Eglė Mingėlienė

Snygis drugio vyzdy

Eilėraščiai

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; apipavidalinimo, viršelių sukūrimo, panaudotų iliustracijų autorių teisės priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2013

„Kuo ilgiau gyvenu, tuo aiškiau suvokiu, kad gyvenimas gražus, svaigus ir ak – toks trumpas, kad nebelieka nieko kito, tik jį mylėti. Tą ir darau. Kasdien. Dalindamasi atradimo džiaugsmu su tais, kurie irgi ieško. Kažko, ko galbūt net nėra. Kažko, kas trapu, tyra ir stebuklinga lyg tekančios saulės nutviekstas drugio sparnas. Nes nežinau didesnio stebuklo už galimybę būti, mylėti ir pažinti.“

Autorė

***

suvarstyk mano sielą kaip batus

kad nerujotų ilgesiu šiugždžiu

ir skruostuose kraujagyslių tinklus

užmesk kad negalėtume išbūt

nei dviese nei kartu nei atskirai

įsivynioju kaip šešėlis į tave

ir taško dangų bučinių irklai

lietus pernykštis atželia žole

aš negirdžiu, o tu sakai žiogai

šiugždena patalus šilkinių debesų

nenoriu būti tavo per lengvai

rankoves plėšyt ir sapnais užsiūt

apynasrį nugraušiu kruvinai

jei prievarta bandysi sulaikyt...

suvarstyk mano sielą kaip vartus

tuos, pro kuriuos nežengiama dusyk

***

kada nors mes pabusim tenai kur vienatvės nebūna

mano kvapas sumiš su tavuoju –

taip kvepia dangus

kai jį saujom semi ir geri

pirštuos paukščiai įkliūna

kad negrįžtų daugiau į apleistus pernykščius lizdus

kada nors aš nurengsiu tave glamonėjančiais žodžiais

ir uždeginsiu bučiniu žydinčias sielos žaizdas

kada nors tu sakysi – nebūna – mums vėl pasirodė...

o aš juoksiuos ir krisiu

ir krisiu

į tavo rankas...

nelegalus

kam tas bilietas

ten, kur negrįžtama

iškratyk iš pagalvių sapnus,

būk nebuvęs ne mano nebūsimas

kažkodėl iki skausmo jaukus

guolis mano tikėjimo upei

skruoste lūpų išdegus žymė

lietumi prausiama pakalnutė

durimis per pirštus – išeini...

kaip pabirusi veido dėlionė

gabaliukais į širdį – lipni

aš žinau,

aš seniai nespėlioju,

mes be bilieto

dviese

stoty

pražydęs sniegas

mėnesieną suverpt glamžant sniegą žvilgsniu

vieną siūlą – lyg stygą kur perveria širdį

kuždesiais siuvinėja joje kryželiu

sielos kryžkelę

alkį

dreifuojančią mirtį

per plona

per svaigi

rūko pienių dulksna

neatlaiko ledonešio plukdančių paukščių

įsikibčiau dangaus

orientyrų nėra

tik pūga

baltos eketės

sniegas

ir aukštis

ir tyla apgraibom

kai gyvenimai du

lyg įskilę vitražai kaktom susiglaudę

trūkinėju tavim

trūkinėji ir tu

kai virš mūsų drugiai

sniego nuometą audžia

pusto dykumą

neužšąla

juk kraujas tirštesnis už vandenį

gildo

tavo lūpas nematomas verksmas

beskonė pūga

anoj pusėj dangaus

dar rudbekijom kvepia

ir virpa

apledijus šermukšnio šakelė

paspringstam tyla

skyla veidas nuo snygio

girdi

šitaip dykumą pusto

suklastočiau tave

dar sekundei

nebūk atsargus

tylą kaupiam ilgai

taip ilgai

kad bijau nepabusti

užrašyk atvirkščiai

šį pasaulį

sniegu atsidusk

sulankstysiu tave –

savo tylą

nemeilę

ir sniegą

į besparnę žuvėdrą

juk snaigės neturi sparnų

tiktai krinta ilgai

ar girdi

šitaip dykumą pusto

negyventi neskauda

lig šiol nežinojau

o tu?

bukai aštrus atstumas

gyvent lyg be odos kai uždega krintanti snaigė

grožėtis raizgais balto skausmo tyškiam danguje

nes žodžiai ne žodžiai seniai

bet nematomos žaizdos

mes dėsnį atradome naują – ištverti save

kai norai netvarūs ir pinasi kuždesiu lūpos

įklimpusios pasalai glamžo į kampą abu

kas kaltas jei du nebe du

tiktai sapno balutės?..

iš ko man padaugint tave kad neliktų kaltų

už brėžio staigaus – taip buvimo perkūnija trenkia

be skausmo dirbtinio

be noro ieškot priežasčių

tūnoti tavoj šilumoj

tu suženklink dar kartą

ribas

nusipelniau be pelno tikėti už du

kol mingantys paukščiai skaičiuoja likimo likutį

lig nuogulio skabo šakas tyloje įmantriai

žaibu išmatuoji atstumą tarp mūsų trumputį

mus skiria ir skirdamas traukia

begarsis

paleisk

paleisk tartum valtį bedugnę į senkantį krantą

paleisk tartum plaukus į naktį kad nerštų sapnus

paleiski šermukšnio sušalusią uogą

balandę...

tik taip sužinau –

skausmas bukas

o sniegas aštrus...

suklastoti dangų

klastotė šis nedrumsčiamas dangus

kai pakraštėliuos plūduriuoja zylės

paliestum – sprogtų laikas į druzgus

ar gali būt atsakymas

kai tyli

vaškinės properšos su nuodegų kvapu

net nepajutom kaip apsvilo akys

verkt neišmokę springstame juoku

o širdį detonuoja sniego žvakės

daugiau nei kristi

ir mažiau nei laukt

o kas laukimas?

baltas pienės skrydis

į lūpų gelmę žystančią ragaut

pasaulį – žiogo sparną

bitės gylį

aštriau nei tavo žvilgsnis nenupjaus

labiau negu ilgiuosi nenunuodys

lašai bekvapiai virpančio lietaus

kas sakė kad retai prapliumpa gruodį?..

ir tiktai tiek kiek sprūsta pro pirštus

dar užsilaiko kai bandai kvatoti

pro ašaras

net jeigu tik lietus

spalvota negyvenimo klastotė

pra-našystė

gal po mirties mane nuodėmdėmėm išmuš

akmens maldaknygės iškvėps mylėtą lietų

lyg sielos kiautas sugurgždės dangus

kartos kažkas įkyriai „Nė iš vietos“...

lyg būtų dar kažkur tokia vieta

nepermatomas tavo veido stiklas

įtrūksta paliestas

ir vis dar negana

sulos vėdrynų

sapno ametisto

juk taip ilgai

gyvenimą skaudės

kai seną veidrodį

nusninga šviežios

dulkės

kiek bevalytum

veriasi duobė

ir danguje

užlūžta

žaibo

smuikas

lietaus lyta

tiek lietėme kad nusilaupė pirštai

šiureno vėjas odos pergamentą

tamsoj balta erškėtuogė rasojo

ir mums atrodė kad už lango švinta

per daug lėtai

saulėtekio arbatą

lietus putojantis vienatvėm plikė

lyg nusideginęs patraukei ranką

o tau išėjus nenustojo lyti

ir permirko sparnus nakties plaštakės

lyg nuotakos baltai aplipdė stiklą

už lango degė obelys lyg žvakės

nebūtinai tik tai kas skauda tikra

nebūtinai tik tai kas tikra skauda

nebūtinai jei dviese – ne po vieną...

šiąnakt lietus ir tavo akys švelnios

susiplakė į begalinę sieną

nevėluoja snigti

nevėluok – gali būt per vėlu

stringa laikrodžių strėlės į sniegą

kraujas tiksi delnuos, ant langų

lyg pamišusios sniegenos kliegia

prirašyti papirusai smilksta

žodžiai žysta į pelenus, kurstau

mūsų židinį stingstančiais pirštais

taip kreivai savo tiesą sudurstėm

iš nusekusio ežero molio

dar baltesnio už išverktą druską

vienas kitą lyg aidas kartojam

viens kitam nusibodę nuliūstam

kad tik tiek

kad tik taip

ir be galo

ir kaltų nebėra nei laimingų

neskubėk – per vėlu

užsidaro

visos durys į debesis...

...sninga...

dilgčiojimai I

purpurinis purienų purvas

po lietaus pragaištingai gelia

jei galėtum

save užsiūtum

nebarstytum drugiais ant kelio

jei galėtum

į dievo delną

kol akis paskaustų

žiūrėtum

tyliai tyliai pasaulis plaukia

mus sapnų debesim apmėto

tavo lūpos lyg šiltas šilkas

įsiverpia į sielą gijom

nebe mano kraujas

o mūsų

nebesrūva

o lyja

lyja

tirpdo šiugždančią sniego žolę

nuo dangaus ir nuo tavo veido

baltas dobilas lietų uodžia

kartais meilė

per daug

atleidžia

***

aš maniau – tai tyla

bet man regis ore vis dar sklendžia

paukščio plunksna balta

nesugaunamo vėjo balandžio

gal iš stiklo dangus

ir todėl mes kaskart atsispindim

atsinori gyvent

bet išmegzki šią naktį dar sprindį

dar bent eilę akių išvirkščių

juk tos geros pabosta

šoka žiogas kojytėm plonom

ir sulūžta ant skruosto

ne vienspalvis lietus

bet kaskart tiek mažai tepamatom

atsimerkčiau ilgiau

bet nuo žvilgsnio tuojau

sprogsta natos

tavo balso gija

sniego antrankiu apveja riešą

atsiminčiau trumpiau

bet trumpiau nebebūna

kai priešais

tavo veido dangus

mano žydintiems paukščiams

iš stiklo?

pasilikčiau ilgiau

bet ilgiau...

gali būti

netikra

***

įsibridę į miegančią upę žydi lazdynai

prisiglaust nebandau

nes širdis – tuščiom apsukom

ne į pradžią

ir net ne į pabaigą

vien tik iš lėto

neįmanomai skaudžiai skandina

tavin lyg ligon

kai vėl šaltkrėčiu virpa drugys

pranašaujantis lietų

miega upė o tu nesapnuoji

tokios pabaigos

vis dar pirštų galiukais

lyg šilkverpis tylą bučiuoji

nežinodamas dar

išėjimo nėra toj tyloj

tik apspangęs lietus

nepalenkiamas sąlytis laiko

su artumo stoka

nesijaudink

taip būna net mums

ar žinojai – šis laikas

tiesiog

jis toksai

jis mirtingas

ir nuo žvilgsnio vienintelio

plaišioja mano dangus

***

kai venomis ne kraujas – ilgesys

ir traukiniai laukais pametę bėgius

pats sau atsakymas ir klausimas esi

tik kur bežengtum – sienos

sienos sienos

betoninės stiklinės

akmenų

dienas aplink vyniojam kilometrais

švelnus šerbetas tyška ant grindų

lietum išplauk mane

išplėšk iš laiko

nebesitvardau

laukimu plėšri

lyg narvą ratais atmintį matuoju

ir trupa po lietum garniai šlapi

ir draiskanos sapnų po mūsų kojom

garuoja

nors žadėjom netuštėt

dabar sakai – klausyk

kaip tuščias skamba

tavęs tik tiek

kiek manyje esi

tuomet kodėl

sakyk

nebeužtenka?

skaičiavimai

kiek žingsnyje žingsnių kuriais

mintyse išeinu

žiedadulkių siūlėm pridangsčiusi

būtį skylėtą

šilkinėmis rankomis

plaukus šukuoja lietus

transliuojantis kurtą dviejų

bet – vienatvės baletą

paglostytum skruostą ir skleistųsi

rožė delne

nebūna švelnumo per daug

betgi išteka upė

kiek žvilgsnyje žvilgsnių –

sunkaus negrįžimų dangaus

tik tiems kur negrįžo daugiau

mes seniai neberūpim

kiek žodyje žodžių lyg sėklų

belukščių tuščių

ką sėjame jais kai apgaule

viens kitą auginam

prašai – nematyk...

bet matau

pulką paukščių baikščių

ir glostantį delną virš jų –

atminties prakeikimą

voratinklis iš sniego

vabzdžiai į stiklą beldžia ar širdis

į vėją daužos lyg pravertos durys

užsiveria paviršiaus atspindys

prarydamas kiek turim

kiek neturim

kiek atsirieksim mėnesio peiliu

raikydami pavasarinį dangų

po gabalėlį oro

aš ir tu

juk tiktai tiek

kiek dviese išsitenkam

ant peršviečiamos iškarpos nakties

nekaupk prisiminimų

svetimkūniais

nuguls tavy po svetimom žvaigždėm

dukslus išaugto nerimo drabužis

naktėja tyliai

šiandien ne visa

likau pasiklausyt kaip sniegas tirpsta

akidangčiais priaugo ta šviesa

iš tavo lūpų nuvarvėjusi ant pirštų

gaisravietėj sapnų – dangaus srauna

saulėtekiu paplauna tavo veidą

mylėt nelengva – lengva nemylėt

tiesa

kuri uždaužo

ir paleidžia

***

dalintis viskuo kol neliks daugiau

dalintis kuo nes viskas padalinta

į dvi puses

man – mano

tavo – tau

ir dirstelėti – liko dar? – užginta

kažkas užkamšė raktų skylutes

ir net trumpam vidun neįsileidžia

gal buvo manyje per daug tavęs

gal tik boružės sniego gniūžtėm žaidžia

pasaulį sugalvotą apie mus

o juk galėjo – sugalvot be galo...

nebūna taip – sakysi?

ak brangus...

deja tu vėl esi teisus ko gero

bet retkarčiais suklysta net dievai

pražysta žiemą obelys ir sninga

jų perregimi žiedlapiai lėtai

o vėjo akys uždega žibintą

paskenduolė

dar vienas būdas būti –

atvirkščiai

nutūpti laumžirgiu

ne ant vandens

ant stiklo

sparnelių dulkėm byra atspindžiai

nebūto laiko

būto?

gal – netikro?

nešalta

bitės dūzgia eketėj

lipdydamos iš snaigių tirštą korį

dar kartą lyžtelt skausmo

atsargiai

atatupstas atgal

nors nesinori

paleist iš rankų verpstės

taip keblu

nuo būtojo nebūto atsipratint

ne sniegas vasarą

balti

pūkai dagių

ir ne dangus

skandina

tavo akys

***

krinta slėgis

diagnozė – sniegas

prasikasčiau

bet tįsta atstumai

lyg vidinis kraujavimas

lėtas

snaigės ostijoj trupantis kūnas

brinksta laikas

pusiausnūda sningam

snigti dviese sunkiau nei po vieną

kai niekumą apšviečia žibintai

tu užpūsti bandai mėnesieną

aš bandau surūkyti varveklį

vietoj dūmų – vaiduokliškas rūkas

tu šypsaisi kaltai

blyškios gatvės

netrumpėja

akligatviais sukas

baltas baltas vilkelis

iš stiklo

prisiliesi

pažirsi plaštakėm

tirps kamėja sniege

tu netikras

lyg atatranka

vienišos

akys

matyti sniegą

išbrisiu atspindį nubrozdinto dangaus

savikontrolė – trumpas snaigės šūvis

į smilkinį nakties

neapsigauk

kai mėnesienos vagą ardo žuvys

barstydamos baltais žvynais takus

kai bučinys – tik kasdienybės filtras

mes liekam nuošalėj

transliuodami sapnus

ne apie tai kas kartais išsipildo

piešiu sniegu pasaulį apie mus

kur nuo lentynų stiklo kolbos krinta

išlaisvindamos atminties drugius

plasnojančius sparnų likučiais

švinta

o gal tik krinta išlauža dienos

tyliau už tylą

ir daugiau neduota

ugnis ir žemė

sniegas ir vanduo

šešėlis drugio

dviese

susapnuotas

***

įpratom net mylėtis atskirai

suaugę nugarom sapnuojantys kentaurai

skeveldrom dužo nuo žaibų langai

o aš maniau – jie šviesą pranašauja

nuo tavo žvilgsnio užvirė rasa

alpėdami iš medžių krito paukščiai

aš dar truputį tavimi gyva

įmerkus delno sniegeną į kraują

rašau ne žodžiais – spengiančia tyla

taip vienišumas kumštin susigniaužia

taip griūva užtvankos plukdydamos šakas

ir niekas neprasideda iš naujo

***

aš ir vėl tau kalbu apie nieką lyg mėtyčiau pėdas

užsitęsus medžioklei pristigusi lašo drąsos

žodžiais žaizdą išdegint ir leisti užgydyti vėjui

kaip nulaižo rankas šeimininkui paklūstantis šuo

liepsnos ilgesio laižo ledėjantį sielos šermukšnį

susitraukusį nuoskaudų rūban skaidrioj vienumoj

prie nakties veidu plyštančiu bando laukimas priglusti

kad atrastų iš naujo tave balto ryto šviesoj

***

išmaišau laiko tirščius sidabro mažu šaukšteliu

išsižiok – įplasnos purpurinis švelnumo drugys

žodžiai tirps ir minkštės apsivėlę spalvotu melu

akyse įsiplieks trumpalaikė aistros kibirkštis

ten galulaukėj varpą tikėjimui kala geniai

kad paliks bent kažkas kas sniegu neišslys pro pirštus

šiandien širdžiai praverstų bestikliai tiesos akiniai

gal skaityti išmoktų ir išvirkščius tavo žodžius

mandarinų žievelėm pakvimpa žaizdotam delne

pabučiuosiu tik kartą ir viskas kas buvo užgis

eketėj neužšąlančioj kaip išsakytam mele

visą naktį blaškysis ant kablio sparnuota žuvis

danguj pasilikus brydė

avietymetis

lūpų raudonis

smalsa

silpulys nuo alkūnių

lig pirštų galiukų

toks jukumas pasaulio

dulksnos valanda

širšė skęsta kory

kol vyniojasi ritė

plaukia alksmas švelnus

atraitotom rankovėm

švagžda aukuras

bus

upė žuvį išspjovė

tai tik laiko plaiša

tavo pulsas

ir dūris

apgaulinga drąsa

nebebūti

užbūrė

tai tik mes

ir tyla

avietymetis

bitė

spurda žvilgsnis

žuvis

darinėjama

klykia

***

tai tavo žvilgsnis paširdžius kutena

šilkaverpiais švelnumas graužia odą

vienatvės dygulys – nesumeluotas

po vieną skęst lengviau

ar tai –

paguoda?

pagročiau dar...

bet nuo grojimo lūžta pirštai

apžilpina akis bevardės natos

tai liepžiedžių žalumas...

pasiilgau

kažko tikresnio už save

bet nesimato

per šį atodrėkį toliau nei garma lietūs

vėl nejučiom viens kito įsikimbam

pasiūlyti belieka – skęskim dviese

neapsimoka?

ką gi...

naktys ilgos

ir mes prailgstam

tęsdami be galo

nebežinia kam išgalvotą lemtį

tai tavo žvilgsnis paširdžius kutena

prašydamas tik vieno –

išgyventi

atsakymų būna nereikia

tik laikinumas amžinas ir tai

kaip viskas baigias

daug gražiau nei būtų

be pabaigos

tylos neišlaikai

ir virpa rankos

lūžta pakalnutės

o veidas sninga

kerinčiai lėtai

būtais vaizdais

jau iškirptais iš laiko

dar pamojuočiau

bet nebematai

šio paskutinio taško neįskaito

gal nelemtis

ar jau dabar švari?

tiek kartų veidą balinus lyg drobę

taip švyti šermenų stalai

balti

ir neatplaunamos

pirmos nakties paklodės

ar jau dabar

galiu iš naujo būt

lyg niekada dalim tavęs nebuvus?

įkvėpt iš naujo

ne tavęs

plaučius

ne snaigės drasko

nebūties lengvumas

***

taip žvaigždės virpa glostomos

prieš krintant

taip obelys nužydi pamažu

bet netikėtai

kregždėmis sustingsta

baltom

lyg išlankstytom iš delnų

pamiršusių glamonių tylią kalbą

žievė randuota su sakų lašu

taip ieškantys viens kito

nesuranda

taip užmirštis palieka be vardų

ir nebereikia to – taip turi būti

turiu tik tiek

kiek telpa širdyje

drugelio sparnas

sapnas

pakalnutė

ir žvilgsnio šukė

sugniaužta delne

tiek manęs

pražiodo laiką obelis basa

basa per dangų su šakų šešėliais

išemigruoti iš savęs save

praaugti lemtį –

tiek tavęs

kiek spėji

išgert lietaus užvertus galvą

į sapnus

tinklais blakstienų pasigauti paukštį

galiukais pirštų išsikast namus –

vienatvės irštvą gyvasčiai priglausti

ir nepareiti iki galo

nepareit

kad liktų žingsnių nelytėta šliūžė

kad šviestų rankos – dievo skalbiniai

jazminų snaigėm virkdytų gegužis

alkūnę įsikąsti ir išbūt

dar dieną

dar neprarastą minutę

paliesi –

obuoliais pratrūks dangus

manęs tik tiek

kiek leidžiu sielai būti

taip nuo lapo nuskinto per naktį garuoja drėgmė...

gal pergroti darkart

bet jau – nuo galo

į pradžią kur lietus

ir sapno dūmai

ir užrašas ant durų

užsidaro

nestumti ir netraukti

vien atstumai

mus stumiančios tolyn

švytuoklės vėjo

nugairintas dangus

sparnai be plunksnų

tai lubinus naktis

į širdį sėja

kad atsibudus

nieko nepažinčiau

kas liko šiam laike

kur viskas trupa

kur tavo oda –

pirmo sniego klintys

kur drėksta lūpos

ir drugeliai šoka

o mano akys

tavo žvilgsnio ilgis...

skaičiuojant debesis

o kas yra toli

kai netoli

į balso gelmę

nyranti žuvis

žvynus nuo sielos

skalpeliu nubrauk

užaštrintais

tylos

ašmenimis

letargas

plikledis

ištrūkusi saga

bandei sugaut

ne pirštais

dantimis

o kas yra arti

kai pabaiga

žemėti debesys

dvi ankštys

ir naktis

iš porceliano

su žvaigždžių puta

o kas yra aštru

kai neaštru

tik paskutinė virpanti nata

du minus vienas

betgi skauda du

o kas yra gilu

kai negilu

vos įsibridus

skęstu tavyje

o kas iš mūsų lieka

aš ar tu?

balandžio juokas

ir slogi tyla

bandymas perplaukt save

pasaulio tiek kiek savyje turi

laukimo

išbūti bitės gylį akmeny

atokaitoj rudens šiek tiek vėlyvo

išversk dėvėtą kailį

juk gali

šiek tiek daugiau

nei būdamas nebūti

be antpirščio trys siūlės

laikinai

prisiuvo mus prie atminties rugpjūtis

gali šiek tiek daugiau

nei nežinai

kaip pavadinti savo pirmą dangų

pirmumo teisę

trinktelt durimis

žvilgsniu išdaužti mano sielos langą

ne pirštais

lūpom

gaudyti žuvis

kai laiko svorio neatlaiko tinklas

kai ne po vieną

tik kartu

laisvi

kai valtis skęsta

tavo rankos – irklas

pasaulio tiek

kiek savyje turi

dangus tik vienas – kaip pasidalinti?

atiduot kiek turiu?

kad žinočiau kiek mums dar beliko

šimtas yrių be irklų į dangų

kur obelys krinta

baltos lapais baltais

šakomis susikibusios amžiams

tavo šypsena man pats šviesiausias likimo žibintas

sugrąžinti atgal?

lyg išplėšt aštrią kregždę iš lizdo

vien tik tam kad paglostyt

ir jaust

snapas perrėžia odą

ir dailyraščiu piešia šią žiemą

tylos užrakintą

kaip ilgai nemačiau

kaip keistai mus apakina grožis

šios sekundės trumpos

kraujo tvinksnio

iš lūpų į lūpas

sėjom šviesą ir dygo viltis

niekada nepalikti

tavo delnu į manąjį tekančios laumžirgių upės

atiduot kiek turiu?

tik jei leisi

save pasilikti

sniego kartotinis laikas

pro drugio prizmę srūvantis pasaulis

švelnu

garuoja sniegas

atvertis

kai siela grąžos atgalios

kai kraujas

lyg snaigių rikošetas naktimis

išbeldžia tylą

vienišystės laiptais

atšliję nuo turėklų

lyg akli

atgimėliai

sapnuojantys iš naujo

tą patį sapną

veržia atmintis

ir dangų su žeme sukergti bando

glamonė balso

diegiančiai alsi

lyg vis dar grotų klavesinas baltas

ir vienas žingsnis

būna per toli

ir žvilgsnis būna dilgėlė

neskauda

tiktai tada kai skauda per giliai

širdies rieves

apglėbę kantriai saugo

baltai juodi randėjantys drugiai

tik aiženos

ir bučinys lyg upė

neįsibrisi

nėr takų atgal

žiūri ilgai

kaip leidžias

sparno dulkė

turbūt

tiesiog

nebuvo

mūsų

dar

išvirkščia amžinybė

dar ryt nemirsiu

gal išvis tavim nemirsiu

širdies langai suaikčios sniego tirščiais

nuo delno purptels sniegena nuoga

ir pirmąkart vienatvės susigėsim

kad taip ilgai

nebe kartu

bet dviese

buvimą grojom lūžusia fleita

ne ta nata

suaižėjo tyla kampučiai lūpų

slopus akių atvirlaiškis nutrūko

paleidom dangų tirpstančiais veidais

ir vakarais

mes savo būtį nebūtim matuojam

viens kitą apkabinę išalsuojam

bet atželia žolė pernakt nauja

glaudi mane

atstumdamas kaskart

lyg sniego valtį

nuo lūpų kranto

nori išgyventi?

dar ryt nemirsi manimi

visai

dar ne

ką sapnuoja sniegas

draskausi iš įmygio

žvilgsnio žeberklas įsninga

iš skilusio veidrodžio

likom

anapus sapnų

vėjarodės blyksi

karpydamos karkiantį dangų

ištuština atmintį

dėžę beprasmių daiktų

seniai išaugtų

nudėvėtų

belieka pamiršti

ką reiškia nustebt

kai pratrūksta nelauktas lietus

išjungt patefoną

vinilo plokštelę išimti

dar kartą paglosčius

be gailesčio

perbraukt nagu

ir šokt lietuje

kol melodija sūkuriu suksis

prieš laiko rodyklę

be įgeidžio grįžti ratu

juk mes

tik sekundžių grandis

amžinybėj

kai tiksi

tyla bučiniais

aš ir tu

tu ne aš

aš ne tu...

sniego ataugos

užsiuvo nematomais dygsniais

nematomus randus

iškęstum daugiau

jei galėtum

daugiau

nebeskauda

tik niežti keistai

lyg pro siūles plasnotų drugeliai

pasiekti artumą sunkiau

negu šviesmyles

gelia

kai lūpų akistatoj

žodžių kaskados

bejėgės

sniegu gal

į veidą

tamsa

o gal veidu

į sniegą

toks tobulas krytis

aukštyn

kur žinojimas

aklas

savinaikos genas

širdy

nerakinantis raktas

iliuzinio ryto

ranka

nubraukta

keverzonė

nukrito kažkas?

ak tai menkniekis

mūsų

svajonė...

prisiPažinimas

padūmavęs rugsėju dangus

mano ryto baldakimas

vienas įspaudas lemčiai

o nelemčiai dvigubai tiek

kai dangstaus reveransais plačiais

vėjas nubraukia ašaras

išdraskytos slaptavietės

gieda pirmieji gaidžiai

aš seniai jau išmokau ateit

ir išeiti be žingsnių

ir tylėt be tylos

nes paneigti tave nėr jėgų

ir nereikia prašyt kad pabūčiau

norskart išmintinga

jei statai piramides iš sniego

jos tirpsta

o tu

atsisukti nespėji atgal

laikas spursta voratinkliais

jei reikės

juos išmoksiu dėvėti

karališkai

tik

nuo tikėjimo mūsų dangum

tu manęs neatpratink

ir gyvenimo to

kur dar liko

į du

nedalink...

yris į tuštumą

miegūstos bitės iriasi be irklų

pūgoj šalpusnių kol užuodžia pievą

slopumas vakaro

nedrąsūs tavo pirštai

alsus atotrūkis nuo laiko

nebemiegam

mus skiria tik plonytė sniego širma

pakeltum dangų – ir tamsa užgriūtų

akis užrišę viens kitam slėpynių žaidžiam

spėliodami – kas būtų jei nebūtų

šitos tylos – ledinio vėjo šuorų

iki švytėjimo nugludinančio skruostus

ne elgeta tu – bučinio nenori

tik nuo vienatvės mirksniui atsigosti

pūkais šalpusnių švagžda laiko prusnos

spigiu šalčiu jausmų ikonas rengia

atsitokėsim – mes jau nebe mūsų

prisiminimų patina padengia

dykynes lūpų

menančias švelnumą

ir žvilgsnio drėgmę

kaip glamonę – lietų

mes tik kartojamės...

kitų namų nebūna

palikdami viens kitą

pasiliekam

nebesuaugsiu

aikčioja dienos augdamos

pasistiebsiu arčiau

paskaus

neatjunkys manęs gyvenimas

lūpų krikštas

šaukštas medaus

ir beskonė lietaus glamonė

kruvina aguonų ugnis

nebeaugsiu

aukščiau

nenoriu

nežinosiu neryt nelis...

pridurmui – debesiai drugelių

fotoblykstė žvilgsnio brangaus

noriu tilpti ant tavo kelių

su tavim laukimu suaugt

ir tada kai neliks ko laukti

kai ne kraujas – tylos sula

nesistiebsiu arčiau

neskauda

jeigu baigias

geriau – staiga

atkalbėjimai

atkalbėk nuo tikėjimo

tiksint sekundėms į tylą

paskutinė kuri

tavo šypsenoj skęsta balti

debesų lubinai –

dar prisimeni

rudenį sėjom

tu mane

aš tave

šviesią raukšlę lietaus

vandeny

nesudrumsčiamas bus

šitas mudviem atseikėtas vėjas

liepų lūpžiedžiai birs

neįskaitomais metų laikais

bumerangas tylos

tavo žvilgsnį atspindi

girdėjai

verkia vėjo varpeliai

ir dūžta į dangų

tušti

slystam laiko kraštu

kaip vienatvės savęs įsikibę

ir paglostę netyčia atšokam

nudegę rankas

krinta žemėn

be galo lėtai

snaigių pakirstas kiras

atkalbėk nuo tikėjimo

meile

ir leisk

nusigręžt

perrašyta atmintis

skaidra dienos įbridusios į dangų

neįkyri aitrios šviesos žaismė

apsikabinime daugiau neišsitenkam

o neįkvėpus

negali iškvėpt

dar kartą laikas perrašo scenarijų

remarkose – vien pauzės ir tyla

kol tu kalbi

aš atsikandu obuolio

kol tu tyli

jaučiuosi nekalta

kad šitaip va

va šitaip

be burtažodžių

lyg pasakoj vienatvei užburti

aš vogčiomis

stebiu per petį

baltą šaknį

šerkšnų ženšenio

liūdesiu kasi

apgraibomis viens kitą susirandam

tu čia – aš ten

tu ten toli – aš čia

žiogai sparnuoti

šokantys gyvenimą

du žvilgsniai susikibę

ir delčia

neišmokstama laukti

dužus

lyg porceliano indas

šitas laikas

neužmirštuolių laukas akyse

vualis dulkių

nenubrauk – lemtingas

aš vis dar nuotaka

ir vis dar – ne tava

visus žodžius

nuo lūpų nubučiuoji

nėra tiesos

o gal tiesiog per daug...

mes susidvejinam

viens kitą išalsuojam

rasa stikle

žaisme svaigaus lietaus

ir viskas taip

kaip parašyta būti

garuoja mūsų pėdsakai šlapi

akių danguj

dar pasilik truputį

truputį tiek

kiek ilgesio turi

***

atspindžiais balkšvo veidrodžio

laikas beveidis atryja

apkramtytus dienų likučius

tartum žiedlapius mėtų

aš laukėju tavęs laukimu

be taisyklių be grimo

susislapsčius skausmus

kišenėlėse proto skylėto

neatleisiu

įkvėpk

žodžių dūzgesio

rėžiančio klausą

baltas šauksmas naktų nenutils

tartum sniegą sijotų

mūsų žvilgsnių tinklu

mums iš jo per vėlu išsipainiot

kai dangus žiburiuoja

į mus

dievas ašakas mėto

sningančiam laikui dėkinga

tyliai laisvėju

ačiū

išmokus girdėti

sielos trupantį tinką

kandžiotą bičių

nebe gedėdama buvusių

ne laukdama būsimųjų

erdvės tuštėja

kertės pelėžirniais kvimpa

delnu į delną

širdis

žaibolaidžiais leidžiam

kerinčiu liūdesiu

vienas kitam pražūtingi

lyg snaigių natos

veidu į debesis

krintam

skaudžiai nuščiūvam

gražūs todėl

kad

mirtingi

***

įsakmus mano laikmetis

snaigėm matuojantis laiką

ties pusiauju užlūžo ir stringa

pasaulį aprengt

nemeluotais ir atmintį tavo

dar sergstinčiais

žodžiais

man kas kartą sunkiau

lyg nuogai į tave atsigręžt

glostai obuolį – dieną išsprūdusią

noksta...

dievo pirštą apžiojęs

džiaugiesi alsia artuma

apgaulinga tyla

vienas kitą kankindami

tolstam

kopia veidu pametusi dangų

boružė balta

***

vaikystės stipinai įtraukė koją

dar iki šiol jos naivumu šluba

sukčiauju žaisdama svajų teorijom

žemėlapius sapnų paišau kreida

raudonu lūpdažiu apvesiu teritoriją

arti širdies – kur privati zona

ir jei neatlaikysiu tavo svorio

tik pamojuosiu nosine balta

kartodama – neskauda man neskauda

tik pamanykit – aš juk ne pirma

žvilgsniu supurtysi mane kaip keistą maldą

kai ne madona jau bet svetima

pasišokėsiu kaip paspirtas akmenukas

aplenkus laiką perskriesiu "klases"

medinis šiltas supamas arkliukas

už jūrų marių skausmą nusineš

dar suskambėsi kaip sugedęs telefonas

pamiršęs ką norėjai pasakyt

ir spengiančioj tyloj susprogs balionas

ir nebeliks nei ką grąžinti nei taisyt

dilgčiojimai II

iškrypsta stuburas kai augama prieš srovę

dumblėja plaučiai pernokę šviesa

aš dykumą suvalgyčiau kad būtum

ne kažkada kažkur

dabar ir čia

ištaško saulės trynį tavo akys

tokia diena kai veriasi dangus

ir debesys apninka lyg plaštakės

už pelenus pilkesnės

betgi bus

saulėkaitoj sunokusių agrastų

rūgštis varinė laiko gomury

delnų laiškai

krikštynų sniego žvakė

kol krikštija skausmu

tol gyveni...

kai po lietaus tyloj dangaus likučiai

pasigaląst akis į vėją

kad matytum

iš debesies į debesį

dangus

ne lietų perpila

paukščius

ir medžių tylą

ošimo skonis lūpose

pridžius

nebeatgramdysi

kas buvo pasakyta

nuščiūva lietūs

permerkę lankas

kauliukas slyvos

rankoje

suvytęs

kauliukas rankoj –

medis akyse

mes augam neauginami

ir krintam

nekrisdami

ne žemės ta trauka

tirštoj tamsoj

siūbuojanti žibintą

kai glostai lietų

virpančia ranka

kelių nereikia

kad nebepareitum

susisuki į sraigę

po medžiu

tyloj bekvapėj

mirkteli ir

švinta

pasaulis

daug

didesnis

už

žodžius

***

nešvytuoki sūpuoklėm tuščiom

nebepavelku sielos

giljotinos belapių klevų

karpo dangų

o tu

tais skivytais

pasaulį dangstai

nuo savęs

praregėti nemiela

sienos neskiria mūsų

mes skiriamės patys

koktu

apibrėžti kreida

kreivą kontūrą veidrody –

buvęs

perpilt kraują

nukirpti blakstienas

užkalti duris

negirdėti

nebeldi

tai aš

nusisukus į sieną

amžinybę sapnuoju

sapnuoju

sapnuoju

vinis

lietumi užkalbėsiu tave lyg stabdydama laiką

neužkalbėtas vakaras pakvimpa

arbatžolių burtažodžiais švelniais

kai rankų keltai šokiui susitinka

lietaus vargonai sudūzgia

gelmėj

pelekus aukso nusiplėšo žuvys

tyli

nes skauda liestis

pavargai

skrajus vanduo srovenimu užbūrė

mes susimokėm su visais dievais

ir mokam savimi

nė kiek negaila

už kerintį spindėjimą dienos

ir už lietaus drugius į tavo veidą

žinojimą – daugiau nesikartos

šis vakaras

tyla

ir tavo rankos

labiau nebūsiu nei dabar esu

labiau netrūks nei šiandien neužtenka

ir tu jau nebebūsi man... tik tu

laikas tirpdo

mes ne laime šlapi

ant peties sniego angelas tirpsta

nuskaistėjusiu veidu ropoja

pavargus šviesa

tavo lūpos nužievina skausmą

trumpam

bet trumpumas prailgsta

lyg vienatvė prieš aušrą slogi

pabaigos pabaiga

užpustytos giliai

mūsų ilgesį plukdančios valtys

atsikasti bandai

nusiskausminęs sniegu akis

ar prarasti daugiau negu jau

praradai – išmintinga?

ant peties sniego angelas tirpsta

ir tavo širdis

rūgštus

švelniai

lyg lūpom tatuiruotum drugio sparną

atsistumi nuo delno laiveliu

dienų vitražas – balta juoda balta

lietum šermukšnių kruvinas dangus

ir pirštų antspaudai ant tavo skruosto

išblykšta išdavikiškai nuogi

išmaudyk atminty

tiktai nešluostyk

lašės akių slaptažodžiai šlapi

apsemdami kadais bučiuotas pėdas

dvi vienišas keliaujančias žuvis

nerštavietėn sapnų

o dienos ėda

rūgštim kaltės

kad dviese

buvom

du

nebūna?

tėkmėje nesugaunamoj neršia auksinės lašišos

rankos upės laukinės priims ir sūpuos jų vaikus

švelnumu ir kuždėjimais mes vienas kitą auginam

o užaugę be gailesčio plėšiam ir metam rūbus

lietuje surūdija seniai pamiršti kontrabosai

savo veidus mėnuliai kartoja ir šypsos kaltai

aš ne meilės prašiau – tik kažko kas pernakt nesibaigia...

ak – nereikia norėt ko nebūna – tu tyliai sakai

taip gyvensiu toliau – tavimi kaip viltim apsigimus

užrakinus paklydusios sielos visus stalčiukus

kad nevarstyčiau jų negalvočiau iškritus blakstienai

slapto noro kad būtų ir tai ko nebūna – bent mums...

kai rugpjūtis iš krištolo

laiko įkaitai – bitės stiklainy

ir pro stiklą kraštelis dangaus

visos priesaikos laikinos

saujoj

tiek vienatvės kad neišlaikau

aš pusiausvyros

būti – nebūti

krištolinis lietaus zvimbesys

ausyse ir artumo truputis

lyžtelk nerimą

lis į akis

kol patvins vėl žvaigždynais rugpjūtis

nušienauk abejingu žvilgsniu

pradalgė vakarėjančioj saulėj

lova mūsų šešėliams

drąsu

taip trumpėti negailint švelnumo

tartum žydinčią pievą padegt

ir įkvėpt sūkuriuojančio dūmo

nekvėpuoti

nelikti

netekt

reinkarnacija rudeniškai

ruduo lėtai siūlėja dangų lapais

tu skausmo randus gramdai bučiniais

iki baltumo gludintą į delną

įaudi obuolį – juo pasišviesk – sakai

kai nebeliks takų, tik gyvas tinklas

paliekančių mus paukščių danguje

neįsipainiok taip

kad neatgimtum

kažkur iš naujo

gal – ne manyje

bet vis taip pat – lyg apgamu – žymėta

lemtingu ženklu

suplakančiu mus

į vieną pragaištingai švelnų lietų

neiškuždėto ilgesio namus...

***

būna sutelpa meilė mažoj popierinėj dėžutėj

išlankstytoj iš laiško rašyto ranka

paskutinio

kai mus skiria taškai ir brūkšniai

ir kableliai

kableliai

ne tarp žodžių tarp mūsų pasaulių

kur praskrenda kiras

virš akių vandenyno

jis dūžta paliestas

žinojai?

tai kodėl lyg pačiūžom žvilgsniu

kiaurai perveri tylą

ir pro liūdesio tinklą prasprūsta laimingi drugeliai

kam ta laimė trumpa jeigu mums ji dabar

paskutinė

užsikūkčiot gali lemtimi

kol išmoksi kukuoti

naują laiką lyg būtum ne tu

o varinė gegutė

išprotėjus iš ilgesio valandas kalanti tyliai

prikalta nebūtim prie tuščios popierinės dėžutės

at-plyšta

šešėlių tinklas

švitesiai drugelių

klampi švelnių atotrūkių tamsa

koridoriai be durų ir be galo

lyg smaugvirvė slidi

aplink tave

apsivynioju tavo vardo mantrą

atstumą nuo pradžios iki pradžios

man neįveikiamą

girdi

tai kandys šnara

kiek liko atminties

tiek išsijos

ir to kas tavo

jau neatsirinksi

paplūdusiam

kraujotvyniu laike

gyvybė mano

lyg pašėlus tvinksi

nuplėštu obuoliu

nebe tavam delne

***

pavasarį tokie išdidūs šviečia sodai

jaunamartės turėtų pavydėt

bet tuščio jo – nenusiskinsim grožio

galiu matyt

bet negaliu turėt

galiu paliest

bet tik tada kai leidi

tartum per sniegą pirštais kruvinais

švari brydė

neišsakyta meilė

ir žodžiais nenusakoma kaltė

tiek kartų pažadėta nesugrįžti

žvilgsniu išmokau uždaryt duris

ant lūpų tavo vardo mantra blizga

ir išnarina kaulus liūdesys

bet aš tave sau jau seniai atleidau

jeigu įmanoma gyvenimą atleist

iš melo sėklų dygsta naujos klaidos

aš netaisysiu jų – neįsižeisk...

tik buvę

ten dar sugrįžta vieniši varnėnai

sparnais paglostyt inkilą apleistą

aš be tavęs esu beveik besvorė

tik būti be tavęs jau nebekeista

nors slenkstis nuo glamonių vis dar šiltas

ir neišblukusios prisiminimų spalvos

iširo vėjyje vainikas lauko smilgų

nuskendo šuliny mylėtas veidas

išblukins saulė išnarą suknelės

kurią vien lūpomis nurengdavai prigludęs

mirgės pasaulis lyg šešėlių teatras

mes viens kitam jau būsime tik buvę

aitvarai kartais skrenda žemyn

sėjom žvyrą nedygo akmenys

daužėm veidrodžius

likom be veido

vienaplanė būtis ir aitvaras

tavo rankoj

neatsisveikinom

gal todėl vis dar vaikštai atbulas

negrįžimų tamsiais koridoriais

snaigės duždamos skamba

prieblanda

nebeskauda

akis užsidengiam

ar bučiuosi mane nematomą

aitvarais į bedugnį šulinį

įsipjaunam virve į pasaką

ne be galo

ne tą

kur pildosi

ir norėti nelieka noro

sėjom žvyrą nedygo akmenys

su tavim aš buvau be svorio

šiandien metas

paleiskim aitvarą

išsiskyrę sapnai

nebesistebi tu kad pražysta sniege pakalnutės

ir kad skinamos degina ilgesiu tavo pirštus

širsta širšėm naktis geldama vienišėjančias lūpas

smilium veidrody laišką rašai nors žinai neskaitys

šito kliedesio kritę į tamsą drugeliai

jų kokonai kadaise sušildė mylėtas rankas

liko irštvos tylos ir ji negailėdama gelia

lyg žinodama – duobę pats sau ilgesys išsikas

liko vaškas naktų kuždesiais prisilipdęs prie sienų

deimantiniais gremžtukais trini prirašytus lapus

sklidina virpesių nerimaujančios liūdesio sielos

pamiškė plaukia plukėm ardydama sapno krantus

trumpametražė būtis

migdau mintis lyg verkiančius vaikus

kai liūdesys – kartus tulžies geltonis

be raktų mus rakina

per tvanku

kvepi lietum

ir nežinai ko nori

gal perbristi – akimirkai –

save

ir meldais basomis į kitą krantą

anapus laiko

įdagu veide

išdeginti tave

ir nebekaltint

išėdusiu akis nebuvimu

į mazgą delno linijos suvytos

ir tai kas šventa – geliančiai šiurkštu

kai nebe tavo rankos glosto

kito

gyvenimo neduota

ir gerai

susigeria dangun lietaus žėručiai

kai būt negalim

būkim

bent drugiai

lauže sparnais

apsikabinę

būčiai –––

kai dviese pūtėm stiklą – liko tuščia

tik taip tik tiek tik tau

tik – nieko kito

užgauk ragaudamas šešėlį riešo

tik

ne nemiga užgrius – sustojęs laikas

ir šitiek kartų nenorėsi nesugrįžt

ne bandymas – deja

čia viskas tikra

ugniažolių kartumas

švilpesys

nematomų sparnų

iš gyvo stiklo

taip rankomis tekėjo ilgesys

kažko daugiau

kažko tikresnio už tikrumą

įsižnybi patikrint – dar gyvi?

verčiau įkąsk

tylus abejingumas –

pakibęs vėjo šokis tarpdury

tik tiek

tik taip

tik – nebe tau

ir nesiskaito

krauju rašyti juodraščiai kurti

nepastebėjai?

niekas nebelaiko

tavęs už rankos

paprasta –

laisvi...

***

už durų – durys o už durų – durų durys

landa į sapną prasivėrus tyliai

bijau kad nepabusiu

pusto sodus

gal nesapnuoju – virpantys kikiliai

snapų aštrumas – obuolį per pusę

žinojimą – kokia buvau nebūsiu

aklažodžiais susikalbam sukibę

šešėliais pirštų – negi – nebe mūsų?

šis sapnas – buvęs? būsimas?

sapnuotas

daug kartų ir nė karto

neužgyja

kiekvienas atsikandam savo pusę

ir laikas springsta

mus atidalijęs

***

žiogai sniege per naktį nenutyla,

žvarbus švelnumas įsčių – lyg šalna

lemenimas lemties – yla į tylą

delnais į dangų, išvirkščia dvasia...

aš apsimetėlė neišsiduok –žinojai

sakau – nelaukiu virpu laukimu

galiukais pirštų skruostus išbučiuoju

net jeigu tai tik nuojauta – tikiu

kad užsidegs šita dykra tuščiais paviršiais

po prigesintu vakaro dangum

ir nebebūsi man daugiau užgintas

arba...

tiesiog

tavęs daugiau nebus

***

tu mano pažadas

neiššukuojamai plaukuos pribėręs kregždžių

bet liūdesys nekaltas kad talpus

arba lietus kad lyja kiek per švelniai

kada buvimą skaldome perpus

po lygiai tiesai ir tiek pat apgaulei

kaip naują knygą perrašai mane

išversdamas žodžius į vėjo kalbą

įskaitomą tik paukščiams danguje

o jie vis šoka

kaip pašėlę šoka

kol leisgyviai užsiplaka sparnais

paliesi išsidraikiusią ant skruosto sruogą

darkart tiesa lyg žiežirba sužeis

per daug žinojimo

nejaugi nepakanka

tik blyksnio aitrio šešėliuotam danguje

ištieski praeitim dulkėtą ranką

man nebaisu kad laimė purvina

pražys šermukšniai apsinešę suodžiais

pakvips pavasaris jazminų arbata

sukursime naujas prasmes kartotiems žodžiams

tu būsi man aš tau – pradžių pradžia

kai pusiaukelėj stabteli sniegas

tyliai žiovaujam senkančiu rudeniu

skiedžiam kraują pernykšte sula

išliūdėsiu tave

užsigrūdinau

tavo rankų pirmąja šalna

lapams krintant delnai susiglaudžia

brailio rašto laiškai į tave

nebesutelpa

bet nebeskauda

ties pusiauju naktis alkana

prasigraužia

pro kruviną norą

susapnuoti tave atbulai

dar bent kartą savęs paskolink

o paskui bus kaip bus

bet tenai

po tvarsčiu sielą virkdančio sniego

dygs lėtai

švelni nebūtis

baltas žiogas delne kol miega

tu bučiuok

ir kuždėk –

lemtis

jei išėjai be skėčio – lis ilgai

man taip reikia nuplaunančių skausmą lietaus lašelinių

kad apgautų – bar bar – į palangę lyg krumpliais tavais

šitaip masalu žvejas gyvenimo žuvį jaukina

o sugavęs tenori pažvelgt į akis ir paleist

taip paleidžiam viens kitą kasdien vis toliau

žaidžiam laisvę

akmenėja jazminai kai jų nepaglostom delnais

ir sugrįžt nedrąsu nors po vieną buvimas beprasmis

ant kaklaraiščio mazgą rišu jį pašlaksčius kerais

kad piršteliai kitos niekada neįstengtų atpainiot

to, kas surišta smelkiančių žvilgsnių tyla ir sapnais

kad ir kiek tų kitų – būna lietūs kurie nesibaigia

tiktai beldžia – bar bar – į palangę lyg krumpliais tavais...

***

užsagstysiu tave – vėjo marškinius virpančiais pirštais

anestezija žydinčių liepų užgydys akis

kad daugiau tavimi kaip nelauktu lietum nepravirkčiau

tik ant voko švelnumo neblėstantis įdagas liks

ir voliosis žolėj šaltu ilgesiu persprogus fleita

dangų perplėš boružė pėdelėm nusėjus rankas–

kaip ėjau į tave net užžėlus takams nepamiršiu...

...ne širdis nemanyk

tik po kojomis trekštels šaka...

***

dėlėm bučinių įsigėlėm – kol kraujo neliko

sueižėjo lūpos ir gomuriu tvino sausra

lietaus nežadėjo aikštinga dievulio karvutė

aš – smėlis tarp pirštų tu – mano plati dykuma

zigzagais sapnažodžių užberiam vėstančias pėdas

nei bėgam nei gaudom tik sukam aplinkui ratu

žaltys besistengiantis uodegą sau nusikąsti –

ne vienas ne dviese ne pusė ne nieko ne du...

o tu dar sakysi – taip būna taip reikia ir mes šitaip galim

kokie skorpionai nugraužė lig kaulo rankas

kad skauda paliesti ir žvilgsnis nuslysta pro šalį?

jei reikia – tegul... eisiu lūpomis šulinio kast...

***

kai pavargsim slapstytis ir mėtyti pėdas

išauš

mums iš lūpų garuos jau praaušus lietaus arbata

ir norėsis mažai

tik trumpam prie tavęs prisiglaust

tartum nerčiaus iš odos

neįprastai sau svetima

neskaičiuosim kiek kartų mylėjom

kiek bluko veidų

išskalautų lietum

skiestu spiritu

mėtų lašais

kiek kalbėta su veidrodžiais ieškant atsakymo

tu

praturtėjai manim

ar save manimi praradai

kam apkaltint lemtim jei kaltų jau seniai nebėra

uždangstytos langinės nuo vėjo glamonės praplyš

skils ir skeldės buvimas

kaip linija dievo delne

mes jame –

tik skausmingai įstrigusi meilės rakštis

***

tartum gyvas sidabras

šešėlių žaisme tavo lūpos

prijaukintos lėtais šnabždesiais

neatjunkomai švelnios

užsibūk ne ilgiau

užsibūk kiek mylėti užtrunka

šilko plūdė drugiu

paskandins rudenėjantį dangų

šoks tylus atspindys

lietumi ant dulkėtų paviršių

ilgesingai sūrus

netalpinantis prarasto laiko

būsiu tavo tik tiek

lygiai tiek kiek mylėti užtrunka

kiek užtrunka nelaukiant sulaukt

ir be saiko ilgėtis

lengviau už atmintį

išardau tavo atvaizdą

kurtą iš šiušančio rūko

irsta jis tamsoje

krinta buvusio laiko lukštais

taip gražiai išėjai

kad žaliavo žolė iš pavydo

nes be garso šlamėt

neišmokė jos dievo delnai

ir nelikom skolingi

ir nieko daugiau neprivalom

tik nuo to kažkodėl

nė sekundei netampa lengviau

atsidūstu lengviau įsiklausius –

žolė vis dar šlama

atminties švitesy

tik kas kartą tyliau ir tyliau

atgal į save

net pelės išmirė nebegyvenamuos namuos

jų kaukolėm mėnulis baltas žaidžia

ieškosi išrišimo pelenuos

bet juk ne žmonės mums kaltes atleidžia

be garso snigs ir ištuštės veidai

su gailesčiu – kaip kraustomos palėpės

nebepakyla apdulkėję aitvarai

žaislai sulaužyti kaip laiko kaulai mėtos

jazminų sirupu patvinsta atspindžiai

nebetelpantys į pasaulio rėmus

priglaudus stipriai prie širdies laikai

bekoję kirvarpų apgraužtą lėlę

iš naujo mokaisi kalbėti ir kvėpuot

pasauliui neapykantą atleidus

kai šviečia obuoliais sunkus ruduo

ir pro šakas sumirga tavo veidas

net ir

tyli vėjas tamsoj kai bandau žvilgsnių spalvą atsekti

plaukuose įsipainioję naktį čiurlena žiogai

glostau šaltą ir vienišą diržo rūdijančią sagtį –

mėnesienoje spindintį ženklą

mane palikai...

gal tave palikau – kas atpainios sapnų labirintus

į siaurėjančias sienas vis trankos naktiniai drugiai

nuo sparnų byra dulkės

primindamos – rytas nušvinta

net tada

net ir ten

net ir kai

net ir jei

išėjai

gyvenimas

surado bobutė malką

beržinę

prie tvarto kaimyno –

pasikišus po pažasčia

parsinešė

suvyniojo į savo

pirmagimio

sūnaus

(dabar prasigėrusio)

marškinius

sėdi ant slenksčio

supa

dainuoja –

taip ir praeina

mirtis

vis pro šalį

neatleisk

paišau nematomus ženklus

žemėlapį visiems paklydusiems

ir nebeieškantiems

nes randa tik tas

kuris turi –

mažas suvytęs apelsinas

ridenasi duobėtu keliu

nuo dulkių papilkėja

ir nesiprašo

niekieno pakeliamas –

neatleisk man dieve

mano kalčių

nes jeigu atleisi

galbūt

nebeliks ko gyventi...

PABAIGA.

Daugiau knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt/knygos