos gaivus gūsis trenkė veidan. Išpūtė mano subliuškusią burę. Marios pasišiaušė vilnimis ir vylingas takas į tolimas aukštybes pradingo baltose putose. Bangos ėmė iš naujo ritmingai skalauti krantą, glostyti ir kruopščiai perrinkinėti akmenukus. Vėjas išdžiovino kebabų pardavėjo nuovargį, nupūtė besisukinėjančias muses ir susikaupusį miesto tvaiką.

Atsirado žuvys.

VARGONŲ MEISTRAS

Sutikau jį mažoje nuošalioje bažnytėlėje, į kurią užbėgu pietų pertraukos metu, kai galvoje pradeda ūžti mūsų kontoros tūkstantmečio užmojai, kai ima klibėti vidinė asmenybės ašis, išbalansuojama isterikės vadybininkės kobriškų šnypštesių dėl jos sumautų ketvirčio pardavimo įsipareigojimų. Šiandien ten įpuoliau instinktyviai, tiesiog kojos pačios atvedė. Prieblanda ir mūro vėsuma. Kampe liūdnai tūnojo išstypęs jaunuolis spuoguotu veidu ir dar kelios nenusakomo amžiaus moteriškaitės, kurios karpė žvakių dagtis, tampė didžiojo altoriaus staltiesės kampus, pureno gėles prie Šv. Marijos kojų, kitaip tariant, reikšmingai klupinėjo aplink ir piktai skersakiavo į chorą virš įėjimo, kuriame kažkas dūsavo, trinksėjo, pūtė ir žvangėjo. Kartu su manimi pro bažnyčios duris įvirto gatvės triukšmas ir drauge su bildesiu choro balkone aidėjo įkaitusių smegenų ritmu. Spuoguotasis vaikinas buvo taip giliai nugrimzdęs savyje, kad jokie žemės šurmuliai nebūtų išjudinę jo mąslaus susikaupimo. Įsitaisiau galiniuose klauptuose ir užsimerkiau. Bažnyčios vėsa ramino, triukšmas išskydo ir nutyvuliavo švelniais Pano fleitos garsais į tolių tolius, nuo šio neramaus kranto į sidabrinius ramybės vandenis. Letės upės tėkme, tik vienas jos gurkšnis – ir dabartis tuoj dings praeityje.

Staiga trinktelėjo griaustinis, šoktelėjau iš vietos. Moterėlių ir jaunuolio nebebuvo. Bažnyčioje likau aš ir pašėlęs Bachas. Jis siautėjo tarsi ištrūkęs į laisvę kalintas užmūrijimo bausme vaiduoklis. Vagonų garsai iš choro balkono kaskadomis krito ant grindų, sproginėjo, taškėsi į šalis, barstėsi pavieniui, telkėsi į būrius, grupes, konkuravo vienas su kitu, vertėsi galvotrūkčiais, varžydamiesi dėl laisvės byrėti kiekvienas skyriumi, tačiau nematomos jėgos priversti, vėl ir vėl tvarkingai persiklojo daugiabalsėmis fugomis. Muzika užtvindė bažnytėlę, sulindo į kiekvieną jos kryžminių skliautų plyšelį ir veržėsi laukan. Baigiamojoje reprizoje garsai iš naujo atsikartojo, kol visai susipynė į mazgą ir užsibaigė didinga tonacija su iškilmingu mažoriniu akordu.

Pasistiebiau ant pirštų galiukų, užvertusi galvą į chorą bandžiau įžiūrėti vargonininką. Tuo pačiu metu iš aukštybių į mane įsmigo dvi linksmos akys.

– Fugue et toccata de J.S. Bach. Patinka? Užlipkit aukštyn, – pakvietė malonus balsas.

Choro balkonėlyje buvo didelė netvarka. Ant grindų voliojosi įvairios gumos atraižos, tūbos, lakas, muzikos instrumentų detalės, klijų ir medžio gabaliukai, ranka aprašinėti gaidų lapai, šiukšlės, nuo griežyklos atsainiai nubrauktos į šalį tam, kad grojikas galėtų patogiai atsisėsti. Vargonavo nedidelis pusamžis, maždaug keturiasdešimties, žmogelis – palei smilkinius lengvai žilstelėję trumpi plaukai, smagus, žvalus ir baisiai patenkintas tuo, ką daro. Sutikęs gatvėje negalėtum pasakyti, kad jis ką tik aistringai grojo Bachą, tiesiog palaikytum jį tvarkingu smulkios kompanijos vadybininku.

– Aš Johanas – vargonų meistras, – ištiesė ranką vyrukas. – Pagaliau pavyko suderinti šį instrumentą. Paspauskit manualą, panele, drąsiau, nebijokit.

Atsargiai paliečiau vieną vargono klavišą. Ilgi vamzdžiai dusliai ir sodriai atsiduso: savana tyliai sliūkino laukinių žvėrių šešėliai, sausoje žolės jūroje voliojosi liūtai, apimti pavasarinės meilės ekstazės, zebrai iš po kanopų bailiai barstė smėlio dulkes, o sunkus begemotas tingiai teškeno rudai lipnios pelkės vandenį.

– Pažvelkite čia, panele, – sugrąžino mane atgal Johanas, – Šitie registrai su mechaninėmis svirtelėmis, o šie – elektriniai. Jie atidaro oro dėžėje po vamzdžiu esantį vožtuvą, kuris leidžia orui pakliūti į vamzdį. Taip atsiranda garsas, kuris tęsiasi tol, kol klavišas atleidžiamas.

– Paklausykite, koks skambesys. Ar ne puiku? – džiūgavo Johanas.

Aš žiūrėjau į jį ir stebėjausi, kad nerealius garsus gali valdyti šis mažas žmogutis. Buvo gera suprasti, kad muzika, kuri slypi instrumento viduje, yra visuomet pasiruošusi klusniai atgimti Johano rankose. Skubiai berdamas žodžius jis pasakojo, kaip atvyko iš Vokietijos ir dirba savanoriu Mažosios ir Vakarų Lietuvos liuteronų, o dabar jau ir katalikų bažnyčiose, derindamas vargonus, kuriuos atiduoda labdarai pragmatiški vokiečiai.

– Jiems reikia modernesnių arba nedidelių elektrinių vargonėlių, – paaiškino. – Pas mus bendruomenės mažėja, nyksta.

Johanas pirštu perbraukė per senovinį užrašą, išraižytą ant vargonų vamzdžio:

– Paliesk tūbą, kokia ji šilta nuo muzikos virpesių. Tai registras Jula, skambantis fleita. Suderinti šį instrumentą užtruko daugiau nei dvi savaites, nes ne viskas ėjosi taip sklandžiai, kaip norėjosi, dažnai pritrūkdavo kokios detalės. Reikėjo iš naujo surinkti visai išardytus vargonus, pritaikyti juos prie bažnytėlės erdvės ir balkono.

– Ak, štai iš kur ta fleitos melodija, – sumojau.

Johanas daug kalbėjo, maišė lietuviškus, vokiškus, net šiek tiek pramoktus žemaitiškus žodžius. Greitakalbė šneka skubi įvykiais – įdomi ir aistringa, kaip pats maestro muzikavimas. Johanas mostagavo rankomis tarsi dirigentas orkestrui, vaizdžiai piešdamas patirtus kelionių nuotykius Lietuvos kaimuose. Nusistebėjau, kad jis nakvoja automobilyje:

– Tai baisiai nepatogu, jau rudenėja.

– Oi, ne, ne, aš įpratęs... Paklausyk, ar ne paradoksas? – tarškėjo jis toliau. – Pačios bažnyčios yra daug senesnės, nei jų vargonai. Ankstyvuosius romantizmo vargonus pagal muzikos madą seniau keisdavo į neobarokinius ar tiesiog meistravo tobulai paslėptą baroko ir neobaroko sintezę. Pastarieji vargonai daugiau priderinti Hendelio ir Bacho kūriniams atlikti. Senųjų romantizmo stiliumi skambančių vargonų ne kažin kiek išliko. Instrumentų meistrai tik pagal jų skambesį gali atskirti, ar vargonai buvo pakeisti ir kiek buvo remontuoti. 

Johanas atsisėdo į griežyklą, užsimerkė ir giliai įkvėpęs užgriežė. Jis grojo, o veidas švietė gėlių vaikų laisvės šypsena.

Mano akyse susitvenkė lietūs.

Baigęs muzikuoti Johanas atsisuko:

– Gal tu gali man atsakyti į klausimą, kodėl lietuvių kalboje, Šventoji Dvasia yra moteris?

– Kaip? Nejaugi? Niekada nesusimąsčiau. Visuomet Šventąją Dvasią laikiau belyte būtybe. Matyt, tai bus pagonybės palikimas, o gal tiesiog mūsų protėviai pašmaikštavo ir, priimdami krikščionybę, sukomplektavo dieviškąją šeimą. Jūs tikite į Dievą?

– Ne, ne visuomet tikiu į Dievą, tačiau tikiu į Bachą, – nusišypsojo Johanas. Jo veidas tebespinduliavo laisvės džiaugsmu ir muzika.

Dar valandėlę klausiausi vargonuojančio Johano. Mano širdis atitirpo ir išsilydė atlaidumu kobrai vadybininkei, beprasmiams jos planams, visoms pasaulio neteisybėms.

Gatvėje palei šaligatvį šliejosi mažutis festivalinis „Volkswagen“ autobusiukas su miegamąja palapine ant stogo. Jis buvo toks pat kuklus ir paprastas, kaip jo šeimininkas – vargonų meistras.

VEIDRODŽIAI

Nemėgstu veidrodžių. Nemėgstu ne todėl, kad jie apgaubti legendomis ar baugia mistika, o dėl to, kad žvelgdama į juos matau laiką. Masyvi duonkepė krosnis senelių troboje dalijo didįjį kambarį į dvi dalis: virtuvės–valgomojo ir senelių miegamąjį užkrosnį. Užkrosnyje stovėjo dvi graudžiai siauros lovos, viena – senelio, kita – močiutės, nuo kambario erdvės jas jaukiai slėpė gėlėta perkelinė užuolaida. Iš čia puikiai galima buvo sekti visą trobos gyvenimą. Tą senelis ir darė, tačiau vieną dieną už tos gėlėtos perkelinės užuolaidos jis ėmė kosėti. Žaliavo kaitri vasara ir atrodė, kad niekas tokiu laiku neturėtų sirgti, tačiau senelis susiruošė ir susirgo. Močiutė barėsi, bėgiojo su kibirais rankose kiemo takelių pynėmis nuo tvarto, kiaulidės link kamaros, į lauko virtuvėlę ir atgal į trobą, vėl barėsi, bet vieną dieną staiga nutilo. Ji tebelakstė, tačiau tylomis, siauras veidas papilkėjo ir tapo dar senesnis, nors aš buvau maniusi, kad daugiau senti nebėra į kur. Geriau jau močiutė bartųsi, nei bėgiotų nešiodama tą sunkią tylą. Vasaros naktis griūte griuvo trobon pro atvirus langus alsia troškuma. Neužmigau. Vienmarškinė nušlepsėjau į didįjį kambarį. Čia prie senelio lovos sustingę kaip tyla sėdėjo abu mano tėvai, teta ir močiutė. Tik deganti pagrabinė žvakė virpėjo ir tirpo slogioje vasaros nakties tamsoje, o jos atspindžiai pamėkliškai vaipėsi ant didžiojo kambario sienų peršokdami ant gėlėtos perkelinės užuolaidos. Jie tiesė į mane kraupias rankas ir šnabždėjo nesuprantama kalba. Išsigandusi prigludau prie mamos. Kambaryje pasigirdo aiškus ir gilus senelio atodūsis, tarsi galutinis taškas nebylioje šešėlių kalboje. Močiutė ūmai pašoko iš vietos ir priglaudė seneliui prie lūpų mažą veidrodėlį. Jis buvo skaidrus kaip ašara – liudininkas, kad senelis jau nepasiekiamai toli ir atodūsių rasa nebenukris ant spindinčio veidrodžio paviršiaus.

Nuo to laiko nebemėgstu veidrodžių. Vienuose jų laikas stingsta užmaurojusia pelke, kituose – jis skuodžia lyg pabaidytas jautukas be jokios atodairos, be tikslo ir krypties. Sustabdyk, jei išdrįsi. Dar kiti – beveidžiai glotnūs prisitaikėliai šikniai – pagrindiniai pasakų veikėjai, vienodai palaižūniškai liaupsinantys šeimininkių grožį, jiems visai nesvarbu, ar ji – kanapėta ragana, ar glotniaveidė gražuolė. Dažnai sustoju antikvariatuose, liečiu senus veidrodžius ir pajuntu, kaip sustingęs laikas suvirpa mano delne. Žalsvai pelkėtas stiklas susiūbuoja – mane įtraukia liūno vijoklės. Veidrodžio atspindyje regiu jauną moterį. Ji ruošiasi. Ne taip paprasta susigaudyti senovinių apdarų paskirtyje. Palei juosmenį prie apatinių marškinių galo raišteliais negrabiai pasirišu raukinukais puoštas apatines kelnaites, raitydamasi įsliuogiu į korsetą ir kruopščiai užsivarstau ilgus batus. Šilkinė Viktorijos laikų suknia su krinolinais, aukšta apykakle ir ilgomis rankovėmis kietai suveržė juosmenį. Laikau gerbėjo slapta įbruktą mažą atviruką su spausdintu paveikslėliu, klausiančiu, ar galėtų palydėti namo. Kur ši nepažįstamoji susiruošė? Gal popiečio arbatėlei, gal į pobūvį? Nejučiom įsitraukiu į šį tylų žaidimą. Kiekvienas psichiatras paaiškintų hipnotines veidrodžio savybes, tik ar aš juo patikėsiu? Verčiau tikėti Paracelsu – taip romantiškiau. Laiko paliestas veidrodžio stiklas įvairiais raštais sukuria paslaptingą įvaizdį, kuris išlaiko patrauklią, subtilumu alsuojančią magiją. Nemėgstu veidrodžių, tačiau žaviuosi jų praeitimi, kuri driekiasi paskui juos ilgų legendų šleifu. Sakysite, negalima tuo pačiu žavėtis ir nemėgti? Šis dvilypumas verčia mane atsitraukti ir laikytis kiek atokiau nuo jų, tačiau paslaptis – tokia masinanti, vilioja lyg muselę prie sirupo. Parsitempiu namo antikvarinį veidrodį, didžiulį, lubas siekiantį.

– Matau raganą, – nusipurtė kaimynė, pažvelgusi į savo atspindį.

Tačiau aš matau vien tik laiko apgraužtus rėmus ir dėmėtą sidabro amalgamos patiną. Dar matau juose laiką. Galimas daiktas, aš taip pat esu ragana.

Pamenu, kaip vaikystėje žaidžiau „sekretus“. Tai tokios paslaptingos instaliacijos iš saldainių popieriukų, sagučių, gėlių ar kitokių mažmožių, kurie suslegiami tarp dviejų nedidelių stiklelių – maži svajonių laiškai, kurių niekam nevalia pamatyti. Užkasdavau juos giliai žemėje. Kartais „sekretams“ naudojau veidrodėlius. Slėgdavau našlaites tarp stiklo ir veidrodinio pagrindo. Svajonių žinutės liko užkasinėtos žemėje – karaliaus Liudviko IV Saulės Versalio rūmų veidrodžių galerijos maži saulės spinduliukai – slaptas požeminis instaliacijų pasaulis. Mano vaikystės namų svetainėje stovėjo aukštas veidrodis su šonine atlenkiamąja dalimi. Po veidrodžiu buvo įmontuota spintelė su stalčiukais ir visokiais mamos niekniekiais, kurie man ir dabar rodosi lobiais. Dėliojau juos iš vienos vietos į kitą, valandų valandas perrinkinėjau karolių bei vėrinių žėrėjimą ir garsiai kaukšėjau dideliais mamos aukštakulniais. Vaikystė skirta vaikams, todėl nepatartina ten užsibūti per ilgai – atrodysi keistuolis. Mergaitės ir veidrodžio draugystė yra labai trapi. Nepamenu, kokiu metu tame pačiame mielame vaikystės veidrodyje atsirado išsigandusi liesa mergaitė, kuri griežtai uždraudė į ją žiūrėti. Tuomet pirmą kartą ir pamačiau laiką. Jis šaipėsi iš manęs pajuodusiais paakiais ir apgailėtinu kvailo veršelio atspindžiu. Nekenčiau tos būtybės vien už tai, kad ji yra.

– Bernai ne šunes, prie kaulų nepuola, – užgauliojo bendraklasiai, grūsdami man už apykaklės šalto sniego gniūžtes.

Gūžiausi kupron ir svajojau išnykti visiškai arba bent susilieti su žemės grumsteliais, nes ta mergaitė veidrodyje buvo nežmoniškai ilga, kaulėta, apgailėtinai nerangi ir visai nenumanė, kokiu tikslu vaikšto šioje žemėje netilpdama į veidrodžius. Nebesuvokiau, kodėl mielas vaikystės veidrodis pamiršo mane, savo šeimininkę, kur dingo tas vaikiškas įspaudas jame. Nuo to laiko ėmiau vengti veidrodžių. Pavydėjau draugėms jų gražių ir harmoningų proporcijų, kurių nereikėjo putlinti maskuojant kaulėtą figūrą storais megztiniais po mokykline uniforma. Apgraibomis, šnairuodama į nevykėlę veidrodyje, ranka nubraukusi glotnius drumstos pelkių spalvos plaukus lėkdavau laukan į žalią žolę, kur čirškė nerūpestingi žiogai, kad prigludusi prie žaliuojančios žemės iš labai arti jausčiau jos vėsią trauką. Tik iš labai arti, nes kiek aukščiau palypėjus stogo kopėčiomis, nukreipus akis žemyn mano kūnas uoliai susirūpindavo, kaip pagal visus teisingus fizikos dėsnius patekti į pasaulio centrą. Įdomu, kad šis keistas reiškinys ir dabar išliko. Proto traukos jėga tokia savarankiška ir nepriklausoma nuo mano kūno masės bei valios – kuo esu aukščiau, tuo ji galingesnė ir tuo didesniu įkarščiu ragina atsiplėšti, pasileisti ir nusklęsti žemyn į apgaulingai papurusias medžių viršūnes. Jei Niutonas prisikeltų, tikriausiai šį reiškinį aprašytų formulėmis ir aš būčiau jo sklandantis bandymų obuolys. Tuo metu mano laikas visai sustingo, beveik nejudėjo, bent man taip atrodė, nuo visų užsidariau knygų puslapiuose, rijau jų išgalvotą masalą kaip peralkęs šuo, nesvarstydama, gerai tai ar blogai. Knygose ieškojau rakto į ateitį. Laukiau ženklo, kada man gyvenimas atvers savo paslaptį, kuri nebebus tokia neįmenama ir aš turėsiu viltį. Gyvenau svetimus gyvenimus svetimuose istorijose ir buvau laiminga. Svaigau nuo žodžių galybės, nuo jų svorio ir prasmės, o pasibaigus kiekvienai knygai pykino lyg apsinuodijus – nuo iliuzijos pertekliaus ir nuo vaizdo mergaitės veršelio veidu su pajuodusiais paakiais maurotame veidrodyje. Laukiau ženklo, nes žinojau jį ateisiant gyvenimo pavidalu, tačiau nežinojau, kas turėtų pasikeisti, kad skausminga drumzlina pelkė virstų skaidriu šaltiniu, kuris atgaivintų kaulėtą ilgą pavargusį paauglės kūną ir nuplautų pajuodusius paakius.

Šiandien, kai namo parsigabenau didelį senovinį veidrodį, kurio išsigando mano kaimynė, jame išvydau laiką, nirčiai kratantį užpakalines kojas, tarsi pirmą kartą pabalnotas eržilas. Jis šuoliavo nežmonišku greičiu, klimpdamas purviname raiste, kuris akyse džiuvo ir traukėsi. Maurotos pelkės šiandien nebėra, tačiau aš vis dar netikiu veidrodžio gebėjimais sugerti ir spinduliuoti energijas, tiek teigiamas, tiek neigiamas. Aš netikiu, kad jis gali atspindėti praėjusių gyvenimų hologramas, nes dabar pamilau mergaitę iš savo vaikystės veidrodžio juodais paakiais veršelio veidu.

– Pirk tik tą veidrodį, kuriame sau patinki, – kartą pasakė mano draugė.

– O jei tokio nėra? Man dar neteko sutikti palaižūniškų šikšnių, kurie apdainuotų ir protą, ir grožį. Kas gi, pagaliau, pageidautų akių dūmimo, gyventų melu?

Mano protinga draugė, kuriai kaulėtų pečių neteko slapstyti storais megztukais po mokykline uniforma ir žvelgti į akis mergaitės pajuodusiais paakiais, ištarė:

– Nusišypsok veidrodžiui, kaip nusišypsojo meškėnas iš seno multfilmo tam, kuris upelyje gyvena, ir jis atsakys tau tuo pačiu. Veidrodyje liks tavo šypsena ir geros nuotaikos atspindys, kurį tu matysi kiekvieną dieną.

Mano draugė labai protinga, tačiau aš ir vėl vengiu veidrodžio, nes matau, kaip jame laikas šuoliuoja žirgo greitumu, ir jo šuolis labai nirtus. O gal nemėgstu veidrodžių tik todėl, kad bijau prarasti atodūsio rasą, krintančią ant veidrodžio stiklo.

JAUNYSTĖ

Sibilė žvelgė tiesiai jam į akis. Jie sėdėjo prie skirtingų stalų, gana tolokai vienas nuo kito, todėl nepažįstamasis Sibilės nepastebėjo. Jis buvo ne vietinis. Kitoks. Šiame atokiame rajono miestelyje ilgainiui visi suvienodėdavo: pilkšvi pelkių atspalvio plaukai ir vandeningos akys. Kūdikiai, kurie gimdavo juodo pūkelio aureole apgaubtais mielais rausvais veidukais su juose švytinčiomis cherubinų akutėmis, palaipsniui pablukdavo ir tapdavo bespalviai. Seni žmonės tyliai šnibždėjosi, kad dėl to kaltas drėgnas apylinkių oras, iki kaulų smelkiantis miškingų kerpių ir samanų kvapu. Musių nutupėto žalio kavinės šviestuvo atspindžiai žaidė juodose nepažįstamojo garbanose ir žaižaravo lyg mėlyno varno sparnas, o tamsiai rudos, beveik juodos akys, pakilusios kažkur aukščiau Sibilės akių, žadėjo tūkstančius spalvotų gyvenimų, į kuriuos Sibilė panūdo nerti stačia galva, pažinti tuoj pat, nieko nelaukiant. Tie tūkstančiai gyvenimų spinduliavo virš Sibilės, tačiau ji nepajudėjo iš vietos. Greta merginos sėdintis Ignas nieko nepajuto.

– Neskanu? – paklausė Ignas, pastebėjęs, kad Sibilė trumpam nutilo ir sustingo su šakute rankoje.

– Taip, taip, – kažką sumurmėjo ji.

Sibilė nurijo gabalėlį vištienos, kuri kaip sausas popierius ilgai vėlėsi burnoje. Miestelio kavinė, į kurią jis pakvietė merginą, buvo populiari vieta. Ignas didžiavosi. Jis didžiavosi Sibile, sėdinčia šalia jo, tačiau prakaito lašeliai išdavikiškai virpėjo ant jo didelės sudrėkusios kaktos, o platūs delnai degė iš jaudulio ir nerimo. Jis prisiminė, kaip pirmą kartą apglėbė Sibilę ir vogčiomis pabučiavo į jos plaukus iš nugaros, kaip vagis, slapčiomis nuvogdamas bučinį. Pagaliau jis nusprendė. Šis vakaras bus paskutinis. Ignas labai skausmingai priėmė sunkų sprendimą. Šiandien nutrauks šiuos bergždžius santykius, kurie nevedė niekur, svarbiausia – nevedė į jo didelę, plačiai atlapotą širdį. Sibilė neperžengė šio slenksčio, kur buvo be galo laukiama. Ignas bijojo, visuomet bijojo garsiai tai pasakyti, nes jų santykiai buvo labai trapūs, kaip tie ankstyvos žiemos rytmečio ledokšniai. Ignas juos labai saugojo. Jis nieko nesakys Sibilei, tik tyliai pasitrauks, kitaip jo širdis niekada nepajėgs užsiverti, nebepajėgs vėl iš naujo atrasti durų ir atidaryti jas jokiai kitai.

Sibilė apsižvalgė aplinkui. Keista, kad tik dabar pastebėjo atsilaupusius sienų tapetus, senamadiškas raudonas portjeras su dėmėmis ir įsigėrusiais kvapais, patikimai slepiančiomis dulkėtus langus. Kavinė buvo išvarginta lankytojų, kurie nepastebėjo jos lėto merdėjimo. Tą pavargusią rajono užeigą miestelėnai mylėjo kaip patikimą prieglaudą nuo blogo oro ir rudeninės tamsos. Čia jie pykosi, taikėsi, mylėjo ir neapkentė, apkalbėjo vienas kitą ar girtai virkavo apsikabinę nutrintus stalus. Sibilę užplūdo gailestis, kaip gaila senos žilos motinos, kurią tenka apleisti paliekant vienišą pamažu senti ir numirti. Visi šiame nuošaliame miestelyje augantys vaikai nuo mažumės žinojo, kad baigę vienintelę mokyklą neišvengiamai išvažiuos kitur, į kitas mokyklas ar universitetus. Tas žinojimas anksti subrandindavo juos. Vaikai tarsi išmintingi seniai pasiruošdavo priimti viską, ką jiems siūlo didieji miestai. Vilties šviesulys, polėkio ir skrydžio jausmas ūmai buvo pažadintas visu smarkumu, Sibilė panūdo pašokti nuo kėdės ir išlėkti tuoj pat.

– Tai išvyksti? – nedrąsiai ištarė Ignas.

– Taip, taip, visi išvyksta.

– Ne visi.

Sibilė jo neišgirdo. Igno troškimas – aiškus ir paprastas, kaip senasis Palokysčio uosis prie kurio daug metų jie susitikdavo – įleisti šaknis giliai ir patikimai, išskleisti šakas plačiai, plačiai, tam, kad saugotų savo Sibilę, kad drauge sulapotų vasarą, o žiemą už abu ištvertų audras ir šalčius, ir taip visuomet, metai iš metų, kiekvieną pavasarį iš naujo. Jis žinojo, kad Sibilė išvyks, jautė, tačiau slapčia vylėsi, nepripažino to ir apgaudinėjo save.

Sibilė augo. Realybė ir svajos, kurios kildavo jos galvoj, maišėsi įvairiais jai nesuprantamais pavidalais. Ji augo, sąmoningai neprisirišdama prie mažojo miestelio, nes buvo įsitikinusi: ši vieta – ne jos likimas, ji įstojo į universitetą. Sibilė troško klysti, klupti, keltis, eiti, vėl klysti ir rinktis iš daugybės galimybių, nevaržoma medžių, jų lapų ir kibių šakų. Ją slėgė Igno niūrus priekaištingumas ir kažkokia neišsakyta kaltė, kurios ji nesistengė suprasti, tik jautė – jei išsiaiškins, viskas bus baigta, liks čia amžiams skleisti lapus ir mesti juos prieš žiemą, kad ištvertų tą besikartojantį uždarą beprasmiškumą. Igno skausmas bejėgiškai plevėsavo ir beldėsi į nerimastingą Sibilės sielą, kuri visu stipriu gyvybingumu veržėsi ten, kur šaukė jaunuolio juodomis garbanomis akys su tūkstančiais vilčių.

– Tu man rašysi? – nedrąsiai paklausė Ignas.

– Taip, taip, – atsiliepė Sibilė.

Jos silpnas balselis pranyko kavinės šurmulyje. Ignas sunkiai nurijo didelį stringantį skausmingą gumulą gerklėje. Tą gumulą jis nešiojasi seniai, tačiau stambi ir geraširdė širdis pamažu iš lėto kraujuodama maitino šaknis, kurios nepajudinamai tvirtai šaknijosi čionai, neduodamos jam jokių vilčių pajudėti, pavyti ir pažinti Sibilės troškimus. Ji – liko jam paslaptis. Sibilė pažvelgė į Igną ir jai pagailo to didelio ir nerangaus vaikino. Ar ji mylėjo jį? Galbūt. Kaip užuovėją, kuri būtina augančiam vaikui? Taip. Jai reikėjo to gruoblėto medžio, jai reikėjo visus tuos metus remtis ir glaustis prie tvirto kamieno, iš kurio sklinda ramybė, pajusti pirmąjį prisilietimą, pirmąjį nedrąsų, kad ir nuvogtą bučinį, kurio nudavė nepastebėjusi, tačiau niekuomet nepamiršo, nes daugiau nieko panašaus nepavyko pažinti. Sibilė tikėjosi, kad ten toli, kur žiba vilčių nutvieksti jos jaunystės takai, laukia tas, nuo kurio bučinio ji virpės ir apsvaigs ne tik kūnas, bet ir visa nerami siela. Ramybė nužudo jaunystę.

Sibilė jautė Ignui tą graudulingą dėkingumą, kurį ką tik pajuto senstančiai kavinei. Mažajame miestelyje ji ilgai laukė to pasaulio, kurį šiandien išvydo juodbruvo vaikino akyse. Sibilės silpnas ir bejėgis kūnas šiandien pasidavė tėkmei, kur kunkuliuoja siautulinga gyvenimo upė, jos kūnas, jaunas ir pažeidžiamas, tačiau su džiaugsmu pasiruošęs įveikti slenksčius, sūkurius ir nežinomas sroves.

EŽERAS

Sygis nusekė jai iš paskos. Miško keliuku link ežero. Vakar taip pat ją sekė. Ir užvakar. Kitaip tariant, jis seniausiai sekiojo jai iš paskos, o ji nekreipė nė menkiausio dėmesio. Visi jį laikė truputį pamišusiu, truputį keistuoliu ir kiek kuoktelėjusiu. Tiesa pasakius, nei viena nekreipė dėmesio, nes jis sekiojo visas. Ypač tas, kurios ėjo prie ežero.

Jam patiko stebėti ją maudantis. Storos ir trumpokos kojos jos eisenai nesuteikė grakštumo, tačiau vandenyje ji buvo vikri it žuvis. Panirdavo gelmėn ir iškildavo taip greitai, kad raibuliai, pasklindantys aplinkui ją ežere, jaudino jį. Po teisybei, link vandens jis sekiojo jas visas tik dėl tų raibulių, kurie didėjančiais ratais bėgo tolyn, kol pasiekdavo ežero krantus. Vandens raibuliai išplėsdavo ežerą iki begalybės ir nuskriedavo į jam nežinomus tolius, ten už miško, už pievų. Labai toli. Tie toliai viliojo jį. Jis niekada nebuvo tose pievose. Jam tai draudė. Nuo vaikystės. Visiems draudė. Niekas nėjo į pievas nuo to laiko, kai ten pradingo Alas. Ir ne tik Alas. Sklido gandai, kad tose pievose gali dingti bet kas. Jos buvo užkeiktos. Kas jas regėjo anksčiau, pasakojo apie ten tvyrančią malonią ir šiltą drėgmę. Virš didelių žolynų skraidė švyliai ir kvepėjo vingiorykšte. Tuo metu gentainiai dar buvo nepamiršę pavasarinės saulės pagarbinimo šventės. Pievos skambėjo žydinčiais varpeliais, dainomis, šokiais, vakariniais koncertais. Per patį vingiorykščių žydėjimą jų kvapas tapdavo ypač alsinantis ir dirglus. Tuomet prasidėdavo vasara. Karštis garino pelkių vandenį, kilo lengvas gelsvas rūkas, o jame – atsipalaidavimas ir palaima. Ši palaima atnešdavo užsimiršimą, o kartu su juo ir prakeiksmą. Legendos bylojo, kad prieš dingimą staiga iškildavo didelis šešėlis ir kas nors iš gentainių prapuldavo. Jie nebegrįždavo. Po Alo dingimo gentis persiskėlė arčiau ežero ir dingimai liovėsi.

Sygis gimė čia ir pievų nebuvo regėjęs. Pagal senųjų gentainių pasakojimus jis pievas įsivaizdavo, panašias į vandenį, kuriame aukštomis žolėmis sklinda ratilai, kai papučia smarkus vėjas. Jis dievino vandenį ir jo raibulius.

Sygis pasislėpęs už retų krūmokšnių šakų slapčiomis stebėjo, kaip ji niro ežero gelmėn pasispirdama tvirtomis šlaunimis. Po to ji užšoko ant išvirtusio medžio kamieno ir pailsusi trumpam apmirė saulėje. Gelsvi spinduliai glostė jauną glotnią odą ir šviesias akis. Ji nebuvo gražuolė. Visos jo gentyje nebuvo gražuolės. Jis net neįsivaizdavo, kaip turi atrodyti gražuolės. Visų gražiausi jam buvo vandens raibuliai. Dar jam patiko jos saulėje žvilgančios akys ir drėgna oda.

Ji žinojo, kad yra stebima.

– Eikš, – pamojo ji.

Jis liko savo vietoje. Nėjo. Dėl drovumo. Čia saugioje retų krūmokšnių prieglobstyje stebėjo ją ir tyliai žiūrėjo į vandens raibuliavimą. Jam buvo gėda. Jis nemokėjo taukšti niekų, laidyti skambių juokelių ir plepėti šiaip apie bet ką, kad ir apie nieką. Daugelis gentainių tai darė. Jos to norėjo. Tačiau ne jis.

Ji visu kūnu pasilenkė nuo rąsto ir ranka pasėmė vandenį. Pro ilgus pirštus liejosi skaidri srovė. Valiūkiškai iš padilbų stebėdama, ji ėmė lėtai pilti ant savęs vandenį. Kūnu nusruvo mažyčiai upeliai ir nulašėjo į ežerą. Nuo kiekvieno net mažiausio lašelio ežere pasklido tūkstančiai raibulių. Jis apstulbo. Jie liejosi, pynėsi tarpusavyje, sukosi, ėjo ratais, sudarydami įvairiausias pynes ir sudėtingus raštus. Visa tai spindėjo – nežemiškas paklotas, pulsuojantis gyvybe kaip vientisas darinys. Tai buvo visai nepanašu į lietų, kuomet į ežerą nuobodžiai papsi šalti ir niūrūs lašai.

– Kvailys, – prajuko ji, pastebėjusi jo žvilgsnį, nukreiptą į vandenį.

Pliaukštelėjo delnais tarsi norėdama pažadinti jį iš sustingimo, po to stipriomis kojomis atsispyrė nuo medžio kamieno ir dideliu šuoliu stryktelėjo į ežerą. Pasklido platūs, gilūs ratai ir sujaukė stebuklingo kilimo pynes. Šie raibuliai buvo aiškūs, tikslūs, bėgo sulygindami vandens paviršių, akimoju nubraukdami išaustą ant jo saulės, vandens ir oro audinį.

Nelauktai saulė dingo ir dangų užtemdė šešėlis. Jis kilstelėjo galvą ir šalia savęs išvydo du didelius raudonus stulpus. Jų anksčiau čia nebuvo. Skaisčiai raudonus, kaip kinų šventykloje. Virš galvos lėtai leidosi ilgas snapas, kuris čiupo jį už kupros. Jis pajuto, kaip kyla aukštyn, vis aukštyn. O kai pakilo labai aukštai, apačioje išvydo tą vandens ratilą, kuris mažėjo, traukėsi kol visai nunyko iki kruopelės. Liko tik vėjas, švilpiantis pro ausis ir mirguliuojantis oras, kaip ežero vanduo. Sygio mažas žalias kūnelis sutrūkčiojo iš baimės.

TREČIOSIOS ERDVĖS NERIMAS

Akivaizdu, jog jau kuris laikas gyvename postbiologinėje epochoje.

Paul Virilio

Kai eini ir žiūri į dangų, tuomet negalvoji, kaip nesuklupti ant žemės, susitraukusios po traškančio ledo plutele, kojos staiga tampa savarankiškos, pačios ieško tvirtesnės atramos. Anita ėjo namo, ėjo lėtai, beveik slinko, koja už kojos, nes tuo pačiu metu žiūrėjo į dangų. Anita kaip sykis nieko negalvojo, tik žiūrėjo, kaip dangų nutvieskia ilgi šviesos žybsniai, kurie retkarčiais apšviesdavo jos veidą skaisčiu raudoniu. Snigo žvaigždėmis. Žvaigždės dabar neturėtų kristi lyg per patį vidurvasarį, tačiau paskutiniu metu viskas taip susimaišė, metų laikai ėmė pintis vieni su kitu. Mėnuo vijo mėnesį, konkuravo tarpusavyje – vakarais staiga atšaldavo iki poškėjimo, o ryte saulė vėl viepdavosi, pasišaipydama iš žemės silpnumo. Ši vaitojo draskydama ledinius drabužius nuo savęs tarsi perkaitęs ligonis ir prakaitavo aitriais varvančiais skauduliais. Sniegas skausmingai gurgžda po Anitos kojomis. Žinoma, taip yra labai nepatogu – vienu metu eiti slidžiu keliu ir spoksoti į dangų, tad prie parko Anita trumpam stabtelėjo – dangų raižė supernovos. Tai tik žvaigždės, kurios paskutiniu savo gyvenimo momentu sprogsta galingu energijos pliūpsniu. Anitą apniko nerimo jausmas. Šiaip jau nerimas buvo jos natūrali būsena, o kadangi ji dažnai nerimaudavo, atrodytų, tai nieko naujo ar neįprasto, jei tik tas nerimas nebūtų atvėręs jos širdyje keistai plokščios ir skausmingos bedugnės, kurios buvimo ji nė nenumanė esant. Paprastai Anita visada laukdavo rytojaus, kuris kartu su gražia ateitimi sutikdavo ją čia pat už kampo kvapnioje bandelių užkandinėje, čia pat už jazmino krūmo, ar rytine arbata su daug nuostabių valandėlių. Dabar ateitis ją baugino. Šįvakar ji pajuto sunkią suaugusio žmogaus naštą, kurios taip paprastai neišmesi, o ir kelio atgalios nėra. Ji pabandė prisiminti, kaip tai nutiko, bandė suprasti savo nerimo priežastį ir jo galią, atgamino kiekvieną žodį ir sakinį.

Anita ėjo iš Gyvybingumo Atgimimo Draugijos susirinkimo. Šį vakarą juk nieko neįprasta neįvyko, nieko nebuvo kitaip, nei praeitais kartais. Kambarys atsidavė eglių sakais. Kiek Anita pamena, jis visuomet panašiai kvepėdavo. Žiemos vakarais jie nejungdavo šviesos ir židinio liepsna buvo vienintelis kambario apšvietimas. Anitai patiko stebėti, kaip mažos liepsnelės tarytum jauni šuniukai straksi nenustygdamos vietoje, purto kailiuką, o aštrios žiežirbos laksto į visas puses ugningais atspindžiais. Ilgi ugnies liežuviai apgaulingu meilumu it neregio pirštais glostė eglines malkas, kruopščiai apčiupinėjo ir priglobė jas negailestingu savo karščiu. Maloni šviesa mirguliavo ramybės atšvaitais ir niekas iš sėdinčiųjų kambaryje nepastebėjo, kaip sutemo. Draugija mėgavosi kiekvienu liepsnos šuoliu, kiekvienu jos lyžtelėjimu, medžio dūmų ir šilumos aromatais, kiekviena čia praleidžiama akimirka. Pavakario ramuma ilgai neužtruko, tik iki tol, kol Guntris triukšmingai įsiveržė pro duris. Glėbyje jis laikė ryšulėlį malkų:

– Tiek pavyko gauti. Užteks dar porai valandų, – Guntris nusipurtė apsnigtą apsiaustą.

Garas, kuris smalsiai prasprūdo pro duris paskui Guntrį, išsigando kambario šilumos, krito ant žemės ir iš gėdos pasiliejo drėgna balute. Susirinkusieji susidomėję stebėjo, kaip nedidelė srovelė vikriai pasislėpė medinių grindų plyšyje ir tuoj pat ją užmiršo, kaip užmirštami visi nereikšmingi dalykai, iš kurių mozaikomis dėliojasi laikas. Tie mozaikos gabalėliai galėtų būti geresni ir dosnesni, nes, kaip žinome, pasitaiko ypač nemalonių. Dauguma atvejų priklauso nuo mūsų pačių pastangų, bet Anita to nežinojo, nes ji buvo dar labai jauna mergina. Pastaruoju metu malkų niekas neberuošė – namus šildė elektra. Šiandien kambaryje susirinkusieji sėdėjo už apvalaus stalo ir tyliai šnekučiavosi. Tik vienintelis senis Zygmantas snūduriavo krėsle, plačiai išdrėbęs savo didelį kūną židinio šilumoje kiek atokiau nuo visų. Anita spėjo, kad Zygmantas čia lankosi iš vienišumo. Jis tyliai ateidavo ir taip pat tyliai pasišalindavo, per visą tą laiką neištaręs nei žodžio. Tačiau kartais krėslas likdavo tuščias ir kambaryje kažko imdavo stigti – oras tapdavo plokščias tarsi pritrūkus trečiosios erdvės. Guntris juokavo, kad senis – tai Merlinas, ir tuoj ims dėtis keisti dalykai. Anita neėmė į galvą Guntrio paistalų ir ne kartą, savo nuostabai pastebėdavo, kaip senis tyliai krutina lūpas senatviškame snaudulyje. Galimas daiktas, kad šiek tiek buvo Guntrio tiesos, tačiau kalbama, kad senis jaunystę praleido Tibeto vienuolyne, matyt, jis iki šiol nebyliai tebešiurena senas vienuolių mantras. Tačiau niekas nenumanė, kaip yra iš tikro.

– Kiek mūsiškių liko? – Gerardas pasisuko į Žaltį.

Žaltys buvo liesas smulkaus sudėjimo vyrukas su nedideliais rudais gyvaplaukiais, kurie ant stambaus žandikaulio nykiai imitavo barzdą. Jis pasikasė pakaušį ir tyliai kostelėjo:

– Ką tik gavau žinią. Ajovoje susikūrė nauja Gyvybinio Kontakto Komuna. Jie gana drastiškai išmetė visus elektroninius gyvenimo trukdžius ir pradėjo auginti daržoves, gyvulius, net pašto balandžius. Cha... nepatikėsite, kokiais vardais juos pavadino: Instagram, Twitter, cha, cha...

– Nereikia pulti į kraštutinumus. Informaciją per paieškos sistemas pasiekti mums yra naudinga. Skalve, ar dar naudojiesi feisbuku? – susiraukęs jis kreipėsi į apvalainą moteriškaitę juodais garbanotais plaukais.

– Tik susisiekti su savo vaikais, – sutrikusi sumurmėjo Skalvė.

– Prašei jų, kad siųstų tau popierinius laiškus? – neatitraukdamas nuo moters paraudusių akių spyrėsi Gerardas.

– Taip, pažadėjo...Dar nieko negavau... Turiu viltį...

– Tikėjimu yra kamšomos proto žinių spragos, tačiau teisinti juo savo abejingumo nevalia. Mes privalome išsaugoti savyje, tai kas mus daro žmogumi, – rūsčiai barėsi Gerardas.

Skalvė susigūžė. Paskutinį laišką nuo vyriausiojo Simono ji gavo prieš du metus, dukros visai nerašė, tik mažoji visai nesenai atsiuntė atviruką. Kada tai buvo? Ak, pavasarį, kai Gerardo iniciatyva šalyje buvo paskelbta DienaBeInterneto. Visi sujudo rašyti, nešė glėbiais laiškus, metė į pašto dėžutes, sveikinosi gatvėje, spaudė rankas ir atviromis akimis šypsojosi. Skalvės kaimynė taip pat gavo nedidelį atvirlaiškį su paukšteliu ir džiūgaudama rodė jį visai gatvei.

– Kiekvienas iš mūsų palaiko ryšį ir kontaktuoja su savo artimaisiais, su gamta, netgi su pačiu savimi, ir tas kontaktas tebevyksta per tarpininkus: socialinių erdvių tinklus, mobilius telefonus, elektroninius prietaisus... Pripažinkime, kad mūsų vaikai ir mes patys daugiausia laiko praleidžiame kibernetinėje erdvėje, o ne realiame pasaulyje. Patys susikūrėme sau pančius, kurie atskyrė mus nuo savęs pačių ir atėmė privatumą. Taip, taip, privatumą, – Gerardas atsirėmė į stalą su abiem rankomis ir įdėmiai pažvelgė į sėdinčius už stalo.

Gerardas paskutiniu metu nustebina savo iškalbingumu, pats ne mažiau tuo stebėdamasis. Jis daug bendrauja... su savimi... girdėjo, kad tai padeda minčių grynumui. Tiesa, vieną kartą įnikęs į vidinį ginčą taip įsikarščiavo, kad nepastebėjo, kaip ėmė mostaguoti rankomis. Atsitokėjo tik tada, kai skrybėlėta moteriškė, kuri sėdėjo prie gretimo staliuko, garsai pasipiktino. Gerardas turėjo skubiai sprukti iš kavinės. Reiktų būti atsargesniam, žmonės mėgsta viešai deklaruoti, kad jie yra tolerantiški „kitokiems“, tačiau deklaracijos lieka sausuose šūkiuose ir kompiuteriniuose dienraščių puslapiuose. Garsiai viešai be elektroninių prietaisų kalbantieji rizikuoja būti palaikytais nesveikais, iškrypusiais ar politiškai įtartinais. Anitai užkliuvo, kad paskutiniu metu Gerardo paausiai žilstelėjo, o veide atsirado nuovargio žymių:

– Ar tai blogai, labai blogai? O, jei jautiesi vienišas ir vienatvė tampa per didelė?

– Kuomet žmogus praranda privatumą, jis tampa nesaugus, pažeidžiamas, juo lengva manipuliuoti, – atsakė Anitai Gerardas.

– Paklausykit, Gerardas bando pasakyti, kad pasaulinės korporacijos per socialinius tinklus taikosi dominuoti ir primesti savo valią. Jos formuoja madas, sau naudingas nuomones, nukreipia dėmesį nuo kai kurių įvykių. Per technologijas žmogaus tapatumas nesunkiai paveikiamas, keičiasi jo požiūris į gyvenimą, kūną, inteligenciją, lytį, – įsiterpė Žaltys.

Žaltys – didelės bendrovės programuotojas. Po intensyvios darbo dienos jis ištrūksta paupin pamėtyti meškerę ar pagaudyti jūros vėją banglente vėjuotomis vasaros dienomis „galvos išvėdinimui“, „proto liekanų ištaškymui“. Kaip pats mėgo sakyti, tam, kad „neišprotėtų nuo nuliukų ir vienetukų“.

– Na jau, ar taip toli nueita? – suabejojo Guntris.

– Pakankamai, – tęsė Žaltys. – Dabar labai madinga valgyti mėsą, pagamintą iš sojos pupelių, gerti kavą be kofeino, alų be alkoholio...sąrašą galėčiau tęsti. Ilgainiui ir seksas taps be sekso. Virtualus. Aš tikrai nesinaudoju virtualia meškere ar elektronine banglente, nes noriu dantimis pagirgždinti jūros sūrumą, pajusti skausmingo raumenų nuovargio virsmą malonia kūno gyvastimi. Jau dabar visi sėdim su vibruojančiais megztiniais, kurie per virtualius signalus skleidžia šilumą ir malonius impulsus, o kodėl nevažiuojam pas tą žmogų, kurį norim apkabinti? Kodėl nepasiunčiam jam malonaus atviruko? Taigi, virtuali aplinka paprasčiausiai sukuria tokią realybę, kaip apkabinimas be gyvo kontakto, tačiau turi tą patį malonumą, kaip tikras apkabinimas, nors jis nėra toks pat. Jis patiriamas kaip tikroji realybė.

Visi nutilo ir susimąstė. Šiandienos diskusija sukėlė nostalgiją. Gal dėl žiemos oro ar supernovų? Nedidelį kambario langelį dengė sunki užuolaida –daugiau iš praktiškumo negu dėl būtinybės. Užuolaida šiam namo langui tikrai buvo per didelė, vietomis nuspurėjusi nuo senumo. Matyt, kažkas ją iškapstė sendaikčiuose ir maloniai atnešė čia. Anita moterišku instinktyvumu čiuptelėjo – seno audimo medžiaga maloniai sugurgždėjo tarp pirštų. Pastaruoju metu tokios technologijos niekas nebenaudoja.

– Ji tikra, neabejok, – prunkštelėjo Guntris.

– Visai nejuokinga. Virtualizacija gali pasibaigti tuo, kad šią užuolaidą imsime suvokti kaip virtualų elementą, ji neatrodys tokia tikroviška, – atšovė Anita.

– Va, tuomet realus pasaulis persikraustys į pasaulio iliuziją, į matricą, į „skaičiukus ir nuliukus“. Tuomet jis bus pasmerktas žūti tarp realybės ir virtualybės, kaip žlugo senovės actekai keičiantis civilizacijoms ir kultūroms, – konstatavo Žaltys.

– Kada tai įvyks?

– Ar mes pajėgūs tai sustabdyti?

– Būtent – galime, jei daugiau laiko skirtume aplinkiniams, gamtai, augintiniams, kaimynams, draugams, šeimai...

– Daugiau tarpusavyje bendrausime gyvai...

– Nenaudosime elektroninių prietaisų...

– Ir tapsime stagnaciniais antitechnologiniais stabdžiais, – ironiškai nutęsė Anita. – Robotizacija buityje man visai priimtina, nekenčiu tvarkytis.

– Žmogus yra toks padaras, kuris mėgsta persistengti. Va, žiūrėkit, prie ko mus privedė klonavimas. Dėkui Dievui, kad Jis sukūrė gana tobulą gyvybės mechanizmą, kurio mūsų netobulas protas negali atkartoti, – nusiviepė Guntris.

– Asmenybė nepaveldima, Guntri, todėl jei kada kam nors pavyks sukurti tobulą kloną, jis niekuomet nebus identiškas originalui. Viena laimė, kad identiškai atkartoti mąstančią biologinę būtybę, bent kol kas, dar niekas nepasiūlė konkretaus net teoriškai veikiančio mechanizmo, – nuramino Žaltys.

– Tai tik laiko klausimas. Megakompiuteris, kuris suvienodins mūsų vaikų poreikius, veiks jų protinį vystymąsi, suformuos tam tikrą numatytą intelekto lygį pagal iš anksto parengtą planą ir sėkmingai juos užvaldys, tuomet identiškų klonų galimybė tikrai bus įmanoma, – pasakė Gerardas.

– Bus sukurtas dirbtinis intelektas...

– Ir technologinis singuliariumas...

– Pasakėlės bobutei...Pritariu kažkada vieno filosofo išsakytai minčiai: „Mašininį protą laikysiu intelektualiu tada, kai galėsiu su juo „persimesti“ gerais dviprasmiškais anekdotais“, – nusikvatojo Guntris.

– Na, tuo metu būsite panašaus proto, bus smagu pažiūrėti, kaip maloniai judu su mašininiu protu bendrausit suniveliuotame intelektiniame lygmenyje, tikiuosi, džiaugsitės vidutiniais anekdotais, – sumurmėjo Žaltys. – Šiuo metu pasigendu tikrų gerų jausmų. Dar vakar paieškos sistemos užklausiau, kiek gyvena skruzdėlė darbininkė, pasikonsultavau neurologinėmis temomis su virtualiu gydytoju. Ypač mėgstu elektroninių parduotuvių virtualaus grožio konsultantes, kurias, kai neturiu nuotaikos, bent teoriškai galiu pasiųsti kuo toliau ar valiūkiškai papriekabiauti, ir joms tai nė motais. Šaltakraujiška mandagi mašina, negyva paradigma. Kur dingo bejėgė gyvybė, silpna, pažeidžiama, energija tvinksinti bufetava, kai jos kraujingas karštis per visą baro plotį pasrūdavo mano kūnan ir akimirksniu primindavo, kad esu vyras?

Visi sujuko. Kilo linksmas šurmulys.

Anita dažnai palandžiodavo po socialines erdves, o paieškos svetainės jai buvo tikras išsigelbėjimas prigimtiniam smalsumui patenkinti. Taip, ji neneigia, kad retkarčiais užsinaršo iki užsimiršimo, tik po to pakyla vidinis slogutis bei lengvas pykinimas. Sako, visiems taip būna, kol įpranta. Tačiau Anita į nieką nekeistų pomėgio stebėti gyvą gamtą, žvelgti į gyvų žmonių veidus, justi jų nuotaiką. Paauglystėje ji gyveno prie judrios gatvės ir įdomiausias užsiėmimas būdavo pro svetainės langą sekti gatve einančius žmones. Tankios užuolaidos paslėpdavo ją nuo praeivių, o ji žiūrėdavo, kaip senukas nevikriai bando pereiti gatvę. Štai jo silpnas kūnas remiasi lazdele, o jaunas šuo spurda prilaikomas pavadėlio. Kiemsarginis ima blaškytis tai šen, tai ten, tempia senuką pirmyn. Pastarasis persiima jaunatvišku augintinio polėkiu ir ūmai sustoja prieš pat automobilio nosį, lyg būtų staiga atsiminęs, kad vienu atsikvėpimu pereiti gatvės nepajėgs. Vairuotojas kantriai laukia ir dėkoja Aukščiausiajam, kad laiku sustojo. Dabar toks Anitos pomėgis yra laikomas senamadišku. Šiuolaikinė medicina vikipedijoje šią negalios būseną įvardina aplinkos baime, nepasitikėjimo stoka. Anita išbandė įvairius vaistus, kvėpavimo, muzikos, elektroninius pratimus, tačiau jie neilgam padėdavo. Uždari virtualūs plotai Anitai sukelia nesaugumo pojūtį ir tik stebėdama aplinką ji gali numatyti įvykius, jų priežastis bei valdyti situacijas. Kai važiuojate metro, užmeskit akį į greta sėdinčius jaunuolius, kurie užsikamšo ausis madingais ausinukais, pridengia akis švytinčiais ekranais ir nugrimzta į virtualiąsias gelmes. Pasaulis jiems nuobodus, o gal baugus? Kodėl? Na taip, virtualybėje jie nevieniši. Čia mažiau klausimų, čia pateikti visi atsakymai ir sprendimų nereikia priimti vienam, daug patogiau vienu arba kitu atveju pasiteirauti virtualios nuomonės, pasidalinti abejonėmis, priimti kolektyvinį nutarimą be jokios asmeninės atsakomybės.

Anita ėjo namo. Tamsa kantriai kontroliavo apylinkių ramybės valandas. Priešakyje jai buvo visa naktis. Anita mėgo tamsą. Ji žiūrėjo, kaip dangaus juodume plazdena baltos kruopelės. Iš pradžių pavieniui, vėliau – jų vis daugėjo ir daugėjo, kol susibūrė, subaltavo dideliais spiečiais. Jos lėtai leidosi iš juodų aukštybių ir vėjelio linguojamos tūpė ant rudens išblukintos žolės. Anita paspartino žingsnį. Švariame sniege liko lengvi pėdų įspaudai. Anita atsigręžė atgal ir kurį laiką stebėjo, kaip krintantis sniegas blukina jos pėdsakus, kaip jie minkštėja, praranda kontūrų griežtumą ir panyra į purius patalus. Anita susigūžė ir susigrūdo rankas giliau į dideles vilnones kumštines pirštines, jos galvą dengė sportinė kepuraitė. Šalnojo. Aštrios sniego kruopelės baksnojo Anitai veidą. Mergina užvertė galvą aukštyn ir nusikvatojo tamsai. Begalinis laisvės jausmas ūmai kilstelėjo Anitą nuo žemės, ir ji lengvai nusklendė paviršiumi. Šunelis, kurį ką tik šeimininkas išvedė vakariniam pasivaikščiojimui, išvydęs tokį vaizdą, susijaudino ir ėmė amsėti, tačiau šeimininkas nutempė jį tolyn. Vyriškis nieko nepastebėjo, tik nervingai kikeno į mirgantį ekraną, kurio šviesos laukas nepaleido ten įsmeigtų akių. Jis nematė net kaip Anita praskriejo jam tiesiai palei galvą, pakilo virš medžių ir ėmė lėtai suktis tarp snaigių. Lengvas švelnumas nešė ją tolyn. Ji ištiesė rankas į šalis lyg ketindama kuo plačiau apglėbti rankomis pakeliui sutikta visa, kas gyva ar negyva, priglausti, pasidalinti ta šiluma, kuri sklido iš širdies, užpildytos meilės šiai akimirkai. Juodi medžiai pabandė sugriebti ją savo šakomis, kad iš godumo pasilaikytų sau, tačiau tik negrabiai sumojavo pavymui. Baltos snaigės aptūpė Anitos pirštines tarytum maži paukštukai. Anita nusklendė po gatvės žibintu priešais save atsargiai ištiesusi pirštinėtas rankas. Snaigės buvo didelės, taisyklingų formų, beveik tokios pat, kaip vaikystėje, kuomet su mama karpė iš sviestinio popieriaus ir puošė jomis langus. Anita stengėsi prisiminti, kaip tai daroma, tačiau nepavyko ir ji nusileido prie savo namų tiesiai po gatvės žibintu. Greitai užbėgo laiptais viršun ir atvėrusi duris sušuko:

– Žiūrėk, tu tik pažiūrėk, amigo!

Prie lango stovėjo mažas jos broliukas pienės pūko baltumo galvele. Jis atitraukė nepatenkintą veidą nuo teleskopo. Anitos rankos nusviro, vandens lašai nuo didelių vilnonių pirštinių nulašėjo žemyn.

– Vėl skraidei? – priekaištingai paklausė berniukas. – O aš mačiau supernovas. Jos sklendė dangumi tarp snaigių. Tai negeras ženklas. Žiemą jų neturėtų būti. Ar tikrai vieną dieną Saulė sprogs kaip supernova ir kažkas ją kosmose pamatys taip, kaip mes matome jas?

Anita nusišypsojo ir paglostė baltapūkę galvelę:

– Mes visi esame supernovos, tik turime žiūrėti vienas į kitą, kad tai išvystume. Einu, paruošiu mums valgyti.

INVAZIJA

Jis pabudo labai anksti. Lauke įprastai šnarėjo tamsus sodas. Gulėjo ir stebėjo, kaip pamažu šviesėja langą temdanti naktinė užuolaida ir lengva brėškuma veržiasi per jos skystą audinį. Rytas lėtai bet nenumaldomai tirpdė naktį. Žmonos išblyškęs veidas bolavo šalia ant pagalvės. Ant jos skruosto Jis pastebėjo dėmę.

– Vėl, – sumurmėjo Jis.

Dviem pirštais suėmė šliužą ir įmetė į kibirą, stovintį greta lovos. Kibirą pastatė praeitą savaitę, kuomet pabudo nuo Žmonos klyksmo. Moteris spiegė iš baimės ir pasišlykštėdama kratė nuo savęs rudą kirminą. Šis pamaiviškai raivėsi ant baltos paklodės, vartydamas savo riebius šonus.

Kada jie pasirodė? Gal tada, kai jis sukasė gėlyne naują lysvę? Rusvi šliužai vertėsi iš po kastuvo. Jis svaidė juos po vieną tolyn į sodo krūmynus. Nieko neįprasto. Keletą metų po lengvo lietaus jie pasirodydavo ir tingiai šliaužinėdavo sodo keliukais, tačiau name jų niekada nebuvo.

Jis įsispyrė į šlepetes, paėmė kibirą ir nušlepsėjo į virtuvę. Virtuvės lango stiklu iš lauko pusės driekėsi šliūžė. Gyva virvė, permesta pro praviro langelio plyšį, ėjo, krutėjo ir baigėsi namo viduje, virtuvės praustuvėje.

– Velnias, – susikeikė Jis.

Kaip gi nepagalvojo iš vakaro uždaryti lango. Jis apsimovė gumines pirštines ir ėmėsi nemalonaus darbo. Lipnūs gyviai raitėsi stengdamiesi išvengti prisilietimo. Gležni jų kūneliai varvino gynybinius syvus, kurie bjauriai tepė lango stiklą palikdami ant jo sunkiai nuplaunamas dėmes. Jis iš pradžių juos rinko atsargiai, paskui ėmė skubėti, plėšė brutualiai, bloškė traiškanas kibiran. Gyviai vartėsi, lipo vienas kitam per galvas kibiro kraštais, lyg nematomos jėgos programuojami veržėsi į platesnes erdves. Jis ranka subraukė juos atgal į kibirą ir pakratė. Kibiras beveik iki viršaus prisipildė bjauria lipnia mase. Išnešė laukan. Oras buvo be vėjo, tačiau pilnas lengvo šnarėjimo. Keista. Nejudėjo nei žolės stiebelis, nei lapelis, tačiau šnarėjimas nesiliovė, tarsi kažkas kažką tyčia šiurentų. Apsižvalgė. Pievelėje krutėjo galybė rusvų padarų, o jų kūnai šliaužinėdami skleidė tą keistą šnaresį. Visame sode. Žolė ir sklypo kampe auganti guoba buvo aplipusios keistais bjauriais gyviais. Jie graužė žalėsius ir tyliai šiureno, tarsi tokiu būdu bendrautų tarpusavyje. Kiekvienas guobos lapelis stirksojo sutingęs ir nuolankiai laukė savo eilės. O gal laukė papučiant vėją, kuris leistų jiems nusikratyti nuo savęs šiuos lipnius neprašytus svečius?

Nešinas kibiru Jis pasileido prie komposto dėžės. Prieš keletą dienų šalia dėžės Jis iškasė duobę, į kurią pildavo kibiro turinį ir versdavo jį žemėmis. Duobės paviršius, kur dar vakar užkasė porą kibirų, krutėjo lyg vanduo prieš užvirimą. Atrodė, kad dar akimirka – kunkuliuojanti žemė pratrūks juodais gumulais ir kirminuota juodžemio masė išsitaškys į visas puses. Jis stengėsi nežiūrėti į tą dumbliną judėjimą, skubiai sukratė kibirą ir užmetė ant viršaus porą papildomų kastuvų žemės. Iš už tvoros, iš kaimyninių sklypų kilo dūmelis ir salsvas skrudinamos mėsos kvapas nemaloniai dirgino nosį. Ne. Jis negalėjo jų deginti, kad ir kokie šlykštūs buvo. Negalėjo. Niekaip.

Grįžęs į namą Jis rūpestingai patikrino uždarytus langus, duris ir pakilo laiptais į vonios kambarį. Pažvelgė į veidrodį. Į jį žiūrėjo senstančio vyriškio veidas – seniai pažįstamas ir kas dieną vis naujai atrandamas. Plaukai vėl praretėjo, nors jis rūpestingai naudojo gydytojo rekomenduotą šampūną. Apie akis susimetė lengvos raukšlelės, pabrinko paakiai. Vakar padaugino alaus. Pirštu timptelėjo raukšlę kaktoje. Paleido ir ji susimetė atgal į savo rūpesčio zoną. Dar tie šliužai. Vakar pabandė ieškoti informacijos internete, tačiau niekas nieko panašaus nerašė. Jis nusprendė, kad tik šio priemiesčio žemė bus tinkama šlykštiems gyviams ir tik šis priemiestis turi tokią bėdą. O, gal tik jo sodas? Su kaimynais bendravo nedaug. Kada bendrauti? Kai grįžta po darbo, jau būna tamsu. Savaitgaliai. Tiesiog nelieka nei noro, nei jėgų. Atlekia vaikai, anūkai, dar kas nors... Žmonos draugės iš klubo. Darbe šio klausimo Jis neaptarinėjo.

Jis paėmė dantų šepetuką, atsuko vandens čiaupą. Vandentiekio vamzdynas sudžeržgė, vamzdžiai užspringo, ėmė kosėti, čiaudėti, gurktelėjo, slystelėjo lengva srovelė lipnaus rusvo skysčio, o kartu su ja šleptelėjo blizgantis šliužas. Jis paėmė, pasidėjo šliužą ant delno ir ėmė įdėmiai apžiūrinėti. Gleivėtas įmitęs kūnas rangėsi išskirdamas ant delno gelsvas lipnias gleives, kvėpavimo anga padaro šone jautriai ir pažeidžiamai alsavo, o juodi akių čiuopikliai smalsiai, neramiai kraipėsi į visas puses, blizgindami akutėmis.

– Bjaurybė, jis dar mato, – nusispjovė Jis.

Nesiprausęs skubiai apsirengė, pažvelgė į ramiai miegančią Žmoną ir išskubėjo prie automobilio. Pasuko raktelį, senas „Fordas“ nesivedė, dar kartą, pavyko. Ačiū Dievui. Kuo greičiau dingti iš šio užmiesčio į miesto centrą.

Darbe Jis užmiršo keistą rytmetį. Tik vieną akimirką atsiminęs atsisuko į sekretorę:

– Ką žinai apie šliužus?

– Kodėl klausiate?

– Šiaip, kaip žaliosios aktyvistės. Ar jie saugotini?

– Ar luzitaniniai arionai? Gink Dieve, jie – invaziniai parazitai. Labai dideli, vyriško piršto dydžio, o kai lauke drėgna, eina į daržus, pievas ir ėda viską, kas pakeliui. Kaip skėriai. Lapų, stiebų audiniuose išgraužia įvairių formų skyles, o jaunus daigus gali visiškai nugraužti ir taip pražudyti visą derlių. Be to, sparčiai dauginasi. Gali misti ne tik augalais, ėda net ir saviškius, maitą, aišku.

– Ar užpultų žmones?

– Juokaujate, gal neįgalius, visai bejėgius. Kodėl klausiate?

– Užmiršk, šiaip pasiteiravau.

Žadintuvas jau kurį laiką čirškė. Jis užspaudė mygtuką. Miegojo blogai. Naktinė lango užuolaida švelniai pilkavo. Aušo. Pažįstamas lengvas šnarėjimas šiugždeno kambario ore. Matyt vėl bus užmiršęs uždaryti langą. Jis minutėlę dėl to susikrimto. Plačiai pasirąžė, staigiai atsisėdo ir nuleido kojas žemyn. Iš netikėtumo net sustingo. Kojos iki kelių paniro į šaltą drebučių masę. Instinktyviai staigiai pakėlė jas aukštyn, parietė po savimi, atsiklaupė ant lovos ir pažvelgė žemyn. Kilimo nesimatė, rusva pasibjaurėtinai slidi masė kunkuliavo per visą miegamojo plotą ir tyliai šnarėjo.

– Kas čia, po galais? – pratarė sau tyliai.

Masė šnarėdama tvino ir lyg vanduo pilnėjo, didėjo ir kilo aukštyn, augo čia pat, tiesiog akyse. Jis pažvelgė į Žmoną, kuri nebeklykė, tik gulėjo šalia Jo plačiai atmerktomis akimis, sustingusi iš siaubo. Jis nusisuko, prisimerkė iš pasišlykštėjimo, panėrė kojas į šliužų užtvindytas grindis ir atsistojęs nuėjo iki rūbinės. Dar pamąstė, kad nusileis į rūsį, tačiau laipteliai iki rūsio durų skendėjo gličiame knibždesyje. Rūsys iki pat viršaus jau bus užpildytas ta bjaurastimi. Rūbinėje Jis sugriebė guminius batus, atnešė juos į miegamąjį, apavė Žmoną, po to labai atsargiai nuvedė ją laiptais aukštyn į palėpę. Masė buvo slidi ir galėjai bet kuriuo metu paslysti. Žmona tylėjo, ėjo klusniai, kaip robotas.

– Viešpatie, iš kur visa tai? – sudejavo Jis.

– Kas čia vyksta? – pagaliau išlemeno Žmona.

Jos balsas buvo beveik ramus. Tik dideli vyzdžiai išplėstose akyse išdavė baimę. Didžiulę baimę, kuri stingdo valią ir atima jėgas. Jam – priešingai, suveikė adrenalinas. Jis susikoncentravo ir ėmė veikti. Mobilūs telefonai paskendo gilioje šliužų kūnų masėje, ieškoti beviltiška. Nenardysi po drebančią šaltieną. Jis pažvelgė per palėpės langą žemyn. Kiemas – visas rudas, virte virė nuo besiraitančių šliužų. Kiekvienas iš jų stengėsi išlipti į paviršių per kitų galvas, šnarėjo, šiugždėjo, kunkuliavo. Gatvelė taip pat buvo pilna glitėsio, kyšojo tik Jo raudono automobilio stogas. Kaimynų nesimatė.

– Turėtų tuoj pasirodyti pagalba, – nuramino Jis Žmoną.

Nejaugi niekas nepastebėjo, pamąstė Jis. Kas nors juk turėjo iškviesti gelbėtojus. Jis dar kartą iškišo galvą pro langą. Glitėsių masė jau pasiekė pusę Jo namo, o didelis „Fordas“ visai prapuolė.

Jis pažvelgė į drebančią Žmoną ir pagalvojo, kad per dvidešimt metų jie taip dorai ir nepasikalbėjo. Nebuvo kada. Gyveno šalia ir tiek. Kai susipažino mokykloje, tuomet jokių kalbų nereikėjo, nebuvo mados, viskas vyko savaime. Iš pradžių vaikai, darbai, klubo draugai ir draugės. Tokia įprasta, tarsi natūrali seka. Tik dabar Jis suprato, kad jie niekada nesusėdo ir normaliai nepasikalbėjo, tarsi tas gyvenimas, kurį abu gyveno, būtų buvęs visai ne jų.

– Nejaugi galas? – pagalvojo.

Šniokštimas artėjo. Jis negalėjo patikėti, kad tie šlapi gyviai užspaus jam krūtinės ląstą, liesis prie jo odos, šlykščios gleivės grauš akis. Jie įšliauš per jo nosies ir ausų landas ir smaginsis viduje šnabždėdami bjaurių akių čiuptuvais. Jų glotnūs kūneliai užpildys jo kūną, išsiurbs visus syvus.

Kaklą ėmė smaugti dideli kirminai. Jis jautė kartų jų glitėsių skonį burnoje. Degino. Akimirką pliūptelėjo tirštas gleivių pliūpsnis. Jis paniro, iškėlė veidą aukštyn. Į nosį, akis, lūpas ėmė skverbtis bjaurūs padarai, badydami jautrias vietas savo antenomis. Šnaresys išaugo iki triukšmo. Dar vienas slidus pliūpsnis. Jam užėmė kvapą.

Jis pašoko, ėmė šnopuoti, gaudyti orą, švokšdamas, niekaip negalėdamas įkvėpti. Širdis plakė tankiai ir neramiai. Užuolaida blyško. Artėjo rytas. Jis pažvelgė per lovos kraštą žemyn. Tankus kilimas dengė miegamojo grindis. Atsargiai nuleido kojas. Įsiklausė. Buvo tylu. Pažvelgė į gulinčią šalia Žmoną. Ji ramiai ir tolygiai kvėpavo. Nuėjo į virtuvę. Atsuko vandens čiaupą. Vanduo buvo skaidrus ir tyras. Gurkštelėjo. Gerklės karštis nurimo. Pažvelgė pro virtuvės langą. Nepastebėjo nieko neįprasto. Tuomet Jis nuėjo prie laukinių durų ir atsargiai jas pravėrė. Padvelkė ryto vėsuma ir sodo kvapais. Prasideda žydėjimas. Kiemas buvo tuščias, švarūs takeliai nubarstyti baltais akmenukais spindėjo pilkame ryte. Guobos šakose supypsėjo kikilis. Vienas, paskui jam atitarė dar vienas, trečias. Aušo diena.

Šliužų nebuvo.

MEILĖ

Reinos nosis prisiplojo prie stiklo bendrabučio prausyklos lange. Ji visu kūnu gėrė pirmuosius saulės spindulius, kurie veržėsi pro tankią medžių lapiją, plačiai besikerojančią aplink senąjį pastatą. Reina džiūgavo tarsi ankstyvas paukščiukas. Blankstanti tamsa gyvoms būtybėms kėlė optimistinį džiugesį ir bundančios vilties virpulį. Bendrojoje prausykloje palei aptrupėjusią sieną nuobodžiai rikiavosi senos praustuvės. Jos nesėkmingai bandė suspindėti saulės šviesoje. Dar ankstus rytas ir Reina galėjo pasirinkti bet kurią iš jų – nereikia trintis šonais su kitomis merginomis. Ji neskubėdama mėgavosi visais tais skurdžiais bendrabučio patogumais. Už lango šviežias oras blizgėjo po lengvo vasarinio lietaus, o drėgnomis šaligatvio plytelėmis šliaužiojo riebios vynuoginės sraigės. Be jokio tikslo ir krypties.

– Praaadedam, – dainingai suulbėjo mokytoja Lionija.

Reina pakreipė galvą. Mokytojos Lionijos balsas buvo duslus, tarsi iš uždengto šulinio. Reina turėjo įdėti kiek daugiau pastangų stengdamasi įsiklausyti į šį slopinamos erdvės skambesį. Paprastai lengvas ir lankstus balerinos kūnas šiandieną jai nepakluso. Stingus ir medinis. Ankstyva trenažo pamoka.

– „Plijeeee“, tempiam sėdmenis, pritūpkim, pakelkite kulnis, suglauskite. Lėtai spyruokliuojame šešiasdešimt kartų. Ir pradinė padėtis – 1-oji kojų pozicija, kairė ranka ant lazdos, dešinė paruošiamoje padėtyje. Taaip. Katerina, ką ten darai su kaire koja? Nauji puantai? Priprasi. Dirbam, mergaitės surimtėjam. Dirbam, visoms žinoma eilės tvarka: „tandju“, „žate“, „rondežamparter“, „fondiu“, „frape“, – delnais pliauškėjo mokytoja Lonija ir dainavo pratimų pavadinimus:

– „Adažio“, „grandbatman žate“.

Garsas „ž“ mokytojos lūpuose transformavosi į keistą „šš“. Pasitaikydavo dienų, kai šie garsai skambėdavo visai teisingai. Šiandien, matyt, buvo ta diena, kuomet „ž“ tapo ypač šnypščiantis.

– „Šššateee“...

Mergaitės prunkštė ir kikeno. Lionija raukėsi. Ilgos liesos rankos gyvatiškai rangėsi šokyje visiškai nepriklausydamos nuo jos valios ir nepaklusnumu pritarė garsams. Didelės gražios mokytojos akys žvelgė į jas kiek nustebusia mergaitiška išraiška ir spinduliavo jaukumu. Gal dėl to mokytoja Lionija visų buvo mėgstama. Tylus jos balsas šiek tiek migdė. Reina pakratė galvą – kažkas ausims. Pianino garsų muzika taip pat skambėjo dusliai.

– Šopenas? – kilstelėjo antakį Reina.

– Pradinė padėtis – 1-oji kojų pozicija, kairė ranka ant lazdos, dešinė paruošiamoje padėtyje. Metras 4/4. Kombinacijos trukmė – 16 taktų.

Jausmas, tarytum kažkas juokaudamas trenažo klasę prispaudė dangčiu, garsai sklido iš užspeistos gelmės. Reina užmetė kairę ranką ant lazdos špagato tempimo pratimui „už kulniuko“. Paskui apsisuko į kitą pusę tai pačiai judesio kombinacijai su kaire koja, tik dešinę ranką padėjo ant lazdos.

– Viens–du – „releve“, ranka į 1-ą poziciją, du–trys – antras arabeskas, ranka tiesiai, galva į šoną.

Likusią pamokos dalį merginos baigė stovėdamos ant puantų. Pagaliau tradicinis užbaigimas – reveransas. Paskutinė pamoka prieš atostogas. Mergaitės džiaugsmingai paplojo sau.

– Ačiū, merginos. Reina, užeik trumpam pas mane į kabinetą, – pasakė Lionija.

– Kodėl šiandienos pratybose grojo Šopeną? – paklausė Reina mokytojos.

– Tikrai? Nepastebėjau, – mašinaliai atsakė Lonija. – Prisėsk.

Reina atsargiai pritūpė ant kėdės kraštelio priešais Lionijos stalą. Stalas buvo senovinis, didelis, raitytais šonais, puoštas raižiniais, o viduriniame stalčiuje kyšojo nedidelis raktelis. Jo gale kadaravo šilkinis kutas, papuoštas žaliais karoliukais. Su lengvu trenažo kostiumėliu prie šio gremėzdiško baldo Reina pasijuto beveik nuoga. Ji stebėjo mokytoją, kuri atsukusi Reinai nugarą naršė dokumentų spintoje. Saulės spinduliai sruvo pro langą ir ryškiu blizgančiu srautu liejosi juodais mokytojos Lionijos plaukais. Buvo pati vasaros pradžia. Lionija atidarė stiklines knygų spintos duris. Stiklai skaudžiai sublyksėjo saulėje ir dar kartą sublykčiojo jas uždarant. Reina prisimerkė. Nuo netikėtumo jai kiek sugėlė akis. Ji prisiminė, kaip pirmą kartą sutiko mokytoją Lioniją. Tai buvo per priėmimą į baleto mokyklą. Mokytoja ją kalbino, o Reina, užvertusi galvą aukštyn, kad geriau įsižiūrėtų į jos veidą, jautėsi tokia pat maža, menkutė, panašiai, kaip dabar, kai sėdi prieš šį didelį senovinį rašomąjį stalą. Nuo to laiko mokytoja Lionija papilnėjo, jos judesiai sulėtėjo, o ir per pamokas ji vis rečiau demonstravo šokių figūras. Tačiau akys buvo tokios pačios – su nustebusios mergaitės žvilgsniu.

– Pakviečiau pasikalbėti dėl tavo ateities. Neslėpsiu, tapai populiari po tarptautinio konkurso, tave kviečia mūsų teatras pagrindiniam vaidmeniui naujai statomame spektaklyje. Aš kaip tavo mokytoja turiu teisę tam prieštarauti, nes toks krūvis gali būti per didelis. Suprantu, kad galimybė didžiulė ir nenorėčiau užkirsti tau ateities. Matyt, tau padėjo tai, kad konkursinis numeris buvo iš to paties baleto, kurį ruošiasi statyti mūsų teatras. Taigi – Svanilda tavo. Sveikinu.

Reina negalėjo tuo patikėti.

– Tiesa, kaip supranti, atostogų tau nebus. Eik. Pasidžiaugsi vėliau, – užvertė kompiuterį mokytoja Lionija.

Teatras kvepėjo jauduliu. Kai Reina įžengė pro milžiniškas jo duris, jaudulys tiesiog užgniaužė kvapą. Jis buvo jos. Rūbinė, žiūrovų salė, persirengimo kambariai iki slapčiausių užkaborių užkulisiuose persismelkė Reinos jauduliu. Reinai pasidarė baisiai nepatogu, kad niekas jo nepastebėtų ir neužuostų. Tik Reina nežinojo vieno – vakarais, kai teatro erdvės prisipildo publikos emocijomis, jaudulio būna tiek daug, jis sumyšta su Reinos jausmais. Todėl Reinai jos jaudulys atrodė toks didelis.

Teodoras. Toks jo vardas. Reinos kojas maudė nežmoniškai, tačiau po kiekvieno spektaklio tai tapo įprastu skausmu. Teodoras tik šaipėsi iš Reinos jausmų. Jis – teatro žvaigždė, dabar ir Reinos partneris.

– Skausmas mums yra natūrali būsena, o jei nieko neskauda, vadinasi tu – negyvas, – žinovo tonu aiškino Teodoras Reinai, kai ši po kiekvieno veiksmo trynė kojas tepalais ir bintavo nutrintus pirštus.

Reina jam nesiskundė. Tik tylėjo. Teodoras buvo išvaizdus vaikinas. Gerbėjos siuntė jam šūsnis dovanų. O po spektaklių, Teodoro kambarėlis tiesiog užtvindavo gėlėmis, pliušiniais meškiukais, triušiais, tigriukais... Teodoras juos grūdo į čia pat stovinčią šiukšlių dėžę. Tik atvirukus nuosekliai susirūšiuodavo į vieną eilutę šalia grimo veidrodžio. Reinai tai pasirodė keistoka, tačiau nieko neklausinėjo. Ji prisibijojo Teodoro ir stengėsi jam įtikti. Tačiau Teodoras vis tiek raukėsi. Raukėsi ne dėl Reinos šokio. Jos technika buvo be priekaištų ir šoko ji puikiai. Tik scenos baimė iš Reinos kažkokiu būdu persidavė Teodorui ir atgaivino jam baimes, kurios valdė jį anksčiau, prieš penkerius metus. Teodorui rodėsi, kad jis saugiai susitvarkė su seniai pamirštais jauduliais, yra mylimas publikos, kurios palankumo jam teko ilgai siekti. Tikriausiai baimės buvo kažkur nugrūstos ir tūnojo tol, kol Reinos jaudulys vėl iššaukė jas. Teodoras pyko ir nervinosi – bjaurus žmogiškas silpnumas. Baimės žeidė Teodorą, tai,jo manymu, buvo menka, ypač dabar, kai jis – teatro primarijus. Teodoras maskavo baimes pašaipomis ir juokeliais. Paskui rado užsimiršimą aluje.

Jų dueto adagio. Dar keli muzikos taktai ir pirmyn. Teodoras pabaigė alų, sviedė skardinę į kampą. Jie išbėgo į sceną. Lengvi lyg plunksnelės. Reina pajuto skaudulį paširdžiuose – saldžią scenos baimę ir apmaudą dėl Teodoro. Jai atrodė, kad jie apgaudinėja publiką ir yra neverti jos. Nuo Teodoro sklido aštrus alaus kvapas. Reinai kilo šleikštulys, kai tik Teodoro veidas atsidurdavo prieš Reinos veidą. Siaubingasis fuetė, nuo kurio jos pirštai puantuose pasrūva krauju, du šuoliukai, apsisukimas.

– Viens, opa, – sušnibždėjo Teodoras ir prieš pakėlimą įsisegė lūpomis jai į plaukus.

Reina iš netikėtumo vos išlaikė pusiausvyrą. Atgrasus alaus tvaikas. Jie šypsojosi publikai. Lenkėsi. Mašinaliai. Užkulisiuose baimė kartu su šleikštuliu sukilo į paviršių. Reina nulėkė į tualetą. Teodoras tik juokėsi.

Po pirmos premjeros, prieš kurią Reina vos nenumirė iš baimės, ji gavo krepšelį rausvų rožių. Vėliau po kiekvieno spektaklio jai atsiųsdavo tokių pat rausvų rožių puokštes. Jokio lapelio, ženklo ar parašo pridėta nebūdavo. Gerbėjas – slaptas ir tylus. Teodoras vėl šaipėsi ir juokėsi. Ir po kiekvieno spektaklio sekė tuštuma ir nuovargis. Pradžioje visa tai buvo niekis. Spektaklių spindesys ją gaivino ir kėlė aukštyn, viršum scenos, virš užkulisių aliuminio konstrukcijų. Vėliau ši tuštuma vis gilėjo, o nuovargis vis didėjo. Ilgainiui Reinos kūnas sustiprėjo ir jai pakluso. Kūnas išmoko kalbėti bei pasakoti įvairiausias istorijas. Žiūrovams tai patiko. Jie klausėsi jos šokio pasakojimų ir mylėjo Reiną. Dabar ir jos grimo kambarėlis prisipildydavo pliušiniais meškiukais, triušiais, tigriukais ir gėlėmis. Tik Reina negrūdo jų šiukšliadėžėn. Atvirkščiai – ji dalindavosi. Visi draugių ir draugų vaikai miegojo su pliušiniais žaislais.

Šį vakarą ji nusivalė grimą, įprastu judesiu suėmė pliušinius žvėrelius glėbin ir išbėgo į gatvę. Pasigavo taksi:

– Į Paupio gatvę, į vaikų namus, – pasakė Reina ir užsimerkė.

Spektaklis pavyko. Gausūs aplodismentai. Šaldantis kojų tepalas ramino degančias pėdas. Palaimingas nuovargis.

Aštrus saulės blyksnis skaudžiai atsitrenkė į stilines knygų lentynos duris. Trenksmas. Dūžtančio stiklo garsai. Tarsi iš gilaus šulinio. Matyt, kažkas su ausimis? Skausmas lėtas, kaip pakilimas į šuolį. Ledinės Teodoro rankos. Pliušiniai triušiai, rausvi, raudoni, šlapi nuo šviežio kraujo, kuris pamažu skleidžiasi aplink ją lyg rausvų rožių žiedlapiai. Šššateee? Scenos prožektorius apšviečia vieną jos akį, paskui kitą. Nustebęs mergaitiškas akių žvilgsnis? Šopenas? Mokytojos Lionijos gyvatiškas šnypštesys? Merginų kikenimas? Saldi scenos baimė? Jos pėdos ima šilti. Nuo masažo ar nuo šviežio kraujo? Negi tikrai ištikti komos žmonės nugrimzta į ilgą ir tamsią nebūtį? Tiek daug vienu metu susikaupė klausimų, tik nėra atsakymų.

Kambario kampe – mėlynas minkštasuolis. Ant jo keista poza susirietęs miegojo vyriškis. Vyriškis buvo gal netoli trisdešimties, barzda seniai neskusta, netvarkingi šeriai truputį jį sendino. Šviesūs marškiniai nebespindėjo švara ir buvo stiprokai apsiglamžę, kaklaraištis, nudribęs žemyn, atlaisvintu mazgu, driekėsi iki pat grindų. Vyriškio miegas buvo nepatogus ir kietas. Tvirtas apatinis žandikaulis spaudė dantis ir galima buvo numanyti, kad šis miegas neteikė vyriškiui poilsio, tačiau buvo trumpas išsigelbėjimas nuo realybės.

Per savaitę Almantas priprato prie šio tylaus palatos įnamio. Lengvu minkštu žingsniu baltomis slaugytojo šlepetėmis jis nuspyruokliavo iki lovos.

– Labas rytelis, gražuolėle, šiandieną kojeles pamasažuosiu, raumenukai per naktį sustingo, reiktų jiems pašokti. Pamatysi, kaip pagerės, – švelniai kreipėsi Almantas į ligonę.

Putniais baltais pirštais jis spustelėjo magnetofono jungiklį. Kambarį užtvindė minkšta Šopeno melodija. Almantas atsargiai atidengė moters kojas. Jos buvo menkutės. Pėdų pirštai su didžiuliais sąnarių krumpliais, apvaliais tarsi gumbuotos medžių šakos, atrodė neproporcingai ilgi, visai nepanašūs į normalaus žmogaus – balerinos pirštai. Almantas buvo pedantiškas estetas ir ši disproporcija tarp pėdų ir liesų moters kojų jį veikė lyg Kvazimodo fenomenas.

– „Ispaniški batai“, – nusipurtė Almantas, pažvairavęs į kabančius virš ligonės lovos puantus.

Jis čiupinėjo kiekvieną ligonės pirštelį paeiliui, atsargiai tepė aliejais, masažavo pėdą, blauzdas ir tyliai niūniavo į muzikos taktą. Pro palatos tarpdurį įlindo nuplikusi galva:

– Kaip šiandieną laikotės?

– Ačiū, daktare, neblogai, – Almantas pašnairavo į kampą, kuriame miegojo vyriškis.

– Pažiūrėkim atidžiau... – daktaras priėjo prie spintelės, paėmė buteliuką su lašiukais, pakratė, atidžiai prisikišęs akinius apžiūrėjo etiketę ir pastatė atgal į vietą, išsitraukė iš chalato kišenės mažą žibintuvėlį, atvertė ligonės akių vokus ir pašvietė atskirai į kiekvieną akį.

– Kas dvi valandos reikia juos lašinti, kad neišdžiūtų, – atsisuko jis į vyriškį kampe, kuris ką tik pašoko nuo minkštasuolio ir markstėsi rytinėje šviesoje.

– Dar patarčiau eiti namo, persirengti ir grįžti pailsėjus. Mums čia reikia optimistiškos nuotaikos. Jūs jos vyras?

– Ne visai. Daug laiko kartu praleidom. Ji scenoje, o aš...

– Aha, aišku, sugyventinis. Patepk šį spuogą dezinfekciniu tepalu ir pamankštink pėdas balerinų metodu. Trūksta įprastinio tonuso, – daktaras kreipėsi į Almantą ir, čia pat užmiršęs kampinį vyriškį, apsigręžė ir išskubėjo iš palatos.

Stojo nejaukumas, tik lengva Šopeno melodija nerūpestingai kabojo ore.

– Ji mėgsta Čaikovskį, – nedrąsiai pralemeno vyriškis.

Almantas nutaisė įnoringą miną ir minkštu masažisto judesiu gracingai iškėlęs rodomąjį pirštą klaptelėjo jungiklį. Muzika peršoko į „Miegančiosios gražuolės“ melodiją.

– Nereikia, prašau, aš tikiu, ji tikrai pabus, – suvaitojo vyriškis.

– Kai tik sulauks savojo princo, – burbtelėjo sau panosėje Almantas.

Jam nepatiko tas netvarkingas vyras, tačiau Almantas buvo pareigingas slaugas, todėl kantriai ištarė:

– Prieikite arčiau, pamokysiu pėdų masažo. Bus naudinga. Imam į rankas ir užfiksuojam ranką va tokioje padėtyje.

Reinos pėda buvo subjaurotą puantų ir Almanto putlioje baltoje rankoje atrodė tarsi kokia negyva žuvis.

– Žiūrėkit, sukamaisiais judesiais spauskit didžiuoju rankos pirštu. Čia, kur oda storesnė, labiau spauskit, kur visai plonytė – lengviau, kad neskaudėtų. O kulnui reikia skirti ypatingą dėmesį – čia oda paprastai storiausia, reikia maksimaliai pamankštinti. Taip, teisingai, didžiuoju pirštu aukštyn ir žemyn, pereikite į Achilo sausgyslės sritį, ją būtina pamasažuoti, stenkitės nesuteikti skausmo. Galvojate – nejaučia? Nieko panašaus, pojūčiai yra išlikę, tačiau jie daugiau refleksiniai apsauginiai. Medicinos požiūriu koma nėra pasyvi žmogaus būsena. Sąmonė lieka aktyvi. Va, panašiai galima masažuoti kauliuko sritį. Galiausiai atsargiai pasukinėkit pėdą įvairiomis kryptimis, patempkite taip, kaip daro balerinos, o paskui suspauskite ją priešinga kryptimi. Kuo vardu?

– Reina.

– Klausiu, kuo jūs vardu?

– Teodoras.

– Masažuokite, Teodorai, ji jaučia jus. Tai labai naudinga.

Staiga Teodoras paleido Reinos koją ir ji bejėgiškai klestelėjo ant lovos. Vyriškis prapliupo raudoti.

– Negaliu aš... Ji ne... Mes apskritai ne pora, ji net nežino, kad aš jai tas rausvas rožes siunčiau. Visą laiką. Nuo pat pirmosios premjeros, kai ji pasirodė mūsų teatre. Po kiekvieno spektaklio. Vėliau ji mus paliko. Išvyko į Leipcigo teatrą. Ji norėjo likti, tačiau ją labai kvietė... Ir aš labai blogai elgiausi su ja. Kai ji grįžo, nedrįsau prie jos prisiartinti, šalinausi. Aš – visiškas kvailys.

Teodoro rauda drebino ligoninės lovą, liejosi Reinos kojomis lyg mėgintų jas numazgoti ašaromis, raudojo atgailaudamas dėl savo atžagarumo, silpnumo ir prarastos galimybės, kuri drauge su Reina užsidarė negyvuose prietaisuose, šaltakraujiškai mirksinčiuose greta jos lovos.

– Baikit žlumbti, valdykitės, prie ligonio blogos emocijos nepageidautinos, išeikite, – slaugas stūmė Teodorą kuo toliau nuo Reinos.

Almantas sutriko. Ligoninėje jis prisižiūri visko, tačiau jam buvo netikėta, kad tokie iš pažiūros stiprūs vyriškiai, kaip Teodoras, verkia. Iki šiol jis manė, kad ašaros – tik Almanto privilegija. Jis – silpnas, čia dirba ir turi tam teisę.

Teodoras šiaip ne taip iššliaužė iš palatos ir susmuko ant suolelio koridoriuje už durų. Jis ilgai sėdėjo panarinęs galvą, remdamas ją rankomis lyg tai būtų ne galva, o švininis rutulys. Nieko nematantis žvilgsnis buvo įsmeigtas į koridoriaus sieną priešais save, kurios žalsvame fone mirguliavo ir žaidė saulės atspindžiai, atšokę nuo ligoninės kieme blizgančio tvenkinio paviršiaus. Gyvenime būna dalykų, kurių neužmirši niekada, kad ir kiek pasentum. Teodoras regėjo Reinos ranką, kai šokyje pakyla į orą, subanguoja gracingame moste ir lėtai nusileidžia į ištiestą jo delną. Jis vėl ir vėl matė šį vaizdą naujai, kaip besikartojančiame užstrigusiame kadre. Daug sykių mintyse jis grožėjosi šiuo judesiu ir iš naujo išgyveno pirmąjį virpulį nuo Reinos rankos prisilietimo, kuomet Teodoro kūnas sustingo iki pat širdies, o ši staiga užsiliepsnojo ir užsidegė atvira liepsna. Jis paslėpė savo širdį, kad gaisras neišsiveržtų, neapdegintų karštais pelenais tos, kurią jis dievino. Teodoro vienatvės kiautas patikimai uždengė paslaptį su niekinama pašaipa viskam, kas egzistavo aplinkui. Tai jo gynyba. Nuožmi ir bevaisė.

Ėjo savaitės, mėnesiai.

Reina po truputį ėmė judinti kojas ir tik mažumėlę rankų pirštus. Kai Teodoras paimdavo jos ranką, ji spaudė ją, tačiau gydytojas pasakė, kad tai tik nevalingi refleksai – aksominė difuzinė koma, kai ligonis bunda, nenoriai, tarsi saugodamasis kažko. Teodoro? Ką jis pasakys jai, kai pabus? Iš vienos pusės jis jautėsi laimingas šalia Reinos, slaugydamas ją visiškai bejėgę, iš kitos pusės troško jos sąmonės pabudimo ir gyvybės. Teodorą plėšė dvilypiai jausmai. Jis bijojo būti atstumtas. Teodoras pasakodavo Reinai įvairias istorijas ir laikė jos ranką. Kiekvieną dieną istorijos buvo vis naujos. Iš Teodoro gyvenimo. Pasakojo jis apie pirmąją Reinos sutikimo dieną teatre. Apie tai, kad stovėdamas prieš savo didžiąją meilę, jis jos nepažino. Apie tai, kad dabar jis nėra vienišas, nes turi Reiną. Ilgai jis pasakojo. Kartą Teodoras pajuto – jo ranką stipriai spustelėjo Reinos pirštai. Kitaip nei įprastai. Teodoras atsisuko. Reina atmerkusi akis žiūrėjo jaukiu nustebusios mergaitės žvilgsniu.

TAPYBOS PAMOKA

Istorija yra reali, tačiau visi sutapimai
ar panašumai į tikrovę gali būti atsitiktiniai.

Tvora aklinai slėpė namą nuo gatvės, vien smalsi kiemo žaluma buvo nevaldoma. Ji veržėsi per tvoros viršų, netilpo į aptvaro rėmus ir buvo pasirengusi užtvindyti mažą gatvelę. Vilė dar kartą spustelėjo skambučio mygtuką, įsiklausė. Nuvinguriavo lengvos melodijos trelės.

Lyg strazdas prieš lietų, pamanė Vilė.

Ji čia ilgokai. Vilė išsitraukė laikraštį, atlankstė ir išlygino susiglamžiusius jo kampus – „Reikalinga tapybos mokytoja privačioms pamokoms“. Dar kartą pasitikrino adresą. Nuošali tyli gatvelė ant kalvos pačiame centre. Miesto triukšmą netikėtai ji paliko pakalnėje kartu su tramvajų girgždėjimu ir vasaros dulkių nualintomis gatvėmis. Triukšmas ūmai nutrūko, tarsi lipdama į kalvą ji būtų pasiekusi kitą dimensiją, visai kitą erdvę. Viršuje dvelkė švelnus vėjelis, sumišęs su žydinčių lanksvų kvapais. Sunkios žiedų kekės sviro nuo betoninės tvoros ir netvarkingai byrėjo ant šaligatvio, užklodamos jį storu baltu sluoksniu. Vilė basutės nosimi pabrūžino purų žiedų sniegą. Išryškėjo pilkos plytelių dėmės – dvi akys, šypsenos brūkšnys, antakiai. Vilė nusijuokė. Prisiminė vieną žiemos dieną akademijoje, kažkam šovė į galvą atsinešti kartoninę dėžutę, pilną tropinių drugelių. Dėžę nuo žiemos žvarbumo saugojo rūpestingai apvyniotas šiltas šalikas. Drugiai lakiojo po auditoriją plazdendami aplink lempas, blaškėsi negyvame dirbtinos šviesos sraute ir barstė spalvotas trapių sparnelių dulkes. Virš galvų po išsigandusiais drugiais jie laikė baltus lapus ir gaudė spalvingus žvynelius, žaižaromis byrančius žemyn, čia pat maišė su vandeniu ir tapė vasaros vaivorykštes. 

Gatvelėje – tikra ramybės oazė. Prabangūs namai dangstėsi aukštomis tvoromis. Pro plyšius galėjai justi kiemų vėsumą, kuri alsavo iš po tankiai apraizgytos vijoklių ir medžių lapijos. Vilė stovėjo prie vartų ir tebelaukė. Ji dar kartą paspaudė skambučio mygtuką. Šį kartą melodija dusliai skambtelėjusi užduso lanksvų žiedlapių debesyje. Vilė užsikosėjo ir pajuto žvilgsnį. Kažkas ją stebėjo pro akutę vartų duryse. Mergina pasimuistė iš nejaukumo. Visuomet taip, kai tik pajusdavo dėmesį. Būtent dėl šio jausmo ji nesilankė studentų klubuose, kur jai siurbiant lengvą kokteilį, nuošalyje, prie baro sienos rodėsi, lyg stovėtų pačiame scenos centre apšviesta mirguliuojančių žibintų šviesos, svaigdama ar nuo jų, ar nuo lengvo alkoholio, ir kiekvieną akimirką atrodydavo, kad tuoj kris negyva neištvėrusi apžiūros dėmesio ir būtinumo ką nors parodyti, veikti, ar pasisakyti viešai. Sukąsdavo dantis ir ištverdavo, tačiau auganti įtampa pykino ir žlugdė. Dar minutė ir Vilė būtų apsisukusi, bėgte nubėgusi nuo kalno žemyn į troškų miestą pasinerti į patogų ištirpimą minioje.

Vartų užraktas pasisuko, sutraškėjo, durys šiek tiek prasivėrė. Pro plyšį, prilaikomą metalo grandinės, sužiuro dvi akys. Jos buvo žemiau, kažkur Vilei palei krūtinę. Vaikas, pamanė ji.

 – Labas. Aš čia pagal skelbimą, – pasakė Vilė.

Jos balsas prikimo nuo lanksvų žiedadulkių. Burna buvo pilna keisto jų skonio. Karščio skonis. Vilė atkišo laikraštį, grandinė žvangėdama nukrito ir durys atsivėrė. Priešais ją stovėjo nedidelis berniukas. Apie dvylikos metų. Na, maždaug. Vilė spėjo, nes nenusimanė apie vaikus ir jų amžių.

– Taip. Aš laukiau. Užeikite, – visai nevaikiškai prabilo berniukas.

Vilė klusniai nusekė paskui jį. Berniukas ėjo nerangiai, šiek tiek vilko kojas, buvo apkūnokas bei pablyškęs, kaip visi vaikai, kurie daug laiko praleidžia patalpose priešais kompiuterius. Neklusni augalų lapija maloniai vėsino kiemą. Vilė lengviau atsiduso ir pažvelgė į namą. Namas stiebėsi aukštyn trimis aukštais, o pačioje viršūnėje turėjo keletą įnoringų bokštelių, kurie nesėkmingai konkuravo su klestinčiais vijokliais ir šalia kerojančiu kaštonu.

– Kokia pilis, – be garso aiktelėjo Vilė.

Bokštelių languose žaidė vakarinė saulė ir jie blizgėjo spalvotais stiklais, o aukštos dvivėrės įėjimo durys turėjo labai sunkias masyvias liūto galvas ant metalo rankenų. Vilė jas atsargiai pačiupinėjo.

– Gal norėsite atsigerti? Vandens? Su ledukais? – paklausė berniukas. – Mano vardas Benediktas.

– Labai. Aš – Violeta. Taip, taip su ledukais.

Vilė palaimingai klestelėjo į fotelį ir nusispyrė basutes. Dirželiai įsirėžę į ištinusias nuo karščio kojas, nutrynė kojų pirštus. Šaltų plytelių vėsuma malšino pėdų tvinkčiojimą. Vilė apsižvalgė. Čia pats „pilies“ prieangis, panašus į priėmimo kambarį, apstatytas minkštais baldais, begalė nedidelių staliukų nudėlioti fotografijomis ir vazos su orchidėjomis. Vilė panūdo įsitikinti, ar jos tikros. Ant sienų nebuvo tuščios vietos, vien paveikslai, dideli, maži, visi – peizažai. A. Žmuidzinavičiaus „Krūmai paupy“. Originalas? Kažin. Vilė regėjo tokius kambarius daugelyje filmų, va, tuoj turėtų pasirodyti liokajus balta livrėja... Tačiau atėjo tik Benediktas, nešinas dviem stiklinėmis ir vandeniu.

– Kur tavo tėvai? Turime aptarti pamokas, – Vilė paėmė vieną stiklinę. Ji jau atsipeikėjo.

– Dirba. Aš pats padaviau skelbimą į laikraštį.

– Kaip? Tėvai nieko nežino?

– Aš pats sprendžiu, kokio lavinimosi man reikia. Mokausi muzikos, groju gitara ir dar nutariau pasimokyti tapybos, – griežtai nukirto Benediktas.

Jo balselis sulaibėjo, o sakinio gale keistai spygtelėjo besiveržiančio verksmo gaida. Benediktas skubiai nusisuko į sieną.

– Mėgsti klasikus? – paklausė Vilė užpildydama nejaukumą ir pažvelgė jam per petį į paveikslus.

– Tai – mamos. Man prie širdies menas be objektų.

– A, abstrakcionizmas, – patikslino Vilė.

– Panašiai. Kiek imsite už pamoką? – dalykiškai pasiteiravo Benediktas.

Vilė pasimuistė. Nemalonus šis klausimas. Ne dėl to, kad jai nereikėjo pinigų, priešingai, labai jų reikėjo. Ji žinojo, kad teks kalbėti, tačiau kad aptarinės piniginius reikalus su mažamečiu berniuku, nesitikėjo. Dar anksčiau, kai Vilė nusprendė siūlyti tapybos pamokas, manė, kad pradžiai prašys 10 eurų, tačiau savarankiškai tvarkantis reikalus mažametis berniukas, didelė „pilis“ ir peizažai ant sienų ją suglumino.

–  Dvidešimt eurų, – nežinia kodėl išpyškino Vilė, žiūrėdama į „Krūmus paupy“.

–  Gerai, – nemirktelėjęs sutiko Benediktas.

–  Čia su tapybos reikmėmis, – susinepatogino Vilė.

– Aš viską turiu, ir molbertą, – atsakė Benediktas.

Jie kalbėjo ir pasakojo vienas kitam apie savo pomėgius. Benediktas visą laiką laikėsi labai rimtai ir nevaikiškai, tačiau tas keistas gailus vaiko spygtelėjimas sužadino Vilei motinišką gailestį.

– Gal eisiu, – pakilo Vilė.

Jai magėjo dingti iš čia, kol visai nesuskydo iki nepakenčiamo siusenančių supemamyčių lygmens.

– Aha, – Benedikto balsas vėl užlūžo.

Pilies prabangoje ji pasijuto reikšminga ir reikalinga kvalifikuota dailės mokytoja. Šiandien mažai kas pageidauja privačių pamokų. Iki tol jai teko dirbti tik padiene aukle. Abu sutarė, kad Vilė ateis kitą savaitę ir imsis mokyti tapybos. Benediktas palydėjo Vilę iki vartų. Atsisveikindama ji atsigręžė ir pažvelgė į Benediktui akis. Vartai skubiai užsitrenkė. Tačiau ant jų blizgiai dažyto atspindžio Vilė dar tebematė akis, kuriuose tyliai blaškėsi vienatvė. Tai buvo ne ta vienatvė, kurią pažinojo Vilė. Visai ne ta spengianti tyla ar pačios Vilės baltos varnos vienišumas. Ši vienatvė daužėsi lyg tropinis drugys. Tai – rėkianti tyla, įkalinta mažo berniuko kiaute, nepajėgi ištrūkti, nes buvo nesubrendusi ir bejėgė, maža ir labai vieniša. Vilę persmelkė skausmas. Žinoma, vienatvė pasiglemžia mus, kai tik ištrūkstame iš motinos įsčių. Ji parodo, kas esame iš tiesų, todėl ne kiekvienas pageidauja likti akistatoje su ja. Tačiau šis vaikas visai nenusipelnė vienatvėje pažinti save mažą. Mažiems negalima būti vieniems. Taip manė Vilė. Gal Vilė suklydo? Gal Benediktui nieko netrūksta? Ji dar kartą atsigręžė į pilį. Spalvotų langų bokštelis dabar kvailai stirksojo virš kiemo tvoros.

Vilė lėtai nusileido žaliąja gatvele į miesto šurmulį. Vakarėjo ir gatvės prisipildė žmonių. Jie linksmai šurmuliavo nedideliais būreliais kažkur eidami, kažko laukdami, dėl kažko stovėdami ir apie kažką kalbėdami prie lauko kavinių stalų. Visi vienu metu. Vilė nepastebėjo jokio vienišiaus, atsiskyrėlio – stovinčio, einančio ar liūdinčio. Tie, kurie ėjo, tai tik tam, kad labai skubėtų pas draugus ar pas savo šeimas. Darbo diena baigėsi. Vilė taip pat ėjo, neskubėjo, nes ėjo pas savo draugę vienatvę, kuri buvo labai kantri ir negalėjo niekur pradingti. Vilė mėgo būti vienumoje. Tai teikė Vilei įkvėpimo ir vidinės ramybės. Gal anksčiau buvo kitaip, Vilė jau nepamena to meto, tačiau šiuo metu ji yra labai patenkinta vidine ramybe. Tik Vilei iš galvos neišėjo Benediktas. Jai panūdo išsiaiškinti, ką veikia šis liūdnas ir vienišas berniukas tokioje didelėje „pilyje“.

Būsimai tapybos pamokai Vilė ruošėsi atsakingai. Gal pradės nuo peizažo? Kaip kvaila. Ten jų daugybė. Verčiau pamokys Benediktą kurti portretus, pradės nuo žmogaus vaizdavimo kanonų, kurių laikymasis palengvina atvaizdų kūrimą. Suskambėjo telefonas. Vilei teko karštligiškai pasikuisti popierių šūsnyje, kol jį ištraukė.

– Čia kalba Benediktas. Norėjau pasakyti, kad man nebereiks tapybos pamokų. Taip jau išėjo. Labai atsiprašau už sugaištą laiką ir tėvai atsiprašo. Gal kitą kartą... jei persigalvosime. Turiu Jūsų numerį.

Benedikto balsas visai nuplonėjo, spygtelėjo ir nutrūko.

Vilė laikė telefoną rankoje ir ilgai galvojo. Ne, ji visai nieko negalvojo, tik sėdėjo. Taip. Visai beprasmiškai. Vilė jautėsi labai vieniša.

Lanksvos jau bus nužydėjusios, dar pagalvojo.

LIETAUS VARLIŲ METAS

Nemėgstu knaisiotis praeityje, tačiau jos ilgi šešėliai kas kartą gnaibo mane, kai pagalvoju apie Elvą. Gal mes susitikome, kai lietaus varlės ėmė pranašauti tropinį lietų? O gal dar anksčiau patiems to nežinant lengvabūdis likimas leido prasilenkti ir nutolti skirtingomis kryptimis kas sau. Bet visgi manau, kad visa tai bus susiję su lietumi. Neišvengiamai atriedanti pranašiška varlių garso banga persirito per mane ir nunešė tolyn į praeitį.

Kinkavau kartu su traukiniu į jo monotonišką taktą. Lingavimas svaigino. Panašiai kaip tą akimirką, kai pamačiau ją. Senai nelijo. Negailestinga saulė kepino viršugalvį, o įkaitusios pakelės viksvos braižė plikas blauzdas. Atsainiai sviedžiau kuprinę po medžiu, ji dusliai šleptelėjusi sukėlė dulkių debesį. Tuomet pakėlęs akis susidūriau su smalsiu žvilgsniu. Smūgis į paširdžius. Toks saldus ir sunkus. Mano rankos ūmai tapo ne mano. Mano kojos tapo ne mano. Visas kūnas ūmai tapo keista ir svetima materija, kuri judėjo painia trajektorija, vedžiojama nematomų saitų. Stebėjau jį iš šalies be jokios galimybės sąmoningai paveikti, kaip svetimą pavidalą, priklausomą erdvėje, įgavusioje spalvą ir kvapą. Jos kvapą. Aš – bejėgis ir įsimylėjęs.

Visuomet buvau skeptiškos nuomonės apie meilę iš pirmo žvilgsnio. Juokiausi. Jai pasiduodančius laikiau silpnapročiais. Ir štai ji – čia, manyje. Saldi trauka, sielos skrydis ir nuostabios ateities pažadas. Meilė, kuri keičia protą, maišo jausmus ir verčia elgtis daugiau negu kvailai, ko paprastai nedarytum. Vienintelis tokio mano elgesio pateisinimas ir paguoda – tai neracionalūs šio atogrąžų miško kazuarai. Įprastai tai būtų kuklūs paukščiai, jei ne nelemtas jų poravimasis. Mus iš anksto instruktavo su jais elgtis atsargiai. Kartais gyvenimas gali mus nublokšti į keisčiausias vietas, skirtingomis kryptimis ir vedinus skirtingų paskatų, į patį pasaulio pakraštį, kurio vardas susijęs su amžina saule ir egzotiškais pajūriais. Australija. Vieną dieną mečiau įkyrėjusius mokslus, nuobodžius moksladraugius, dūmais ir alkoholiu prisunktas patalpas, vakarus, kurie ilgainiui tapo pilka monotonija, tempiančia į susinaikinimą ir neviltį.

Žaliajame paplūdimyje, kur džiunglės susitinka su jūra, mažame laukiniame hostelyje, toli nuo civilizacijos masalų ir pagundų mus, darbo ir studijų mainų programos studentus, pristatė ir įkurdino pačiame drėgnųjų tankmių viduryje. Ir dabar aš labai džiaugiuosi galėdamas visiems pranešti, kad po daugybės neblaivių dienų naktinis lietus atvėrė mano pirmąją skaisčią ir kvepiančią džiunglių dieną. O gal šis lietus verčia mane būti jautresnį? Elva? Lietus panašiai veikia ir ją. Jaučiu. Intuityviai. Ir savo paties nuostabai pradedu dievinti varles, kurių nekenčiau nuo vaikystės, kai šaudžiau į jas iš lanko tamsioje šioželkoje prie motinos namų.

– Tai alfa varlė, – sušnabždėjo Elva, naktį prigludusi prie manęs.

Aš virpėjau nuo jos artumo ir šilumos, o už lango ypač garsiai kvarkė vienas žalias kamuolys, kurio pažandžių kurkulai neišsijungė nuo saulėlydžio iki pat saulėtekio. Jis įtikino savo alfa galia, nes velniškai konkurencingai užgožė kitus savo brolius. Man jis nežmoniškai patiko, nes neleido užmigti šioje pasakiškoje atogrąžų atmosferoje. Troškau, kad tai truktų kiek galima ilgiau. Naktimis ji gulėdavo mano glėbyje tokia artima ir sava, tačiau dieną žiūrėdamas į ją nesuprasdavau, ar tai ta pati Elva, ar tik jos vizija, kuri prašvitus įslysdavo į neperregimą svetimą odą.

Šią popietę Elvą pasivijau einančią drėgnųjų džiunglių takeliu, vinguriuojančiu palei didžiųjų medžių šaknis link hostelio skalbyklos. Jos glėbys – pilnas skalbinių. Beje, tai vienintelė Elvos kūno priedanga, neskaitant šykštučio mažo bikinio, neslepiančio jos natūralaus grožio. Sulipę nuo lietaus plaukai šlapiais dumbliais apsiraizgė baltą kaklą ir pečius, o oda, nusagstyta permatomais vandens lašeliais, žvilgėjo žaluma. Džiunglių fone ji tikrai buvo ne šio pasaulio būtybė – avatarė, aukšta, liekna, ilgomis rankomis ir kojomis, švytinti blizgia drėgna oda.

– Nusprendžiau lyjant vaikščioti su maudymuku, niekas nedžiūsta, bjauriai suplėksta, – ėmė teisintis pastebėjusi mano susižavėjusį žvilgsnį. – Išvalau namelius, o tie po nakties vėl apsitraukia ir smirda pelėsiais. Svečiai nepatenkinti skundžiasi. Ir tų pačių liko tik du. Pastebėjai, kaip ištuštėjo?

– Palik pravirus langus, jie apsaugoti tinkleliais nuo įkyriųjų gyvių.

– Bandžiau, nepadeda, oras čia toks keistas. Jis turi svorį. Pažvelk.

Ji ištiesė ranką ir paglostė kažką nematomo priešais save. Aš padariau tą patį. Pirštais užčiuopiau drėgnai glitų šiltos sidabru žvilgančios odos paviršių.

– Paliesti galima tik tai, apie ką tuo metu galvoji. Nuostabu ar ne? Lietuje viskas įgauna pavidalą. Net ir tai, ko neįmanoma įprastai matyti.

– Tai lietuje matosi visos mūsų mintys? – paklausiau.

Jos akys išsiplėtė. Aš jose išvydau save, liesą ir ištįsusį, drėgnais marškiniais, kvailai nelaiminga fizionomija, kokia pasižymi visi įsimylėjėliai. Ji prapliupo kvatoti. Paėmiau iš jos skalbinių ryšulį ir tylėdamas nuėjau į skalbyklą. Ji juokdamasi nusekė man iš paskos.

Sutūpėme ant drebančių skalbimo mašinų, traškinome saldainius ir mėtėme jų popierėlius į kibirą, kabantį ant priešingos sienos. Už plačiai laukan atvertų durų skaidria užuolaida šniokštė šiltas tropinis lietus. Jame įvairūs pavidalai ir nematytos būtybės šoko lėtą, šlapią šokį. Elva maskatavo kojomis ir kalbėjo apie tai, kad ji hostelyje dirba jau du mėnesius ir šį paskutinį pabaigusi grįš namo, pasakojo apie atvykstančius klientus, keisčiausius jų įnorius, o aš klausiau stebėdamas jos veidą ir negirdėjau nė vieno žodžio. Visą tą laiką galvoje kirbėjo nesuprantama mįslė, kurią bandžiau įminti – kaip nuplėšti jos kerų mantiją. Kankinausi ir nekantriai egoistiškai laukiau naktinio varlių koncerto, kuomet ji vėl atvirs į žemišką Elvą.

Hostelyje mano užduotis buvo pasirūpinti lauko baro švara, vakariniu paplūdimio barbekiu laužu, ir stebėti paplūdimį iki pat mangrovių augmenijos, kad drauge su potvynio banga neatsliūkintų sūriųjų vandenų krokodilai. Tačiau aš visur mačiau tiktai ją.

– Nesimaudai jūroje? – kvatojo merginos, kai išnykus svečių srautui taškiausi baseine.

– Galiu, – numykiau ir jau lipau į pakrantę, kai Elva pačiupo mane už rankos.

– Nekvailiok, mes maudomės kartu su vietiniu dieduku, tuo su balta skrybėle, kuris kasdien ateina iš kaimo į paplūdimį. Gal pastebėjai? Jis visuomet pasirodo tiksliai vienu ir tuo pačiu laiku, – jos susirūpinusios akys žaižaravo ir atsidūrė labai arti manųjų.

Man tai patiko.

Šiandieną didžioji dalis personalo išvyko į džiungles paskraidyti ant lynų medžių viršūnėmis. Ir Elva taip pat. Aš kaip naujokas likau budėti vietoje. Iš toli pamačiau artėjančią baltą diedo skrybėlę. Sugriebiau rankšluostį ir nulėkiau paskui jį. Diedas jau mirko seklumoje, toli nusibridusioje į jūrą. Iš vandens kyšojo tik baltoji skrybėlė.

– Kaip vanduo? Krokodilai? – išpūčiau vandenį priplaukęs.

– Okei. Jų čia nėra. – patikino diedas.

Srovės maišė smėlį, vanduo buvo šiltas ir nepermatomas kaip buza. Visai nejauku.

– Aš čia gyvenu ir kas dieną maudausi, nebijok, – ramino mane diedas.

Pastovus senatvinis įprotis diedui šypsojosi sėkme, tačiau juk niekad negali žinoti, kada tapsi maistu krokodilui. Padėkojau už kompaniją ir paskubomis išlipau į krantą. Šluostydamasis atsigręžiau atgal. Diedo išdžiūvęs baltas kūnas kyšojo vandenyje lyg mangrovių šaknis. Prastas masalas.

Registratūroje įkyriai birbė telefonas, skubiai sugriebiau ragelį. Man pranešė, kad Elva nuslydo nuo slidaus medžio. Kaip tai įvyko? Prilaikanti virvė buvo stipri, išlaikė, tačiau Elva trenkėsi į medžio kamieną ir bjauriai susilaužė koją. Ją išvežė į Port Douglas ligoninę. Operuos. Pavakary visi sugrįžo, tačiau niekas daugiau nebekalbėjo apie tai.

Naktį vėl ėmė kurkti didžioji varlė. Išėjau į terasą ir, kuomet kurklys įsijautė į giesmės subtilumus, smagiai įsidainavo, sviedžiau į jį peleninę. Ramiau netapo. Tebelijo. Naktį aš glosčiau lietų. Delnais jutau stangrią merginos odą, šlapią ir blizgią sidabru, tačiau ji buvo ne mano Elva.

Kitos dienos lėkė įprastai. Lietus aprimo. Svečių padaugėjo, apmąstymams nebeturėjau laiko. Retkarčiais džiunglėmis atriedėdavo lietų pranašaujanti varlių garso banga ir vėl nutoldavo, kaip prisiminimai. Vieną dieną mane pasiekė žinia, kad Elva pasveiko ir iš Port Douglas išskrido namo. Tai buvo diena, pritvinkusi troškios drėgmės. Drėgmė kimšo visas kūno poras ir trukdė kvėpuoti. Viena iš tokių dienų, kuriomis aš ją prarasdavau, nes nepajėgiau nuplėšti tos prakeiktos odos. Aš nesugebėjau įminti paslapties, kuri visiems laikams atkerėtų ją man.

TIKROVĖS SAPNE

Teisėje fikcija yra laikoma prielaida,
kad nesant tam tikriems dalykams,
jie laikomi įvykusiais, realiais.

Vikipedija

Pastebėsiu, kad gyvenu nedideliame miestelyje, kur mažiausias įvykis neprasmunka pro vietinių nuobodžiautojų akis, kuriems maloniausias gyvenimo tikslas – smalsauti iki panagių. Kiekvienos dienos įvykiai yra smulkiai išnarstomi ir vėl naujai sumontuojami taip, kaip pageidauja klausantieji ar pridera nuo pasakotojo nuotaikos. Daug metų čia gyvenu ir ramybė, kur žmonės dar turi laiko sau ir vienas kitam, pagaliau atėjo pas mane, kartu su šio miestelio vyksmo neskuba, nors aš jos visai neieškojau, tačiau, matyt, pati nesuprasdama nesąmoningai visą gyvenimą siekiau. Ir ši ramybė nėra atpildas už praeities klystkelius, kaip pamanytumėt, ramybė yra ta stotelė, kurią pasiekti man buvo lemta. Kaip pagalvoju, šis pasakojimas niekada nebūtų išvydęs dienos šviesos, jei vieną drėgną vėjuotą žiemos vakarą nebūčiau užklydusi į naujumu kvepiantį miestelio teatrą. Ne kasdien čia pastatomi puikūs spektakliai su mūsuose garsaus rašytojo ir kultinio režisieriaus iš sostinės draugija. Ši abiejų menininkų fikcija ištraukė mano prisiminimų gaišenas iš tamsių, apdulkėjusių voratinkliuotų minčių kapinių ir jos atgijo tarsi zombiai bjauriu aitriai salstelėjusių lavonų kvapu. Nepasakosiu visko, kas mane kankina, tausodama jūsų, skaitytojai, nervus, nenorėdama suteikti nemalonių išgyvenimų, o juo labiau neriesiu saldžiųjų meilės istorijų ar kraupių mįslingų atsitikimų, siekdama pigaus populiarumo. Pasidalinsiu tik keletu pamąstymų, be pamokymų, nekeisdama pasaulio, kadangi šį etapą išaugau, jis liko ten toli už mano nueito kelio dulkėtus pėdsakus dengiančio sunešioto drabužio pavidalu. Visi mes esame puikūs savęs apgaudinėjimo meistrai, nes baimė iš naujo išgyventi praeitas akimirkas sužadina fantazijas, kurios išraito ir išpuošia buvusias istorijas nebūtais elementais, kad jos ima rodytis lyg pasakos. Matau, kad jau nukrypau į ilgus išvedžiojimus, todėl kalbėsiu apie spektaklį, kurio gimimą miestelėnai su džiaugsmu sutiko vieną vėjuotą vakarą jūrai daužant apledėjusius krantus ir tamsos viešpatijai neleidžiant rytui išbrėkšti niūriu draudimu. Anšlagas – didžiulis, bilietus iššlavė prieš mėnesį, bandau laimę ir aš. O, tamsusis dangau, elektroninė pardavimo sistema pasiūlo man, deja, koks nusivylimas – tik pirmąją eilę. Susiraukiu, tačiau tuoj prisimenu pozityvius mokymus nusiteikti teigiamai – ne dažnai proga pasitaiko apžiūrėti aktorių batus ar pakvėpuoti jų darbiniu prakaitu lyg sudėtine pjesės dalimi. Sausakimša teatro salė dūsta nuo alkanųjų, kurie trokšta būti papenėti geru menu.

PIRMAS VEIKSMAS netikėtai pakrikštija mane šampanu – pirmos eilės privalumas stulbinantis. Butaforinis akmenų molas ir aš, atsidūrusi beveik scenoje, krykštaujančių aktorių draugijoje, kartūs šampano purslai taško mano plaukus, Baltija – tu nuostabi. Ir visai nesvarbu, kad tik ką apsiplunksnavę aktoriukai „pervaidina“ girtas linksmybes lyg niekada iki tol gyvenime nebūtų gėrę. Vieną akimirką pasigailiu, kad esu blaivi, tačiau pasižadu išverti iki galo, nes mano dėmesį patraukia ant netikro molo įsikūręs senas „bendas“, nostalgiškai brazdenantis gitaromis. O kai vaikinukas skiauterėta plaukuosena valiūkiškai pamerkia man akį, pasijuntu pilnateise dalyve scenos vyksme, žinau – man nevalia dingti, nes scenos gilumoje sėdi poetas ir akylai gano savo kūrybinį vaizdinį. Mes visi esame gabūs šmėklas prisišaukti, tačiau skaniai patiekti jas viešumoje išalkusiems – toks iššūkis ne kiekvienam. Šį iššūkį matuojame drąsa ir talentu. Šiuolaikinė erdvė, kur tiek daug informacijos ir būties prasmė nyksta smilčių slydimu, gniuždo poetą, jis ima blaškytis tarp tikrovės ir iliuzijos. Nejaugi aš paliksiu jį likimo valiai vieną tarp meno peno alkanųjų? Poetas deklaruoja, kad jis įstrigo keistame plyšyje tarp fikcijos ir tikrovės, nesąmoningai ieškodamas prieglobsčio nuo negailestingosios būties ir savo vaizduotės sukurtų pamėklių. Jis gali nepajusti, jei tik minia išalkusiųjų šio puikaus teatro salės tikrovėje nesugebės patekti į autoriaus scenoje kuriamą vaizdinį, įstrigs pusiaukelėje drauge su poetu. Kaip žinote, alkstantys – negailestingi. Jei tik aš išdrįsčiau garbiam poetui pasiūlyti peršokt į tikrovės fikciją, kuomet tikrovė jam taptų tarsi regimybės sapnas? O, kas aš esu tokia, kad galėčiau jam tai siūlyti? Tik dar viena beviltiškos iliuzijos kopija?

„Pašalinimas draudžiama“ – rėkiu drauge su autoriumi ir plikomis rankomis kemšu atsiminimus be kvietimo kaišiojančius bjauriąsias savo galvas atgal į ten, kur jiems privalu tūnoti, jaučiu rankas užsidegant troškimu sugriebt pieštuką, išsivalyti nuo prakaitu sruvenančių minčių. Valdausi, aš – pirmoje eilėje. Po sceną it stirna laigo efemeriška būtybė – sustingęs egzaltuotas jos akių žėrėjimas nepridera prie tyro veido. Mergaitė įsmeigia žvilgsnį kažkur aukštai pro galvas į salės galą, į niekur, kad, gink Dieve, nepagautum jos akių. Suprask, žiūrove, tai reiškia, kad šiai gležnai būtybei turėtų būti lemta tapti jei ne poeto mūza, tai bent princese. Poetas gi ne vakar gimęs, manau, tikrai supras, kad šios sigutės, dukrelės našlaitėlės, nėra visiškai nekaltos. Rankomis švelniausiomis jos tvirtai sugniaužia šluotas, lyg laikiną bausmės įrankį, pamotės įduotą, graudindamos mus savo gailiu trapumu. Kai jos akių pavandenijęs mėlis nudažo scenos jūrą debesų spalva, beveik galėtume įtikėti, kad ši mergaitė efemeriškomis vandeningomis akimis tuoj pavirs mūza – princese. Nejaugi tikite, poete, kad paauglystės Main Rido knygų auklėtinės tikrai sutiks savąjį riterį ir atsainiai numes po kojomis jam baltąją pirštinę? Tik kas, jei ta pirštinė paliks nepakelta gulėti molyje? Ne, ne, taip nemanykite, šioms mergelėms natūraliai dovana duota intuityvumu užuost poetą ir be reikalo pirštinėmis nesisvaidyti.

– Kodėl tavo akys tokios liūdnos? – kadaise manęs užklausė viena tokia poetiška siela, galantiškai pakvietusi šokiui rajono miestelyje.

– Nes tai tik akys, – kvatojau aš ir jau žinojau, kad jis pakels manąją pirštinę, kels be klausimų, besąlygiškai ir bėgs paskui mane per pelkių tyrus, per aštrius ledus ar deginančią lavą.

Sakysite, kodėl aš tuo įsitikinusi? Ogi tokių dalykų niekada neklausia joks raumeningas ir mitrus jaunuolis. Patikėk, naivusis poete, ši mūza dar neskaitė gašla liūliančių eilių tavųjų, kurias tu kartą užrašysi raidėmis. Jai, kaip ir tau – atgrasūs niekingi žemiški kūnai, tačiau pasąmonė mergelių nekaltųjų trokšta vieno – būti suviliotoms sveikų nirtuolių. Deja, paslaptimi kvėpuojantys žvilgsniai traukia vien tik poetus. Jie lekia, giedodami giesmes tyriausias cikadų chorais, kad paknopstomis ištirptų trumpalaikiame nekaltumo švytėjime, pražūtų gelmėse, kuomet efemeriškų mergelių vandeningos akys patvinsta ežerais naivios paauglystės knygų pramanytos ateities vilčių ašaromis. Patikėkite manimi, mieli poetai, sunaikinkite tas nebylias mergeles jau pirmame veiksme, pakol mažosios plėšrūnės nepažeidė jūsų jautrios sielos. Sunaikinkite jas dar mūzų stadijoje, nuosekliai po vieną, tūkstančiais, iki jų lūkesčiai nuodingi nevirto kūnu, nes tiesa yra tokia, kad mergelės iš pažiūros nekaltosios niekada nebus nei mūzomis, nei princesėmis. Jų liaunos talijos apsunks nuo riebalų ir motinystės svorio, o mįslinga tyla virs atskirties tyla. Ir vargas tam poetui, jei mūzą savo jis paverčia stora matrona, kuri apžergus nekaltų sigučių šluotą prabyla valpurgijų keiksmais bjauriausiais, taip kad jautrūs posmai iš tolo vengs ir dideliu lanku aplenks poetą. Kiek pamenu, pirmąjį jaunuolį, susižavėjusį mano liūdnomis akimis aš praradau dėl savo pamišėliško nebrandumo, o kiek vėliau sutiktasis turėjo poetinę sielą, tačiau niekad nebetapo poetu. Taigi, jūs imsite skubėti gyventi taip, kaip aš skubu ir lekiu kažko ieškodama tolyn į ten, kur įsivaizduoju manęs laukiant atgaivos už patirtas negandas gausą. Pakeliui nepasisekusių santykių nuolaužomis užverčiu nemalonius ir skausmingus išgyvenimų epizodus, užlieju vynu gausiu ir užmušu juos muzika trankiąja. Nugrūdu į minčių užkaborius, kur nemanau net per klaidą atsitiktinai užklysti. Stengiuosi viską užmiršti, kad gyvenimo plotams traukiantis į baltoje ateityje tolstančius tolius prisiminimai pasidengtų sodria žole ir ūku, šiandien atrodydami visai neblogi, o kai kurios akimirkos ateityje, matyt, išrodys net visai malonios.

Mažumą užsimiršau...Tikra tiesa, pirma eilė suteikia galimybę pasijusti, kad tu ne pašalietis, kuriam čia „draudžiama“ užeiti. Pamilk, poete, tris savo pramanytus scenos teletabius, tautinėmis margučių spalvomis nudažytus. Drąsiai apspjaudyk juos, apvemk posmais aitriaisiais ir apdegink karčiosiomis eilėmis kaip savo meilės įrodymą. Jie uoliai tave vaikysis, bandys pagavę lupti tau akis, ištraukti žarnas, išmėsinėti ir išnarstyti po kaulelį, kad vėl iš naujo sudėliotų pagal visuotinai prieinamą ir pageidautiną tvarką, nes toks jų darbas ir dėl to jie nekalti, nes jie – kritikai. Atleisk, nes jie nežino, ką daro, dabar eime visi drauge į barą gert šampano.

ANTRAS VEIKSMAS. Aš tebebudžiu ir toliau sergsčiu poetą, kuris brazdina senąja gitara nostalgiškąją giesmę, o jaunas jo jaunystės vaizdinys blaškosi greta manęs, bandydamas kažkuo pridengti save, kadangi eilės krinta negailestingais žodžiais, prieš godžią minią apnuogindamos jo sielvartingą sielą. Šis beviltiškas nuogumas verčia poetą ieškot pagalbos nuo tokios būties – savosios mūzos (nes yra dar jaunas ir naivus) ar bent paplūdimio gražuolės gelbėtojos, kuri turėtų tą misiją atlikti. Šis procesas – nebaigtinis, kad kiek poetų mirtų ar vėl naujai atgimtų, visi keliauja tą patį kelią. Palikim kenčiantiems jų kančias dėl posmų amžinųjų ir palinkėkime geros kloties.

Vieną akimirką su pasitenkinimu pastebiu, kaip kultinio sostinės režisieriaus ranka vikriai scenoje suvaldo nukrypstantį vulgarumo link žurnalistų provincijos balių. Kažin, kas bus to baliaus karalius? Mano subjektyvia nuomone, juo turėtų tapti vietinio laikraštuko redaktorius. Regėjimo žvitrumu aš negalėčiau pasigirti ir niekad ankščiau neteko taip arti sėdėti ir plačiai regėti aktorių veidus. Pirmoji eilė suteikė galimybę bent mintimis brūkštelt per stygas gitaros, nusišypsoti akį man pamerkusiam aktoriui, įkvėpti scenos dulkių tvaiką. Dar niekad neturėjau tokio malonumo žvelgdama į senyvo aktoriaus akis žavėtis jo puikia vaidyba, kai pastarasis, įsijautęs į herojaus kailį, pateiktų tau jį lyg medžioklis, neperspaustai, nuoširdžiai ir charakteringai. Neatitraukiau aš akių ir lyg gurmanų puotoj rijau jo veido mimiką, gėriau ištariamus žodžius ir neatklydo jokia paika mintis mano išsiblaškiusion galvon – ką veikia aktorius namie, kokie jo baldai ar kita buitis, kokia apverktinai gaili senyvo aktoriaus dalia, kai garbiame amžiuje turi stovėt prieš minią ir tauzyti niekus. Šlovė artistui!

Su autoriumi apie kates norėčiau pakalbėti, apie nuostabius gebėjimus pradingti ir atsirasti lyg iš niekur, apie tą mažutį nuožmų žvėrį, jo būdą, papročius laukiniuose kraštuose ir ant mano sofos, apverkdami viduramžių ritualus baisiuosius, kai tarsi raganas niekingas degino šiuos mielus padarėlius bjauriausiuose laužuose. Tiek jau to, verčiau šią temą palikime gvildent mėgėjams, nes niekada negali žinoti, kuris iš tavo pašnekovų jas myli labiau negu šunis.

EPILOGAS. Poetas nusilenkė publikai, tekstas jo rankoje drebėjo lyg epušės lapelis kandų rudenį, tačiau išliko. Kaip ir žodis. Tačiau mums verta atsiminti, poetas – šioje tikrovėje tik laikinai, iki kitos fikcijos.

VIETOJ PABAIGOS. Kodėl autoriui niekas neįteikė gėlių?

KELIONIŲ MOMENTAI. ATRASTI ŠVENTĘ

Miestas įsiurbė mane. Nesipriešinau. Man jis patiko. Patiko iš pirmo žvilgsnio. Jis neturėjo megapoliams būdingos agresijos, prievartinės traukos paklusti besąlygiškai, be galimybės klysti, ar taikstytis, būti suniveliuotam, uždusintam galingos tvarkos ir vienatvės. Mano kojos jam priešinosi. Jo verkė, dejavo, tvinksėjo pažindamos gatvės grindinio akmenis, šaligatvio atitvarus, kietas aptrupėjusias plyteles, stačias kalvas ir aukštus laiptus.

Įsikūriau. Siaura senamiesčio gatvelė. Namo priešais mano namą antrame aukšte – triukšminga. Langai lyg scenos žibintai atsispindi mano kambarėlio veidrodžiuose. Balkone stovintys mojuoja vienas kitam vyno taurėmis, linksmai skamba indai – bone apetite. Kepsnių kvapai leidžiasi pažeme ir kyla aukštyn smelkdamiesi per mano kambarį, liejasi vidinio kiemelio šachmatuotais juodai baltais kokliais ir aš drauge su besilinksminančiais geriu šių vaišių apetitingą tvaiką ir džiaugsmingai sveikinu sukaktuvininką. Negaliu užmigti. Žaklyn gimtadienis.

Rytas. Leidžiuosi laiptais žemyn. Vintažinis kiemelis, matyt, jau du amžius saugiai konservuojamas po voratinklių ir dulkių sluoksniais. Angelų kavinės karštis. Gera nuošali vieta prie lango, už kurio rikiuojasi šiukšlių konteineriai su turtingais aromatais. Nuo to kavinės populiarumas nemąžta.

Besitęsianti šventė. Joje nebūsi vienas, nepasijusi vienišas, nes visuomet užkalbins gėlių pardavėjas, taikydamasis užmesti spalvingas giriliandas tau ant kaklo, kas nors ko nors teirausis keistomis kalbomis, o vargeta ar keistuolis gretinsis, įžvelgęs tavyje artimą savo.

Didelis miestas. Čia pat aikštėje – kasdieniai protestai, šiandien prieš naująjį darbo kodeksą, rytoj – už kitą. Pareigūnai. Koplyčios varpo garsas. Senyva pora, stabtelėjusi priešais mano staliuką aptarti eilinį kasdienį reikalą. Paslaugus miestas – saugi erdvė gležniems kompiuterininkams, netikėtai atsiplėšusiems nuo mirgančių ekranų ir sumaniusiems čia pat paiškylauti dviračiais. Nelaimingieji nepaleidžia iš rankų mobiliųjų telefonų, kad elektroninis informacijos srautas srūtų kūnais lyg kraujo srovė, kurią atjungus jie nukris nuo dviračių bejausmiai ir negyvi. Šalmas. Kuprinė. Pirštinės. Visi privalomi ilgo žygio atributai. Visai nesvarbu, kad galutinis kelionės tikslas ne kalnai ar upės slėnis, o piknikas Angelų kavinėje.

Ritualai. Pirmą valandą kartu su miestiečiais kaip viena tvarkinga šeima sėdame pietauti jaukiose užeigėlėse. Šūksniai, bučiniai ar santūrūs rankų paspaudimai. Kavinių kėdės, išlikusios istorijos vingiuose, atsainiu rūpestingumu išsaugotos iki šių dienų. Jos lyg teatre atgręžtos į gatvės vaizdų nuolatinės kaitos peizažą, kuris neturi pradžios ir pabaigos. Tu gali kada tik sumanęs prisėsti, stebėti įvykių tėkmę ne ką mažiau įdomiai, kaip čia jau senokai sėdintys ar vėliau prie tavęs prisijungsiantys. Siaurose gatvelėse virtuoziškai sukiojasi gremėzdiškos šiukšlių mašinos. Sutrinksi buteliai, dėžė – ne kliūtis prasilenkti. Ant dviračio nurieda elegantiška moteris raudonu kostiumėliu ir aukštakulniais. Pro pat akis parvėpliuoja ryškūs žaliamarškiniai futbolo aistruoliai airiai. Juodasis apolonas mėlynomis darbinėmis pirštinėmis, pajutęs mano susižavėjusį žvilgsnį, lėtai ir neskubiai, lyg nujausdamas savo vaizdo vertę, dėlioja juodus šiukšlių maišus.

Pervažiavimas. Pusvalandžiui pasineriu žemyn į miesto vidurius, alsuojančius aitria skuba ir slogiais gyvuliškais troškimais. Prieblanda ir nejaukumas. Metro skubantys bejausmiai veidai staiga susilieja į bendrą masę, kuri slenka suzombėjusia upe, nepriklausydama jokiam žmogiškam pavidalui. Minutėlę pasijuntu patekusi į kitą išmatavimą, į kraupią ateitį, kurios niekas nelaukia ir niekas nenorėtų.

Prabanga. Louis Vuitton mados pristatymas Luvre. Mados karaliui – karališki apartamentai. Uždaras vakarėlis. Už Luvro, kampinėje gatvelėje, pagerbti ir mūsų lietuviškieji didikai – „Rue Radziwill“. O visai šalia – brangūs ištaigingi sendaiktynai, siūlantys turtingiems kinams n-tųjų metų mados kolekcijas.

Pastebėjimas. Šis miestas priklauso mažutėliams išpuoselėtiems šuniukams, kurie guviai uostinėja tarpuvarčius, durų pakraščius, prašydamiesi paimami ant damų rankų, nekantriai laukdami švarių paklotėlių, paslaugiai patiesiamų ant kavinių kėdžių, nesibaimindami mandagių, besižavinčių jais praeivių. Priešingai – didieji šunys liūdnai graudžiais veidais maldaujančiai žvelgia į šeimininkus, kurie negailestingai tempia juos paskui save lyg nebūtiną, visai nereikalingą bagažą, kliūvantį už praeivių, šiukšliadėžių ar elektros stulpų. Jie slepia skausmingai ilgas kojas po savimi, gula ant įkaitusio saulėje asfalto ir žvelgia į sėdinčius kavinių amfiteatruose, tarsi išmaldos prašydami amžino poilsio ir ramybės.

Laikinumas. Mažutės senienų parduotuvėlės, kupinos paslapčių ir nežinomų istorijų. Blizgios vakarinės suknelės, kurios kadaise sukosi spalvinguose vakarėliuose. Jos vilioja pajusti praėjusio laikmečio lėtumą, ramybę, primena trapų gyvasties laikinumą.

Šešta valanda vakaro. Drausmingos miesto šeimos vakarienės metas. Porelė greta manęs persėda į lauko kavinės „parterį“ – pirmas eiles, kurios ką tik, prieš keletą minučių, buvo nepopuliarios dėl tiesioginės saulės kaitros.

Vakarėja. Gatvės muzikos šventė.

Tai – miestas, kuriame amžinai penktadienis.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt