Evaldas Ignatavičius

UŽSKLANDA

Eilėraščiai

Viršelis ir iliustracijos – Anna Balaš

Redakcija – Dovilė Zelčiūtė

ISBN 978-609-8245-08-0

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2020

Autoriaus žodis

Mielas Skaitytojau,

Į šią rinktinę sudėti daugiau nei trejų dešimtmečių eilėraščiai. Neramaus, laisvėjančio mūsų laiko liudijimai.

Šiame laike – besiveriančios sienos, susitikimai su lietuvių ir viso pasaulio literatūra – su visomis iš to kylančiomis galimybėmis ir iššūkiais. Laisvės kelio pradžia subūrė draugėn jaunų poetų grupę „Svetimi“, kurios ištakose – ir kitų epochų bei kraštų poetinių sambūrių veiklos atšvaitai. Visa tai liudija, kad poezija yra viena ir nedaloma, o bėgantis laikas nekeičia esminių kūrybos temų bei vertinimo kriterijų.

Turbūt svarbiausia mano kūrybos tema – tolstančių, blunkančių laike ir erdvėje Namų ieškojimas. Su juo susijusios ir Tėvynės, Dievo paieškos, kaip pastanga suteikti šiems Namams saugumo ir pastovumo jausmą pasaulyje, kuriame kaleidoskopiškai keičiasi laikini būstai, viešbučiai, gelžkelio stotys... Visus tuos ieškojimus gaubia tūkstanmetė Kultūra, suteikianti orientyrus šioms klajonėms ir įkvėpimo jas lydintiems tekstams.

Sudarinėjant rinktinę neapleido tam tikro užbaigto etapo jausmas: pasikartojančios per šiuos tris dešimtmečius mano kūrybos temos, įvaizdžiai sąskambiai... Tad labai natūraliai radosi ir eilėraščių knygos pavadinimas – Užsklanda: kuria užsklendžiama erdvė nuo namų durų, teatro scenos iki kompiuterio ekrano. Tad imkite ir skaitykite, kas išguldyta šioje užsklandos pusėje, o kas bus kitoje – palikime naujų nesibaigiančių klajonių ir dėlionių atgarsiams ir ataidėjimams.

Evaldas Ignatavičius

Leidėjų žodis

Naujoje Evaldo Ignatavičiaus poezijos knygoje (anksčiau buvo išleista „Laikinųjų reikalų patikėtinis“ (2008), su kitais autoriais – antologijos „Svetimi“ (1994) ir „Svetimi po 20“ (2014)) skaitytojas ras ir naujų, ir jau publikuotų knygose bei periodikoje tekstų. Evaldo eilėraščiai – žaismingi, kiek asketiški, kartais nostalgiški, kartais ironiški poetiniai (pa)stebėjimai, nuo trumpo, bet itin talpaus dvieilio ar trieilio iki mažų šekspyriškų dramų, nuo lengvos poetinės žaismės iki netikėtos egzistencinės nuostabos.

Aukštieji krantai

***

keistas amatas

rašyti eilėraščius

sapnuojas vergų galeros

prėskas prakaitas

kurį gėriau

irklu plakdamas alkaną jūrą

rauda sukąsta tarp dantų

ją kirčiavo

rimbas ant mano nugaros

o po tūkstančio metų išskaitė

mylimosios pirštai

Nuosprendis

privalau pralaimėti pasaulį

apraudodamas

kiekvieną jo daiktą

akmenį rožę mėnulį

- - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - - smėlį

trupantį

tarp mano pirštų

ir byrantį

man ant akių

***

tėvyne

tėvyne

tėvyne

romus gyvulėli

žodynų

gena tave

namo

kas vakarą

aklas piemuo

Ankstyvos šalnos

Ten seserys liepos klampoja per lietų

artyn jų vaitojimas siauras kaip lieptas

vaškinėj rudens vakarų begalybėj

įsisupa gęstantis vasaros lyguo

ten seserys liepos jų raudos be galo

suspaudei į delną – ir delnas atšalo

atgniaužei – ir išlėkė varganas paukštis

ir plakės į dangų matuodamas aukštį

o seserys liepos klampojo ir klimpo

raudų karoliukai išbiro kažin kur

juos sulesė paukštis ir grįžo į delną

o vakaro paširdžius nusmelkė šalnos

Šermenys

mirusių karti tarmė

mirusių vardai lengvi –

vandenų blausioj gelmėj

aniuolų skaisčioj erdvėj

mirusių karti tarmė

šermenų žirgai širmi

gena žirgus artimi

gerdami ir verkdami

mirusių karti tarmė

verksmo grumstas gomury

vyrių girgždesys – jame

tavo balsą uždarys

Dievo Motinos paveikslas

liūdinti viešpatni

griūvančiuos mano namuos

tavo žvilgsnis ilgesnis už

mano kelią

liūdesio viešpatni

slauganti mano namus

Nostalgiškas

išvažiuot kur ruduo kur spalvotuose

lapų žemėlapiuos sudegė mano keliai kur

gilu kur kas rytą apsipila prakaitu šaltu

klevai ir voratinklių gūžtoje noksta

rami nebūties valanda

Sapnas Nr...

aidinčiuos koridoriuos kurių sienos

tavo balsą tau sugrąžina

ir tas balsas virsta raudojimu

veidrodžio šukėm

kliedesio freskom

kurias tapo

liūdni angelai sanitarai

ant karščiuojančių tavo

vokų

Tapsmas

išeiti iš teatro

vidury veiksmo

išsitempti iš scenos

šokantį ir dainuojantį

savo antrininką

išeiti į gatvę

ištverti neono šviesas

somnambulišką

akvariumo realybę

pigiausioje priemiesčio smuklėj

dviese gert šleikštų vyną

ir pasiekus devintąjį

koncentracijos laipsnį

susilieti

sutapti

***

kai baigias vaidinimas

ir nuošia ovacijos

ir daugybė gyvų gėlių

žiūrovai pakyla eiti namo

bet pasirodo

kad jie neturi namų

jie neturi

netgi paltų rūbinėje

lauke šlapdriba ir vėjas

konstatuoja ponas su akiniais

aikčioja ir alpsta ponios

vakarinių suknelių šiugždėjime

publika grįžta į salę

bet uždanga nebepakyla

tuomet akiniuotis lipa į sceną

ir deklamuoja eiles

Gott ist tod

maži žmogeliai

eina ratu

mušdami didelį būgną

kai apsisuka galvos

žmogeliai krenta

į juodą neono duobę

jie sklaidosi bet neišnyksta

nes materija yra amžina

Vaizdelis

kažkur danginasi žmogeliai

apžergę savo žirgelius

aplinkui žvengia spalvos žvalios

kvatojas kuoktelėjęs kelias

laimingas į abu galus

padangėj stumdos debesėliai

žiogeliai čirškia žolėje

o laikrodžiuos srovena smėlis

ir gena žirgus kaip pašėlę

keisti žmogeliai kelyje

Aklieji

mes nemokam maldų

ir nematom šviesos

vien tik vaikštom ir braukom nuo meldų

rasas

ir kai dūžta lašai

mes visi tuos garsuos

o pasaulis tuomet tarp delnų ir

klausõs

Kalba

yra kalba kuomet tyli

ir negalvoji apie daiktus

yra kalba giliai toli

miškų dantiraščiai neaiškūs

yra vandens tėkmė rami

ten mano mažas luotas

skaidriausias delno turinys

yra kalba yra paguoda

***

Užgeso žiburiai, nutilo mūsų puota...

V. Mykolaitis-Putinas

kas uždega žvakes tas jas gesina

išsineria it gluodenas iš odos

žolėj jo šliūžė lyg išlietas vynas –

gal Nojaus arka gal Charono luotas

nusliuogia braukdamas rasas žolynų

nutyla giesmės užstalė tuštėja

kas atsitiko nieks gerai nežino

bet dairos vėl į burę Odisėjas

ir gaidos vėl į žygio dainą tvenkias

ir kelio vėjas rangosi į plaukus

lyg lelija vidur ūksmingo tvenkinio

pražys diena diena kurios mes laukėm

kurią mes būrėm iš sapnų košmaro

giedojome iš degančių giesmynų

saulėtekio varinis žvynas

it austrės kiautą mūsų būstą atidaro

Mažoji Euridikė

mudu žaidėm prie miško

pavadinom žoles ir gėlynus

supomės paukščių balsuos

žinojau tą sakmę

užmušiau gyvatę

bet pamiršau

savo dainas

Ofelija

...dumbliais apauga Ofelija...

S. D.

tu miegi upelio dugne

apkabinus negyvą mėnulį

vartos drumstas upelio vanduo

liūdnos nuorūkos vandeniu plaukia

girtas vakaras griūna žolėn

klusniai minga miestelio piliečiai

abejinga naktis konstatuoja:

šičia niekas neskaito Šekspyro

tu miegi upelio dugne

akys kaip atverstos kriauklės

o sapne tavo klausą paliečia

mano žodžių šalti skiemenai

Paveikslų moterys

jos nuostabios jas laikrodžiai ragauja

gracingais juvelyrų instrumentais

jos tūkstančiuos vitrinų atsispindi

jos geria vyną iš aukštų stiklinių

išvydę jas poetai išsiblaivo

ir vėl į naują svaigulį panyra

joms meilės žodžių kaimenės mauroja

ir mūkia rambūs ilgesio galvijai

jos nuostabios joms groja ryto smuikai

joms Viešpats naktį prisuka lakštingalas

visi jas šlovina joms meldžias tik kažko

kape kikena velnio išpera Bodleras

Postskriptumas Sigitui Gedai

jeigu man lieptų nupiešt

šito laiko paveikslą

aš nupieščiau žmones

valgančius didelę žuvį

Katedros aikštėj

Aristokratai

kaip grakščiai jie nužengia

nuo aukštų trotuarų

kur išeina dulkėtom paplentėm

nežinau

Solfedžio

dylantis tylon solfedžio

sol fa mi re do

aš ant kranto vienas sėdžiu

tekantis vanduo

vandenį dalija mėnuo

švytinčiu kardu

aš ant kranto sėdžiu vienas

sol fa mi re do

Refrenas

Vijono smuikai Bodlero gėlės

rašmenys ašmenys akmenys smėlis

angelas buriantis liūdinčiai sielai

Vijono smuikai Bodlero gėlės

***

visą naktį

mano sode

visą naktį

mano sode

visą naktį

mano sode

vėjas

Užsklanda

nebėra nei dievų nei herojų

tik Orfėjas smuikuoja prie smuklės

neįskaitomi rašmens žvaigždynų

užrakina būtuosius laikus

sminga bokštai šventyklų į tylą

rauda saulė virš amžino miesto

ir kanopomis grindinį trypia

tamsiaveidžių kareivių žirgai

Slenkstis

pareinam į senus namus

ieškodami tylos

pavakary nurimę sodai

ramybė aviliuos

akmens vėsa gyvybę sergsti

ir medžio šiluma

ir dunksteli širdis per slenkstį

vidun riedėdama

Aukštieji krantai

žolė

dar prisimena mus

užrašytus dailyraščiu

iš-sol-fe-džiuo-tus

aukštas dangus

kuris tąkart siūbavo

kaip alus

trilitriniam stiklainy

ir ugnis

kurią mušėm žolėj

kartodami: nebegersiu

iš tavo pėdos

avinėli

Istorijos pabaiga

ar Karaliau girdi

sunkią mūšą bangų

kuri artinas

tai tavo karalystės sienas

skalauja nuožmios klajoklių gentys

tai negyvas lietus

plaka prie žemės gyvybę

jos nebeprikels

nei pavasario atlydžio vandenys

nei rankos vergų

kantriai žemę purenančios

baigiasi šitas pasaulis

šaižus litaurų skambesys

ir begėdiškas bakchančių šokis

regą užtvenkia ir klausą

ir nematyt negirdėt

laikrodžių

renkančių

paskutines

akimirkų

smiltis

Vinis

vinis

kurią kala

į medį

į kūną

į gyvus

ir mirusius

daiktus

į tylą

ir tuštumą

su ja

sienoj vardą išbrėš

ant jos pakabins

sena švarką

vinis

kuriai kala į galvą

istoriją teologiją

architektūrą

kuri žemę ir dangų sujungia:

surūdijęs

kuprotas jungtukas

Odisėjas grįžta į Lietuvą

kitoks, šiaurietiškas žalumas

į ežerą sudužęs rūmas

kurį mėnulis apraudos

o kas gi apraudos mėnulį

kaip senas pinigas jis guli

pakrantės melduose ruduos

Mirštantis miestas

trupa tinkas

namų sienose

ryškėja užrašai

nesuprantama kalba

mieste kadaise

gyventa vokiečių lenkų

ir žydų

paskui jie laimėjo bilietus

į geresnius pasaulius

išvažiavo vežimais

traukiniais katafalkais –

išsivežė savo Dievą

ir savo kalbą

paliko mirusių kaulus

ir šimtmečių tylą

spengiančią akmenyse

Senas keltininkas

tu matai visą mano gyvenimą

koks regėjimas man belieka?...

tai ką iškalei akmeny

rašinėju ant tirpstančio sniego

kas belieka? blėstančio laužo

šiluma ir žvaigždynų šaltis…

kai užbaigsiu savo kelionę

kas mane pasodins į valtį?

Stop kadras

taiklus pieštuko smūgis į akiduobę

iš jos ištrykšta mėlynas saulėlydis

keleivis vienišas kurį buvau pamiršęs

iš tolo moja sužeistu sparnu

bet kur jis skuba? kur yra tas krantas

kurį priėjus galima sustoti?..

akysna byra žiedlapiai spalvoti

ir kviečia šokiui aklas muzikantas

Pabudimas

bedugnėn garma naktys o jose

kvatojas girtos kabaretų rožės

neono kriauklės pergalingai ošia

kol kristalu pavirtusi šviesa

į mano delną krinta ir atgyja

vėsi tėkmė tarp degančių krantų

aukštyn upe prieš srovę aš brendu

laikydamas nuvytusią leliją

Žvėryno gotika

Valdui G.

Žvėryne staugia šunys – staugime

kartojas keistas sapnas Gedimino

tu pastatei, Karaliau, miestą, kuriame

geri poetai geria prastą vyną

o pranašas debilišku balsu

kartoja jiems, kad karas pralaimėtas

kastratai rieda prašmatniom karietom

šį paskutinį šimtmetį baisu

labiau negu ištart žodynai gali

negu žvaigždynai žėrintys šaltai

nei žvilgsniai gestai paraštės daiktai

nei šitas laikas srūvantis pro šalį

1994

Budintis angelas

užsimerk: žmogus nuoga būtybė…

V. P. Bložė

aklo angelo sergimas

žemėj klaidžioja nuogas žmogus

virš tavęs, mano tolimas budintis angele,

budi mano bežvaigždis dangus

Batteries Low

mergaite, greit

nutrūks tarp

mūsų virtualus

ryšys

teliks tiktai

pirmykštė sielų

sąšauka

maži būgneliai

amuletai

smilkalai

kaladė kortų

užkeikimai

labirintai

kuriais žvaigždynų eterio prigėrę

klajoja sielos kaip lėti drugiai

Iš tavo miesto

Aukštyn

iš sapno

saugaus ir nekalto

aš kilsiu

įveikdamas šaltį

į spindesį

tavo žiemų

labai pasiilgęs

namų

Iš tylos

mano paštas žinutėmis springs

tavo laikrodžiai klups ir vėluos

mano meile – pasaulis sutvertas

tyloje

iš tylos

Peliūkštis

krinta žiedlapiai

krenta lengvai

neskubėdami krenta

tarsi irtųs

mažyčiai laivai

į nematomą didelį krantą

tu žiūri

mintyse pakartoti bandai

šitą judesį – tartum ketintum

iškeliauti iš čia

lyg gyventum svetur ir skolon

kaip peliūkštis bažnyčioj

Terakotos eilinis

aš esu

šio pasaulio

svarbiausiųjų

reikalų patikėtinis

molio kardas

išgaląstas menamiems mūšiams

požemio karalysčių dalybai

tariamajam laike

moly budintis grūdas

per išdžiūvusias lygumas

vėjo ridenama sėkla

žaibo išlydis

velnio pirštas

inkliuzas

sudaigintas į žemę

drakono dantis

molio grumstas

kuriam Viešpats

pamiršo įpūsti gyvybę

vergas

kaupiantis įniršį

įniršis

ieškantis formos

gniaužiantis ginklą

su imperatoriaus vardu gerklėje

sulaikęs kvėpavimą

laukiantis iškilmingos akimirkos

iš to paties molio nužiestas

amžinas tavo

sargybinis

Kūčios tada ir dabar

gyvulėliai – anuomet kalbėti bijoję

o šiandien pamiršę

Vėluojantis

… mano angele, eikim namo, pavargau…

atsakai man: namai buvo vakar

šiandien – gelžkeliai viešbučių stotys

vienkartinė glamonių kaitra…

o rytoj?.. o rytoj mūsų lauks

iškrakmolytos vėsios paklodės

miesto prieglaudoj – ten

tavo likusį laiką suverps

tylios seserys…

Namai

namai

į kuriuos mes susirenkam

nuplėšyti kalendoriaus

lapelių

vieną kartą

už visus metus

sprangūs, šalti obuoliai

nuo Kalėdų eglutės

atsiduoda sakais –

skonis graikiško vyno, retsinos,

pelėsių, voratinklių derlius

nuotraukos spintoj drabužiai

kažkieno panešioti

ir išaugti

mūsų gyvenimai

Svetimi

gėrė mūsų vandenį

valgė mūsų žvėrieną

lietė mus savo rankom

gėrėm su jais ir valgėm

lietėm juos savo rankom

kai nuėjo, žiūrėjom iš paskos:

du dylantys tamsoje siluetai

pasivijom

ir nugalabijom

dėl viso pikto

Wake-up Call

THIS IS YOUR WAKE-UP CALL

praneša kalbanti kriauklė

stiuardesės balsu

THIS IS YOUR CALL… – susirink

savo sopančius sąnarius

savo sąžinės priekaištus

skausmą ir baimę

kurios net mirtis neišgydė

THIS IS THE CALL

stojas į eilę

gaisrininkai ir lovelasai:

kasą

kada atidarys?

pro duris

veržias minios, smirda prakaitu,

kondicionierius neveikia:

mano Dieve, man reikia

pabust

išsilyginti marškinius

nusipirkt porą kojinių

Duty Free parduotuvėj

tranzitinėj salėj

litrą viskio

įleiskit į vidų

mano Tėvynė paklydo

tarp Hong Kongo ir Rio de Ženeiro

kaip surast

reikalingus vartus

atsakyk – tavo balsas kartus

mano budinčią klausą suvilgo –

seniai

nevėdinti namai, aklini kambariai,

tvankūs viešbučiai, tamsūs koridoriai

jie gal išves

į vėsias mažo miesto gatves,

kur galėsim mes…

THIS IS…

pradeda budintis diktorius

senas žydas – iš kur jisai žino

šį skaičiavimą: dauginti siaubą iš vyno

gautą sumą dalinti iš meilės

išvaržyti, iškraustyt namus

eit gyventi į kalnus, ramios avys

kur ganos…

tamsuma, troškulys,

ramadanas…

taisyklingam kube uždarytas

aušta rytas

tuoj kavą užkais

nusileis

geras angelas, telepagalba

man grąžins drabužius, kūną, kalbą –

ji skalauja abudu krantus

tarp kurių

mano miegas kurtus

pragaro plėnys, virstančios

rojaus snaigėm…

registracija baigės

tuoj išdalins

tvarsčius ant akių ir

kamščius į ausis

augale, kurs esi

mano kūną apraizgęs

lipniom šaknimis

duok man jėgos prisikelti

duok man senį su valtim

uždeki dar vieną gyvybę

kompiuterio ekrane –

į žaidimą grąžinki mane

lig paskutinio, nebeatšaukiamo

finalo

Viešpatie, gelia

sąnarius

raumenis suka mėšlungis

atitraukit užuolaidas, junkit

imtuvą, Lato z Radjem, rock’n’roll…

THIS IS YOUR WAKE-UP CALL

springsta seilėmis

negailestinga sesuo

Viešpatie, kur aš esu

lova, veidrodis, stalas, TV

Lietuva?..

Ausland?..

viešbutis, penkios žvaigždutės

lygiai šešios a. m., arklio metai, rugpjūtis

o diena kokio numerio?

koks tau skirtumas –

kelkis ir eik

jei gali nesikeik

negali – tavo reikalas

keikis bet kelkis

tarsi bristum per pelkę

į darbą eik pasistriksėdamas

į valgyklą girdyklą

juk pasaulis gražiausias

per drumzliną stiklą –

melskis, dauginkis, tuštinkis,

kol…

THIS IS YOUR WAKE-UP CALL

THIS IS YOUR WAKE-UP CALL

THIS IS YOUR WAKE-UP...

Antifrazė

viskas būna gražu kaip spalvotos rudens panoramos

bučiniai tarp beržų ir šekspyriškos priemiesčių dramos

laikas veržias pirmyn ir gyvenimo pulsas tankėja

prišnerkštam traukiny parvažiuoja namo Odisėjas

bet namų nebėra sienų griaučiuose šiukšlės rusena

ties bažnyčios tvora virkdo smuiką Orfėjas nusenęs

ir era nebe ta ir į vyną kažko primaišyta

Odisėja baigta. Penelopė išėjo pas kitą.

Bohemiškoji elegija

kam mindėte gimtinės smėlį

kam jos mergaitėms galvas sukot

juk jūs tebuvot atvirukų

gėlės

Kolonistai

iš valtelių jie ropščias į krantą

čia atrodo bus gera gyventi

dera runkeliai noksta bananai

ir karvutės pievelėje ganos

vaikšto moterys dailios ir ramios

darbštūs vyrai jų rausias po žemę

viskas niekieno – naujas ir tyras

šis pasaulis iš jūros išniręs

Suicide kit

mažas dailus pistoletas

patogi šilkinė virvutė

buteliukas aršeniko

aštrus skustuvėlis

vokas, pašto ženkliukas,

šratinukas ir popieriaus

lapas

Iš tavo miesto

ruduo tebuvo mano pokštas tau

žiema nudraskė milines juokingas

nuo parkų – trauksiuos tyliai, sningant

iš vietų kur jau įpratau

gyventi įpročiais kaip Pavlovo šuva

kur gyvenau kartodamas save

laupydamas kaip freskų tinką

ir visa tai kas atsitinka

tebuvo senos knygos atspindėtos

šiame laike suskilusiam pusiau

skubėjau tiltus deginau klausiau

ar nieks nesiveja – pasiutę Hado šunes

ar balsas baudžiantis

iš mudviejų

dangaus viršūnės

Metų laikai. Kiniški mergaičių paveikslėliai

kabinu

rudenį prie pavasario

vasarą prie žiemos

lai pabūna šalia

tolimi giminaičiai

Lapkričio desertas

...ruduo priartina tave

paskui nutoldamas gatve

šį miestą dovanoja žiemai

oficiantas paslaugus

vynioja sniegą į lapus

ir pavaišina visą kiemą

žiūriu kaip liūdnas vaikas kertą

šį sprangų lapkričio desertą

regiu nutolstančius gatve

tą vaiką, lapkritį, save...

Žiemos lopšinė

nusirenk nusiprauski ir gulkis

mano žodžiai – trasuojančios kulkos

tavo liūdinčią sielą apšvies

minus dvidešimt speigas ir sniegas

danguje balso pėdsakas lieka

virš alsuojančios sausio erdvės

Pažadėta žiema

vis dažniau mudu liekam vieni

o virš mūsų planetos ir paukščiai

o virš mūsų dangus daugiaaukštis

atspindėtas ramiam vandeny

o po mūsų – negimę vaikai

atvirukų ir nuotraukų pūgos

o ir mudu – gražus atvirukas

kurį blunkančioj rankoj laikai

fejerverkų žaisminga gama

sugrąžina į blėstančią šventę

anglys krosnyje baigia rusenti –

tai ir bus pažadėta žiema

Tolimo kranto smėlis

I

...tu kažką dar sakai

bet tavo balsas

svetimas ir birus

kaip tolimo kranto smėlis

II

...ir tuomet

mes būsim kariuomenė

judri ir galinga

kaip tolimo kranto

smėlis

Grikio sapnas

ar aš tave čia sapnavau

ar tavo sapnas tebuvau

o gal kažkas sapnavo mudu

ir bando prisimint nubudęs

Kaštonas

žalios smuklės kvatodamos ūžė…

kas mane prisimins, kas mane pakartos

kitą vasarą, kitą gegužį

Don Juan

iš miesto skersgatvių alsių

ištrūkęs vėjas glosto žolę

kurioj užsnūdo jis

surinkęs bučinius visų

šios vasaros gražuolių

Saulės palydėjimas

per didelį dangų mes diską raudoną ridenam

toli vakaruos užkasim į vėstantį smėlį

iš ryto atras jį vaikai kur klajojančias kaimenes gano

ir vėl priklijuos prie dangaus tarsi pinigą seną

Ulaanbaatar, 2003, rugsėjis

Sode

užversti knygą, palydėti dieną…

užmigo angelas urvelyje pelės

jokių žinių, jokių naujienų

čia – tarp žvaigždynų ir žolės

Seni Naujieji

po išgąsdintą ateitį braido

baisios tiesos senų pranašų

iš Karalių beliko trys raidės bet

visoj karalystės šviesu

Egri Bikaver

…į kraują

sunkiasi gyvulio kraujas – girdi

kaip šonkaulių kanklėmis groja

pailsęs, romus minotauras – širdis…

Sodomos griuvėsiai

mano akmenys

tavo, Viešpatie, akmenys

Lapkritis

lazdyno lapai

grėbstomi į krūvą:

mes esam

mes beveik jau esam

buvę

Kokonas

tą blausią šviesą vis aiškiau regiu:

ramus kaip vikšras tapsiantis drugiu

Piligrimai

…nors kontūras Karalių miesto

seniai ištirpo lietuje

vis dar girdėjo balsą jie

vis dar girdėjo balsą jo...

Kelias

šioj nudrengtoj nakty

kam mano kelionė berūpi?

kelias baigias namais

arba užanka kaip upė

Dangaus kūnas

į dangaus iškrakmolytus audeklus

aukštielninkas krisiu

užmiršdamas atsižadėdamas

žydinčių sodų sodomos

tylinčių bokštų

atminties ir

kalbos

kurioje

nuo tavęs

tūkstantį metų

slapsčiausi

Paskutinis teismas

Teismas bus trumpas:

stot

Jis eina

ir Jis neateis

Paskutinis

kalendoriuj

lapeliai

baigias

kaligrafiškai

krinta

snaigės

Būta turėta

Būta turėta

prisiminimų fragmentuose

aš

tu

Jis

Jo soduose

mūsų sapnuoti vaikai

kurių vienas palenkė galvą

o kitas pakėlė akmenį

ir visa kas būta turėta

pabiro iš mudviejų rankų

Mažas aštrus peiliukas

mano mama

mokykloje siuvo eilėraščius

baltas perkelis

mėlynos siūlės

Paulius ten lankėsi, gyrė

mergaitiškus paprastus rankdarbius

bet kam jis paskui

reikalingas

tas mažas aštrus

peiliukas

išvažiuodamas pasakyti

pamiršo

XL

žolė tave prisimena, berniuk,

ir tavo pėdos išbarstytos pievoj

kur jaunas angelas ir senas dievas

slėpynių žaidė – ten sugrįši – viskas

sugrįžta juk

Vinys

...trys kąsniai meilės, gurkšnis

tėvynės...

mes

dabartin įrūdiję

praėjusio amžiaus vinys

Klasiokės butas

ten viskas vyksta tyloje

ten nuogas angelas fojė

ten nieko keisto nieko tokio

išskyrus ją

Ofelija

kas ten skynė išgąsdintus žiedus

kas ten meilės ieškojo

surado

sese

greitas upelio vanduo

tavo veidą

įgudusiais dygsniais

užado

Kinų mergaitė

I'd love to get you

On a slow boat to China...

noriu išverst tave

į savo kalbą

ir klausą

tavo plaukus pirštus

tavo juoką

tavo lūpas ir antakius

visą tave

iš hieroglifų

brailio dantiraščių

iš apverstų žvaigždynų

per sanskrito kalnagūbrius

į savo namus parsivesti

ir auginti ant delno lėtai

kaip porceliano puodelį

Virgen del Carmen*

kalba ir kraujas vynuogės ir rožės

į kranto kriauklę užrakintas grožis

vandens vienatvėn smingantis žemyn

pasaulis baigias dūžta vandenynas

po mūsų kojom bunda jaunas vynas

kuris žemyną seną prisimins

Valparaiso, 2003

* Mergelė Karmen – Čilės patronė (Patrona Principal, Madre de Todos Los Chilenos).Valparaiso vynuogynuose tarp vynuogių eilių sodinamos rožės, nes jas pirmąsias puola augalų ligos ir galima dar suspėti išgelbėti vynuoges. Į Čilę atskridę lėktuvai gręžiasi atgal, nes toliau nėr kur skristi. Valparaise ant aukšto skardžio virš vandenyno stovi Pablo Nerudos vasarnamis.

Margo

poetas Margaritą prisiminęs

tik nusišypso kaip paguostas vaikas

nes jam matyt dar neatėjo laikas

ieškoti tos vienintelės merginos

nes valdo jį kita galia nes rodo

nes jam kūryba dar yra paguoda

Gluodenas

moteris,

kuri jaučia

mano žvilgsnį

tarsi nebūtinai

tarsi netyčia skruostu

moteris,

kuri jaučia

kuri žiūri tuomet

tarsi ne į mane,

tarsi pro mano petį

pirštai, į garbanas nyrantys

turėtų kažką prisiminti

Fotografija

ir nieko neatsitiko

ir žolė nenustojo augusi

tik mirtis

mūsų veidus nubaltino

sėdėjome prieš objektyvą

rimti įsitempę

laukdami

kol paukštukas išskris

iš krūtinės

Atrabotkė

akmenys

kuriuos dieną į kalną ridenam

naktį

rieda virš mūsų galvų

lyg miegotum po

gelžkelio tiltu

Nebe

V. G.

… taip ir liksi

pasviręs į rudenį

kario veidu

į šiaurės pusę

nebegausk

nebeguosk

nebeliudyk

nebebudink

ir aš nebe

busiu

Švarūs vandenys

ten aukštai

jau kaupiasi

švarūs vandenys

verčia paukščiai padangėje

savo kalbą į trupmenas

barsto mums

ant galvų:

sopančių garsiai

karščiuojančių kažką

atkakliai sau

krizenančių

Juodai balta nuotrauka

taip ir liksim:

belapėj žiemos atminty

kovo žydinčioj juostoj

mus kartos

jau kiti

Sanskritas

S. G.

iš tavo vandenų išniręs

ištarsiu ošiančia kalba

o Dieve kokios puikios girios

žaliom viršūnėmis degą

Tankmėje

ištrinti pėdsakus išnykti kalboje...

kažkas iš salės šūkteli – o jie?

o jie? aš nežinau

per menkos mano galios

tegu sau dūzgia liepų tankmėje

Už lango

sniegena

lesanti

pasibaigusių švenčių trupinius

Akimirka po to

jau negali to sustabdyti

jau per vėlu jau traukiniai

į kitą išvažiavo rytą

ir tai kas buvo jau seniai

įvykę – įrašyta knygon

rašikliais krebždančiais lėtai

o rašalas srovena lygiai

ir susilieja du krantai

Alkana tapyba

praryja viską: marmurą ir rožę

ir nyrantį į sutemas keliuką

ir išgąstį ir bjaurastį ir grožį

ir moterį kuri pro langą rūko

ir šypsos Tam kuris nemato nieko

ties švintančiu jos atvaizdu pasviręs

jis jau išniręs jis Tasai kurs lieka

ir virpteli vanduo, ir verias tamsios girios

Jeruzalė–Minskas, 2015.04.20

Arklio metai

Kristijono gimtadieniui

liko: dvylika mėnesių

lengvo mirtingo buvimo

arkliui traukiant linksmus ratelius

jam težinomais vieškeliais

prisimenant ir pasikartojant

visą kelią ir peršokant per

tris šimtus puslapių

hegzametro silabotonikos

į nervingą šių Viešpaties metų

verlibrą

miesto viešbučiuos

tyliai gesinant šviesas

2014.01.01

Aukštyn upe

du krantai virpėdami skiriaisi

mano valtis prieš srovę iriasi

į upelės įsčias

kas aš būsiu ir kur nubusiu

kitą rytą, suskilęs per pusę

iškeliavęs iš čia

Benamė tapyba

senas korėtas vanduo

žūtbūtinė tapyba

bandant sugrįžti atgal

į išėjusį laiką

ten sustabdytas ruduo:

siauras pažliugęs keliukas

kurs neberado namų

o sugrįžti nespėjo

...sausmedžiai, mūkiančios formos,

griuvėsiai...

į kapelius ir atgal:

turi užtekt šios kelionės

likusiems metų laikams

ir gyvenimams

po

dar kokiam

nudrenuotam trieiliui

tamsiai

benamei tapybai

temstantiems mano

sapnams

neužtapomiems

Tavo paveikslams

2015.04.18

Baravykų kaimas

Dabartis

net minties apie tai

kas dar liko

net menkiausio vėjelio

Delirium

nuboksuot save į kampą

klampų kampą pagirių

neužmigti degant lempoms

iki pusės keturių

baltą akmenį nebylų

apkabinus tyliai būti

kol iš ašmeninės girios

užkukuos šimtai gegučių

Evangelinė

o Viešpatie – vis paprastyn mudu brendame, vis

įdomiau mums kartotis

Finale grande

ir kai comedia finita

kas mums belieka dievaži?..

dangaus spalva labai graži

virš viso to ir viso šito

Fotofinišas

ir žolė mus palieka

ji nubėga mažais

balerinų žingsneliais

pasitikti pavasario

o mes liekam sėdėti

snaigės krinta į atverstus delnus

ir netirpsta

Gastrolės

jaukias dekoracijas keičia

plėšrios afišų dykros

tam tikro žaidimo yra čia

bet visos ašaros tikros

Granato spalva

Sergejui Paradžanovui

kas liko iš tų karalysčių

kurios mums anądien švytėjo?

granato spalva ir degtukas

užpūstas tarpuvarčių vėjo

Kalėdų paukščiai

Aniai

Ant kalėdinės eglutės

supas raibosios gegutės…

Antanas A. Jonynas

Dainų dar neparašytų – kiek?

Sakyk, gegute...

Viktoras Cojus

paukščiai iš vakar

paukščiai iš visados

paukščiai iš niekur

tylinčiais trikampiais dyla

paukščiai kalėdinio stiklo

žaisluos

giedodami nutupia ir

ne(be)pakyla

dūžtantys paukščiai iš trupmenų, iš rei-

kalų...

iš „niekur nespėjom“ į „niekada ne

vėlu“

Likusio laiko salos

Vienas iš daugelio

kažkas

iš tamsos

mano balsą iškirs

mano balsą

vieną iš daugelio

mano balsą

vieną iš didelio

juodo akmens

su dantiraščiais

vieną

iš trupančio

yrančio

amžiaus

vinilų senų

iš klejojančio

sergančio tymais

berniuko sapnų

iš astronomijos

ir geografijos

iš šviesmečių, kaligrafiškų

rašmenų

kuriais pamažu

išeinu

Kalvarijos

D. J.

ten kur basas piemuo gano smėlį

ten kur šaltas vanduo gelia kojas

ar iš ten kažkada mes išėjom

atsigert atsigręžt nesustoję?

o iš paskos mums akmenys ritos

tiesė gyslas bemiegiai šešėliai

ir įskėlėm nebylų granitą

ir parkritome

ir prisikėlėm

Jeruzalė – Santariškės 2015.05.04

Kovas

nusiramink: čeža laikas

pavasarėjančioj pievoj

žiemos testamento lapeliai

Kraustymasis

nutrupėjęs

angelo sparnas

netvari

šito amžiaus keramika

Kriauklė

D.

mergaitės

apklotos ledėjančiom jūrom

žiūrinčios didelėm akim

į dar didesnę naktį

kurioje

mudu būsime paaukoti

dievams lediniais veidais

Lapkritis

laikas

viską kartotis

net

paprasčiausią žodyną

pasitikrinti

ar žodžiai mūsų

dar nepamiršo

Trisdešimt šeši

metai gulas

kaip užvaškuoti vyno buteliai

į vėsius pelėsio patalus

ten tolimoj kertelėje

skaidrėdamas sirpsta

dvidešimties metų išlaikymo

tavo jaunystės

vynas

Žiemos flamenco

sustingę šokyje merginos

jų apledėję bučiniai

o kažkada tai buvo vynas

bet neprisimenu jau nei

svaigulio nei pagirių tik kartais

dar virpteli klausa vos vos

tvanku čia bet šiek tiek pravertas

dangus virš žylančios galvos

Žolėj prie gelžkelio

ten

traukiniai veža meilę

ir mirtį

čia

virpčioja smilgos šešėlis

ant įdegusio tavo peties

Namai

tiek, kiek pasiekia

lango šviesa, durų

girgždėjimas, šuns

lojimas – šiandien

sakytum: tiek

daug

Nevermore

mes kėlėmės

ėjom į darbą

vedėm vaikus į mokyklą

ir niekad daugiau nepabudom

La Morte di Pinocchio

aš gyvenu kur drėgna ir tamsu

tarsi spyruoklė pasirengus šuoliui

kol mano kūną perlipdys į molį

ir perskros liūdną plautį debesų

pavargęs paukštis – ir nebus baisu

ir tik tada – bijoti nereikėjo –

suprasiu – išdalintas vėjo

į tūkstančius klajojančių šviesų

Pirmas sniegas

žiūriu dabar į šitą sniegą

ir dega mano karalystės

Praėjusio vakaro paukščiai

nutūpė

ant palangės

iš tikrųjų tai buvo

žodžiai

iš neparašyto

eilėraščio

eilėraščiai iš neužrašyto

gyvenimo

Pranašystė

mes klausėm ką kalbėjo

jos rašmenys seni

ir į tėvynę ėjom

šešėliais nešini

***

prieš Tavo srovę yriaus valtele

ir nežinojau kad buvai šalia

Rasa

beveik namie:

žolė prie slenksčio

lyžtelės kojas

ReDo

rudens vienatvė. tylintys dievai.

girgždėdamas užsiveria pasaulis

Refrenas

kiek byrančių lapų

svarbių pranešimų

kiek žodžių kartojančių tai

ką jau žinom

o ką sužinosim

tam žodžių nebus

ir lapkričio juodraščius

gruodis užpūs

ir lapkričio laikrodžius

gruodis užpūs

ir lapkričio veidrodžius

gruodis...

Salto mortale

susapnuoti

tą gniaužiantį judesį –

salto mortale

gyslose šokantį kraują

kraujyje šokantį juoką

tamsoje

alsų veidą aistringą

tegul sminga

aklai

mirtinai

Senas pinigėlis

buvo – nuriedėjo

per stalelio viršų

buvo – ir praėjo

buvo – pasimiršo

gerta ir dainuota

būta ir gyventa...

rasiu pinigėlį –

nusipirksiu šventę

Šienpjovys

There I was on a July morning...

Uriah Heep

skambų ašmenį pusto ir dildo

kol šnarėjimą mūsų

nutildo

bet įveiksime

vasarą vieną

šitą judesį

grūdinto plieno

Minskas, 2015.03.22

Švarūs vandenys

kažkur ten jau kaupiasi

švarūs vandenys verčia

paukščiai padangėje

savo kalbą į trupmenas

barsto mums

ant galvų:

sopančių garsiai

karščiuojančių kažką

atkakliai sau

krizenančių

Senas vėjas

senas vėjas keliavo namo

ten kur gimė kadaise

kūdikio vyzdžiuose

tarp lapų mirgėjimo

ten kur mažas bėgiojo

kilodamas margus sijonus

šiaušdamas plaukus

vartydamas knygų lapus

Viešpatie dabar jis numirs

man ant rankų

tapęs mano atodūsiu

kas tuomet

tavo pilnatį

debesiu užgesins

kas tuomet

knygoj lapą užpūs

tavo knygoj

ant mano pavargusių kelių

užsnūdusioj

Spragtukas

Gertai*

lai Tavo širdyje apsigyvena grožis

ir baltos rožės lai lėtai išplaukia

bet kas jų laukia kas jų laukia – Bože!

bet kas jų laukia…

speigi naktis ir aštrūs ryto smuikai

tau pamokos o man į darbą

ir nieko tokio tik monetos smulkios

ir jokio tarpo

tarp do ir si tarp Hoffmano Čaikovskio

tarp Vilniaus Karaliaučiaus Peterburgo

tarp žiurkių ir baltų šokėjų – off then!

lai šunes urzgia

* gimusi Vilniuje, krikštyta Karaliaučiuj

vaikystę praleidus Berlyne...

Minskas, 2013.05.18

Tarp greitų vandenų

gal buvau kažkada poetas

gal ir ne – tik stebėjau iš lėto

plaukiančius debesis, žolę

augančią dar lėčiau

ir namus kurie žemėn sudygo

ir dar daugel kitų dalykų

užrašytų mažyčiais punktyrais

ant greitų vandenų

Senos smilgos

Vladui Šlaitui

gyvenimas

ateina ir praeina

ruduo veja rudenį:

stabtelėk ir paklausyk

šių eilučių

šiurenančių vėjyje

kaip senos smilgos

nieko naujo jos tau nepasakys

nes nėra

nieko naujo

Ten kažkur

upė

neša mane

į nežinomas sietuvas

ten

kur visas aš susirinksiu

skaidrus ir nurimęs

be bangų

be ošimo

be rimų

lengvas

amžinas

svetimas

Jeruzalė, 2015.03.29

Užgesink

tylios šviesos negęsta tik tolinas

kažkada jos turbūt buvo muzika

kol mama savo balsą paskolina

savo senstančią nuotrauką nusuka

ir tyla tyliai pakelia taikinį

o tamsa tamsų vyną supjausto

imk sūnau šitą taurę – tai laikina

viską jausti

iš nematomų sostų ir uostų

iš vandens iš tuščių partitūrų

kas ten gelstančius augalus glosto

kas ten žiūri

Užsnūdęs žolėj

iš alpulio lengvo staiga prabundi:

per didelį dangų ropoja skruzdė

Vakaras prie marių

poetai ruošėsi skaityt eiles

mėnulis jiems degiojo žvakeles

ir lyg netyčia išvertė jų kalbą

į blausų brailį vandenų

į spalio prozą žvarbią

Kelias

šioj nudrengtoj nakty

kam mano kelionė berūpi?

kelias baigias namais

arba užanka kaip upė

Žeminukas

Eilėraštis, sužinojus apie

sunkią bičiulio ligą

kokios baltos Tavo pusnys

kokios juodos Tavo valtys

aš atgal nebeparplauksiu

nesuspėsiu rytą keltis

irias juodas žeminukas

kas jo vėjas kas jo bangos?

kas jį ten toli sapnuoja?

kas jį čia arti aplanko?

plaukia juodas Gilgamešas

į pasaulio baltą pradžią

nuometuos graudžių pusnynų

tirpsta vėžės gilios plačios

Jeruzalė, 2014.01.06

Motina

ištrink mano galvą

baltais akmenim

lietaus vandeniu

sausroms sutaupytu

ligi kito rudens

ligi kitos žiemos

ligi kito pavasario

ligi kito

Mintinai

kažkas

mano plaukus šukuos

šukuos mintinai

mano plaukus

lyg bandytų kažką

prisiminti

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt