Dovis Pa

DANGUS STRAZDUI

Romanas

„noriu, kad būtum mano strazdas“
„o aš, kad būtum mano dangus“

Skiriu Solveigai ir Marijui...

Viršelio nuotrauka – Dainius Dirgėla

Viršelio dizainas – Diana Ramanauskienė

Redaktorius – Stasys Lipskis

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2016

Autoriaus žodis

Esu kūrėjas. Ilgą laiką draskiausi ir plėšiausi, prašiau atsiliepti į mano ilgesį, bet nesulaukiau atsakymo, todėl sukūriau „Kai kurias jo širdies dalis“ – eilėraščius. Vėliau sekė ilgas patirties kaupimas, visur dalyvavau kaip stebėtojas ir, kai prisirpo laikas, parašiau „Vienatvę dviems“.

Kaip rašau kūrinio anotacijoje, „Vienatvė dviems – pigus triukas sąmonei apgauti. Kurį laiką toje būsenoje jautiesi gerai, iki rytas tave pabudina iš sapno ir tu supranti: kad ir koks šūdo kupinas atrodo gyvenimas, tu negali nustoti jame dalyvauti. Tu privalai. Tu gyveni, bandydamas išsiaiškinti, kas tu esi“.

Manau, patiks tiems, kurie jaučiasi svetimi, bando atrasti save, visada skuba arba nuolat neturi laiko...

Dovis Pa

Leidėjų žodis

Lietuviškas gėjų meilės romanas. Nelaiminga meilė, neištikimybė, dvasinės kančios ir netikėtai optimistinė pabaiga. Regis, niekuo neypatinga, tačiau nuoširdžiai ir sklandžiai papasakota jausmų ir santykių istorija – neprastas jauno literato debiutas.

Geriau būti nekenčiamam už tai,
kuo esi, nei mylimam už tai, kuo nesi.

Andre Gide

Dabar žinau, kad vieniši žmonės nesėdi užsidarę namuose. Visi, besijaučiantys vieniši, išsirenka sau patinkančią kavinę–barą, mažai tepažįstamą publiką ir, susėdę kartu, įsijungia į nesibaigiančios priklausomybės nuo nikotino bei kofeino ratą. 

Nesibaigianti vienatvė dviems – tai pigus triukas sąmonei apgauti. Kurį laiką toje būsenoje jautiesi gerai, iki rytas tave pabudina iš sapno ir tu supranti: kad ir koks šūdo kupinas atrodo gyvenimas, tu negali nustoti jame dalyvauti. Tu privalai. Tu gyveni, bandydamas išsiaiškinti, kas tu esi.

Artėjimas

I
Viskas prasideda vynu

Mus, gulinčius baltuose pataluose, pasitiko saulėtekis, o vyno butelius, besivoliojančius ant grindų, pro užuolaidos plyšį sprūstanti šviesa – saulės spinduliai, ant kambario sienos metantys mėlynus šešėlius. Artėjo dar vienas rytas.

– Pienių vynas... Pienų vynas... Mane svaigina! – sruvo žodžiai tavo lūpomis, kruvinomis ir nukandžiotomis, iš– margintomis raudono vyno dėmėmis.

– Atrodai kaip klounas, – pasakiau.

– Labas rytas, – pasisveikinai mane apkabindamas. Tavo šypsena mane prajuokino.

Net nenutuokiau, kiek dabar gali būti valandų, tačiau į paskaitas eiti neketinau. Mėgavausi kiekviena akimirka, praleista su tavimi. Mūsų kambaryje. Mūsų lovoje. Jaučiausi saugus, jausdamas šalia tavo kvėpavimą. Jaučiausi saugus, atskirtas nuo neapykantos „kitokiems“ – netolerencija yra vėžys, ėdantis visuomenę iš vidaus. Džiaugiausi bent trumpam atitrūkęs nuo šūkių „už Lietuvą, vyrai“, šeimos tradicijas puoselėjančių politikų, kovojančių su vėjo malūnais, besistengiančių įrodyti savo tiesas.

Už lango čiulbėjo paukšteliai, žaliavo medžiai, skleidėsi gėlių pumpurai – pirmieji pavasario pranašai – žibutės ir snieguolės. Varčiausi lovoje dar pusvalandį, tada, neiškentęs pagirių, nukiūtinau į virtuvę, tikėdamasis pagaminti pusryčius.

Iš lovos išlipti tave privertė plaunamų vakarykščių indų tarškesys.

– Ak, labas rytas! – pasisveikinai, įsisiurbdamas į lūpas. Bučinys paliko išgerto vyno pėdsaką ant mano lūpų, tad dabar ir aš tapau panašus į juokdarį.

Nuėjai ieškoti cigarečių.

– Cigaretės ant stalo! – sušukau.

– Ant kokio? – atsakei šauksmu.

– Balkone, ant stalo! – dar kartą sušukau ir išgirdau veriamų durų trenksmą.

Pats rytais rūkydavau retai, todėl įsijungiau televizorių. Rodė „Labą rytą“, atrodo, kalbėjo apie artėjančius rinkimus. Baigęs plauti indus pradėjau tepti sumuštinius. Tuomet grįžai, vilkėdamas raudonu chalatu. Apkabinęs mane per liemenį ėmei pasakoti naujienas:

– Geros žinios – šiandien nereikia į darbą! – sušnabždėjai bučiuodamas mano kaklą.

– Kodėl ne? – pasidaviau silpnybei. Man patiko, kai bučiuodavo kaklą. Nejutau, kaip atsidūrėme ant sofos. – Nes man šiandien nereikia į paskaitas.

– Viską, ko nebaigiau darbe, tvarkysiu namuose. O kadangi tau nereikia į paskaitas, vadinasi...

– Dar parą laiko praleisiu kartu su tavimi! – užbaigiau jo mintį.

Pusryčiai gulėjo ant stalo. Žinoma, užmiršti suvalgyti.

– Ak, – atsidusau po kelių minučių.

– Rrr... – savo lūpomis įkandai man į ausies spenelį.

Aplink mus saulės apšviestos skraidė dulkės. Nuo sofos stebuklingu būdu pasiekėme grindis, gulėjome prisidengę viena antklode.

– Ar gali pasilikti ilgiau? – pasiteiravai, ranka ieškodamas mano delno.

– Ne, tik dieną.

– Ir naktį, – pataisei mane, spustelėdamas savo ranka manąją.

Pats laikas papasakoti apie jį – Deividą. Jis tamsiaplaukis, melsvų akių, 180 cm ūgio, todėl lygiai dešimt centimetrų aukštesnis už mane. Buvau žemesnis, tačiau dėl ūgio nekompleksavau – svarbiau asmenybė. Mėgstamiausias jo užsiėmimas – fotografuoti, mėgstamiausias patiekalas – žalumynai, pavyzdžiui, mocarelos salotos. Labai patinka keliauti, domisi dienraščių aktualijom, interneto naujienom. Pats yra be galo valdingas, skeptiško požiūrio, kritiškas. Be galo išrankus. Zodiako ženklas – svarstyklės. Jei būtų akvariumas, būtų ne kiauras ar tuščias, o pilnas.

Vadinau jį debesimis, o jis mane strazdu – kokia daili pora!

Dabar šiek tiek apie save. Prisistatydamas galėčiau teigti, kad esu, buvau ir visada būsiu Paulius, tačiau jaučiau, kad esu kažkas daugiau – kartais šaulys, su lanku, bet be strėlių, o dažniausiai ožiaragis, užsispyręs, tačiau nuolankus, turintis savo nuomonę, mėgstantis apginti savo poziciją, bet nesiveliantis į konfliktus. Kam to reikia? Visada ryžtingai žengiau pirmyn. Nors, iki Deivido, truputį savimi nepasitikėjau. Tačiau su juo viskas atrodė ranka pasiekiama.

Debesėlis, debesis, ak, kaip norėčiau būti dangus, masčiau lyg Mikė Pūkuotukas. Net ir suaugęs jaučiausi šiek tiek nesubrendęs. Lyg vaikas. Mėgau žaisti stalo žaidimus, skaityti knygas, skaniai gaminti ir nieko neveikti. Nieko neveikimo menas man atrodo gražiausias dalykas pasaulyje. Gali neskubėti, po truputėlį mėgautis bet kuo: saulėtekiu, saulėlydžiu, žvakės liepsnelėm ar bet kokia nereikšminga smulkmena.

Dažnai jaučiuosi tingus. Tačiau man labai patinka gaminti. Kas kartą įvairiais patiekalais stebindavau Deividą. Maišydavau įvairiausius padažus ir visus patiekdavau su spagečiais. Mėgdavau mėtų, bazilikų ir kitų vaistinių žolelių lapelius. Užsiiminėjau virtuvės alchemija ir dar man labai patiko virti kavą. Laisvą laiką, kai nesimokydavau, užpildydavo Deividas: vaikščiodavom į teatrą, kiną, pačiuožinėti ant ledo, kartais aplankydavom meno parodas. Tačiau daugiausia laiko praleisdavom planuodami išvažiuoti ir tai buvo mūsų viena didžiulė svajonė. Vienintelis dalykas, apie kurį nekalbėsiu – išvaizda. Būtų nuobodu žinoti, kaip atrodome. Mus susikurti leisiu patiems.

Įsidienojus pasidarė labai karšta. Teko praverti langus ir sėdėti balkone, nesivarginant išeiti kur nors į lauką – pasėdėti kavinėje, pasižmonėti. Dažnai sėdėdavom balkone, gerdami kavą, džiaugdamiesi bundančia gamta.

– Džiugu, kad su kiekviena diena darosi vis šilčiau, – tariau rūkydamas.

– Aha, – pritarė jis. – Einu į parduotuvę, ledų.

– Sėdėk, nueisiu aš, – paprašiau, norėdamas trumpam prasiblaškyti.

Mėgdavau viską daryti už jį: plauti indus, mazgoti grindis, šluostyti dulkes, išnešti šiukšles, nueiti į parduotuvę. Man tai nebuvo sunku, o jam – nemalonu. Ilgainiui įpratau visus namų ruošos darbus padaryti pats. Matyt tuo ir skyrėmės – jam nerūpėjo buitis, o man nuo vaikystės buvo skiepijamas pedantiškumas: dulkės man – ne draugės. Mėgau tvarką, o Deividui netrukdė jauki betvarkė.

Pavasariškas oras buvo puikus. Atrodė, lyg pavasaris nekantrautų užleisti vietą vasarai – gėlės žydėjo, medžiai žaliavo. Tad ir parduotuvėje ilgai neužtrukau. Sumokėjau už prekes ir neskubėdamas patraukiau namo, pas manęs laukiantį Deividą.

Daug maloniau aplink save matyti besišypsančius veidus, beeidamas pirmą kartą apie tai pagalvojau. Praeinantieji buvo kupini skausmo ir kažkur skubėjo, žinoma, be reikalo. Rūškana mina veide – tipinio lietuvio bruožas. Visą gyvenimą stengiausi atsikratyti konformistiškumo ir tai, ką mačiau, mane slėgė.

Namo grįžau baisiai nusiminęs. Numečiau striukę, prekes išdėliojau virtuvėje ir suglebau kėdėje.

– Kas atsitiko? – pasitikai.

– Nieko, viskas gerai, – nusišypsojau, tikėdamasis, kad nevesim diskusijos ta pačia tema.

– Nepanašu, nagi, pasakok! – prisėdęs šalia puolei švelniai glostyti man nugarą.

Tylėjau. Kurį laiką tylėjau, mėgaudamasis dėmesiu. Juk kai mylimas žmogus šalia – niekas nebesvarbu. O tada pradėjau garsiai kvatotis.

– Nusiraminai? – nusišypsojai.

– Iš tiesų, nemanau, kad buvau sunerimęs, – rimtai atsakiau.

– Tu man esi svarbus ir jei dėl kažko nerimauji, prašau, man papasakok, – drąsinai.

– Nenoriu nieko tau pasakoti. Tu juk žinai – man esi lygiai toks pat svarbus, tik...

– Mhm? – kartais jam rūpėdavo parodyti, kaip jis įdėmiai klausosi.

– Tik norėčiau išvykti kur nors su tavimi.

– Pavyzdžiui?

– Gyventi negyvenamoje saloje...

Abu pradėjome kvatotis. Pasakiau tokią nesąmonę, o jam vis tiek rūpėjo, kaip iš tikrųjų jaučiuosi.

– Manai toje saloje nesiliautum manęs mylėti?

– Mylėčiau gal net labiau! – pabučiavau jo žaismingą liežuvį.

Sugriebei mano ranką ir vikriai atsigulėme ant grindų. Voliojomės ir bučiavomės. Kadangi nebijojau kutenimo, sumaniau jį paerzinti, iki kol šis suklykė man į ausį: „Gana, trūksta oro!“ Tuomet leidau jam šiek tiek pailsėti ir atsisėdau taip, kad galėčiau žiūrėti jam į akis.

– Kas yra? Kodėl taip skvarbiai žiūri? – giliai kvėpuodamas paklausei.

– Ar atsimeni, kaip susipažinome?

– Taip, o ką?

Ne ne, nieko, – nusišypsojau.

Susipažinome atsitiktinai. Vieną vakarą praleidau klube su draugais. Jis pavaišino mane gėrimu, o aš jam sutikau duoti savo numerį. Nors per visą vakarą persimetėme vos keliais žodžiais, kitą dieną jis man paskambino ir pakvietė susitikti.

Buvo vasariška diena. Nuobodžiavau Gedimino prospekte, laukiau jo. Jis vėlavo. Tačiau jam pasirodžius užteko tik šypsenos, kuri mane pavergė. Vėliau viskas įvyko per greitai, bet natūraliai: keletas susitikimų, pasimatymų ir pasiūlymas apsigyventi pas jį.

Deivido gyvenimas nuo jo gimimo buvo klotas rožėmis. Jis užaugo Vilniuje, pasiturinčių verslininkų šeimoje, kurie turėjo daug turtų, bet niekada – asmeninės laimės. Jo mama, vadovavusi įtakingam savivaldybės skyriui, rūpinosi namais ir savo pačios įvaizdžiu visuomenėje, tačiau vienturčiui sūnui skyrė labai mažai dėmesio. Jo tėvas taip pat užėmė įtakingas pareigas – vadovavo senelio įmonei, todėl jo beveik visada nebūdavo namuose. Užtat Deividas turėjo labai ilgą ir užimtą dienotvarkę – dienos metu pamokos, vakare – popamokinė veikla. Jo tėvai samdė jam geriausius specialistus, kad tik jis įgytų visų reikalingų žinių, o vėliau galėtų sekti jų pėdomis. Todėl Deividas neturėdavo laisvo laiko sau, o su tėvais beveik nesimatydavo.

Jo gyvenimas priminė pasaką apie vienišą raudonkepuraitį, klaidžiojantį miško takeliais. Nors aplink jį sukosi gausybė bičiulių žvėrelių, kaip žinoti, kurį kelią rinktis, kaip neklysti tamsiame gūdžiame miške, kai iš visų pusių tykoja pavojai?

Dabar žinau – jis nesirinko teisingo kelio. Taip, tėvų verčiamas pabaigė privačią mokyklą, baigė prestižinį universitetą Anglijoje, tačiau tai viskas, visa kita – nenutrūkstantis melo voratinklis, o Deividas – muselė, įsipainiojusi jame. Augdamas be tėvų jis išmoko meluoti – jau Anglijoje rašydavo, kad mokslai sekasi puikiai, nes taip ir buvo, jis puikiai mokėsi. Rašydavo, kad susirado darbą naktiniame bare, kad išgyventų iš savo paties pajamų (nors iš dalies galėjo dėl to nesirūpinti, nes buvo viskuo aprūpintas turtingų tėvų), tačiau tai nebuvo tiesa. Taip, jis iš tiesų laiką leisdavo naktiniuose klubuose, bet nedirbo – nuo mokslų ilsėdavosi nuolat smagindamasis audringuose vakarėliuose su žmonėmis, kurių nepažinojo, bet vadino draugais, kurie kartu su juo šniodavo kokainą, amfetaminą ir vartodavo daug alkoholio. Jis patyrė tikrą gyvenimą, kurio taip trūko, kol buvo kontroliuojamas tėvų, patyrė neigimą, kuris jį išlaisvino, nuėmė antrankius ir leido pasijusti laimingam. Dirbtina laimė. Dirbtini draugai. Gyvenimas.

Po viso audringo ir beprasmio lėbavimo jis jautėsi dar vienišesnis. Pabaigęs universitetą suprato, kad net ir būdamas gražus bei privilegijuotas nepabėgs nuo kaltės ir atsakomybės jausmo, taigi ilgai nesvarstęs grįžo į Lietuvą. Niekada neužmezgė santykių su merginomis, slapta lankėsi gėjų klubuose ir ieškojo antros pusės, nors dažniausiai mėgavosi atsitiktiniais santykiais. Kol nesutiko manęs.

Iš vidaus Deividas buvo itin sužeistas, keistai pavargęs. Tai, koks jo gyvenimas buvo iki manęs, galėjau perskaityti melsvose akyse – jos jau seniai nespinduliavo iš meilės, džiaugsmo. Spėjau, jog jam trūko artumo, šilumos, kurią suteikiau. Jam reikėjo kito žmogaus, kuris priverstų jį pasikeisti, dėl kurio jis galėtų nuversti kalnus. Jam reikėjo kontrolės, manęs.

Dabar žinau, kad santykiai nesirutulioja tvarkingomis pakopomis. Žinau, kad vienintelis dalykas, dėl kurio galiu būti laimingas – vidinė ramybė dėl artimo žmogaus. O ne meilė, kaip galvojau iki šiol. Nes meilė aplanko ir trunka tik akimirką. O ramus gali būti tik tada, jeigu esi užtikrintas, jog viskas jau išbandyta ir absoliučiai niekas negali jūsų išskirti.

Visas bendras mūsų su Deividu gyvenimas – važinėjimasis amerikietiškais kalneliais. Iš pradžių pakilimas, tada krytis, o tada vėl pakilimas. Egzistavome šalia vienas kito, bet abu jautėme troškulį nuotykiams. Aš, kitaip nei jis, norėjau adrenalino – ko nors, kas priverstų širdį plakti smarkiau. O jis nuotykius suprato kaip bėgimą nuo savęs paties ir niekaip negalėjo atsikratyti praeities, ji tarsi jo paties šešėlis visados buvo šalia, kvėpavo jam už nugaros ir it kipšiukas vedė iš kelio. Iš pradžių to nesupratau, viskas atrodė gražu, atrodė, kad tęsis amžinai. Bet vėliau pradėjau įtarinėti – jis tapo kitoks, stipriai ir greitai keitėsi.

– Myliu tave, – lyg niekur nieko pasakiau.

– Ir aš tave, – pabučiuodamas atsakei. – Esu beprotiškai tave įsimylėjęs.

Šitų žodžių turėjau laukti penkis mėnesius.

II
Pradžia

Jis pasitiko mane geležinkelių stotyje rugpjūtį, prieš pat prasidedant mokslo metams. Lipau iš traukinio, paskui save vilkdamas didžiulį juodą lagaminą. Ir tuoj pat atsižadėjau savo balso. Savo kūną, sapnus ir gyvenimą atidaviau jam į rankas. Daugiau neturėjau nieko. Net plano, kas būtų, kur eičiau, jeigu išsiskirtume. Vyliausi, kad taip nenutiks. Neliko jokių atskirų kelių. Tik ne po pažadų būti kartu amžinai.

Pamilau jį iš karto po to, kai susipažinome. Nuo tos akimirkos viskas, kas buvo iki jo, susmilko tarytum rūkoma cigaretė. Likau tik aš. Ir jis.

Ėjau šalia. Tauškėm visokius niekus – kaip praėjo kelionė, ką veikiau išvykęs ir visa kita, kas neturėjo jokios prasmės. Maitinausi buvimu šalia jo. Daugiau nieko netroškau. Tik nepabusti iš šio staiga užklupusio sapno. Ėjome greta ir visas laikas, kurį praleidome atskirai, atrodė, nebuvo mano. Jaučiausi taip, tarsi būtume nesimatę vos keletą akimirkų. Pasakiau jam tai. Jis šypsojosi.

Būtent tą dieną susikroviau visus savo daiktus ir atsikrausčiau pas jį. Ilgai nesvarsčiau, ar elgiuosi teisingai. Giliai širdyje to troškau daug labiau, nei bet ko bet kada anksčiau. Galbūt tai mano matrica, mano likimas. Kai įėjome, išvydau kuklų dviejų kambarių butą. Dar tą patį vakarą išsidėliojau savo daiktus, atsiguliau, o ryte, nubudęs šalia jo, pajutau, kad pradedu egzistuoti.

Rugpjūtis. Dvi savaitės iki mokslo metų pradžios. Dvi savaitės gyvenimo. Tikro gyvenimo. Su pieno ir šokolado priemaišom. Laikas, kurį leidom kartu su Deividu.

Rytais Deividas anksti kėlėsi į darbą. Prikeldavo mane prieš išeidamas, švelniu bučiniu pažadindamas sapnuojančias lūpas, palinkėdamas geros dienos. Jam išėjus nebegalėdavau užmigti, į akis įkyriai spigindavo negailestinga saulė. Dažniausiai keldavausi ir ilgai prausdavausi po šaltu dušu. Tuomet surūkydavau cigaretę, išgerdavau puodelį juodos kavos. Vietoj to, kad keliaučiau į miestą, pirmąją dieną likau namie. Tvarkytis.

Iki tol, kol jis grįžo iš darbo, miriau iš nuobodulio. Į sekcijos lentynas išdėliojau knygas, kurias atsivežiau. Daugumą jų buvo padovanoję draugai. Nuvaliau dulkes, į vazą ant stalo pamerkiau gėlių. Kūriau jaukią atmosferą, nors ir be Deivido jaučiausi kaip namuose.

Mano kūnas nepriklauso niekam kitam, tik pačiam sau. Taip pat ir siela.

Valanda iki jam sugrįžtant gaminau vištienos troškinį. Virtuvėje už lango girdėjau žmonių balsus, galbūt kaimynų. Tačiau nieko nepažinojau. Gatve važinėjo autobusai, troleibusai, kitapus gatvės žmonės lūkuriavo stotelėje, laukdami jiems reikalingo. Keista buvo gaminti ir stebėti visus, kurie kažko laukė, su kažkuo kalbėjosi. Aš vienintelis neturėjau nieko, su kuo galėčiau užmegzti pokalbį. Tiesiog gaminau valgį ir laukiau, kol Deividas grįš iš darbo. Tačiau net su juo negalėsiu pasikalbėti apie tai, kas man nedavė ramybės, todėl paskambinau Henrietai ir pasikviečiau į svečius.

Beruošiant troškinį spynoje trakštelėjo raktas. Grįžo Deividas. Tarsi paklusnus, ištikimas šuo nuskubėjau jo pasitikti. Įėjęs jis apkabino mane, o tuomet suskubo girti namų kvapą.

– Kas taip gardžiai kvepia? Ar ką nors gaminai?

– Vištienos troškinį, – pasigyriau.

Jeigu ir buvo įmanoma Deividą sužavėti ar kuo nors nustebinti, geriausias būdas tai padaryti – per skrandį.

Susėdom valgyti. Deividas nepastebėjo tvarkos bute, net neužsiminė, kaip viskas švaru ir tvarkinga. Kimšdamas maistą pasakojo naujienas:

– Skambino draugas, klausė, kur švęsim vasaros uždarymą. Nežinau, ar rasim geresnį variantą, todėl sutikau užsukti pas jį.

Vasaros uždarymas – itin mėgiama šventė. Visiems jo draugams tai tampa proga susirinkti išgerti ir pasiklausyti paskalų, kas su kuo išsiskyrė, kas su kuo miega. O man tai atrodė kančia – matyti tuos pačius savimi patenkintus veidus. Jam pasakojant vasaros uždarymo planus, prisiminiau, kiek kartų teko justis nemaloniai, kad nerandu su jo draugais bendros kalbos.

Ernestas. Nesitikėjau kada nors sutikti tokio pasipūtusio, savimi patenkinto niekšo. Atrodė, kad jo egoizmui ribų nėra. Po susitikimo su juo pasijusdavau prastai, lyg nebūčiau žmogus. Visos Ernesto diskusijų temos – seksas arba kaip uždirbti pinigų. Jam nerūpėjo visuomenė, bendražmogiškos vertybės. Iš pažiūros jis atrodė itin bendraujantis ir įdomus, bet giliai viduje buvo minkštas ir nuobodus.

– Na, Pauliau, man labai patinka tave erzinti, – vis kartojo jis mums susitikus. – Tau rūpi viso pasaulio problemos!

– Bet, Ernestai, – bandydavau bergždžiai ginčytis, nes jis ir jo antra pusė vienareikšmiškai manęs neklausydavo.

– Tu pats problematiškas.

– Ko tu suki galvą dėl kažkokio Ernesto? – ramino mane Deividas. – Jis – senas ir šykštus, o tu jaunas, dailus, dar nesugadintas. Turi savo nuomonę ir nesutinki su jo. Todėl jam taip labai patinka tave erzinti.

Įsivaizdavau Ernestą kaip seną vilką, kuriam patikdavo besiganančios avys. Aš buvau avis. Taikinys. Bet koks mano žodis buvo nė motais. Aš – vaikas, taip vadino jis mane. Nė trupučio nesijaudino, kaip dėl to jaučiuosi aš. Tačiau vėliau išmokau jį ignoruoti, nekreipti į jo žodžius dėmesio ir nesiginčyti su juo. Avis protingesnė už vilką, nes jai nereikia mėsos tam, kad pajustų pasitenkinimą skrandyje.

Ar sutiksiu Ernestą vasaros uždaryme? – uždaviau sau klausimą.

Žinoma sutiksi, koks vasaros uždarymas be bučinukų akcijos? – pats ir atsakiau.

Pavalgę įsitaisėme lovoje ir žiūrėjome filmą. Man patiko siaubo ir visokios dramos, ko jis negalėdavo pakęsti, todėl visuomet užtrukdavome, kol kurį nors išsirinkdavome. Šį kartą laiko sugaišome žymiai mažiau, nes norėjau jam parodyti „Jeigu sienos galėtų prabilti“ – apie skirtingo amžiaus, skirtingų laikotarpių lesbiečių santykius. Kritikų buvo įvertintas visai neprastai ir mudviem nepaprastai patiko.

Neretai svarstydavau, kad lesbietėms viskas paprasčiau. Pavyzdžiui, jeigu gatve eidavo susikibusios dvi moterys, niekas neatkreipdavo ypatingo dėmesio, galvodavo – gal jos draugės, bendradarbės ar motina su dukra? Tačiau tik pamatytų gatve einančius už rankučių susikibusius vyrus – visuomenėje tuojau pats prasidėtų širšulys – pasipiltų nuomonės, kad vyrams nedera mylėti vienas kito, tvyrančios kiekvieno „doro“ piliečio širdyje – neapykanta.

O dabar truputis „sveiko proto“. Tie patys neapykantos „kitokiems“ kupini piliečiai vartoja smurtą šeimoje, užsiiminėja prostitucija, vartoja narkotikus ir į vaikų namus atiduoda savo pačių vaikus. Tai nėra mano paties sugalvoti faktai, tai statistika, skaičiai. Ar tai nėra tikrosios problemos, į kurias derėtų atkreipti dėmesį? Tačiau visuomenė nėra mąstanti, todėl apie tai negalvoja, dėl to nekyla klausimų, nes visi žino atsakymus. Žiniasklaida to neakcentuoja, tačiau rašydama apie du vyrus turi šansą dilginti piliečių nervus, skatinti netoleranciją, nesupratimą. O piliečiai – XXI a. robotai, priimantys bet kokią jiems teikiamą informaciją. Visiškai nesvarbu, teisingą ar ne.

Rugpjūtį keitė rugsėjis. Nors dienos vis dar tebuvo saulėtos. Į vasaros uždarymo šventę Deividas išvyko vienas. Vietoj to, kad važiuočiau kartu, nutariau likti namie ir susitikti su senai matyta drauge. Dėl to, kad liksiu vienas nesijaudinau. Turėjau užgesinti audras, ilgai snūduriavusias, bet galiausiai sukilusias prieš mane.

Laukimas kaip laukinis žvėris siautė mano viduje, pakeliui išdraskydamas geras mintis, pozityvų mąstymą paversdamas šaltu rūku. Tas rūkas apgaubė visą mane, išgrauždamas didžiausias skyles ten, kur saugu. Galiausiai neliko nieko pastovaus – tik skystas liūdesys. Tegalėjau galvoti apie Deividą ir laukti, kada vėl susitiksim.

– Ar gali nors pusdieniui negalvoti apie jį ir užsiimti kuo nors kitu? – klausė Henrieta.

Piktai pažvelgiau į ją. Ne dėl to, kad ji mane suerzino. Tiesiog mintys vis siuntė ilgesio bangas. Skausmingą tu man reikalingas signalą.

– Ar man atrodo, ar tu jį įsimylėjęs? – paklausė ji.

Nieko neatsakiau. Žvilgsnis klaidžiojo baltomis kambario lubomis. Kambario, kuris be Deivido atrodė tamsus ir nespalvotas. Mintimis keliavau toli toli. Nejutau, kaip užsnūdau ir susapnavau sapną.

Atsibudau gūdžioje girioje, minkštame samanų patale. Medžiai aplink buvo tokie aukšti, kad tik protarpiais mačiau debesų kontūrus. Medžių daug, o dar daugiau šakų – visos spygliuotos, aplipusios voratinkliais, kuriuose zyzė įsipynusios musės. Keldamasis kliuvau už jų ir skaudžiai krisdavau žemyn. Ir vėl kėliausi. Ketinau susirasti kelią iš čia, bet zyzimas vis garsėjo ir, rodėsi, šakų randasi vis daugiau. Mano kojos kliuvo už pažemėje išdygusių grybų. Jie visi švytėjo it fosforas ir su kiekvienu blykstelėjimu augo. Vis augo, augo, kol peraugo mane. Zyzimas garsėjo. Galiausiai nebeliko vietos trauktis. Bandžiau suvokti, kas atsitiko, kai jau buvau vienas iš tų grybų – glitus ir sparčiai besimaitinantis. Tik jau ne savo – kitų skausmu. Nebeliko jokio manęs – buvau įkalintas grybo pavidale. O tokių kaip aš, pasiklydusių gūdžioje girioje, radosi vis daugiau.

Pramerkiau akis. Gulėjau tame pačiame kambaryje, tik Henrietos šalia nebebuvo. Nebebuvo ir girios, ir grybų. Ir kitų žmonių, išbalusių ir kažko ieškančių, čia nebuvo. Tik aš ir karietomis pradardėjusios akimirkos...

Nežinojau, kiek dabar valandų. Sieninis laikrodis, jau kurį laiką rodantis 18 h vakaro, galiausiai visiškai sustojo. Jokio tiksėjimo – gyvybės ženklų. Niekaip neprisiruošiau jo sutaisyti.

Meilės kančios – juokas ir ašaros, galvojau begulėdamas. Nepatirti skausmo nėra laimė – meluoja tie, kurie sako, kad neįmanoma iš meilės pamesti galvą. Jaučiau, kad būtent meilė yra didžiausia euforija. Mylėdamas jaučiausi laimingas. Dar didesnė laimė – jaustis mylimam. 

Jaustis mylimam, jaustis vienišam, jaustis mylinčiam, mylėtis... Pamažu virtau egoistu, kuriam nerūpėjo būti su kitu žmogumi. Daug labiau patiko savintis.

Deividas – jis tik mano. Nenorėjau būti šalia jo, troškau, kad būtume vienas ir tas pats kūnas – vienas kito ramstis. Norėjau turėti jį tik tai sau ir manyti, kad niekur nedings. O jei dings – visuomet sugrįš šypsodamasis, mat žinos, kad jo laukiau.

Sugrįžk pas mane, kur tu bebūtum. Pasmauk mane savo meile: žodžiais, jausmais, prisilietimais. Mano širdis nesuklydo pasirinkdama Deividą, nes jau tada žinojo, kad jis yra man skirtasis. Tik ilgai laukė.

III

Visi ateina iš ten, kur nebūna nieko, ateina iš ten, kur tamsu. Iš nebūties į šviesą. Ten, kur tamsu, viskas nusėta dulkėmis. Ir tik niekieno šalies gyventojai gali matyti vieni kitus. Bet išlindus į šviesą nė vienas negrįžta į niekados, nes regėti šviesą, vadinasi, – tapti kažkuo.

Su Henrieta susipažinome per bendrus pažįstamus. Tuo metu ji baiginėjo mokyklą, rinkosi savo kelią. Domėjosi rytų kraštais, tradicijomis ir filosofija. Mėgo skaityti knygas, todėl daugybę laiko leisdami kartu gerdavome kavą, gyvai aptarinėdami skaitytas knygas, matytus filmus. Abu tikėjome, kad svarbu tai, kaip atrodome, ką veikiame visuomenės labui. Radome bendrų interesų ir tapome artimais draugais.

Mylėjau ją. Kitaip, nei mylėjau Deividą. Tiesiog kaip draugę. Tačiau ši meilė buvo kitokia. Mylėjau jos stiprybę viduje. Ir harmoniją. Ji visuomet rasdavo tikslų žodį, reikalingą paguosti, mokėjo išklausyti, patarti. Nesupratau kodėl, tačiau viskas, ką ji paliesdavo, tapdavo savotiškai sėkmingu man. Tarsi jos energija būtų buvusi tokia pozityvi, jog bet kas tapdavo daug sveikesnis, artimesnis ar laimingesnis. Vertinau šį jos gebėjimą, bet niekuomet jai apie tai nepasakojau.

Ji įžengė aukštai iškėlusi galvą, su visa savo paukštiška elegancija. Stebėjau ją iš šalies. Trumpai apsidairė aplinkui ir nepatenkinta suraukė nosį:

– Kokioj skylėj čia gyveni? – po minutės tylos nepatenkinta paklausė. Bet tai nebuvo klausimas. Veikiau teiginys.

– Nesutinku! – paprieštaravau, purtydamas galvą. – Nors ne naujas, bet jaukus dviejų kambarių butas, kurio sienos, jei galėtų prabilti, daug papasakotų.

– Dviejų kambarių butas, kuriam reikalingas kapitalinis remontas, – griežtai nesutiko ji su mano filosofijom, sėsdamasi ant fotelio it karališko krėslo.

Jaučiausi, kad turėčiau su ja nesutikti, tačiau nieko nesakiau. Man čia buvo gera. Šitos raminančios gelsvos sienos, kilimas su samanų ornamentais, šitas apvalus riteriškas stalas, mūsų lova – liūto guolis, kurį kūrėme porą mėnesių – tapo mano namais.

– Nesvarbu. Pasakok – kaip laikaisi? – teiravosi, traukdama iš rankinuko mandarinus, vynuoges ir kitas vaišes, kraudama viską ant stalo.

– Laikausi puikiai, – pamelavau. Jos antakiai išdavė nuostabą veide.

– Ar tikrai? Kitaip kodėl gi mane pasikvietei?

Pradėjau pasakoti tai, kaip norėjau ją pamatyti. Iš tikrųjų pasigedau jos. Per tą laiką, kol buvau išvykęs, per laiką, kai krausčiausi, neradau kada pasiteirauti, kaip jai sekasi – neparašiau, nepaskambinau. Net žinutė būtų buvusi miela – kaip priminimas, kad nepamiršau, prisimenu. O šiandien... susitikome ir turėjau tiek daug papasakoti, bet lūpos kaip tyčia – nebylės.

– Kalbėk, juk tiek laiko praėjo, kai paskutinį kartą matėmės, – ragino ji, o aš tylėjau.

– Nežinau, ką galėčiau papasakoti, ką turėčiau... Nežinau, nuo ko pradėti?

Lūpos tylėjo. Daug visko įvyko ir nežinojau, ką turėčiau papasakoti.

– Aš iš tavo akių matau, jog tau kažkas neduoda ramybės, – ištarė Henrieta. Viskas, kas mane neramina, dūlėjo giliai manyje ir neketino išlįsti į paviršių.

– Aš jaučiu, kad kuo ilgiau gyvenu kartu su Deividu, tuo labiau netenku savęs, supranti? – kažkas staiga manyje nutrūko. Ėmė krėsti drebulys. Turėjau sukaupti visas valios pastangas, kad susitvardyčiau ir nenutrūkčiau kaip styga.

– Nusiramink, – paliepė Henrieta. – Tai normalu, tau dabar sunku, juk nebe vienas, bet viskas susitvarkys – jokiais būdais niekam neatiduok šimto procentų savęs!

Ir tuomet ji išvardijo galybę taisyklių, kuriomis, jos manymu, turėčiau vadovautis, kad pasijusčiau geriau:

1. Neatiduoti šimto procentų savęs;

2. Neatleisti neištikimybės;

3. Nebūti priklausomu. Visą laiką būti atsidavusiam, bet tvirtam, pasirengusiam bet kurią akimirką parodyti savo valdžią;

4. Suprasti, kad nepriklausau niekam kitam, tik pats sau.

Niekam kitam. Tik pats sau.

Prieš susipažįstant su Deividu žinojau – mano kūną į dvi dalis padalino kažkas. Apskritai, tai kiekviena materija, žmogus ar daiktas tai bebūtų, turi savo veidą, šešėlį ir antrąjį „aš“. Pasaulis toks jau sukurtas – padalintas per pusę it riekė duonos badaujančiam ir sočiam.

Manasis „aš“ buvo per vidurį. Stebėtojas, kartais dalyvis. Bet dažniau stebėtojas – dangaus, įvairiausių paradų bei eisenų, keistų hipsteriškų skarmalų, pankiškų šukuosenų... Toks buvo Vilniaus veidas, kurį išvydau pirmą kartą. Tuo tarpu mano buvo švarus, empatiškas. Ypač jautrus. Nepakantumui, neteisybei, netolerancijai. Net ir gyvenimui. Man reikėjo žmogaus, kuriam galėčiau viską išsipasakoti ir tuo asmeniu atsitiktinai tapo kita draugė. Solveiga.

– Kai atvykau, Vilnius jau buvo kitoks, – prie lūpų glaudžiau kavą su mėtų sirupu. – Pasikeitęs.

Po kelių nemiegotų naktų nutariau išsipasakoti jai tai, dėl ko kelias paras mane kankino nemiga. Sėdėjome vienoje „Coffee Inn“ tinklo kavinių. Marksčiausi nuo įkyriai spiginančios saulės šviesos ir bandžiau prisiminti ką nors, kas padėtų atgaminti mane užklupusius jausmus, pirmą kartą išlipus iš traukinio šiame mieste.

– Nenuostabu, – pusbalsiu prabilo Solė – šitaip ją vadinau. – Prabėgo labai daug laikotarpių, daug metų. Šis miestas pergyveno galybę amžių, palaidojo daug istorijų.

Triukšmas. Bruzdesys. Mašinų spūstys, šviesoforo signalai. Ir daug veidų.

Atvykus į Vilnių į akis krito kitoks gyvenimo tempas. Žmonės čia skubėjo, turėjo reikalų, turėjo tikslą. Kiti, atvirkščiai, neskubėdami mėgavosi didžiulio miesto teikiamais malonumais – užėjęs į bet kurią kepyklėlę ar kavinukę galėjai užsisakyti kavos ir bandelių, sėdėdamas prie stalelio stebėti pro šalį bėgančius žmones.

– Palaidota daug istorijų. Tačiau ar nepagalvojai, kaip nuostabu yra tai, jog kiekvienas čia atvykęs žmogus turi savo istoriją?

– Kiekvienas žmogus, kiekvienas pastatas turi savo istoriją, – atsakė ji. – Kuri jau papasakota ar tik pradėta pasakoti.

Istorija, kuri tik pina voratinklį šiame daugkultūriniame ir atvykėliams tolerantiškame mieste, pagalvojau apie save.

Kas aš? Tik svetimšalis, gerai nesijaučiantis savo paties namuose. Atvykau čia, tikėdamasis, kad dar ne per vėlu atrasti save. Ko čia atvykau ir ką pavyks man atrasti – klausimai, kurie nedavė ramybės dar tada, kai nusprendžiau, jog turiu įprasminti savo egzistenciją. Norėjau įrodyti sau, kad esu; kad galiu kažko pasiekti, tapti tuo, kuo visada svajojau būti. Asmenybe, kuri sudrebintų pasaulį. Kažką nuveiktų kitų labui. Ar bent jau būtų vienu iš savo kartos balsų.

– Ar jau įsikūrei naujuose namuose? – paklausė ji. Mintys, kurias audžiau, nutrūko.

Namai. Vilnius nepasitiko manęs išskėstomis rankomis. Prieš atsikraustant į Vilnių dar turėjau susirasti kur gyventi. Būsto nuomos skelbimų internete buvo daugiau, nei tikėjausi rasti. Ir išsirinkti vietą, kur gyvensiu, pasirodė ne taip jau paprasta. 

– Pradžia – butas Naujininkuose. Patogus susisiekimas, kuklus interjeras.

Iš tiesų visai nesibaiminau apsigyvendamas Naujininkuose. Tiesa, girdėjau, kad prastas rajonas, o ir rajono žmonės nemalonūs, tačiau man tai šiek tiek priminė Bohemą. Nekenčiau sterilumo, patogumo. Daug įdomiau gyventi, kai tave supa netikėtumai.

– Daiktų atsivežiau nedaug. Viso labo lagaminas, kompiuteris. Butas aprūpintas baldais, būtiniausiomis priemonėmis. Jei ko nors trūks – nusipirksiu.

– Pradžia – tai jau šis tas. Visur, kur yra pradžia, yra ir dėstymas, ir pabaiga. – nusišypsojo ji.

Šypsena daug ką gali pasakyti apie žmogų. Pirmosiomis atsikraustymo dienomis pastebėjau, jog vilniečiai visai malonūs – aš taip norėjau, kad einant gatve praeiviai šypsotųsi... Viduje jaučiau besiveržiantį norą būti permaina, priversiančia miestą nusišypsoti. Ir pochui, jei manęs nesupras. Na ir tegul.

IV
Tapai mano įkvėpimu, mano kančia

Praėjo keletas naktų, nuo to laiko, kai mane kankino nemiga. Dienos atrodė šviesios, naktys – apgaubtos paslapties skraiste. Juk taip ir turėjo būti. Vieną tokią naktį švietė žvaigždės, pro langą mačiau sidabrinę ir paslaptingą pilnatį, apsuptą melsvų debesėlių. Deividas jau buvo grįžęs po vasaros uždarymo šventės, atrodė pavargęs, bet laimingas. Žinoma, perdavė nuo Ernesto linkėjimus, vadinasi, apšnekėjo mane, bet tuo metu net neįtariau, ką visa tai reiškia.

Šį vakarą Deividas anksti užmigo, o aš gulėjau lovoje šalia jo ir, trankydamas klaviatūros mygtukus, mėginau ką nors parašyti. Deja, praėjus daugiau nei valandai, supratau, kad nesu „įkvėpime“, todėl įsijungiau feisbuką ir išėjau parūkyti.

Lyg tikras romantikas, rašyti pradėjau tada, kai už lango švietė pilnatis ir lijo lietus. Dar tą pačią naktį. Nežinau, iš kur sėmiausi įkvėpimo, bet ėmiau rašyti. Iš pradžių – eilėraščius. Vieni buvo trumpučiai it dienoraščio eilutės, o vienas kitas pasitaikė ilgi. Visus dedikavau Deividui, pats netikėdamas, jog jis kada nors juos skaitys.

Pats tarp eilučių neįskaičiau jokios prasmės. Iš tiesų galbūt jose to ir nebuvo. Tai buvo tik žodžiai, lengvai sprūstantys melsvu rašalu tabula rasa.

„Tai – eilėraštis“, įsivaizdavau taip sakantį poetą. Nebuvau poetas, nebuvau tikras, kad savaime atsitiktinai surašytus žodžius galima laikyti eilėraščiu. Tačiau man patiko rašyti. Turbūt dėl to, jog skaičiau daug knygų. Ėmiau ieškoti rimo arba ilgai nesvarstant surašyti viską, kas šauna į galvą, o po to skaityti ir stebėtis, jog atsiranda ir rimas, kartais net visai gražus.

Gulėjau lovoje, apšviestame žvakių šviesos kambaryje. Deividas snaudė miegamajame, o aš niekaip negalėjau užmigti. Vis varčiausi lovoje, varčiausi, kol nusprendžiau nebemiegoti, todėl atsikėliau, užsikaičiau puodelį kavos ir sėdau rašyti. Tiesiog jutau poreikį išrašyti iš savęs tai, kas nedavė ramybės ir neleido miegoti. Šitaip gimė eilėraštis, kurį pavadinau „Tai jis“.

– Liūdnas, – ištariau pačiam sau. Paskui stebėjausi, jog tai parašiau aš.

Antrankiai

surakino

rankas.

Surakino

riešus,

iš skausmo

raudančius.

Atėmė

malonumą

jausti.

Ir pavertė

mane

moliniu indu,

prisaikdintu

vienatvei

prie tavo kojų,

kančioms –

prie tavo

lūpų.

Tarp lūpų,

liežuvio,

dantų,

amžinai būti tavo

vergu,

malones

tenkinančiu.

Naktis niekuo nesiskyrė iš kitų, tik danguje ryškiai švietė mėnulis.

Po to dar keletas naktų ir įkvėpimas. Minčių buvo tiek daug, kad visos vos tilpo į galvą, veržėsi per kraštus ir tirpo lyg snaigės ant balto popieriaus lapo. Kiekviena naktis tapo magiška – tarsi Sizifas kūriau nebūtus likimus, žmones, aplinkybes, skausmus. Visa tai išrašiau iš savęs, tarytum ir nepriklausė man, tik apačioje pasirašiau inicialais „Paulius“ – vieninteliu simboliu, išduodančiu kūrinio autorių.

„Atrodo, kad su kiekviena diena vis labiau temsta. Kur beeičiau – visur tie patys liūdni veidai. Mokslai pasidarė nebeįdomūs, darbas varginantis, todėl sėdėjau namie ir skaičiau knygas“, – dienoraščio eilutė.

Universiteto lankymas tapo pareiga per prievartą. Kad ir ko besimokyčiau, visomis valios pastangomis nesugebėjau sutelkti dėmesio į mintis apie darbus. Vis galvojau apie Deividą. Jo glamonės, bučiniai, jo rankos...

„Aš ir vėl jutau jo liežuvį, rankas, apkabinusias mane per nugarą. Stipriai jutau tą nesuvaldomą širdies drebėjimą. Tokį sukelia jo buvimas šalia. Tarsi kažkoks ugnikalnis išsiveržia ir kambarį užpildo aistra.

Jau tada tikėjau, kad liksim kartu. Amžinai“, – dienoraščio eilutė.

Visas laikas, kurį leidome kartu, buvo tarytum nežemiškas, skirtas ne man. Todėl dažnai jaučiausi kaip vagis, atimantis iš nežinomo asmens jo paties laimę.

– Kvailiuk, tai tavo paties laimė! Ar leidžiu tau abejoti manimi? – klausinėjo jis.

Tuomet mane užpuldavo sąžinės balsas:

„Jis tau toks lojalus, toks ištikimas, o tu sugalvoji šimtus įvairiausių priežasčių juo nepasitikėti. Tai žemina. Nesi jo vertas, o elgiesi taip, lyg išnaudotum jį. Turi stengtis labiau mylėti!“

Tuomet dar uoliau tvarkydavau namus, visaip stengdavausi įtikti. Pirkdavau ir dovanodavau nereikšmingas smulkmenas – veido kremą, akinius nuo saulės, knygas apie ekonomiką... Taip pat visuomet gamindavau pietus, laukdamas jo sugrįžtant. Laikui bėgant tai tikrai turėjo nusibosti. Tik mylėtis nepabodo niekada.

Mąsčiau, kodėl Deividas grįžo toks laimingas po vasaros uždarymo šventės – nujaučiau kažką negero, bet nekreipiau į savo įtarimus dėmesio.

Skilimas

Kol nei parašęs savo skyrybų romano – nieko nei parašęs.

Frederic Beigbeder

I
Visi esam pasmerkti ištverti tą patį pragarą

Kurį laiką gyvenome apsupti šiltų, dviejų laimingų įsimylėjėlių jausmų. Aš neįsivaizdavau, jog mano gyvenimas bus toks giedras – kad būdamas dvidešimt vienerių turėsiu antrą pusę, jausiuosi finansiškai stabilus, visuomet su šypsena grįšiu po mokslų, nes žinosiu, kad namuose kažkas laukia arba kitoks – kai gyvenimas ims ir pasisuks visiškai netikėta linkme.

Gyvenau iš tiesų puikiai. Mums nieko netrūko. Šaldytuvas buvo pilnas maisto produktų, leisdavome sau nueiti ir į kiną, ir į prabangų restoraną. Savaitgaliais lankydavomės draugų vakarėliuose, stalo žaidimų popietėse, o vakarais – naktiniuose klubuose. Viskas buvo idealu, tik vaizdai už lango greitai keitėsi: medžiai metė lapus, giedrius debesis pakeitė lietus, žalią pievą – purvas. Atrodo, kad su rudeniu į mūsų namus įspruko lengvutė depresija. Ir viskas nejučiomis keitėsi.

Dar ilgai nepastebėjau, jog Deividas užtrunka darbe, o jo telefono ekranas vis įkyriau mirkčioja nuo žinučių. Tai vienas, tai kitas numeris vis rašinėdavo „ką veiki, ar vienas namuose, kada susitiksim“, deja, nei vienas man nežinomi ir paslaptingi. Nieko nesakiau Deividui, nes nemaniau, kad tai kas nors blogo. Tačiau vieną tokį vakarą užtikrintumas pasibaigė paskambinus Ernestui.

– Ernestas skambina, – pranešiau duše besiprausiančiam Deividui.

– Puiku, tegul, vėliau perskambinsiu, – pasigirdo duslus mylimojo balsas.

Telefoną palikau miegamajame, o pats įnikau skaityti romaną. Tačiau baigus skambėti telefonui atėjo pranešimas. Tikrai nenorėjau jo skaityti, tačiau ėmiau ir perskaičiau, nes tikėjausi, kad rašo Ernestas. „Mielasis, susitinkame tame pačiame viešbutyje 22 h vakare, nekantriai lauksiu, tavo S.“

Prisiekiu – širdis į kulnus nusirito. Norėjau skradžiai žemę prasmegti. Galvoje kirbėjo krūvos klausimų: kas tas S.? Ar tas asmuo rašė jam, o gal tik netyčia sumaišė numerius? Vargu bau. Pažįstant Deividą, žinant jo praeitį šito buvo galima tikėtis. Tačiau ką man dabar daryti, kaip elgtis?!

Apsimečiau, kad nieko apie tai nenutuokiu. Tačiau pranešimą ištryniau. Velnias, nenusirašiau numerio! Būčiau paskambinęs! Galvojau, kad spėsiu perskaityti ir kitas žinutes, bet tuo metu Deividas kaip tik išeidinėjo iš vonios kambario, todėl palikau telefoną ir apsimečiau, kad skaitau knygą.

– Ar viskas gerai? – įžengęs į kambarį greitai tarė jis.

– Taip, tik Ernestas skambino, – lyg niekur nieko atsakiau. Nepakėliau akių ir jutau, jog širdis smarkiai daužosi.

– Ak, taip! Na, tai einu – paskambinsiu, – pasakęs tai, dingo balkone.

Jutau, kaip imu niršti. Nesupratau, kas čia ką tik nutiko, bet sugalvojau išsiaiškinti.

Vos jam grįžus, kaip ir tikėjausi, teko išgirsti „teks pavežti Ernestą, jo mašina sugedo, o vėliau važiuoti į darbą, užmiršau šį bei tą pasiimti, grįšiu vėlai“. Nežinojau, ar pasielgiau naiviai, tačiau atsakiau:

– Gerai. Lauksiu namie.

Vos jam išvažiavus ėmė skaudėti galvą. Kas per S? Ar aš jį pažįstu? Kodėl jis parašė, kad vėl susitiks viešbutyje? O gal jis man meluoja? Ir – kiek ilgai šituo melu gyvenu?

Nujaučiau, kad jis man meluoja. Dažnai vakarais užtrukdavo darbe, o aš neįtariau, kad tai galėtų būti melas. Ar tai, kad jam rašo S, reiškia, kad jis man neištikimas? Ir kaip galėjau būti toks naivus, kad pasitikėčiau ir šį kartą? Ir kodėl neišsikviečiau taksi ir jo nepasekiau?

Išaušus rytui jo vis dar nebuvo. Ilgėjausi. Savaitę, kitą. Nors ta savaitė atrodė trumpa, be mylimo žmogaus kiekviena para truko dvigubai ilgiau. Ilgėjausi ir laukiau. Laukimas galėjo nesibaigti ir kankinti iki išprotėjimo, jo kantrybės nepamatuosi, bet aš ir taip buvau įsimylėjęs beprotis. Ar galėjau dar labiau išprotėti?

Po nakties išaušta rytas. Praslinko keletas parų. Ilgai negavau nei skambučių, nei žinučių, tačiau šį rytą Deividas žadėjo paskambinti.

Ilgėjausi ir kentėjau, kaip kenčia žmonės, kurių gyvenime svarbiausia būti dėl kito žmogaus: nuolankiu, ištikimu, atsidavusiu. Ilgėjausi ir tikėjau, kad mano nuolankumas sukurs pasaką su laiminga pabaiga, kad niekada neteks patirti to, ką teko našlaitei pasakoje, nes ne toks mano likimas. Tačiau laukimas virto nuobodžiausiu spektakliu visame mano gyvenime, o aš – nuobodžiausiu personažu visame pastatyme.

Rymojau prie lango, pasitikdamas degančią ryto žarą. Ant palangės vėso neišgertas puodelis kavos. Nežinia, kelintas. Sustingusiu žvilgsniu nulydėjau ant stiklo besikaupiančią rasą, besiritančią žemyn. Saulė vis kilo ir atrodė, kambarį tuoj nutvieks spinduliai. Minutė, dvi, ir mano veidas ryškiai suspindo – jau rytas.

Laukimo laikas baigėsi. Sunkiais pirštais šiaip ne taip sugraibiau telefono ragelį. Netrukus turėjo skambinti jis.

Du tolimi krantai ir šaltos jūros bangos, metančios ant jų auksinį gintarų šešėlį. Viename krante – aš, kitame – jis. Pro šalį plaukia laivai.

– Pasiilgau tavęs, – sušnabždu iš karto, vos pakeli ragelį.

– Aš irgi tavęs, – atsakai.

Girdžiu žuvėdros klyksmą.

– Žiūriu į tolį. Ar žiūri į mane?

– Žiūriu, – atsakai.

Jaučiu, kaip bangos atsimuša į pakrantės akmenis, žuvėdros klykdamos moja. Vis garsiau.

– Kada grįši? – nejučia ištariu.

– Kai tik baigsiu darbus.

– Vadinasi, dar negreit, – susijaudinu.

Suvirpa lūpos.

– Neverk, nereikia... – tau skauda.

Ašaros rieda žemyn ir pasislepia smėly.

– Aš sugrįšiu, – pažadi.

Tavo balsą nutraukia mechaninio pyp pyp tarškesys. Pokalbis baigiasi. Atitraukiu nuo savęs telefoną ir suvirpu.

Žvelgiu į tolį. Ilgiuosi...

Skambino jis.

– Klausau.

– Labas, zuiki.

Tylu.

– Nepyk, turėjau išvykti, – pasigirdo virpantis jo balsas.

– Mhm... – atitrūkstu. Miego trūkumas merkia akis, vis sunkiau ragelį laikyti rankoje. – Kada grįžai?

– Šiąnakt. Ir iš karto parašiau tau.

– Sapnavau tokį keistą sapną... – pradėjau pasakoti. Supratau, kad esu per daug pavargęs. – Atvažiuok pas mane.

– Tuojaus, – rodėsi, jis šypsojosi.

Netrukus susitikome. Jam atvykus supratau, kad kažkas ne taip. Susitikę neapsikabinome. Buvo baugu ir šalta. Jutau jo skvarbų žvilgsnį, įsmeigtą į mane. Jokios šypsenos. Mus skyrė atstumas. Jis traiškė man kaulus, priversdamas prisiminti visus ankstesnius susitikimus – nepalyginsi su šituo. Nesijaučiau dalele jo, niekada jam nepriklausiau. Esu ir liksiu kiauru kibiru, besimėtančiu lietaus plaunamoje gatvėje.

Minutę, o gal net keletą, stovėjome vienas prieš kitą lyg du nepažįstamieji, susiklosčius aplinkybėms, susitikę nuomojamame bute. Tuomet jis apglėbė mane savo rankomis ir vėl pajutau šilumą, kuri saugojo.

– Atrodo, praėjo amžinybė nuo tada, kai paskutinį kartą tave mačiau, – ištarė jis.

Atsargiai išsivadavau iš jo glėbio. Nusišypsojau, supratęs, kad laukimas baigėsi – pasaka apie du karalaičius tęsėsi, tik nė vienas iš savo tėvų nepaveldėjo karalystės ar turtų. Tačiau dar tikėjau, kad yra viltis, jog būdami kartu, vienas kitą palaikydami, susikrausime ir turtus, ir laimę. Nukiūtinau į virtuvę ir užkaičiau arbatinuką.

– Arbatos gersi? – paklausiau, dėdamas du puodelius ant stalo. – Žinoma, kad gersi.

Išgėrę arbatos tylėjome. Praradau balsą. Susikaupęs masčiau apie tai, ką galėčiau papasakoti, bet niekas neatėjo į galvą, todėl nuėjome gulti. Jaučiausi išsekęs. Buvau jo pasiilgęs, troškau tik žiūrėti į jį ir žinoti, kad rytą, kai nubusiu, prieš akis matysiu tą patį veidą: lūpas, akis... Tačiau netrukus prapliupau raudoti, kad nenoriu būti kartu.

– Noriu, kad tu išeitum, – pasakiau. – Tuojau pat.

Jo veidas pasikeitė. Tapo neatpažįstamu. Jo rankos, jo apkabinimai nebe tokie patys, kaip visuomet. Aš išsigalvoju, tai dėl to, kad ilgai nemačiau, galvojau. Tačiau tikrai žinojau, kad kažkas ne taip – keistos S žinutės dar nepamiršau.

Pasiglamžėm ir keikiamės, manėm išsiskirti pavyks. Nė pro kur! Lūpos kvėpuoja nikotino dūmais, o nosis uodžia gaivą nakties, pavasarėjantį aromatą, nekantrauja paragauti kavos. Bet mes juk pralošėm – gyvenimą. Kažkas tai jau sakė. Tu radai vietą mano širdyje amžinybei dėl tos laimingos pabaigos, bet jos nepasirinkai. Tik dulkių likutis ant pirštų galų, prisiminimai. O man nerūpi. Buvai gaiva, lietus, šalna ir likai, ir būsi. Ir dediesi, kad tau nerūpi, bet jaučiu, kad galvoji kitaip. Spaudiesi kažkur vis arčiau, vis arčiau dėl tos laimingos pabaigos, bet man nerūpi. Nerūpi tai, nerūpi tu, tik girdžiu kaip kaista arbatinukas. Arbatinukas? Tai buvo virdulys! Ir aš kiekviena kūno ląstele troškau kavos, toks buvau pavargęs.

– Padaryk man kavos, – paprašiau.

Šoviau pro šalį. Tu lyg stabo ištiktas kritai ant manęs ir vieną po kito plėšei drabužius. Jaučiau tavo prakeiktą prakaituotą kūną, kurio nenorėjau, tačiau atsiginti negalėjau ir tu mane papisai. Lyg man rūpėtų.

– Dabar tikrai nusipelniau kavos! – sublioviau. Tu paskutinį kartą įkandai man į spenelį, į visus keturis, ir šiaip ne taip atsiplėšęs išėjai.

Gulėjome ir tylėjome. Tik trumpi šniurkštelėjimai nosimi, prikimę balsai padėjo suvokti, kas tik ką įvyko.

– Jeigu nori žinoti tai, ko iš tikrųjų negaliu pakęsti, tai tavo arogancijos, – ilgai nesvarstęs pasakiau.

Pripažinai – tai akivaizdu.

– Gal ir taip, toks jau aš esu.

– Hm... man dėl to skaudu.

– Bet man gera su tavimi, – šypsojaisi akimis. – Jeigu tave įskaudinau, prašau atleisti.

– Kodėl? – sušnibždėjau. – Kodėl negali liautis? Tau nepakanka manęs?

– Toks jau aš esu. Tai daro mane manimi. Mano praeitis tokia. To taip lengvai neatsikratysi. Bet tai anaiptol nereiškia, jog man nerūpi tu!

– Suprantu. Gal ir suprantu, bet...

Klauseisi staiga užklupusios tylos.

– Vieną dieną galiu tiesiog išeiti, – pasakiau vienu įkvėpimu. – Manęs ir tavęs nebebus, liksim tik tu ir aš.

– Prašau, niekur nedink, – apkabinai. – Man gera, kai čia esi tu.

Deja, kuo ilgiau gyvenome kartu, tuo ilgiau jis užtrukdavo darbe, namo parsirasdavo labai vėlai ir matydavomės vis rečiau, dažniausiai tik vakarais. Kartais net keletui naktų negrįždavo. Atėjo tamsus, šaltas žiemos metas, visiškai nemalonus. Neguodė nei sniego pusnys už lango, švenčių laukimas, nei sniego senius lipdantys vaikai, besidžiaugiantys Kalėdiniu stebuklu.

Jam grįžus namo vis rečiau kalbėdavomės. Nesutardavome. Ryšys, jungęs mus, tarytum sustingo nuo šalčio ir nė vienas neketinome jo atitirpdyti. Širdyje – ledas, akyse – ledas, lūpos apgaubtos šerkšnu. O aš ir toliau namie palaikiau švarą bei tvarką: siurbiau kilimą, ploviau grindis, ruošiau maistą ir vis liejau ant palangės žydinčias gėles, kurios, kaip bebūtų keista, vis labiau geibo kartu su mūsų meile. Nerodžiau nei menkučio nepasitenkinimo, sukandęs dantis kenčiau. Nešiau savo kryžių ir tylėjau.

II
Vienatvė dviems

Artėjimas prie laimės atrodo tolimas. Visas džiugias mintis apie gražesnį rytojų keitė liūdnas mano veidas. Grįžęs po paskaitų Deividą radau namuose, laukiantį manęs. Apskritai, nuo Deivido pasirodymo mano gyvenime universitete pasirodydavau vis rečiau. Kartais nueidavau į meno istorijos paskaitas, bet mokytis kalbos kultūros, anglų kalbos? – kam man tai reikalinga, mąsčiau. Nesuvokiau savęs kaip asmens bei charakterio, kuris galėtų užsidirbti duonai vaidindamas teatre, nebuvau tinkamas žmogus, todėl ir paskaitų lankymas atrodė nereikšmingas.

Išsilavinimas reikalingas, bet tik tam, kad galėtum pasigirti popieriuku, kurį gavai verčiamas mokytis tėvų. Kitaip tariant, jis reikalingas ne man ar tau, o tėvams.

Keista, pagalvojau, dar nei pietų nėra – laikrodis rodė lygiai vienuoliktą. Deividas tokiu metu įprastai niekada negrįždavo.

– Sveikas, – pasakiau, rengdamasis paltą. Visai nesitikėjau, jog akimirka, kurios taip ilgai laukiau, bus kaip tik ši.

– Labas, kaip sekasi? – jo balsas skambėjo kaip banguojanti jūra – ramiai, perdėtai maloniai.

– Puikiai, – pasakiau ir žiūrėjau, kaip jo akys sprogsta iš pasitenkinimo.

– Kodėl ne paskaitose? – paklausė, apsimesdamas, kad jam iš tikrųjų rūpi. Balsas nesikeitė.

– Kodėl tu ne darbe? – atsakiau apsimesdamas, kad ir man rūpi.

Jo lūpos vos šyptelėjo, tačiau vėl gi – iš keisto pasitenkinimo esama situacija.

Žiūrėdamas į jį galvojau, kad jo balsas man primena mano kaltes. Aš kaltas, aš kaltas, esu labai kaltas, kai buvau mažas, kartu su tėčiu šiuos žodžius tardavau bažnyčioje, kaskart kumščiu mušdamas sau į krūtinę. Mane bandė auklėti, stengėsi išauginti padorų žmogų, tačiau niekam nerūpėjo skiepijamo padorumo bei pedantiškumo pasekmės.

Stebėdamas jį pamažu suvokiau, kaip keitėsi mūsų bendravimas nuo pat pradžių iki dabar ir nemačiau tame jokio savęs, jokios prasmės – ar gali būti, jog nuo pat pradžių Deivido veidas buvo su veidmainio žmogaus kauke? Ką jis slepia?

Sunerimęs nusirengiau šiltą megztuką, užviriau abiems kavos ir pabandžiau nusiraminti. Tačiau vidinė nuojauta man sakė, kad kažkas negerai. Kažkas nutiko ir niekaip negalėjau nuslėpti sąmyšio savyje.

– Ar galėtume minutėlę pasikalbėti? – paklausė rūkas iki dangaus.

– Žinoma, kodėl turėtume nesikalbėti? – kvailai pasakiau. Visas mano elgesys išdavė, kaip nemaloniai jaučiausi. Mane dirgino jo balsas. Jo artumas dilgino piktžolėmis ir šiuo metu visiškai nenorėjau kalbėtis su juo, bet neturėjau kito pasirinkimo. – Apie ką nori pasikalbėti?

Jis atsisėdo šalia manęs. Mudu vieni. Kaip ir anksčiau. Tačiau kur dingo ramybė? Jausmas toks, tarytum žaisčiau kortomis, bet ar turėjau ką pralošti? Jaučiausi taip, tarytum viduje dėl pergalės grumtųsi dvi armijos. Nujaučiau, jog vos Deividas prasižios, taip ir nutiks.

– Taigi, apie ką nori pasikalbėti? – tuomet tai ir prasidėjo.

Deividas žinojo, kad ši akimirka ateis ir atskleis visas kortas, atvers visas nuoskaudas ir įsisenėjusias žaizdas. Jis, tarytum patyręs kareivis, sunkiai pašautas, tačiau priverstas pakelti šautuvą ir garbingai pasitraukti iš mūšio lauko, sukėlė audrą.

– Aš tave apgaudinėjau, – ištarė paprastai, tarytum žodžiai būtų nereikšmingi, o jo poelgis nieko nereikštų. Tarsi būtų įprasta kiekvieną dieną tai išgirsti.

Vaizdai keitėsi it pasakoje apie piktos raganos užburtą karalaitį. Akyse tvieskė žaibai, visur švilpė vėjas, apniuko dangus ir širdis. Tik saulė kaitino tarytum ne žiemą – tarytum bandytų atitirpdyti amžinąjį įšalą.

Seniai žinojau. Jau seniai įtariau. Tik netikėjau.

– Neliesk manęs, – jam bandant paimti mane už rankos delnu trenkiau jam per veidą. Griebiau nuo stalo puodelius ir sviedžiau juos į sieną. Žvilgsniu sekiau, kaip stiklinės skrieja į sieną, atsimuša į ją ir sudūžta – čerkšt – šukės pažyra visur. Tuomet sekė lėkštės, foto rėmeliai, prabangios taurės ir vazos. Čerkš čerkš čerkšt – visos jos laikinos.

Aš sunkiai atsimenu tai, kas dužo tą akimirką: lėkštės, žvakės, vazos, dar kažkokie daiktai. Tačiau, kaip suprantu dabar, tai kas dužo neturėjo jokios prasmės: galėjau turėti daug pasirinkimų. Man siūlė savo rankas ir širdis, bet man nereikėjo nė vienos iš jų. Tik to vienintelio, kuris nutolęs negrįžtamai. Gal ir galėjo būti kita antra pusė, variantų buvo per akis, jie visi buvo ir gražūs ir išsilavinę, ir finansais nesiskundė. Galėjo mane išlaikyti ir rūpintis manimi. Bet niekas niekada negalėjo pasiūlyti Deivido širdies. Negalėjo manęs iki galo užpildyti. Ir žaizda, kuri atsivėrė po išsiskyrimo, tapo per gili. Nesugebėčiau atiduoti savęs niekam kitam taip, kaip mylėjau jį. Todėl visi mano gražūs žodžiai ir veiksmai buvo tik priedanga, tik apgaulė. Melas, kurį paklojau po savo ir visų jų kojomis, kad galėtume išsimiegoti. Kuris nešildė, bet suteikė laikiną prieglobstį. Tam laikui, kurį tikėjausi pasivyti. Klaidoms, kurias žadėjau ištaisyti. Tik niekada neprisiruošiau.

Vėliau viskas įvyko žaibišku greičiu – su savimi pasiėmiau telefoną, piniginę, paltą ir išbėgau laukan trenkęs durimis.

III

Apie tą laiką man šiek tiek nejauku rašyti. Lyg vogčiau kažką, slapta dairyčiausi ten, kur negalima, kur šalta ir dvelkia dulkėmis, ant kurių pirštų galais išausti eilėraščių, dainų ar maldų žodžiai. – dienoraščio eilutė.

– Jei išeisi dabar, pavasarį niekada nevirsi paukščiu, – sukuždėjo balsas telefone.

Tas balsas man buvo pažįstamas. Solveigos balsas. Prislopęs ir drebantis. Galėjau įsivaizduoti sūrias jos ašaras riedant skruostu ir vėl pasirodančias, niekaip nesibaigiančias.

– Kur tu? – šaukė ji.

Tas šauksmas buvo toks tylus, kaip uodo zvimbimas, uždaryto trilitriniame stiklainyje. Negalėjau nepajusti balso virpesio – to skambesio neužmiršau net dabar.

Prisimenu tai, nes taip niekad ir neišėjau. Nesugebėjau. O gal pabūgau. Per daug stipriai mylėjau. Save, gyvenimą, jį. Per daug smalsu buvo sužinoti, kuo vis dėl to tapsiu ir kaip viskas pasibaigs. Ar gi galiu išeiti nesužinojęs, kas manęs laukia?

Po kurio laiko, kai atrodė, kad jau galiu, parašiau jai. Kad atsiprašau. Neradau tinkamų žodžių. Pasiūliau susitikti, bet nesulaukiau jokio atsakymo. Jaučiausi taip, tarsi turėčiau rašyti.

Ir vėl išgyvenau tą vakarą: butelis degtinės rankoje ir beprasmis klaidžiojimas nepažįstamais keliais. Įsėdimas į bet kur važiuojantį autobusą ir išlipimas galutinėje maršruto stotelėje. Daug rūkiau, daug gėriau. Kol pajutau savyje kokčią šilumą, nuo kurios norėjau vemti. Klaikiai norėjau susižaloti ir ką nors sau pasidaryti, bet nesugebėjau. Išnarpliojau kažkokį mišką. Išnaršiau jį skersai išilgai, tačiau nesuradau nieko, ką galėčiau sumušti ar kas galėtų sumušti mane. Skaudėjo klaikiai. Bet nebuvo šalta. Po degtinės nebejaučiau, ką skauda ar kur skauda. Žinoma, jutau, kad skauda vienur – tai skausmas krūtinėje.

Širdis. Ji kraujavo tarsi peršauta, dar nepamiršau to jausmo. Norėjau nieko nebejusti, nes nieko nebereikėjo. Nieko nebeturėjau. Jokio noro, paskutinio troškimo. Neliko vilčių kažką ištaisyti, aiškintis. Nenorėjau sulaukti aušros, dar vieno ryto, todėl pabaigiau gerti ir susiieškojau guolio čia pat, baltų snaigių pataluose, – žolėje susiraičiau į kamuoliuką.

Pro šalį plaukė akimirkos: aš, skaitydamas Deivido telefono žinutes, žiūrėdamas į nuotraukas, pirmą kartą iš jo išgirsdamas visą tiesą, tuomet bėgdamas iš namų, jam vejantis mane, tačiau nepasidaviau ir sukaupiau visas jėgas, kad atitrūkčiau, įsėdau į bet kur vežantį autobusą, kaukiau visame miške, pabaigiau degtinę ir...

Nubudau nuo šaižaus garso. Tai buvo paukštis, o gal žvėris? Pajutau klaikų galvos skausmą ir šlykštų prakaito, sumišusio su degtine, kvapą. Kėliausi, visas nešvarus, aplipęs įvairiausiais šakaliukais, bandydamas prisiminti, ką aš čia veikiu. Niekaip nepajėgiau. Tuomet vienas po kito ėmė ryškiai matytis vakarykštės dienos vaizdai. Atsirėmiau į medį, nes nuo vaizdinių išpylė šaltas prakaitas. Suvirpėjau nuo šalčio ar pasimetimo, o tada visa krūtine sukosėjau ir krauju išvėmiau velnio skystį iš savęs. Keletą minučių buvau praradęs sąmonę. Kiekvienas žingsnis, kurį žengiau buvo toks silpnas, jog vos pastovėjau ant kojų. Galų gale šiaip ne taip iš organizmo išvaliau viską, kas jame buvo likę.

Nenutuokiau, kiek dabar turėtų būti valandų. Nenutuokiau nei to, kokiu būdu ir į kurią pusę turėčiau grįžti. Deividas turbūt kraustosi iš proto, pamaniau. Mintis lyg ugnis nudiegė krūtinę. Pasijutau dar prasčiau, bet neturėjau kur eiti, jaučiausi baisiai – turėjau grįžti. Namo?

Solveigai rašiau, jog gimiau tam, kad užpildyčiau kito buvimą savimi. Bandžiau nupasakoti, jog bandžiau išpildyti likimą, bandžiau rinktis vieną žmogų ir būti visas jo. Viskas, ką galėjau manyti – tai, jog man pavyko, tačiau apsirikau, įtarinėdamas jį. Vėliau, išaiškėjus teisybei, taip palūžau, kad nieko kito neįsivaizdavau, kaip gyventi be jo – nemokėjau. Todėl bandžiau atsisveikinti. Dar vieną kartą – niekam tikusiai.

Papasakojau jai apie naktį miške ir kaip dėl to idiotiškai jaučiausi.

„Buvau tik tiek, kiek tu manęs savy turėjai“ – rašiau jam vėliau, pasakyk, prašau, ar tai reiškia, jog visiškai save praradau? – klausiau jos, cituodamas kažkokios poetės eiles.

„Ar susitaikei su Deividu, sugrįžai pas jį?“ – po kurio laiko rankas pasieks jos laiškas, adresuotas man.

„Aš laisvas kaip paukštis – atrašysiu, bet tai nutiks vėliau. – Turiu sparnus, bet neturiu kur skristi“.

Dabar žiūrėjau žemyn – svarbu tai, kur statau koją. Bandžiau išsikapanoti iš pusnynų. Per naktį praūžė pūga, o aš tarsi benamis nakvojau po atviru dangumi. Tačiau jaučiausi visiškai sveikas. Beveik. Sužeistas viduje, bet ne išorėje.

Viskas kas liko iš vakar dienos supakuota kartoninėse dėžutėse. Naktį kenčiau savo skausmą. Rytą skubėjau išeiti pro duris, nes žinojau, kad pabusi prieš aušrą. Turėjau būti tylus, bet veikti greitai. Todėl sukaupiau visas jėgas ir mėginau išeiti nepalikęs pėdsako. Bet jau ir taip buvau nepakankamai stiprus, sulūžęs, kad galėjai pašaukti balsu ir būčiau sugrįžęs prieš savo valią. Bet to nepadarei. Todėl užrakinau duris ir važiavau. Nežinia kur, bet atrodė daug geriau nei likti namuose, kur mano širdies nėra.

Apsvarsčiau galimus variantus.

Nieko kito negalėjau sugalvoti, kaip tik jį palikti. Tačiau tai padaryti labai sunku. Nenorėjau priimti skuboto sprendimo. Galėjau grįžti pas jį. Jis priimtų mane lyg nieko nebūtų įvykę. Apie tai, kas įvyko, nešnekėtume. Naktimis glaustumėmės vienas arčiau kito, susipynę rankomis kvėpuotume vienas kitam į krūtinę.

Arba galėjau viską pradėti iš pradžių. Nuo vyno, bet ne su juo. Man reikia laiko. Turėčiau pabūti pats su savimi, kad susigaudyčiau, kas vyksta mano viduje.

– Man reikalingas tik jis, – ištarė velnias manyje. Neprisiminiau, ar tai buvo tik mintis, ar balsu ištarti žodžiai, tačiau viena aišku – tai buvau ne aš.

Širdis neklydo – kaip ten bebūtų, mylėjau jį – ištikimą ar man meluojantį. Ir nesvajojau apie nieką kitą. Tačiau ar greit pamatysiu tą vietą, kur sudužo gyvenimas, kurį pasitikėdamas atidaviau Deividui į rankas?

Gyvenimas jį mylėjusio asmens.

IV
Antras šansas meilei iš pirmo žvilgsnio

Artėjo mano gimtadienis. Mąsčiau, kaip greitai bėga laikas. Rodos, tik susipažinome su Deividu. O laikas skuba negailestingai – nepastebėjau, kaip prabėgo metai – karietomis pradardėjo akimirkos. Nusprendžiau, kad nesikalbėti su juo yra keista, juk kartu praleidome tiek brangaus laiko?

Taip ir nesupratau, kaip neišsiskyrėme. Žinau, kad nuo šiol skausmas man – lietuvių liaudies dainas apie ilgesį giedantis flamingas.

Sugalvojau padaryti jam staigmeną – juk artėjo kalėdos. Buvo ir gerų akimirkų, praleistų kartu. Todėl apsivilkau paltą ir išvažiavau į miesto centrą ieškoti kalėdinės dovanos.

Parduotuvių vitrinos apkabinėtos blizgučiais, girliandomis kvietė užeiti ir įsigyti nereikalingų daiktų, kuriems pardavėjos dar taikydavo nuolaidas. Nesusiviliojau. Ieškojau kažko, kas primintų mane, tačiau ir to, ko jam baisiai trūko. Deja, nesugalvojau, ką būtų galima padovanoti žmogui, kurio niekas nenustebins? Nei žvakės, nei puodelis, išmargintas kalėdiniais simboliais – rogutėmis bei elniais, nei kažkas brangaus ir prašmatnaus? Ilgai svarsčiau ir nusprendžiau būti neoriginalus – paieškoti kalėdiniais raštais išmarginto megztuko – bent panešios šį sezoną, galvojau. Sukiojausi drabužių parduotuvėje, kažkokiame prekybos centre, ir nekenčiau visko, kas taip priminė vartotojiškumą bei kapitalizmą – nekenčiau tų laimingų žmonių veidų, žvilgsnių – jų akys spindėjo tarytum beprotės, nors iš tiesų jos visos ieškojo to paties – nors trupučio paguodos tarpšventiniu laikotarpiu.

Įsivaizdavau, jog moteris, kitapus manęs, renka kaklaraištį savo vyrui, norėdama padaryti kalėdinę staigmeną, atsiprašyti už tai, kad nepaisant to, jog jo darbo metu mylėdavosi su meilužiu, tvarkydavo namus, prižiūrėdavo vaikus, vis tiek nesijautė gera žmona. O vyras, besidairantis pėdkelnių skyriuje, ieško kažko seksualaus savo žmonai, norėdamas įgyvendinti seksualines fantazijas. Viskas pasirodė taip vulgaru, kad nedelsdamas išbėgau iš parduotuvės.

Prisidegiau cigaretę. Pradėjo snigti. Traukiau nikotiną į save, negalvodamas kur einu. Tame prekybos centre net aklas būdamas galėjau matyti. Kitų kaltes ir nusižeminimą. Galvojau apie tą moterį ir žinojau tik tai, kad sau šioms Kalėdoms noriu pasidovanoti tatoo, kuri simbolizuos, jog „niekada nesiklaupsiu prieš ką nors ant kelių“. Juk iš prigimties kiekvienas esame unikalus, tad kam bandyti sunaikinti save kaip asmenybę? Vardan šeimos? Tradicijų? Visuomenės? Fuck it, tai jau ne – nė už ką nesitaikstysiu su konformizmu!

Surūkiau pirmą cigaretę, prisidegiau antrą, o tuomet susidūriau su netikėta kliūtimi. Tarsi žaibas netikėtai priešais mane išniro nepažįstamas vaikinas ir aš trenkiausi į jį lyg į sieną. Dar kelios akimirkos ir būčiau išsitiesęs ant sniego, bet jis spėjo sučiupti mane už rankos. Tik po kelių akimirkų įsižiūrėjau į jį. Vilkėjo tamsų švarką, buvo atsisagstęs mėlyną paltą, garsiai šaukiantį apie prabangą ir lengvabūdiškumą. Pats atrodė gražus, lyg būtų modelis, iškirptas iš mados žurnalo.

Klydau dėl to, kad už Deividą gražesnio tikėjausi nebesurasti. Atrodo, atsitiktinumų nebūna!

Pripažinsiu. Iš pradžių kiek sutrikau. Spoksojau į jį, o jis šypsojosi. Tuomet bandžiau praeiti, bet jis taip pat pasitraukė į tą pusę, kur ėjau aš. Tuomet ši situacija ir mane šiek tiek prajuokino, tai ir aš nusišypsojau.

– Gal gali pavaišinti cigarete? – netikėtai paklausė.

Iš kur tas balsas? Atrodė, jog sklinda iš taip toli... iš pat dangaus! Bet tai jis kalbėjosi čia su manimi.

Išsitraukiau pakelį cigarečių. Kaip tik tuo metu nustojo snigti ir ryškiai galėjau įsižiūrėti į jo veidą. Ryškūs bruožai sufleravo, kad galbūt jis yra maišyto kraujo, bet nenorėjau daryti skubotų išvadų.

Šiek tiek jaudinausi, o jis jautėsi laisvai. Nepajutau, kaip atsisukome ir palengva nužingsniavome link laisvo suoliuko.

Greitai temo. Ėjome ištuštėjusio miesto gatvėmis. Žengėme ritmiškai, koja kojon. Lyg ir nejutau prieraišumo naujai sutiktam nepažįstamajam. Viskas, kas mus siejo, buvo retsykiais pravažiuojančių automobilių garsai. Jam rūkant ketvirtą cigaretę dairiausi į nulytus vitrinų langus. Nė viena reklama neatrodė patraukli. Norėjosi pasislėpti nuo vėjo, todėl atsitiktinėje kavinėje pasiūliau išgerti kavos.

Susėdome vienas priešais kitą. Nesugalvojau, apie ką galėtume kalbėtis. Vietoj kavos užsisakiau karšto vyno ir neskubėdamas mėgavausi. Pamažu ėmiau vis labiau girtėti. Po trečios taurės jaučiausi iki soties pripildytas netikros laimės, kad galėčiau užmegzti pokalbį.

– Papasakok apie save, – paprašiau. Dabar nebežinau, gal tuomet man taip pasirodė, bet jo šypsena priminė saldžią kančią, kurią, kaip vėliau pavyko sužinoti, jis išgyveno dėl savo buvusiojo.

– O kas tave domina? – bandė ištirti, kokios plačios mano asmeninės erdvės ribos.

– Pavyzdžiui tai, kiek daug puodelių kavos išgeri, užsukęs į kavinę su nepažįstamais? – juokavau. Jis ir toliau šypsojosi kančios iškreipta šypsena.

Jo veidas neišdavė jokių jausmų, atrodė abejingas. Nejutau nuo jo sklindančių šiltų bangų, jokių emocijų. Tik išminties kupinos akys žvelgė į mane, todėl labai norėjosi bristi į nejuntamą miglą.

Dabar žinau, kad vieniši žmonės nesėdi užsidarę namuose. Visi, besijaučiantys vieniši, išsirenka sau patinkančią kavinę–barą, mažai tepažįstamą publiką ir, susėdę kartu, įsijungia į nesibaigiančios priklausomybės nuo nikotino bei kofeino ratą.

Nesibaigianti vienatvė dviems – tai pigus triukas sąmonei apgauti. Kurį laiką toje būsenoje jautiesi gerai, iki rytas tave pabudina iš sapno ir tu supranti: kad ir koks šūdo kupinas atrodo gyvenimas, tu negali nustoti jame dalyvauti. Tu privalai. Tu gyveni, bandydamas išsiaiškinti, kas tu esi.

Klausydamasis jo balso panirau į neišpildytas asmenines istorijas. Dar būdamas visai mažas tikėjau, jog vienintelis laimės šaltinis pasaulyje – pinigai. Tik daug vėliau, per vėlai supratau, kad ne pinigai suteikia laimę. Kad tik mes patys, nuolatos klysdami, ieškodami, atrasdami statome sau pasakų pilį. Tik savo pastangomis papildysime tuščią skrandį ar trūkstamą grandį.

„Mokykis gerai ir tuomet gyvenime turėsi viską, ko panorėsi“, kartojo tėvai. Jų dalia buvo sunki – mamai teko mokyti vaikus prancūzų kalbos. Negana to, jog su mokiniais niekuomet nebuvo lengva susikalbėti, prancūzų kalbos mokymasis man priminė keistą paukščių čiulbėjimą, kurio klausai, bet nieko nesupranti. Na, o tėvas tapęs žurnalistu pardavė savo įsitikinimus brangiai už jo rašliavas mokančiam laikraščiui. „Visų svarbiausia, kad melo užtenka išlaikyti šeimai“, kartodavo jis, stengdamasis pasiteisinti, kodėl pasuko šiuo keliu. Gaila, kad šio melo klausiau ištisus aštuoniolika metų.

Kavinėje atsipalaidavau. Aplinkybės neretai priveda prie to, jog kartais kavą geri su nepažįstamaisiais, kurie bėgant laikui tampa tavo gerais pažįstamais. Žiūrėdamas į jo akis pirmąsyk asmenyje išvydau gilumą. Tokią gilumą, su kuria susidūrus norisi bėgti tolyn. Bet niekur nesprukau – mane nuo pat susidūrimo suglumino jo žvilgsnis. Tarytum užbūrė. Jis ne iš lengvai perprantamų, supratau, bet, kita vertus, aš apsišarvavęs kantrybe.

– Aš režisierius, – lyg tarp kitko prisistatė jisai. Štai taip aš ir režisierius ėmėme artėti vienas prie kito.

– Šiam vakarui gana pokalbių. Jau vėlus laikas. Gal eime iš čia?

Susimokėjom sąskaitą. Net prašomas neleidau sumokėti ir už mane – juk pats ir privedžiau prie to, kad eitume pasėdėti į kavinę. Lauke išsikvietėme taksi.

– Na, buvo labai malonu... susipažinti, – nutęsiau privažiuojant mašinai. Jis kažko ieškojo kišenėse.

– Čia mano telefono numeris, – į delną įbruko suglamžytą servetėlę. – Nereikalauju, tačiau norėčiau susitikti dar kartą.

– Aš paskambinsiu, – pažadėjau.

Pats nusistebėjau nežinia iš kur užklupusia jėga. Ištariau tai taip tvirtai įsitikinęs, jog net bandant meluoti nesugebėčiau to padaryti. Jis liūdnai nusišypsojo, įsėdo į mašiną ir po truputėlį tolo dangoraižių šviesų nutviekstoje gatvėje. Kartais impulsyvus veiksmas išpuola prieš tave patį, pamaniau.

Grįžus namo keista būsena, jog dar susitiksime, niekur nedingo. Tačiau susivokiau, jog žodžius „paskambinsiu“ ištariau užplūdus silpnumo akimirkai. Kartais visi pasiduodame vedami kažko nematomo. Giliai širdyje troškau, kad vakaras nesibaigtų taip paprastai. Pyktis ant Deivido vis dar kirmijo viduje ir skatino nepaklusti. Užsimaniau iškrėsti kažką beprotiško, tada dar nesuvokdamas, jog kiekvienas veiksmas turi atoveiksmį. Servetėlę su telefono numeriu atsargiai išlyginau ir paslėpiau piniginėje.

Pasiklojau lovą ir nė nežvilgtelėdamas Deivido pusėn atsiguliau, kambario lange ieškodamas šokančių snaigių.

Ryte nubudau žvalus ir geros nuotaikos. Susipažinimas su Gabrieliumi atrodė tarytum sapnas, nors vidumi jaučiau, kad tai buvo tikra. Dar stipriau jaučiau tai, kad vienu vakaru mūsų pažintis nesibaigs.

Deivido lovoje neradau. Žinoma, jis anksti kėlėsi ir išvyko į darbą. Kaip ir visuomet, pusryčiams užsiviriau stiprios juodos kavos. Galvojau, kad ji pabudins vis dar tebesapnuojančią sąmonę. O tuomet iš piniginės išsilanksčiau servetėlę su Gabrieliaus numeriu. Ir ilgai ją stebėjau.

Galva buvo sunki lyg akmuo. Svarsčiau, ar turėčiau jam paskambinti. Lyg ir pažadėjau, nors prisiversti buvo sunku. Dar ne metas.

Mano akys į viską, kas vyko pastarąsias dienas, žvelgė lyg per miglą: Deividas vis rečiau prižadindavo bučiniu sapnuojančias lūpas, vis rečiau apkabindavo, nebeparnešdavo gėlių, neapipildavo komplimentais. Ir supratau, kad jo elgesys pasikeitė. Pati santykių pradžia buvo žavinga: daug laiko praleisdavom kartu, nepastebėjom jokių trūkumų, kas toliau? Būdavo barnių, nesutarimų, bet po to, kas įvyko... nesugebėčiau atleisti neištikimybės. Tad ką aš čia veikiu?

Nesugebėjau rasti tinkamo momento pasikalbėti su juo, nes jis arba vėlai grįždavo ir eidavo ilsėtis, arba išvykdavo į įmonės susirinkimus, komandiruotes ir aš jo beveik nematydavau. O laikas slinko kaip prie aukos slenka sėlinantis tigras – po truputį, vis artino įtampą, kol staiga priartėjęs puldavo ir, praverdamas Pandoros skrynią, išlaisvindavo negandas arba sudraskydavo besiganantį žvėrį.

Kad negalvočiau apie santykius, iš lentynos į rankas pasiėmiau knygą. Ji buvo dar neskaityta ir kvepėjo dažais iš spaustuvės – visai kaip nauja. Atsiverčiau. Autorė rašė apie keliones. Rašė kaip ji klajojo po Indiją. Ir aš prisiminiau savo svajonę – išvažiuoti kažkur. Kiekviena mano kūno ląstelė mirdavo ir atsinaujindavo, tačiau nenustojo apie tai svajoti. Gyveno su ta mintimi kiekvieną dieną: kada nors susidėti daiktus, palikti viską ir išvažiuoti.

Išvažiuoti ir pradėti viską iš naujo. Atgimti kaip Feniksas iš pelenų. Patirti dar neregėtus jausmus. Dėl asmeninės laimės.

V

Yra tokių pinigų, apie kokius niekada nesvajojau. Yra tokių žmonių, kurių niekada nepažinojau. Net ir gyvendamas kartu neįtariau, koks tai žmogus iš tiesų.

Penktadienis. Diena, kurią visi džiaugiasi, nes savaitgalio pradžia. Tačiau man eilinis penktadienis pasirodė visiškai kitoks, nei tikėjausi.

Kaip visada, buvau universitete. Paskutiniai dalykai, kurių mokiausi lėčiau už kitus, pasirodė labai sunkūs, todėl privalėjau pasivyti kursiokus. Gavau krūvą užduočių, kurias turėjau atlikti iki pirmadienio. Tai pirmas blogas ženklas, bet dar ne pasaulio pabaiga. Grįžau namo, kur manęs laukė Deividas. Šį kartą rankoje laikė tris raudonas rožes.

– Viena už tai, kaip gražiai šiandien atrodai, – pratarė jis. – Antra už tai, kad šypsotumeisi, trečia...

– Visos už tai, kad atsiprašai, žinau, – nutraukiau jį, paimdamas gėles. Dievaži, seniai negirdėjau iš jo tokių banalybių.

– Iš tiesų visos trys, kad nepyktum už tai, ką turiu tau pasakyti...

Nejaugi ir vėl?

Tačiau ne. Deividas ruošėsi išvykti. Ilgam laikui. Be manęs. Ir man atrodė, jog po ano karto, kai prisipažino, kad suklydo, aš jau nieko nebejaučiau, bet klydau. Smarkiai jutau, jog širdis daužosi, o svajonė... mano didžiulė svajonė... tarytum smėlio pilis byra į mažytes smilteles.

– Išvykstu, – tepasakė.

Iš pradžių net nesureagavau, atrodė natūralu – jo dažnai nebūdavo. Bet šį kartą jo nebus iš tikrųjų ilgai.

– Kuriam laikui? – paklausiau.

– Porai savaičių. Ilgiausiai mėnesiui. Darbo reikalais.

Kaip visada, pagalvojau. Garsiai nepasakiau, tylėjau ir šypsojausi.

– Kaip manai, be manęs susitvarkysi?

Dar ir kaip, pamaniau. Ir vėl nieko nepasakiau, tik nebyliai linktelėjau.

Iš tiesų nepergyvenau dėl to taip labai, kaip tikėjausi, kad sureaguosiu. Po minutės jau skambinau Henrietai:

– Išvyksta? Eik jau, rimtai? Gal todėl, kad jis man nebepatinka, man atrodo, kad tai išeis į naudą judviem abiem, – dėstė ji mintis ir pasiūlė susitikti, todėl susirinkau daiktus ir išvažiavau.

Atrodo, kad važiavau labai ilgai, bet jau netrukus sėdėjau picerijoje ir gėriau alų. Šiandien Henrieta atrodė labai puošni, su vilnoniu megztuku ir džinsais. Nieko ypatingo, bet spėjau pastebėti, kad nenustoja šypsotis. Tai pirmą kartą suerzino.

– Kas tau yra? – užsipuoliau įniršęs. – Atrodai taip, tarytum dėl to džiaugtumeisi!

– Kaip tu drįsti? – atkirto įsižeidusi. – Tu visada toks savanaudis? Su tavimi neįmanoma, gal dėl to jis šitaip ir... Tu visuomet tik apie save...

Gerai, kad buvau išgėręs, nes nieko nepasakęs atsistojau ir išėjau. Kitu atveju dar būčiau likęs ginčytis. Tik spėjau tenugirsti „sugrįžk, nenorėjau to pasakyti“, bet jau žengiau gatve, stabdydamasis taksi automobilį.

Ir tik tada savo širdį, kuri buvo sudaužyta, lipdyta ir vėl daužyta, gaivinti išmokau kur kas greičiau, profesionaliau. Prisiminimus nustūmiau į šalį. Vietoj beprasmiško galvojimo, kančių ir liūdesio, pasirinkau užsiimti papildoma veikla. Kad neliktų laiko, per kurį galėčiau sielvartauti. – dienoraščio eilutė.

– Vežkite link Užupio, – liepiau taksistui. Iš tiesų neturėjau tikslo. Kodėl ten turėčiau važiuoti, ką ten veikti? – pirma į galvą šovusi mintis.

Suskambo telefonas. Henrieta:

– Kur tu dingai? Ko išlėkei kaip velnias? Aš juk tau norėjau papasakoti, kad susižadėjau! – sušuko ji į telefoną. Iš tiesų pajutau smūgį į paširdžius. Koks aš mulkis, juk ji tenorėjo pasidžiaugti.

– O, atleisk, – burbtelėjau.

– Tai kur esi? Sugrįžk, pasikalbėsim, – kalbino ji, bet jau nebeturėjau noro.

– Atleisk, gal kitą kartą? Turiu kai kuo pasirūpinti.

Atvažiavom.

Užupis visada primins vaikystės dienas. Ir jis atrodė visai ne Vilniaus dalis. Mažų mažiausias priemiestis su savo gyvenimu, kuriame tilpau ir aš. Kai dar buvau visai mažas, atsimenu, jog mama mane čia atsivesdavo ir mokydavo žaisti kortomis. Sėdėdavome prie to didelio ąžuolo, pavėsyje, ir mėgavomės šalia tekančiu upokšniu.

– Jei nusileistum apačion ir į upelį mėtytum smulkius akmenukus, pasikeistų jo skambėjimas, – sakydavo man mama.

Dabar sėdėjau visai toje pačioje vietoje, žiūrėjau į upelį ir jis man atrodė kitoks. Svetimas. Nejutau nuo jo sklindančios šilumos, jokios tėkmės. Ir galvojau, ar visa tai, ką patiri ar išmoksti iš tėvų yra laikina? Kur dingsta tos visos pozityvios emocijos – ar aplanko ir palieka? Laikinos, kaip ir visa, kas gyva?

Rūkiau. Pro šalį praeinantys žmonės atrodė visai neįdomūs. Lyg pliki balandžiai vėjuotu ir darganotu oru netinkamoje aplinkoje ieškantys lesalo. O iš tiesų visi tik skubėjo įsigyti paskutinių būtiniausių pirkinių šventiniam stalui. Man visai išgaravo iš galvos, jog rytoj – Kūčios. Ir Deividui vis dar neturėjau dovanos. Ir jaučiausi velniškai vienišas.

VI

Pasipuošiau Kūčių stalą. Nebuvau pametęs galvos dėl visų švenčių, nes nesitikėjau stebuklų ir artimųjų, kurie aplankytų. Taip pat nesitikėjau dovanų, tačiau pasipuošiau ir eglutę, kurią Deividas partempė iš parduotuvės – gražiomis didžiulėmis šakomis, natūrali, išdabinta melsvais ir sidabriškais burbulais, baltomis girliandomis, apipilta dirbtiniu sniegu. Jos viršūnėje puikavosi dirbtinė Betliejaus žvaigždė. Jutau tikrą Dievo palaimą, o kartu ir keistą vienišumą, kuriuo dar nuo vakar negalėjau atsikratyti.

Prieš sėsdamiesi už stalo abu su Deividu apskambinome pažįstamus. Išgirdau jo mamos balsą:

– Klausau, mielasis, – prabilo raganos balsas kitoje ragelio pusėje.

– Labas, mama, – Deividas pasisveikino ir nutilo, ieškodamas tinkamesnių žodžių. – Seniai nesikalbėjome.

– Tai jau tikrai, šitiek dirbdami retai sulaukiam tavo skambučių, – teisinosi ji. – Pats žinai, kiek laisvo laiko mums lieka po visų darbų, o dar tavo tėvas...

– Kas tėčiui? – jau kitu balsu sušuko Deividas į ragelį.

– Nieko, jam viskas gerai, – ramino jį mama. – Tik šiemet per visus darbus vos spėjome nusipirkti bilietus į... Ir su šventėmis tave, brangusis, – pasakė ji ir nutilo.

– Mama? – dar paklausė Deividas, tačiau kitoje ragelio pusėje nesigirdėjo jokio atsakymo. – Mama?!

Deivido akyse sužibo ašaros. Nujaučiau artėjant audrą. Tačiau nenorėjau, jog ši akimirka būtų tikra. Dar ne dabar, ne šiandien... tačiau Deividas jau rengėsi paltą. Tikėjausi blogiausio.

– Palauk, važiuosiu kartu! – šaukiau rakindamas buto duris, po to leisdamasis laiptais žemyn, lėkdamas link užsikuriančio variklio.

Išvažiavom į miesto sūkurį.

Mano mamai bažnyčia buvo tarsi prakeiksmas, kuris asocijavosi su sekmadieniais – 10 valandą ryto anksti keldavomės ir vykdavome į mišias. Ji liejo tulžį ant tėvo, kuris išversdavo mus iš lovų ir neišsimiegojusius, garsiai niurzgiančius neaišku ką sau panosėje, nuvarydavo praustis, rengtis, pusryčiauti. Tuomet, išsikvėpinę skaniausiais kvepalais ir atrodydami be galo puošniai, tačiau su prasta nuotaika, išsiruošdavome į rytines pamaldas.

“Ko man ten vykti su tavimi? Vežtumeisi Paulių. O dabar ir man sėdėt, ir klausyt visokių nesąmonių”, bambėdavo mama, tėvui kuriant automobilį. Ji kategoriškai nepritarė šioms rytinėms išvykoms, nes pati nebuvo giliai tikinti, o sekmadieniais norėdavosi ilgiau išsimiegoti. “Ne nesąmonių, o kunigo pamokslo, giesmių”, pataisydavo ją tėtis ir jausdavosi savimi be galo patenkintas. Suprask “į bažnyčią turi važiuoti visa šeima”. Tėtis taip pat buvo kategoriškas ir dažniausiai šį besikartojantį ginčą laimėdavo jis – jau ko, tačiau į bažnyčią nueiti būdavo svarbu. Tačiau viskas truko tik keletą metų, vėliau aš užaugau ir daugiau ten nebevaikščiojau.

Dabar klausiausi, kaip bažnyčioje skamba aidai. Balsų. Batų skambėjimo, sukuriamo sunkiems padams atsimušus į grindinio plyteles. Savotiška magija. Jaučiausi kaip tada su tėvais, tik šįsyk bažnyčioje buvome aš, Deividas ir jo mama.

Po Kūčių praėjo trys paros. Per šį laiką viskas pasikeitė. Tas nelemtas skambutis, Kalėdinis sveikinimas Deivido mamai, buvo lemtingas ar bent jau neatsitiktinis. Deivido mama negalėjo su juo kalbėti telefonu, o kaip vėliau, jau atvykę pas ją, sužinojome – mirė Deivido tėtis. Turbūt dėl insulto. Priežastį tyrė medikai.

Ausyse spengė tyla. Kitokia, nei visada. Tokia tyla aplanko tik po sunkių išgyvenimų. O tos trys dienos tapo neištveriamos – tarsi pragaras būtų atvėręs savo vartus. Patyrėm galybę rūpesčių ir Kalėdos tapo sugadintos visiems laikams. Jaučiausi sukrėstas to, kas įvyko per gana trumpą laiką, tačiau pasinaudojęs proga, jog esu bažnyčioje, nusprendžiau apmąstyti visas su Deividu susijusias problemas.

Žiūrėjau į jį. Skverbiausi į jo mintis. Veidas buvo toks baltas, koks ir oras lauke. Negalėjau suprasti apie ką jis galvoja, tačiau tokio tvirto jo dar nemačiau – jis ištvėrė tiek daug, kiek lemta ne kiekvienam. Stengiausi būti šalia ir jam padėti kuo galiu, tačiau jis atsitvėrė nematoma siena. Galėjo tikėtis, kad po viso to dar sulauks ramybės, tačiau nujaučiau, kad tai tolima.

Jo motina vis dar sukrėsta, kumštyje smarkiai sugniaužusi rožančių, žiūrėjo į Jėzaus atvaizdą paveiksle ir tyliai meldėsi. Jos lūpos nepaliaujamai šnabždėjo man nesuvokiamus žodžius, ašaros tvenkėsi upeliais, byrėjo skruostais žemyn. Man jos pagailo, nes supratau, jog vyrui mirus ji liko viena. Deividas nepalaikė su ja šiltų santykių, o po vyro mirties... galbūt ji niekada nebeatsigaus. Galbūt užsidarys tarp namų sienų ir niekuomet nebepasirodys viešumoje? Galbūt nusipirks kelialapį ir išskris kur nors į pasaulio kraštą? Impulsyviai, spontaniškai, be jokio tikslo.

Kad tik nesugrįžtų. Negražu, bet būtent šitaip galvojau. Prisiminiau, jog kai pirmą kartą sutikau šią moterį, ji mane nutvilkė tokiu pagiežingu žvilgsniu, lyg svarstydama – mane pakarti ar nušauti? Vėliau supratau, jog tai buvo ne dėl manęs – ji apskritai niekuo nepasitiki ir kiekvienas naujas pažįstamas jai tėra prašalaitis, svetimas antikūnis, norintis pasisavinti jos turtus. Ji taip ir nepakeitė apie mane nuomonės, o susitaikyti su tuo, jog esu jos sūnaus draugas, atrodė neįveikiama. Todėl ir pagalvojau, gal būtų gerai, jei ji išvyktų?

Jiedu meldėsi. O aš žiūrėjau į dvylika paveikslų, vaizduojančių Jėzaus kelią ir mąsčiau apie savo santykį su Dievu. Iki šiol man tai atrodė neįtikima. Biblija buvo parašyta prieš tūkstančius metų, daug kartų perrašyta, perpasakota. Visiems buvo grindžiama tiesa tikėti vyru, kuris gydė žmones, darė visokius stebuklus. Tačiau mokslininkai negali pagrįsti šios tiesos. Vis dar remiasi prielaidomis, tad kaip visi gali garbinti kažkokį asmenį, kurio net savo akimis nėra matę?!

Užsimerkiau. Ieškojau tinkamų žodžių, kuriais galėjau išlieti viską, ką galvoju, tačiau nutariau pasimelsti – juk buvau bažnyčioje. Nemokėjau melstis, nes buvau atpratęs nuo grindžiamų taisyklių bei nurodinėjimų. Tačiau privalėjau pasistengti. Dėl Deivido. Tik dėl jo.

Dieve, kuris esi Danguje, teesie šventas tavo vardas. Tebūnie nežinoma tavo buvimo vieta, tačiau man reikia kažko stipraus – turiu kažko viltis, kažkuo tikėti. Privalau. Todėl prašau Tavęs to, ko niekada neprašyčiau, jei per man artimo žmogaus netektį nebūčiau atsidūręs čia.

Meldžiuosi tau. Man reikia tavo malonės ir užtarimo. Prašau pasibelsti į Deivido širdį ir ją sušildyti. Taip, kaip tik tu moki, kaip tu vienas tesugebi, nes jei nesugebėjau aš, nežinau, ar yra dar kuris nors, kas galėtų. Bet juk esi tu – visų garbinamas ir šlovinamas. Sako, kad myli visus, todėl padėk jam. Jam reikia tavęs, kad apsaugotum jį ir jo motiną. Nuo skausmo, kurį sukelia prisiminimai apie vyrą, kuris šitiek laiko vadinosi tėvu: užaugino Deividą, rūpinosi šeimos finansais, stengėsi dorai tarnauti valstybei.

Meldžiu tavęs – numaldyk jų troškulį. Gali būti, kad po tos dienos, kai Deividas neteko tėčio, o jo mama – mylinčio vyro, viskas pasikeis. Todėl prašau tavęs pasirūpinti jais. Atsiųsti angelų sargų, kurie globotų juos bei rūpintųsi, o aš savo ruoštu padarysiu viską, kas mano valioje, kad neleisčiau Deividui nugrimzti į sielvarto liūną.

Amen.

Grįžus namo Deividas užmigo. Po visų audrų pagaliau ramiai miegojo. Miegas gilus – nusprendžiau žiūrėdamas, kaip su kiekvienu iškvėpimu suvirpa jo blakstienos. Tikriausiai sapnuoja ką nors malonaus, galvojau stebėdamas duobutes jo skruostuose. Mudu gulėjome susikibę rankomis ir aš mačiau, aš jutau – visą tą laiką, kurį praleidome būdami artimi vienas kitam.

Jutau rankas, kurios švelniai glostydavo man plaukus; rankas, kurios stipriai apkabindavo, o aš jausdavausi mylimas; rankas, kurios be jokios ypatingos progos parnešdavo glėbį gėlių; balsą, kuris kuždėdavo komplimentus ir vertė jaustis gražiai; rankas, kurios dabar įsikibusios į manąsias, mylėjo mane anuomet net ir su trūkumais.

Jis gražus net tada, kai miega – aplankė paskutinė mintis prieš užmiegant. Tuomet užmigau ir susapnavau reikšmingą sapną.

Sapnas buvo keistas. Atrodo, sapnavau vietą, kur buvo šalta ir baisiai snigo. Kažkokią tamsią, nuo miesto atitolusią vietą. Panašu į namelį? Tiksliai nesusigaudžiau, nes buvo labai tamsu, o ir vietos jame nebuvo daug – vienas kambarys. Jo langai virpėjo nesutramdomai ūžiant vėjui. Kurį laiką lūkuriavau toje tamsoje, kai už lango sužibo šviesa – mažytis švyturėlis, tarsi žibinto šviesa, tačiau ji po truputį artėjo. Pamaniau, kad pirštų galais prisiartinsiu arčiau lango, kad galėčiau pamatyti, kas ateina, tačiau šviesa užgeso. Ėmė ir užgeso, viską panardindama atgal į tamsą. Išsigandau, kad į kambarį įsiverš plėšikai ir man teks kovoti dėl savo gyvybės, tačiau durys garsiai prasivėrė ir išvydau... laimingą Gabrieliaus veidą.

Prašiau Angelo sargo Deividui, o atrodo, kad Dievas nenugirdo mano maldos ir atsiuntė jį man.

Prisijaukinimas

I

Taksi automobilyje mąsčiau, kaip greitai viskas keičiasi. Iš tiesų apie tai galvodavau nuolatos, tačiau vėl niekieno netrukdomas susimąsčiau: Deividas išvyks į užsienį. Dar po tėvo mirties susirinko būtinus daiktus ir ruošėsi išvykti. Rytai be jo atrodys labai šalti. Viduje kažko trūks, tačiau kartu jusiu ir palengvėjimą, kad galėsiu skirti sau daugiau laiko. Ilgai netruko, kol surinkau Gabrieliaus numerį ir pasakiau, jog šį vakarą per savo gimtadienį esu laisvas. Jis nepaklausė, kur buvau dingęs, tik paprašė luktelėti minutę, tuomet vėl ragelyje išgirdau jo balsą:

– Šį vakarą susitinkame 19 valandą Nacionaliniame dramos teatre, rodys mano spektaklį.

Gyvenimas kaip kopimas į kalnus: iš pradžių pradedi kilti, po to leidiesi. Arba dar geriau – kaip spektaklis, kuris turi pradžią ir pabaigą, bet vyksta su tais pačiais veikėjais, kuriuos keičia kiti tokie patys, kuriuos pamilsti, išgyveni viską, ką tenka jiems – nuo neapsakomo skausmo iki begalinio, bežadžio džiaugsmo – o vėliau imi jų neapkęsti. Gabrieliaus pasirodymas gyvenime mane nustebino – teatras su juo buvo visiškai kitoks, nei jį gyvenau su Deividu.

Susipažinome scenoje. Tai buvo Gabrieliaus drama. Apie bandymą pamilti ir atsižadėjimą. Taip pat apie kančią. Kristaus (visi susieti ryšiu su šiuo žmogumi), Dovydo, kuris nugalėjo Galijotą, moters, kuri pastojo nuo skirtingų vyrų ir po vaikų namus išbarstė daugybę broliukų bei sesučių; kančia dėl netekčių, negalėjimo, atstūmimo. Štai taip vaikai praranda tėvus, gimsta ribos tarp skurdo ir prabangos.

Pusiausvyra egzistuoja abejose barikadų pusėse, tik skirtingose kategorijose. Todėl viduje tiek trūkumų, tiek melo, neapykantos, netolerancijos. Šypsotis gali tik savo atspindžiui veidrodyje.

Vaidinau trijose scenose.

Pirmojoje manęs neaplankė tikėjimas. Buvau stebėtojas, mąstantis, nes mačiau kas vyksta aplinkui: mačiau nuo savęs pavargusius žmones, kurie nebuvo malonūs vieni kitiems, kiekvienas išgyveno savo kančią ir neatkreipė dėmesio į smulkmenas.

Antrojoje praradau viltį. Suklupęs meldžiausi nežinia ar egzistuojančiam Dievui, prašydamas nepalikti manęs vieno šitam skurde, šitose šiukšlėse, kurios stipriau dvokė iš vidinės pusės, nei iš išorės. Išorė buvo dirbtina, bet tvarkinga.

Trečiojoje nesulaukiau atsakymo. Buvau taip įsigilinęs į ieškojimus, kad nepastebėjau pagalbos rankos. Ir tapau viena iš tų šiukšlių, kurios tik skuba. Kenčia savo pačios egzistenciją. Vėliau supratau, kad padėti jau nebegaliu. Ir tuomet išgirdau svetimą balsą.

Po spektaklio atsigauti prireikė laiko. Daug laiko. Jausmas toks, lyg visos pasakos metu veiktum užsivilkęs šarvus, kurie taip priliptų prie odos, kad vėliau juos tektų plėšte nuo savęs plėšti. Tik rūkydamas galėjau atsikratyti įtampos.

Iš karto po aplodismentų prie manęs priėjo Gabrielius. Euforija blykčiojo jo akyse. Bet tik trumpam. Balsas buvo pavargęs, o kūnui ryškiai trūko poros parų miego.

– Sveikinu su premjera. Pasirodei šauniai, – paspaudėme vienas kitam rankas.

– Ačiū, sveikinu ir tave jį pamačius.

Po ilgo laiko tarpo tai buvo pirmasis mano spektaklis. Ir džiaugsmas. Antrasis susitikimas su Gabrieliumi, kuris įvyko jam panorėjus. Po jo jaučiausi lygiai toks pat pavargęs, kaip ir laimingas. Na, gerai, laimingas gal ir mažiau.

– Tam, kad ant scenos suvaidintum įtikinamai, reikia tvirto stuburo. O man norisi tave saugoti, nepaleisti, – tarė jis.

Nežymiai linktelėjau galva – bandžiau apibrėžti savo abejingumą. Aplinkui buvo ir daugiau žmonių, kurių aš nepažįstu. Visų akys varstė mus žvilgsniais.

– Gal atnešti vyno? Ar ko nors gertum?

– Ačiū, nieko nereikia, man gerai ir taip.

Nemėgau būti dėmesio centre. Vienatvė tuo pačiu metu būdavo ir kančia, ir geriausia drauge. Nepasitikėjau žmonėmis. Nepasitikėjau niekuo, net pačiu savimi. Todėl atsisveikinau su Gabrieliumi, su vaidinusiųjų trupe ir išvažiavau namo.

Namai. Vieta, į kurią gera sugrįžti. Svajodavau apie ramybę būdamas apsuptas kitų žmonių, bet grįžęs jos atsisakydavau. Mano naktys būdavo bemiegės. Ilsėdavausi dienomis. Ir šį vakarą su karšto vyno taure, prie praviro lango, nukreiptomis akimis į žvaigždes.

Pakabink mane
kaip puošmeną
virš savo kambario –
būsiu šviesa tavo akims

Masčiau, jog žiūrėdamas į žvaigždes regiu praeitį. Prisiminiau, kaip dar būdamas visai mažas mėgdavau klaidžioti parko takeliais. Braidžioti po balas. Akimis stebėti plaukiančius debesis. Stebėti plyšius namų sienose, užkasinėti sekretus žemėje, spardyti šalikelėse besimėtančias šiukšles.

Būti vaiku taip gera – gali būti nerūpestingu. Tavęs neslegia jokios problemos. Viską išsprendžia tėvai.

Mintis nutraukė skambutis į duris. Deividas – jo šiuo metu turėjo lyg ir nebūti. Bet pro akutę mačiau kitą siluetą – Gabrieliaus. Bet ką jis čia... veikia?

– Labas, užeik, – pakviečiau į vidų sušilti vos pravėręs duris. Jis užėjo ir nusivilko paltą. Iš už nugaros ištraukė didžiulę mėlynų rožių puokštę. – Bet ką tu čia veiki?

– Juk tavo gimtadienis. Nejaugi manei, kad po spektaklio paliksiu ramybėje? – šypsojosi lūpų duobutėmis.

– Iš tikrųjų... – krūtinėje pradėjo smarkiai plakti širdis. – Bet ar neturėtum būti su svečiais – juk tavo premjera...

– Negaliu pakęsti triukšmo ir dirbtinių šypsenų, visų tų sveikinimų, kurie mane verčia galvoti, jog įvyko kažkoks stebuklas. Tai tik spektaklis, – jo žodžiai buvo negailestingi. Jo artumas mane keistai hipnotizavo – neradau tinkamų žodžių, todėl tik žiūrėjau į gėles.

Ranka tiesėsi į mane.

– A, tiesa. Jos tau. Sveikinu gimimo dienos proga, – ir aš paėmiau puokštę iš jo rankų. Negalėjau atsistebėti gėlių grožiu – mėlynos rožės mano mylimiausios.

– Ačiū.

Neilgai trukus pamiršau visą jaudulį. Iš sekcijos ištraukiau du butelius vyno ir pripildžiau į naujutėlaites vyno taures. Vienas gurkšnis, du gurkšniai ir pasidaviau saldiems burtams – kam gaišti laiką ar saugoti kažką ypatingai progai? Šiandien mano gimimo diena.

– Žinai, nors pats studijuoju teatrą, tavo spektaklis mane sužavėjo! – pasakiau kuo ramesniu balsu. Dėl to, kad širdis vis dar spurdėjo. Pajutau trauką Gabrieliui. Galbūt dėl to, jog dažnai jausdavausi vienišas. Ir šį gimtadienį galvojau atšvęsti paskendęs mintyse, o ne su svečiu, išdygusiu lyg iš niekur ir iš visur, netikėtai.

– Tikrai? Kodėl?

– Pirmiausia, tai pirmas po ilgo laiko matytas spektaklis. Prisipažinsiu, buvau apleidęs teatrus ir premjerose lankydavausi rečiau. Antra, tame spektaklyje... atpažinau save, – krimstelėjau sau lūpą. Galbūt šito neturėjau sakyti?

– Hm... – nutęsė jis.

Tuomet pasikasė pakaušį. Ir apie kažką susimąstė. Atrodo, mano žodžiai bus nugramzdinę jį į prisiminimus. Ir iš tikrųjų, netrukus jis prabilo:

– Žinai, iš tiesų spektaklis pasakoja apie mane.

Atitraukiau lūpas nuo vyno ir visą dėmesį sukoncentravau į jį.

Kaip ir neklydau, manydamas, jog Gabrieliaus pasaulis yra nesuterštas. Jam teko sėkminga dalia, lygiai taip pat kaip ir Deividui, gimti privilegijų turinčioje bei finansais apsirūpinusioje šeimoje. Gabrielius turėjo brolių ir seserų. Tačiau kaip ir toje pasakoje apie brolius juodvarniais lakstančius, ne visiems buvo lemta tapti didžiais.

Klausydamasis jo pagalvojau, ar man nusišypsojo laimė gimti vienturčiu vaiku šeimoje ir susikrauti visą tėvų dėmesį? O gal tai kančia? Bet kodėl dabar mąstau apie tai, kas būtų, jeigu...

– Nesu itin atviras nepažįstamiems, o mes, pripažink, nesame ilgai pažįstami, tik nesupyk, tačiau jaučiu keistą norą su tavimi būti atviras, – pasakė jis. – Norisi šiuo tuo pasidalinti.

Pritariau energingai linktelėdamas. Gera girdėti, kad kas nors gali manimi pasitikėti. 

– Prieš kurdamas kokį nors spektaklį jaučiu, jog turiu ką pasakyti. Beveik po kiekvieno iš jų susimąstau – ar tikrai? Tačiau po šio spektaklio man rodosi, kad galiausiai galiu pamiršti tai, kas buvo...

– O kas buvo? – klausiu.

Minutę buvo tylu. Jis žiūrėjo į mano akis. Akimirka buvo tokia graži...

– Išsiskyriau su vaikinu. Jis man buvo visas pasaulis. Net daugiau. Viskas, kiek viskuo gali būti žmogus, kuriam atidaviau ką turėjau – savo širdį.

Tačiau tai buvo tik paviršius – viskas ką jis pasakojo nebuvo graži romantinė meilės istorija. Spektaklis, kurį jis sukūrė, buvo odė skausmui, kurį teko išgyventi.

Viskas prasidėjo Gabrieliaus studijų laikais. Atranka į spektaklį, tačiau ne atsitiktinė – joje jis sutiko Emilį, kuris pretendavo į tą patį personažą. Atrodė, tai buvo meilė iš pirmo žvilgsnio. Pirmi pašnekesiai, išgerti puodeliai kavos, juokeliai, tuomet bučinys. Ir juodu įsiraizgė į meilės voratinklį iš kurio abiems buvo per vėlu ištrūkti.

Visada maniau, kad meilė iš pirmo žvilgsnio – tiesa. Tik dabar nesu įsitikinęs, jog pats įsimylėjau iš pirmo žvilgsnio.

– Taigi, o kas įvyko paskui? – klausiau su didžiuliu smalsumu. Jo istorija man priminė mano paties tragediją.

Visos istorijos jau papasakotos. Tik jose veikia skirtingi personažai. Vėl regėjau save. Regėjau Deividą. Ir supratau – susitikome tam, kad išsiskirtume. Neįstengėm vienas kito pamilti, meilė mums reiškė išsiskyrimą.

– Tai, kas įvyko paskui, yra mūsų meilės istorija... – sukuždėjo Gabrielius, žiūrėdamas į savo atspindį veidrodyje. – Kuri baigėsi beveik be mano žinios.

Jis žiūrėjo į save ir atrodė, jog veidrodyje regi savo praeitį. Visas dienas, kurios buvo švelnios ir sėkmingos. Ir šioje akimirkoje jautė didžiulį skausmą, kurį suteikė nedėkingas mylimasis. Atrodė toks nusiminęs, jog nemąstydamas pasakiau jam tai, kas puikiai tiko ir man:

– Kartais dievas nori, kad mes sutiktume porą blogų žmonių prieš tai, kai mes sutiksim vieną gerą ir iš tiesų vertą tam, kad suprastume, kokia puiki dovana jis mums yra...

Jis atitraukė akis nuo veidrodžio ir pakėlė jas į mane. Jose įskaičiau vieną žodį: dėkingumas. Tuomet jis pakėlė taurę vyno ir pasakė tostą:

– Kaip ten bebūtų, už meilę, kuri yra kilni ir nieko nekainuoja. Ir už tavo gimtadienį!

– Už meilę, – pritariau gurkštelėdamas saldaus melo, trykštančio mano lūpomis.– Už meilę...

O kur Emilis dabar? – pasakiau ir iš karto pasigailėjau to paklausęs. Gabrieliaus veidas ir vėl apniuko ir man teko išgirsti liūdną tiesą:

– Likus trims dienoms iki jo dvidešimt trečiojo gimtadienio, jis iššoko pro langą. Devintame aukšte sirpusi mintis apie savižudybę iš pradžių pražydo, tuomet tėškėsi ant grindinio, paskui save pažerdama ašarų lietų, kaltinimus ir atsiprašymus.

Gabrieliui išvykus išėjau į balkoną – pakvėpuoti grynu oru, o gal tiesiog surūkyti cigaretės, kuri nuramintų. Negalėjau patikėti tuo, ką Gabrielius papasakojo. Kaip toks jaunas vaikinas drįstų baigti savo gyvenimą savižudybe? Ar jis buvo labai nelaimingas? Iš to, ką teko išgirsti, supratau, jog Gabrielius jį labai mylėjo. Taigi, kodėl? Kodėl žmonės gali suteikti kitiems tiek daug skausmo, palikdami nežinioje ir amžiname skausme? Kodėl? Žinojau, kad nerasiu ramybės, neatsakęs sau į šį klausimą.

„Su gimtadieniu, Pauliau,“ – sukuždėjau, laikrodžiui išmušus dvyliktą valandą.

Rytą išsprogdino saulė. Deividas grįžo iš mamos namų, pasiėmė lagaminą ir kartu laukėme, kol atvyks taksi automobilis. Nutilome, tokiai progai nepasirinkau tinkamų žodžių. O galbūt jų ir iš viso nebuvo. Niekada nemokėjau atsisveikinti.

– Pasirūpink savimi, – ištarė prieš išnykdamas.

Stovėjau gatvėje ir stebėjau, kaip tolsta jo automobilis, o kartu atvėsta viskas, kuo iki šiol gyvenau. Daugiau nebus nesutarimų, nebus pykčio, ašaros nebėgs skruostais, o kūno nešildys apkabinimai.

Grįžęs namo atsiverčiau dienoraštį ir parašiau:

Vieniši krantai. Karaliauja tuštuma. Nėra tokios dienos kaip saulė, nėra tokio vakaro kaip mėnulis. Tai tik vėjas, žvaigždės – apgaulė. O aš girdžiu ir matau tai, ko nemato kiti, kai pasaulis užmerkia akis. Matau, kaip žiba gintaras pakrantėje, pušynėlyje krebžda jonvabaliai. Jauti? Girdžiu kaip smilgos juokias ir verkia žemuogės, susmaigstytos ant jų. Jaučiu kaip svirpia žiogai, kažkur aplinkui. Girdžiu smuikeliu griežiamą melodiją, kuri nutildo, užgniaužia kvapą. Bet vis dar užuodžiu mėtų aromatą, kuris nuramina, sušildo, svaigina. Tikriausiai kažkur netoliese bangų muša džiaugiasi dvi širdys ir žiūri į tamsų dangų. Bet jos nežino, ką jaučia mano širdis. Ir nereikia. O aš vis dar vienas, sėdžiu ant nakties apraudoto suoliuko ir mąstau, kiek jis daug žino nepapasakotų istorijų, bet tyli. Tylėsiu ir aš, kol pradės gęsti žibintai. Tada grįšiu namo, atsigulsiu į ilgesiu ištapytą lovą ir sapnuosiu. Kol grįši...

II

Kas padėtų žmogui ištverti būklę, kuri vadinasi „vienas su savimi“? Kai atsibundi vienišoje lovoje, be kito žmogaus kūno šilumos, ir tada, kai verdiesi sau rytinį puodelį kavos, per radiją išgirsti „Labas rytas visiems kurie pabudote, galbūt atsisveikinote su antrąją puse ir vežate vaikus į mokyklą, skubate į darbus...“ . Kas padėtų ištverti būseną, kai prausiantis vonioje pamatai, jog dantų šepetėliai vonioje nebe du, o ant kabliuko kaba tik tavo chalatas? Arba rengiantis į miestą suvoki, jog vonioje ar iš virtuvės nesklinda jokie keisti garsai, nes neaugini naminio gyvūno, o tavo antra pusė už jūrų marių. Būtent. Išgyvenau šią būseną.

Deividas išvažiavo ir neradau sau vietos – atrodo, jog mane apėmė panikos priepuolis, todėl puoliau ieškoti pagalbos. Pirma šovusi mintis – psichoterapeutas, bet ar jis gali padėti? Vargu bau – juk kažkoks nepažįstamasis imtų pinigus. Todėl paskambinau Henrietai, tikėdamasis, jog jos grafike man atsiras laisvos vietos.

– Jau pakeliui pas tave, – kaip visada atsakė ji. Atrodo, buvo pakilios nuotaikos.

– Ne, geriau susitikime kur nors mieste, – pasiūliau, nenorėdamas likti uždarytas tarp buto sienų.

– OK. Tai tu važiuok link centro ir paskambink, kai ten atsidursi.

Skubiai išvažiavau ten, kur kvepėjo šviežia kava ir gardžiomis bandelėmis. Pasirinkau atsitiktinę kavinę, kurioje nesirinktų gausi žmonių minia ir nebūtų trankios muzikos.

– Labas, kur buvai dingęs? – netrukus pasirodė ji. Šypsojosi. O ant jos piršto švytėjo sidabrinis žiedas.

Ar tai jis?

– Taip, sužadėtuvių žiedas, – dar plačiau nusišypsojusi Henrieta iš karto užsisakė kavos su pienu. – Tas pats, kurį tikėjausi parodyti praeitą kartą.

– Taip, atleisk dėl to, – prisiminiau, jog praeitą kartą iškėliau dramą.

– Dramų karalius, – nusikvatojo ji ir jau siurbdama kavą neatitraukė nuo piršto akių.

– Na, tai kas jis toks? – paklausiau iš smalsumo.

– Jo vardas Edgaras, – tardamos vardą jos akys užsidegė. – Lapinas. Bet iš pradžių papasakok, kur pats buvai pradingęs?

– Na, tektų daug pasakoti, tai gal pradžioje pasakok apie save?

Ir ji pradėjo.

Jis – Edgaras Lapinas. Gimė Vilniuje, mokėsi Licėjuje, įstojo mokytis tarptautinių santykių, nes tiki absoliučia galia ir finansine nepriklausomybe. Iš pažiūros – nuobodus tipas, tačiau ji su juo jautėsi laiminga.

– Įdomus vaikinas. Kaip susipažinot? – apsimečiau, jog iš tiesų susidomėjau, tuo tarpu mėgaudamasis kava, laukdamas savo eilės prabilti.

– Socialiniai tinklai. Tada vienas vakarėlis ir viskas įvyko tiesiog netikėtai... – apie tai ji pasakojo taip, tarytum valgydama itališką tiramisu – o tai didelis malonumas.

– Na, atrodo esi nepaprastai užimta?

– Taip! O kitą savaitgalį važiuosiu susitikti su jo tėvais...

Įsivaizdavau, kaip Henrieta pristato Edgarą savo tėvams. Ir nejučia nusiminiau. Juk tai man priminė mano vienatvę – vienintelę, nesibaigiančią, pasikartojančią kaskart, bandant užmegzti kokius nors santykius. Ir vėl jutausi nusiminęs ir velniškai vienišas.

– Ar gerai jautiesi? – pasiteiravo Henrieta, pasitaisydama marškinių apykaklę. – Deividas tikrai išvažiavo?

Linktelėjau galva. Išvažiavo ir su savimi pasiėmė visą mano laiką.

– Atrodo, esi šiek tiek sutrikęs?

– Atrodo, esu.

Jau negalėjo būti blogiau – Deividas išvyko, o Gabrielius papasakojo apie savo buvusį vaikiną. Nebuvau pasiruošęs priimti kito skausmą ar jam padėti, aršiai kovojau su savuoju, tačiau taip pat mane įtraukė smalsumas. Apie netikėtą Gabrieliaus meilės baigtį norėjau sužinoti daugiau. Norėjau sužinoti viską.

– Aš jau kurį laiką gyvendamas su Deividu jaučiausi tarsi su kambarioku nuomojamame bute. Tačiau kai jis išvyko, ėmiau skęsti. Geriu daugiau nei įprastai, dažniausiai nusigeriu iki žemės graibymo, o dar turiu kiekvieną rytą keltis, kažkur eiti, kažką daryti. Nežinau, kaip su visu tuo susitvarkyti.

Laimė, Henrietai mano gyvenimo ritmas nėra jokia naujovė. Turėdama vadovės įgūdžių ji tuojau pat iškamantinėjo manęs apie mano dienotvarkę ir nusprendė, ką turiu daryti, kad būtų geriau.

– Manau, būtų gerai, jeigu kurį laiką ten negyventum, – raportavo ji. – Susirinktum reikalingus daiktus ir išvyktum kur nors... Kiek liko laiko iki mokslo metų pabaigos? Gal susirask gerai apmokamą darbą ir pasiimk akademinių atostogų?

Atostogos – visai nieko mintis. Viduje įsižiebė ugnelė, tarytum velniukas šokinėtų per dar karštas žarijas – viltis, jog poilsis ir visų problemų, įtampos patraukimas į šalį viską sutvarkys.

Ilgai nelaukėme ir ėmėme ieškoti man būsto. Visi skelbimai, kuriuos radome paieškose, buvo praktiškai neįperkami – būsto nuomos skelbimų kainos svyravo nuo 500 iki kelių tūkstančių litų, o dar reikėjo mokėti mokesčius – apiplėšimas viduryje dienos!

– Gal tai prasta mintis? – dvejojau. – Man neužteks nei lėšų, nei kantrybės.

– Nagi, nebūk užsispyręs – kol ką nors rasi, gali pagyventi pas mane, svarbu dabar nelikti namuose vienam! – paliepė Henrieta ir jos žodis buvo kaip įsakymas.

Išsikviečiau taksi. Skubėjau namo – pabėgti nuo aplinkos, kuri mane slėgė. Kaip tyčia – neturėjau daug laiko, nes paprašiau taksisto palaukti keletą minučių. Tačiau vos atsidūrus namie mane užtiko netikėtumas – skambino Gabrielius.

– Klausau? – balsas buvo slogus, kaip ir nostalgija, apimanti rudenį.

– Labas, Pauliau, – pasisveikino jis. – Kas tau nutiko?

– Nieko, Gabrieliau – tik kasdieniai rūpesčiai, – neturėjau ūpo viskam papasakoti, nenorėjau kartotis, tik imti ir dingti kur nors, kur niekas manęs nepasigestų.

– Iš tavo balso taip neatrodo, – teigė jis. Pats nežinojo, bet buvo teisus. – Tai ką šiuo metu veiki?

– Aš? Nieko, tik grįžau namo, – sumelavau.

– Puiku, tuomet susirink būtiniausius daiktus ir išsikviesk taksi – turiu tau staigmeną!

– Gabrieliau, aš... – negaliu, nenusiteikęs, ne nuotaikoje? – bandžiau bergždžiai ginčytis.

– Jokių atsikalbinėjimų, – reikalavo jis. – Tau patiks.

Sunkiai atsikvėpiau. Pokalbis nutrūko. Jaučiausi išsunktas it kempinė iki paskutinio lašo. Tenorėjau atsigulti į lovą ir užmigti apsikabinęs pagalvę, o bet tačiau buvau reikalingas Gabrieliui, todėl įsėdau į taksi. Nesusimasčiau, jog būtent šią akimirką prasidės nauja pradžia.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt