Greta Musteikienė

ALSUOJANTI TAMSA

Mistinis istorinis romanas

Viršelis – Laurynas Dvareckas

Redaktorė – Miglė Sukarevičiūtė

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2017

Leidėjų žodis

Kuo gyveno mūsų protėviai tolimoje XIII a. pradžios Lietuvoje, kurioje nebuvo nei išmaniųjų, nei automobilių, nei kavos? Tik linko po sunkia buities, karų ir marų našta? O gal – mylėjo, pyko, ieškojo ir gyveno dvasinį gyvenimą ne menkesnį, nei šiandien? Gal tuometinius istorijos vingius lėmė ne tik grubi kova už būvį, bet ir kitokie, kartais protu sunkiai paaiškinami ar net mistiniai dalykai? Apie tai – talentingos naujos rašytojos Gretos Musteikienės įtempto siužeto romanas „Alsuojanti tamsa“.

Autorės žodis

Negalėčiau vienareikšmiškai atsakyti, ar „Alsuojanti tamsa“ – istorinis romanas. Nuo pat vaikystės žavėjausi pagoniškos Lietuvos istorija. Jau seniai rašau apsakymus, tačiau imtis romano vis nesiryžau, kol vieną vasarą, galbūt senovinių dainų įkvėpta, galop nusprendžiau, kad reikia pabandyti. Nuo to laiko namie prisirinko jau pilna lentyna istorikų, mitologų ir archeologų parašytų knygų apie XIII amžiaus Lietuvą, tačiau, kad ir kaip stengiausi suprasti viską, kas tuo metu vyko, liko ir miglotų detalių. Dalį jų, rašant šią knygą, teko pačiai išgalvoti, praplėsti, sukurti. Todėl šiuo tekstu nesiekiu mokyti istorijos, noriu skaitytojui tiesiog perteikti visą tą žavesį, kurį man sukelia mūsų senovė ir galbūt leisti pabėgti nuo kasdienės rutinos į visai kitą pasaulį ir kitus laikus. 

Dėkoju visiems palaikiusiems, patarusiems ir kritikavusiems, o ypač Pauliui, Ingai ir Mildai.

Greta Musteikienė

I SKYRIUS. ŽYGIS

Liko jau visai nedaug. Symantas giliai įkvėpė ir suspaudė delne kardo rankeną. Jo širdies dūžiai dabar greitėjo sulig kiekvienu žirgo žingsniu. Matė, kaip kiti kariai lėtai ir tyliai brenda per šlapią žolę, jie atrodė net per daug ramūs. Negi jiems nė kiek nebaisu?

Dar žingsnis ir iš tankių šakų gniaužtų ištrūkusi saulė plykstelėjo į akis. Rodos begalinis, miškas baigėsi ir jie atsidūrė javų lauke. Toliau, už tykiai banguojančių rugių, dygo nedidelės trobelės šiaudiniais stogais, o tarp jų, dar nieko neįtardami, vaikščiojo žmonės. Vaikinas trumpam užsimerkė – pirmasis jo mūšis prasideda.

Tą akimirką kunigaikštis suriko ir pusės šimto būrys, kurio žirgų kanopos mynė svetimą žemę, ėmė dundėti kaimo link. Symantas neatsiliko. Siluetai už lauko tarsi sustingo. Žirgams vis greičiau lekiant į priekį, dar ką tik vienodi, nepažįstamieji ryškėjo, jų kūnai įgavo savitas formas, atskirus veidus, kuriuose jau spindėjo nuostaba, panika ar pyktis, o nerimas, kurį Symantas jautė viso žygio metu, peraugo į baimę. Ne iš karto jis suvokė, kad labiau bijo ne tiek dėl savo sveikatos ar gyvybės, o dėl to, kad gali tekti žudyti. Būtent ši baimė augo ir leido šaknis jo sieloje nuo pat tos dienos, kai jis paėmė į rankas savo nukaltą kardą.

– Viską atiduokit ir nesipyksim! – suriko Vilkgaila.

Galingam valdovo balsui nuaidėjus tarp namų stogų, nepažįstamieji nutilo ir Symanto galvoje tą trumpą laiko tarpą iš tiesų šmėkštelėjo viltis. Tačiau triukšmas tuojau pat vėl siūbtelėjo. Į supantį mišką kiek kojos neša pasileido žmonės, bet iš už medinių tvorų bei sienų pasirodė ir kiti – tie, kurie su kirviais, lazdomis ir įvairiais įrankiais, kurie tik galėjo būti naudojami kaip ginklai, planavo apsiginti.

– Kvailiai, – sumurmėjo kunigaikštis ir, ištraukęs savo dviašmenį kalaviją, nušoko nuo žirgo.

Dulkėti žemdirbiai ir dar šlapi nuo miško drėgmės kariai susitiko ties kaimelio pradžia. Kurtinančiai garsiai suskambėjo metalo dūžiai. Symantui pasirodė, kad oras net sutankėjo nuo priartėjusios mirties alsavimo. Lyg paskutinį kartą jis giliai įkvėpė ir jau visas pasinėrė į tai. Mūšis užliejo kaip drumzlinas, šaltas ežero vanduo.

Abu su geriausiu draugu Galmiu jiedu atsidūrė visai prie pat medinių pastatų. Iš kažkur atskriejo į užpuolikus paleisti akmenys, bet Symantas spėjo laiku pakelti skydą ir bumbtelėję, jie atšoko atgal. Aplink į žemę jau skverbėsi kraujas. Kovojančių žemdirbių buvo mažiau nei jų žemiečių, žemdirbiai buvo gerokai praščiau ginkluoti ir iš karto buvo aišku kieno pusėje laimi mirtis. Galmis tiesiog nenustygo vietoje – jo akyse liepsnojo įniršis, o kovos kirvis taikliai smigo į visų, norinčių jį sustabdyti, krūtines. Per gąsdinantį triukšmą Symantas gerai matė, kaip tuose svetimuose veiduose ryškiai dega aistra gyventi ir apsaugoti nuo mirties tai, kas brangu, kaip tuo metu jo kelionės draugai, susikaupę, tarsi dirbtų kasdienį, bet atsakingą darbą, tiksliai mojuoja ginklais, beveik su kiekvienu kirčiu, nukirsdami po gyvybės siūlą. Jo rankos nusviro nuo kardo svorio. Kaimiečių pasipriešinimas ėmė atrodyti beviltiškas ir Symanto širdyje nebebuvo nei lašelio pykčio. Tik lėtai, bet nenumaldomai krūtinėje kaupėsi liūdesys dėl visų gęstančių gyvybių. Ar šitie žmonės iš tiesų tokie pavojingi priešai? Ne, ne taip jis įsivaizdavo būsimą žygį.

Tada iš trobos priešais išsliūkino plikas, susikūprinęs senis su aprūdijusiu kardu rankoje. Prisimerkęs nuo saulės šviesos jis apsižvalgė. Balkšvos, matyt sunkiai bematančios, akys beveik pasislėpė po surauktų antakių šešėliais. Net ir tamsos pridengtuose vyzdžiuose Symantas matė šviečiančius neapykantos laužus, kai tos akys pažvelgė į jį – priešą, atėjusį apiplėšti ir žudyti. Šlubčiodamas senis bemaž stebuklingai prasmuko pro kirviu besišvaistantį Galmį ir, sukaupęs jėgas ir užsimojęs kardu, ėmė bėgti link Symanto. Vaikinas tik pačią paskutinę akimirką pasitraukė jam iš kelio, kad atšipę ašmenys jo nekliudytų. Senis vos neapvirto, bet tuojau pat puolė antrą kartą. Symantas ir vėl išvengė jo smūgio. Nenorėjo jo žudyti. Tenorėjo, kad jis liautųsi ir vėliau, kai jų čia nebebus, kaip ir pridera seniems žmonėms, numirtų savo lovoje; tačiau iš už nugaros išgirdo balsą:

– Symantai, atsargiai!

Jis atsisuko ir pamatė į jį bėgantį jauną vyruką su kuoka. Akimirką sustojo laikas. Senis priešais vėl užsimojo kardu. Nebebuvo laiko išvengti dviejų vyrų smūgių. Arba jie, arba jis.

Krivio sūnus iškėlė kardą ir susmeigė ašmenis tarp senuko šonkaulių. Jis net nesuriko, tik skausmingai atsiduso ir liesos rankos, laikančios ginklą, nusviro. Senolis susmuko ant žolės. Kaip tik dabar jis pasirodė toks panašus į paties Symanto senelį. Vaikinas pajuto kraujo ir metalo skonį burnoje, o į žemę ėmė gertis pirmo jo nužudyto žmogaus gyvybė.

Toliau viskas tapo taip blanku lyg vyktų sapne. Šalimais kažkas vėl suriko, jis beveik nebegalvodamas atsisuko ir vos spėjo sustabdyti link galvos orą skrodžiančią kuoką. Tada kardas vėl atrado kelią iki priešininko krūtinės. Paskui dar vienos, ir dar. Ir tik šaižus riksmas iš dešinės tarsi privertė pabusti. Symantas pamatė, kaip iš miško išbėgo moteris ir kažką rėkdama, iškėlusi peilį puolė Galmį. Visgi, jai dar nė nespėjus kaip reikiant užsimoti draugas trenkė plokščiąja kirvio dalim jai į smilkinį ir ši susmuko prie jo kojų.– Ką darai, ji juk moteris! – sušuko Symantas.

– Tai turėčiau leisti mane užmušti? – per dantis iškošė Galmis. Jo akyse žėravo pyktis. Apsisukęs jis įbėgo į trobą, lyg tikrindamas ar iš ten nelaukia koks pavojus. Ten užtrukęs gal tik kelias akimirkas išbėgo vėl. Dabar šalia priešų nebebuvo. Tarsi apsvaigęs, Galmis garsiai šnopavo ir apsiblaususiomis akimis dairėsi aplink. Pažvelgė į Symantą. Vietoj įprasto geranoriško Galmio žvilgsnio jis dabar išvydo tik aklą įniršį. Kakta susiraukė, smilkiniuose iššoko pulsuojančios gyslos, ir sugriežęs dantimis, iškėlęs kirvį Galmis puolė savo draugą. Symantas žengtelėjo atgal ir tik staiga pakėlęs ranką vos vos atrėmė stiprų smūgį.

– Ei, Galmi, ramiai, aš savas! – suriko kiek galėdamas garsiau.

Plačiapetis stabtelėjo ir papurtė galvą. Raukšlės kaktoje išsilygino. Tarsi nustebęs, apžvelgė pievą, ir priešais stovintį, tačiau, rodos, jam dar ne iš karto pavyko visai susivokti.

Galų gale šyptelėjo ta pačia šypsena, kurią Symantas buvo įpratęs matyti nuo vaikystės:

– Atleisk, kartais būna, – sutrikęs skėstelėjo rankomis, – ką padarysi.

Tada už trobelės kažkas šaižiai suriko. Galmis pasileido garso link.

*********

Nepaisant to, kaip kruopščiai nuo savo rankų šaltame miško upelyje plovė svetimą kraują, Symantas lyg vis dar jautė atimtų gyvybių pėdsakus tarp savo pirštų. Krėtė drebulys, nors vakaras buvo šiltas. Laužo ugnis traškėjo taip pat jaukiai kaip visada, bet šį kartą ji teikė tik labai nedaug ramybės. Kardo rankena, kurios vis dar negalėjo paleisti, nė kiek nešilo nuo jo kūno. Gal dėl to, kad šilumos nebebuvo? Šį vakarą viskas atrodė kitaip. Viskas buvo nešvaru ir sutepta krauju. Net ir vakaro saulė – ir nuo jos tarsi lašėjo kažkas tamsaus ir tiršto.

Stovyklavietėje kūrenosi keli laužai. Prie šio, atokesnio, dabar buvo tik dviese. Šalia Symanto sėdėjo jo vaikystės draugas. Ant Galmio dilbių dar laikėsi sukrešėjęs jo aukų kraujas, tačiau tai, matyt, vaikino netrikdė. Pasigardžiuodamas jis šlamštė dar vieną, neseniai sumedžiotos stirnos mėsos gabalą. Ištiesė pusiau apgraužtą kaulą Symanto pusėn:

– Tikrai nenori?

Symantas papurtė galvą. Dabar šis žmogus – berniukas, su kuriuo užaugo, su kuriuo vaikystėje aukštoje, nešienautoje žolėje žaidė mediniais ginklais, tas mielas ir ypač drovus su merginomis vaikinas, jo geriausias draugas Galmis, jam atrodė tamsus ir nepažįstamas. Vis negalėjo pamiršti tų apdujusių, pilnų įniršio jo akių.

– Tai kaip tau, brolau, patinka mūsų žygis? – Galmis kumštelėjo šonan dar tebekramtydamas kąsnį, lyg pajutęs, kad draugui reikia prasiblaškyti. Žygis latgalių žemių link, jam jau antras, ir, kaip labiau patyręs, jis jautėsi įpareigotas kiek pagloboti savo draugą, kuriam viskas dar nauja. Symantas atsakė tik pečių kilstelėjimu.

– Taip, pirmą kartą būna baisoka. Lyg ir ruošiesi, bet kai viskas iš tikrųjų, tai... viskas kitaip.

„Viskas kitaip“ – dar kurį laiką aidėjo Symanto ausyse. Jis tikrai neįsivaizdavo, kad bus taip. Atrodė, tarsi su tų nelaimingų svetimšalių gyvybėmis, kardo smūgiais butų išplėšęs ir savąją. Vėl pakilojo rankose ginklą. Juk negali sakyti, kad nežinojo kam jį nukalė, bet... Jis tikėjosi, kad žmonės, prieš kuriuos jie žygiuoja bus kitokie. Kad bus pikti ir galingi. Tokie, prieš kuriuos reikia kovoti, nes kitaip jie ateis ir išžudys tavo giminę, šeimą, aplaistys krauju tavo žemę ir ją atims. Bet šie tokie nebuvo. Jie atrodė lyg paprasti, taikūs žemdirbiai, sunkiai dirbantys nuo ryto iki vakaro, kad išmaitintų savo vaikus ir senus tėvus. Žmonės, kurie jiems nekėlė visai jokios grėsmės, kurie net nebūtų sugalvoję palikti savo laukų ir išeiti į karą; žmonės, kuriuos jie užpuolė be jokios jų kaltės, be jų kaltės apiplėšė, be kaltės juos išžudė. Ar visi žygiai būna tokie?

Symantas pamatė kaip vakaro prieblandoje nuo atokesnio laužo, nuaidėjus dar vienai juoko bangai, pakyla kunigaikščio ir jo pusbrolio siluetai. Atpažino, kad tai jie, iš karto atskyrė kur kuris. Vilkgaila kiek susvyravo, turbūt, kaip dažniausiai, nuo per didelio midaus kiekio, ir pasirėmė į Jaručio petį. Matė kaip kunigaikštis apsidairė ir parodė pirštu į Symanto laužą. Jiedu pamažu priėjo.

– Och, vyručiai! – suriko Vilkgaila ir nerangiai klestelėjo ant žolės prie Symanto, – kaip gyvena mano jaunieji kariai?

Nuo tvirto trisdešimtmečio kunigaikščio kūno svaigiai kvepėjo midumi, tačiau pažvelgus į guvias ir linksmas jo akis neatrodė, kad jo jau būtų išgėręs tiek, kad į paviršių išplauktų tas jo giliai užrakintas liūdesys. Delno mostu jis pakvietė Jarutį prisėsti šalia. Šis, kiek nepatikliai peržvelgęs prie laužo sėdinčių veidus, lėtai įsitaisė netoliese.

– Puikiai, kunigaikšti. Bent jau aš, – ištarė Galmis, – tik Symantas kažkoks dar tylesnis nei visada, – pridėjo, ir šyptelėjo draugui.

Vilkgaila trumpam nukreipė atidų žvilgsnį į Symanto akis, tarsi tyrinėdamas ar Galmio žodžiuose yra tiesios. Tada atsitiesė ir ištarė:

– Nieko, priprasi, vaiki. Net Galmis po pirmo savo žygio buvo trumpam praradęs apetitą. O kol priprasi, tavo draugai, patikėk manim, padės tau nežūti, – jis pliaukštelėjo delnu per Symanto nugarą. – Gerą užnugarį turi. Ir Galmis, ir Nerilis. Man dėl to daug ramiau. Juk žinai, kad tavo tėvas man kailį nudirtų ir dievaičiui paaukotų, jei tau kas nutiktų. Ne, aš matau, kad tavo draugai tokie pat tau ištikimi kaip man – mano pusbrolis, – apkabindamas Jarutį per pečius ištarė Vilkgaila. Jarutis pabandė nusišypsoti jam, bet jo šypsena, kaip visuomet, išėjo kažkokia keista ir netikra. Jo tėvas – Vilkgailos dėdė Dangeris, valdė žemes į šiaurės rytus, bet Jarutis pastaruoju metu daugiau laiko praleisdavo ne su tėvu, o su pusbroliu. Symantui tai buvo ne visai suprantama – jie buvo per daug skirtingi, kad taip gerai sutartų: Jarutis – nuolat rimtas, daug dažniau piktas ir nekalbus. Atrodė, kad dauguma žmonių tiesiog nėra verti, kad šis į juos kreiptų dėmesį.

Vaikinas tylėjo, tik stebėjo kaip temstančio vakaro ir ugnies šešėliai slenka per jų veidus, kaip šypsenos pamažu ima tirpti, tarsi skaudėtų skruostus norint jas išlaikyti. Galop nusisuko ir įsmeigė akis į ramiai plazdančią liepsną.

– O jeigu aš nenoriu priprasti, kunigaikšti?

– M? Priprasti prie ko? Nebenori būti kariu? – balsas dabar nuskambėjo net kiek rūsčiai. Symantas pabandė surasti žodžių paaiškinti:

– Ne, ne tai, tiesiog... Šiandien tie žmonės... Jie tokie panašūs į mus pačius. Jie ir ne ką turtingesni. Man tik neatrodo teisinga, kad jų gyvybė verta mažiau negu tie menki turtai, kuriuos iš jų gauname.

Vilkgailos veide išnyko net ir šypsenos likučiai, tačiau jis tylėjo.

– Atleisk, kad klausiu, bet ar nebūtų geriau mums keliauti ne į šiaurę, bet į rytus? Į Polocką. Kur tikri priešai, kuriuos plėšti iš tiesų būtų verta.

Kunigaikštis suraukė antakius ir apsidairė lyg vertindamas ar niekas daugiau jų nesiklauso. Su jais trimis gal ir galėjo sau leisti aptarinėti tokius dalykus – Symantas, šiaip ar taip, buvo beveik kaip šeimos narys, tačiau visiems kitiems nereikėjo to girdėti.

– Manai, kad nesu apie tai pagalvojęs, vaiki? Manai man patinka žudyti silpnesnius? Manai aš jaučiu kažkokią neapykantą tiems vargšams?

Vilkgailos mėlynų akių gelmė dabar aptemo:

– Ar tikrai suvoki padėtį, Symantai? Tu teisus, kad anuos plėšti man irgi būtų maloniau, bet negi galvoji, kad mes pakankamai stiprūs? Tokie stiprūs, kad galėtume žygiuoti į Polocką? Taip, dabar jiems irgi ne geriausi laikai, bet ir dabar jie bent dvigubai už mus stipresni. Manai, galėčiau savo žmones siųsti ten, kur, žinau, kad jų laukia mirtis? – pirštai, susilenkę į kumščius, nusileido ant kelių. – O sėdėti tarp miškų ir būti visų draugais taip pat negalime. Būtume toks pat lengvas grobis kaip tas kaimelis, kurio taip gailiesi. Ne tie laikai, kad galėtume būti ir geri, ir gyvi.

Krivio sūnus vis tik nenorėjo nusileisti, lyg šis pokalbis prie laužo iš tiesų galėtų kažką pakeisti:

– O jei... Aš žinau, kad pasitarimuose, kur dalyvavo ir mano tėvas, buvo kalba ir apie tai, kad galbūt būtų naudinga suvienyti savo pajėgas su Žilvaru, su Dangeriu ar Milotu. Ar tikrai to nebūtų galima padaryti prieš Polocką, ir...

Vilkgailos kūnu, rodos, perbėgo drebulys ir jis, staiga atsistojęs, piktai išspyrė rusenantį medžio gabalą iš laužo. Kunigaikščiui dar nespėjus atsakyti, savo gergždžiančiu balsu prakalbo jo pusbrolis:

– Juk net jis teisus, Vilkgaila. Mes per silpni būti vieni. Tik ne šiais laikais. Aš tau seniai sakiau...

– Taip taip, – nukirto jį kunigaikštis, – ir aš tau sakiau, jau daug kartų sakiau, kad daugiau apie tai nekalbėsiu! Juk ką tu man siūlai? – jo balsas dar pagarsėjo. – Tavo tėvas per toli nuo mūsų žemių, jų abiejų niekaip nepavyktų tinkamai valdyti kartu, anas toks pasipūtęs, kad veikiau numirs nei pripažins, kad jam dar ko reikia, o apie Milotą iš viso nekalbėk! Su tuo dievų išdaviku, priešų pakaliku aš niekada neisiu išvien! – Jis giliai įkvėpė, bandydamas susitvardyti. – Negi nesupranti, kad kitos išeities nėra? Ar manai, kad laikyčiausi įsikibęs savo valdžios, jei žinočiau, kad mano žmonėms be manęs galėtų būti geriau?

Jarutis nieko neatsakė. Vilkgaila vėl atsisuko į Symantą.

– Jei sugalvosi kokią kitą išeitį kaip mums likti gyviems, nepuldinėjant šitų žmonių, aš noriu būti pirmas tai išgirdęs.

Vaikinas nesuprato, ar jo žodžiuose daugiau liūdesio, ar pykčio. Kunigaikštis apsisuko, nuėjo tolyn ir dingo tamsoje, ten, kur baigėsi laužo šviesa. Galmis kiek sutrikęs apsižvalgė ir įmetė nuogą kaulą į ugnį. Dar šiek tiek tyloje pastovėjęs Jarutis, nebetaręs nė žodžio, taip pat pasišalino.

*********

Apgobti miško, uždengti nuo dangaus jie traukė vis tolyn į šiaurę. Symanto kūnu nuslinko slogus drebulys. Gal tik dėl tos šaltos drėgmės, kuri skverbėsi kiaurai marškinių drobę, batų siūles, net kiaurai odą? Atrodė, kad iš nykios tylios tankmės jį kažkas stebi. Būtent jį. Lyg svetimos dvasios storuose kamienuose, lyg dar kažkas nepažįstamo. Jo akys ir vėl tyrinėjo mišką: medžiai – lyg ir tokie pat, kokie auga ir namie, tankmė tokia pat, samanos tokios pat... Tačiau vis tiek viskas čia buvo kitaip – čia nebebuvo to jaukaus savosios žemės alsavimo. Tai turbūt jautė ne tik jis: draugų veiduose taip pat jau seniai nebesimatė šypsenų. Rodės, ir jie jau baigia pamiršti kaip atrodo dangus, neužgrobtas juodų šakų; namų pievos, sklidinos saulės, laukinių gėlių ir bičių; ramūs žalsvi gimtinės ežerai ir mielos artimųjų akys. Per kelias paskutines žygio dienas šiuose miškuose jie nesutiko nė vieno svetimšalio, dabar gąsdinti galėjo nebent ta nuolatinė tamsuma. Ji turbūt ir atėmė norą kalbėti. Tyla, rodės, išplito kaip liga ir dabar jau visi ja buvo užsikrėtę.

Ant sunkių nuo savo naštos lapų dar suposi ką tik praėjusio lietaus lašai, ir vos juos prilietus, šaltas vanduo pabirdavo ant storos odos ar milo liemenių ir lininių marškinių rankovių. Vienas nukrito ir ant kraujo lašo paliktos dėmės ant Symanto kelnių ir ši, kiek pašviesėjusi, dar labiau išsiplėtė. Prisiminė, kad tai – dar iš dienos prieš žygį. Vakarą prieš jiems išvykstant jo tėvas Preigilas – Perkūno šventyklos krivis, susikvietė visus vyrus į šventyklą ir paaukojo dievaičiui jautį už būsimo žygio sėkmę. Tėvas pats vienas, be niekieno pagalbos, taip mikliai perrėžė gyvulio kaklą, kad neišvengiamos mirties baimė didelėse juodose jaučio akyse žybtelėjo tik trumpai akimirkai prieš pat užgęstant gyvybei. Gyvulio krauju buvo apšlakstyti beveik visi kariai ir lietus iki šiol jo neišskalbė. Symantas vis dar puikiai atsiminė kaip atrodė jo didelės akys tą suvoktos mirties akimirką. Tuomet ir pagalvojo ar žmogaus mirties baimė atrodo taip pat. O dabar niekaip nebegalėjo atsiminti kaip atrodė senuko akys prieš jam nukrentant.

Jis papurtė galvą stengdamas apie tai nebegalvoti. Symantas iš tiesų niekada netroško nuotykių, mūšio jaudulio ar garbės, tačiau jau prieš kelis mėnesius ėmėsi sudėtingo darbo įtikinti tėvus, kad privalo joti su visais į žygį. Nė vienas netroško jo ten išleisti, kai visai lengvai galėjo susitarti su kunigaikščiu ir jį pasilikti namuose, tačiau vaikinas net nenorėjo apie tai girdėti. Ir taip jautėsi mažai ko vertas. Jo šeima buvo visų mieste žinoma ir vertinama: tėvas – krivis, mama – moteris, reginti dvasias, senelė – žolininkė, net sesė, trylikametė mergaitė, nieko tokio dar nuveikusi, buvo visiems svarbi ir įdomi. Tik jis pats – niekuo neypatingas, nors saugojamas ir vertinamas tarsi šeimos pagrandukas. Na taip, jis visai nebuvo panašus į galingą karį, tačiau jis daug treniravosi ir jau pakankamai gerai mokėjo valdyti kardą ir, nors dar ir neišmoko taip puikiai naudotis lanku ar svaidyti peilių kaip tėvas, tačiau manė, kad jo įgūdžiai neleis būti lengvu grobiu mūšio lauke. Nebenorėjo sėdėti namie ir laukti, kad jo gerovė, laisvė, maistas būtų parūpintas draugų, kurie dėl jo turės pralieti kraują svetimose žemėse. Ne, Symantas to negalėjo leisti.

Staiga prieš akis tarsi blykstelėjo melsvas spindulys. Vėl suspaudė krūtinę ir jis pajuto kaip stabteli širdis. Susiraukė, tačiau pabandė susitvardyti ir neišsiduoti. Pastaruoju metu skausmas vis dažniau kartodavosi, tačiau jis niekam niekada nesiskundė. Mažiau už viską norėjo, kad būtų dar viena priežastis jį saugoti.

Akies krašteliu pasirodė, kad Galmis taip pat susvyravo ant savo žirgo. Atsisuko ir atidžiai jį nužvelgė. Atrodė, kad draugas kovoja su šalia vis tykančiu snauduliu – miego šiame žygyje vis pritrūkdavo. Symantas nuramino save, kad turbūt bus tik tiek, tačiau vis tiek šūktelėjo:

– Ei!

Mieguistas Galmio veidas atsisuko. Pilkos akys atsimerkė ir pažvelgė į draugą:

– Kas?

– Nieko. Viskas gerai?

Galmis lyg ir susimąstė, tada nusišypsojo pakeldamas lūpų kraštelius savo tamsiais šeriais apžėlusiame jauname veide:

– Aišku. Šiaip miegas ima.

Šalti lašai nuo sujudintos šakos ir draugo balsas nuvaikė nuo Galmio galvos miego debesis. Jo akys plačiau prasimerkė ir pabandė savo regėjimo plote rasti ką naujo ir įdomaus. Miškas nesikeitė – ir toliau tęsėsi toks pat tylus ir tamsus. Tik Symantas vis dar atidžiai jį stebėjo.

– Ką?

Draugas papurtė galvą ir vėl nusisuko į kelią. Jį Galmis prisiminė tiek, kiek siekė atsiminimai. Rodės, jie visuomet buvo draugai.

– O tu? – paklausė. Symanto veidas vėl atsisuko.

– Aš?

– Jo. Tau viskas gerai?

Symanto kakta susiraukė ir lyg kažkoks neramus atspindys šmėstelėjo akyse.

– Kodėl turėtų nebūti?

Galmis gūžtelėjo pečiais. Gal tik pasirodė. Vaikinas nieko nebeištarė, bet matė, kad draugo veide vis labiau ryškėjo nerimas. Galmis pabandė šyptelėti. Nereikėjo klausti. Tai buvo vienas iš daugelio dalykų, apie kuriuos Symantas nekalba. Apie ką nekalba niekas, nors beveik visi jam artimi žino. Gal tik pačiam Symantui atrodė kitaip. Jau nuo pat vaikystės jis bandė atrodyti stipresnis nei buvo.

– Kaip tu manai, ar jie neseka mums iš paskos? Keršyti už aną kaimą? – Galmis pabandė nukreipti temą, tačiau pasirinko blogai. Symanto veidas dar labiau apniuko.

– Na, tu ir kvailai klausi, – nuskambėjo pažįstamas balsas už nugaros. Galmis atsisuko. Buvo pamiršęs, kad jis joja taip arti. Nerilis, kaip beveik visuomet, su pašaipia šypsena žiūrėjo į jį. – Kas gali keršyti, jei ten nieko nebeliko? Jie turbūt net neturi jokio kunigaikščio.

– Ne. Bet... – vaikinas pradėjo, tačiau nesugalvojo ką pasakyti. Su Neriliu visada taip. Šalia jo geriau reikėdavo tylėti. Beveik viskas, ką Galmis ištardavo, šviesiame, siaurame Nerilio veide iššaukdavo tą pašaipią šypsenėlę. Nejaugi Symantas iš tiesų įsivaizdavo, kad dabar jie – trijų draugų grupė? Nerilis gal ir buvo Symanto draugas, bet tikrai ne Galmio. Šalia Nerilio vaikinas jausdavosi dar didesnis stuobrys negu kitur. Netgi jei šalia būdavo Symantas. Trys draugai, iš kurių du protingi, o trečias – kvailys. Tada jie abu ir jų tokie perdėm protingi svaičiojimai imdavo erzinti. Kartais tokiomis akimirkomis Galmis net leisdavo sau pasiguosti mintimi, kad bent jau mūšio lauke jis tikrai sugebėtų, be ypatingo vargo, nugalėti po penkis iš eilės nerilius ar symantus. Tai buvo tiesa. Nepaisant dar jauno jo amžiaus, žmonės Galmį jau laikė puikiu kariu. Sakydavo, kad kovodamas jis pamiršta ir baimę, ir nuovargį, kad beveik nesuprantamos jėgos kupinas, tol mosuoja kirviu, kol aplinkui visi priešai liaujasi kvėpavę. Galmiui patiko tai girdėti, tačiau, nors niekam to ir nepripažindavo, dalies savo kovų jis net nebūtų galėjęs prisiminti. Atmintyje išlikdavo tik įniršis, kuris užliedavo kaip tekanti liepsna ir užvaldydavo visus jausmus ir protą. Galmis nebuvo piktas žmogus, bet visa širdimi mylėjo savo šeimą, draugus, savo dievus ir savo kraštą, todėl taip pat karštai stengėsi visa tai apginti.

Visi vėl nutilo. Symantas susimąstęs nusisuko į kelią, o Galmis įsiklausė. Priekyje ir vėl tyla. Nejaugi šiuose miškuose nieko nebėra? Tyla jau atrodė įtartina, beveik norėjosi, kad kas ją sudrumstų. Vaikinas apsidairė. Jo žvilgsnis dabar sutiko Ilmanto akis. Jis, ant savo stambaus žirgo, jojo visai šalia. Pasidarė kiek nejauku, kaip visuomet jį sutikus. Šis turtingas penkiasdešimtmetis sėdėjo balne išsitiesęs ir jo visada rimtas ir rūstus veidas atšiauriai žvelgė priešais save. Šviesūs, dar nepražilę plaukai, nepridengti nei kepure, nei šalmu buvo šlapi ir susivėlę, bet tai jam netrukdė. Ilmantas parūpino šalmus ir žieduočius visiems devyniems savo sūnums, tačiau pats nemėgo kaustytis metalu. Sakydavo, kad tai jam trukdo judėti. Iš tiesų, kovos dalykų iš jo pasimokyti buvo verta. Galmis su susižavėjimu stebėdavo tikslius ir mirtinus senioko judesius mūšio lauke, tačiau kitur su juo turėti reikalų visai nesinorėjo. Kovos pyktį jis nešiodavosi visur, kaktoje rūsčios raukšlės niekuomet neišsilygindavo. Visgi su šiuo storžieviu, principingu savimyla reikėdavo skaitytis, kadangi, esant beveik nuolatiniam nepritekliui ir karo pavojams, jo pagalba labai praversdavo kai jis teikdavosi ją suteikti. Miestelyje puse lūpų būdavo nuolat šnabždamasi, kodėl Ilmantas neturi nė vienos dukters. Vieni sakydavo, kad jis sudaręs sutartį su dievais, kiti – kad jis tiesiog paskandindavęs savo naujagimes dukteris drobiniuose maišuose kaip dar aklus kačiukus. Galmis nuleido akis ir nusisuko. Jei žiūrės į jį per ilgai, Ilmantas tikrai supyks.

Niūrioje tyloje besislepiančiai saulei jau lendant už medžių viršūnių, miško tankmė ėmė retėti ir pro šakas vis daugiau jos spindulių ėmė pasiekti jų akis. Vaikinas niekada nemanė turintis nuojautą nelaimėms, bet kaip tik tuomet krūtinėje nejaukiai sukrebždėjo kažkoks negeras jausmas.

*********

Symantui atrodė, kad žemė vis dar garuoja nuo karščio, nuo to, kuris liko, kai viską pasiglemžė ugnis. Ji užgeso visai neseniai: tyras ryto oras dar maišėsi su suodžių prisisotinusiais gaisrų dūmais, o liūdnos trobelių liekanos vis dar smilko ir skleidė karštį, versdamos jas supančią erdvę virpėti. Žemė buvo juoda kaip mirtis ir tokia pat tyli. Nebečirpė žiogai, tylėjo paukščiai. Galbūt jų čia nė nebebuvo. Buvo tik kažkas kitas: it tyliai alsuojančios mirusiųjų dvasios; it pati mirtis, ramiai snaudžianti, jau pasisotinusi; it tarp tamsumų besiblaškanti juoda baimė.

Tyla atrodė beveik šventa, apeiginė, ir nei vienas nedrįso jos sudrumsti. Dabar ir Symantas pamatė juos ant kelio – beveik nepalytėti liepsnos jie mirko savo pačių kraujyje. Ir toliau, tarp pastatų liekanų akys vos išskyrė tokius pat juodus kaip visa aplink nebeprižadinamai užmigusius žmones. Tie, kas čia praėjo, su savimi nepasiėmė nieko. Visame juodame lauke, kuris dar vakar buvo kaimas, vienintelė gyvastis buvo ji – švelniai plazdanti mažomis liepsnelėmis, jau beveik nurimusi ugnis.

Tai jau antras toks kaimas pakeliui. Kažkas juos užtiko pirmiau negu Vilkgailos vyrai. Kažkokia nepažįstama jėga, kuri stengėsi nepalikti net gyvybės pėdsakų. Anksčiau (dabar jie buvo tikri) su ja nebuvo susidūrę: Polocko kariai iki čia dažniausiai neidavo, kiti kaimynai irgi. Ne, visi buvo įsitikinę, kad tai nei vieni, nei kiti. Atrodė, kad tiems nepažįstamiesiems nerūpėjo turtai, nerūpėjo gyvuliai, kuriuos taip pat paliko liepsnoms, terūpėjo tik sunaikinti, nutrinti gyventojų buvimą nuo šios žemės. Su viskuo kas jiems priklausė. Kodėl? Kerštaujant? Už ką šiems kaimeliams buvo galima keršyti? Nė vieni kaimynai taip nebūtų pasielgę. Vilkgailos kariai net nebedrįso spėlioti kieno pėdomis seka. Teatrodė, kad prieš juos praėjo kažkokia tamsos armija. Tos minties pakviesta, širdyse jau taisėsi patalą baimė. Symanto galvoje net šmėkštelėjo mintis pasikalbėti su kunigaikščiu ir pabandyti įtikinti jį toliau nebeiti. Bet ne, jis net neplanavo to daryti. Jo pasaulyje baimė egzistavo tik todėl, kad ją reikėjo nugalėti. Lanku apsukę gaisravietę jie nujojo tolyn į nepažįstamas ir vis baugesnes žemes, į priešingą namams pusę.

Svetimos žemės tapo dar niūresnės. Symantas jau baigė priprasti prie to jausmo, lyg kas stebėtų jį pro medžių šakas, bet dabar ir patys medžiai tartum įgijo kažką pikto. Lyg tas kaimelio mirštančiųjų siaubas būtų į juos įsigėręs. Miškas buvo taip nykiai tuščias: nesigirdėjo net gyvių krebždenimo šakose, net paukščių balsų, tik kažkur tamsoje, už medžių, rodės, slėpėsi nepažįstamos, gero nelinkinčios dvasios.

Visą dieną vėl tyla, ir tik saulei vis labiau dažantis kruvina spalva jie kažką išgirdo. Iš vakarų, tolyn link to raudono dangaus šviesulio, atsklido žmonių balsai. Symanto kaulus nusmelkė baimė. Jis buvo tikras, kad tai ne dar vienas kaimas – tai jie. Turėjo būti jie. Tie, kuriems rūpėjo tik naikinti.

Deja, ne visi pasidavė tokiai nuojautai: šalia jojęs Ilmantas kulnais sumušė savo žirgo šonus ir sušuko:

– Ruošiamės kovai, vyrai!

Vilkgaila akimirkai atsisuko. Krivio sūnus pastebėjo jo įniršį dėl skuboto įsakymo, kurį davė net ne jis pats, tačiau pulkas, it banda paskui piemenį, suskubo paskui Ilmantą, ir kunigaikštis nebeturėjo kada prieštarauti. Symantas taip pat pasijuto nešamas tos srovės, ir Anglies nebesulaikė.

Miškas staiga atsivėrė į plačius laukus ir žalias pievas, nusitęsiančias iki ežero už kurio jau leidosi saulė. Iš čia viskas buvo kaip ant delno: slėnyje priešais stūksojo dar vienas kaimas – didesnis nei iki šiol matyti. Tačiau saulėlydžio pašvaistės jame jau maišėsi su gaisro ugnies stupais, juodi dūmai kilo į dar šviesų dangų, o aplink degančius namus, it tamsūs šešėliai, jodinėjo raiteliai. Jų buvo daugiau nei Vilkgailos būryje. Iš degančio kaimo vis bandydavo pabėgti koks jo gyventojas, tačiau tie, aplink sukantys ratus, jį pasitikdavo kardo ašmenimis.

Vilkgailos kariai girdėjo, kaip ta tamsos armija šūkčioja nesuprantama, negirdėta, akmens kietumo kalba, kaip tarp liepsnų aidi jų juokas – šaltas, aštrus – net ir jis skambėjo svetimtautiškai. Vyrai sustingo, nebežinodami ką daryti. Net Ilmantas nebedrįso raginti pulti. Vilkgaila jau pravėrė lūpas tyliam įsakymui trauktis, bet kaip tik tuo metu keletas tamsių, liepsnos nušviestų siluetų, pažvelgė į miško pusę ir juos pamatė. Slėnyje nuskambėjo perspėjantis šūksnis. Visi juodi raiteliai staiga atsisuko.

Žiemos šaltis pervėrė Symanto kaulus. Pasirodė, kad jų dar tolimos akys nukrypo į jį. Tamsieji pasileido artyn.

Buvo aišku, kad nebėra kada trauktis, nebegalima apsisukti ir sprukti, reikia pasiruošti gintis. Vėl sužvangėjo ginklai, pasklido ryžto atodūsiai. Symantas beveik girdėjo kaip kariai aplinkui dar stengiasi, galbūt paskutinį sykį, pasimėgauti įkvėpiamu oru. Paskui pasirodė, kad tapo taip tylu, kad kiekvienas įkvėpimas, kiekvienas judesys ant minkštų samanų tapo girdimas visiems. Tamsos raiteliai, apšviesti besileidžiančios saulės, greitai artėjo. Vilkgailos vyrai laukė.

Dabar jie jau matė, kad svetimtaučiai išties buvo apsirengę šviesia spalva: visi atrodė kaip vienas – su baltais apsiaustais ant saulėje spindinčių metalinių šarvų, su raudonai, tarsi krauju, išpieštu kalaviju ant krūtinės. Užteko akimirksnio, kad būtų aišku, jog jie ginkluoti daug geriau. Grėsmingai iškelti kalavijai taip pat atrodė tvirtesni, o per geležinius antveidžius nebuvo matyti nė atspindžio baimės.

Kunigaikštis daugiau nebeiškentė – tvirtai suspaudęs kardą jis pirmas pasitiko priešų būrį. Per mišką nuaidėjo stiprus smūgis į skydo metalą ir vyrai, tarsi pažadinti iš šio gąsdinančio sapno, visi kaip vienas suriko ir užsimoję ginklais puolė raitelius.

Mūšis buvo ilgas. Besileidžiančios saulės šviesoje tamsos raitelių balti apsiaustai pamažu ėmė rausti, bet kraujas jais netekėjo. Vilkgailos karių kardai lengvai nesmigo į svetimųjų žieduotas krūtines, kirviai nuslysdavo jų blizgančiais šalmais, o ietys sunkiai rasdavo šiltą odą tarp sunarstytų šarvų. O tuo metu raitelių aštrūs kalavijai guldė amžinam miegui vieną karį po kito. Tamsos armija net nebuvo panaši į žmones – per blizgančius metalinius antveidžius beveik nesimatė veidų; jie kovojo tyliai, tarsi neturėtų balsų; net ir kraujo jų kūnuose, net ir jo, rodės, nebuvo. Nebuvo panašu, kad juos nors kiek gąsdino Vilkgailos vyrų kovos šūksniai ir baimė jų krūtinėse nesiveisė.

Symantas matė kaip aplinkui krenta jo žmonės, kaip svetimieji vieną po kito nusmeigia tris Ilmanto sūnus. Kova jau kadais ėmė atrodyti beviltiška, ir jei ne Nerilio, kovojančio petys į petį, drąsinantys riksmai, beveik norėjosi nuleisti kardą ir pasitikti neišvengiamą mirtį. Plaučiuose jau trūko oro, rankos virpėjo nuo kardo svorio, o širdis nebespėjo plakti taip greitai kaip reikėjo, bet po jau nesuprantamą laiką užtrukusios kovos su metaliniu priešu, Symantui galop pavyko jį sustabdyti. Norėjosi, bent akimirką atsikvėpti, bet prieš akis tuojau išdygo kitas. Tik šio antveidis buvo pakeltas. Vaikinas galėjo aiškiai matyti kaip priešo akyse virpėjo pyktis, o lūpose degė keista nemaloni šypsena. Ji pasirodė kažkur matyta.

Būtent tuomet krūtinę ir užliejo stiprus spaudžiantis skausmas. Akyse ėmė temti. Ne, tik ne dabar! Per greitai apsupusią tirštą miglą dar akimirką šyptelėjo atsisveikinanti mama, sesė. Jis beveik nesąmoningai pakėlė ranką, tarsi prašydamas priešininko dar vos vos luktelėti. Bet šis nelaukė. Užsimojo kardu. Viskas.

Migla Symanto akyse, praskaidrėjo tik priešo kardui besileidžiant žemyn. Vėl išvydus tas piktas akis įniršį jose staiga pakeitė nuostaba. Šypsena užgeso. Kardas sudrebėjo ir krisdamas užkabino tik Symanto ranką. Nestiprus deginantis jausmas pervėrė kairį žastą, bet skausmas krūtinėje tapo pakenčiamas. Ginklas iškrito iš priešo gniaužtų ir vyras susmuko ant žemės nebegyvas. Krivio sūnus pakėlė akis. Už kritusiojo stovėjo Ilmantas kruvinu kovos kirviu. Šviesiai melsvos akys iš po surauktų tankių antakių su aršia panieka nužvelgė Symantą. Vaikinas jau žiojosi norėdamas padėkoti, bet žodžiai užstrigo gerklėje. Pasijautė toks kaltas – Ilmantas išgelbėjo jį, bet nesugebėjo padėti savo sūnums. Seniokas suurzgė kažką panašaus į „nemiegok“, vėl nusisuko ir pasinėrė į besitęsiančią kovą.

Dar keletą atodūsių Symanto niekas nekabino ir jis, luktelėjęs, kol skausmas ir migla išsisklaidys, iš visų likusių jėgų puolė kitą priešą. Dabar jau buvo per daug skolingas, kad leistųsi nužudomas.

Tarp ilgėjančių vakaro šešėlių, Jarutis numetė nuo žirgo ir nusmeigė vieną, labiau nei kiti pasidabinusį raitelį, ir mišku nuskambėjo Vilkgailos riksmas liepiantis nepasiduoti. Tai ir buvo ta akimirka, nuo kurios kažkas pasikeitė. Raitelio mirtį matę užpuolikai sustingo tarsi apstulbinti to įvykio. Neaišku kas: ar kunigaikščio balsas, ar tai, kad baltieji kariūnai išsidavė turintys žmogiškų jausmų, suteikė Vilkgailos vyrams papildomų jėgų. Dabar užpuolikai jau pasirodė sutrikę. Dabar galima buvo pastebėti, kad ir jie suvokia baimę. Svarstyklės pamažu ėmė svertis. Vilkgailos vyrai tarytum tapo stipresni, ir dabar jau dažniau krito svetimšaliai. Symantas irgi ėmė jausti, kad tos iki šiol juos lydėjusios piktos miško dvasios traukiasi, užleidžia vietą gerosioms medžių dievybėms. Juk žemė buvo labiau jų, nei svetimšalių, juk jie keršijo už tuos, kurie nebegalėjo atkeršyti patys. Atrodė, kad net ir medžiai juos stiprina, juos remia. Draugų ginklai vis greičiau stabdė raitelių širdis, vis tiksliau ir tiksliau perrėždavo tvinksinčias gyslas ir traiškė kaulus, kai galop, saulei jau beveik visai paskendus ežere, Galmis nusmeigė paskutinįjį.

Jie laimėjo. Patys dar nesiryžo patikėti, ir vis ryškėjančioje tyloje tebesidairė ar neiššoks iš miško dar vienas baltai apsirengęs raitelis. Tačiau jų nebebuvo. Visi jie gulėjo ant svetimos žemės ir jų kraujas lėtai gėrėsi į ją su paskutiniais raudonais saulės spinduliais. Kartu su krauju jau bedvasių Vilkgailos vyrų, likusiųjų brolių, sūnų, tėvų ir draugų.

*********

Nebelikus prieš ką kovoti, Ilmantas sutrikęs apsidairė. Pirštai stipriai gniaužė kirvio rankeną. Nuovargis dar neužvaldė jo tvirto kūno ir atrodė, kad jis galėtų kautis dar ilgai. Atrodė, kad norėtų kautis. Kad tik nereikėtų sustoti ir įvertinti ką prarado. Pro medžius artėjo jo sūnūs: jaunėlis Mantis, vis dar susigūžęs iš baimės, tačiau nei kiek nesužeistas; sunkiai alsuodamas vyriausias Eidintas; šlubčiodamas ir liūdnai po tamsų kovos lauką besidairydamas Laimus. Ilmantas nežiūrėjo į jų veidus, pažino juos iš siluetų. Tyliai laukė dar. Juk septynis sūnus pasiėmė kartu. Trijų mirtį matė pats, bet laukė ketvirto – trečiojo pagal amžių. Buvo puikus karys, negalėjo žūti.

– Bargailai, – pakvietė brolį savo skambiu storu balsu Eidintas.

Laimus krūptelėjo ir papurtė galvą. Linktelėjo į kairę. Du broliai ir tėvas pasuko akis. Už keliolikos žingsnių, atsirėmęs į vėtros nulaužtą medžio kamieną gulėjo jaunas vyras su žieduočiu ir šalmu. Žieduočio krūtinė buvo permerkta kraujo, ištekėjusio iš perrėžto kaklo.

Ilmantas greitu žingsniu priėjo prie medžio ir stipriu mostu susmeigė savo kirvį į negyvą kamieną. Suklupo prie žuvusio sūnaus galvos. Jo akyse nepasirodė nė viena ašara, tačiau lūpose suskambėjo nenumaldoma priesaika kerštauti. Nors jau nebebuvo aišku kam.

Symantas, nukreipęs žvilgsnį nuo Ilmanto, išgirdo atodūsį už savo nugaros. Atsisukęs pamatė kunigaikštį ir jo pusbrolį. Vilkgailos ranka laikanti kardą virpėjo. Jis priglaudė metalą prie samanų ir nušluostė jomis svetimšalių kraują.

– Kas jie buvo? – paklausė Symantas.

Kunigaikštis nieko neatsakė, tik pažvelgė į giminaitį. Šis kažką sumurmėjo po nosim, tada apsidairė ir nuėjo tolyn, lyg kažko ieškodamas tarp mirusių veidų. Vilkgaila vėl pasisuko į vaikiną:

– Teko girdėti apie juos. Turbūt juos. Ne mūsų tikėjimo svetimšaliai, atsikraustę pernai, ten toliau į šiaurę, prie Dauguvos upės. Tik nebūčiau galėjęs tikėtis, kad juos galima būtų sutikti taip arti.

– Kodėl jie ten atsikraustė?

Vilkgaila nieko neatsakė, tik vėl peržvelgė kovos lauką.

– Girdėjau, jie žudo visus kas ne jų tikėjimo, – Symantas išgirdo Nerilio balsą. Draugas priėjo ir atsistojo šalia. Abu dabar žvelgė į kunigaikštį. Jis linktelėjo:

– Sakė, kad jie ten skleidžia savo tikėjimą. – Atsisukęs į tebeliepsnojantį kaimą pratęsė: – Tik nemanau, kad kas nors iš tų, kuriuos sudegino ir nužudė, prieš mirtį jais patikėjo.

Per mūšio lauką atsklido Ilmanto riksmas. Toliau lauke dabar savo pyktį jis liejo daužydamas kirviu svetimos šalies raitelio lavoną. Vilkgaila vėl atsiduso ir nuėjo jo link, o Nerilis prisėdo ten, kur stovėjo. Symantas pažvelgė į jį: nuleidęs rankas, pirštus įsmeigęs į drėgnas samanas jis sėdėjo užsimerkęs ir giliai kvėpavo. Nepaisant jo tylos, Symantas žinojo, kaip jis turėtų jaustis: Nerilis ir vėl buvo laiminčioje pusėje ir vien tai jam jau buvo puiku, be to, turbūt manė prie to prisidėjęs pakankamai. Kartais buvo net pavydu, kad Nerilis taip gerai žino, ko nori iš savo gyvenimo. Symantas buvo beveik tikras, kad galop jis tikrai taps vienu iš Vilkgailos būrių karvedžiu. Būtent tuo, kuo tapti norėjo.

Krivio sūnus nusisuko į kitą kovos lauko pusę. Dabar nenorėjo ilsėtis, nenorėjo gedėti ar džiaugtis. Norėjo tiesiog eiti. Net nebuvo taip svarbu kur. Lyg eidamas galėtų pabėgti nuo to ledinio mirties alsavimo, kurį, rodos, vis dar jautė ant savo kaklo. Žengė per kraujo prisigėrusį mūšio lauką. Kai nenorėdavo sutikti žmonių žvilgsnių jis paprastai nuleisdavo akis į žemę, tačiau dabar ir nuo jos į jį kartais pažvelgdavo mirusiųjų akys. Dabar nebe daugelio mirusiųjų galvas dengė šalmai ir jis galėjo matyti jų akis: akis pilnas siaubo, pykčio, nuostabos ir daug rečiau – susitaikymo. Veidai draugų, kurie nebebuvo panašūs į save, veidai priešų, kurie nebepriklausė blogio armijai. Tirpstančiuose tamsoje saulės spinduliuose jis atidžiau stebėjo juos – svetimuosius. Daugiausia jie buvo vyresni, maždaug jo tėvo amžiaus, visi švariai nusiskutę, tvirti vyrai. Dabar raudonis ant jų skraisčių maišėsi su kraujo raudoniu. Kai kurie gulėjo taip ramiai užmerkę akis, kad atrodė, tarsi, iš tiesų tik miegotų, tarsi, dar kvėpuotų, bet Symantas tikrai suprato, kad taip nėra: iš tiesų jų oda greitai šalo, kūnai atidavė savo gyvybės šilumą jų neauginusiai žemei, per stingstančius pirštus jau ėmė ropinėti vabalai, bet šie į juos nebekreipė dėmesio, nebevaikė. Tik ramiai gulėjo ant sumintos žolės ir laukė kol pamažu joje išnyks.

Veidų žemėje darėsi per daug ir Symantas jau norėjo apsisukti, kai staiga lyg pasivaideno, kad kažkas po balta skraiste išties sujudėjo. Šalia jo kojų gulėjo jauno veido, šarvuotas raitelis. Įkvepiant pakilo jo krūtinė ir jis tyliai sudejavo. Iš tikrųjų, krūtinė iš tikrųjų pakilo. Vaikinas pritūpė šalia ir pakėlė vis dar uždengtą antveidį. Priešo blakstienos dabar sujudėjo ir jis pamažu atsimerkė. Šviesiai pilkos, gyvos akys pažvelgė į Symantą. Jose žybtelėjo ne pyktis, ne baimė ar įniršis, o kažkoks švelnus ir šiltas jausmas. Kažkas žmogiško. Sukepusios kruvinos lūpos pabandė kažką sušnabždėti, bet Symantas pakėlė pirštą kaip ženklą tylėti. Kario burna užsivėrė ir jis vėl užsimerkė, tačiau krūtinė ir toliau kilnojosi. Vaikinas pakilo ir, netaręs nė žodžio, grįžo atgal ir atsisėdo prie Nerilio. Ėmė virpėti pirštai, todėl jis stipriai sugniaužė kumščius.

Kiek toliau vis dar liepsnojo kaimas. Dabar, saulei nusileidus, liepsnos – kraupūs šviesos nešėjai, atstojo ją. Šią naktį čia nebebus tamsu. Liepsnų šviesoje Symantas stebėjo kaip Ilmantas vaikšto po kovos lauką ieškodamas sūnaus lavono. Matė kaip jis pasuka ir pamažu artėja dar gyvo raitelio šviesiom akim link. Matė kaip jis stabteli ir pasilenkia. Per stuburą perėjo šiurpas. Per tylų kovos lauką suskambėjo Ilmanto riksmas:

– Dar vieną bjaurastį gyvą radau!

Kažkas įmetė dar vieną šaką į laužą, o Ilmantas sugriebęs priešą už kojos ėmė traukti jį stovyklavietės link. Visi kariai pakilo ir greitai ratu apsuko leisgyvį raitelį. Prie ugnies liko tik Symantas ir Nerilis, kuris atrodė toks pavargęs, kad niekas nebebuvo įdomu. Symantas užsimerkė. Būtų norėjęs ir nebeklausyti, tačiau vis dar girdėjo, kaip Ilmantas su Vilkgaila sprendžia svetimšalio likimą.

– Aš nesutinku! Šis padaras turi tučtuojau mirti. Aš su dideliu malonumu jam padarysiu galą.

Ilmanto žodžiai buvo palydėti pritariančių šūksnių.

– Jei būtum nusmeigęs jį toliau lauke, niekas nebūtų tau prieštaravęs, Ilmantai, – pasakė kunigaikštis, – bet dabar, kai atitempei paskutinį gyvą priešą iki manęs, nenorėk, kad jausčiausi įpareigotas nuspręsti jo likimą, pagal tavo pageidavimus.

– Aš jau gailiuosi jo nepapjovęs!

– Gailėkis, kiek nori, bet nieko nebepakeisi – priešas turi būti paliktas gyvas, kad rytą būtų paaukotas Perkūnui.

– Ach, nieko nepakeisiu! – suriko Ilmantas. Sužvangėjo ginklai ir Symantas suprato, kad jis ima grasinti ne tik žodžiais. Nerilis šalia įsitempė, bet dar neatsistojo.

– Nedrįsk grasinti savo valdovui! – suriko Jarutis. Riksmai perėjo į murmesį, ir tapo aišku, kad seniokas buvo nuramintas. Dar kelios akimirkos ir suerzinta Ilmanto figūra greitu energingu žingsniu paliko būrį šalia Vilkgailos. Iš paskos patraukė dar vienas siluetas. Nors buvo tamsu, Symantas buvo tikras, kad tai Eidintas. Nieko neklausinėdamas jis visuomet paklusdavo tėvo valiai.

Dauguma kitų taip pat išsiskirstė ir vaikinas pamatė kunigaikštį. Vilkgaila sušuko:

– Symantai, Nerili, ateikite čia.

Nerilis krūptelėjo tarsi pažadintas iš snaudulio, tačiau tuojau atsistojo ir kartu su Symantu priėjo artyn.

– Vyrukai, kadangi šiuo metu atrodot mažiausiai susidomėję šituo priešu, turiu jums užduotį. Pasirūpinkite juo, kad iki ryto nenumirtų. Pagirdykit, pamaitinkit ir žiūrėkit, kad Ilmantas ir kiti palauktų jo mirties. Iki ryto. Dievaičiui turime jį paaukoti gyvą, – paskutinį sakinį ištarė garsiai, kad girdėtų visi. Tada nusisuko į kitus:

– Vyrai, paruoškime laidotuvių laužus mūsų žuvusiems broliams, kad šie galėtų saugiai pasiekti dausas, kad neliktų įkalinti šiame lauke tarp dangaus ir žemės.

Kariai pamažu išsiskirstė aplink. Vakaras vėl prisipildė judėjimo, tačiau šis buvo nykus ir liūdnas. Pritinkantis gaisro apšvietimui. Vyrai beveik nesikalbėjo, tik it skruzdėlių armija genama bendro tikslo, ėmė krauti laužus.

*********

Virpančioje laužo šviesoje jiedu stebėjo priešą. Jo krūtinė kilojosi lėtai ir ramiai, akys buvo užmerktos. Surištas, supančiotas, turbūt be sąmonės, jis tikrai nebuvo panašus į tokį, kuris bet kurią akimirką gali pašokti ir pabėgti, bet Nerilis vis tiek neatitraukė nuo jo savo atidaus, neapykantos kupino žvilgsnio, nepakėlė rankos nuo šalia padėto kalavijo.

– Pasakysiu, kaip Ilmantas, – pusbalsiu ištarė vaikinas, – „bjaurastis“. Ar įsivaizduoji? Jei būtume jų dabar nenugalėję, visi šitie galėjo ateiti ir iki mūsų. Sudeginti mūsų namus. Ar supranti?

Nerilis mėgdavo patikrinti, kaip stipriai aplinkiniai pritaria jo nuomonei. Ginčytis nebuvo prasmės ir noro, todėl Symantas tik linktelėjo. Iki jų namų dar toli ir jis pats nebuvo toks tikras, kad išžudydami juos, Vilkgailos vyrai išgelbėjo savus. Visgi kartais net būdavo pavydu to draugo įsitikinimo savo teisumu, nuomonės tvirtumo ir nuolatinio žinojimo kaip ir kada turėtų elgtis. Jie juk tik dėl menkų turtų išžudė visą kaimą, svetimšalių bent tikslas buvo svarbesnis. Jis buvo beveik tikras, kad jo žemių vyrai su dar didesniu ryžtu butų žudę žmones, jei tai būtų teisinama dievų garbe. Dabar dar įkyriau į galvą brovėsi mintis: „kodėl nebūtų galima nesipykti?“. Juk jau pakankama mirčių dėl ligų, nelaimių, gamtos pavojų, galų gale piktų dvasių ir dievų darbų, kam dar papildomai vieniems kitus žudyti? Symantas nebebuvo tikras ar tikrai jo miestas badautų, jei jie neitų į žygius, ar nebūtų geriau, jei šitie vyrai tiesiog būtų pasilikę namuose ir išėję medžioti ar dirbti laukų. Žmonėms visuomet kažkodėl norisi daug daugiau nei turi. Net jei jie ir turi daug.

Nerilis nusižiovavo ir atgalia ranka patrynė akis. Atrodė, kad tik vos vos laikosi neužsnūdęs.

– Numik truputį. Paskui pažadinsiu ir pasikeisim. Niekur jis nepabėgs ir žudyti jo niekas neateis. Juk kunigaikštis įsakė.

Nerilis sumurmėjo kažką panašaus į „gaila“, bet draugo pasiūlymui neprieštaravo. Nieko nebelaukdamas, pasidėjęs po galva ranką, užmerkė akis.

Rodos, tik Neriliui užmigus, svetimas karys atsimerkė. Jis turbūt iš tikrųjų buvo praradęs sąmonę, tad dabar nustebęs ir išsigandęs, lyg būtų pamiršęs kaip čia atsidūrė, ėmė dairytis. Galva pasisuko ir pilkų akių žvilgsnis įsmigo į Symanto veidą. Baimė pamažu virto į nerimą, paskui į susirūpinimą, ir galop belaisvis beveik nurimo. Turbūt prisiminė, suprato kas nutiko. Lūpų kamputis kilstelėjo šypsenai. Symantas nenuslėpė nustebimo. Tos pilkos akys dabar žvelgė beveik draugiškai. Sausos lūpos prasivėrė ir jis kažką sumurmėjo savo kalba. Pasirodė, kad tai tebuvo kažkoks vienas žodis, pagal toną buvo panašu į prašymą.

Symantas apsižvalgė. Pakėlė nuo žemės šalia buvusią gertuvę su vandeniu. Pagalvojo, kad priešo vietoje turbūt prašytų to. Karys linktelėjo galva. Vaikinas pakišo ją prie jo lūpų. Belaisvis, lyg užsimiršęs, pabandė pakelti rankas, tačiau jos tik truktelėjo supančiotos virvėmis, o šypsena persikreipė iš skausmo. Symantas gavo pats palaikyti indą prie jo burnos, kol šis atsigers. Kai nebeliko nė lašo, kario akys vėl pasisuko į saugantį. Jose suspindėjo padėka. Krivio sūnus linktelėjo.

Jis atrodė gal tik keleriais metais už Symantą vyresnis. Jo apsiaustas perdurtas ties dešiniu pečiu, toje vietoje suteptas krauju, šalmas vienoje pusėje kiek įlenktas, tačiau daugiau kovos žaizdų nesimatė. Vaikinas pagalvojo, kad daugiausia jam pakenkęs ir bus tas smūgis per galvą. Raitelis dar kažką sumurmėjo ir vėl nusišypsojo. Ta maloni šypsena taip nepritiko šiam laikui. Akimirką pasirodė taip keista, kad tas žmogus dar visai neseniai su kardu rankoje galėjo trokšti Symanto mirties. Taip keista.

– Aš nesuprantu, ko tu nori.

Kalinys vėl kilstelėjo rankas. Susiraukė iš skausmo. Virvės buvo stipriai užveržusios riešus. Tada pakėlė galvą ir, smakru braukdamas per krūtinę, iš po apsiausto ištraukė dalį ant kaklo kabančios grandinės. Daugiau nepajėgė. Symantas ištiesė pirštus iki jo kaklo ir ištraukęs dar šiltą, brangaus metalo pakabuką, padėjo jį ant priešo krūtinės. Tai buvo auksinis kryžius su žmogaus figūrėle ant jo. Vyras vėl įsmeigė žvilgsnį į Symanto veidą ir ėmė tyliai, bet karštai kažką pasakoti savo kalba. Vaikinas papurtė galvą. Pasirodė, kad jis nori jam pasiūlyti savo papuošalą už tai, kad atlaisvintų jo rankas? Negi dar tikisi pabėgti? Surištasis nesiliovė kalbėti. Dabar Symantas suprato, kad šis nė neprašo jo paleisti, tik nori pasakyti, jog bent šiek tiek atleistų virves, kurios skaudžiai rėžiasi į riešus. Per miegus kažką sumurmėjo Nerilis. Vyras nutilo.

Symantas dvejojo. Čia juk tamsos armijos raitelis, čia vienas iš tų svetimšalių, kurie dar vakar degino kaimus, be gailesčio žudė vietinius ir jo paties bendrakeleivius.

Tačiau pats vienas šitas vyras nekėlė nei baimės, nei neapykantos. Be nuleisto antveidžio, be savo armijos už nugaros jis atrodė tik kaip paprastas žmogus. Gal ir gerai, kad jie slepė savo veidus. Daug sunkiau būtų kovoti, bandyti pakenkti tiems, kurie atrodo tokie panašūs į tavo paties draugus ir artimuosius; kai gali puikiai įsivaizduoti, kad jų, taip pat kaip ir tavęs, laukia nerimaujančios motinos, šeimos. Juk jei dievai būtų lėmę kitaip, mūšį galėjo laimėti ir šio žmogaus armija. Vietoj jo dabar galėjo būti Galmis, Nerilis... Iš tiesų, kam gali būti naudinga žmogaus kančia? Symantas suėmė virvę ir truputį atlaisvino mazgą apie kalinio riešus. Karys nesimuistė, nebandė kaip nors juo pasinaudoti. Kai į jo pirštus vėl ėmė tekėti kraujas jis linktelėjo dėkodamas. Vėl smakru parodė į pakabuką, tarsi ragindamas jį pasiimti. Symantas papurtė galvą. Žinojo, kad išaušus šiam žmogui jo tikrai nebereikės, bet iš jo ką nors imti prieš paaukojimą atrodė maždaug tas pats kas plėšti mirusio kapą.

– Gotfrid, – ištarė belaisvis.

Vaikinas pažvelgė į jo veidą. Šis dar kartą pakartojo, lyg manydamas, kad jo neišgirdo.

– Gotfrid.

Symantas suprato, kad tai buvo prisistatymas. Gotfridas dabar klausiamai žvelgė į jį, bet jis tik papurtė galvą. Surištojo šypsena išnyko. Turbūt ir jis dabar suvokė, kad mirštančiam nebeprisistatinėjama.

Gaisro ugnies šviesoje laidotuvių pasiruošimas truko iki paryčių. Kai galop buvo sukrauti laužai, danguje jau aušo. Symantą marino miegas, tik belaisvis nebenorėjo užsimerkti. Dabar jis visai nebekreipė dėmesio į savo sargą. Žinojo, kad vilties pabėgti nebėra, suprato, jog tai turbūt paskutinė aušra, kurią mato, ir stebėjo švintantį dangų taip, tarsi jį tokį matytų patį pirmą kartą. „Turbūt niekada gyvenimas neatrodo toks gražus, kaip artėjant mirčiai“, – pagalvojo krivio sūnus žvelgdamas į jo veidą. Išgirdo kaip giliai įkvėpė pabudęs Nerilis. Symantas nieko nesakęs linktelėjo jam ir atsigulė ant žemės. Miegas užliejo lyg juoda banga.

Niekas jo nežadino ir vaikinas pabudo tik saulei pakilus jau gana aukštai. Nei Nerilio, nei priešo šalia nebebuvo. Vietoj jų sėdėjo ir kažką kramtė Galmis.

– Labas rytas, – sumurmėjo jis, – kaip tik galvojau, kad jau tave žadinsiu. Kunigaikštis metė burtus – dievų sprendimu toliau nekeliausim. Grįšim namo. Gaila.

Symantas atsisėdo ir apsidairė. Kaimas jau buvo beveik sudegęs. Aplinkui sukrauti laidotuvių laužai. Jų buvo tiek daug ir ant kiekvieno po mirusį. Suspaudė širdį – tiek daug šeimų jau nebesulauks savo mylimųjų. Tiek daug vertesnių už jį iš šito žygio nebegrįš.

Netoli, beveik per vidurį tarp sukrautų laužų, Symantas išvydo ir tą paskutinįjį priešą. Jis sėdėjo ant bėro žirgo ir buvo prie jo pririštas. Gyvūnas buvo taip pat tvirtai supančiotas tarp keturių į žemę įkastų storų stulpų. Aplink žirgo kojas prikrauta sausų žabų ir šakų. Vargšas dar nesuprato kas jo laukia, bet vyras balne tai jau puikiai žinojo. Jo pilkose akyse, net ir iš čia, Symantas gerai matė švytinčią baimę. Jis dairėsi aplink lyg tikėdamasis rasti pagalbą ir jo žvilgsnis vėl sustojo ties Symanto akimis. Baikšti viltis suvirpėjo persigandusiame veide. Dabar jis dar labiau priminė paprastų paprasčiausią žmogų. Tokį, kuriam norėjosi atleisti, kurį norėjosi paleisti iš čia, leisti sugrįžti namo. Jis žvelgė į Symantą lyg tikėdamasis, kad šis gali jo pasigailėti, kad gali tai sustabdyti. Į jį žiūrėjo žmogaus mirties baimė. Neatlaikęs jos žvilgsnio vaikinas nusisuko.

Girdėjo kaip ateina Vilkgaila, kaip kreipęsis į Perkūną, palinkėjęs draugams geros kelionės į dausas, jis vieną po kito uždega laidotuvių laužus. Girdėjo ugnies traškėjimą, po vėjo gūsio pereinantį į gąsdinantį ūžimą. Oras vėl prisipildė dūmų. Aplinkui stovintys vyrai pagarbiai tylėjo.

Kai buvo uždegti visi laidotuvių laužai kunigaikštis priėjo prie aukos. Symantas vėl ryžosi pakelti akis. Priartėjusio deglo ugnies išsigandęs sužvengė surištas žirgas. Auka nebežiūrėjo į Symantą, nežiūrėjo nei į ugnį, nei į kunigaikštį. Jis sėdėjo nukreipęs akis į dangų. Jo lūpos judėjo tarsi kažką šnabždėdamos. Vilkgaila ištiesė deglą aukojimo laužo link. Sausose šakose plykstelėjo raudona ugnis. Žirgo akys išsiplėtė iš siaubo, muistydamas galvą, jis beviltiškai stengėsi ištrūkti. Virvės įsitempė, stulpai sudrebėjo, tačiau nepasidavė. Ugnis greitai plito aplink gyvūno kūną, iš medžio ėmė kilti svaigūs pilki dūmai. Žirgas suklupo. Iš po jo kūno pakilo žiežirbų stulpas. Dabar liepsnos jau beveik siekė kario galvą ir žmogus, dabar prisilietė prie to, kas jau atnešė jo mirtį. Žvilgsnis, patrauktas nuo dangaus, prisipildė panikos. Jis ėmė rėkti. Riksmas nuskriejo toli per mišką ir ežerą. Riksmas sklido ilgai. Per ilgai. Iki tol, kol dūmai užpildė žmogaus plaučius ir galop nutildė jį amžiams.

Anglimi virstantis kūnas, atidavęs gyvybę ugniai, susmuko. Tik auksinis kryželis dar kartą blykstelėjo naujos dienos saulėje. Krivio sūnus vėl nuleido akis. Už nugaros išgirdo Nerilio balsą:

– Gerai, kad nors vienas pajautė ką privertė kitus iškęsti.

Symantas stipriai stipriai suspaudė lūpas.

II SKYRIUS. SERGSTINTYS

Jų kojos aukštoje žolėje paliko brydę, vingiuojančią nuo miško link siauro skaidraus upeliuko, per pievą, į kalvą, iki pat vienišos, saldžiai kvepiančios liepos. Saulė šiandien tiesiog kepino, o vėjo beveik nebuvo ir oda kaipmat pasidengė smulkiais prakaito lašeliais. Išėjus iš miško tapo sunku kvėpuoti, sunku žiūrėti – pasaulis atrodė per daug šviesus. Taigi čia, medžio pavėsyje, po ramiai dūzgiančiomis lipniuose žieduose bitėmis, jos sustojo pailsėti. Per liepos šakas, saulės lopinėliais ant žolės, dar mirgėjo dangaus šviesa, bet ji jau tik kartais versdavo prisimerkti, o abiems vos įsitaisius medžio pavėsyje, pakilo švelnus vėjo gūsis, kartu su trapia vėsuma į judviejų ugninius plaukus pindamas ir laukų žiedadulkes. Leitė vos pastebimai nusišypsojo. Dar labiau pakvipo vasara.

Iglė įkišo ranką į pintinę ir vėl paėmė kelias bruknes. Mama tyliai, lyg nenorėdama gąsdinti viršuje dirbančių bičių, ištarė:

– Juk žinai, kad jei dar suvalgysi nebeliks kuo dažyti.

Mergaitė nusišypsojo, primerkdama savo skaisčiai žalias akis:

– Juk tik kelias, mama.

– Dideli darbai irgi prasideda po truputį, – atsakė Leitė, žvelgdama į tolį, kur mėlynų miškų horizonto fone, bolavo medinė pilis ir miestas. Iglė tarp pirštų vartė paskutinę paimtą uogą ir atidžiai stebėjo jos raudoną odelę.

– Keista, kaip raudona uoga gali dažyti pilkai, – ištarė, tarsi, sau.

– M-hm.

Moteris suprato, kad iš tiesų ne apie tai Iglė nori pasikalbėti, bet jos neskubino, tylėjo. Įdėjusi uogą į burną mergaitė palaukė, kol ji persigers jos kūno šiluma, ir prarijo. Reikėjo kažkaip pradėti kalbą apie tai, kas buvo svarbu, bet jautė, kad tai gali daug ką pakeisti, todėl niekaip nesiryžo. Mama atgręžė į ją savo samanų spalvos akis. Liepos šakose sukūkavo gegutė. Reikia pradėti. Dabar. Iglė atsikvėpė ir paklausė:

– Mama, ar gali papasakoti apie Sniegę?

Leitė stengėsi neparodyti kaip nustebino dukters klausimas, tik stipriai suspaudė minkštą žolę po savo pirštais.

– Iš kur žinai apie ją? Močiutė pasakojo?

Iglė papurtė galvą.

– Tėtis?

Dukra vėl galvos judesiu atsakė, kad ne. Leitė nebeklausė balsu, bet mergaitė ištarė:

– Pati ją mačiau.

Moteris paleido žolių stiebelius ir išsitiesė stebėdama savo trylikametės veidą.

– Kur?

– Juk žinai. Ji sakė, kad ir tu ją lankai. Šventam miške.

Mama nutilo. Iglė žvelgė į jos akis nekantriai, bet baugščiai, laukdama kažkokio atsakymo. Galbūt Leitė ir turėjo įtarti, kad dukra šį tą taip pat mato. Lyg ne kokie konkretūs poelgiai, o tik tam tikri ženklai, tam tikri žvilgsniai, kurių, turbūt, niekas kitas išskyrus ją pačią, nebūtų galėjęs perskaityti, galėjo Iglę išduoti – juk Leitė pati visa tai perėjo. Bet ji neįtarė. Nepaisant judviejų fizinio panašumo, mergaitė buvo daug panašesnė į Preigilą, ne į ją: tas nuolatinis čiauškėjimas, juokai ir pokštai, neramumas ir nekantrumas, net ir muzikos pomėgis – viskas. Viskas taip priminė jį, kad Leitei atrodė, jog Iglėje nėra daugiau nieko iš jos. Moteris nemanė, kad nors vienas jos vaikas paveldės tą sugebėjimą matyti greta esančio dvasių pasaulio nuotrupas, o jei ir būtų įtarusi, kad kažkuris, tai jau tikrai būtų spėjusi, kad Symantas.

– Ar matei dar ką nors?

Mergaitė papurtė galvą, tačiau po akimirkos pasitaisė:

– Tik dar jos draugus. Tokius pat mažučiukus kaukus, kaip ji.

Leitė šyptelėjo:

– Bet žinai kaip jie vadinasi?

– Aišku, juk močiutė pasakojo. Ir tu. Aš prisimenu, – Iglė taip pat nusišypsojo mamai.

– Nuo kada juos matai?

– Sniegę gal pavasarį pamačiau, kai ryte nešiau žalčiams pieno. Tada ji beveik pastojo man kelią.

– Ar neišsigandai?

– Ne. Nustebau, bet... – nutęsė lyg dar norėdama kažką pasakyti, tačiau mintis kažkur pasimetė.

– Ar pati Sniegė tau ką pasakojo?

Iglė linktelėjo.

– Tuomet turbūt viską apie ją žinai. Sniegė tokia pat pleputė kaip ir tu.

– Bet vis tiek, papasakok ir tu.

Mama giliai įkvėpė, lyg ruošdamasi sunkiam darbui.

– Nėra ką daug pasakoti. Kai gimėte, buvote dviese. Tokios gražios mažytės mergytės – liūdna šypsena nušvietė Leitės veidą – bet tada Sniegė susirgo. Susirgo ir mirė. Ir likai tik tu.

Mama nukreipė savo liūdnas akis į žemę. Iglė taip pat pasuko galvą, nenorėdama versti jos jaustis nejaukiai negalint paslėpti savo liūdesio. Nesinorėdavo mamos liūdinti. Tas jos liūdesys būdavo per sunkus, per daug slegiantis. Nebeatsisukdama į ją, Iglė vis tik paklausė:

– Pasiilgsti jos?

Tarsi jau sutramdžiusi jausmus, mama ištarė:

– Neturiu kada. Juk ji pati tau sakė, kad matomės.

– Bet... Juk supranti.

– Būna, kad galvoju kaip būtų, jei dabar būtumėt abi. Ar kas jus atskirtų? Ar būtumėt panašaus būdo? Ar gerai sutartumėt? Dabar Sniegė kitokia, – atsiduso. – Bet svarbiausia, kad ji yra. Ir dabar ir tu ją matai.

Iglė kiek patylėjo:

– Ar tai reiškia, kad ir aš būsiu kaip tu?

Ar nori būti kaip aš?

– Turbūt, – ištarė Iglė, nenorėdama kažkaip paveikti jos atsakymo. – O tau ar tai patinka?

– Regėjimai? Kartais ne, bet dažniausiai taip. Galų gale, nelieka nieko daugiau kaip susitaikyti su tuo, ko negali pakeisti ir džiaugtis tuo, ką gauni iš dievų.

Buvo vis smagiau, kad mama neliūdi dėl to kas nutiko, kad niekuo negąsdina.

– Ar matysiu dar ką nors be kaukų?

– Turbūt. Aš irgi pradėjau matyti būdama maždaug tavo amžiaus. – Moteris ištiesė ranką ir padėjo ją dukrai ant peties. Jų žalių akių žvilgsniai vėl susitiko. – Tu tik turi įprasti jų nebijoti. Dauguma net nežino, kad juos matai. Nepamiršk, kad nepaisant to, kad kiti žmonės jų nemato, jie vis tiek yra. Vertink tai kaip savo pranašumą, o ne prakeikimą.

Iglė nusišypsojo. Atrodė, kad nuo širdies nusirito sunkus akmuo. Dabar mama pagaliau žinojo jos paslaptį ir nuo to buvo tik lengviau. Buvo gera turėti ją – tą, kuri visuomet galės padėti ir supras, gera žinoti, kad ji ne viena. Gera, kad tarp judviejų dabar buvo dar kažkas bendro.

– Man patinka, kad nors kažkuo tampu į tave panaši.

Leitė paglostė švelnius ugninius dukters plaukus ir vėl nusuko žvilgsnį į horizontą. Iglė pagalvojo, kad mama ir taip jau ilgai kalbėjo. Turbūt ir jai reikia viską apsvarstyti. Abi tylėdamos sėdėjo po liepos lapų virpėjimu ir bičių dūzgimu, kol Iglė paklausė:

– Mama, ar galiu nueiti pas Lilūną?

Leitė nieko neištarė, tik pritariamai linktelėjo.

Mergaitė pakilo nuo minkštos žolės ir, palikusi paskui save dar vieną brydę, bėgte pasileido nuo kalvos žemyn.

Bėgant vėjas kedeno jos palaidus plaukus ir, rodos, buvo kiek vėsiau. Iš žolės, jos žingsnių pabaidyti į mėlyną, be debesėlio dangų pakilo keli paukšteliai, bet Iglė žingsnio nesulėtino – kai širdyje buvo taip gera, nesinorėjo ramiai eiti. Diena atrodė nebe alinančiai karšta, o džiugiai saulėta. Norėjosi ilgai gyventi šiuo užplūdusiu jausmu. Dingo visi gąsdinantys prisiminimai, jų vieton įsirėžė šilta mamos šypsena, raminantys jos žodžiai, apie tai, kad matyti juos yra privalumas. Nebesidarė baisu paskutinio javų pėdo, niūrios prieblandos namuose – nuo saulės ir Leitės šilto žvilgsnio jos baimės susigūžė ir ištirpo.

Iglė dar nenusprendė ar pasakys apie savo regėjimus Lilūnai, tėčiui ir močiutei. Turbūt dar ne. Kol kas buvo gera žinoti, kad tai judviejų su mama paslaptis. Tačiau, net jei ir slėps nuo kitų savo naujo džiaugsmo priežastį, pačiu džiaugsmu pasidalinti vis tiek reikės. Pirmiausia – su Lilūna, o jei su Lilūna tai, žinoma, ir su tėčiu. Vakarop su močiute. Šiaip ar taip, abi jau susitarę, kad ji ateis šiandien saulei leidžiantis. Kaip beveik kasdien. Ypač vasarą, kai kas kelias dienas pražįsta vis nauja gėlė, vis naujas medis. Močiutė beveik visus juos pažinojo ir Iglė norėjo išmokti. Močiutė nematė dvasių kaip mama, bet ir ji gebėjo suprasti daugiau nei kiti. Jai nereikėjo permatyti šydo, kuriuo jų pasaulis atskirtas nuo šio – dievų ir dvasių pėdsakus ji matė visur aplink: beveik kiekvienoje samanoje, akmenyje, medžio žievėje. Auktarės pasaulis buvo žavus ir stebuklingas. Ne, Iglė nė už ką nepraleistų dar vienos močiutės pamokos.

Pievai besibaigiant ir jau visai priartėjus ežerui ir miestui, Iglė vis tik pavargo ir turėjo sulėtinti žingsnį. „Miestas“, „miestelis“– jie vadindavo jį įvairiai, bet Iglei, dar niekada niekur nekeliavusiai, jis atrodė didžiulis ir net beveik didingas. Namai išsidėstę plačioje erdvėje tarp miško, ežero ir laukų; pievose, tėčio pasakojimu, kažkada atkovotose iš aplink besidriekiančių miškų, toliau ant kalvos – aukšta medinė Vilkgailos pilis su keturiais aukštais bokštais, už jos – dar viena medžiais apaugusi žemesnė kalva. Ten ir pasislėpusi nuo svetimų akių Perkūno šventykla – tėčio dažniausia buvimo vieta. Kad patektų ten, reikėjo praeiti dar pro kelias žvejų ir amatininkų sodybėles. Iglė sveikindamasi šyptelėjo kelioms moterėlėms odininko kieme. Kaip ir tėtis, ji turbūt bent iš matymo pažinojo beveik visus miesto žmones. Kartais Iglė pagalvodavo, kad gal būtų buvę geriau gimti berniuku. Tuomet ir pati užaugusi galėtų užsiimti kažkokiu panašiu darbu į tėčio, ar keliauti į žygius kaip dabar jos brolis. Tie patys žmonės ir tie patys vaizdai jau ėmė atsibosti. Ji žinojo, kad artimiausios gyvenvietės nuo čia – gal tik už kelių valandų kelio per miškus, bet Iglei atrodė, kad svetimi čia užsukdavo per retai. Jai patikdavo keliauninkai – dažniausiai jie būdavo linksmi ir malonūs pirkliai, kurie (tie, su kuriais ji sugebėdavo susikalbėti) ne tik mielai aprodydavo jai savo prekes, bet ir papasakodavo apie savo keliones. Atvykėlių priešų Iglė dar nebuvo čia mačiusi. Užtat anksčiau ji niekaip ir nesuprasdavo, kodėl miesto vyrai išeina į žygius su kažkuo kovoti, jei niekas jų nepuola. Bet dabar ji jautėsi jau pakankamai suaugusi, pakankamai protinga ir iš tiesų puikiai suvokė viską – juk ne visi metai pakankamai sėkmingi, kad užtektų savų maisto atsargų. Jei ne Vilkgailos karo žygiai, gal žiemomis reikėtų kentėti badą.

Šventasis miškas pasitiko malonia samanų vėsa. Saulė nebesikandžiojo, čia ji švelniai žaidė su medžių lapais ir mirgėjo minkštoje miško paklotėje. Visa aplink atrodė taip gyva ir gera. Visa pilna dievų ramaus ir sergstinčio buvimo. Tai turbūt iš karto pajusdavo kiekvienas įžengęs į šventąjį mišką. Iglė įsivaizduodavo, kad tai dėl šilto dievo alsavimo, tekančio susipynusiomis medžių šaknimis iš didžiojo Perkūno ąžuolo šventykloje. Viską, kas čia vykdavo, dievai tikrai matydavo, tikrai pajausdavo. Iglė tuo buvo tikra, nors iki šiol nematė čia nė vienos dvasios, išskyrus seserį ir kitus kaukus.

Ji tyliai ėjo tėčio ir jo vaidilučių išmintu takeliu link šventyklos. Nenorėjo sudrumsti švento medžių šlamėjimo. Rankoje nešėsi dar kelias bruknes. Šį kartą nebe sau ir net ne Lilūnai. Už kito posūkio išvydo nedidelę proskyną. Čia beveik ratu iš po žolių kyšojo nuodingų grybų kepurėlės – visai kaip ir močiutė pasakodavo apie kaukų gyvenamas vietoves, nors niekada jų pačių nebuvo mačiusi. Iglė įžengė į ratą ir apsidairė. Aplink buvo ramu, jokio ženklo, kad kažkur šalia tūnotų kokia būtybė, bet Iglė tyliai pašaukė sesę vardu. Tyla. Dar kartą, truputėlį garsiau. Jau atrodė, kad šio šūksnio taip pat neužteko miško tylai nutraukti, bet netrukus kairėje sušlamėjo šakos. Iglė pritūpė norėdama geriau matyti. Išvydo, kaip atsargiai ir nedrąsiai iš po tankialapio krūmo išlenda vienas mažutis, maždaug sprindžio didumo žmogutis baltais lininiais rūbeliais, paskui jį dar ir dar vienas. Visi trys sustojo šalia žemai nulinkusių šakų ir neidami arčiau įtariai žvelgė į Iglę.

– Nagi ateikit, ateikit, atnešiau bruknių, – ištarė mergaitė ištiesdama į juos delną su raudonomis uogomis. Bandė net nebejudėti, kad neišgąsdintų. Pamažu jie įsidrąsino, lėtai prisiartino ir atsargiai paėmė po vieną uogą iš Iglės rankų. Paskutinė priėjo Sniegė. Tiriančiu žvilgsniu įvertino jai likusią bruknę, po to nukreipė savo skaisčiai žalias akis į Iglę. Mergaitė šyptelėjo. Sniegės žvilgsnis išliko rimtas, ji pakraipė galvą, pravėrė savo trumpą paukštišką snapą ir, lyg vis dar nepasitikėdama, stebėdama sesers veidą, prarijo uogą. Tada vėl atsitraukė ir dingo po krūmu. Iglė dar kurį laiką nejudėdama žvelgė į tą vietą, iš kur žmogučiai su paukščių snapeliais atėjo, bet lapai nebekrutėjo:

– Sniegė, matau, šiandien be nuotaikos. Nieko, ir man būna. Vadinasi pakalbėsim kitą kartą, – ištarė žvelgdama į krūmą. Tada pakilo ir nužingsniavo takeliu toliau, niekur nebesustodama. Prie to dar reikėjo priprasti – ne tik Iglei prie jų, bet ir visoms toms būtybėms prie jos.

Artėjant prie šventyklos jos ausis pirmiausia pasiekė kanklių garsai. Iš pradžių tokie tylūs, kad galėjai sumaišyti su medžių ošimu, paskui vis garsėjantys, pripildantys mišką dar daugiau jaukaus ilgesio ir jausmų, nuo kurių širdyje tapdavo dar šviesiau. Iglės akys sublizgo pažinus melodiją, tiek daug kartų girdėtą gimstančią po tėčio pirštais, tą, kurią jis jau buvo pradėjęs ją mokyti. Jau visai čia pat. Dar vienas takelio posūkis ir, medžių apsuptyje, prieš akis atsivėrė Perkūno šventykla. Tiek matyta, tačiau kiekvieną kartą vis tiek jai pasirodydavo tokia didinga, tokia... šventa. Kitokio žodžio nebūtų užtekę.

*********

Kai šventyklos prieblandoje išsisklaidė ir į septynias, žabais išpintas sienas susigėrė paskutiniai kanklių stygų garsai, Preigilas atsimerkė. Muzika buvo vienas iš maloniausių dalykų pasaulyje, kitas toks – atvėrus akis pamatyti savo šventyklą. Šventyklą pilną ramumos, ugnies ir medžio kvapo, užlietą virpančios gyvybės ir dievų kvėpavimo; šventyklą, kuri visa veikė pagal tikslius jo, tik jo vienintelio nurodymus. Palei šiaurinę sieną sušmėžavo šviesūs Jorelės plaukai – mergina jau pilstė pieną šventyklos sienose įsitaisiusiems žalčiams, kitos trys vaidilutės triūsė aplink šventąją ugnį. Kiek neįprasta buvo matyti visas kartu, jau senokai nebuvo jokios šventės, kad visoms būtų reikėję dalyvauti.

„Antroji šeima“ – taip mintyse juos vadino. Antroji šeima buvo naujesnė, tačiau Preigilas jau buvo taip prie jos pripratęs, kad be jų neįsivaizdavo nė dienos. Iš tiesų, dienos be jų nė nebūdavo. Juk dievų niekada nevalia pamiršti, dievai labai pavydūs. Be to, kas gi be jo sugebės su jais pasikalbėti už miesto žmones?

Nors pagrindinis valdovas Preigilui buvo Perkūnas, antrasis turbūt – jo žmonės. Jis nebuvo pakeičiamas. Jis ir kunigaikštis – tie, kurie už juos visus atsakingi, tie, į kuriuos visi kreipiasi dėl svarbiausių dalykų. Bet ta atsakomybė jam nebuvo našta, ji greičiau buvo palaiminimas.

Priėjęs šalia atsisėdo jaunasis vaidila – Rūnas. Kaip visad rūstus ir tylus. Dabar jau visa antroji šeima kartu. Krivis pravėrė lūpas ir negarsiai ištarė kiekvienos vaidilutės vardą:

– Gaile, Jorele, Vaine, Lilūna.

Palikusios savo darbus jos priėjo ir suklaupė arčiau. Jis vėl užgavo kanklių stygas. Šventojo ąžuolo lapų šnarėjimas susimaišė su apeigų daina. Vėl užsimerkė. Gal šį kartą išgirs dievų atsakymą? Ar ir vėl, kaip visada, tai tik tuščios viltys? Per beveik penkiolika metų, kai jis buvo krivis, to dar niekada nepasitaikė. Nepasitaikys ir toliau, jis buvo beveik tuo tikras, bet vis tiek negalėdavo liautis tikėjęsis. Preigilas buvo puikus krivis – tai būtų paliudijęs bet kuris miesto gyventojas, o tos vienintelės jo ydos – jis – krivis, kuris nesugeba kalbėtis su dievais – niekam ir nebuvo būtina žinoti.

*********

Tamsios, bet jaukios sienos juosė galingą šimtametį ąžuolą. Tas medis čia stovėjo tvirtas ir audros nepalaužiamas nebe pirmą amžių kol kiti aplink dygo, augo, puvo, keitėsi naujais. Medžių karalius. Verčiausias būti Perkūno medžiu. Šventyklos stogu buvo tik jo lapija ir dangus.

Iglė tyliai žengė prie įėjimo ir sustojo ties ta menama šventyklos riba, šalia ąžuolo šakų metamo šešėlio. Matė raminančią prieblandą viduje, jaukiai traškančią amžinąją ugnį viduryje, ant didelio akmens plokščiu, kiek įdubusiu paviršiumi, melsvą svaiginantį jos dūmą kylantį šalia storo medžio kamieno ir besisklaidantį tarp jo šakų. Priešais, nugara į Iglę, sėdėjo tėtis, apsuptas savo baltai apsirengusių vaidilučių.

Mergaitė taip ir stovėjo už jų, tylėdama stebėjo jį grojantį, stengdamasi nesukelti garso ir neišsiduoti, nenutraukti tos stebuklingos ramumos ir švelnios melodijos. Tik nuskambėjus paskutiniam akordui, lyg pajutęs jos buvimą, tėtis atsisuko.

– O, turim svečių, – ištarė atsistodamas. Priėjęs prie dukters stabtelėjo. Ji jau buvo per didelė, kad galėtų sveikintis ją kilodamas, kaip anksčiau, bet nesusilaikė bent jau nepaerzinęs:

– Tai kaip vaiks mano gyvena? – paklausė iš po šviesių plaukų stebėdamas jos veidą. Lūpose ir akyse kaip visada švytėjo ta įprasta jo šypsena, tarsi tvirtinanti pasauliui, kad viskas yra puiku ir taip liks.

– Vaiks vaiks, – su beveik apsimestiniu priekaištu pakartojo Iglė, suraukdama kaktą. Kad ir kiek metų jai būtų, turbūt ji niekuomet nenustos būti jo mažoji dukrelė. Tėčio šypsena neišnyko, tik ranka išsitiesė ir eilinį kartą suvėlė mergaitės plaukus.

– Brolis dar negrįžo?

Iglė papurtė išsitaršiusią galvą.

– Hm, manau, jau turėtų kažkada šiom dienom, – greitai išbėrė žodžius, lyg norėdamas pateisinti savo domėjimąsi. Jis juk beveik niekada dėl nieko nesijaudindavo. – Gerai, reikia grįžti į pilį.

Staiga krivis sustingo. Kažkas patraukė jo dėmesį ir pirštas pakilo prie lūpų prašydamas tylos. Akys ėmė dairytis po medžių viršūnes.

– Girdi? – sušnabždėjo klausimą Iglei. Ji pakėlė akis. Turbūt išties išgirdo tą patį – kažkur visai čia pat, tarp lapų ir jų ramaus ošimo, giedojo paukštelis. Lakštingala?

– Lakštingala, – tarsi patvirtino tėtis ir jo veidą vėl nušvietė šypsena, – lakštingala – gera lemiantis paukštis, Igle. Esu tikras, kad šiandien mūsų laukia kokia nors gera žinia.

– Rūnai, – kreipėsi jis į barzdotą vyrą šventyklos tamsumoje, – palieku viską tau. Grįšiu, turbūt, tik rytoj. – Rūnas be žodžių linktelėjo. – Eime? – paklausė krivis dukters.

– Aš dar norėjau aplankyti Lilūną, jei galima, – pasakė Iglė.

Tėtis atsisuko į tamsiaplaukę penkiolikmetę, kaštonų spalvos akimis, vis dar sėdinčią ant grindinio akmenų. Lilūna nusišypsojo.

– Manau, galima, tik neužtrukit labai. Šią naktį Lilūna saugo ugnį.

*********

Palikusios Vainę ir Rūną šventykloje, jos keturios, pakrantės žolėje numetusios savo drabužius, pasinėrė į gaivinantį ežero vandenį. Susitikimas su Lilūna neišėjo toks, kokio Iglė tikėjosi. Pati kalta – nereikėjo užsiminti prie visų, kad eina maudytis. Tuojau pat prie jų nutarė prisijungti ir Gailė su Jorele. Gailė – vyriausia šventyklos vaidilutė, tyli, drovi ir labai geros širdies mergina, tikrai Iglei netrukdė, tačiau Jorelės ji išties negalėjo pakęsti. Ši buvo graži ir tai gerai suprantanti šešiolikmetė. Visada rimta, susikaupusi, pasitempusi, susiraukusi ir užsispyrusi kaip ožka. Iglei atrodė, kad ji visada vaikšto iškėlusi nosį. Krivio dukra visuomet stengdavosi būti visiems draugiška, bet Jorelė jau iš pat pradžių atrodė prieš ją nusiteikusi ir apskritai Iglę laikė mažvaike, tad mergaitė irgi nebeslėpė savo nuomonės.

Vėsus vanduo apsėmė Iglės pečius. Ji sustojo. Mokėjo plaukti, bet niekuomet neidavo ten, kur po vandeniu nebematydavo žemės, ar kur nebegalėdavo jos pasiekti nepanirusi. Kažkada bandė draugėms paaiškinti dėl ko, tačiau liko tik išjuokta, todėl dabar bandė neišsiduoti.

Lilūna giliai įkvėpė ir niurktelėjo po vandeniu. Iglė šyptelėjo jau įsivaizduodama ką ji šį kartą gali iškrėsti. Iš ties, ji tuojau pat vėl išniro apsidengusi galvą ir pečius dugno žolėmis.

– Ateik pas pelkės raganą, Igle, – sumaurojo lėtai eidama artyn. Iglė suprato, kad be kita ko, tai ir nepiktas pasišaipymas iš jos baimių, bet ant Lilūnos nebūtų galėjusi pykti. Vandens paviršiumi nusklido judviejų garsus juokas.

– Puskvaišės, – pasigirdo toliau ežere beplūduriuojančios Jorelės balsas

Iglė susiraukė ir sutiko tokį pat pasipiktinusį Lilūnos veidą. „Ožka“ – sumurmėjo. Pusseserė linktelėjo sutikdama. Abiejų nuotaika iš karto subjuro ir, grįžusios į krantą, jos apsirengė. Staiga Lilūna suplojo rankomis. Pasirodė, kad ką tik prisiminė kažką džiugaus.

– O, žinai kas vakar buvo atėjęs į šventyklą?

– Kas?

– Atspėk.

Iglė suraukė kaktą susimąstydama, bet pusseserė tuojau prunkštelėjo ir numojo ranka.

– Juokauju. Vis tiek neatspėsi. Toks vyrukas. Vardo nepamenu, bet ir nesvarbu. Žodžiu, gi taip. Sakiau tau papasakosiu. Tai va, žinai ką jis veikia? Ogi yra keliaujantis žolininkas. Įsivaizduoji? Užsuko su tokia terba pas mus ir ėmė pasakot visokius savo nuotykius. Jis keliauja iš miesto į miestą, ir gydo žmones. Matai? Galvojo ir čia ilgiau pabūt, bet aš apie močiutę ėmiau pasakot tai sakė, kad mums jo nereikia, jei ji yra.

Iglė klausė susidomėjusi.

– Kaip įdomu. O jis dar yra?

– Ne. Išėjo.

Mergaitė atsiduso.

– Gaila. Aš irgi būčiau mielai su tokiu žmogum pasikalbėjus.

– Gi perpasakosiu aš, ką mes šnekėjom, – šyptelėjo Lilūna. Prie judviejų žengė Gailė pindamasi kasas.

– Jorele, dar nepavargai? – šūktelėjo žvelgdama į ežerą. Vaidilutė vis dar suko ratus vandenyje.

– Tikrai, dar žiūrėk imsi ir susiraukšlėsi, – riktelėjo ir Lilūna iš paskos.

Mergina neatsakė. Lilūnos žvilgsnis sustojo prie tvarkingai sulankstytų Jorelės drabužių žolėje. Ji palinko prie Iglės:

– O jei paslėptume?

Iglė šyptelėjo ir pusseserė suprato atsakymą. Mikliai pagriebusi drabužius, su Igle iš paskos, ji pasislėpė už pakrantėje augančių krūmų. Jorelė, pastebėjusi sujudimą, vis tik išlipo iš vandens. Susidėjusi rankas ant nuogos krūtinės apsižvalgė. Žvilgsnis pro retokus krūmų lapus įsmigo tiesiai į besislepiančias pusseseres.

– Tuojau pat atiduokit!

Iglė greitai užsikrėsdavo Lilūnos džiaugsmu. Ir dabar tas iš ties vaikiškas Jorelės erzinimas, mėtantis jos drabužiais ir slapstantis už miško medžių kamienų, dar ilgai būtų buvęs įdomus, tik netrukus visos aiškiai ir garsiai išgirdo Gailės balsą:

– Atiduokit Jorelei. Kažkas atjoja.

Lilūna numetė merginai jos suknelę ir su Igle vėl pasileido atgal.

Pro retėjančio miško medžių šakas jau pamatė Gailę stovinčią ant kalvelės ir atidžiai kažką stebinčią. Iglė žengė dar artyn, bet Lilūna sugriebė jos ranką:

– Ne, žiūrėkim iš čia.

Iglė pakluso ir abi pritūpė šalia skarotos eglės.

Gailė jau iš toli pažino tą juodą žirgą ir liekną aukšto raitelio siluetą, jo šviesius ilgus plaukus, susimąsčiusias akis – tokias, kokių niekas mieste neturėjo: kairė žalia, dešinė ruda. Prijojęs arčiau vaikinas nušoko nuo žirgo.

– Sveika, Gaile.

– Labas, Symantai.

– Ar kartais su tavim nėra mano sesers? – paklausė jis besidairydamas.

Gailei net nespėjus atsakyti, džiaugsmingai šūkaudamos atbildėjo Iglė ir Lilūna. Jos tučtuojau jį apkabino ir viena per kitą ėmė klausinėti kaip sekėsi, ką sutiko, kur buvo, ką matė. Gailė atsitraukė bent pusę žingsnio atgal – trims giminaičiams reikėjo daugiau erdvės, o ji juk viso labo pašalinė. Symantas nespėjo atsakinėti į jų viena per kitą uždavinėjamus klausimus, todėl neatsakinėjo visai, tik stovėjo ir stebėjo linksmus veidus, o jo lūpose pamažu atsirado šypsena. Gailė stebėjo jį – galėtų žiūrėti į jį besišypsantį nuo aušros iki sutemų. Ypač dabar, kai taip ilgai jo nematė.

Mergaičių sujudintas nuo vaikino rankos atsipalaidavo ir ėmė slysti medžiaginis raištis, dengiantis turbūt kardo paliktą žaizdą ant dešinio žasto. Nė negalvodama Gailė sučiupo bekrentantį tvarstį. Symantas vėl atsisuko į ją. Nuo jo žvilgsnio ėmė kaisti skruostai.

– Aš užrišiu. Gerai? – tyliai sumurmėjo, nuleisdama akis.

Jis linktelėjo ir vėl nusisuko į mergaites. Gailės pirštai staiga tapo tokie negrabūs. Ypač jei netyčia priliesdavo jo odą. Atrodė, kad sugaišo ištisą amžinybę, tačiau Symantas to turbūt nepastebėjo. Kaip ir per tas dienas niekas nepastebėjo to, kad Gailė buvo turbūt vienintelė, kuri laukdama sugrįžtančio, tikrai dėl jo jaudinosi.

Iš pakrantės nendrių galop pasirodė ir Jorelė. Jie pasisveikino ir Symantas pasakė, kad jam ir Iglei reikėtų eiti namo. Brolis ir sesuo patraukė į miesto pusę, o vaidilutės atgal į šventąjį mišką.

Visą kelią viena kitai nepratarė nei žodžio. Jorelė vis dar pyko, Lilūna ėjo apie kažką užsisvajojusi ir išsišiepusi, matyt, prisimindama šį ar dar kurį savo pokštą, o Gailė kiek atsiliko. Jautė, kad ašaros kaupiasi akyse ir žūtbūt nenorėjo leisti joms išsiveržti. Tai buvo pykčio ašaros. Ji retai pykdavo, tačiau šį kartą iš visos širdies pyko ant savęs – kaip ji, vyriausia Perkūno šventovės vaidilutė, galėjo pamilti krivio sūnų?

III SKYRIUS. VĖTRA

Pirmasis grieždamas dantimis išėjo Ilmantas, tada bambėdamas po nosimi duris užtrenkė Jarutis. Dideliame, prieblanda apgaubtame kambaryje jie liko trise: kunigaikštis, jo brolis ir krivis.

– Taip ir maniau, kad dar per anksti apie tai kalbėti. Dar per daug asmeniškumų, – atsiduso Vilkgaila ir vėl atsisėdo į savo kėdę.

– Negali pykti ant Ilmanto – keturis sūnus prarado. Žinoma, kad nori keršto, – ištarė Skiriotas, vis dar mindžiukuodamas vietoje, lyg nenuspręsdamas ar ir jam nereikėtų išeiti. Preigilas perbraukė pirštais per savo plaukus nutraukdamas nepaklusnias sruogas nuo akių. Lūpų kampučiai kilstelėjo kiek pašaipiai šypsenėlei:

– Tai sakai, asmeniškumai?

Visi žinojo tą istoriją – būdamas šešiolikos Vilkgaila karo žygyje į Polocko kunigaikštystę buvo sugautas ir paimtas nelaisvėn. Šeima jau buvo beveik susitaikiusi su jo praradimu, kai po metų iš nelaisvės jis pats savo jėgomis pabėgo. Grįžo su giliu randu ant dešiniojo skruosto, mokėdamas svetimą kalbą ir jausdamas neapykantą toms žemėms. Dabar negalėjai bent kiek įtariai nepažiūrėti į jo griežtą atsisakymą dėl karinės pagalbos derėtis su kunigaikščiu, kurį visi įtarė per daug gerais santykiais su Polocku.

Vilkgaila akimirką šyptelėjo Preigilui atgal, tačiau tuojau pat vėl surimtėjo:

– Ne, kai sprendžiamas visų mūsų žmonių klausimas nebegali būti jokių mano vieno norų ir pomėgių. Bet vis tiek nesutinku su Jaručio siūlymu derėtis su Milotu. Jis niekada nebuvo patikimas žmogus ir jau dabar žinau, kad nieko gero iš to neišeis.

Preigilas lėtai perėjo kambarį ir, nugara atsirėmęs į sieną, sustojo prie pat Skirioto. Jiedu vieninteliai iš šį vakarą čia susirinkusių nebuvo išjoję į žygį. Skiriotą Vilkgaila visuomet palikdavo vietoj savęs tvarkytis su miesto reikalais. Nors jaunesnysis kunigaikščio brolis pasilikdavo ir ne savo noru, atrodė, kad vis jaučiasi kaltas, kad nerizikavo savo gyvybe su kitais.

– Taigi? Mes ir vėl liekam aklavietėje, – padarė išvadą krivis.

– Ne, aš manau, kad ir Jarutis su Ilmantu su laiku supras, kad kol kas nereikia bandyti savo laimės nei su Polocku, nei su tais svetimšaliais, kurie, panašu, jau įsitvirtino šiaurėje, – ištarė Vilgaila, stebėdamas kažkokį vieną tašką sienoje. – Būtų kvaila juos erzinti tol, kol jie patys mumis nesidomi. Geriau ruoštis ateičiai.

– Vadinasi, kiti žygiai – vienintele likusia kryptimi? – pasitikslino Skiriotas.

– Taip. Kaip ir pats sakai – „vienintelė likusi kryptis“. O per tą laiką Preigilas gal išprašys dievų, kad mums padėtų. – Vilkgaila pasuko galvą krivio pusėn. – Juk jie puikiai mato kaip mums to reikia. Ar ne, drauge?

– Visuomet tau pritariu, kunigaikšti.

– Na ir puiku. O tu, brolau?

– Aš? – Skiriotas truktelėjo pečiais į viršų. – Ką aš? Man belieka patikėti kaip tu sakai.

– Vadinasi, tik tų dviejų pritarimo reikėtų luktelėti.

– O jeigu ir ne, juk tu – kunigaikštis, tavo žodis paskutinis, – skėstelėjo rankomis krivis.

– Taip, tikrai paskutinis. Tik aš visgi viliuosi sulaukti visapusio palaikymo. Užtenka priešų ir taip, naujų, šalia savęs, visai nenoriu.

*********

Senolė ir dvi mergaitės iš miško paunksmės įžengė į medžių apsuptą pievelę. Oras čia buvo sausesnis, miško kvapas sumišęs su žolės ir laukinių gėlių kvapu. Jau kelios dienos niekur negalėjai pasislėpti nuo karščio. Atrodė, kad trūksta kuo kvėpuoti, todėl Auktarė nutraukė nuo galvos, ją dengiantį audeklą. Užkabintas, tykiai sužvangėjo jos žalvarinis vėrinys. Atidengus jau beveik visai žilus plaukus atsargiam dienos vėjeliui, iš karto pasidarė vėsiau – vis tiek nieko čia daugiau nėra, tik anūkės, o joms jos neuždengti plaukai netrukdo. Ji pasilenkė ir nuskynė melsvą žiedelį. Pakvietė mergaites arčiau.

– Štai čia ta gėlė, apie kurią pasakojau. Jos užpilas ramina, palengvina miegą, mažina galvos skausmą.

Iglė paėmė iš močiutės delno žiedą ir jį pauostė. Tada ištiesė Lilūnai. Ši, be ypatingo susidomėjimo, pavartė gėlę tarp pirštų ir atidavė atgal. Auktarė pažvelgė į anūkę su vos matomu liūdesiu, bet Lilūna, pajutusi jos žvilgsnį, nusisuko – nebuvo jokios prasmės apie tai kalbėti. Mergaitė neturėjo jokio pašaukimo būti žolininke, kaip neturėjo jo ir būti vaidilute. Eidavo su Igle pas močiutę vien prasiblaškyti nuo ugnies saugojimo, ąžuolo, žalčių, ir žmonių, su kuriais kartu gyveno – šventame miške stovėjo jau seniai suręstas namelis, kuriame, kad būtų arčiau šventovės, buvo įsikūrę Rūnas, ir visos vaidilutes. Tik Preigilas gyveno atskirai su savo šeima. Prieš metus Lilūna tikrai buvo užsigeidusi tapti vaidilute. Tai tuomet atrodė taip nuostabu: kai jas matydavo per šventes, per aukojimus, visos buvo tokios žavios ir paslaptingos, kad Lilūna tiesiog užsidegė noru ir pati tokia būti. Jos mamai, jau mirusio Leitės brolio žmonai, vienai auginančiai tris vaikus, ši dukters mintis labai patiko, ir ji, nieko nelaukusi, nuvedė mergaitę pas Preigilą ir pristatė kaip būsimą ugnies sergėtoją. Kai Lilūna galų gale atsipeikėjo iš savo svajonių jau buvo per vėlu. Jos gyvenimas buvo nuspręstas keturiolikmetės trumpalaikio susižavėjimo. Dabar kartais ji su tokiu liūdesiu stebėdavo žaidžiančius mažus vaikus, suprasdama, kad pati jų niekada neturės. Nebegalėdama nieko pakeisti ji stengdavosi apie tai negalvoti, pripildyti savo dienas pokštų, juokų ir bendravimo su kitais, kad tik nereikėtų raustis savyje. Žinojo, kad močiutė pyko ant jos mamos, kam ši nepasitarė su ja dėl anūkės likimo, bet mergaitei labai nepatikdavo jei dabar ji kaip nors bandydavo tai priminti.

Jos prisėdo žiogų dainų prisigėrusioje pievoje. Aplink tingiai lingavo miško pušys, kažkur toli kūkavo gegutė. Auktarė įkvėpė vasaros, pripildytos gėlių ir miško kvapų, o rankas panardino į žolę. Čia šiandien buvo gera.

– Turėtume džiaugtis šia tuojau prabėgančia akimirka, bet dažniausiai žiūrim tik atgal arba į priekį. Ar ne? – pasisuko ji į mergaites.

– M-hm, – abejingai atsiliepė Lilūna, trindama tarp pirštų dulkėtą akmenuką.

– Močiut, žinai, apie ką galvoju? – paklausė Iglė pusiaugulomis išsitiesdama ant žolės ir užsimerkdama nuo dangaus skliauto šviesumo. – Kad norėčiau suaugusi būti žolininke. Kaip tu. Bet dar kartu ir keliauti. Gal iš kitų kraštų parsivežčiau kitokių augalų, kuriais galėčiau pagydyti ligas, kurių pagydyti negali mūsų augalai. Arba keliaučiau po įvairias žemes ir gydyčiau žmones. Argi nebūtų puiku?

– Galbūt, – šyptelėjo Auktarė, – bet ar nebūtų liūdna palikti namus, kibirkštėle?

Iglė, atrodė, susimąstė ir pravėrusi akis meiliai nusišypsojo:

– Juk aš vis tiek sugrįžčiau.

Lilūna metė laikytą akmenuką per pievą. Jis kaukštelėjo į pušį ir pasimetė žolėje. Jos nutilo. Iglė pažvelgė į medžius.

Per odą smulkiais žingsniukais perbėgo šiurpas. Iglė dabar vėl pamatė kažką naujo – iš vieno medžio išėjo miško dvasia. Ji tarsi apsidarė, tačiau lyg jų, sėdinčių visai netoliese, nepamačiusi, paglostė pušies kamieną, į kurį trenkėsi akmuo, ir sugrįžo atgal. Mergaitė nustebusi dar kurį laiką stebėjo medį, tačiau dvasia nebesirodė.

Auktarė įdėmiai žiūrėjo į anūkę nukreipusią susidomėjusį žvilgsnį į tą vieną tašką, ir jautė kaip širdyje kaupiasi maži liūdesio lašeliai.

Vakaras buvo tvankus ir pilnas artėjančio lietaus nuojautos, kai Iglė grįžo iš močiutės namų į medinę Vilkgailos pilį. Jau priprato prie pilies kaip prie namų ir beveik nebeprisiminė senųjų. Ten, kur kažkada stovėjo jų namelis mieste, dabar tebuvo nedidelė pievelė. Vieną rudenį per audrą jį padegė žaibas. Žmonės norėjo jį gesinti, bet tėtis neleido – jei Perkūnas kažką savo žaibu uždegė, vadinasi, tokia jo valia. Iglė, tiesa, nesuprato kodėl dievas keršija savo ištikimam kriviui, tačiau viskas baigėsi netgi visai neblogai: jie trumpai pagyveno pas močiutę, o tada Vilkgaila pasikvietė juos pas save į pilį.

Pilies tarpuvartėje ji prasilenkė su perpykusiu Ilmantu, kuris, it nešulinį arklį, keiksmais ragino savo vergą – iš Polocko dar prieš dešimt metų parsivestą Onisimą, tempiantį vežimaitį prikrautą kažkokių maišų. Iglei visad buvo jo gaila, bet Onisimas, kai tekdavo su juo persimesti keliais žodžiais, jai vis sakydavo, kad jam nėra taip blogai kaip atrodo. Iglė iš pradžių netikėjo, galvojo, kad jis nenori, kad ši jo gailėtųsi, tačiau vėliau suvokė, jog jis tiesiog apsiprato su savo esamu gyvenimu ir nebeturi nei jėgų, nei noro bandyti kažką pakeisti.

Kiek atokiau pilies kieme stovėjo ir apie kažką karštai ginčijosi Jarutis ir Skiriotas. Iglei einant pro juodu šie nutilo, tarsi susigėdę nuleido galvas ir nuėjo į skirtingas puses. Dabar, kai sugrįžo Vilkgaila, ji vėl lygino brolius: Skiriotas gal ir buvo panašesnis į valdovą – jam patiko dabintis kailiais ir papuošalais, tačiau Vilkgailai jis neprilygo. Skiriotas buvo geras žmogus, visad stengdavosi padėti jei kas į jį kreipdavosi, bet jam kažko trūko. Turbūt labiausiai – sugebėjimo vadovauti. Mergaitė galvojo, kad net jos tėtis tikrai būtų geresnis valdovas už jį.

Pamačiusi iš Vilkgailos pilies dalies grįžtant ir tėtį, Iglė suprato, kad kažkokiu reikalu tikriausiai buvo susirinkimas. Žinoma, ji jo neklaus, nes vis tiek jai nieko nepasakys – tėčio akimis žiūrint, ji – dar mažas vaikas, – bet pabandys nuklausyti, jei kartais pasidomėtų Symantas. Iglė jautė poreikį domėtis pilies reikalais. Galų gale, dažniausiai kunigaikštis visus tuos vyrus susikviesdavo, kai buvo sprendžiamas viso miesto likimas.

Atvėrus sunkias duris ją pasitiko ramios mamos akys, vakarienė ant stalo ir liepsnos ugniakure šviesa. Nieko neištarusi Leitė pakvietė prie stalo. Brolis jau laukė. Tuojau pro duris įėjo ir tėtis, atsinešdamas su savimi visuomet jį lydintį, malonų šventyklos dūmų kvapą. Jis priėjo prie mamos ir švelniai apkabino viena ranka – tas judviejų įprotis Iglei visad atrodė žavus. Mamos akys nusišypsojo.

Visiems susirinkus prie stalo Iglė vis bandė pakreipti kalbą iki rūpimos temos:

– Ar vėl buvo susirinkimas pas kunigaikštį, tėti?

– M-hm, – jis išleido pritariantį garsą kramtydamas žuvį.

Iglė laukė pratęsimo, bet galbūt besimezgantį pokalbį, nutraukė mama:

– Symantai, kas negerai?

Iglė pasisuko į brolį. Jo akys tarsi žvilgėjo nuo ašarų. Ašarų? Ne, negali būti, turbūt pasirodė.

– Kas? Viskas gerai.

Leitė papurtė galvą:

– Tai gal... Gal tik taip pasirodė.

Mama paskutiniu metu vis atsargiai stebėdavo Symantą, lyg bet kurią akimirką jam galėtų nutikti kas blogo. Jis, galbūt, to dar nepastebėjo, bet Iglei tikrai taip atrodė. Vakar net bandė paklausti mamos gal ji ką nujaučia, bet ši tik apsimetė nesupratusi, ką dukra turi omeny.

Iglė ir vėl pravėrė lūpas, buvo pasiryžusi vis tiek kaip nors išsiaiškinti, tai, kas dabar rūpėjo, bet ir vėl buvo nutraukta. Šį kartą beldimo į duris.

*********

Symantas vis dar negalėjo užmigti. Nemiga buvo dažna viešnia vėlų vakarą, be to šiandien jis niekaip negalėjo nuraminti ir savo širdies: tai krūtinę gniaužė skausmas, tai darydavosi silpna. Iš tiesų, pamažu darėsi vis blogiau. Tai kartodavosi vis dažniau ir trukdavo ilgiau. Per vakarienę ir mama jau pastebėjo, kad kažkas negerai. To nebuvo galima leisti. Jie neturi žinoti. Niekas neturi žinoti. Jau ir taip visa šeima juo rūpinasi kaip mažiausiu vaiku, kaip tokiu, kuris kažkodėl negali pats pasirūpinti savimi. Jis puikiai žinojo, kad tėtis ir Vilkgailos prašė jį žygyje prižiūrėti. Nereikėjo kunigaikščiui net išsiduoti, tai buvo savaime suprantama. Tėtis nenorėjo, kad Symantas bent bandytų kautis, eitų su visais į žygius. Norėjo, kad sektų jo pėdomis. Gal tik dėl to, kad taip mažesnė tikimybė žūti. Bet Symantas – krivis? Ne, tai buvo bloga mintis. Tėtis buvo geras krivis, Symantas toks nebūtų – nei jis girdi dievų balsus, nei su žmonėmis sugeba taip bendrauti. Net jei viso to išmokstama, ne to jis norėjo iš savo gyvenimo. O ko norėjo? To tiksliai dar nežinojo, bet suprato bent tiek, kad jam patinka matyti savo darbo rezultatą. Kaip tada, kai padėjo Nerilio giminaičio namo statyboje, kaip tada, kai pilies kalvio padedamas, sugebėjo suteikti metalui kardo formą.

Vis dar nesumerkdamas akių prisiminė ir šio vakaro svečius – bevalgant vakarienę pas tėtį pasikalbėti atėjo Galmio mama ir sesuo. Tėtis trumpam paspruko, o paskui, vietoj to, kad pratęstų buvusį pokalbį arba pasakytų priežastį, dėl ko jos buvo atėję leptelėjo: „O, žinai, ta Galmio sesuo visai nebloga mergina. Argi nebūtų laikas ir tau pradėti apie savo šeimą galvoti?“ Vaiga ir jis? Būtų keista. Nors, tiesą pasakius, būtų atrodę taip pat keista įsivaizduoti save su bet kuria kita mergina. Jis tikrai nesiruošė ieškoti nuotakos vien tam, kad turėtų ką vesti. Užaugęs šeimoje žmonių, kurie susituokė, nes jau tada vienas kitą mylėjo, jis neįsivaizdavo, kad ir pats galėtų kitaip. O meilės reikia nusipelnyti. Kažin ar kada nors sugebėtų tai padaryti. Kuo gi galėtų? Nei iškalba, nei drąsa, nei stiprybe.

Staiga visas mintis nutraukė klyksmas.

Iglė išlipo iš lovos ir nuskubėjo riksmo link. Pirmesnis nei ji, ten jau buvo brolis. Tėtis, pažadintas, taip pat sėdėjo čia pat. Mama neberėkė, tačiau išsigandusi ir sunerimusi, vaikščiojo pirmyn – atgal per kambarį, vengdama prisiliesti prie kelią užstojančių namiškių. Jos rankos buvo sulenktos ir prispaustos prie krūtinės, ploni pirštai uždengę burną, tarsi gniaužiantys ir saugantys, kad riksmas vėl neišsiveržtų. Symantas vis klausinėjo kas atsitiko, o tėtis tik įdėmiai stebėjo ją, lyg laukdamas kada pati nusiramins. Iglė apsidairė, galvodama, kad galbūt išvys kažkokią, mamą išgąsdinusią dvasią, tačiau be šeimos narių, toje, ryto prieblandoje paskendusioje patalpoje, nieko daugiau nepamatė. Apsukusi dar kelis ratus kambaryje, mama stabtelėjo, ir atsisukusi į vyrą, pasakė:

– Aš turiu nueiti pas Vilkgailą – ir jam, ir mums visiems gresia pavojus.

Tėtis, jau daug kartų susidūręs su jos regėjimais ir patyręs, kad dažnai jie turi polinkį pildytis, linktelėjo galvą:

– Gerai, bet ar negali prieš tai pasakyti koks?

Leitė, tarsi kiek apsvaigusi, apsisuko ir baugščiai nužvelgė vaikus.

– Dar nesu tikra, bet tas pavojus artėja.

Iglė susigūžė. Mamos pranašystė gąsdino.

– Bet gal dar turime šiek tiek laiko? Dar labai anksti, gal galim luktelėti ryto ir tuomet abu nueiti pas kunigaikštį?

Ji stabtelėjo, vėl pakėlė ranką iki burnos ir nerimastingomis akimis, įsižiūrėjo į tuščias grindis. Preigilas pakilo ir, apkabinęs žmoną per pečius, pasisodino šalia savęs.

– Symantai, Igle, eikit miegoti, mes išsiaiškinsim, – paliepė.

Brolis, kiek nepatenkintas dėl išvarymo, apsisuko ir išėjo. Iglė dar stebėjo mamos akis, bet nesulaukusi jos žvilgsnio, taip pat grįžo į kambarį. Susirangė patale. Iš baimės drebėjo pirštai. Neįsivaizdavo ką mama matė, tačiau tai turėjo būti kažkas labai baisaus. Ta nežinomybė dar labiau gąsdino. Jau suprato, kad iki ryto nebeužmigs. Nerimas vis augo. Ir kodėl būtent dabar? Kai viskas kaip tik buvo taip puiku, taip gerai. Taip, kad Iglė tikėjosi, kad mama irgi dar ilgai bus laiminga. Tų juodų jos liūdesio, ašarų ir nevilties dienų Iglė tikrai bijodavo.

Netrukus kažkas dunktelėjo tėvų kambaryje, tėtis sušuko mamos vardą, trinktelėjo lauko durys ir Iglė per langelį pamatė mamą, brėkštančio ryto blankioje šviesoje bėgančią per pilies kiemą į Vilkgailos būstą.

Niekas Leitei nebesutrukdė ir po garsaus, atkaklaus beldimo, Vilkgaila pats atidarė savo miegamojo duris. Nebuvo panašu, kad šią naktį būtų miegojęs. Kambario gilumoje sėdėjo jo žmona, gera Leitės draugė Rikantė, sūpuodama ant kelių savo irzlų trimetį Idrį. Netaręs nė žodžio kunigaikštis, praleido viešnią į vidų ir uždarė paskui ją duris. Iš jos ankstyvo ir skubaus apsilankymo suprato, kad turėjo atsitikti kažkas blogo, todėl, gal nenorėdamas spėlioti, laukė, kol ji pati pasakys. Jam uždarius duris, ši vėl atsisuko į jį.

– Kunigaikšti, tau ir mums visiems gresia didžiulis pavojus. Dievai man per sapnus paskelbė.

Vilkgailos antakiai vos vos kilstelėjo į viršų. Jos regėjimai jam nebuvo paslaptis. Rikantė, apglėbusi vaiką, pakilo ir atėjo arčiau jų. Leitė tik trumpam pažvelgė į ją ir vėl nukreipė veriantį žvilgsnį į jos vyrą. Įkvėpusi greitai išbėrė žodžius:

– Tave nužudyti planuoja tavo pusbrolis.

Kambarį dabar užtvindė sunki tyla. Leitės kvėpavimas, pasakius tai, ką norėjo pasakyti, susilygino ir tapo beveik ramus, bet Rikantė krūptelėjo ir išsigandusi bei užgniaužusi kvapą, įsižiūrėjo į ankstyvą viešnią. Tuo tarpu krivio žmona stebėjo kunigaikščio veidą. Nuskambėjus jos žodžiams, randas jo skruoste trūktelėjo į viršų. Kelias akimirkas jis taip pat atidžiai žiūrėjo į ją, o tada tylą nutraukė gilus jo įkvėpimas. Kakta susiraukė, jis žengtelėjo atgal ir atsisėdo ant suolo krašto.

– Sakai, tau dievai paskelbė? – paklausė vis dar stebėdamas žalius Leitės akių akivarus. Moteris linktelėjo. Kunigaikščio lūpos išsirietė kiek kreivai, piktai šypsenai, o žvilgsnis nuklydo tamsiomis kambario sienomis. Rikantė sutrikusi dairėsi tai į vyrą, tai į draugę. Galop Vilkgaila vėl pasisuko į viešnią. Jo veidas buvo pasikeitęs: kaktoje ir apie akis išryškėjo raukšlės, o akys tapo atšiaurios ir grėsmingos:

– Dievai tau paskelbė, kad Jarutis – mano pusbrolis, mano ištikimas draugas, man artimesnis už brolį, tas, kuris ne kartą mane gelbėjo kovos lauke savo gyvybe rizikuodamas, nori mane nužudyti?

Leitė nieko neatsakė, o kunigaikščio akyse toliau sirpo audra. Jis stipriai sukando dantis, tarsi norėdamas uždaryti burnoje kažkokius žodžius, bet po keletos akimirkų vis tiek suriko:

– Arba tu, arba tavo dievai pamišę!

Leitė, kuri turbūt kažko panašaus ir tikėjosi, nė nekrūptelėjo. Rikantė stipriai, tarsi gelbėtojo ranką, spausdama prie krūtinės sūnelį, pabandė įsiterpti, virpančiu balsu kreipdamasi į vyrą:

– Bet juk Leitė... Ji turi dovaną. Kada gi ji buvo mums pamelavusi?

Vilkgailos žvilgsnyje netilo audra, tačiau nieko neatsakęs jis atsistojo ir nuėjo prie lango. Už miškų jau kilo saulė. Moterys matė, kaip nuo gilaus kvėpavimo kilnojasi jo pečiai. Paskui jis vėl sugrįžo, priėjo prie Leitės. Raukšlės kaktoje beveik išsilygino, bet melsvose akyse dar buvo tamsu. Jo balsas, visgi, skambėjo daug švelniau, kai pasilenkęs prie jos ausies, ištarė:

– Tau prisisapnavo baisus sapnas. Ar negali pranašei sapnuotis paprasti sapnai? Ar būtinai kiekvienas blogas sapnas turi kažką reikšti?

– Bet kunigaikšti... – liūdnai pradėjo moteris, atsitraukdama nuo jo taip, kad vėl matytų akis. Vilkgaila pridėjo smilių prie Leitės lūpų,

– Tau prisisapnavo blogas sapnas, kuris nieko nereiškia, – pasakė jis ir šyptelėjo šypsena, dar nevisai išsivadavusia iš pykčio pančių, – o dabar išeik, – ištarė jau garsiau,– nes kitaip būsiu priverstas tave išvaryti jėga.

*********

Kai krivis įžengė į kambarį, ten jau buvo Vilkgaila su Rikante, Jarutis, sargybinis ir Leitė. Kunigaikštis atpasakojo visą istoriją: po judviejų pokalbio Leitė nesipriešindama išėjo, tačiau vietoje to, kad grįžtų namo, niekieno nepastebėta, nuėjo tiesiai į Jaručio kambarį. Jis dar miegojo, kai ji susirado durklą ir jau ruošėsi smogti, bet kaip tik tada vyras atmerkė akis. Kaip tik laiku, kad dar spėtų apsiginti nuo artėjančios mirties.

Galbūt Jaručio galvoje ir užgimė mintis tuojau pat ją nužudyti tuo pačiu durklu, tačiau jis visgi nutempė ją atgal pas Vilkgailą ir pasakė ką ši bandžiusi padaryti.

Pažvelgus į kunigaikščio pusbrolį Preigilui pasirodė, kad šis jau gailisi savo gailestingumo.

– Kaip gali tai pateisinti, krivi? – paklausė Vilkgaila.

Jis pažvelgė į žmoną. Ši stovėjo šalia sargybinio pakumpusi, apkabinusi save ir virpančiais pirštais lėtai glostydama savo pečius. Žalios plačiai atmerktos akys, beveik uždengtos ilgais, susivėlusiais plaukais, dabar gąsdino. Jų žvilgsnis buvo kitoks. Nepažįstamas. Leitės kūnas, Leitės plaukai, Leitės veidas, bet kažkas toje moteryje, jos akyse buvo taip svetima. Ši moteris ir jo žmona – ta, kurią matė dar vakar vakare, atrodė, buvo dvi skirtingos būtybės. Nuo to žvilgsnio kūnu ėmė slinkti šaltis. Nebeiškentęs nusisuko.

Pažvelgė į Vilkgailą. Draugo veidas buvo rūstus. Tapo aišku, kad dabar, šią akimirką, draugystės buvo pamirštos, kad dabar kunigaikštis laukė savo pavaldinio atsakymo. Tik Preigilas vis niekaip neatrado žodžių. Taip, Leitė pasielgė blogai, bet galbūt ji turėjo tam pagrindo. Jo žvilgsnis vėl nuklydo į jos veidą. Akys, vis dar įsmeigtos į jį, vis dar pilnos juodos tamsos. Buvo baugu ir keista. Baugu labiau jos, ne kunigaikščio. Krivio lūpos lėtai prasivėrė:

– Turbūt Leitė serga, turbūt jai prisisapnavo baisus sapnas.

Žalios akys stipriai užsimerkė. Gąsdinanti tamsa dingo. Dabar Preigilas ir vėl matė ją – savo žmoną. Tą, kurią jis ką tik išdavė. Dabar išgirdo kaip tyliai, tarsi kažko prašydama prabilo Rikantė, bet kunigaikštis lyg nuo aštraus smeigto, pasitraukė nuo artėjančio jos prisilietimo ir energingai papurtė galvą. Krivio galvoje ėmė ūžti, o širdį suspaudė liūdesys. Jis nebegirdėjo, apie ką ginčijasi kunigaikštis su pusbroliu, dėl ko murma Rikantė. Iš širdies išsprūdęs šaltis pildė viską aplinkui, o skausmas, nebeturintis vietos krūtinėje, darėsi nepakenčiamas. Jo žodžiai buvo ne tie, kuriuos reikėjo ištarti, tačiau nebegalėjo būti atšaukti. Staiga pasirodė, kad Leitė jau visi pranyko. Jos figūra stovėjo kitame kambario kampe, bet iš tiesų jos nebebuvo. Šią akimirką jis tai suprato, kiekvienu savo odos lopinėliu. Ta figūra nebebuvo jo mylimoji, jo draugė, jo patikėtinė. Apgaubtas neperregimos tamsos jis tetroško kuo greičiau iš čia išeiti, bet pirmas durimis trenkė Jarutis.

– Leitė bus uždaryta šiauriniame bokšte, – pakartojo Vilkgaila.

*********

Krivis lėtai uždarė namo duris, stebėdamas kaip dar ką tik ryto saulės nušviestą patalpą apgaubia prieblanda. Net ir joje aiškiai matė atidžiai jį stebinčias vaikų akis. Atsisėdo ant suolo ir mostu pakvietė juos prisėsti šalia.

– Mama šiandien negrįš, – ištarė lėtai, stebėdamas dukters veidą, tik akimirkai žvilgtelėdamas į Symantą. Bijojo, kad juos apvylė. Ypač ją. Mergaitė nuleido galvą žemyn, nusukdama žvilgsnį nuo jo, ir nestipriai krimstelėjo apatinę lūpą. Tylėjo. Sėdėjo sustingusi, neverkė, nepyko, tik tylėjo.

– Kas jai bus? – paklausė Symantas.

Preigilas delsė. Nors įeidamas jau buvo nutaręs vaikų negąsdinti, viską nupiešti kuo šiltesnėmis spalvomis, tačiau dabar nebeatrodė, kad sugebės tai padaryti. Jie nebebuvo maži, juos nebūtų lengva apgauti. Apgaulės jie ir nenusipelnė. Tik kaip pasakyti tiesą jis nežinojo. Dabar nebežinojo net pačios tiesos.

Tą naktį ir Iglė susapnavo baisų sapną. Jame nematė nieko, tik tamsą, bet tikrai žinojo, kad joje kažkas slepiasi. Ji nesuprato sapno prasmės, tačiau pabudusi tenorėjo rėkti.

*********

Lengvais odiniais bateliais apautos Iglės kojos atsargiai žengė girgždančiomis medinėmis pakopomis. Dar niekada neteko būti šiauriniame bokšte. Čia buvo tamsu, kvepėjo pelėsiais ir tik kai kur pakopas apšviesdavo per sienų plyšius įsiveržę saulės siūlai. Jos tikslas buvo pačiame viršuje, ten, kur nedidelis kambariukas grotuotomis durimis ir mažu langeliu.

Bokštas buvo retai naudojamas, tik kartais ten, viršuje, uždarydavo nusikaltėlius iki tol, kol nuspręsdavo ką su jais daryti. Dabar jau trečia diena čia kali jos mama. Iki šiol ją aplankė tik močiutė. Tėtis nenorėjo, kad vaikai, ypač Iglė, ją matytų. Buvo tai uždraudęs ir tik šiandien jai šiaip ne taip pavyko įsmukti su ja susitikti. Būtinai norėjo pamatyti mamą ir išsiaiškinti kodėl ji taip pasielgė.

Dar kelios pakopos ir Iglė atsidūrė prie durų. Grotuotas langelis jos ūgiui buvo kiek per aukštai ir ji turėjo pasistiebti, kad galėtų pro jį pažvelgti. Ten viduje buvo prieblanda. Nedaug šviesos krito tik per mažą išpjovą į lauką. Toliau nuo jos, ant grindų, atsirėmusi į sieną sėdėjo mama. Jos palaidi plaukai buvo susivėlę ir dengė veidą, rankos padėtos ant kelių ir bejėgiškai nuleistos. Iglė sušnibždėjo pro grotas:

– Mama.

Moteris pakėlė galvą, bet, lyg pagalvojusi, kad pasigirdo, vėl ją nuleido.

– Mama, čia aš, Iglė.

Leitė pasisuko į duris. Per plaukų pinkles žybtelėjo jos žvilgsnis. Pamačiusi per grotas dukters veidą, pakimusiu balsu pasakė:

– Iglė? O aš galvojau, kad vėl Sniegė. Maniau gyvieji vaikai mane pamiršo. Iki šiol čia ateidavo tik Sniegė. Dar mano tėtis ir brolis.

Iglė krūptelėjo. Ta moteris už durų pasirodė nebepanaši į jos mamą. Kalbėjo taip keistai. Pasidarė nejauku. Ji tvirtai įsikabino į grotas.

– Bet, mama, jie mirę.

Moteris linktelėjo:

– Juk sakiau, kad gyvieji mane pamiršo, – ištarė ir vėl nusisuko.

Iglės akyse ėmė kauptis ašaros.

– Nepamiršo, mama. Ir aš, ir Symantas, ir močiutė, ir tėtis – mes visi apie tave nuolat galvojam ir dėl tavęs stengiamės. Tėtis ir kunigaikštis juk geri draugai, tėtis tikrai įkalbės kunigaikštį tave išleisti, tik tu turi pakentėti.

Leitė pamažu pakilo ir kiek susvyravo. Savo plonomis rankomis besiremdama į sieną priėjo prie durų. Pirštai įsikibo į grotas šalia dukters pirštų, ir baltas veidas įkvėpė iš Iglės plaučių ištrūkusį orą. Iš arti į mergaitę pažvelgė jos plačiai atmerktos akys. Tokio motinos žvilgsnio Iglė dar niekuomet nebuvo mačiusi.

– Dukra, pamiršk ką tau sakiau apie regėjimus, pamiršk, kad sakiau, jog dvasios mūsų nemato, kad jos nelinki blogo. Tai melas. Tu turi niekam neišsiduoti, kad jas matai. Turi man prižadėti, kitaip tavęs laukia toks pat likimas. – Moteris staiga iškišo ranką pro grotas ir sugriebė dukters suknelę. – Girdi, niekam neišsiduok!

Mamos balsas skambėjo grasinančiai. Iglė persigandusi linktelėjo. Leitė paleido jos drabužį ir pasitraukė nuo durų. Tada sušnibždėjo:

– Man nepavyko. Kunigaikštis mirs. O po to ateis jie. Bet manęs jie nepasiims. Girdi?! – suriko ji paskutinį sakinį, tačiau Iglei atrodė, kad klausimas buvo skirtas ne jai. Akimirką pasirodė, kad kampe subolavo dar kažkokia tamsi figūra, tarsi su mama kambarėlyje už grotų dar kas būtų. Bet vėl pažvelgus nieko nebepamatė. Tik tą vieną moterį ugniniais plaukais.

Iglė paleido grotas ir atsitraukė. Ta moteris ją gąsdino. Nenorėjo, kad tai būtų jos mama.

– O dabar, dukryt, išeik, juk nenori, kad tėtis supyktų, – pasakė ji jau švelnesniu balsu, kuris kiek priminė Leitę. Iglė nieko nebeatsakiusi nubildėjo pakopomis žemyn.

Visą vakarą ji praverkė įsikniaubusi į bruknėmis nudažytą mamos suknelę. Atrodė, kad jos mama dingo tarp ją supančių dvasių, kad ją nusinešė tas blogis, kurį ji pamatė ir jos ramus balsas, švelnios rankos, tyros, guodžiančios akys išnyko amžiams.

Visą naktį kaukė vėtra, kuri plėšė medžių lapus, kuri verkė per plyšius lentose, kuri užgožė Rikantės riksmą, kai ši pamatė, kaip ant šiaurinio bokšto, ugninių plaukų kilpoje, supasi bedvasis jos draugės kūnas.

IV SKYRIUS. UGNIS

Po Leitės mirties jau buvo praėjusi savaitė.

Ilmantas pravėrė šoninio įėjimo duris. Šiandien su Vilkgaila jis norėjo susitikti anksčiau, aptarti reikalus dar nesipainiojant kitiems. Kažin ar kunigaikštis nepamiršo? Ten, kur praėjimas šakojosi, Ilmantas pasuko į kairę.

Kaip tik tada kažkoks garsas privertė kūną įsitempti. Nesuprato kas tai, buvo per tylus, bet garsas kažkodėl iš karto priminė, jog su savim jis neturi jokio ginklo. Toliau už posūkio kažkas dunkstelėjo į grindis.

Nerimas apglėbė kūną. Ilmantas ėmė bėgti.

Pasukęs koridoriumi dar kartą, staiga sustojo. Už keliolikos žingsnių nuo jo, nušviestas per langelį krintančios dienos šviesos gulėjo žmogaus kūnas, o šalia jo stovėjo aukštas plačiapetis karys. Jarutis. Iš karto pažino jį šioje dulkėtoje prieblandoje. Jarutis žvelgė į gulintįjį ir šluostė kruvinus kardo ašmenis į savo apsiausto skverną. Žmogaus ant žemės galva bejėgiškai nulinko į šoną.

Ilmanto krūtinėje sugaudė tarsi metaliniai dūžiai – ant grindų gulėjo jo kunigaikštis. Kraujas užsiliepsnojo gyslose ir karštis pliūptelėjo per visą kūną. Regėtoja buvo teisi! Pirštai ėmė karštligiškai ieškoti ginklo rankenos. Dantys sugriežė, kai vėl prisiminė, kad kaip tik dabar ginklo neturi.

Jarutis krūptelėjo. Supratęs, kad yra ne vienas, pakėlė akis į liudininką. Veidas persikreipė piktam šypsniui.

– Ką gi, – sugergždė jo balsas, – vis tiek iš tavęs nedaug naudos.

Kardo ašmenys blykstelėjo blankioje šviesoje ir jis energingai žengė Ilmanto pusėn. Senis sugniaužė kumščius ir stipriai sukando dantis. Dabar labiausiai troško visą įniršį sutelktį į smūgį išdaviko smilkinin, bet artėjantis kardas vertė kuo greičiau ieškoti kito būdo. Apsižvalgė. Vienintelis artimas ir panaudojamas daiktas buvo metalinė žvakidė aukščio su lyg juosmeniu, todėl nedelsdamas griebė ją abiem rankom. Tai pamatęs Jarutis stabtelėjo.

– Cha, nejuokink! Prieš mane su žvakide? Ar nematai kaip tai apgailėtina?

Tačiau Ilmantas nebesiklausė jo žodžių. Pajutęs šaltą metalą savo rankose nebegalėjo savęs sulaikyti daugiau nė vienai akimirkai. Suurzgė ir, užsimojęs žvakide kaip vėzdu, bėgte pasileido į žudiką.

Jarutis visuomet buvo vikrus ir tikslus su aštriais ginklais, bet jis ženkliai nuvertino Ilmanto jėgas, tikėdamasis be ypatingų pastangų kardu sulaikyti link jo atskriejantį kovai nepritaikytą daiktą.

Smūgis tiesiog išplėšė kardą iš jo pirštų ir šis apsivertęs ore, nuskriejo tiesiai per langą. Jaručio akys išsiplėtė iš nuostabos. Staiga viskas apsisuko ir dabar jis beginklis stovėjo priešais tą įniršusį žvėrį. Senio rankos vėl užsimojo ir Jarutis suprato, kad jei tuojau pat nepajudės, aštri žvakidės koja po akimirkos perkirs jo galvą.

Kaip tik tada abu išgirdo kaip nuo Vilkgailos pusės atsklido dejonė. Ilmantą tai išblaškė. Tik to ir tereikėjo. Jarutis šoko prie lango ir persisvėręs šlumštelėjo laukan. Ilmantas puolė iš paskos, bet tada vėl išgirdo Vilkgailos balsą. Atsisuko į ant žemės gulintį kunigaikštį. Jis dar sekė Ilmanto judesius besimerkiančiomis akimis. Senis nuleido žvakidę ant žemės ir priėjo artyn. Iš perdurtos krūtinės dar tekėjo kraujas, bet veidas balo vis labiau. Priklaupė šalia. Kunigaikštis pajudino lūpas, bet joks garsas nebeatsklido. Ilmantas uždėjo savo didelę ranką ant Vilkgailos peties ir nebenukreipė žvilgsnio nuo jo akių tol, kol jos užsimerkė visam laikui.

*********

Raudoni saulės spinduliai liūdnai geso tamsiame tyliai banguojančiame vandenyje, o jos degantis kamuolys jau beveik lietė už ežero stūksančios girios medžių viršūnes. Temstančiame šventajame miške apie platų laužą susirinko beveik visi. Juodos žmonių figūros tyliai stovėjo ant kalvos iš priekio apšviestos plazdančia liepsna, iš nugaros apgaubtos vakaro vėsuma. Arčiausiai ugnies – Preigilas, Rūnas ir vaidilutės; kiek toliau Rikantė, spausdama prie krūtinės Idrį, naujas kunigaikštis Skiriotas, Ilmantas ir jo likę penki sūnūs, Symantas, Iglė, Auktarė, už jų vyrai, seniai, moterys ir vaikai. Laužas daug platesnis negu anksčiau sudegintos Leitės – ant Vilkgailos laidotuvių laužo dar turėjo tilpti ir jo žirgas, du medžiokliniai šunys, sakalas, ginklai.

Preigilas įdėmiai stebėjo kunigaikščio negyvą veidą toje virpančioje, gyvoje šviesoje. Veidas be jausmo, veidas nebepanašus į tokį, koks buvo. Ne šitą vaizdą norės atsiminti pagalvojęs apie savo draugą. Greičiau jau jo garsų juoką ar aiškiau negu žodžiai kalbančias akis. Ir vėl skausmingai sudūrė krūtinėje – Vilkgaila nebegyvas, o jo žudikas kažkur tebesislepia laisvėje. Beveik visi miesto vyrai tą dieną paėmė į rankas ginklus ir kaip į didžią medžioklę išsiruošė medžioti to vieno žvėries – žmogaus, kuriuo jų kunigaikštis pasitikėjo, ir to, kuris tą pasitikėjimą taip išdavė. Visgi niekam nepavyko – Jaručio pėdos greitai atšalo.

Iškilmingai taręs keletą žodžių Perkūnui, kaip priklausė, krivis įmetė į ugnį lokio nagus, kad kunigaikščiui būtų lengviau kopti į statų dausų kalną. Ugnis ūžtelėjo laužu link dangaus. Liepsnos liežuviai lyžtelėjo jo rankas. It pajutę saldų mirties skonį jie ėmė trokšti daugiau. Tuojau raudonu švytėjimu buvo apgaubti ir kunigaikščio plaukai, ir šarvais apkaustyta krūtinė, ir šalia gulintis kalavijas, ietis, lankas. Tai kas dar neseniai buvo kvėpuojantis, kraujuojantis kūnas, dabar ėmė virsti anglimi ir pelenais.

Nuo laužo ėmė kilti juodi dūmai. Šį vakarą nebuvo vėjo ir jie kilo tiesiai į viršų. Iglei pasirodė, kad laužo dūmuose mato kunigaikščio siluetą. Jos tėtis sušuko:

– Matau kunigaikštį ant savo žirgo jojantį per dangų.

Minia aplink laužą suošė. Dūmai dar sutirštėjo ir Iglė nieko nebematė.

Laužui baigiant degti, žmonės tylėdami ėmė skirstytis. Paskutiniai saulės spinduliai dar skverbėsi pro medžių šakas, bet jau tuoj turėjo būti tamsu. Iglė nebenorėjo čia būti. Tai buvo graži vieta – nuo kalvos atsivėrė puikus ežero vaizdas, iki horizonto plintantys melsvi miškai ir auksinis saulėlydis – bet jai čia nepatiko. Kalva buvo apgobta tokiu tankiu liūdesio ir išsiskyrimo audeklu, kad jis beveik dusino. Tėtis tą naktį neplanavo grįžti namo, Symantas taip pat turėjo užtrukti ir Iglė nenorėjo po visko viena pasilikti jų name pilies kieme, todėl sutarė pabūti pas močiutę. Mergaitė klausdama pažvelgė į Auktarę. Senolė tyliai ištarė, kad jei nori, ji gali viena eiti į jos namus, o ši netrukus sugrįšianti. Iglė linktelėjo.

Nusileidus nuo kalvos, atrodo, tapo net lengviau kvėpuoti. Ta sunki uždanga iki čia nebesiekė.

Vakare garsai miške pasikeitė: girdėjosi tik senų kamienų graudus girgždėjimas, nematomų pėdų čiuženimas per sausas šakeles ir spyglius bei liūdnos vakarinės tamsos paukščių giesmės. Kai šalia nebedegė ugnis pasidarė vėsu, o akys turėjo iš naujo priprasti prie miško prieblandos. Kažkur suūkė pelėda. Iglės širdį nutvilkė šaltis. Artėjanti naktis taip aiškiai priminė, kaip po truputį byra jos pažįstamas pasaulis. Pasaulio be šių mirusių, nuo jos gimimo dar nebuvo. Buvo keista, atrodė, kad jiems išnykus, pasaulio sandara turėjo pasikeisti labiau, bet saulė ir toliau taip pat leidosi, ir toliau taip pat temo, ir toliau taip pat degė ugnis.

Pasaulis be mamos egzistavo jau keliolika dienų, tačiau vis dar atrodė, kad štai už kitos eglės turėtų vėl ją pamatyti, taip įprastai besidairančią, ir jos, vėl kažkur pasilikusios, belaukiančią. Bet už kitos eglės jos nebuvo. Ir toliau nebebus. Iglei reikėjo kažkaip su tuo apsiprasti – vienintelės, kuri žinojo jos paslaptį, kuri galėjo ją apsaugoti nuo to baugaus naujo pasaulio, kurio ji dar nesuprato, nebebuvo. O kartais dar pamiršdavo, kartais dar praverdavo lūpas ją pakviesti. Tada prisimindavo. Tik jau nebežinojo ar su liūdesiu, ar su pykčiu ją prisimena. Kad ir kokie baisūs buvo mamos regėjimai, kad ir apie ką ji tuomet kalbėjo bokšte, Iglė negalėjo nepykti ant jos už tai, kad ši savo noru ją paliko.

Iglės pasaulio audinyje buvo įpintas ir tas garsus nesuvaržytas Vilkgailos juokas. Su jo mirtimi pasaulis tapo tylesnis.

Takelis įsuko į pievelę priaugusią kvapnių čiobrelių. Ji juo žengė tik kelis žingsnius kol pajuto kaip kažkas skaudžiai įdūrė į padą. Pakėlusi koją, žvilgtelėjo ant ko bus atsistojusi.

Nustėro. Ant takelio, šalia suminto čiobrelio, lėtai ir nevikriai aplaužytus sparnelius judino nebepaskrendanti bitė. Aiktelėjusi mergaitė pritūpė šalia.

– Atleisk, bitele, aš nemačiau, aš netyčia, – ištarė atsiprašinėdama.

Bitė jau nebeplakė sparneliais, bandė tik judinti kojytes, bet ir iš jų nebebuvo naudos. Iglė atsargiai, virpančiais pirštais, paėmė samanos kuokštą ant kurio buvo bitė ir pakėlė aukščiau. Žvelgė į tą mažą sutvėrimą savo išsigandusiomis ir apgailestaujančiomis akimis, ir nervingai kramtė apatinę lūpą niekaip nesugalvodama kaip jam dabar galėtų padėti. Padarėlis iš čiobrelių pievos judėjo vis mažiau ir tuoj visai nurimo, o Iglė vis dar laukė, bergždžiai tikėdamasi, kad gal tik sužeidė, gal bitė dar pakels pajudins sparnus ir pakils lėkti namo.

Tamsumoje nyko bitės kontūrai. Ji nebejudėjo.

Suspaudė širdį. Iglė nužudė bitę – Austėjos ir dangaus dievo padarėlį, kuri jai nieko blogo nepadarė. Nužudė ją šventame miške, ten kur kiekviena žolelė, kiekvienas gyvis alsuoja šventumu. Pasidarė baisu. Ji prisiminė istorijas, kaip už šakų laužymą šventam miške, dvasios susukdavusios žmonėms rankas ar kojas, o ji nužudė bitę! Tai kur kas baisiau negu nulaužti šaką. Ir visai nesvarbu, kad netyčia.

Ji padėjo negyvą bitę ant žemės, pakėlė pakelės samanas, nagais išrausė nedidelę duobutę ir joje ją palaidojo. Jautėsi lyg bandytų nuo visų paslėpti savo nusikaltimą. Bet juk dievai viską mato. Atsargiai atsistojo ir apsidairė. „Atleiskit man“ ištarė kreipdamasi į visa aplinkui: į žolę, medžius, paukščius, orą, dvasias ir dievus. Pasirodė, kad miškas atsakydamas suošė. Iglė neišgirdo koks buvo atsakymas į prašymą, bet labai norėjo tikėtis, kad dievai jos nepasmerks.

Išėjus iš miško jos žvilgsnį pasitiko aukštos pilies sienos. Pilis dabar atrodė tuščia ir nejauki. Iglė pasuko, kad tą didelį statinį apeitų iš kairės. Jos papėdėje ir tolėliau dėstėsi miestas. Arčiausiai nuo ten, kur dabar buvo Iglė, matyti Galmio šeimos namai, toliau Lilūnos mamos, arčiausiai ežero – žvejo sodyba. Didelė dalis gyventojų dar nebuvo parėję iš kunigaikščio laidotuvių, todėl dabar miestas atrodė liūdnas ir apleistas. Tik kai kur iš krosnių rūko pilki skysti dūmai. Dar truputį palei pilies sieną ir ji pasuks per taką iki močiutės namų.

Paskutinio pasiklydusio saulės spindulio apšviesta, už posūkio, prieš akis išniro šiaurinio bokšto viršūnė.

Iglė sustojo. Stengėsi nebūti arti to prakeikto statinio nuo pat mamos mirties, o dabar, lyg pasimiršusi, atsidūrė visai šalia. Pats bokštas jau slėpėsi sutemose. Iglė norėjo apeiti jį dar didesniu lanku, tačiau tada pamatė, kad kažkas šalia jo sienos sujudėjo. Kauluose suaimanavo nerimas, tačiau Iglė, nekreipdama į jį dėmesio, žengė arčiau. Pro tirštėjančias sutemas išvydo žmogaus siluetą. Pasisveikino su kažkuo nepažįstamu, bet siluetas nesujudėjo ir neatsakė. Nepaisydama baimės ji ėjo vis arčiau. Dabar tamsoje jau visai aiškiai įžiūrėjo ilgus plaukus, nusidriekusius beveik iki kelių, švelniame vakaro vėjyje lengvai plazdančią pilką suknią ir liauną it pušis liemenį. Ji stovėjo ant rasotos žolės ir tuščiomis akimis žiūrėjo kažkur į tolį virš Iglės galvos. Mergaitės akys prisipildė ašarų:

– Mama?

Būtybė nesureagavo. Iglė ištiesė į ją rankas ir žengė artyn. To menko vėjelio pajudinta, ji nuskrido kairėn. Iglė per ašaras stebėjo jos veidą: toks pilkas, toks blankus ir be jokio jausmo atspindžio tuščiose akyse. Ji nejudėjo, nekalbėjo, tik švelniai pleveno virš žemės savo mirties vietoje ir žvelgė į tolį, tačiau tikriausiai nieko nematė.

– Mama, – meldžiančiu balsu vis tiek dar kartą ištarė Iglė. Niekas nepasikeitė. Balsas praėjęs kiaurai siluetą susigėrė į medinę bokšto sieną. Norėjosi bent jau paliesti ją, bet vėl pabandžius pakelti ranką ji ėmė tolti.

Iglės širdyje baimę ėmė sklaidyti pyktis. Ji vėl prisiminė, kaip jautėsi išduota, palikta likimo valiai žmogaus, kuris turėjo ja rūpintis, to, kuris ir dabar tarsi tiesiog erzina ją savo abejingumu. Ji buvo girdėjusi, kad šmėklos kartais pasirodo savo mirties vietoje, kad tai tėra nieko nejaučiantis, nematantis buvusio žmogaus lukštas, bet... bet juk čia jos mama! Juk taip! Iglė suspaudė pirštus į kumščius ir išrėkdama visą savo pyktį suriko:

– Mama!

Šmėkla riksmo bangos kaip vėtros pagauta pakilo ore ir nuskriejo atgal. Palietė bokšto sieną ir persigėrusi per ją išnyko.

Mergaitė dar žvelgė į tuščią sieną, bet ji nebepasirodė. Akis visai užtvindė ašaros, bokštas paskendo sūriame rūke. Iglė bėgte pasileido link Auktarės sodybos. Iki močiutei grįžtant, pasislėpusi pataluose ji išverkė savo pykčio likučius.

*********

Blyksnis šviesos, įžengus iš jaukios šventyklos prieblandos trumpam apakino, bet prieš prisimerkdama Gailė pažino priešais ją, tarsi iš niekur, atsiradusį žmogų. Iš nuostabos krūptelėjo, iš netikėtumo atsileido pirštai, kryptelėjo koja. Vaidilutė nespėjo jo išvengti ir į jį neatsitrenkti. Molinis ąsotis paleistas iš jos rankų skaudžiai trinktelėjęs sudužo į šventyklos grindinį. Pati Gailė, praradusi pusiausvyrą, suklupo paskui. Tarp akmenų ir kietos sutryptos žemės pasklido balto pieno bala.

– Atsiprašau, – sutrikęs ištarė Symantas, priklaupdamas šalia jos. – Nežiūriu kur einu. Atsiprašau.

Gailė nebesuprato ar dėl saulės šviesos, ar dėl to, kad nematytų jo susirūpinusio, atsiprašinėjančio veido taip norėjosi užsimerkti.

– Atsiprašau, tikrai.

Ji jautė kaip pienas geriasi į drabužį ties keliu, kaip virpa pirštai besiremdami į vėsius dulkėtus akmenis, vis smarkiau plaka širdis ir vis labiau šyla skruostai. Buvo ir gėda, ir pikta. Pikta dėl jo rūpesčio, pikta dėl jo atsiprašymų. Kodėl jam visad reikia dėl visko apkaltinti save? Juk ji pati kalta, juk ji... Jo akys trumpam nusisuko ir apžvelgė aplink pažirusias šukes. Ištiesė ranką jų link.

– Ne, nereikia, nieko tokio, nerink, aš pati, – išbėrė ji greitai ir stipriau pasirėmė bandydama atsistoti. Symantas paklausė ir pakilo. O Gailė vėl užkliuvo už apie kojas apsivirusio sijono. Gelbėdama, jo ranka greitai sugriebė jos dilbį.

Jau geriau ji būtų parkritusi ir vėl. Dabar jis buvo per arti. Taip arti, kad ji galėjo užuosti ugnies kvapą nuo jo drabužių. Ne tokį, kuriuo kvepėjo šventyklos sergėtojai – kalvės kvapą, ugnies, karščio sumišusio su metalu, su jo paties kvapu. Rudens spalvų akys vis dar stebėjo ją su rūpesčiu. Pasirodė, kad jei tik išdrįstų tikrai paklaustų, kas blogo jai nutiko. Beveik tikras skausmas pervėrė krūtinę. Mergina išsitiesė. „Prašau, paleisk ranką“ – ėmė kartoti mintyse – „prašau“. Norėjosi galėti nebežiūrėti į tą tokį gerą, tokį gražų žmogų. Norėjosi galėti užsisklęsti nuo visko, kas susiję su juo, bet dabar, bet visuomet jis buvo per arti.

Jo pirštai atsileido:

– Ar tėvas viduje?

Gailė tik linktelėjo.

Vaidilutė nusisuko ir žengusi žingsnį į šoną pasilenkė pakelti šukių. Symantui vis dar norėjosi jai padėti, bet pasirodė, kad ji pati to nenori. Paskutiniu metu Gailė iš tiesų tapo kažkokia keista. Gal net už kažką pyksta ant jo? Atsidusęs jis įžengė į tiršto ąžuolo šešėlio užklotą šventyklą.

Priešais ugnį ištiesęs rankas į šonus stovėjo ir kažką šnibždėjo tėvas. Symantas, nieko neištaręs, laikydamasis arčiau sienos ir žiūrėdamas sau po kojomis, kad neužmintų neatsargaus žalčio, paėjo taip, kad tėtis galėtų jį matyti iš šono. Nenorėjo trukdyti jokio ritualo – jis juk gali palaukti.

Čia buvo maloniai vėsu. Amžinosios ugnies karštis nei kiek neprilygo vidudienio saulės, ar kalvės žaizdro kaitrai. Ji, rodos, iš Symanto išsunkė beveik visas jėgas ir visą sveikatą. Atidžiai stebėdamas tėtį, jis nusibraukė nuo kaktos prakaitą.

Tėvo šnabždėjimas pamažu liovėsi ir žvilgsnis pasisuko į jį. Krivio veidą nušvietė šypsena. Symantas įsižiūrėjo – ne, nepasakytum, kad ta šypsena buvo kažkuo liūdna, tiesiog tipiška „preigiliška“ šypsena, spindinti apie tai kaip gera gyventi. Jei nežinotum, kad jis ką tik prarado žmoną ir geriausią draugą, tikrai patikėtum jos nuoširdumu.

– Sveikas, sūnau, – ištarė, žengdamas porą žingsnių jo link. Dabar tėčio veidas pasitraukė iš ugnies šviesos ir pasinėrė į prieblandą. Gal dėl to, kad paslėptų tuos galimus liūdesio ženklus nuo saviškio tiriančių akių.

– Labas, tėti. Jau senokai nesimatėm.

Iš ties, Preigilas paskutinėmis dienomis pamiršo savo nesulaužomą tradiciją vakarienei visuomet grįžti namo. Krivis skėstelėjo rankomis:

– Žinau. Atleisk, dabar daug darbo. Negirdėjai, Jaručio dar nerado?

Symantas papurtė galvą ir apsidairė, lyg bandydamas įvertinti tėčio žodžius. Dievais jis giliai tikėjo, taip, bet „daug darbo“? Ar Perkūnui taip svarbu, kad krivis čia būtų visą parą? Ar jam tas tikrai rūpi?

– Tėti, – pradėjo Symantas ir nutilo. Nežinojo kaip pasakyti.

Preigilas žengė dar arčiau:

– Taip?

Tėvas tikrai būdavo teisus – Symantas iš ties daug kuo panašus į mamą. Kad ir tuo, kad jam taip sunku kalbėti apie jausmus. Motina irgi savo širdgėlas stengdavosi nuo visų paslėpti. Jei ir ne patį skausmą tai bent jo priežastį.

– Aš... aš norėjau... Atėjau iš tiesų tai dėl... – Jis atsiduso, – dėl Iglės, tėti.

– Kas dėl Iglės?

– Negi nematai? Po Vilkgailos laidotuvių ji... Iš jos nieko neliko. Nieko iš kibirkštėlės. Jau nepamenu kada bemačiau, kad ji bent nusišypsotų. Suprantu, kad kiekvienas liūdim, bet ji... Geriausia, jei tu su ja pasikalbėtum.

Krivis nuleido galvą.

– Ką aš galiu padaryti, sūnau? Nei tau, nei jai mamos nesugražinsiu. Be to, ji dar turi tave, turi Auktarę.

– Mane? Iš manęs kokia jai nauda? Tu tai... O ką aš galiu? O Auktarė? Mama buvo jos vaikas, jai pačiai reikia paguodos.

– O tau Symantai? – melsvas žvilgsnis susmigo į jo akis.

– Aš susitvarkysiu, – ištarė vaikinas nuleisdamas galvą. – Žinau, kad ir tu susitvarkysi. Man tik neramu dėl Iglės.

Preigilas nusisuko ir žengė ugnies link.

– Ką nori, kad jai pasakyčiau? Ar gali pasiūlyti kokiais žodžiais jai paaiškinti, kodėl jos tėvas neišgelbėjo jos motinos?

Symantas pakėlė akis.

– Tu negalėjai, – ištarė tvirtu balsu.

– Ar tikrai, sūnau?

Kažkas nudiegė krūtinėje. Nebuvo susimąstęs, kad tėtis dėl mamos mirties kaltina save. Ne, jis nėra kaltas. Taip iš tiesų galėjo kada nors baigtis. Jis labai stengėsi apie tai negalvoti, bet kartais tokia tamsi mintis šmėkštelėdavo jo galvoje. Įprastai motina tikrai nebūtų taip padariusi, tačiau... Kartais (jis prisiminė bent kelis tokius laikotarpius) mama tapdavo tiesiog nepaguodžiamai liūdna, pikta ir tyli. Jis ir pats daugybę kartų tada bandydavo jai padėti, pralinksminti, bet tai buvo beviltiška. Tuomet nebūdavo jokio kito kelio kaip laukti ir tikėtis, kad tai praeis. Tikrai nebuvo. Vaikinas ištiesė ranką siekdamas tėvo peties, tačiau tuo metu prie šventyklos įėjimo pasirodė žmogaus šešėlis.

– Sveiki, – suskambo kiek prikimęs moteriškas balsas.

Abu atsisuko į šviesą sklindančią aplink liekną figūrą. Jos balsas buvo toks savas. Rikantė. Po vyro mirties ir ją matydavo rečiau. Lyg sužeistas žvėris ieškantis prieglobsčio, kad galėtų išsilaižyti savo žaizdas, ji pasislėpė tarp pilies sienų.

Rikantė priartėjo ir nuo jos baltų marškinių padvelkė jaukus vaško kvapas. Nieko daugiau netarusi priėjo prie krivio ir apkabino jį per pečius, priglausdama savo šviesiomis garbanomis vainikuotą galvą prie jo krūtinės. Preigilas šyptelėjo – jo lūpose sušmėžavo švelnus rūpestis ir jis pakėlė savo rankas iki kunigaikštienės nugaros. Symantui pasirodė, kad būtent to jiems dabar ir reikėjo. Rikantei – galimybės į kažką atsiremti, ypač į draugą, ypač dabar, kai Leitės jau nebebuvo, o tėčiui – kažko, kas atsiremtų į jį, kažko, kas nukreiptų mintis nuo savo skausmo.

Didelės Rikantės akys atsimerkė ir pažvelgė į Symantą.

Jis tik akimirką atlaikė tą žvilgsnį, tas atviras, tviskančias akis. Jau tikėjosi bus pamiršęs tą trikdantį jausmą moteriai, kuri jį turbūt laikė tiesiog savo draugų vaiku. Pajutęs kaip karštis ima plūsti į kaklą ir skruostus, nieko nebeištaręs jis išėjo iš šventyklos.

*********

Grakščiai plevenančių žvakių liepsnų šviesoje Skiriotas stebėjo kaip Rikantė savo glėbyje švelniai supa sūnų. Berniuko akys jau merkėsi, lipo, kad ir kaip stengėsi, jis nebegalėjo išlaikyti jų atvertų. Tuos gelsvus garbanotus plaukus Idris tikrai bus paveldėjęs iš mamos, tačiau tokių šviesių, vasaros vidurdienio dangaus žydrumo akių neturėjo nei ji, nei Vilkgaila. Ta spalva Skiriotui labiau priminė jo paties akis.

Rikantė atsargiai paguldė Idrį į lovelę. Naujasis kunigaikštis atidžiai stebėjo našlės judesius; atsargius ir nematomus vėjelio, atskridusio per atdarą langą, pirštus, glostančius jos auksines garbanas; klausė jos suknelės šlamėjimo ir norėjo ištirpti tame kambaryje, likti nematomu tamsiuose šešėliuose, kad tik dar ilgiau galėtų pasilikti ir neatitraukti akių nuo jos. Taip troško, kad pasikartotų toks vakaras kaip tada, prieš ketverius metus, kai pilna įniršio Rikantė išbėgo iš Vilkgailos kambario, kur užtiko vyrą su viena tarnaite ir koridoriuje atsitrenkė į jį – Skiriotą. Skiriotas ją mylėjo turbūt nuo tada, kai dar būdamas keturiolikmetis paauglys ją, kaip broliui išrinktą pietinių žemių kunigaikščio dukrą, išvydo pirmą kartą. Tą vakarą jam buvo nesvarbu, kad jis – tik keršto įrankis, tik būdas įskaudinti Vilkgailą. Jos nuogo kūno šalia, jos alsavimo ir švelnios odos po savo pirštais nebūtų į nieką pasaulyje iškeitęs. Net jei po to Rikantė tapo dar atšiauresnė nei visada, o Vilkgaila apie tai taip niekada ir nesužinojo. Visgi, mažiau nei po metų gimus Idriui, Skiriotas niekaip negalėjo atsikratyti nuojautos, kad berniukas iš tiesų jo, o ne brolio sūnus. Nepaisant to, kad Rikantė atkakliai tai neigė.

Moteris pakėlusi žvakę priėjo prie stalo, prie kurio sėdėjo Skiriotas ir nė nepažvelgusi į jį, įsipylė iš ąsočio truputį midaus. Pakėlė indą prie lūpų ir vienu gurkšniu išgėrė. Skiriotas norėjo ištarti, kad moterims nedera, tačiau pamatęs ant Rikantės skruosto liepsnoje sušvytėjusią ašarą nepravėrė lūpų. Ji atsisėdo ant kėdės kitoje stalo pusėje ir nukreipė veidą į miegantį sūnų. Skiriotas nuleido akis į grindis – buvo skaudu matyti kenčiančią mylimą moterį. Buvo dar skaudžiau jaustis kaltam dėl jos skausmo. Jaručio niekam taip ir nepavyko sučiupti nors Skiriotas ir pasirūpino, kad jo ieškoti išvyktų geriausi vyrai.

– Rikante, tu juk žinai, kad jei ko reikia, visada turi mane, – bandė surasti žodžių jai paguosti.

Žodžiai pasirodė ne patys geriausi. Moteris atsisuko, ir pažvelgė jam į akis su neslepiama panieka. Sušnypštė pridėjusi pirštą prie lūpų, tarsi liepdama tylėti, nes Idris miega, o tada apėjo stalą ir atsistojo priešais. Jos veide sužaižaravo neapykantos žiežirbos. Įsitempusi, tarsi plėšrus laukinis žvėris besiruošiantis puolimui, prislopintu balsu ji ištarė:

– Ko tau iš manęs reikia? Nori užimti Vilkgailos vietą? Nori supti savo rankose jo sūnų, miegoti su jo žmona? Nors Vilkgaila buvo neištikimas girtuoklis, aš jį mylėjau. Tavęs niekada nemylėsiu. Palik ramybėje mane ir Idrį. – Ji įkvėpė trumpą oro gurkšnį, ir lyg nusipurčiusi kažką nuo savęs, pratęsė, – O jei sužinosiu, kad tu bent kažkuo prisidėjai prie jo mirties, pati savo dantimis perkasiu tau gerklę. Dabar eik iš čia, – tarė ji pirštu rodydama į duris.

Skirioto kūnas ėmė virpėti. Jis net pats nesuprato ar iš pykčio, baimės, liūdesio, ar kančios, tačiau jis pakilo ir išeidamas tyliai užvėrė duris.

*********

Kaip ir kiekvieną kartą tuo metų laiku, medžiokliai vėl visi išjojo į mišką. Kaip ir kasmet tai turėjo būti linksma visos grupės medžioklė, tačiau šį kartą nebebuvo Vilkgailos: taip, kaip kasmet būti nebegalėjo. Šį kartą visi pamažu išsiskirstė kas sau ir Skiriotas nesugebėjo jų vėl surinkti draugėn.

Symantas nebuvo didelis šitos medžioklės mėgėjas, bet dabar prisidėjo prie visų – norėjosi ištrūkti iš tos slegiančios erdvės. Nors Auktarė, rodos, atsigavo pati pirma ir tėčiui dažniau grįžtant namo Iglė vėl ėmė šypsotis, jis pats kiekviename namų kampelyje dar jautė tą tuštumą, kuri liko mirus mamai.

Visgi bendravimo su kitais jis iš tiesų visai nesiekė, todėl dabar net džiaugėsi, kad pamažu atsiliko nuo Nerilio ir kitų. Miškas užgožė nutolusių vyrų balsus ir greitai tapo visai tylu. Lyg nė gyvos dvasios nebūtų aplink, tik ta jauki žaluma. Tarp tankiai suaugusių girios medžių pagaliau liko tik jis ir jo žirgas. Net oro, rodės, atsirado daugiau. Tyla, miškas ir ugnis dažniai atstodavo geriausius draugus. O gal ir dar geriau – jie juk nieko nereikalavo, nieko neklausinėjo, nebandė jo niekuo įtikinti. Jie leido mintims netrukdomoms megztis ir augti. Ir net nesvarbu, kad visos tos mintys tik vertė nerimauti. Vaikinas vis negalėjo pamiršti senelės žodžių, kad mama nujautusi kažką blogo, kažką net blogesnio už Vilkgailos mirtį, kažką, kas bus po to. Jau pirmą kartą, kai tai išgirdo, jis iš karto pagalvojo apie svetimšalius baltomis, kalavijais išpaišytomis skraistėmis. O kas, jei Nerilis teisus, kas jei iš tiesų jie neužtruks taip ilgai iki jų ateiti kaip atrodo Symantui?

Staiga Anglis neramiai suprunkštė. Symantas krūptelėjo. Akimirką pasirodė, kad kažkur tankmėje išgirdo žmogaus balsą. Įsiklausė. Iš tiesų. Dabar jau buvo tikras, kad nepasigirdo. Pro medžių šakas į jo ausis sroveno ramus, tolimas moteriškas balsas. Iš kažkur toli skambėjo jos daina. Jis girdėjo tyliai sklindančią melodiją, bet dainos žodžių dar negalėjo suprasti. Buvo keista čia girdėti moters balsą: jie nujojo jau toli nuo miesto, jo gyventojos taip toli neidavo.

Pasirodė, kad daina sklido iš pačios tankumos, kur medžiai augo net per tankiai, kad galėtų prajoti. Symantas jau kurį laiką klausė ir nors rankos vis taikėsi paraginti ristūną, bet nujoti jis vis nesiryžo. Buvo keistai smalsu. Kažkoks stiprus jausmas tiesiog vertė išsiaiškinti kas ten. Vaikinas nulipo ir pririšo žirgą prie pušies. Anglies didelės juodos akys, tarsi klausdamos, nerimaudamos pažvelgė į šeimininką, tačiau šis dar kartą paglostė žvilgantį juodą kaklą ir praskleidęs aštrias avietyno šakas, ėmė skintis kelią į gilumą.

Buvo ne taip paprasta, kaip iš pradžių atrodė: kojos kliuvo už susiraizgiusių šaknų, plaukus pešė tankios šakos, o rankos beperstojo braižėsi į krūmynų spyglius. Atrodė, kad pats miškas atsitvėrė nuo jo, tačiau Symantui, su kiekvienu žingsniu į priekį, vis labiau į galvą kalėsi mintis, kad šioje tankmėje slepiasi kažkas, ką būtinai būtinai reikia surasti. Tai buvo jausmas, kuriam jis negalėjo ir nenorėjo nepasiduoti. Tuo labiau, kad jau artėjo link tikslo – melodija garsėjo.

Jau atrodė visai netoli, kai peršokus griovį ir vėl ėmus sausose šakose laužti sau taką, pagarsėjusi daina staiga nutrūko. Symantas sustingo. Dabar pasivaideno, kad daina tebuvo vienintelis garsas miške, nes, jai nutilus, pasidarė beprotiškai tylu. Tyla užgulė krūtinę, kurioje triukšmingai trankėsi širdis. Pajudėjus sutraškėjo šakos. Garsas buvo beveik kurtinantis. Šmėstelėjo mintis, kad dainuojančioji bus išgirdusi jo žingsnius ir nori nuo jo pabėgti. Mintis išgąsdino. Nebekreipdamas dėmesio į draskančius dyglius jis kaip galėdamas greičiau ėmė brautis link ten, dar neseniai skambėjo tas balsas. Turėjo pasivyti. Būtinai turėjo pasivyti.

Dar šiek tiek bėgimo ir iš miško gniaužtų Symantas galop pateko į aukštų medžių apsuptą ir nuo dienos kaitros uždengtą pievelę. Atsikvėpė įtraukdamas giliai į plaučius tvankaus oro, pilno žydėjimo kvapų ir stabtelėjo. Pievelėje neišvydo jokio žmogaus, tik kitoje jos pusėje, šalia pasislėpusio už nendrių nedidelio ežeriuko, lingavo liepa, aplipusi saldžiais žiedais. Kai širdį buvo beužliejantis nusivylimas, nuo to medžio vėl pasigirdo tylus niūniavimas. Balsas buvo tas pats. Kažkokia maloni šiluma išplito po kūną. Greitu žingsnius jis patraukė per aukštą žolę liepos link.

Atsidūręs po medžiu ir pakėlęs galvą aukštyn, jis galop pamatė balso savininkę. Prisiglaudusi prie storo liepos kamieno, atsisėdusi ant plačios šakos virš vandens, į jį iš aukščiau žvelgė jauna mergina tamsiomis, beveik juodomis akimis. Jos palaidi plaukai buvo beveik tokios pat spalvos ir suposi švelniame vėjyje kartu su plačios suknios klostėmis. Ji nutilo ir įdėmiai pažvelgė į jo veidą. Neatrodė, kad būtų nustebusi ar išsigandusi šito netikėto atvykėlio.

Symantas dabar lyg pabudo iš šito jausmo, šito sapno, atviliojusio jį per tankumą. Suradęs tą, kurią norėjo atrasti, jis nebežinojo kodėl jos ieškojo. Nebežinojo ką daryti toliau ir sutrikęs nuleido akis. Ji pasirodė tokia graži. Norėjosi kažką pasakyti, bet žodžiai nesimezgė.

Tuo metu mergina atsistojo ant šakos ir apsikabinusi kamieną, mikliai it miško žvėriukas, nusileido žemyn. Taip pat neištarusi nei žodžio, žengė dar žingsnį prie Symanto. Sustojo neįprastai arti kaip nepažįstamam žmogui. Savo oda jis beveik jautė jos kvėpavimą. Užuodė jos kvapą: ji kvepėjo sakais, samanomis, medžio žieve ir saulėje sunokusiomis miško uogomis. Tamsiose akyse sužėravo nuo ežero atsispindėjusi saulė. Jos neįprastas grožis iš taip arti ėmė beveik svaiginti. Lūpos prasivėrė.

– Šią naktį sapnavau tave, žynio sūnau rudens spalvos akimis, – tyliai ir lėtai tardama žodžius pasakė ji.

Symantas, pasijutęs dar nejaukiau, šiek tiek pasitraukė. Nesitikėjo tokios pokalbio pradžios.

– Tu mane pažįsti?

– Šiek tiek, – ištarė ji atsakydama ir pirštais pasitaisydama plaukus. Symanto galvoje vienas paskui kitą ėmė bėgti atminties vaizdai, bet juose jis niekaip nerado nieko panašaus į ją. Buvo tikras, kad ją būtų turėjęs prisiminti.

– Keista, o aš tavęs nepamenu.

– Gal ir neturėtum, – jos lūpose šmėstelėjo šypsenos šešėlis.

Tyloje jiedu toliau stebėjo vienas kito veidą: jis – atsargiai, tiriančiai, lyg vogčiomis stengdamasis įsidėmėti kiekvieną jos bruožą, ji – atvirai, tarsi žiūrėdama į seną pažįstamą ir laukdama kol jis ims kažką pasakoti. Symantas tai matė, bet joks žodis, kurio jis taip ieškojo norėdamas nutraukti tylą, neatėjo į galvą.

– Ar tau nereikia pasivyti savo medžiotojų pulko? – galop paklausė ji. Pasirodė, kad ta šypsena ji iš jo šaiposi.

– Ne. Nežinau, – numykė Symantas atsakydamas ir iš karto ėmė gailėtis. Jo žodžiai atrodė kažkokie gremėzdiški, ne tie, kurių reikėjo. Ji nusuko žvilgsnį nuo jo akių ir atsitraukė. Priėjusi prie pat vandens, pritūpė, pirštų galais sudrumstė lygų paviršių, ir stebėdama besisklaidančias bangeles pasakė:

– Taip, gal ir neverta – jūs tokie triukšmingi, kad visi miško žvėrys iš anksto žino, kad jūs ateinat ir iš kur ateinat. Netikiu, kad medžioklė jums pasiseks.

– Turbūt ne. Ir tu mus girdėjai? – paklausė Symantas ir vėl iš karto pasigailėjo – žinoma, kad girdėjo – juk ką tik pati tai pasakė.

Ji tik linktelėjo galva.

– Kuo tu vardu? Iš kur tu? – paklausė jis, galų gale nutaręs, kad pradėti reikėtų taip.

– Juna. Iš čia, – ištarė ji, vėl atsisukdama į vaikiną.

– Iš čia? Iš šitos pievos? – kiek sutrikęs nusišypsojo Symantas. Juna toliau į jį žvelgė ir nieko daugiau nesakė. Jis ėmė jausti kaip ima kaisti skruostai. Mergina dar truputį patylėjusi prabilo:

– Ne, aš gyvenu nedideliam namely šitam miške, – atsiduso. – Mano tėvai jau mirę ir dabar aš ten gyvenu viena.

– Aaa... – numykė Symantas.

Juna ėmė šypsotis. Nors kalba su ja ir nesimezgė, jis visai nenorėjo pasišalinti, ji buvo kažkuo tokia ypatinga. Tokia keista, tokia miela ir beprotiškai graži. Vis dar niekaip neprisiminė, kad būtų kažkada ją matęs. Negalėjo to suprasti: tos juodos akys – vien jų užtektų, kad jos nepamirštų.

Sau už nugaros išgirdęs sparnų plazdėjimą, jis greitai atsisuko, bet juodas šešėlis kaip tik praskrido virš galvos. Atsigręžęs atgal į merginą, pamatė, kaip jis nutūpė ant dešinio jos peties – juodas paukštis, iš išvaizdos panašus į vanagą. Tik tokio juodo Symantas dar nebuvo matęs. Jo plunksnų spalva, beveik susiliejo su jos plaukais. Ji sulenkė kairę ranką ir paglostė paukščio sparną.

– Tai mano draugas, – paaiškino, – Lagis.

Symantas pravėrė lūpas, norėdamas dar paklausti, bet tuomet kažkur toliau tankmėje suūbavo pelėda. Lagis ir Juna iš karto pasuko galvas į tą pusę. Mergina nutraukė dar neištartus vaikino žodžius:

– Mums reikia eiti, – ištarė jau žengdama žingsnį į tą pusę, iš kurios girdėjosi pelėda.

– Kodėl? – net nenorėdamas paklausė Symantas. – Bet, gal...

– Jei nori, galime susitikti poryt vakare, – tarsi nuspėjusi jo tolesnį klausimą ištarė Juna.

– Gerai. Kur? Kada? Čia? – greitai išbėrė klausimus paskui ją vaikinas.

– Ne, ne čia. Susirask mane, – ištarė, ir jos žingsniai pavirto bėgimu. Dar akimirka ir ji dingo tarp tankių krūmynų.

– Bet kaip? Kur? – jai pavymui suriko Symantas, bet jos jau nebesimatė. Nebeatsakė. Jis atsiduso. Buvo liūdna ir nesmagu. Atrodė, lyg ji būtų tiesiog suradusi kažkokią neįtikimą dingstį pasišalinti ir paskyrusi susitikimą, į kurį jis negali ateiti.

*********

Skiriotas, jo draugas Butautas ir Nerilis, nuklydo tolyn į mišką besivydami pašautą stirną, kuri net ir sužeista pasirodė už juos greitesnė. Jau praradę viltį ją surasti, jie stabtelėjo pailsėti samanotoje miško aikštelėje. Nerilis jautė šiokius tokius sąžinės priekaištus dėl to, kad dabar paliko Symantą, kai prieš tai tiek įkalbinėjo jį joti į medžioklę kartu. „Bet jis juk sugebės savimi pasirūpinti“ – vėl pabandė pateisinti save mintyse. Be to, draugas juk puikiai supranta, kad Nerilis nori palaikyti glaudesnius ryšius su kunigaikščiu.

Iki Vilkgailos mirties jo ir Skirioto keliai retai susikirsdavo. Vilkgaila savo broliui dažniausiai palikdavo spręsti įvairius miesto žmonių ir vidinius pilies reikalus – tokius kur reikėdavo nuo ryto iki vakaro bendrauti ir daug vargti be didelės naudos (bent jau taip atrodė Neriliui), o pats užsiimdavo karo žygiais bei santykiais su artimesniais ir tolimesniais kunigaikščiais. Nerilis jau beveik nuo vaikystės norėjo prisidėti prie Vilkgailos darbo dalies. Visad viliojo toks gyvenimas kelyje, pilnas nuotykių, pavojų, žygdarbių. Kaip ir kažkada jo tėvas, Nerilis norėjo pakilti aukščiau, pakilti iki kunigaikščio patikėtinio, kunigaikščio patarėjo, susilaukti tokio pasitikėjimo, kuris leistų jam pačiam išvesti jo būrius į karą. Jis negalėjo to paveldėti, reikėjo nusipelnyti. O su Vilkgailos mirtimi visos jo pastangos nuėjo veltui. Bent jau taip pasirodė iš pradžių. Nerilis, kaip ir didesnė dalis jo artimų draugų, laikėsi nuomonės, kad Skiriotas nebus toks geras kunigaikštis, kaip Vilkgaila – jis, atrodė, neturi to ryžto, to noro kovoti, tvirtos savo nuomonės, o priklauso tokiems žmonėms, kurie tiesiog vengia pyktis, norėdami visiems įtikti. Bet dabar, daugiau laiko praleisdamas su Skiriotu, jis pastebėjo, kad naujasis kunigaikštis jam jaučia kažkokią simpatiją. Gal kaip tik dėl to, kad Nerilis buvo visai kitoks nei jis, gal dėl to, kad nebijojo pasakyti savo nuomonės. Vaikinas dar nebandė nurodinėti kunigaikščiui, bet apėmė viltis, kad jį palenkti į savo pusę turėtų būti gerokai lengviau nei buvo jo brolį.

– Kunigaikšti, ar... – pradėjo jis garsiai, norėdamas vėl pradėti kalbą su Skiriotu, tačiau jo ranką tuojau sugriebė tvirti Butauto pirštai. Pridėjęs pirštą prie lūpų jis davė ženklą tylėti. Už nugaros žmonių balsų nebesigirdėjo, tačiau kažkur toliau priekyje kažkas lyg ir šnekėjo. Negalėjo būti iš jų būrio – jie patys mišku neabejotinai buvo nuklydę toliausiai. Vyrai susižvalgė. Skiriotas susirūpinęs suraukė kaktą ir nukreipė savo žirgą lėta žingine į priekį, link ten, iš kur skambėjo balsai. Nerilis ir Butautas ėmė sekti iš paskos. Galbūt ten viso labo pirkliai ar keliauninkai, bet visuomet geriau būti atsargiems. Nerilis palietė savo kardą, ir patikrino ar galės, reikalui esant, jį greitai ištraukti. Balsai garsėjo – jie ėjo į reikiamą pusę.

Užkopę ant nedidelės kalvelės, pro šakas, miško proskynoje išvydo tris vyrus sėdinčius aplink laužą. Pasigirdo, kad kunigaikštis atsikvėpė su palengvėjimu – jie neatrodė pavojingi. Visi trys buvo apsirengę vienodai: ilgais tamsiais drabužiais iki žemės, ties liemeniu surištais plonais diržais. Visi, nuo jauniausio iki vyriausio, atrodė praplikę. Iš čia nesimatė, kad šalia savęs turėtų ginklų. Jie tiesiog sėdėjo aplink laužą, virš kurio liepsnos buvo pakabintas suodinas puodas, ir apie kažką šnekėjosi. Tolėliau pririšti stovėjo trys arkliai apkrauti manta.

Kunigaikštis paragino savo žirgą ir visi trys jau nebesilaikydami tylos ėmė leistis nuo kalnelio iki proskynos. Tie vyrai, pamatę juos, turbūt išsigando, nes vienas jau stojosi bėgti. Tik vyriausiasis jį sulaikė, ir kartu su trečiu pakilo pasitikti atjojančių. Nerilis atidžiai sekė jų veiksmus – nei vienas nepuolė ieškoti ginklo, tik kiek galėdami ramiau, išsitiesę ir nejudėdami laukė. Kunigaikščiui su palyda prijojus ir sustabdžius žirgus, vyriausias – gal kokių šešiasdešimties metų senis, iškėlė virš galvos rankas, tarsi rodydamas, kad yra neginkluotas ir nieko blogo nesiruošia daryti. Jauniausias, kuriam galėjo būti panašiai kaip Neriliui, vis dar nepatikliai, tarsi pasiruošęs bet kurią akimirką bėgti, slėpdamasis už vyriausiojo nugaros, jam kažką sukuždėjo. Šis į jį neatsisukdamas garsiai atsakė kieta, svetima kalba. Nerilis vėl uždėjo ranką ant kardo – kalba atrodė panaši į tą, kuria kalbėjo baltieji raiteliai deginę kaimus. Tik šitie žmonės nebuvo į juos panašūs: pro veidus persišvietė baimė, o jų laibi kūnai neatrodė galintys nesugriūdami išlaikyti tokius masyvius metalinius šarvus, kokius turėjo anie.

Matėsi, kad senis jau spėjo įvertinti tris medžioklius. Žvitrus jo žvilgsnis nuskriejo per dailų Skirioto žirgą, per Skirioto tvarkingai sušukuotus plaukus ir kailiu papuoštą apsiaustą, kurį jis mėgo užsidėti net per medžioklę.

– Nebijokite, – tarė jis kunigaikščio kalba, – mes pikto nelinkime. Net neginkluoti esame.

Kalbėjo jis gerai, tačiau vos išgirdus pirmus žodžius buvo galima suprasti, kad šita kalba jam ne sava. Skiriotas suspaudė savo kardo rankeną.

– Ką jūs čia veikiate? – paklausė, rūsčiai stebėdamas jį.

Vyras šyptelėjo nuolankia šypsena ir skėstelėjo rankomis tarsi rodydamas į laužą ir ant jo verdantį puodą:

– Mes tik sustojome pastiprinti kūnus kelionėje. Po to keliausime toliau.

– Kur?

– Į rytus, – trumpai atsakė senis, ranka parodydamas kryptį.

Ta kryptimi buvo Skirioto žemės. Kunigaikštis ištraukė kardą. Nepažįstamieji, visi kartu krūptelėję, atsitraukė dar po žingsnelį tolyn.

– Tada turėsite pasakyti kokiu reikalu, – kunigaikščio žirgas žengė į priekį.

Senio žvilgsnis tebebuvo ramus:

– Žinoma, kunigaikšti, – taikliai atspėjęs nusilenkė jis, – tačiau tai ne toks reikalas, kurį sugebėčiau papasakoti vienu sakiniu. Gal prisidėsite prie mūsų pietų? Sriuba jau išvirė ir aš viską galėsiu papasakoti bevalgant.

Vis dar neatitraukdamas žvilgsnio, jis taikiai stebėjo kunigaikščio akis. Svetimšalis jaunuolis, nors dar susigūžęs, dabar jau išlindo iš po senio šešėlio, o trečiasis, pajutęs ir į jį nukreiptas akis pabandė nusišypsoti – šypsena išėjo kažkokia išgąstinga. Šitie vyrai neatrodė nors kažkuo pavojingi. Butautas ir Nerilis klausiamai sužiuro į kunigaikštį.

Skiriotas it trumpam susimąstė ir Nerilis buvo beišsigąstąs, kad šis sutiks. To buvo galima tikėtis iš „Skirioto – Vilkgailos draugiškojo brolio“, bet juk dabar Vilkgailos nebebuvo, dabar Skiriotas buvo kunigaikštis. Dabar jis turi elgtis kitaip. Po akimirkos valdovas, visgi papurtė galvą, bet kardą nuleido – tereikėjo tik pakvietimo, tik draugiškos šypsenos ir jo atsargumas buvo užmigdytas. Nerilis susiraukė.

– Kas jūs? – paklausė Skiriotas.

– Mes esame krikščionys vienuoliai, Dievo tarnai. Aš vardu Bernhardas, o čia mano broliai: jaunasis Alberichas ir Helmondas.

Nerilis prikando lūpą – „broliai“? Senis galėjo būti jiems nebent senelis.

– Kokio dievo? – vėl paklausė kunigaikštis.

Bernhardas švelniai nusišypsojo:

– Vienintelio. Turbūt jūs tikite daugeliu, bet mes – tik vienu.

Tuo metu jaunuolis kažką sušnibždėjo saviškiams ir Nerilis vėl išgirdo, tuos visam laikui atmintyje įstrigusius svetimos kalbos garsus. Dabar jis buvo tikras – tai ta pati, tamsos raitelių kalba. Vaikino veidas dar labiau apsiniaukė, bet Skiriotas ramiu balsu atsakė:

– Tikime? Ne, jie tiesiog yra.

Nerilis piktai iškvėpė – negi kunigaikštis dar velsis su jais į pokalbį?

Senis akimirką taikingai šyptelėjo ir vėl peržvelgė atjojusiųjų veidus. Stabtelėjo ties Neriliu. Jų akys susitiko. Nepaisant neslepiamo vaikino pykčio, Bernhardas draugiškai jam ištarė:

– Mes kelyje jau ilgai. Mes keliaujam tam, kad papasakotumėm žmonėms apie tikrąjį Dievą. Aš matau, kad jūs į mus žiūrite piktai, bet suprantu tai, nes žinau, kad šiuose kraštuose nesate pratę prie draugiškų atėjūnų, – dėstė jis pūkų švelnumo balsu, – bet, jei iš tiesų, tai nereikia mūsų gąsdintis. Patys matot, nesam ginkluoti, nemokam kovoti, jūs lengvai galėtumėte nurėžti mums kaklus ir mes nesugebėtume pasipriešinti. Mes einam taikiai, tik žodžiu ir pavyzdžiu nešdami jums tikėjimą, siūlydami tik gėrį ir patį didžiausią turtą – amžiną gyvenimą.

Nerilis piktai nusijuokė.

– Ar jūsų dievas yra tas pats dievas, kurio klauso tie vyrai šiaurėje ant apsiaustų išsipiešę raudonus kardus? – garsiai ir atžagariai paklausė vaikinas, jau tikėdamas, kad žino atsakymą. Vienuolis suraukė kaktą susimąstydamas ir kiek patylėjęs ištarė:

– Livonijos kardo broliai? Taip. Jie tikrai tiki tą patį Dievą, bet... – jis trumpam nutilo. – Sakykim taip: jų darbai kartais būna visiškai priešingi negu mūsų. Mes nenorime žmonių mirčių, tik mes norime jiems papasakoti apie gerąjį Dievą, norim, kad jie patys jį atrastų ir pažintų. Norime, kad jie apgailėtų savo nedorybes, ir po nuoširdžios atgailos Dievas jiems atleis. Supraskite, – lyg keisto staigaus įkvėpimo apimtas, vienuolis ištiesė į juos medinį kryželį, ant kurio buvo išdrožinėtas jo dievas, – jis gali ne tik išgelbėti jūsų sielas, bet ir gyvybes nuo Livonijos riterių. Jei pasidarysite krikščionys, jie jūsų nepuls ir jūsų nežudys... – Jo akyse sušvito kažkoks aistringas gailestis, tarsi, jam iš tiesų širdis plyštų dėl mirštančių kitatikių.

Nerilis nebegalėjo toliau to klausytis. Kantrybė baigėsi. Jei Skiriotas jo nenutildys, tai nutildys jis! Vaikinas staiga išsitraukė kardą ir nušoko nuo savo žirgo. Dabar senio veide pagaliau užsižiebė baimė. Jis bandė pasitraukti nuo Nerilio, bet atbulas už kažko užkliuvo, ir tik per plauką nenukritęs į degantį laužą, išsitiesė šalia jo. Juos abu dabar laužas ir teskyrė. Nerilio kardas kirto kiaurai ugnį ir aštrūs ašmenys sustojo tik visai šalia Bernhardo kaklo.

– Tavo dievas piktas ir silpnas! – suriko jis. – Kaip jis tau dabar padės pritvirtintas prie to medžio? Ar jis apsaugos tavo kaklą nuo mano kardo? – ištarė Nerilis, paniekos kupinu žvilgsniu stebėdamas pilkas vienuolio akis. Jaunesnieji Bernhardo palydovai aiktelėję, beveik ropodami keturiomis, pasitraukė nuo laužo, tačiau atokiau, lyg paralyžiuoti baimės, vėl sustingo. Skiriotas ir Butautas atsisuko į Nerilį, bet nė vienas nepravėrė lūpų jį sudrausti.

Vienuolio veidas vėl nurimo ir blankios akys romiai pažvelgė į piktą priešo veidą. Atrodė, kad aštrus metalas, tuojau galintis išleisti jo gyvybę, visai jo negąsdina. Pamažu jis pakėlė savo dešinę ranką ir pliku delnu stipriai apgniaužė Nerilio kardo ašmenis. Vaikinas vis dar kovojo su noru tik truputį toliau ištiesti ginklą ir leisti jam paragauti svetimšalio kraujo, tačiau po akimirkos, senis, nežinia iš kur gavęs jėgų, savo plona sudžiūvusia ranka nustūmė kardą atgal į ugnį. Nerilis net išsižiojo iš netikėtumo – senio tikrai būta stipraus. Kardo metalas pamažu ėmė juoduoti nuo suodžių, o vienuolio gyslota ranka ugnies liepsnoje, nedrebėdama laikė ašmenis. Žmogaus ranka laužo ugnyje nedegė. Skirioto ir Butauto akys išsiplėtė iš nuostabos. Nerilis sutrikęs ir susikaupęs vėl bandė pakelti kardą aukščiau, link vienuolio kaklo, bet šis jį laikė taip stipriai, kad net suėmęs rankeną abiem rankom vaikinas negalėjo ginklo pajudinti. Jo veide pyktis ir sumišimas mainėsi vietomis. Kardas greitai pats ėmė kaisti ir deginti net rankeną laikančius vaikino pirštus. Galop įsiręžęs Nerilis truktelėjo ginklą atgal, kad aštrūs ašmenys perpjautų spaudžiančią juos ranką. Kardas išsprūdo iš senio pirštų, bet Nerilis taip pat nebegalėjo nulaikyti deginančio metalo ir piktai nusviedė kardą į žolę prie savo kojų. Vienuolis ištraukė iš ugnies ranką ir ištiesė delną priešais Skiriotą. Jo pirštai buvo nesužeisti, nei ant rankovės, nei ant rankos nebuvo ir jokių ugnies žymių. Senio akyse nesimatė nei lašelio pasididžiavimo, o kunigaikštis ir jo draugas atrodė netekę žado. Tik Nerilis liko neįtikintas:

– Tai kažkokia apgavystė, – sušnypštė jis trindamas savo nudegusius pirštus.

– Tai tikrai tik mažmožis, – vis dar taip pat ramiai pasakė senis, pamažu stodamasis nuo žemės, – Dievas gali daug daugiau, jis gali jus išgelbėti nuo amžinos prakeikimo ugnies.

Skirioto melsvos akys tebebuvo pilnos nuostabos. Nebesidairydamas į saviškius jis ištarė:

– Jūs turėsite daugiau man papasakoti. Sėskitės ant savo žirgų. Grįžtame į pilį.

V SKYRIUS. LIEPSNOJANTYS

Abi dienas po susipažinimo su Juna Symantas niekaip negalėjo jos išmesti iš galvos. Jos tamsios akys užvaldė ne tik jo mintis dieną, bet ir sapnus naktį. Nors visai neprisiminė kur galėjo būti merginą matęs anksčiau, jos atvaizdas per tą trumpą pokalbį taip puikiai įsirašė jo sąmonėje, jog atrodė, kad būtų ją stebėjęs daugybę dienų. Dar niekada nebuvo taip jautęsis. Savo galvoje susitikimą miško tankmėje jis peržiūrinėjo vėl ir vėl, Junos veido išraiškoms, šypsenoms ir judesiams suteikdamas vis daugiau ir daugiau prasmių ir detalių, galop jau nebeprisiminė, kas buvo iš tiesų, o kas – tiesiog jo paties sugalvota. Kuo daugiau kartų stebėjo išlikusį atvaizdą tuo gražesnė, tuo nuostabesnė ji atrodė.

Dienos iki merginos paskirto antro susitikimo buvo beprotiškai ilgos. Labai norėjo ją vėl pamatyti, tačiau tuo pat metu taip bijojo to, kad ji nebeateis arba, kad pats jos neberas, galų gale, kad apskritai niekada nebesutiks. Iš pradžių galvojo nuslėpti jų susipažinimą nuo kitų, tarsi papasakojus tai prarastų dalį savo žavesio, tačiau jau pirmos dienos vakare, viską išdavė Neriliui. Buvo smalsu kažką daugiau apie Juną sužinoti, tačiau draugas neprisiminė, kad mieste būtų matęs tokią merginą, ir netgi pasijuokė, kad Symantui ji pasivaideno. Ir jam pačiam galop šmėstelėjo ta pati mintis, kai ir Galmis, o vėliau ir sesuo, ir netgi tėtis neprisiminė kada pažinoję kokią nors Juną. Tačiau ši mintis buvo labai trumpalaikė – Symantas tiesiog nebūtų sugebėjęs jos išsigalvoti.

Po dviejų dienų laukimas galop baigėsi ir jis vėl išsiruošė į mišką. Išeidamas vis bandė nuteikti save blogiausiam: jis jos niekada nebepamatys. Tačiau, nors ir bandoma prigesinti, širdyje šilta ugnele vis dar degė viltis.

Daug kartų mąstė, kur jos reikėtų ieškoti – miške pirmiausia planavo nueiti iki tos vietos, kur ją sutiko, bet jei ten nerastų net neįsivaizdavo, kur reikėtų eiti toliau. Turbūt kur akys ves. Visgi, vėl įžengus į mišką planai pasikeitė: kai tarp medžių nebesimatė nei miesto, nei pilies, kažkur iš miško gilumos atsklido ta pati tyli, paslaptinga melodija. Šį kartą ji skambėjo iš dar toliau. Taip toli, kad išnykdavo garsuose, jei po jo kojomis lūždavo šaka, ar sučežėdavo sausa žolė. Tačiau to tylaus dainavimo užteko, kad Symanto nuotaika pasitaisytų – Juna jo neapgavo ir jis iš tiesų gali ją surasti. Taip pat kaip praeitą kartą. Paspartino žingsnį.

Buvo ir džiugu, ir neramu tuo pačiu metu. Dabar jau buvo įsitikinęs, kad ją pamatys, tačiau nesinorėjo ir šį kartą pasirodyti toks stuobrys, koks jautėsi buvęs aną sykį jiems susitikus. Iki šiol niekada nesureikšmindavo tokių dalykų, bet dabar...

Jau kurį laiką ėjo tiesiai link jos. Melodija toliau sklido miške kartu su žiogų čirpimu, bet vis tiek skambėjo taip pat toli kaip pradžioje. Jis dar pagreitino žingsnį. Laikas vis bėgo, o jis, rodės, nė kiek nepriartėjo. Pamažu dienos saulė tapo pavakario saule, o ir ši jau ėmė slėptis už medžių. Vis labiau temo. Symantui jau darėsi pikta. Kaip Juna tai daro? Ir kodėl? Kam taip jį erzina? Staiga kilo mintis tiesiog apsisukti ir grįžti namo. Jis nenorėjo leistis taip vedžiojamas už nosies. Tai pasityčiojimas, niekas daugiau: štai jis dvi dienas apie ją svajoja, o ji tarsi tiesiog laukia, kol galės iš jo pasišaipyti. Kaip pikta ir bjauru! Jis sustojo ir nusisuko. Žengė keletą žingsnių atgal.

Dabar aiškiai išgirdo, kad dainavimas ėmė slopti. Pyktis dingo. Krūtinę užliejo tokia stipri baimė, jos nebeišvysti, kad jis vėl apsisuko į balso pusę ir puolė bėgti į priekį. Jėgų atsirado daug. Jis bėgo nestabtelėdamas per kemsynus, tarp pelkių ir tankumos, nebegalvodamas, kad vis labiau temsta dangus ir vis toliau jis tolsta nuo namų, pats vienas į miško gūdumą.

Galop, viską jau užliejus sutemoms, melodija ėmė garsėti. Miškas praretėjo ir jis išbėgo į didelę pievą, pilną jau susiskleidusių laukinių žolių žiedų ir visą nutviekstą blyškios pilnaties. Sustojo. Išlindus iš tankumos, blanki mėnulio šviesa beveik vertė prisimerkti. Bandydamas kiek nusiraminti, pro šnerves giliai įtraukė saldų, medum kvepiantį orą. Širdis nerangiai vartėsi krūtinėje, bet Symantas stengėsi nekreipti į ją dėmesio ir įsiklausyti. Melodija nutrūko. Kūnas sudrebėjo.

Visgi baimė tuojau atsitraukė, kai pievos gale, šalia plataus tyvuliuojančio ežero jis išvydo moters siluetą. Ilgi plaukai suposi švelniame vakaro vėjyje. Nutvieksta pilnaties, ji stovėjo ir laukė. Ne, jo mintys neiškraipė nė detalės – būtent tokią ją ir prisiminė. Pradėjo eiti tuos paskutinius žingsnius jos link, mindamas po kojomis aukštą žolę su miegančiais žiedais. Juna stebėjo jį ir vos vos šypsojosi.

– Ilgai užtrukai, – ištarė ji su ta pačia tylia šypsena, taip derančia prie nakties šviesos. Balsas išsisklaidė mėnulio pievoje ir susigėrė į snaudžiančius medžius.

– Užtrukau? – vėl kiek pyktelėjo Symantas. – Tu buvai taip toli.

– Visai ne. Aš visada buvau šalia, – ištarė Juna ir tyliai nusijuokė. Tas tikras, jo sąmonėje neišgalvotas veidas ir jos juokas tuoj pat nuramino pyktį ir vaikinas nusišypsojo jai atgal.

– Kaip tu tai darai?

– Ką darau? – mirktelėjo, tarsi suaugusįjį erzinantis vaikas.

– Dainavimas.

– Koks dainavimas? – vis dar šelmiškai spindinčiomis akimis klausė Juna.

– Tavo dainavimas, – patikslino jis, o ši trūktelėjo pečiais apsimesdama nežinanti, ko klausiama, – išties, kaip?

Ji nieko neatsakė tik nubraukė užkritusias palaidų plaukų sruogas nuo savo veido. Virš ežero kilo migla pamažu užklodama snaudžiančią žemę. Symantui ėmė beveik atrodyti, kad jie stovi kažkur aukštai debesyje – nebesimatė, kad kojos remtųsi į žemę. Nuo tos minties ir jos artumo beveik ėmė svaigti galva. Juna taip pat įdėmiai stebėjo miglą. Vaikinas pravėrė lūpas norėdamas vėl nutraukti tylą, tačiau žodžiai sustingo ant liežuvio ir jis suprato, kad ir vėl visai nežino ką turėtų pasakyti. Užsičiaupė ir nudelbė akis į žolės stiebelius tebekyšančius iš ant žemės nusileidusio debesies, sverdamas už ir prieš kiekvienam galimam sakiniui. Pajuto į save įsmeigtą žvilgsnį.

– Didžiausia tavo klaida, Symantai, ta niekad neapleidžianti baimė suklysti, – ištarė ji draugiškai.

Vaikinas nustėro:

– Tu moki skaityti mintis?

Juna nusijuokė ir jis pasijuto taip, tarsi ji ir vėl iš jo šaipytųsi:

– Ne, visai ne. Minčių skaityti nemoku. Tik veidus. Tik akis. Žmonės nėra tokie paslaptingi sutvėrimai, kokiais patys save laiko.

Symantas dar kartą peržvelgė ją nuo galvos iki miglos, kurioje skendėjo jos kojos:

– Ne, tu paslaptinga.

Juna beveik atlaidžiai nusišypsojo.

– Bet iš kur tu mane pažįsti? – paklausė jis vieno iš tų klausimų, kurie taip rūpėjo.

– Visi pažįsta krivio sūnų.

Symantą tas atsakymas prajuokino:

– Abejočiau. O aš niekaip neradau žmonių, kurie pažinotų tave. Net mano tėvas nepamena, kad būtų tave matęs.

– O, tu apie mane klausinėjai? Kodėl? – jos akyse žybtelėjo nuoširdus nustebimas, vaikinas susigėdo. Gal nereikėjo to prisipažinti.

– Aš... Man tik... – jis nutilo pasiduodamas. Tegu. Pats kaltas. – O kur tavo paukštis? – pabandė pakeisti temą.

– Medžioja.

– Pelėdas?

Ji tik nusišypsojo.

– O ką tu veiki per dienas? – vėl paklausė Symantas.

Junos veide akimirką pasirodė kažkoks susierzinimas, kuris, visgi, greitai praėjo, užleisdamas vietą ramybei. Ji atsiduso.

– Man patinka naktis, – ištarė, – ir patinka ši vieta. Gera plaukioti vasaros naktį šiame ežere, toliau nuo kranto, kai visai nebematai jo migloje, kai tamsoje, tolumoje susilieja juodas ežero vanduo ir juodas dangus pilnas žvaigždžių. Kai tarp dangaus ir vandens nebėra ribos. Jei oras tykus ir ežeras beveik nebanguoja, žvaigždės taip pat nusileidžia jame išsimaudyti. Tuomet ir tu gali maudytis tarp žvaigždžių, – jos balsas skambėjo svajingai. Pirštai pakilo aukštyn, lyg nejučia braižydami linijas tamsoje. Kalbėdama ji vis dar tebestebėjo plintančią miglą, o nutilusi pakėlė akis į Symantą:

– O tu turbūt sušilai kol iki čia atbėgai? Eime, išsimaudykim ežere. Šią naktį ir tu galbūt galėsi plaukioti tarp žvaigždžių. – Ji paėmė jo ranką ir timptelėjo ežero pusėn. Jos pirštai buvo švelnūs ir vėsūs, tačiau nuo jų jo kūnu plūstelėjo šiluma. Matė kaip mažos jaukios liepsnelės užsidegė jos akyse. Jiedu tamsiame vandenyje – tai ir viliojo, ir taip pat baugino. Viskas taip keista. Pagal dainavimą ją atsekti per mišką, kartu maudytis naktį ežere... Tai ir žavėjo, ir kažkiek gąsdino. Turbūt viskas, kas neįprasta iš pradžių gąsdina. Jis jau norėjo sutikti, bet staiga pagalvojo, kad jei jie eis maudytis, ji pamatys, koks iš tiesų jis liesas, koks nepanašus į savo tvirtus ir plačiapečius draugus, ir susidrovėjo. Nedrąsiai papurtė galvą:

– Gal kitą kartą.

Bet Juna nepaleido jo rankos ir dar kartą truktelėjo ežero pusėn.

– Nagi, Symantai, gyvenk dabar. Juk kitas kartas gali ir neateiti, – ištarė ji, ir šypsena trumpam pasislėpė tarp juodų plaukų, vėjo ir miglos išsklaidytų ant jos veido. Tas „kitas kartas gali neateiti“ nuskambėjo kaip perspėjimas ir vaikinas tuojau nusprendė, kad darys viską, kad tik galėtų vėl ją pamatyti. Pasidavė. Supratusi sutikimą, ji paleido jo ranką ir tekina nubėgusi prie kranto nutraukė nuo savęs ilgą suknelę ir pūkštelėjo nuoga į vėsų vandenį. Symantas tebestovėjo sustingęs ir žvelgė į tamsų jos siluetą nykstantį ežere. Paplaukusi toliau ji atsisuko ir pašaukė jį dar kartą:

– Greičiau! Kol aš neišbaidžiau žvaigždžių.

Jis lėtai priėjo prie kranto. Nusivilko marškinius, juos kruopščiai sulankstė ir pasidėjo migloje šalia jos numestos suknelės.

– Nagi, greičiau tu, žynio vaike, – ragino Juna besijuokdama.

Dabar viskas atrodė tarsi vyktų ne iš tikrųjų; dabar jis buvo išties beįtikintis Nerilio „o gal tu pats tai susigalvojai?”. Tačiau net jei ir taip, jis nenorėjo pabusti iš šito svaiginančio sapno.

Dar kelios akimirkos ir kūnas paniro į vėsų ežero vandenį. Jis apglėbė savo šaltais, bet šiąnakt svetingais pirštais. Juna plūduriavo tolėliau.

– Plauk čia, – sušuko. Symantas grybštelėjo vandenį ir pajudėjo tamsuma tolyn nuo kranto, nežinomybės link. Juna dar vis ragino, jis pamažu plaukė iki jos, bet kai liko tik sieksnis, giliai įkvėpusi ji panėrė.

Staiga Symantas liko vienas su ežeru ir virš jo su tamsiai šviečiančiu dangaus skliautu. Pažvelgė atgal į krantą. Jau iš čia per miglą jo beveik nebebuvo matyti. Pamažu nurimo raibuliai, sukelti panėrusio Junos kūno, ir jis išties pamatė tai, apie ką ji kalbėjo: žvaigždės maudėsi ežere šalia jo, o riba tarp dangaus ir vandens išnyko. Bet jis nebuvo tikras ar jam patinka tas jausmas – pasijuto toks vienišas ir apleistas tarp daugybės tolimų šaltų žvaigždžių. Visa oda lietėsi tik su šalčiu – tamsaus vandens ir oro šalčiu. Žemės po kojomis jau nebegalėjo pasiekti. Pasirodė, kad kažkur dingo visa dar neseniai supusi gyvybė. Liko tik šaltis ir tyla. Laikas tapo tirštas it kraujas ar medus. Toje tyloje net girdėjosi, kaip jis nesustodamas sėlina savo mažais žingsneliais, rinkdamas vieną po kitos mirštančias akimirkas. Juna vis nesirodė. Laikas vis slinko šitame negyvame, artimame horizonte, o Junos šiltos liepsnojančios gyvasties nebebuvo. Ėmė darytis vis labiau neramu, kad ji nebeišnirs; kad sapnas baigėsi arba, kad mergina nuskendo. Nebesuprato, kas būtų baisiau:

– Juna, – sušuko.

Į šūksnį atsiliepė tik aidas – šaltas aidas negyvenančioje tamsoje. Vanduo ėmė gelti odą, o kraujyje – tirpti baimė ir jis greitai pradėjo plaukti į krantą, ar bent jau link ten, kur tikėjosi jį esant.

Kai kojų pirštai palietė dumblėtą povandeninį smėlį, jis beveik nustebo. Tik jau tvirtai atsistojęs ant žemės atgavo dalį buvusios ramybės. Vėl pašaukė ją vardu.

Tą pačią akimirką už nugaros pliūkštelėjo vanduo ir Symantas pajuto kaip jos ploni šilti pirštai prisiliečia prie jo nugaros. Staiga į tamsą grįžo gyvybė ir šalta tyla sutrupėjo į smulkiausias šukes. Norėjosi apsisukti, pagriebti Juną į glėbį ir parsinešti į krantą, tačiau sunkiai atsidusęs ir nejudėdamas jis tik ištarė:

– Neturėtum manęs taip gąsdinti.

– Nebijok, taip lengvai manimi nenusikratysi, – sušnibždėjo ji. Nutilusi ji iškvėpė šiltą savo orą į jo kaklą: – Aš mačiau saulę pasislėpusią tavo širdyje.

Symantas dar norėjo paklausti „ką?“, bet ji vėl panėrė po vandeniu. Šį kartą nebebuvo baisu – žinojo, kad ji sugrįš. Netrukus išties pasirodė priešais. Jos akyse atsispindėjo mėnulio pilnatis. Nesinorėjo nusisukti, tačiau Symantas nuleido žvilgsnį į tamsų vandenį išsigandęs, kad ji iš tiesų perskaitys jo mintis. Juna tyliai ištarė:

– Tu jau lipk į krantą, o aš tuoj ateisiu.

Pamažu jis ištraukė savo apsunkusį kūną iš vandens ir apsirengė. Paėjęs toliau į pievą, nusisukęs nuo ežero, atsisėdo aukštoje miegančioje žolėje. Netrukus, jau apsirengusi, dar varvančiais šlapiais plaukais ji atėjo iš miglos ir atsisėdo priešais. Sėdėdama susipynė storą juodą kasą ir išspaudė iš jos ežero vandenį. Nuo skruostų patraukti plaukai atidengė jos veido linijas ir lygią šviesią odą.

– Ko gi tu iš tikrųjų nori, žynio sūnau?

Symantas pajuto kaip nemalonus karštis išmuša jo skruostus:

– Ko noriu?

– Taip. Ko tu nori iš savo gyvenimo? Kokios tavo svajonės?

– Keistai mes kalbamės, miško mergaite, – šyptelėjo jis susitvardęs.

– Kodėl?

– Na, neseniai susipažinę žmonės turėtų kalbėtis apie ką kitą.

Junos veide švystelėjo nustebimas:

– O apie ką?

– Na, gal apie tai, kuo jie vardu, kur gyvena, ką veikia, iš kokios šeimos kilę ir panašiai, – trūktelėjo pečiais vaikinas.

– Tu nori kalbėti apie tai? Bet mes jau žinome kits kito vardą, o visi kiti tavo klausimai visiškai nesvarbūs norint susipažinti. Štai sužinojus kito svajones iš karto labai daug sužinai apie jį. Visai nekeista, kad tiek daug žmonių vieni su kitais ima pyktis po daugelio draugystės metų. Tai tik dėl to, kad daug metų jie kalbasi ne apie tai, apie ką turėtų.

Symantas šyptelėjo lyg pripažindamas Junos mintį.

– Taigi, kokios tavo svajonės, Symantai?

– Svajonės? Na, tokios kaip ir visų turbūt, – pabandė išsisukti.

– Štai čia iš karto ir nesutinku, tu ne toks kaip visi ir daugiau taip nebesakyk.

Symantas vėl bandė šyptelėti, šį kartą ne sutikdamas, o tarsi pasijuokdamas iš tokio teiginio, bet Juna žiūrėjo į jį rimtai. Jis tylėjo, ir po kelių akimirkų jos antakiai susiraukė. Nenorėdamas jos erzinti, visgi pabandė atsakyti į klausimą:

– Gal, visų pirma, norėčiau, kad mano žmonės gyventų gerai. Kad žiemą jiems nereikėtų kęsti bado, kad nereikėtų bijoti svetimšalių puolimų. Taip pat norėčiau, kad ir patys galėtume apseiti be puldinėjimų, kaimynų žudymo ir engimo; kad mano šeima vėl būtų laiminga, kad... Kad galėčiau kažkuo prisidėti prie to. Užteks? Juk sakiau, nieko kitokio.

Juna nusišypsojo:

– Man patinka, kad tu pats nesupranti, koks esi nuostabus.

Jis pajuto kaip skruostai vėl pradeda kaisti. Norėjosi pakeisti temą.

– O kokios tavo svajonės, miško mergaite?

Ji tiriančiu žvilgsniu stebėjo jo akis ir tylėjo.

– Ar aš tau patinku? – paklausė vietoj to, kad atsakytų į klausimą.

Symantas krūptelėjo, it užkluptas darantis nusikaltimą. Nervingai šyptelėjo.

– Na... Aš... – rodės, pamiršo visus reikiamus sakiniui pabaigti žodžius. Pasidarė pikta ant savęs. Taip anksčiau nebūdavo. Jam visad atrodydavo juokingas tas Galmio drovumas, niekaip nesuprato, kas gi čia baisaus kalbėtis su mergina, o dabar štai pats nesugeba ištarti nė vieno normalaus sakinio. Giliai atsikvėpė, tikėdamasis, kad tai padės, – Nereikėtų tau taip tiesiai klausti, bet, taip.

Juna linktelėjo, tebestebėdama jį tuo pačiu tiriančiu žvilgsniu. Jo prisipažinimas, rodės, nepadarė jai jokio įspūdžio. Jos tylėjimas erzino ir Symantas, lyg vėl bandydamas nukreipti jos dėmesį kita linkme, pakartojo savo klausimą:

– Tai kokios tavo svajonės, Juna?

– Mano? Šiuo metu, turiu tik vieną, – ji pakilo ant kelių, pasirėmė ant ištiestų rankų ir, pasilenkusi prie Symanto veido tiek, kad juos teskyrė lengvas atodūsis, tyliai ištarė: – aš tenoriu meilės.

Jo kūnu perbėgo karštas drebulys. Juna ištiesė kairę ranką, ir stipriai prispaudusi delną prie jo krūtinės pastūmė į aukštą žolę. Jis atsigulė ant dar vos vos šiltos nuo dienos saulės, miglos užklotos žemės. Ji išsitiesė greta ir padėjo galvą prie jo dešinės ausies. Jis girdėjo ir jautė jos kvėpavimą bei savo stipriai besidaužančią širdį. Judviejų žvilgsniai pasiklydo beribiame dangaus skliaute.

– Jų tiek daug ir jos net nežino, kad mudu esame ir į jas žiūrime, – ištarė Juna stebėdama žvaigždes. – Jos amžinos kaip naktis, o žmonėms lemta gimti ir mirti. Žmonių gyvenimas toks trumpas, bet užtat pilnas tokių gražių dalykų. – Ji giliai atsiduso. – Man daug mieliau atrodo būti žmogum nei amžina ir tolima žvaigžde. Aš nenoriu gyventi amžinai, noriu trumpai, bet ryškiai žybtelėti ir sudegti. Noriu patirti meilę. – Ji pasuko savo galvą nuo žvaigždžių į jį. Symantas taip pat atsisuko. Ji pasislinko dar arčiau ir šiltas kūnas prigludo prie jo šono. Nuo Junos tamsių akių galva sukosi labiau nei nuo nesuskaičiuojamų šviesulių. Ji buvo taip arti, jei tik dar arčiau... Tą akimirką jos galva pakilo nuo žemės ir savo lūpomis jis pajuto jos lūpų skonį. Tai buvo kaip rasa nuo eglės šakų ir šviežias medus. Užsimerkė. Per trumpai.

Rankomis ji apsivijo jo liemenį ir padėjusi galvą jam ant krūtinės, nieko nebepasakiusi pamažu užmigo. Symantas dar ilgai stebėjo dangų maldydamas savo per garsiai plakančią širdį ir bijodamas net giliau įkvėpti, kad jos nepažadintų. Jei tik ši naktis galėtų nesibaigti... Jis žvelgė į tamsų dangaus skliautą iki kol migla virš jų išsisklaidė, amžinos žvaigždės išnyko ir jų vietoje tamsumas nutvieskė brėkštanti aušra. Tik tada, kai nebesimatė tų vienišų šviesulių, jis užsimerkė ir užsnūdo.

Kai pabudo, aplink čirpė žiogai, o į akis įkyriai skverbėsi įsidienojusios saulės spinduliai. To malonaus Junos sunkumo ant krūtinės nebebuvo. Išsigandęs pašoko iš snaudulio. Vakarykštėje mėnulio pievoje jis liko vienas.

*********

Pilies kiemas skendėjo raudonoje vakaro saulės šviesoje. Bernhardas, porą dienų praleidęs kalbėdamasis daugiausia religiniais klausimais beveik vien tik su Skiriotu, galų gale išėjo bent truputėlį prasiblaškyti. Jautėsi visai patenkintas. Su kunigaikščiu ėjosi neblogai ir jis galvojo čia pasilikti ilgiau. Apsižvalgė, dar ne visai rimtai rinkdamasis, kas bus kitas žmogus, kuris gaus išgirsti gerąją naujieną.

Čia visi jau žinojo kas jis toks. Nors vienuolis ir matė, kaip daugelis stebi jį piktais žvilgsniais, žinojo, kad kunigaikštis įsakęs jo neskriausti, todėl jautėsi pakankamai saugus. Jis nesislėpė ir atsistojęs kiemo viduryje apsidairė. Dešinėje, arklidėse, matė judančius žirgų šešėlius, iš kalvės kairėje sklido metalo skambėjimas ir garuojančio vandens šnypštimas. Jos tarpduryje žvilgsnis sutiko barzdoto ir paišino kalvio veidą. Šis, pažvelgęs į jį, nusispjovė ant žemės ir apsisukęs pradingo žaizdro nušviestoje tamsoje. Kiemo gale, pro pravirus vartus vis vaikščiojo įvairūs žmonės: tai ūkininkai, tai kareiviai, tai pasidabinusios turtingesniųjų vyrų moterys. Iš kažkur pro vartus parėjo ir buvusio kunigaikščio našlė. Jiedu jau buvo matęsi. Moteris, tuomet sužinojusi kuo jis užsiima ir iš kur atvyko, niekinančiu žvilgsniu pervėrė ir jį, ir kunigaikštį, ir tuojau pat pasišalino iš kambario. Nuo tada, sutikusi vienuolį, visad jį apeidavo kaip įmanoma didesniu lanku, ir nė į vieną jo pasisveikinimą niekaip neatsakydavo. Tarytum stengėsi jo visai nematyti. Ir dabar, pastebėjusi jį lauke, supyko. Bernhardas jos nebeerzino ir nebesisveikino. Ją reikėtų pasilikti vėlesniam laikui.

Pusiau pridengtas sienos šešėlio, už jo nugaros stovėjo pagonių žynio namas. Šalia įėjimo pririštas didelis, susivėlęs šuo. Net ir jis, atrodo, suprato, kad Bernhardas yra pažymėtas nekenčiamo svetimšalio ženklu, nes jį išvydęs suraukė snukį ir piktai suurzgė. Vienuolis, šiaip ar taip, nemėgo šunų. Pačio žynio jis dar nebuvo matęs, tik jo vaikus. Sūnus, taip pat, kaip ir dauguma, rodos, žvelgė į jį su neapykanta. Turbūt tėvo dėka, pagonybė jo sieloje buvo per daug įsišaknijusi. Su tokiais būdavo labai sunku, bet ne neįmanoma. Bernhardas tikėjosi, kad pabuvęs ilgiau, galės atversti ir tą užsispyrėlį. Mergaitė atrodė lengvesnis taikinys. Vaikai visuomet jautresni Dievo žodžiui, kaip jis pats daug kartų įsitikino. Tik, suaugusiųjų prigrasinta, ji, žinoma, jo bijojo. Ir dabar štai, pamačiusi jį pilies kieme, ji pasitraukė į namo prieangį, bet pasislėpusi vakaro šešėliuose vis tiek smalsiai jį stebėjo. Jis pabandė įžiūrėti jos veidą ir nusišypsoti, bet nedrįso eiti arčiau. Dar ne laikas. Per daugelį pamokslavimo ir keliavimo po pagonių kraštus metų jau žinojo kaip ir kada prie jų priartėti.

Vienuolis ėmė lėtai žingsniuoti per dulkėtą kiemą tik iš tolo stebėdamas žmonės ir stengdamasis jiems netrukdyti. Pamatė, kad prie vakarinės sienos, netoli vartų, atsišliejęs į kažkokią pašiūrę, į jį žiūri vidutinio amžiaus vyrukas reta barzda ir tokiais pat retais plaukais. Šalia jo stovėjo kailių prikrautas vežimaitis. Vyrukas, matyt, kažko laukė tarp dantų sukdamas šiaudą. Jo žvilgsnis buvo smalsus, bet nei smerkiantis, nei bijantis ir Bernhardas nusprendė prieiti.

– Geras vakaras, – ištarė jis, kaip galėdamas draugiškiau.

Vyrukas, rodos, kiek sutriko dėl nelaukto svetimšalio dėmesio, bet apsidairęs sunėrė rankas ant krūtinės ir linktelėjo, atsakydamas į pasisveikinimą.

– Aš vardu Bernhardas.

Vyras dar kartą linktelėjo:

– Taip, girdėjau – atėjai papasakoti apie Dievą. Ir dar girdėjau, kad parodei kunigaikščiui kažkokią išdaigą su ugnim.

– A, kaip jie kalba, – ištarė vienuolis kilstelėdamas antakius. – O pats kas toks būsi, žmogau?

– O, „žmogus“? Buvau pamiršęs, kad aš irgi žmogus, – ištarė vyrukas išspjaudamas apkramtytą šiaudą. – Ašei būsiu Onisimas, didžio kario, čia vietinių vadinamu Ilmantu, vergas.

Jo balse nuskambėjo ir ironija, ir pyktis, tačiau tie jausmai neatrodė labai nuoširdūs. Vienuolis iš nustebimo žengtelėjo atbulas.

– Kaip? Jūsiškiai savus ir vergais ima?

– Ne „jūsiškiai“ jie man, – nusispjovė Onisimas į dulkes. – Savų neima. Ašei iš Polocko. Ašei toks čia aplinkui vienas. Čia tik mano šeimininkas toks turtingas, kad sau gali šitokius dalykus leisti. – Pastarąjį sakinį jis ištarė beveik su pasididžiavimo gaidele, nors ir, atrodė, stengiasi kalbėti apie šiuos žmonės su neapykanta.

– A, iš Polocko? Tai tu tuomet krikščionis, brolau? – nušvitusiu veidu paklausė Bernhardas. Onisimas truktelėjo pečiais:

– Turbūt kažkada buvau.

– Kaip „kažkada”? – nusistebėjo vienuolis. – Nejaugi tave jie pagonim padarė?

Vyrukas papurtė galvą ir vėl apsidairė. Keli žmonės kieme įdėmiai stebėjo Bernhardą. Visgi vyras pamanė, kad nieko blogo tame nebuvo galima įžvelgti: jei su šituo svetimšaliu gali bendrauti kunigaikštis, toks pat svetimšalis Onisimas – tuo labiau.

– Pagonim ne, bet kad aš nebežinau ar išvis kuo betikiu, – ištarė.

– O, žmogau, pagalvok ką kalbi! Ar iš tiesų taip? Ar iš tiesų tu gali abejoti mūsų didžio Dievo buvimu? – Bernhardas atsiduso ir vėl žiojosi ilgai kalbai apie tikėjimą, kai kažkas stipriai trenkėsi jam į nugarą.

Skausmo pervertas jis atsisuko.

Tik už keleto metrų išvydo paauglę mergaitę ilga balta suknele ir gėlių vainiku ant šviesių kaip šienas plaukų. Ji žvelgė tiesiai į jį tamsiai mėlynom, pilnom neapykantos akimis ir dešinėje rankoje sugniaužusi laikė dar vieną dulkėtą akmenį. Už jos silueto švietė besileidžianti saulė. Bernhardas nustėro. Nepaisant to veide liepsnojančio pykčio ji pasirodė tokia šventai graži. Tarsi apsireiškęs angelas. Vienuolis žvelgė į ją nustebusiomis, išsigandusiomis, tačiau pilnomis susižavėjimo akimis ir nebesugebėjo ištarti nei žodžio, o ji beveik per sukąstus dantis sušnypštė:

– Dink, iš kur atėjęs, ir neteršk mūsų šventos žemės savo buvimu.

Ji vėl užsimojo mesti akmenį ir vienuolis, tik bejėgiškai kilstelėjęs rankas, užsimerkė, pasiruošęs priimti pagonės smūgį, tačiau paskutinę akimirką jos riešą sučiupo nuo vartų atbėgęs sargybinis.

– Jorele, pabaik! Kunigaikščio įsakymu niekam nevalia to žmogaus sužeisti.

Iš merginos rankų iškritęs akmuo sunkiai bumbtelėjo ant sutryptos žemės. Bernhardas pamažu nuleido rankas ir atsitiesė, vis dar neatitraukdamas akių nuo to balto pavidalo. Atsisukusi į sargybinį ši ištarė:

– Jis man ne kunigaikštis, jei po savo stogu tokius saugo!

Tada vėl pažvelgė į Bernhardą ir dar kažką jam sušnypštė, tik šis nebesuprato ką. Sargybinis, tebelaikydamas merginą už rankos, išvedė ją pro vartus. Ji nebeatsisuko, ir vienuolis stebėjo kaip jos balta figūra ištirpo vakaro saulės spinduliuose ir išnyko už pilies sienų. Vis dar sutrikęs ir išbalęs atsisuko į Onisimą.

– Kas ji buvo? – išlemeno.

– Aha, šita arši, – ištarė vyras, nepastebėjęs senio sumišimo. – Jorelė. Perkūno šventyklos vaidilutė.

– Šventyklos? Vaidilutė? – kartojo lyg apsvaigęs vienuolis.

– Jos, beveik kaip jūs, vienuoliai, tik, kad moterys pagonės, – pradėjo vyrukas. Atrodė, kad džiaugiasi galėdamas pamokyti svetimšalį. – Jos prisiekia tarnauti savo dievams, visą amžių išlieka skaisčios ir rūpinasi visais ten jų reikalais, aukojimais ir panašiai.

Bernhardas linktelėjo. Žinojo kas tokios tos vaidilutės. Šiek tiek pastovėjo ramiai kol skausmas nugaroje nustojo pulsuoti, kol nurimo širdis, sudrebėjusi išvydus tą piktą angelišką veidą. Tada atsikvėpė. Pamažu didis įspūdis nublanko ir jis galėjo jį patraukti į šalį. „Ta mergaitė – paprasčiausia mergaitė, nieko daugiau” – pakartojo sau mintyse keletą kartų, save tikindamas.

– Kur yra ta šventykla? – jau nusiraminęs paklausė.

– O ką, nepasakojo? Ten už pilies, beveik iš karto nusileidus nuo kalno yra jų šventas miškas. Tai ten aplink tokį ąžuolą padaryta, kiek žinau, – ištarė, lyg tebetęsdamas pamoką apie pagonis Onisimas, tačiau staiga nutilo ir atidžiai nužvelgė vienuolio veidą. – Bet, ė, tu tik nesugalvok ten eiti! Ašei pats niekad nebuvau. Jie tą šventyklą saugo kaip savo akį. Tokių netikėlių krikščionių kaip mudu apsilankymas ją suteršia. Taip, kad joks kunigaikštis nuo jų pykčio tavęs nebeapsaugos, jei ten pabandysi įžengti.

Vienuolis, dar keletą akimirkų tylėjo, tarsi apie kažką susimąstęs, o tada šyptelėjo ir pasakė:

– Štai, tu jau ir pasakei, kad esi toks pat krikščionis kaip ir aš. Ačiū už rūpestį, brolau, bet nebijok – jų stabų naikinti neisiu. Tikiu, kad po mano viešnagės jie patys juos išgriaus.

*********

Garsiai atsivėrė Skirioto kambario durys, ir į vidų greitu žingsniu įėjo Rikantė. Jis kaip tik kabino ant kablio savo kailinį apsiaustą.

– Kiek dar tęsis šita tavo beprotybė? – išrėkė ji.

Skiriotas kilstelėjo viršun rankas, lyg prašydamas moterį nurimti. Nesupratęs kaltinimo, paklausė:

– Kokia beprotybė?

– Kaip kokia? – nenurimo ji nei trupučio. – Negana to, kad parsivedei į namus tą žmogų, kad jau visi galvoja, kad kunigaikštis pats abejoja savo dievais ir sėdi su juo per dienas užsidaręs, dabar dar išleidai jį pasiganyti į kiemą?!

Skiriotas papurtė galvą ir ramiu balsu atsakė į moters pyktį:

– Ir kas nutiks, kad jis pasivaikščios? Juk niekam nieko pikto nedaro. Tikrai neatsisakau mūsų dievų ar ką. Jis tiesiog labai mokytas ir išmintingas žmogus. Kad ir, tu turbūt nė nežinojai, kad jų krašte jie rašo knygas. Tu gal net nežinai kas jos per daiktas, ar ne? O šiandien jis man net papasakojo šiek tiek iš tų knygų. Mums visiems, net ir tau, būtų į naudą jo pasiklausyti.

Rikantė piktai ir paniekinančiai šyptelėjo. Vėl suriko:

– Išvyk jį iš mūsų žemių! Tučtuojau!

Skiriotas stebėjo Rikantės pyktį ir tylėjo. Jos akys toliau žaižaravo, o rankos taip tvirtai buvo suspaustos į kumščius, kad net pirštai balo. Ant jos kaklo spindėjo pakabukas, padovanotas jo mirusio brolio – vienas iš tų, kurių, jam gyvam esant, beveik niekada neužsidėdavo. Kambaryje pakibo tyla. Kunigaikščio kakta pamažu susiraukė ir jis vėl pažvelgė į jos žalias akis.

– Štai kaip? – tyliai pradėjo jis, bet balsas tolydžio ėmė garsėti ir darytis vis grėsmingesnis. – Dabar jau ir tu bandysi man įsakinėti? Nedrįsk kelti balso, kai su manimi kalbi! Kas manaisi esanti? Gal pamiršai, kad dabar aš tavo kunigaikštis? Tuojau pat išeik! Nebesirodyk akyse! Juk pati nebenorėjai manęs matyti. O dabar atsivilkai. Aš tavo kunigaikštis!

Jo širdyje ūžtelėjęs viesulas vis dar gaudė ausyse, tačiau per pykčio sukeltas dulkes jis dar puikiai matė kaip pasimetė ir išsigando Rikantė, kuri dar niekuomet jo tokio nebuvo mačiusi ar girdėjusi. Jos sutrikusi veido išraiška jam sukėlė tokį malonumą, kad beveik norėjosi nusišypsoti. Našlės rankos nusviro, o žvilgsnis ėmė nedrąsiai klaidžioti kambario grindimis. Ji stovėjo ir tylėjo, tačiau niekur nėjo. Pamažu, atrodo, vėl susikaupė ir atsargiai pakėlė akis į Skiriotą. Jos jau buvo pasikeitę. Pyktis kažkur pasislėpė.

– Atsiprašau, – tyliai ištarė, – neturėjau tavęs taip užsipulti, bet... – Ji priėjo arčiau, ir būdama kiek žemesnė, atmetusi šviesias garbanas atgal, savo didelėmis žvilgančiomis akimis pažvelgė į jo veidą iš apačios. – Tada... po Vilkgailos mirties... tiesiog... tiesiog pratrūkau, matyt. Negalvojau taip, kaip sakiau. Netikiu, kad galėjai prisidėti prie jo mirties. Tu ne toks. Tu geras žmogus. Tu net geresnis nei buvo jis, – jos balsas pamažu tapo šiltas ir saldžiai klampus, kaip liepų medus, – bet, Skiriotai, negalėsiu su tavim bendrauti, daryk ką nori, bet tiesiog negalėsiu, jei išduosi mūsų dievus dėl šito žmogaus melagysčių. Išvyk jį, aš labai prašau tavęs, ir mes galėsim vėl gyventi draugiškai. Ir Idris... Idris... Jis nėra tavo sūnus, Skiriotai, bet jei nori, gali kiek nori su juo bendrauti, gali padėti man jį auginti kaip tikras dėdė, gali juo rūpintis, bet tik tuo atveju, jei čia nebebus to žmogaus. Prašau. Maldauju tavęs.

Skiriotas tylėjo, stengdamasis pasislėpti už veide sustingusio pykčio, bet jos balsas skverbėsi kiaurai jo, kaip jis manė, tvirtus šarvus, ir baigė jį nuginkluoti. Iš visų jėgų jis stengėsi neparodyti, kad ji ir vėl laimėjo.

*********

Kai Skiriotas ir Bernhardas baigė kalbėtis už durų jau laukė naktis ir audra. Kunigaikščio balsas skambėjo tarsi vaiko atsiprašinėjančio už be leidimo paimtą ir sulaužytą įrankį, tačiau jis buvo neperkalbamas – Bernhardas ir abu jo bendražygiai ryte turintys išvykti.

Kai Skiriotas atsisveikinęs išėjo, trys vyrai nebeturėjo ką vienas kitam pasakyti. Tik Alberichas tokiu užjaučiančiu žvilgsniu palydėjo liūdną, netyčia išsprūdusį Bernhardo atodūsį. Tada kartu su Helmondu nuėjo į gretimą kambarėlį ir užgesinęs ugnį pasiruošė paskutinei nakčiai po pilies stogu. Bernhardas taip pat užpūtė degančią balaną, ir kambarys užsidengė tamsa. Tik miegoti senolis dar negalėjo ir, pravėręs duris, prisėdo ant slenksčio.

Kūną nusmelkė besitelkiančios audros vėsa. Vėl teko pripažinti, kad jo būdas veikė prastai. Galėjo pasidžiaugti, kad dar nebuvo nužudytas kaip daugelis jo brolių, tačiau per savo amžių į tikrąjį tikėjimą Bernhardas atversti sugebėjo tik labai nedaug pagonių. Ir nežinia kuriam laikui. O štai, kai su Skiriotu taip neblogai sekėsi... Kaip mažas smalsus berniukas, jis siekė dar ir dar daugiau žinių. Viskas jam buvo įdomu. Kartais net pavargdavo pasakoti. Ypač Skiriotas stebėjosi Dievo sugebėjimu atleisti. „Negi jis viską gali atleisti?“ klausė jis. Vienuolis patvirtino: „Taip, tik turi nuoširdžiai gailėtis, ir jo melsti atleidimo“. Skirioto veidas nušvisdavo. Bernhardas suprato, kad to, šiaip jau, rodos, visai neblogo žmogaus sąžinę slegia kažkoks sunkus akmuo. Tik to akmens pavadinimo šis niekaip nenorėjo išduoti. Nebent per išpažintį. Jei atsivers. Bet Bernhardas jau buvo tikras, kad jis jau beveik išgirdo Dievo balsą, kad juo jau tiki labiau negu savo pagoniu žyniu...

O dabar, kai jie, dar per pietus, pabaigė savo pokalbį tokia pakilia gaida, šis jau nori, kad jie išvyktų ir nebegrįžtų! Neįtikėtina. Skaudu ir taip netikėta. Skiriotas neigė, kad tai sugalvojo ne pats, tačiau vienuolis jautė, kad jį paveikę bus jo tėvynainiai.

Vyro širdyje ėmė kauptis pyktis. Nedėkingi pagonys! Jis, nieko sau nenorėdamas, ateina gelbėti jų skūrų nuo priešiškai nusiteikusių Kristaus karių, atversti jų sielas į tikrąjį tikėjimą, ir parodyti kelią į amžinąjį gyvenimą, o šie... Šie apmėto jį akmenimis, prakeikia, kėsinasi nužudyti, apšaukia melagiu ir išvaro laukan į šią besikaupiančią audrą. Ne, teisus ne Bernhardas, teisūs – Kristaus kariai: šitie pagonys – nepataisomi.

Vienuolis nemėgdavo pykti. Laikė tai Dievo nekenčiama yda ir beveik visuomet sugebėdavo pyktį sutramdyti ir užrakinti kažkur giliai savyje, bet dabar tas pyktis, nebenorintis tūnoti užrakintas ir pasislėpęs, pyktis daugelį metų kaupęsis kiekviename kūno kaule, vertė vartus ir kalinančias grotas, lindo lauk ir nuodijo kraują. Kūną apėmė aštrus deginantis karštis ir Bernhardas nebegalėjo ramiai sėdėti. Jis pakilo, pasiėmė lazdą, liepos žievės kibirėlį ir greitu žingsniu nuėjo per ištuštėjusį pilies kiemą.

Vėjas graudžiai verkė per sienų tarpus ir šalčiu kiaurai, it smulkiomis adatomis, vėrė drabužius. Lietaus prisikaupęs dangus tuoj tuoj ruošėsi plyšti. Niekas vienuolio nesustabdė išeinančio pro pilies vartus, nors Skiriotas nuo pat pirmos dienos jo prašė dar neiti į miestą; niekas jo nepastebėjo tirštoje sutemoje įžengiant į šventą mišką; pasukant, tarsi žinotų, į takelį, vedantį tiesiai į šventyklą.

Vėjas kaukė lėkdamas pro medžius. Draskomos šakos piktai ošė. Visa gyvybė tylėdama ir drebėdama laukė audros, bet triukšmo buvo užtektinai, todėl tą tamsų pakumpusį siluetą su lazda ir kibiru Gailė pastebėjo tik jau atsistojusį ant pirmųjų žemėje išklotų šventyklos grindinio akmenų.

– Jūs? Jums čia negalima. Išeikite! Išeikite! – sušuko jam į veidą, kurį, jam žengus dar žingsnį jau apšvietė amžinoji ugnis.

Akys po suraukta kakta, tik akimirkai žvilgtelėjo į merginą ir apsidairė po šventyklą. Tolimi žaibai mirgėjo pro ošiančią ąžuolo lapiją, tarp sienų gailiai dejavo audra, tačiau viduje per jos maurojimą dar girdėjosi jaukus ugnies traškėjimas ant plokščio akmens. Molinės sienos ir ąžuolo šakos saugojo nuo gamtos stichijų, tačiau audra į šventyklą įžengė Bernhardo pavidalu. Pakėlęs ranką, laikančią lazdą, jis pastūmė Gailę taip stipriai, kad ši stuktelėjusi galva į sieną, suklupo. Tada žengė dar kelis ryžtingus žingsnius iki plevenančios liepsnos ir, pakėlęs kibirą virš jos, išpylė vandenį.

Ugnis, piktai šnypštelėjusi, užgeso, ir per trumpam nutilusią audrą nuskriejo debesis plėšantis vaidilutės klyksmas.

VI SKYRIUS. PALIKTIEJI

Tamsa buvo aitri kaip dūmai ir trukdė įkvėpti. Ji bandė eiti, tačiau pėdos klimpo į kažkokią tirštą vėsią masę. Vien kraupi tyla ir jokio kelrodžio šitoje grėsmingoje erdvėje.

Tada ant kairio skruosto pajuto šviesą. Šviesa nešildė, su savim nešėsi tik šaltį. Tvindė tamsą iš už netoliese prasivėrusių durų. Ant liežuvio Iglė pajuto kraujo skonį. Kad ir kokia baisi buvo tamsa, šviesa gąsdino labiau: tiršta juoduma visur aplink ir tik šaltas balkšvas ruožas stačiakampiu sklindantis joje. Iglė neturėjo pasirinkimo. Šviesa ne tiek kvietė, kiek įsakė prieiti. Iglė privalėjo sužinoti, iš kur ji sklinda. Žengė jos link. Pro tą atskiestą tamsą eiti tapo lengviau. Nors širdis vis garsiau kalė perspėjimus, po dar kelių skubių žingsnių ji pasiekė duris. Ištiesusi pirštus palietė šaltą rankeną ir dar plačiau jas pravėrė.

Išvydo šviesos šaltinį – jis, mažas degantis apskritimas, pleveno lyg už grotų.

Iš tamsos įžengus čia, akys dar turėjo priprasti. Iglė prisimerkė ir įsižiūrėjo. Grotos pamažu tapo panašios į baltus šonkaulius. Širdis dar greičiau ėmė daužytis ir pripildė erdvę garso. Pirštai ėmė drebėti, bet, sukaupusi likusią drąsą, ji pakėlė galvą. Šviesos šaltinis sujudėjo, griaučiai atsisuko ir padaras tuščiomis akiduobėmis pažvelgė žemyn. It radęs tai ko seniai ieškojo, nusišypsojo.

Iglė prabudo rėkdama. Net ir suvokusi, kad visa tebuvo sapnas negalėjo suvaldyti savo riksmo. Beveik kūniški baimės gniaužtai vis dar spaudė krūtinę – atrodė, kad padaras pabudo kartu ir tebėra šalia.

Kambaryje, kuriame ji atsibudo, taip pat vis dar buvo tamsu. Iš pamažu ryškėjančių kontūrų suprato, prisiminė esanti pas močiutę. Tučtuojau išgirdo žingsnius už sienos. Ką tik ją pažadino. Pabandė nusiraminti, pabandė kvėpuoti ramiai ir kartoti pati sau, kad tai tebuvo blogas sapnas, bet niekaip negalėjo atsikratyti jausmo, kad tai vis dar ją stebi. Giliai įkvėpė. Girgžtelėjo durys ir Auktarės laikoma balanos šviesa užliejo kambarį daiktų šešėliais. Iglė skubiai apsidairė, norėdama įsitikinti, kad šalia niekas nebetūno. Liepsnos šviesa viskam suteikdavo gyvybę, bet šį kartą jokių siaubūnų ji neišryškino. Močiutės pasirodymas nuramino labiau nei įkvėptas oras.

– Kas nutiko, kibirkštėle? – paklausė Auktarė, prisėsdama šalia. Švelniai suskambėjo žalvarinis vėrinys, ant jos kaklo, su kuriuo niekuomet nesiskirdavo – senelio dar prieš daugelį metų padovanotas papuošalas – ant lankelio sukabinti ornamentai, Iglei primenantys pelėdos akis. Tylus žalvario žvangėjimas visad veikė raminančiai. Iglė stengėsi nusišypsoti:

– Nieko, atleisk, kad pažadinau.

– Susapnavai blogą sapną?

Linktelėjo.

– Ir apie ką? – švelniai paklausė. Iglę erzino kai kiti su ja kalbėdavo kaip su mažu vaiku – tokia nebesijautė, bet globėjiškas močiutės tonas niekuomet netrukdė.

– Sapnavau, kad paslydau ir krentu nuo skardžio, – sumelavo.

Auktarė pravėrė burną, lyg dar kažko norėdama klausti, bet persigalvojo ir tik perbraukė ranka per anūkės plaukus. Šyptelėjo su kažkokiu geru liūdesiu.

– Ar nori, kad pasėdėčiau šalia, kol vėl užmigsi?

– Ne, nereikia, manau nebesapnuosiu.

Močiutė linktelėjusi atsistojo:

– Tada ir aš einu dar pamiegoti.

Ji stabtelėjo prie lango ir kelias akimirkas susidomėjusi stebėjo vaizdą už jo.

– Kažkoks sujudimas prie pilies, – pasakė tarsi sau.

Iglė pajudėjo norėdama atsikelti ir pažiūrėti.

– Ai, miegok, vaikuti, rytoj papasakos kas ten buvo, vis tiek nieko nesimato.

Auktarė apsisuko ir pakštelėjusi Iglei į kaktą, su savim išsinešusi šviesą, išėjo.

*********

Lietus nebesigėrė į dulkėtą žemę, o telkšojo ant jos purvinomis balomis. Deglų šviesoje jis žiūrėjo į ant vandens paviršiaus nuo stambių, gausių lašų šokinėjančius burbulus. Prisiminė, kad jų moterėlės sakydavusios, kad tai reiškia, jog lis dar ilgai.

Po ugnies užgesinimo Bernhardas jautėsi iššvaistęs visas jėgų atsargas ir nebesipriešino. Labiausiai dabar norėjo tik atsigulti ir pailsėti, bet to, žinoma, jam neleido. Dar pačioje pagonių šventykloje jį sugavo išstypęs, ilga barzda apžėlęs, bet dar jaunas jų kunigas. Sugavo, tikra to žodžio prasme: kai tik baigė sklaidytis užgesintos ugnies dūmai, o jos sergėtoja nustojo klykti, iš tos drumzlinos tamsos išniro jo kaulėtos rankos ir, stipriai sugniaužę vienuolio pečius, išsitempė į jau įsismarkavusią audrą. Tos rankos jį ir atvilko iki pat pilies kiemo, kur Bernhardas jau pamatė esąs apsuptas kitų vyrų. Jie priartėjo. Nakties tamsoje piktus pagonių veidus nušvietė keli deglai, kurių ugnyje vis spragsėjo ir šnypštė garuojantys lietaus lašai. Senis vos sulaikė šypseną – štai gamtos stichija nesugeba užgesinti tų menkų ugnių, kurios uždegtos tik šiai nakčiai, o jis pats vienas, per akimirką užbaigė tą, kurią jie laikė amžina.

Virpančioje šviesoje į priekį išėjo aukštas vyras ir atidžiai nužvelgė vienuolį. Lietus prie šviesios jo odos plakė gelsvus plaukus, sunkėsi į vešlią trumpą barzdą. Melsvose akyse, tolimų žaibų ir šildančių deglų šviesoje Bernhardas gerai matė sunkiai tramdomą pyktį. Ne iš karto suprato, kad tai jų žynys. Vienuolį jis net kiek nustebino – tikėjosi, kad jis bus bent jau panašaus amžiaus, o šis palyginti su juo, atrodė, kaip dar nerimtas jauniklis, kažin ar bent perkopęs keturiasdešimt. Nepaisant to, tie vyrai jo klausė. Nieko taip ir neištaręs sučiuptajam, žynys tuojau nusisuko ir liepė jį vesti pas kunigaikštį.

Lietaus merkiamame pilies kieme į vienuolio žastus vėl įsikibo jau keturios rankos: kairėje – tas pats apžėlęs jų kunigas, dešinėje – vyrukas, kuris buvo su Skiriotu kai jie pirmą kartą susitiko miške. Dabar jo pirštai stipriai ir piktai smigo į Bernhardo ranką. Atrodė, kad dar kartą dilgtelėjo širdin – jau grįžus į pilį, su Butautu vienuolis dar kelis kartus kalbėjosi – jis jam visai patiko, tuomet beveik neabejojo, kad sugebės išgelbėti ir jo sielą. Bet dabar tai nebesvarbu. Dabar jie visi pasmerkti. Vienuolis pajuto kaip jie timpteli jo seną kūną pirmyn. Nesipriešindamas žengė kur vedamas. Priekyje ėjo krivis, paskui aidėjo dar maždaug trisdešimties kojų žingsniai. Jie pasuko pro duris iki Skirioto menės – Bernhardas jau pernelyg gerai žinojo tą taką – bet dar jos nepasiekę, išvydo kunigaikštį atskubantį koridoriumi. Matyt, jis buvo išgirdęs triukšmą kieme. Skiriotas nustebęs sustojo. Jo ir Bernhardo akys susitiko. Rodos, iš karto suprato, kad šis bus nuveikęs kažką baisaus, tačiau vietoj pykčio ar susierzinimo, jo žvilgsnyje sušmėžavo baimės šešėliai. Nieko neklausinėdamas ir neištaręs jokio žodžio, jis apsisuko ir tylinčius juos palydėjo iki menės, kur salės gale, atsisėdo į savo kėdę. Atrodė įsitempęs kai žvilgsniu paragino vyrus kalbėti.

Prabilo žynys:

– Kunigaikšti, šitas žmogus šiąnakt įsiveržė į Perkūno šventyklą. Jis ne tik suteršė dievo buveinę savo apsilankymu, tačiau ir, iki kol Gailė spėjo prisišaukti pagalbą, užgesino amžinąją ugnį.

Krivis nutilo. Teliko tik tyla ir laukimas. Visi žvilgsniai nukrypo į kunigaikštį, ir dabar vertino kiekvieną jo krūtinės kilstelėjimą, kiekvieną lūpų virptelėjimą ir dar neryškių raukšlelių apie akis krustelėjimą. Rodės, jie net kvėpavo tyliau, nes menėje tesigirdėjo kaip ant medinių grindų tykiai laša stambūs lietaus lašai iš plaukų ir drabužių, kaip liūdnai vis sugirgžda blogai pritvirtintos lentos po jų kojomis.

Skiriotas pravėrė lūpas:

– Ar taip? – paklausė beveik baikščiai žvelgdamas į vienuolio veidą. Bernhardas atsiduso. Matė sutrikimą ir nerimą Skirioto akyse, kas šiuo metu, net ir suprantant savo padėties rimtumą, jam sukėlė piktą džiugesį – tikriausiai ne vienas iš tų vyrų buvo kunigaikštį perspėję, kad šis parsinešęs gyvatę užantyje, ir dabar, kai jie turėjo teisę sakyti buvę teisūs, už vienuolio nusikaltimus pagonių stabams, kaltę turėjo jausti ir jis. Bernardas neatsakė į klausimą žodžiu, tik linktelėjo galva.

– Kodėl? – toliau klausė kunigaikštis. – Juk sakei atėjęs mus žodžiu įtikinti. Ne jėga.

Jis tik skėstelėjo rankomis:

– Matyt, supratau, kad mano būdai kvaili, – ištarė iššiepdamas dantis.

Per susirinkusius nuvilnijo pikti šnabždesiai. Skiriotas peržvelgė vyrų veidus ir atsiduso:

– Dar šiandien, šiam žmogui ir jo vyrams aš liepiau iš pat ryto išvykti iš mūsų žemių, ir...

– Kunigaikšti, – nelaukdamas jo kalbos pabaigos, vėl per salę vėl nuskambėjo Preigilo balsas, – pagal senus papročius, vaidilutė, kurios priežiūroje užgęsta ugnis, turi mirti. Ir, nors šiuo atveju, visi suprantam, kad Gailės kaltė čia buvo visų mažiausia, kas dievų įsakyta turės būti įvykdyta. Todėl turi sutikti, kad ir šiam svetimšaliui, nepaisant jo netikėjimo ar nesupratimo, bausmė negali būti menkesnė.

Skiriotas vėl neramiai juos apžvelgė. Vyrai tylėdami laukė atsakymo. Teisingo atsakymo, kurį kiekvienas iš susirinkusiųjų jau žinojo. Buvo aišku, kad kažkur šalia neapykantos šiam svetimšaliui, kažkur visai šalia, dabar bręsta panieka ir savam kunigaikščiui. Ji auga su kiekviena akimirka, kai jis delsia atsakyti. Bet Skiriotas vis nesiryžo prabilti. Tuo metu, Bernhardas pagaliau lyg prabudo iš nuovargio ir apmaudo sukelto sapno, jau labai aiškiai supratęs kuo gresia kunigaikščio atsakymas žyniui. Jo akys ėmė ieškoti Skirioto žvilgsnio.

– Kunigaikšti, – ištarė jis jau švelniu ir nuolankiu balsu, – prisimink kaip kalbėjomės, prisimink, kaip sakei, kad mano dievas gailestingesnis, kad pagonių dievai galėtų pasimokyti iš jo. Parodyk, dabar tu, ko išmokai, pasigailėk mano gyvybės, kad galėčiau ir kitus apie tai išmokyti kol dar pasibaigs mano dienos šioj žemėj.

Susirinkusieji piktai ir garsiai suūžė. Skiriotas vengė jau ne tik Bernhardo, bet ir savo vyrų žvilgsnių, ir lyg susitraukė savo kėdėje. Atrodė, kad norėtų ir už jos pasislėpti nuo vienuolio žodžių.

Į priekį žengė Nerilis ir vėl nukreipė į vienuolio kaklą tą patį savo kardą.

– Prisiekiu, net jei tu jo pasigailėsi, kunigaikšti, aš vis tiek tuojau pat jam nurėšiu galvą, ir šį kartą manęs niekas nebesustabdys.

Tuojau pat dar vienus ašmenis į vienuolį nukreipė plačiapetis Galmis. Sunkiais žingsniais, po kuriais dejavo lentos, priekin išėjo ir lietuje permerktas Ilmantas:

– Skiriotai, tu nebuvai paskutiniam žygy su mumis. Nematei, ką jo dievo garbintojai, daro su tais kurie tiki kitus. Tau neteko po kovos su jais tarp lavonų ieškoti savo sūnų, – sugriaudėjo salėje. – Jei tu atleisi ir jis sako teisybę, daryk man ką nori, bet tu – man ne kunigaikštis!

Preigilas nebesakė nieko tik stebėjo Skirioto veidą. Kunigaikštis bandė neišduoti savo baimės, nerimo ir sutrikimo, nors šie jausmai vis tiek vis blykstelėdavo kiaurai jo veido odą. Lyg nedrįsdamas pažvelgti į jokias kitas akis, jis nukreipė žvilgsnį į krivį. Jo, bent jau apsimestinai ramus veidas, švelniai ragino kalbėti. Kalbėti būtent tai, ką privalėjo. Skiriotas giliai įkvėpė ir atsistojo:

– Svetimtautis meluoja, niekada nesu sakęs tokių dalykų apie mūsų dievus! Šitas žmogus turi mirti.

Iš karto vėl pažvelgė į Preigilą. Krivis tarsi vos vos linktelėjo patvirtindamas, kad buvo pasakyta tai kas reikalinga. Vyrai pasitiko nuosprendį pikto džiaugsmo šūksniais, o Bernhardo kojos beveik sulinko taip susidūrusios su šita staiga artėjančia mirtimi. Jo smakras nukaro iš nustebimo, bet kraujyje jau garavo deginantis pyktis. Jo balsas, perrėkęs visus susirinkusius, paskutinį kartą garsiai ir galingai suskambėjo, kažkada girdėtais ordino brolio žodžiais:

– „Kristaus riteris, sakau, gali saugiai žudyti ir dar saugiau žūti, nes žūdamas tarnauja sau, o žudydamas – Kristui. Pagonio mirtimi krikščionis didžiuojasi, nes ja Kristus pašlovinamas.“¹ Iš dangaus besijuokdamas stebėsiu kaip ordino broliai jus visus išskers, – suriko jis ir ėmė kvatoti.

Tą beprotišką juoką tuojau nutraukė Nerilis, šį kartą be jokių kliūčių vienu kardo kirčiu perrėžęs vienuolio gerklę. Juokas pavirto gargimu ir Bernhardas nuvirto ant grindų į savo kraujo balą.

*********

Vienuolio kūno jie nenorėjo atiduoti žemei ar ugniai ir taip jas suteršti, todėl aprišę palaikus virvėmis ir nukirtę galvą, kad po mirties nekenktų, pririšę akmenį, jie įmetė jį į vandenį. Tamsus vanduo priėmė į savo gelmę tamsų žmogų, o Nerilis ir Galmis, nedelsdami nuėjo į buvusius Bernhardo kambarius, kur dar ramiai miegojusius du jo bendrakeleivius ištiko panašus likimas.

Nors dalis vyrų po svetimšalių nužudymo pasijuto ramesni, Preigilo veidas dar labiau apsiniaukė. Lietus pamažu liovėsi, dangų aptemdę debesys prasisklaidė ir pasirodė žvaigždės bei dylantis mėnuo. Dabar krivis jau tikrai turėjo grįžti į šventovę. Širdis krūtinėje tapo sunki.

Jis visad žavėjosi Gaile. Ne, ne kaip moterimi, greičiau taip, kaip tėvai žavisi savo dukromis. Iš ties visoms vaidilutėms jis jautė beveik tėviškus jausmus. Ypač Gailei. Iš jų visų ji šventovėje dirbo ilgiausiai. Preigilas puikiai matė, kad ji čia jaučiasi esanti sau tinkamoje vietoje: ji mylėjo savo darbą, savo dievus, savo žmones; niekad neburbėdavo, niekad neprieštaraudavo. Kodėl taip buvo lemta, kad tas piktadarys užgesintų ugnį? Kad užgesintų būtent tą vakarą, kai ją saugojo Gailė? Dievų įstatymai – neginčijami ir dabar krivio jau laukia žiauri pareiga atimti jos gyvybę. To daryti jam niekada neteko. Jau seniai netgi buvo girdėjęs, kad kam būtų taip nutikę. Jis niekada neįsivaizdavo, kokia sunki gali būti ta pareiga, galvojo, kad žmonės, kurių sargyboje užgesta ugnis yra tiesiog apsileidę tinginiai nesuprantantys savo darbo svarbos, bet Gailė... Jis kažin ką, rodos, padarytų, kad tik to nereikėtų. Nepaisant noro suvaldyti tą baisią mintį, ji vis tiek šmėstelėjo jo galvoje – jei reiktų rinktis, mieliau paaukotų savo dukterėčią Lilūną.

Kai krivis pasiekė šventojo ąžuolo kalvą jau brėško aušra. Šalia įėjimo į šventovę stabtelėjo. Taip norėjosi dar kuriam laikui viską atidėti.

Šventovėje buvo tamsu. Tokios jos jis niekuomet nebuvo matęs. Neatrodė, kad tai galėtų būti ta pati vieta. Viskas buvo kraupiai kitaip: ugnies akmuo po medžiu, tamsus ir šaltas, tebebuvo aplipęs šlapiais pelenais; vietoj amžinai turėjusios degti liepsnos – nyki tuštuma – tuštuma, kuri neskleidžia nei šviesos, nei šilumos, nei jaukios ramybės. Nebesigirdėjo to tylaus ir mielo trakšėjimo, kai gyva ugnis, išsunkusi likusius gyvybės syvus iš sausų šakelių, juos paskleisdavo viduje kaip melsvus, svaiginančius, kvapnius dūmus; nebesimatė net žalčių, kurie beveik nuolat rangydavosi palei šventyklos sienas. Viso to dabar neliko. Čia buvo tuščia.

Nebuvo net vaidilučių. Preigilas norėjo ant jų dėl to supykti, tačiau savotiškai ir pateisino – juk dabar nebebuvo ką saugoti, ką kurstyti. Krivis stovėjo ir nuo įėjimo žvelgė į tą tamsos irštvą, lyg nebedrįsdamas įžengti vidun. Tada išgirdo už savo nugaros greitus, smulkius žingsnius ir tankų alsavimą. Atsisukęs pamatė Vainę – pačią jauniausią vaidilutę, neįprastai didelėmis akimis ir ryškiai išsišovusiais siaurame veide skruostikauliais.

– Paskubėkit paskui mane, – greitai ištarė ji, ir nusukusi nuo jo veido tas gąsdinančias akis, vėl nėrė atgal, gilyn į mišką.

– Kas vyksta? – bandė klausti krivis, bet mergaitei neatsakius, nusekė paskui ją.

Toli eiti nereikėjo. Netrukus ji sustojo ir galva parodė į priekį. Ant plikos kalvelės, tarsi įrėmintos sukumpusių medžių, auštančios aušros fone, degė laužas. Aplink jį krivis išvydo kelias figūras. Vainė vėl linktelėjo į laužo pusę. Preigilas suprato, kad toliau ji nebeis, todėl, praėjęs pro ją, užlipo ant kalvos. Aplink laužą stovėjo Rūnas, Jorelė, Lilūna ir Gailė. Lilūna verkė, Rūnas su Jorele tyliai rimtais veidais nužvelgė ateinantį Preigilą, o Gailė įsmeigusi akis į horizontą nejudėdama stebėjo raustantį rytinį dangų. Išgirdusi žingsnius, krūptelėjo ir atsisuko. Jos žvilgančios rudos akys sutiko prisimerkusias nuo ugnies šviesos krivio akis. Lyg susigėdusi ji nuleido galvą žemyn:

– Atsiprašau, tik... tik labai norėjau dar kartą pamatyti rytą, – tyliai ištarė.

Preigilas nieko neatsakė, tik priėjęs sustojo šalia Lilūnos ir Rūno.

– Man labai gaila, kad nesugebėjau išsaugoti... Kad nieko dabar nebegaliu padaryti, – tęsė mergina vis dar tebežiūrėdama į žemę, – kad net mano mirtis jos nebesugražins, bet aš pati... Ar galiu pati? – vėl pakėlusi akis į krivį paklausė ji. – Aš susikroviau šitą laužą ir norėjau paklausti, ar nieko tokio būtų, jei tau nereikėtų manęs žudyti, o pabaigčiau viską pati?

Preigilas neprisiminė, kad kada Gailė būtų ko nors jo prašiusi, o dabar net šis prašymas atrodė tarsi malonė jam, o ne jai. Jis atsiduso:

– Gaile, tu nežinai kaip labai norėčiau, kad galima būtų kitaip, bet tokia dievų valia: tavo naktį buvo užgesinta ugnis ir tu privalai mirti. Bet jei nori, – Preigilo balsas pritilo, ir vokai nusileido, – gali pati.

Pasirodė, lyg akimirką ji liūdnai šyptelėjo. Tada apsižvalgė:

– Ar atėjai vienas?

Krivis atsisuko ir taip pat apžvelgė ugnies pašvaistėje mirgančius sutemų šešėlius. Nieko nepastebėjo. Pasirodė, kad Gailė galvoja, kad kažkas jį atsekė.

– Taip, – ištarė.

Mergina dar kartą peržvelgė tylų, dar nepabudusį mišką. Norėjosi ištarti „gaila“, bet tik nurijo besikaupiančias ašaras. Taip norėjo paskutinį kartą dar pažvelgti į tiek veidų: į mamos, į tėvo, į dviejų jaunesniųjų brolių, į tos mielos raudonplaukės žynio dukrelės... O labiausiai į tas deginančias, miško spalvų Symanto akis. Daugiau jau jų nebepamatys. Norėjosi garsiai sušukti ir jį pakviesti, norėjosi dar kiek pastovėti ant kalvos ir jo palaukti. Vis tiek ryte jis čia ateis, jis visada ateina, o išaušus rytui jos jau nebebus. Tačiau nebegalima laukti, jos mirtis ir taip užtruko per ilgai. Ji užmerkė akis ir per užvertus vokus dar kartą išvydo daugybę kartų matytą jo atvaizdą. Tada, stipriai sugniaužusi rankas, įžengė į liepsnas.

Lilūna suriko ir verkdama susigūžė ant žemės. Preigilas dar pamatė godžiai kandančias liepsnas, Gailės sunkiai tramdomą mirties šokį ir užsimerkė.

Kuo labiau aušo rytas tuo silpniau nebekurstomas degė laužas. Jie visi tebestovėjo ir tebestebėjo liepsnas. Niekas neištarė nei žodžio. Plaukai pamažu pražilo nuo laužo pelenų. Toje, aštrioje it nusmailintos ietys, tyloje, liūdnai spragsintys medžių nuodėguliai maišėsi su tuo, kad dar saulei šviečiant buvo žmogus. Viskas pamažu visai sudegs ir po kito lietaus bus nuplauta į tą pačią žemę. Žemei neberūpės ar į ją besismelkianti anglis iš medžio, ar iš žmogaus.

Preigilas nusisuko nuo šviesos ir nuėjo atgal, šventovės link.

Auštant naujai dienai viskas atrodė dar blogiau. Taip norėjosi keršto, bet rodos, nebebuvo kam keršyti. Norėjosi bent balsu garsiai surikti. Taip, kad išgirstų giliai medžiuose pasislėpę dvasios. Bet Preigilas kvėpavo ramiai ir giliai, ramindamas verdančius jausmus. Jis negali negalvoti, jis už juos visus atsakingas.

Vaiduokliškai po šventyklos žemę siūbavo ąžuolo šakų šešėliai. Čia tebebuvo tamsu, nors virš medžio jau švietė saulė. Vėl neišvydęs žalčių, jis priėjo ir pabeldė į sieną šalia jų urvelio. Žalčiai turėjo ten būti, tačiau šį rytą nei vienas nebenorėjo rodytis. Krivis žengė prie ąžuolo kamieno, pasilenkė ir iš raižytos tošies dėžutės išsiėmė titnagą. Paėmęs ir kempinę bei keletą skiedrelių nuėjo prie akmens. Galop šventyklą vėl nutvieskė nauja amžinoji ugnis. Tas malonus traškesys vėl pripildė erdvę. Krivis norėjo prisiversti šyptelėti, tačiau aiškiai jautė, kad kažko vis dar siaubingai trūksta. Žalčiai ir toliau slėpėsi savo slėptuvėse.

Preigilas pakėlė akis į ąžuolo lapiją. Medis tylėjo.

Tada krivis suprato – ąžuole nebegyveno dievas.

*********

Iglei prabudus saulė jau buvo patekėjusi ir kambarys skendėjo šiltoje vasaros šviesoje. Mergaitė vos vos pravėrė vokus, kad spinduliai negąsdintų dar miegu apsitraukusių akių. Išgirdo tykų krebždenimą kažkur palei langą. Pakėlė ranką prie veido ir, delnu prisidengusi akis nuo saulės, žvilgtelėjo garso pusėn. Skaisčioje šviesoje kažkas sujudėjo. Iglė atsimerkė plačiau. Dar raibstančiame vaizde išvydo mažą paukštelį ant lango. Sparnuotis geltona galvele ir pilkais šonais tupėjo visai šalia ir tamsiomis mažomis akutėmis žiūrėjo tiesiai į ją.

Mergaitė lėtai atsisėdo. Paukštelis negarsiai sučirpė. Lyg būtų norėjęs kažką jai pasakyti. Keletą akimirkų Iglė nejudėdama sėdėjo ir žiūrėjo į šį netikėtą svečią, paskui lėtai nuleido basas kojas ant žemės. Jis nenuskrido. Toliau stebėjo ją ir, rodos, laukė. Ji atsistojo ir pamažu, stengdamasi nedaryti jokių staigių judesių priėjo arčiau. Atsargiai ištiesė ranką į jį. Gelsva galvelė pasikraipė ir paukštelis plastelėjęs įskrido į kambarį. Nutūpė ant mergaitės pirštų. Iglė pravėrė lūpas iš nustebimo. Maži volungės nagučiai švelniai apkabino jos smilių. Kažkas tose juodose akutėse Iglei pasirodė taip pažįstama ir sava. Ji nedrąsiai pakėlė kitą ranką norėdama paglostyti pilkus sparnelius, bet už nugaros sugirgždėjo durys. Iglė krūptelėjo.

Į kambarį įėjo močiutė. Tą pačią akimirką pilki sparneliai suplasnojo, smulkūs nagučiai paleido pirštą ir volungė išskrido pro langą. Iglė tespėjo ištiesti paskui ją rankas.

– Ei, palauk! – suriko ji ir pribėgo prie lango, tačiau nutolęs paukštis tuojau pradingo saulės nutviekstame ryto danguje.

Močiutė priėjo ir taip pat įsižiūrėjo į šviesų melsvą skliautą.

– Ar tai ji? – paklausė, uždėdama ranką ant anūkės peties. Iglė pažvelgė į ją nesuprasdama klausimo.

– Tavo mama? – paklausė dar kartą žolininkė atsisukdama į mergaitę. Iglė pajuto karštį pirštuose, kuriuos ką tik dar lietė volungės kojytės. Ėmė smarkiai plakti širdis, bet ji nieko neatsakė.

– Kartais dievai paskiria žmonėms tą laiką, kurį jie dar turėjo gyventi, atbūti paukščiu ar miško žvėreliu, – ištarė senolė. – Jie pamena viską iš buvusio gyvenimo, kartais ir savus aplanko. – Auktarė trumpam nutilo. – Juk tai ji?

Iglė linktelėjo.

*********

Iki pietų jos jau žinojo, kas nutiko šią naktį. Visas miestas žinojo: ir tai, kad svetimšalis užgesino ugnį, ir kad jis jau negyvas, ir kad nebėra ir Gailės bei dievo šventykloje. Apie vidurdienį atėjo Symantas. Pasirodė, kad būtų užtrukęs tik dėl to, kad nereikėtų pasakoti tų įvykių, nes kai suprato, kad jos jau viską žino, su palengvėjimu atsiduso ir prisėdo ant Iglės patalo. Jis beveik nieko nepasakė. Auktarė nieko ir neklausė. Bandė suprasti bent iš jo akių, bet nuovargis buvo jo sąjungininkas: vaikinas atrodė taip mirtinai pavargęs, kad akys merkėsi besėdint, ir jis taip ir užmigo net neprisiruošęs grįžti į savo namus. Iglė pravėrė lūpas norėdama kažką ištarti, bet Auktarė švelniai palietė jos ranką:

– Ššš, – linktelėjo galvą Symanto pusėn. Mergaitė, pamačiusi jį miegantį nutilo ir tyliai išėjo į kiemą.

Auktarė dar priėjo prie anūko, nubraukė nuo jo gražaus dar beveik vaikiško veido užkritusias šviesių plaukų sruogas ir liūdnai nusišypsojo. Jie atrodo tokie ramūs, kai miega. Buvo tikra, kad vaikinas nieko nežinojo apie Gailės jausmus jam. Tai buvo gerai – jei žinotų, turėtų dar vieną priežastį save kaltinti. Net pati Gailė turbūt nemanė kam nors išsidavusi, bet Auktarė žinojo. Per savo gyvenimą žolininkė išmoko pastebėti, išgirsti, suprasti iš mažiausių smulkmenų, iš netyčia išsprūstančių jausmų trupinėlių. Jei nori suprasti žmones, randi būdą. Žinojo ji ir apie Preigilo sąžinės graužatį dėl Leitės, ir apie Iglės gąsdinančius regėjimus, ir apie Lilūnos gailestį dėl savo pasirinkimo tarnauti dievams. Jiems atrodė, kad jie tai sugeba puikiai paslėpti, tačiau visos sunkios paslaptys, neduodančios jiems ramybės ir dieną, ir naktį, gerai matydavosi budrioms Auktarės akims. Ji nuolat gailėjo saviškių dėl to juos iš vidaus graužiančio skausmo; vis laukdavo, kad jie užsimintų, pasipasakotų; žinojo, kad tada jiems būtų bent šiek tiek lengviau, tačiau jie atkakliai tylėjo ir Auktarei taip pat nelikdavo nieko kito, kaip tyloje stebėti jų liūdesį.

Dar kartą nužvelgusį snaudžiantį Symantą, paskui Iglę išėjo į lauką.

Kieme ją pasitiko dar šilto, bet stipraus vėjo gūsis. Ant kaklo kabančio vėrinio detalės sužvangėjo susilietusios viena su kita. Auktarė pakėlė akis į dangų. Iš šiaurės pusės, miesto link, slinko didelis juodas debesis. Jis dengė didžiulę dangaus dalį ir jau dabar galėjai pastebėti kaip po truputį slopsta šviesa ir darosi vis vėsiau.

– Vėl bus audra.

Iglei pasirodė, kad jos žodžiuose buvo kažkas sunkaus. Mergaitė taip pat įsižiūrėjo į debesį, kurį taip susirūpinusi stebėjo močiutė. Nors dar buvo toli, rodės, tas juodas, pritvinkęs lietaus ir žaibų kamuolys slenka tiesiai į miestą.

Auktarė apsisuko ir vėl nuėjo atgal į vidų. Po kelių akimirkų grįžo nešina smilkstančiomis kadagio ir žilvičio šakelėmis. Ji visada prieš audrą smilkydavo namą, kad apsaugotų jį nuo žaibų, visgi, kažkodėl Iglei pasirodė, kad močiutė šitos audros bijo labiau negu įprastai. Vėl pakėlė akis į dangų. Dabar iš tiesų pasirodė, kad tas debesis kitoks. Tamsesnis. Piktesnis. Gal Perkūnas bus atsiuntęs jį nubausti juos už ugnies neišsaugojimą? Pamažu aplinkui kojas ėmė vytis nerimo pančiai.

Iglė stovėjo kieme ir, kol aplink sklaidėsi močiutės smilkomų augalų dūmai, stebėjo lėtai, bet nenumaldomai atslenkančią grėsmę. Pagalvojo apie tėtį. Žinant šventykloje įvykusius dalykus, niekas nesitikėjo, kad jis greitai grįš namo, tačiau dabar jai pasidarė baisu. Norėjosi, kad tėtis dar prieš šitą audrą spėtų į namus. Pažvelgė į tolumoje boluojantį melsvą miško siluetą. Iš čia matėsi takelis, kuriuo jis turėtų pareiti, bet dabar jis buvo tylus ir tuščias. O debesis vis artėjo. Atrodė, kad pirmiausia jis ir pakibs virš šventojo miško. Kilo nenumaldomas noras parsivesti tėtį prieš audrą, atrodė, kad ji su savim atsineša kažką labai blogo.

Mergaitė žengė pirmuosius žingsnius link miško.

– Igle, kur eini? – išgirdo senelės balsą.

– Pas tėtį, – ištarė nesustodama ir neatsisukdama.

– Ne dabar, vaikeli, grįžk į kambarį.

Bet Iglė neatsigręžė, o pradėjo bėgti per miestą miško link. Girdėjo kaip močiutė ją garsiai šaukia vardu, bet it vejama piktų žvėrių, bėgo nestabtelėdama iki kol uždususi pasiekė pirmąsias senas miško pušis.

*********

Miškas užsidengė tamsuma. Virš jo jau kybojo didžiulis juodas debesis, o šakose ėmė dejuoti kylantis vėjas. Nors tūkstančius kartų Iglė linksmai įbėgdavo į tą medžių prieglobstį dabar čia tapo baisu – lyg iš debesies jau būtų kas nusileidę ir dabar tykotų jos šitoje prieblandoje. Maldydama baimę, ji sušnabždėjo kadaise mamos išmokytą maldelę miško dievaičiui:

– Meškinėli, Samanėli, aš girelės nekertu, lizdelių neplėšiu, aš paukštelių nemušu, man kelio nepastok, manęs girioj nevedžiok, namo grįžti netrukdyk.

Ištarusi paskutinius žodžius, ji greitu žingsniu įžengė į mišką. Širdis vis tiek smarkiai plakė. Maldelė nepadėjo – iš tiesų ji visai nebijojo Samanėlio, ji bijojo to kažko nežinomo, kažkokios baisios grėsmės, kuri vis labiau ir labiau artėjo su tuo debesiu. Dabar Iglė ėjo kaip tik jos pasitikti. Bandydama nekreipti dėmesio į kvapą gniaužiančią baimę, bet jos genama, ji beveik bėgte pasileido spygliais nuklotu keliuku link šventovės. Vis labiau temo. Pakėlusi galvą, tarp virš medžių viršūnių nusitęsusios tamsumos, ji jau ėmė nebematyti saulės.

Staiga piktai suošė šakos ir, vėjo pastumti, suaimanavo seni kamienai. Iglė sustojo. Nesuprato ar per kūną nuslinko šalto vėjo ar kraupios baimės sukeltas drebulys, bet keliai, rodos, nebesugebėjo lenktis, o kojos – eiti į priekį, dar toliau į tamsą. Baimė krūtinėje paėmė viršų. Nebegalėjo prisiversti eiti pirmyn. Iš tiesų, kodėl būtent dabar jai reikėjo išbėgti pas tėtį? Jis juk krivis, jis juk pačioje saugiausioje vietoje – šventovėje. Kad ir kaip užrūstintas Dundulis, vis tiek į savo šventovę netrenks, o ji – vienui viena šitame tamsiame miške. Netekusi ryžto, apsisuko ir kiek kojos neša dabar pasileido atgal namo.

Nebesilaikė takelio, bėgo taip, kad išvengtų visų jo vinguriavimų, kurie jai taip patikdavo, kai eidama klausydavosi paukštelių ir stebėdavo medžiuose dūkstančias voveres. Bėgo skersai mišką, odą draskė medžių šakos, kojos kliuvo už iš žemės išlindusių šaknų, bet ji bėgo nieko nebodama, kad tik kuo greičiau pabėgtų iš tos tamsos ir pasiektų miestą. Tačiau miškas niekaip nesibaigė. Jau turėjo būti seniausiai iš jo išėjusi, tačiau aplink tebesitęsė nesibaigiantys eglynai.

Ausis vėl pasiekė kažkoks baugus garsas. Kūnas nutirpo ir ji sustojo. Nesuprato kas tai: akimirką pasigirdo kaip žmogaus balsas, tada kaip vilko kaukimas. Dangų nutvieskė dar tolimas žaibas ir pasirodė, kad kažkas praėjo jai iš dešinės ir dingo krūmuose. Iglė išsižiojo. Norėjosi rėkti iš baimės, tačiau ji nebegalėjo ištarti jokio garso. Tik tarsi suvokė, kad bėgti jau per vėlu: tai, nuo ko bėgo ją jau pasivijo. Beliko nebent slėptis. Susigūžė po šalia augusio krūmo šakomis. Apsikabino kelius rankomis ir užsimerkė, bet tuomet, dar labiau išgąsdinta užplūdusios tamsos vėl pravėrė akis.

Pro tankmę iš čia atsivėrė pieva apsupta miško, nuaugusi aukšta, saulės išdeginta žole. Viduryje jos stovėjo jauna moteris. Atrodė maždaug Gailės metų, tačiau Iglei buvo nematyta. Jos tamsūs plaukai ir ilgo sijono klostės vaiduokliškai plevėsavo vėjyje, jos veidas – pakeltas į dangų, link ten pamažu kilo ir ilgi balti pirštai. Aukštai, tiesiai virš jos rankų, retėjo dangų jau paslėpęs debesis. Tamsūs debesies kalnai lėtai lėtai sklaidėsi ir staiga, pro mažytį juodame danguje atsivėrusį plyšelį, išsprūdo saulės spindulys.

Jis švystelėjo tik akimirkai. Miškas sukaukė, ir laužydamas šakas, stiprus vėjo gūsis atūžė tiesiai į tą juodaplaukę merdinčioje pievoje. Įsupta vėjo, ji susvyravo ir praradusi pusiausvyrą suklupo. Debesis iš karto užgydė savo žaizdas ir šviesa pranyko. Nepažįstamoji pasirėmė ant rankų ir, nusipurčiusi nuo veido plaukus, atsistojo. Dabar Iglė ir išvydo jos akis: dideles, žvilgančias, pilnas tamsos ir žvelgiančias tiesiai į ją. Kūną vėl supurtė panika. Mergaitė pakilo ir vėl ėmė bėgti. Dabar, suprasdama nuo ko bėga, vis atsisukdavo pažiūrėti ar ta būtybė jos nesiveja. Tarp medžių jos nebesimatė, bet Iglė neleido sau atsikvėpti.

Miškas galų gale praretėjo ir apniukusio dangaus fone ji išvydo pilkus pilies kontūrus. Nuo to vaizdo akyse beveik ėmė kauptis džiaugsmo ašaros – ar tiesa, kad jau pabėgo? Pasiekusi paskutinius miško medžius Iglė troško tik dar greičiau leistis nuo kalvos ir tarp namų sienų pasislėpti nuo piktos audros, tačiau ir vėl turėjo sustoti. Širdį supurtė baimės pritvinkę klyksmai iš miesto pusės. Iglės kelius lyg ir vėl pakirto ir ji suklupo prie storo pušies kamieno. Apkabinusi medį apsižvalgė: tik dabar išvydo, kad kiek toliau, kalvos papėdėje stovi dar kažkas nepažįstamas, apsigobęs baltu, dulkėtu apsiaustu. Jis stovėjo nejudėdamas, pasikreipęs į miestą, nusisukęs nuo Iglės. Jai nekilo mintis bėgti prie jo, ji tiesiog žinojo, kad tai nėra jų miesto gyventojas, kad nėra jokio miesto gyventojas. Mergaitė prisispaudė prie senos pušies kamieno ir įsižiūrėjo į namus apačioje. Juos apgaubusioje tamsoje nelijo, nežaibavo, tačiau iš atsklindančių riksmų ji suprato, kad ten vyko kažkas baisaus.

Lyg į globėją, kabindamasi į šiurkštų medį, už nugaros, iš miško pusės ji išgirdo garsų atodūsį. Visai šalia. Taip arti, kad jei ne ūžaujantis vėjas ji būtų turėjusi pajusti iškvepiamą orą ant savo pakaušio. Pirštai paleido žievės įtrūkimus. Iglė lėtai atsisuko atgal. Už jos stovėjo juodas kaip naktis siluetas, tarsi šešėlis, tarsi žmogus sukurtas iš tamsos, ir juodom tuščiom akim žiūrėjo į ją. Ji nesugebėjo net surikti, tik, tarsi pasiduodama likimui, dar labiau susigūžė ir susirietusi prie medžio užsidengė veidą rankomis. Šešėlis vėl atsiduso.

Po užmerktomis Iglės akimis sėjo laikas kol ji laukė kada įvyks kažkas baisaus. Nebejautė noro priešintis tik drebėjo ir laukė. Laukė. Bet niekas jos nelietė, niekas nebandė suteikti jai skausmo... niekas nedarė nieko. Tik virš galvos toliau gailiai ūžė vėjas, apačioje iš miesto toliau sklido riksmai. Dar kažkiek atodūsių ištirpo laike kol Iglė vėl atmerkė akis. Šešėlio šalia nebebuvo, tik papėdėje tebestovėjo baltai apsigobusi figūra. Vėl ūžtelėjo stiprus vėjo gūsis, kuris nukėlė gobtuvą nuo jos galvos. Po juo mergaitė neišvydo žmogaus veido – į miestą savo didelėmis žvilgančiomis akimis žiūrėjo būtybė su didele pelėdos galva. Ji pražiojo savo snapą, iškišo skeltą gyvatišką liežuvėlį ir maloniai apsilaižė. Viskas vėl aptemo ir Iglė prarado sąmonę.

VII SKYRIUS. ŠEŠĖLIAI

Kai Iglė atmerkė akis, mirgančioje saulės šviesoje išvydo tėčio veidą. Jis klūpojo šalia, ji jautė jo šiltą ranką ant peties. Melsvos akys atrodė susirūpinę, o lūpos vis kartojo jos vardą:

– Igle, ką tu čia veiki?

Ji lėtai atsisėdo, ranka pasiremdama į pušies kamieną ir, lyg pažadinta iš gilaus miego, apsidairė. Aplink tirpo vasara. Dangus – be menkiausio debesėlio, miške džiaugsmingai čiulbėjo paukšteliai ir aukštai savo soste šypsojosi saulė. Akimirką pasirodė, kad juodas debesis, tamsūs šešėliai ir kaustanti sąnarius baimė tebuvo blogas sapnas, tačiau tėtis tą malonią abejonę nutraukė:

– Ar matei tas juodas dvasias?

Iglė krūptelėjo. Taip norėjosi tikėti geriau baisiais sapnais negu baugia tikrove. Beveik maldaujančiu žvilgsniu pažvelgė į tėtį. Jis tebežiūrėjo į ją rimtai ir kiek rūsčiai; tikrovė buvo nuožmi – tamsiosios dvasios buvo tikros ir su savimi atsinešė kažką baisaus – tai buvo galima suprasti vien iš tėčio veido. Iglė jau žiojosi atsakyti, bet prisiminė mamą bei jos perspėjimą niekam nepasakoti savo regėjimų ir žodžiai lūpose sustingo. Tačiau juk šį kartą viskas buvo kitaip – šios dvasios nebuvo vienas iš jos vaizdinių – jas matė ir tėtis. Atsakydama Iglė tik linktelėjo.

– Išsigandai? – paklausė, ir jo veide šmėstelėjo rūpestis.

Iglė vėl linktelėjo. Norėjosi, kad tėtis dabar nusišypsotų ir ištartų, kad išsigąsti nebuvo dėl ko, tačiau jis nebeištarė nieko, tik atsiduso, atsistojo ir ištiesė jai ranką. Įsikibusi ji pakilo nuo spyglių pakloto. Trumpam susvaigo galva.

– Eime? – paklausė jis.

– Kur? – jos balsas nuskambėjo tyliai ir nedrąsiai.

– Namo.

Mergaitė nulenkė galvą ir jie patraukė per gelstančią nuo saulės pievą link pilies. Stebėdama artėjančius pilkus pastatų siluetus ji su nerimu prisiminė riksmus iš miesto per audrą. Kažin ką jie ras sugrįžę? Kas taip gąsdino žmones? Iglė dar stipriau įsikibo į tėčio ranką. Jis suspaudė jos pirštus, tačiau neatsisuko, nepažvelgė, tik susimąstęs ir susirūpinęs, nestabtelėdamas ėjo pirmyn. Buvo taip neįprasta, kad jiedu kažkur eitų tylėdami. Ji nebandė nieko tėčio klausinėti, nes suprato, kad jis jau būtų viską paaiškinęs, jei būtų žinojęs.

Nuo pilies pamatė į juos artėjantį žmogų. Iš čia dar negalėjo atskirti kas jis ir Iglė pajuto kažką negero. Nesinorėjo susitikti su dar kažkuo nepažįstamu, tačiau Preigilas tik dar stipriau suspaudė jos ranką ir pagreitino žingsnį. Pamažu siluetas ėmė ryškėti. Dabar jau atrodė savas. Iglė pažino Laimų – antrąjį Ilmanto sūnų. Jis buvo kitoks negu kiti jo broliai: iš tėvo paveldėjo tik jo apsukrumą ir sudėjimą, tačiau buvo visai mielas ir malonus žmogus. Dideliais žingsniais per aukštą žolę jis bėgo jų link. Dar kelios akimirkos ir uždusęs sustojo priešais. Niekada ji nebuvo mačiusi jo tokio: jo žvilgsnis neramiai klajojo aplink, tarsi tikėdamasis pavojaus iš bet kurios pusės, veidas buvo perkreiptas nerimo, o akyse virpėjo tamsus sielvartas. Drebančiu balsu jis paklausė:

– Ar nematėt Medilės?

Medilė buvo jo žmona, jo vaikų motina. Abu papurtė galvą.

– O kas nutiko Medilei? – paklausė tėtis.

– Jie. Šešėliai. Jie ją nusivijo, – jo balse Iglė girdėjo lyg tragišką vėtros laužomo miško dejavimą. – Aš bandžiau juos vytis, bet jie išnyko iš akių. Ir ji. Kur jie galėjo nubėgti? – Žvilgsnis, trumpam sustojęs krivio veide, vėl ėmė blaškytis po pievą. Preigilas liūdnai žvelgė į tas nerimastingas akis, bet nieko negalėjo jam atsakyti.

– Miške? – paklausė Laimus, lyg vis tik būtų išgirdęs atsakymą, ir jo veide švystelėjo trumputis vilties atspindys. Tėtis vis dar nieko nesakė, tik nuleido galvą. Laimus nubėgo pro juos į miško pusę. Preigilas vėl pajudėjo.

Prie pilies vartų juos pasitiko du sargybiniai. Mergaitei pasirodė, kad jie įtariai ir priešiškai stebėjo juodu praeinančius. Pilies kiemas dabar buvo pilnas šurmulio. Jame turbūt spietėsi dauguma miesto žmonių. Pasilypėjęs ant laiptų, kad būtų geriau matomas, su jais kažką kalbėjo Skiriotas, tačiau jo balsą beveik užgožė minioje verkiančios moterys, kažką jam ir vienas kitam šaukiantys vyrai. Visi judėjo, nerimo, blaškėsi. Niekas nestovėjo ramiai. Net visuomet lėtas ir tylus pilies kalvis, marširavo pirmyn prie savo mylimų žirgų arklidėse. Ilmanto sūnūs būriavosi nuošaliau ir susirūpinę apie kažką tarp savęs kalbėjosi. Minios krašte Iglė pastebėjo Galmio seseris, lanku apspitusias motiną. Šalia, tarp visų tų neramių žmonių Iglė išvydo ir liūdną močiutės veidą. Ji dairėsi it ieškodama kažko tarp susirinkusiųjų.

– Močiute! – suriko Iglė.

Auktarė krūptelėjo, jos žvilgsnis dar kartą aplėkė minią ir stabtelėjo prie Iglės. Liūdna veido išraiška išnyko ir ji nusišypsojo. Atskubėjusi prie anūkės stipriai ją apkabino.

– Vaikeli, daugiau niekada niekada taip nepabėk. Aš jau galvojau, kad ir tu dingai.

Netrukus kažkur iš minios priėjo ir brolis.

– Juk sakiau, kad tau tai tikrai nieko negalėjo nutikti.

Iglė pakėlė akis į Symantą. Jis šyptelėjo, tačiau iš tų kelių žodžių ji suprato, kad dėl jos jaudinosi nei kiek ne mažiau nei močiutė. Šią akimirką malonus džiaugsmas pripildė krūtinę šilumos. Tik dabar Iglė suvokė, kaip iš tiesų bijojo, kad ir jiems galėjo nutikti kas blogo, kad ir jų balsai galėjo skambėti, tarp tų klyksmų, kuriuos girdėjo iš miško.

– Kas dar dingo? – paklausė Preigilas kai Auktarė paleido Iglę iš savo glėbio. Sename veide džiaugsmą iš karto užgožė tas pats nerimas, kaip ir visų aplinkinių veiduose. Jos lūpos prasivėrė, bet atsakyti nespėjo. Ant krivio peties nusileido sunki Ilmanto ranka:

– Krivi, einam pas Skiriotą. Reikia pasikalbėt.

Ilmanto antakiai buvo suraukti labiau nei įprasta. Preigilas linktelėjo ir nieko neatsakęs pasuko paskui jį.

Kai abu vyrai ištirpo minioje mergaitė nuleido akis į žemę. Ant ištrypto pilies kiemo gulėjo švari balta paukščio sparno plunksna. Iglė pasilenkė ir ją pakėlė. Tada prisiminė tai, kas buvo prieš dvejus metus.

*********

Snaudžiančiame ežere mirko raudoni vakaro saulės atšvaitai ir judviejų kojos. Jie sėdėjo ant plokščio juodo akmens iki pusės pasinėrusio į vandenį ir tylėdami stebėjo kaip atsėlina vakaras. Perkus čia buvęs jau seniai – dar iki vakar kelias savaites sirgo beveik įkalintas savo kambaryje. Iglė vis norėdavo jį aplankyti, bet jos ten neįleido. Jo liga kažkodėl buvo paslaptis. Ji sutiko nebeklausinėti, tik dabar nerimavo, kad jis sušals taip sėdėdamas, mosikuodamas basomis kojomis ežero vandenyje. Bet draugas tik papurtė galvą – juk rugpjūtis.

Preigilo dukra ir Vilkgailos sūnus buvo draugai turbūt nuo tada nuo kada išmoko kalbėti, o gal ir anksčiau. Perkui buvo dvylika, Iglė – metais jaunesnė. Jis visai nepanašus į ją: tylus, lėtas berniukas, visad susimąstęs, nuolat mėgstantis pasislėpti nuo žmonių ir būti vienas. Tačiau jiems kartu buvo gerai. Kartą, dar kai buvo visai nedideli, Perkus net pareiškė, kad kai jis taps kunigaikščiu Iglė turės būti jo žmona. Ji tada tik truktelėjo pečiais ir linktelėjo, vis tiek dar nebuvo sugalvojusi nieko kito ką norėtų veikti užaugusi, o būti kunigaikštiene ir draugo žmona atrodė visai smagu.

Mergaitė vėl įsižiūrėjo į jo profilį: Perkus atrodė dar labiau išbalęs negu visada, net tos kelios strazdanos ant nosies beveik išbluko. Jo melsvos akys, pridengtos susitaršiusiais šviesiais plaukais, nematė jos tyrinėjančio žvilgsnio. Iglei nuolat atrodydavo, kad Perkus kažką slepia.

Nuo ežero, tarsi atodūsis, atskrido švelnus vakaro vėjelis. Gūsis buvo šiltas, bet ji pamatė kaip sudrebėjo Perkaus pečiai. Gal jis dar serga? Vėl pažvelgė į jo veidą ir sunerimo: berniukas išbalo dar labiau, o melsvos rainelės susiaurėjo palikdamos vietos tik juodiems, besiplečiantiems iš baimės vyzdžiams.

– Kas?

Jis tebežiūrėjo į krantą kairėje. Ten, tarp saulės nušviesintų medžių kamienų, dar žaidė vėlyvi jos spinduliai, tingiai lingavo miško žolė, bet daugiau nieko ji nepastebėjo.

– Kas? Aš nieko nematau.

Perkaus akyse degė baimė, ir jis tik trumpam pažvelgė į draugę.

– Eime. Eime iš čia, – ištarė jis atsistodamas. Vikriai nušoko nuo akmens ant kranto ir net nesustodamas, nelaukdamas, greitai pradėjo eiti tolyn. Iglė taip pat pašoko ir pasivijusi sučiupo jį už rankovės.

– Kas nutiko? Ką matei, Perkau?

Tamsa iš jo akių nesitraukė. Jis papurtė galvą ir ištraukęs ranką iš mergaitės gniaužtų nuėjo toliau: tolyn nuo ežero kranto, per mišką namų link. Iglė sustojo. Jos antakiai susiraukė.

– Ir eik, jei jau taip! O aš pasilieku, – suriko ir atsisėdo ant žemės. Perkus sustojo:

– Ką darai? Einam greičiau.

– Kodėl? Kodėl aš turiu kažkur eiti, jei tu man nepaaiškini?

Jis susiraukė:

– Nes manim pasitiki.

– O aš gal nepasitikiu, nes tu man niekad nieko nesakai.

Perkus sugrįžo ir ištiesė jai ranką:

– Igle, einam. Čia pavojinga. Neišsidirbinėk.

– Neišsidirbinėk? Čia tu išsidirbinėji! Tu dar ne kunigaikštis ir aš tavęs klausyti neprivalau! Pasakyk ką matei, tada eisiu.

Jo žvilgsnis neramiai lakstė pro medžių kamienus, kurie jau pamažu slėpėsi vakaro prieblandoje. Ji matė, kad Perkus nori kuo greičiau iš čia bėgti:

– Gerai, pasakysiu, jei pažadėsi niekam neišduoti. Bet tik kai išeisim iš čia.

Iglė linktelėjo ir atsistojusi nuskubėjo paskui jį per mišką.

Kai tamsūs medžiai liko už nugarų ir jie įžengė į saulės nugelsvintą pievą Perkus sulėtino žingsnį.

– Viskas, čia jau ramu.

– Tikrai? – Iglės balse nuskambėjo pašaipa. Jis pažvelgė į ją susierzinęs.

– Ką matei, Perkau? Dabar jau turi papasakoti.

Jis giliai įkvėpė. Pievoje triukšmavo žiogai, o jiedu stovėjo sustingę ir neskleidė nei garso. Dar kelios tylos akimirkos, o tada jis nuleido galvą žemyn ir sušnabždėjo:

– Mirties pranašę. Baltu plunksnuotu apsiaustu ir pelėdos galva.

Iglė nustebo:

– Miške? Mirties pranašę?

– Taip.

– Iš kur tu žinai? Ar matai nebe pirmą kart?

Jis papurtė galvą.

– Tu matai dvasias?

Perkus linktelėjo.

– Kaip mano mama?

– Turbūt.

Ji nusišypsojo:

– Na va. Kaip čia dabar išeina? Kodėl tu? Kodėl ne aš? Aš juk krivio ir dvasių regėtojos vaikas. Jei kas dar turėtų matyti dvasias, ar tai neturėčiau būti aš?

Perkus susiraukė:

– Mielai tau perleisčiau šitą džiaugsmą.

– Mielai paimčiau. Turėtų būti taip įdomu. O kodėl tu tai slepi? Ar seniai matai? Ką dar esi matęs?

– Nesuprantu tavo susižavėjimo. Ar manai, kad tai malonu? Esu matęs ją ir prie žmonių, kurie turėjo tuojau numirti. Manai smagu tai žinoti?

– Bet juk tu gali pasakyti jiems, kad...

– Kad ką? Kad išvengtų? Jos negalima išvengti. Kad pasiruoštų? Kaip? Žmonės tam gali ruoštis nuo pat gimimo ir vis tiek niekada nebūna pasiruošę. Jei pasakyčiau kam, kad jis numirs po dienos ar dviejų jam nuo to geriau nebūtų! Iš baimės numirtų gal ir anksčiau.

– Bet kodėl nepasakei mano mamai, bent? Ji tau padėtų, ji juk žino ką tai reiškia.

– Nes nenoriu, kad už mane būtų nuspręsta ką turėčiau daryti su savo gyvenimu. Aš tikrai kada nors noriu būti kunigaikštis. O ar žinai kas būtų, jei mama sužinotų, kad matau dvasias? Būčiau atiduotas tavo tėčiui, kad paruoštų mane savo įpėdiniu. Ir čia mano norai nebeturėtų jokios galios.

Jie priėjo išpjautą javų lauką. Lauko kampe buvo likęs tik vienas neišvežtas glėbys rugių. Perkus sustabdė Iglę:

– Neikim pro ten.

– Pro paskutinį javų pėdą?

– Taip.

Ji nusijuokė:

– Tik nesakyk, kad ir Maumas iš tiesų yra?

Perkus piktai pažvelgė į ją.

– Išties? Aš maniau, kad tai tik pasaka vaikams. Matei jį?

Berniukas linktelėjo.

– Ir jis atrodo kaip aptašyta medžio kaladė? Tamsus kaip šešėlis, piktom besivartančiom akim?

– Maždaug.

Iglė dabar susimąstė:

– Kai nematai, tai ir nebijai. Nežinai kiek visko aplink. Ar nebaisu, kad jie tave pagaus?

– Baisu, bet kol bandau apsimesti, kad jų nematau, jie į mane per daug dėmesio irgi nekreipia.

Apeinant lauką ji dar paklausė:

– Ar ir dabar jį matei?

– Ne, atrodo, jo ten nėra.

Įžengus į miestą jį jau gaubė prietema. Prieblandoje skendo namai ir tvoros. Toliau, už besirikiuojančių pastatų, vakaro danguje – išraižytas tamsus pilies siluetas. Jų greiti žingsniai dunksėjo smėlėtu keliu, kuris vedė jos link. Kelias sukosi ir priešais jie išvydo nediduką namelį: per kaminą rūko dūmai, o jaunas vyras triūsė su malkomis kieme. Jie išgirdo, kaip iš jau tamsios namelio priemenės atsklido guvus vaikučio gugavimas – toje prieblandoje kažką ant žemės apžiūrinėjo mažylis, rodos, dar neseniai teišmokęs ropinėti. Perkus sustingo. Iglė pastebėjo, kaip tarsi kažkoks šešėlis vogčia įsmunka pro praviras duris.

– Jis ten, – sušnibždėjo Perkus.

– Maumas?

Jis nebeatsakė. Palikęs ant keliuko stovinčią Iglę, greitai įbėgęs į priemenę pačiupo kūdikį nuo žemės ir, vikriai apsisukęs, vėl išbėgo į lauką. Apstulbusiam tėvui į rankas įkišęs jau besiruošiantį verkti vaiką ištarė:

– Nepalik jo vieno.

Vyrukas dar kažką bandė sakyti, bet Perkus nebesiklausydamas, greitu žingsniu sugrįžo iki Iglės ir paėmęs ją už rankos nusitempė toliau. Ji jautė kaip dreba jo pirštai.

– Tu sutrukdei piktai dvasiai?

– Taip, ir jis supyko.

Kitą dieną Perkus vėl nepasirodė. Iglė užlipo iki jo kambario. Niekas jos nesustabdė, ir ji tyliai pravėrė duris. Jis gulėjo savo lovoje iki kaklo užsitraukęs antklodę. Kai priėjo artyn berniukas pravėrė akis. Jos atrodė pavargusios ir paraudusios. Ant kaktos žvilgėjo prakaito lašai.

– Vėl sergi?

Jis linktelėjo.

– Ar čia jo darbas?

Jis nusuko žvilgsnį nuo Iglės į kambario gilumą. Mergaitė pamatė, kaip jo akyse vėl užsiplieskė baimė. Dabar ir ji išvydo, kad netoli durų, jau visai arti, stovi balta figūra. Jos pečius dengė dulkėtas baltas apsiaustas, o pelėdos galva buvo paslėpta po gobtuvu. Perkus suspaudė Iglės pirštus. Ji atsisuko. Jis nebežiūrėjo į pranašę, tik papurtė galvą ir pabandė nusišypsoti.

– Igle, tik niekam nesakyk, kad aš matau dvasias. Aš tavim pasitikiu, juk kai užaugsim tu būsi mano kunigaikštienė.

Kitą rytą Perkus mirė.

*********

Kai visi susėdo apie įprastą pasitarimų stalą, kambarį pamažu pripildė tyla. Tik Ilmantas vis dar lėtai suposi ant girgždančios kėdės ir kažkur palubėje įkyriai triukšmingai zyzė musės. Po to kai nebeliko Vilkgailos ir Jaručio, kurio iki šiol, nepaisant visų pastangų, ir viso būrio vyrų išsiųsto jo ieškoti, niekas taip ir nerado, jų tebuvo penki: Skiriotas, Preigilas, Ilmantas, jo vyriausias sūnus Eidintas, kurio nuomonė iš esmės niekada nesiskyrė nuo tėvo, ir, šį kartą – Nerilis. Eidintas su neslepiamu priekaištu nužvelgė vaikiną kitoje stalo pusėje. Šis stengėsi nepastebėti tų tėvo ir sūnaus žvilgsnių. Jiedu gali spoksoti kiek tik nori, bet jis jautėsi turįs teisę čia būti. Galų gale, juk pats kunigaikštis jį pakvietė.

Kėdė vėl gailiai sutraškėjo nuo Ilmanto svorio. Nerilis dar kartą apsidairė, vogčia stebėdamas susirinkusius – visi tarsi kažko laukė, nei vienas nenorėjo pradėti. Net ir Preigilas. Tik Ilmanto dulkėtas veidas pamažu darėsi nekantrus. Galop jis giliai atsiduso ir garsiai padėjęs savo stambias meškino rankas ant stalo, pažvelgė į Skiriotą.

Pajutęs tą žvilgsnį šis išsitiesė ir apsidairė. Visi žiūrėjo būtent į jį.

– Ta-a-ip, – nutęsė kunigaikštis atsikrenkštęs, – vadinasi turim bėdą.

Ilmantas tyliai, bet paniekinamai prunkštelėjo. Po įvyko su vienuoliu jo pagarba naujam kunigaikščiui gerokai sumažėjo, nors turbūt Skiriotas ir taip dar nebuvo jos pakankamai nusipelnęs. Kaip Ilmantas galėjo gerbti tą, kuris praktiškai nesirodo karo žygiuose, o tik sėdi pilyje galvodamas apie moterėlių skundus dėl pavogtų žąselių ar nurėžto gabalėlio žemės?

Skiriotas apsimetė to nepastebėjęs.

– Preigilai, tu juk buvai šventovėje, taip?

Krivis linktelėjo.

– Kas vyko ten, kai atėjo debesis?

Skirioto balsas pamažu pagarsėjo, it tuo bandant parodyti savo viršenybę.

– Mes buvome viduje – aš, Vainė ir Rūnas, – pradėjo krivis, pakeldamas šviesias sruogas nuo savo kaktos, – tada Vainė pasakė, kad kažkas atėjo. Prie įėjimo stovėjo dvi juodos dvasios. Jos tiesiog nusisuko ir nuėjo. Pasirodė, kad į miesto pusę. Kol praėjo nuostaba ir išbėgau laukan, jų jau nebesimatė. Tada nebandžiau jų sekti, bet iš karto po audros nuskubėjau tiesiai čia, ir tada iš karto mane pakvietė Ilmantas. Jūs turbūt galite papasakoti daugiau?

– Čia jų buvo gerokai daugiau nei dvi, – prabilo Ilmantas. – Kai užėjo tas debesis, nežinia iš kur, bet jų prilindo gyvas galas. Mes griebėm ginklus, bet nieks jų neėmė: nei kardas, nei kirvis, nei ugnis. Ėjo kiaurai, o tie tik stovėjo ir dairėsi savo piktom juodom akutėm.

– Tik dairėsi? – tikslinosi Preigilas.

– Ne, ne tik, – pirmiau nei tėvas, atsakė Eidintas. – Kai pamatė Laimaus žmoną, keli nusivijo ją per miestą. Taip jos ir neberadom.

– Tik krūvą pelenų ir kelis lašus kraujo ant jos pagalvio, – pridėjo Ilmantas, skėstelėdamas rankomis. Dėl Medilės neatrodė per daug susirūpinęs.

Nerilis įsitempė. Tai pasirodė ypač keista.

– Iš tiesų, kas su tais pelenais? Tokiu pat būdu dingo ir Vintartas.

– Tas vaikinas iš medžioklės? – nustebęs paklausė Eidintas. Rodos, net šis dingimas pasirodė svarbesnis nei moters, ištekėjusios už jo brolio. Nerilis linktelėjo ir pažvelgė į kunigaikštį. Skiriotas toliau tylėjo. Vaikinas tikrai vis dar stengėsi jam įtikti ir patikti, bet kuo toliau, tuo sunkiau buvo apsimetinėti jo draugu. Stipriai suspaudė lūpas. Atrodė, kad bet kuris kitas iš čia esančių su Skirioto pareigomis susitvarkytų geriau. O jis tik susigūžęs savo kėdėje klauso jų pokalbio ir tyli. Ir kas sugalvojo, kad jis gali pakeisti Vilkgailą?

Preigilas susiraukė:

– Tai po tų juodų šešėlių apsilankymo dingo du žmonės ir vietoj jų teliko tik pelenų krūvos ant jų pagalvių?

– Ne du. Daugiau. – Vėl atsikrenkštęs, galop ištarė Skiriotas. – Dar dvi šeimos neranda savo sūnų.

– Ir kraujas, – priminė Nerilis.

– Taigi – pelenų krūva ir kraujas ant pagalvių? – klausė melsvos į Nerilį įsmeigtos akys.

– Net ne visai krūva. Kiek mačiau, ant Vintarto patalo buvo supiltas toks apskritimas iš pelenų, o jo viduryje – kraujo balutė.

– O ant brolio žmonos? – pažvelgė Preigilas į Eidintą.

– Gal, – gūžtelėjo pečiais.

– Aš nemačiau, – antrino Ilmantas, pajutęs krivio žvilgsnį.

Visi trumpam nutilo. Skiriotas susikūprinęs žiūrėjo į savo nejudančius kelius po stalu tvyrančioje prieblandoje. Nepakeldamas akių, jis garsiai ištarė tai, kas ir taip jau buvo suprantama visiems susirinkusiems:

– Mes, žinoma, atsakymo norim tikėtis iš to, kas labiausiai nusimano tuose reikaluose – iš tavęs, Preigilai.

Krivis, lyg pažadintas iš susimąstymo, krustelėjo ir pasuko akis į kunigaikštį. Sukabinti pirštai atsipalaidavo ir delnai nusileido ant stalo. Žvilgsniai susitiko: neramus lyg vėjo gūsių šiaušiamas upelio vanduo – kunigaikščio, ir tylus, bet pilnas audros nuojautos, kaip dangus – krivio, du žvilgsniai, beveik vienodos, skaisčiai mėlynos spalvos akių. Preigilas skėstelėjo rankomis ir atsistojo. Tvirtais šeimininko žvilgsniais jis apsuko kunigaikštį ir priėjęs prie langelio už jo nugaros, pažvelgė į vis dar šurmuliuojantį pilies kiemą.

– Manau, kiekvienas jau sau atsakėte į klausimą kodėl čia pasirodė tie šešėliai. Juk dar diena nepraėjo nuo tada, kai svetimtautis užgesino šventąją ugnį. Visiems jau sakiau, kad mūsų dievas pasitraukė iš šventojo ąžuolo. Tas blogas debesis buvo visai tikėtinas. Labiau nei tų dvasių, galima buvo tikėtis žaibų ir gaisrų, tačiau dievų valia kartais nenuspėjama.

Skiriotas vėl nuleido akis, nors ir suprasdamas, kad nereikėtų to daryti. Ilmantas sugriežė dantimis ir sunkus kumštis dunkstelėjo į storas stalo lentas:

– Dievai turi priežastį pykti. Gaila tik, kad išlieja savo pyktį ne ant kaltųjų.

Jo akys vos vos kryptelėjo į Skirioto pusę, bet net to nereikėjo, kad būtų aišku, apie ką jis kalba. Preigilas atsisuko ir kilstelėjo delnus, prašydamas Ilmantą nurimti:

– Kaltųjų ieškoti dabar nebereikia. Belieka pasimokyti iš savo klaidų ir kitą sykį nepatikimus svečius laikyti užrakintus.

Skiriotas pakėlė dėkingą veidą į Preigilą, tačiau žvilgsnis, kurį susitiko neatrodė toks geranoriškas kaip žodžiai.

– Ar manai, kad jie sugrįš? – paklausė krivio Nerilis. Ilmantas su Eidintu, abu kaip vienas, pasisuko į jį. Matėsi, kad apie šią galimybę jiedu nebuvo pagalvoję.

– Visko gali būti. Nesu dar nei matęs, nei girdėjęs apie tokią dievų bausmę, todėl... Visko gali būti.

– Tai ką darysim? – paklausė Eidintas.

– Pirmiausia, turiu prikviesti Griausmavaldį sugrįžti į ąžuolą. Tai turbūt užtruks mažiausiai tris dienas. Labai viliuosi, kad to ir užteks.

*********

Galmio mama praleido juos abu į vidų ir, linktelėjusi savo žilą galvą, išėjo laukan. Kambario gilumoje ant suolo sėdėjo Galmis ir jo jaunesnioji sesuo.

– Sveiki, užeikit, prisėskit, – vaikinas pakilo, rankos mostu parodydamas Neriliui ir Symantui kitą suolą. – Atleiskit, jei ką sutrukdžiau, bet šitai svarbu.

– Negalėjai pasakyti lauke? – kaip priekaištą ištarė Nerilis Galmiui, atsisėsdamas ant suolo ir sukryžiuodamas kojas. Symantas prisisėdo šalia.

– Būtent kad ne, – kiek susierzinęs atsakė Galmis. Jau gailėjosi kam pakvietė abu. Turbūt būtų užtekę pasakyti Symantui. – Be to, ne iš manęs turėtumėte išgirsti. Vaiga? – pasuko galvą į seserį. Dabar į merginą jau žvelgė trys poros akių. Ji susigūžė, nuleido galvą ir tyliai sušnibždėjo:

– Tu geriau papasakok, broli.

– Nu, kam man perpasakoti, jei tu čia? – švelniai ir taip pat tyliai pasakė jai Galmis.

– Kas nutiko? – paklausė Symantas.

– Tai dėl Skirioto, – ištarė Vaiga pakeldama akis į krivio sūnų, bet tuojau pat vėl nuleisdama galvą ir įsižiūrėdama į apskurusią savo prijuostę. Šito vardo paminėjimo užteko, kad ir Nerilis įsiklausytų. – Aš visai netyčia kai ką nugirdau.

Šešiolikmetė Galmio sesuo dirbo pilyje tarnaite. Su įvairiausiais reikalais ji patekdavo į gana didelę pastatų ir kambarių dalį. Ir Nerilis, ir Symantas iš karto suprato, iš kur gali būti tos žinios. Atsikvėpusi Vaiga pratęsė, nervingai tampydama iš prijuostės išlindusį siūlą:

– Buvau visai prie pat menės, tam mažam kambarėly. Buvau išvaliusi lentynas ir vėl dėliojau viską atgal. Kunigaikštis turbūt nematė, kad aš ten. Išgirdau kaip pas jį įėjo. Kažkas. Jie kažką kalbėjosi. Aš negirdėjau apie ką. Nekreipiau dėmesio, iš tiesų. Iki tol, kol kunigaikštis garsiai suriko „Mes taip nesitarėme. Jis man dar prieš tai sakė, kad su Milotu viskas sutarta, kad jis sutiko prisidėti kai Vilkgailos nebebus...“. Daugiau negirdėjau. Jis staiga nutilo. – Vaigos pečiai trūktelėjo. – Jie turbūt mane išgirdo ir aš vos spėjau pasislėpti kol kažkas atidarė duris.

Vaikinai nustebę žiūrėjo į ją.

– Kada tai buvo? – paklausė Nerilis.

– Užvakar, – sumurmėjo Vaiga.

– Užvakar?! – Nerilis pakilo nuo suolo. – Ir tu tiek laukei, kad tai pasakytum?! Ar tu bent supranti, ką tai reiškia?

Vaiga dar labiau susigūžė ir, lyg prašydamasi išeiti, pažvelgė į Galmį.

– Žinoma supranta, Nerili, nereikia šūkauti, – suurzgė brolis.

– Kas buvo su juo?

– Nežinau, – dar tyliau ištarė mergina.

– Ar bent vyras ar moteris?

– Nežinau. Aš daugiau nieko negirdėjau. Tik, kad su kažkuo šnekėjo.

Nerilis giliai įkvėpė ir susijaudinęs ėmė vaikščioti pirmyn – atgal po kambarį.

– „Jis man sakė, kad su Milotu sutarta“? – paklausė vaikinas, pabrėždamas žodį „jis“. Vaiga linktelėjo. Nerilis stabtelėjo.

– Nuostabu. Vadinasi Skiriotas susimokė su Jaručiu. Juk Jarutis nuolat ūžė Vilkgailai apie tai, kad reikia jungtis su Milotu. Žinoma, jis galop padarė teisingą išvadą, kad kol Vilkgaila gyvas, tokios sutarties niekada nebus. Beliko tik pašalinti jį iš kelio.

– Nebūtinai, – ištarė Symantas vis dar sėdėdamas savo vietoje. – Tai, kad Vaiga girdėjo tokius žodžius, dar nieko neįrodo. Tu iš karto kuri istoriją apie sąmokslą. Gal Jarutis turėjo kitų priežasčių žudyti Vilkgailą, o tas pokalbis visai galėjo reikšti ir kažką kito.

– Pavyzdžiui? – Nerilis ištiesė ranką į Symantą, lyg perduodamas jam žodžio teisę.

– Nežinau, bet galėjo. Be to, net jei ir būtų taip, kuo man iš tiesų labai sunku patikėti – Skiriotas ne toks žmogus...

– Iš Jaručio šito niekas irgi nesitikėjo, – nekantraudamas nutraukė Nerilis.

– Kaip sakiau, – vėl pradėjo Symantas, – net jei ir taip. Kas iš to? Ką dabar galima padaryti? Nueiti ir pasakyti jam „Prisipažink, tavo tarnaitė girdėjo, kad tu su kažkuo kalbėjai apie tai, kad galbūt turėjai sutartį su kunigaikščio žudiku“? Tai joks įrodymas.

Nerilis žiojosi kažką atsakyti, bet nutilo ir pakėlė ranką prie smakro. Atsikvėpė.

– Hm, iš tiesų su šita žinia dar nieko negalim padaryti, bet bent jau turim kažkokį įtarimą, kurį reikia patvirtinti. Reikia pasikalbėti su Ilmantu.

– Su Ilmantu? – kartu, nustebę paklausė Symantas su Galmiu.

– Kodėl su Ilmantu? Kodėl, pavyzdžiui, ne su mano tėvu?

Nerilis atlaidžiai pažiūrėjo į krivio sūnų:

– Symantai... Su tavo tėvu? Ne. Jei jam pasakysim viskas bus perduota į jo rankas ir arba užmiršta, arba atleista.

Symantas pašoko nuo suolo:

– Ką čia kalbi? Vilkgaila buvo jo geriausias draugas. Jei iš kažko ir gali tikėtis, kad nepamirš, tai būtent iš mano tėvo.

Nerilis sunėrė pirštus:

– Gerai, gerai, atsiprašau, jei tave žeidžia mano žodžiai, bet nesakykim Preigilui. Ar sutinki, Symantai? Galmi? Vaiga? Jis dabar ir taip turi ką veikti, aš viską išsiaiškinsiu.

– Tu? – susiraukė Galmis.

– Taip. Aš. Pažadu skirti tam visas savo jėgas ir pamatysit, savo galva prisiekiu, kad išsiaiškinsiu.

Symantas kilstelėjo pečius stebėdamas Galmį. Šis kol kas taip pat dar neprieštaravo.

– Gerai, savo galva neprisiekinėk, bet mes kol kas tai laikysim mūsų paslaptimi.

*********

Sniegės veidelis atrodė laimingas – bent jau šį kartą Iglė pataikė atnešti skanumyną. Lyg pamiršęs visą aplink, suėmęs rankutėmis duonos riekę, kaukas vartė ją priešais akis, taip lyg didžiausias ir svarbiausias klausimas dabar būtų „iš kurios pusės kąsti?“.

Iglė prisėdo šalia.

– Sniege, – ištarė, vėl bandydama susigražinti jos dėmesį.

– A-am, – išleido garsą mažoji, atkąsdama pirmą gabalėlį ir pakeldama akis į Iglę.

– Sniege, ar matei tas juodas dvasias vakar?

Kauko žalsvose akutėse vis dar blizgėjo pasitenkinimas, o mažytė burna buvo tokia pilna duonos, kad negalėjo ištarti nė žodžio. Gal ir nenorėjo.

– Bent galvą palinguotum, – paprašė Iglė.

Galvelė palinksėjo.

– Ar žinai kas jos tokios?

Ji nusipurtė, be žodžių atsakydama „ne“.

– Nežinai? Net tu? Aš galvojau...

Sniegė galop sukramtė duonos kąsnį ir nurijo:

– Nežinau. Nesu anksčiau mačius.

– Bet... Hm... Kaip tu gali būt nemačius? Maniau tu juos visus pažįsti?

Sesutės rankos, apkabinusios valgį, sustojo taip ir nepakėlusios jo iki snapo. Pasirodė, kad ji susierzino:

– Tu juk nepažįsti visų žmonių.

Vadinasi, ne. Iglė atsiduso. Taip, turbūt buvo naivu tikėtis, kad visus atsakymus pateiks trylikos metų kaukas.

Sniegė vėl atsižnybė kelis trupinėlius:

– Tai ką jie padarė?

– Nežinau. Nežinau ar jie, bet turbūt. Supranti, jie atėjo, o kai išėjo, dingo ir keletas mūsų žmonių.

– M-hm, – sumykė vėl kramtydama.

– Bent jau pasakyk, kaip tu manai, kur tie žmonės? Ar sugrįš?

Kaukas galop taip pat prisėdo žolėje priešais Iglę, tarytum visgi jau nusprendęs su ja pasikalbėti.

– Ir niekas daugiau nieko nematė?

– Lyg ir ne, – gūžtelėjo pečiais Iglė, – tik šešėliai ir... A, bet aš mačiau. Mačiau... – ji pasislinko artyn ir apsidairė, bijodama, kad dar kas galėtų išgirsti, – mačiau mirties pranašę. Tada, kai šešėliai atėjo. Ji stovėjo ant kalno, žiūrėjo į miestą ir laižėsi.

Sniegė susiraukė:

– Ką tokią?

– Na, mirties pranašę: tokią būtybę su pelėdos galva, gyvatės liežuviu, baltu apsiaustu.

– A, tai Giltinę.

– Giltinę?

– Taip. Keistai tu ją vadini, bet tegu. Tai kam dar klausi ar jie sugrįš?

Iglės širdį nusmelkė šaltis:

– Vadinasi tikrai...

– Taip. Iš to, ką sakei, panašu, kad tikrai: tie, kurie dingo, jau nebegyvi.

Iglė pajuto kaip akyse kaupiasi ašaros.

– Eik jau, neverk, mirtis nėra tokia baisi, kai su ja susipažįsti, – nusišypsojo Sniegė. Tas vaikiškas, paukštiškas kauko veidas dabar žvelgė taip meiliai ir draugiškai. Lyg guostų, lyg, kaip mažutį vaikutį, užjaustų dėl kvailos baimės. Ta Iglės bendraamžė, dvynė sesuo, jau seniai patyrusi tai, kas Iglės dar tik laukia.

Ne, mergaitė nenorėjo apie galvoti apie mirtį. Papurtė galvą. Ar dar daug liko dalykų, kurių ji nemato? Ar dar daug kas baisesnio nuo jos slepiasi?

Tuomet, kaip atsaką į klausimus, už nugaros išgirdo keistą ūžesį. Atsisuko. Nusmelkė baimė. Iš miško judviejų link, plisdamas po kaukų pievelę, pamažu tekėjo kažkoks tirštas skystis: tamsus ir mėlynai raudonas, lyg būtų dažytas mėlynių dažais. Tekėjo taip, lyg pats turėtų akis – aplenkdamas griovelius, perdžiūvusios žemės plotus ir sausus stiebus. Tuojau Iglė išvydo ir dar kai ką – keistą būtybę melsva oda ir gelsvomis akimis. Ji buvo pačiame šitos didžiulės tamsios balos centre, nuo jos pečių ir tekėjo tas mėlynas gyvas skystis. Dabar ji ėjo iš miško, artyn: lėtai ir savotiškai grakščiai, ramiai dairydamasi į medžių lapus ir žolę. Iglės ji arba nepastebėjo, arba tiesiog nekreipė į ją dėmesio. Mergaitė nežinojo kas tas padaras, bet suvokė, kad tikrai jos nematytų jei regėtų tik tiek, kiek regi paprastas žmogus. Tikėdamasi bent jau tylaus nuraminančio ženklo, vėl atsisuko ten, kur sėdėjo Sniegė, tačiau jos nebebuvo. Tik tarp žolės stiebelių dar ritinėjosi keli duonos trupinėliai. Iglė atsistojo. Vėl prisiminė Perkų: bandydama neišduoti savo baimės, bandydama neišsiduoti, kad ją mato, lėtai išėjo iš pievelės.

*********

– Greičiau, vaikine, neturiu kada su tavim pliurpt, – suriko Ilmantas, tvirtindamas balną ant savo stambaus obuolmušio žirgo.

Nerilis susiraukė. Tikėjosi, kad su juo pavyks pasikalbėti kaip su normaliu žmogumi: rimtai, kartu susėdus.

– Na?

Matyt, kitaip nebus.

– Ilmantai, aš dėl Skirioto.

– Dėl Skirioto, tai dėl Skirioto. Klok.

– Ar nemanai, kad jis galėjo turėti ką bendro su Vilkgailos mirtim?

Ilmantas staiga sustingo. Galų gale Nerilis atkreipė jo dėmesį, tik dabar nebebuvo tikras ar čia buvo geriausiai sudėliotas sakinys tai padaryti. Senis susiraukė ir savo dideliais pirštais šukuodamas barzdą, įdėmiai įsižiūrėjo į vaikiną.

– Iš kur šitą ištraukei?

– Vienas žmogus nuklausė jį sakant, kad kažkas, ir aš galvoju, kad Jarutis, jam žadėjęs, kad su Milotu viskas bus sutarta po Vilkgailos mirties.

– Ką? – užriko Ilmantas. Nerilis krūptelėjo:

– Ššš, dar nereikia rėkauti. Gal tas žmogus kažką blogai suprato, aš nežinau, aš tiesiog noriu pasidomėti ar taip gali būti. Pats supranti, aš netikiu, kad kunigaikštis taip galėtų, bet kai kas pasako tau tokį dalyką, negali nekreipti dėmesio...

– Kas tau pasakė?

– Negaliu sakyti.

Ilmantas keletą kartų giliai įkvėpė, tada suraukęs antakius vėl pažvelgė į Nerilį.

– Aš tikrai patikėčiau. Kokiu daugiau būdu jam būtų pavykę pačiam tapt kunigaikščiu. Tik pamanyk, tai bent kunigaikštis... Jei tikrai... – sugriežė dantimis, ir jo grėsminga figūra ėmė artėti prie Nerilio. Vaikinas sutriko. Gal draugai ir buvo teisūs? Kas jam šovė į galvą kalbėtis apie tai su Ilmantu?

– Ne, Ilmantai, nereikia dar niekam ruoštis, – ramino jis lyg piktą šunį, – aš tik noriu pasidomėti, kas...

Ilmantas vėl žiojosi kažką sakyti, bet staiga užsikosėjo. Atsikrenkštė ir išspjovė kažką ant žemės. Nerilis pastebėjo kaip jis išbalo nukreipęs žvilgsnį ten kur spjovė. Ant žemės telkšojo mažytė šviežio kraujo balutė.

– Ot, šliužas, – sumurmėjo vyras, batu kasdamas smėlį ant kraujo ir vėl pažvelgė į Nerilį bandydamas apsimesti, kad nieko nenutiko.

– Nueik, vaiki, pas Rikantę, ji gal daugiau ką žinos, – jau daug tyliau ir ramiau ištarė, – bet jei tik sužinosi, kad tiesa, iš karto pasakyk man – aš jam odą nulupsiu, jei taip. O dabar dink ir palik mane ramybėj, – vėl suriko. Nerilis linktelėjo ir pasišalino.

*********

Symantas stabtelėjo ir pridėjęs pirštą prie lūpų davė ženklą Galmiui tylėti. Abu įsiklausė į vakarėjančio miško garsus. Kažkur toli jau čiulbėjo lakštingala, suūkė pelėda. Daugiau, be ramaus medžių šlamėjimo, Galmis nieko negirdėjo.

– Kas dabar? – jau susierzinęs paklausė Symanto. Draugas šiandien vis tarėsi kažką girdintis, matantis miške. Jie vis turėdavo sustoti, ir jis vis eidavo apsižvalgyti. Nesakydavo ką išgirdęs ar pamatęs, tik galop ištardavo „pasigirdo“.

– Pasigirdo, – pasikartojo Symantas.

– Tu man šiandien atsibodai, – atsiduso Galmis. – Mes per tuos tavo girdėjimus pasieksim šiandien namus ar nelabai? Mano mamutė, galimas daiktas, dar galės pakepti truputį šito zuikučio. – Jis iškėlė į viršų didoką zuikį, kurį jiedu ištraukė iš savo paspęstų spąstų, ir nusišypsojo, tarsi jau jausdamas burnoje keptos mėsos skonį.

– Nepyk, aš tiesiog... – Symantas trūktelėjo pečius į viršų. Akyse šmėstelėjo liūdesys.

– Kas tiesiog? – įdėmiai pažvelgė Galmis į jo veidą. – Negi net man negali pasakyti?

Draugas šyptelėjo atsiprašydamas, ir pakėlęs ranką parėmė pirštais kaktą, lyg norėdamas delnu užsidengti nuo skvarbių pilkų akių.

– Tai tiesiog kvaila.

– Kas kvaila? Negali žmoniškai? – vėl pyktelėjo vaikinas.

Symantas patraukė nuo akių pirštus ir įsižiūrėjo į juodais šeriais apaugusį draugo veidą. Galmis žvelgė į jį šiek tiek supykęs, bet labiau susirūpinęs. Jau suprato, kad jis šito nepaliks, kol neišsiaiškins iki galo. Šeima galėjo susitaikyti su tuo, kad Symantas gali nenorėti jiems kažko sakyti ir nebekreipti dėmesio, bet Galmis – ne. Kita vertus, kodėl gi būtina tai slėpti? Šito nežinojo, tačiau ir vėl vis atrodydavo, kad papasakota istorija taps nebe tokia... tokia... stebuklinga? Arba, kad iš jo pasijuoks. Įtarė, kad turbūt bus padaręs kažką kvailo, kad tai gali pastebėti kiekvienas, tačiau nežino jis pats. Bet ne, Galmis tikrai iš jo nesišaipytų.

– Tai kas tau yra? Ko čia dairaisi? Bijai tų dvasių ar kas?

– Ne, tai visai ne tai.

– Tai kas?

Symantas atsiduso. Gerai, tegul žino bent jis:

– Pameni, kaip klausiau ar nepažįsti tokios Junos?

Galmis susiraukė bandydamas atsiminti.

– Na nesvarbu, – ištarė Symantas, norėdamas papasakoti, kol neprarado ryžto. – Tai štai, Juna – tai mergina, kurią sutikau per praeitą medžioklę miške.

– Miške? – kilstelėjo antakius Galmis.

– Taip. Ir... Ji... – vaikinas nusišypsojo atsiminęs, – ji kažką dainavo miške ir man buvo smalsu, kas ten galėtų būti. O buvo ji. Sėdėjo medyje ir dainavo.

– Miške?

– Taip.

– Tu net miške sugebi surasti merginas, – nusijuokė. – Bet iš kur ji ten? Iš mūsiškių?

– Ne visai. Sakė gyvenanti kažkokiam namelyje miške. Viena, nes jos tėvai mirę.

– Mat kaip. Neklausei ko taip atsiskyrėliškai?

– Ne. Neklausiau. Tai štai, tada mes kalbėjom trumpai, bet ji pasiūlė vėl susitikti. Kažkur miške, tik nenurodė kur. Ir vėl teko ją susirasti pagal dainavimą.

Galmis šyptelėjo. Symantas atsakė tuo pačiu.

– Tas vakaras buvo... Net nemoku pasakyti. Kai dabar atsimenu, atrodo, kad galėjo nebent prisisapnuoti, taip keistai atrodo. Bet taip buvo. Tikrai. Ežeras, mėnuo. Net negalėčiau papasakoti. Galop ji užmigo šalia pievoje. Abu užmigom. O kai pabudau jos nebebuvo, – šypsena jo veide ištirpo. – Ir nuo tada jos nebematau. Net nežinau kodėl. Ar padariau kažką ne taip, ar... Nežinau. Bet labai norėčiau pamatyti.

Širdis vėl stabtelėjo ir krūtinę, šį kartą tik trumpam, užgulė skausmas. Plati Galmio ranka plekštelėjo per Symanto petį. Kraujas vėl plūstelėjo į kūną.

– Baik verkšlenti. Tu tai jau tikrai nieko nepadarei ne taip. Net jei nesugebi man papasakoti, ką padarei, beveik neabejoju, kad viską padarei kaip reikiant. Atsiras, pamatysi.

– Norėčiau ir aš tuo tikėti, – ištarė Symantas, liūdnokai kilstelėdamas lūpų kampučius. Galmis, rodos, visuomet buvo tikras, kad viskas turi baigtis gerai. Tam, kuris nuolat tuo abejodavo, toks draugas buvo kaip tik. – Bet tikrai, užteks man verkšlenti. Geriau tu pasakyk kaip sekasi su Jumile.

Net vakaro prieblandoje pamatė, kad draugas nuraudo.

– Ai, – Galmis numojo ranka. Jumilė buvo jauna žvejo dukra, su tėvais ir keliais broliais gyvenanti netoli Galmio namų. Krivio sūnus žinojo, kad ta mergina draugui atrodė kone nuostabiausia būtybė žemėje, nors Symantui visai neatrodė kažkuo ypatinga. Tačiau kovoje bebaimis Galmis, buvo siaubingai drovus su merginomis. Symantas buvo beveik įsitikinęs, kad Jumilė apie jo jausmus visai nieko nenutuokia. Ir išvis, kažin ar jis yra su ja kalbėjęs daugiau negu keletą žodžių pasisveikinant.

– Galmi! Negalima taip. Jei tau kažkas svarbu, turi dėl to kovoti. Juk negali viską lemti dievai ar atsitiktinumai. Jei su ja taip ir nepakalbėsi, atsiras kitas, kuris ją nuo tavęs nuvilios. – Draugas pažvelgė į jį iš padilbų. – Jei pats neprisiruoši, eime ryt abu pas ją: kai pradėsim kalbą dviese, tau vienam bus lengviau ją užbaigti.

Galmis piktai papurtė galvą:

– Ne, šito tai jau nebus! Kad tave vesčiausi pas Jumilę?! Ar tau negana gerbėjų?

Symantas nusijuokė:

– Ką čia kalbi? Kokių gerbėjų? Tu galvoji, kad aš ją nuo tavęs noriu nuvilioti? Kai ką tik papasakojau apie Juną?

– Nori nenori – tau taip išeina. Jos visos į tave taip žiūri, net jei nieko tokio tu nedarai. Pastovi kampe visas susimąstęs, o paskui mano seserys namo pareina ir pradeda „Oi, tas Symantas – toks gražus ir toks protingas“.

– Nesąmonė, tikrai niekas taip nekalba, – kiek pyktelėjo Symantas. Jam pasirodė, kad kažkodėl Galmis iš jo šaiposi.

– Ne taip kaip Galmis, – garsiai tęsė jis toliau, kol jo veidas pamažu raudo iš pykčio ar apmaudo, – gremėzdiškas apžėlęs barsukas, nesugebantis net žodžio suregzti. Ir dar siūlai eiti pas ją su tavim? Kad galėtų palyginti ir dar geriau įvertinti, koks netikša esu!? – pabaigė jis ir piktai sukandęs dantis, spyrė į sutręšusį kelmą taip, kad seno medžio atplaišos šoktelėjo jam iki pečių. Symantas nuleido akis ir nebeišdrįso prieštarauti.

Galmis dar kurį laiką, pasipiktinęs savimi ar juo, piktai šnopavo. Gerą gabalą kelio jie ėjo tylėdami. Galop, jau nusiraminęs, vėl prabilo:

– Atsiprašau. Tu teisus, rytoj sukaupsiu drąsą ir kas bus – tas bus – nueisiu pas Jumilę. Jei ji nenorės turėti su manim nieko bendro, tai bent nustosiu bergždžiai svajoti.

Symantas šyptelėjo ir linktelėjo draugui. Šitas švelnus, geraširdis meškis kartais mokėdavo supykti, rodos, nei iš šio nei iš to. Bet visi turi savo silpnybių. Galų gale, jo pyktis dažniausiai būdavo pavojingas tik jam pačiam ir nenaudingiems negyviems daiktams, kaip pavyzdžiui, tam kelmui.

Pamažu temo. Gęstanti saulė rausvai spalvino pilkus medžių kamienus ir nugeltusią nuo kaitros žolę. Šakų lingavimas tapo tykesnis, tarsi savo šlamėjimu niūniuotų besislapstančiai tankmėje gyvybei nakties lopšinę.

– Ar nebijai, kad vėl sugrįš tie vakarykščiai šešėliai? – paklausė Symantas tyliu balsu, lyg norėdamas prisiderinti prie bendros miško nuotaikos. Galmio kakta susiraukė:

– Ir kam tu vėl su tom liūdnom temom? Galėtume bent apie kažką gero pakalbėti.

– Šneki, lyg būtų galima apie tai negalvoti.

– Gal ir negalima. Žinau, kad Nerilis įsitikinęs, kad jie grįš. Tavo tėvas turbūt irgi?

Symantas gūžtelėjo pečiais:

– Tiesa pasakius, tiesiai neklausiau. Bet taip, supratau, kad ir jis taip galvoja.

Galmis atsikvėpė.

– Na, dėl savęs tai aš tikrai nebijau. Jei Dundulis taip kerštauja už tą plikį, tai aš buvau tik jo keršto įrankis. Gi mudu su Neriliu nupjovėm jam galvą ir paskandinom. Aš neturiu dėl ko bijoti jo keršto.

– Galbūt, – sutiko Symantas.

– Kaip manai, o kur tie dingę? – paklausė Galmis, dabar taip pat tyliu balsu, tarsi domėtųsi kažkuo uždraustu.

– Nežinau, bet kažkaip nemanau, kad mes juos dar kada pamatysim.

– Hm, – susimąstė.– O ką sako tėvas?

– Nežinau, Galmi, ką jis sako. Aš jo beveik nemačiau nuo vakar – jis šventykloj ir, kad ir kuo dabar užsiima, nenoriu jo trukdyti klausimais, kurie nieko nepakeis ir į kuriuos atsakymo jis turbūt vis tiek nežino.

Draugo veidas susiraukė. Kažkas dilgtelėjo krūtinėje. Symantui pačiam pasirodė, kad dabar kalba taip pat grubiai kaip Nerilis. Nereikėjo taip su Galmiu.

– Tai kodėl mudu apie tai kalbam?

– Gerai, tu teisus. Neverta. Kuo daugiau apie tai kalbėsim, tuo... Kas bus, tas.

Tyla užsitęsė ir kažkodėl dabar tapo nejauki, todėl Symantas ištarė pirmą į galvą šovusią mintį:

– Ir štai Nerilis jau pasitarimų dalyvis.

Ir kodėl vis apie Nerilį? Bet šį kartą Galmio tai nesuerzino.

– Ir gerai, dar vienas žingsnis jo trokštamos šlovės link, – šyptelėjo draugas, – turėtum pasitempti, Symantai, nes tavo draugas dar ims tau vadovauti.

– Ir tegu vadovauja, jei nori. Ir man, ir kitiem. Nerilis turbūt tikrai galėtų vadovauti mūšiui, tik... Aš vis pagalvoju, kad Skiriotas... Jis apsistatė žmonėmis, kurie jo nevertina. Jis tikrai vis parsineša gyvatę užanty, teisingai sako: iš pradžių tas svetimšalis, dabar Nerilis, kuris jau išsirengė įrodyti, kad jis padėjo Jaručiui nužudyti savo brolį. Skiriotui baisiai nesiseka renkantis draugus. Bet aš vis tiek netikiu, kad jis galėjo turėti ką bendro su Vilkgailos mirtim. Jis gi tiek savo vyrų išsiuntė jo ieškoti ir šiaip... Nežinau.

– Nerilis – gyvatė, – nusijuokė Galmis, – o dėl Vilkgailos – gal ir ne. Matysim. O tu...

Galmis staiga sustingo ir tvirtai sugriebė draugo ranką. Symantas sustojo. Galmio ranka pasitraukė. Kažkur dešinėje pasigirdo garsus kvėpavimas. Kažkas giliai traukė vakaro orą į gergždžiančius ir cypiančius savo plaučius. Aplinkui ėmė kilti migla. Ji atsirado nežinia iš kur ir nepaprastai greitai tirštėjo. Staiga Symantas jau nebematė šalia stovinčio Galmio. Šis kažką sumurmėjo. Baugus svetimo kvėpavimas artėjo. Symantas išgirdo kaip draugas iš už diržo išsitraukia kirvį. Kūną nukrėtė baimė ir nelaimės nuojauta.

– Ne, Galmi, niekur neik! – ištarė Symantas žengdamas jo link ir pirštais skrosdamas miglą, tačiau tuojau pat išgirdo tolstančius žingsnius.

– Galmi! – dar kartą suriko jis per tirštą rūką. Atrodė, kad tos baisios artėjančios nelaimės jie galėtų išvengti likdami kartu, kovodami petys į petį, kaip tada mūšio lauke, – Galmi, sugrįžk čia!

Kiekvienas pralekiantis akimirksnis baltoje tyloje didino baimę – baimę, kad draugas joje pasimes visam laikui. Symantas žengė dar kelis žingsnius į priekį ir netrukus visai priešais save išvydo juodą, permatomą nepažįstamo vyro veidą. Juodos tuščios akys žvelgė tiesiai į jį. Vaikinas sustingo. Šešėlis giliai įkvėpė iš Symanto burnos ištrūkusio oro ir jo tamsūs plaučiai skaudžiai sucypė. Tada išnyko. Ausyse jis girdėjo tik greitus savo širdies dūžius. Dėl savęs nebuvo baisu, dabar tik būtinai, labai skubiai reikėjo surasti Galmį. Dar kartą suriko jo vardą. Vėl akimirksnis baltos nežinios ir tuomet išgirdo kaip jis už keleto žingsnių piktai suriko, į kažką užsimodamas kirviu. Kirvis perskrodė orą ir į nieką nepataikė.

– Galmi! – vėl žengė link ten, kur tikėjo jį esant.

Nespėjo. Sustingo išgirdęs tai, ko niekada dar nebuvo girdėjęs – siaubo apimtą Galmio klyksmą.

Symantas užmerkė akis ir stipriai sučiaupė lūpas. Visi garsai dabar išnyko. Aplink tapo kraupiai tylu. Tik ausyse dar aidėjo draugo balsas, girdėtas jau paskutinį kartą. Žinojo, kad atsimerkęs jo nepamatys. Daugiau niekada jo nebepamatys.

Lėtai pravėrė akis. Rūkas, staiga atsiradęs, taip pat staiga išsisklaidė. Medžiai toliau dažėsi vakaro raudoniu, šakos vėl tyliai ošė, o Galmio nebebuvo. Tik iš spąstų ištrauktas zuikis gulėjo po Symanto kojomis.

Pirmas namas išėjus iš miško ir buvo draugo šeimos namas. Iš kamino rūko melsvas jaukus dūmas, prie tvorelės lingavo jau susiskleidusios nakčiai, rūpestingų rankų susodintos gėlės. Kiemas buvo tuščias, tik viduje girdėjosi džiaugsmingas septynių mergaičių klegėjimas. Vien to garso užteko suprasti, kad šiandien tamsių dvasių jos neišvydo. Symantas perėjo per kiemą ir, rankoje nešdamasis negyvą zuikį, pro atdaras duris tyliai įžengė į vidų. Įprastai, kaip visuomet, kai grįždavo su Galmiu iš miško. Tik jo šalia nebebuvo. Visai netoli durų būdavo paklotas Galmio guolis. Symantas pažvelgė ten – dar niekieno nepastebėtas, ant patalo – pelenais išpieštas apskritimas su kraujo lašais viduryje. Vaikinas taip ir sustingo į jį žiūrėdamas. Virtuvėje smagiai triūsusios moterys, tik dabar pamačiusios svečią, nutilo.

Mažais žingsneliais prisiartino sudžiūvusi Galmio mama. Jos veide subruzdo nerimas. Žvilgsnis bandė nuklysti už krivio sūnaus nugaros ir ten pamatyti savo vaiką, bet už jo tebuvo tik atsėlinanti naktis. Ji ištiesė savo kaulėtus pirštus ir, lyg klausdama be žodžių, palietė jo drabužio rankovę. Symantas pažvelgė į moterį: tos pačios pilkos Galmio akys. Pajuto, kad nieko nesugebės jai ištarti, kaip gerklėje kaupiasi aštrus smaugiantis gumulas. Vėl nusuko žvilgsnį į patalą su pelenų ženklu. Moteris irgi pažvelgė į tą pusę. Dabar jos pirštai stipriai suspaudė marškinių rankovę ir iš burnos bei krūtinės atsklido deginantis gedinčios motinos riksmas. Symantas nusisuko, paleido iš rankų zuikį, kuris sunkiai žnektelėjo ant slenksčio ir, ištrūkęs iš moters gniaužtų, išbėgo iš Galmio kiemo, pilies link. Ant takelio prasilenkė su meiliai jam besišypsančia Jumile.

VIII SKYRIUS. AUKA

Jorelė stovėjo prie įėjimo į šventyklą su jau tuščiu pieno ąsočiu ir iš toliau stebėjo kaip aštuoni šventyklos žalčiai godžiai geria dar šiltą pieną. Viskas atrodė beveik taip pat kaip anksčiau: taip pat maloniai traškėjo rūpestingai saugoma ugnis, taip pat judėjo ąžuolo lapai virš galvos, tame pačiame kampe sėdėjo Vainė, krivis grojo kanklėmis įprastas melodijas ir tolėliau brolis kapojo šakas. Tik nebebuvo Gailės, nebebuvo ir jų dievo medyje. Jos visos tai pajautė, kai sugrįžus į šventyklą po jos susideginimo tai ištarė Preigilas. Ąžuolas, rodos, ošė nebe tuo balsu ir įžengus į jo šešėlį iš karto nebeužplūsdavo tas šventas, su niekuo nesupainiojamas dieviško buvimo jausmas.

Jorelė dabar buvo vyriausioji vaidilutė. Ir pagal amžių ir pagal pareigas. Nors darbo buvo daugiau, mergina buvo patenkinta. Toks buvo jos tikslas – anksčiau ar vėliau, ji turėjo tai pasiekti, kiek gaila, kad Gailei taip atsitiko, bet ką dabar padarysi. Jorelė buvo tikra, kad Gailės vietoje taip pat būtų nedrebėdama atidavusi savo gyvybę.

Ne, Jorelė būtų sugebėjusi išsaugoti ugnį.

Preigilas padėjo ant žemės kankles ir susvyravęs atsistojo. Pro jo lūpas visai nenoromis išsprūdo tyli dejonė. Krivis tikrai atrodė nekaip. Jau tris dienas jis nieko nevalgė, beveik nemiegojo, nesilankė savo namuose. Jis nuolat buvo čia ir visomis išgalėmis kvietė sugrįžti dievą. Tačiau Perkūnas buvo nepermaldaujamas, o šešėliai kas vakarą pasirodydavo mieste, pilyje ir net šventykloje. Kas vakarą žmonių likdavo vis mažiau. Jie nepasiimdavo su savim daug iš karto, daugiausia dingo pirmą vakarą, užslinkus tam debesiui, o paskui po vieną, po du. Užtat visi žinojo dingusiųjų vardus. Jorelė taip pat: Vintartas, Medilė, Raivedys, Nauris, Galmis, Barintas, Irtas, Eidotė, Morta, Žostautas, Bilminas, Arbutas, Gedartas ir Mėta. Pastaroji dingo vakar. Jos tėvai, keturi tvirti karžygiai broliai ir ji, pabūgę kas vakarą atslenkančio siaubo, susikrovė daiktus ir iškeliavo iš šito prakeikto miesto, tačiau jau kitą rytą, visi, išskyrus Mėtą, sugrįžo atgal. Suprato, kad niekur pabėgti negali. Šešėliai juos be vargo atsekė ir toli miškuose. Todėl dabar niekas nebesiruošė bėgti, bet vis ateidavo įvertinti ar šventykloje kas nors daroma jų labui. Kadangi beveik visi kaltininkai buvo nubausti: Gailė susidegino, vienuoliai buvo nužudyti, o paskutiniojo ir kai kurių manymu pačio kalčiausiojo – kunigaikščio Skirioto, niekas nesiryžo liesti, visų mintys ir akys nukrypo į šventyklos žmones. Visiems atrodė, kad jie stengiasi nepakankamai, kad kažką daro ne taip. Jie nedrįso dievų tarnams to sakyti į akis, bet Jorelė žinojo, kad apie tai šnabždasi.

Preigilas priėjęs prie ąžuolo atsirėmė į jį rankomis ir nuleidęs galvą atsiduso. Jorelė matė kaip pro jo baltą drabužį vėl sunkiasi kraujas. Susiraukė, lyg pati pajutusi jo skausmą. Vakar, pagal ritualą, jis iki kraujo sudraskė savo krūtinę ir kai kurios žaizdos dar iki šiol imdavo kraujuoti jam vos pajudėjus. Jorelė siūlėsi sutvarstyti, bet jis atsisakė – nenorėjo iššvaistyti bent kiek skausmo, kurio galbūt reikia dievams numaldyti. Vaidilutė žavėjosi tuo žmogum. Tik jo dėka ji ir stengėsi pamatyti kažką gero kituose. Juk jis tai sugebėdavo pamatyti. Kartais ji netgi jau jausdavo kažkokią beveik meilę visiems žmonėms iš tolo: kaip giminei apgyvendinusiai aplinkinius miškus, kaip miniai kartu dainuojančią dainas Perkūnui ir pasiryžusiai ginti visa, kas šventa, pripildančiai slėnį džiaugsmo per šventes. Tačiau tik ėmusi atidžiau stebėti juos atskirai, po vieną, pasibaisėdavo. Beveik visais. Išskyrus brolį ir, žinoma, Preigilą. Krivis buvo gražus žmogus ir vidumi, ir išore. Jam buvo jau beveik keturiasdešimt, tačiau iš tiesų kartais atrodė netgi gerokai jaunesnis. Ypač kai šypsodavosi, tom savo ryto dangaus melsvumo akimis, spindėdamas per beveik berniukiškai išsidraikiusius plaukus. Tik gerai įsižiūrėjus buvo galima pastebėti, kad raukšlelės apie akis jam surimtėjus nebeišnyksta.

Krivis, dar remdamasis į medį, apžvelgė šventyklą. Žvilgsnis, praslydęs pro Vainę, sustojo ties Jorelės veidu. Jos krūtinėje kažkas suvirpėjo. Jis atsitiesė.

– Jorele, atvesk Iglę, – ištarė ir, nuleidęs galvą į savo rankas, susirietė prie ąžuolo.

*********

Pusseserės grįžo iš miško su aviečių pilnomis pintinėmis. Kaip visada išėjo ties pailga ežero įlanka. Tiesiai už jos matėsi sala. Jų pamėgtas kelias visada buvo toks. Jis nebuvo išmintas žmonių pėdomis, bet jos atsekdavo jį pagal medžius, pagal jų dreves, pagal krūmus ir mažas kalveles. Lilūna ir Iglė niekada čia nepasiklysdavo.

Tokiu metų laiku jos nuolat eidavo uogauti. Dažniausiai – visos keturios: Leitė ir Iglė, Lilūna ir jos mama Dagilė. Tai būdavo linksmos dienos. Būdavo. O dabar jos tik dviese. Leitės nebėra, o Dagilė... Dagilė iš viso nebenorėjo nieko daryti. Ji ir taip visad buvo linkusi į liūdesį, tačiau po Leitės mirties iš viso niekur nebeišeidavo. Moterys lyg ir nebuvo tokios artimos, kaip jų dukterys, tačiau ta mirtis kažkodėl taip paveikė Dagilę, kad ši beveik pasislėpė nuo visų savo namelyje. Iglė stengėsi nė neužsiminti Lilūnai apie jos mamą. Paskutiniu metu jos nuotaika iš karto sugesdavo vos ją paminėjus. Lilūna ir Dagilė buvo visai viena į kitą nepanašios. Dukra visad nuo kitų slėpdavo savo liūdesį – net jei širdis plyšdavo, ji juokdavosi ir pokštaudavo; Dagilė atvirkščiai – ji mėgavosi liūdesio skoniu, ji maudėsi savo ašarose ir reikalavo užuojautos. Lilūna ypač nemėgo tokių žmonių, o savo mamos dar ir dėl to, kad ją atidavė Preigilui ir dievams, atėmusi ją iš gyvenimo. Tačiau jautė pareigą ją mylėti.

Tolėliau prie kranto jos išgirdo vaiko balsą. Paėjus dar toliau, iš už krūmų, ant minkštos siauros pievelės pamatė kunigaikštienę su sūnum. Idris bėgiojo aplink mamą ir juokėsi. Rikantė šypsojosi ir jos šypsenoje liūdesio šiandien buvo mažiau. Buvo keista juos matyti laimingus. Bent jau taip atrodančius. Priėjusios mergaitės pasisveikino. Idris sustojo, bet šypsena jo veide neišnyko. Lilūna taip pat jam nusišypsojo, ir jis, kiek susigėdęs, pasislėpė už mamos pečių.

– Ką čia veikiate, mergaitės? – vis dar džiugia veido išraiška paklausė Rikantė.

– Buvome uogauti, – atsakė Iglė ir ištiesė jai krepšelį su uogomis, – pasivaišinsit?

Moteris pažvelgė į sunokusias avietes:

– O, Idri, žiūrėk kiek uogų!

Berniukas atsargiai iškišo galvą iš už mamos nugaros.

– Nori?

Vaikas įsmeigė savo dangaus mėlynumo akis tiesiai į Iglę, tarsi klausdamas ar tikrai galima. Ji nusišypsojo jam dar kartą ir palinksėjo galva. Idris atsargiai ištiesė rankutę ir sugriebė kelias uogas.

– Ką reikia sakyti? – paklausė mama.

– Ačiū, – tyliai sušnabždėjo, tebežvelgdamas į krivio dukterį ir keldamas uogas prie lūpų. Iglė vėl prisiminė Perkų. Jo broliukas buvo į jį panašus. Tokie pat šviesūs plaukai, tokia pat grakšti nosies forma, tikrai paveldėta iš mamos. Deja, Iglė jau daug ko nebeprisiminė, bet tai... Tai buvo taip pat. Perkų prisiminti buvo skaudžiai malonu. Kažin ar ir Idris turės tokių pačių svajonių? Kažin ar matys dvasias? Ne, ji tikėjosi, kad jam pasiseks labiau.

– Imkite dar, – ištarė, tebelaikydama ištiesusi krepšelį.

– Ne, ačiū, mergaitės, mums užteks, – pasakė Rikantė. Tada pakėlė savo baltą laibą ranką ir spustelėjo Iglės riešą. Mergaitė pažvelgė į ją. Dabar Rikantė vėl atrodė tokia pat kaip visada – besistengianti, tačiau visuomet nesėkmingai, nuslėpti liūdesį po ta tragiška šypsena. Ar ir ji prisiminė Perkų? Turbūt niekada nebuvo užmiršusi. Iglė nuleido galvą.

– Tuomet mes jau, gi ir eisim, – ištarė šalia stovinti Lilūna, – geros dienos.

Rikantė linktelėjo ir mergaitės nuėjo. Iglė dar pamatė kaip temstančiu žvilgsniu jas nusekė mažasis Idris lėtai valgydamas saulės prisitraukusias uogas.

Praėjus įlanką, kairėje atsivėrė miško properša ir miestas už jos, o toliau, šalia kranto – šventas miškas. Iglė pamatė, kaip Lilūna, tarsi bandydama apsispręsti, žvilgteli į abi puses.

– Man dar reikia aplankyti mamą. O tu kur?

Iglė delsė atsakyti. Visai nenorėjo eiti pas tetą – jos buvimas Dagilės nepaguos, o Iglė pati tik persismelks tuo skausmu, kuris tarsi auga moters kauluose. Pastaruoju metu mergaitei užteko kovos ir su savo pačios liūdesiu.

– Aš... Aš dar noriu truputį pasivaikščioti. Nebent tu nori, kad eičiau kartu?

Lilūna šyptelėjo:

– Ne, gali vaikščioti. Nueisiu viena.

Iglė vos susilaikė neatsipūtusi, tačiau tik pamojo pusseserei ir nuėjo toliau palei ežerą. Labai norėjo pamatyti tėtį, tačiau žinojo, kad dabar nevalia jam trukdyti. Taip tikėjosi, kad jam kuo greičiau pavyks ritualas ir dievas sugrįš. Juk išties negi dar negana, jie sumokėjo už užgesintą ugnį? Juk Perkūno pyktis negalėjo būti amžinas? Negi dievas negali suprasti, kad dėl visko kaltas tik jau nužudytas svetimšalis? Buvo taip liūdna, kad keršijama nekaltiems. Iglė tikėjosi, kad greitai, gal net šiandien, viskas pasibaigs, bet vis tiek neramia širdimi laukė vakaro, kai jie ateidavo. Buvo vis labiau neramu ir dėl brolio. Nežinojo iš kur tiksliai tas nerimas: kažkodėl sunku buvo patikėti, kad ir jį gali pasiimti šešėliai, tai buvo nerimas dėl kažko kito... Toks jausmas, tarsi piktas žvilgsnis iš tamsumų nuolat jį sektų kažko laukdamas ar besiruošdamas pulti, tarsi mirties pranašė, kuri dar neina artyn, bet jau atidžiai stebi jo žingsnius. Iglė taip norėjo jį apsaugoti, bet dar nežinojo nei kaip, nei nuo ko.

Staiga išgirdo kažkokį garsą. Lyg verksmą, lyg prislopintą šauksmą. Baimė nuvilnijo per kojas. Tada vėl tapo tylu. Ji dar kurį laiką palaukė, tada tyliai paėjo į priekį. Buvo atsargi, slėpėsi už šakų ir žvalgėsi aplink, stengdamasi neišleisti jokio garso, tačiau turėjo eiti toliau – galbūt kažkam reikia pagalbos. Pamatė kaip už medžio kažkas sujudėjo. Vėl sustojo ir įsižiūrėjo. Už krūmo lapų uždangos, ant kranto atsistojo žmogus. Ji pažino jį. Mantis. Ilmanto jaunėlis. Dabar jis atsargiai dairėsi aplink – matyt kažką išgirdo, bet Iglė buvo tikra, kad jos nepastebės.

Jis laikė rankose nebegyvą ūdrą. Gyvūno krūtinėje žiojėjo didelė kraujuojanti skylė. Ne, tai nebuvo medžioklės grobis. Mantis tuo beveik neužsiimdavo. Tas vaikinas gaudydavo miško padarus ne tam tikslui. Jam tiesiog labai patikdavo juos kankinti.

Iglei pasidarė bloga. Dievaitis už kažką atkeršijo ir Galmiui, ir jos draugei Mėtai, ir Laimaus žmonai Medilei, kuri niekam niekada nieko blogo nebuvo padariusi, ir dar daugybei kitų nekaltų, tačiau šitas tamsos padaras, tas, kuris mėgaujasi svetima mirtim, ir svetimu skausmu – vis dar gyvas. Jam leidžiama toliau kenkti. Iglė dabar taip gailėjosi, kad su ja nėra brolio šuns – buvo taip pikta, kad šią akimirką tikrai būtų galėjusi užpjudyti Mantį ir turbūt širdies dėl šitos gyvybės jai visai nebūtų skaudėję. Ji jau ruošėsi bent jau išeiti iš savo slėptuvės ir išrėkti jam visą savo pyktį, tačiau pyktis staiga tapo baime.

Mergaitė vėl pamatė ją. Tik už poros žingsnių nuo Mančio dabar stovėjo baltai apsigobusi figūra. Po oda, stingdančiu šalčiu prašliaužė drebulys. Ji nebesuprato kaip galėjo jos nepažinti tada, kai pamatė kartu su juodais šešėliais; kaip galėjo pamiršti Perkaus mirties pranašę, nepermaldaujamą ir neišvengiamą. Dabar ji, jau beveik pažįstama, stovėjo už to keisto septyniolikmečio, su kuriuo Iglė niekada taip ir nebuvo kalbėjusi. Dabar, šalia jos, net ir jo pasidarė gaila. Balta figūra sujudėjo. Iglė nusisuko. Nebegalėjo į tai žiūrėti. Nebekreipdama dėmesio, kad savo triukšmu jam išsiduos, ji apsisuko ir pradėjo bėgti.

Sustojo tik jau pasiekusi močiutės kiemą. Čia ramiai ošė liepa, tačiau Iglė negalėjo nusiraminti. Priėjo prie medžio. Tada išvydo ir tai.

*********

Mergaitė įžengė pro Auktarės namų duris ašarotu veidu, rankose laikydama negyvą gelsvą paukštelį. Senoji tuo metu prie stalo skabė surinktų žolelių lapelius.

– Igle, kas nutiko? – pašoko ji nuo suolo išsigandusi.

Anūkė ištiesė jai delnus su mirusia volunge. Močiutė paėmė iš jos paukštę. Dar kartą, paklausė, jau ramesniu balsu:

– Kas nutiko?

– Ji... Radau po liepa, ir... – Mergaitės balsas užsikirto. Vėl ėmė verkti.

Auktarė padėjo mirusį paukštį ant stalo, apkabino anūkę per pečius ir ėmė glostyti jos plaukus. Močiutės šiltos rankos, švelniai sūpuojančios, vienodai ramiai, kaip kokiame rituale kartojančios atsargius judesius, labai pamažu maldė ašaras.

– Kibirkštėle, ar pameni, kai pasakojau apie tai, kad dievai žmones paukščiais paverčia, kai jų gyvenimas nutrūksta ne laiku? Ar pameni, kaip sakiau, kad tuomet turi žmogaus siela atbūti bent paukšteliu tai, kas dar buvo likę?

Iglė linktelėjo.

– Pagalvok, vaikuti. Ar tai tavęs tai nė kiek nepaguodžia?

Mergaitė nubraukė atgalia ranka ašaras ir pakėlė akis į močiutę, dar ne visai suprasdama, ką ji nori pasakyti.

– Kiekvienas išsigelbėjimas nuo mirties tėra laikinas ir nors visad norisi, kad gyvenimas tęstųsi kiek įmanoma ilgiau... – Auktarės balsas sudrebėjo, bet ji greitai susivaldė. – Ar supranti, kibirkštėle, kad jei paukštė mirė, tai reiškia, kad... Jei tavo mama nebūtų atėmusi savo gyvybės pati, kažkas kitas ją būtų atėmęs dabar. Ar liga, ar nelaimė, bet nuo to jau nebūtų buvę jokio išsigelbėjimo. Mus turėtų tik paguosti, kad nors Leitė ir... Ji tik šiek tiek paskubino savo mirtį. Dabar tuo labiau neturėtumei dėl to ant jos pykti. Juk ji matydavo daugiau, gal jautė, kad šita mirtis jai būtų blogesnė.

Iglė dabar suprato, stengėsi nustoti verkti, bet buvo taip sunku susivaldyti – šiandien visko pasirodė jau per daug. Auktarė vėl pravėrė lūpas, tačiau tarpduryje išdygo dar vienas siluetas.

– Igle?

Jorelės akys iš dienos šviesos dar sunkiai pratinosi prie namų prieblandos ir ji ne iš karto pamatė jas kampe prie stalo. Išvydusi Auktarę, linktelėjo jai pasisveikindama ir įbedusi žvilgsnį į jos anūkę ištarė:

– Igle, krivis mane atsiuntė, kad tave atvesčiau į šventyklą.

Mergaitė atsistojo ir nieko neištarusi žengė Jorelės link. Dar pažvelgė į močiutę. Auktarės veidas baugino.

– Ar dievas...? – nedrąsiai pradėjo žolininkė.

Nelaukdama klausimo pabaigos Jorelė papurtė galvą. Žolininkė prikando apatinę lūpą ir dar sugriebė anūkės delną. Švelniai spustelėjo ir liūdnai šyptelėjo.

Iglė nežinojo kokia iš jos gali būti nauda šventykloje, bet atrodo tai žinojo ir Jorelė, ir močiutė. Tik mergaitė nedrįso klausti. O gal ir nenorėjo. Vis tiek, dabar jau buvo pasirengusi viskam. Jei tėčiui jos reikia, vadinasi, nepaisant užduoties sunkumo, ji ją atliks.

*********

Rikantė stabtelėjo prie vienų durų ir įsiklausė. Tylu. Atsisukusi į Nerilį ji pridėjo pirštą prie lūpų ir lėtai, tyliai žengdama tamsiu pilies koridoriumi nuėjo toliau. Jis nusekė paskui. Priešais – laiptai ir iš viršaus sklindanti šviesa. Ten bus gerai. Dar keliolika žingsnių ir abu galop atsidūrė ant plataus pietinio bokšto stogo. Rikantė giliai įkvėpė gaivaus pavakario oro.

– Ar čia tiks? Norėjai pasikalbėti slapta, o visos sienos turi ausis. Kaip matai, čia sienų nėra, taigi galime kalbėtis. Paukščiai bus liudininkai, bet mes jais pasitikime, ar ne?

Nerilis trumpai atsakė į jos šypseną tuo pačiu.

– Jei sakai, kad gerai, tada tavim pasitikiu. Aš iš karto prie svarbiausio, jei tu nieko prieš?

– Žinoma, – ištarė, vis dar nesiliaudama spėlioti dėl ko šis vaikinas taip norėjo su ja pasikalbėti. „Slapta“.

– Vienas žmogus teigia girdėjęs pilyje, kaip Skiriotas su kažkuo kalbėjęs apie sandėrį su Milotu ir apie tai, kad Vilkgailos mirtis užtikrina, kad Milotas prisidės prie mūsų.

Rikantės veidas apsiniaukė:

– Kas?

– Tai visai nesvarbu. – Nerilis priėjo arčiau ir, įdėmiu žvilgsniu stebėdamas jos veidą, dar tyliau ištarė: – Aš esu įsitikinęs, kad Skiriotas prisidėjo prie Vilkgailos mirties, bet to nuklausyto pokalbio man nepakanka, kad tai žmonėms įrodyčiau. Man reikia tavo pagalbos, Rikante.

Ji susiraukė:

– Kokios pagalbos?

– Gal tu žinai kažką? Gal įtari, kaip... Kaip gauti tokių žinių?

Ji atidžiai žiūrėjo į jo veidą stengdamasi suvokti ar jis jos iš tiesų prašo to, ko ji įsivaizdavo, kad prašo.

– Tu nori, kad aš tau pateikčiau kažką tokio, dėl ko galėtum visiems paskelbti, jog tu išsiaiškinai, kad Skiriotas kaltas dėl savo brolio mirties?

Jos veidas nebegalėjo paslėpti nustebimo. Nerilis pravėrė lūpas, bet lyg nežinodamas ką atsakyti, tik gūžtelėjo pečiais. O tada linktelėjo sutikdamas. Ji sunėrė rankas ant krūtinės:

– O jei aš tavimi netikiu?

Dabar Nerilio akys išsiplėtė iš nuostabos.

– Netiki? Tikrai? Bet, Rikante... Bet... Tu tik susimąstyk. Juk taip viskas atsistoja į savo vietas. Net ir to nuklausyto pokalbio nereikia, kad jį įtartum. Man net nešovė mintis, kad galėtum suabejoti.

Ji pasuko galvą į šoną. Dabar nenorėjo į jį žiūrėti. Jai tikrai niekada nepatiko Nerilis. Visados savimi užsiėmęs, nežinia ko nuolat irzlus ir nenuoširdus. Niekuomet nepasitikėjo juo, visad atrodė, kad jis kažką pikto savyje nešiojasi. Dabar dar labiau nei visada.

– Mano vyrą nužudė Jarutis, – piktai ištarė ji. – Ar paprašyti, kad Ilmantas asmeniškai tau papasakotų?

Nerilis nusipurtė, tačiau, panašu, dar neprarado vilties ją įtikinti:

– Bet, Rikante, negi tau neatrodo, kad Skiriotas gavo daugiausia naudos iš Vilkgailos mirties? Jarutis galėjo būti tik bendrininkas.

„Bet, Rikante“ – ją erzino tai, kaip jis su ja bendrauja. Jie ne draugai, niekada tokiais nebuvo ir nebus.

– Manai, kad aš pati neapgalvojau visų galimybių? Bet aš žinau daug daugiau negu tu. Tavo mintis nėra teisinga. Skiriotas negali būti atsakingas už Vilkgailos mirtį. Tą ydą jis tikrai turi – jis nieko nesugebėtų nuskriausti. Tuo labiau jo.

Vaikinas nervingai nusijuokė:

– Ne, Rikante, nebegaliu. Aš to tikrai nesitikėjau. Iš visų galėjau laukti abejonių, bet tik ne iš tavęs. Aš juk nieko neišsigalvoju. Negi tau nerūpi, kad Vilkgailos žudikas gautų ko nusipelnęs?

Pyktis kaupėsi.

– Jei tau tai rūpi, eik ir surask tą, kuris jį nužudė – parvesk man Jarutį, kad jis gautų pelnytą bausmę, bet neapsimetinėk esantis svarbesnis nei esi!

Ji pamatė, kaip vaikinas prikando lūpą, tarsi stengdamasis susivaldyti, kad neištartų ko nereikia. Ir jį suerzinti neužtruko.

– Tu neturi jokios teisės ruošti spąstus savo valdovui ir tuo labiau tikėtis, kad aš tau padėsiu. Tu esi niekas, Nerili. Aš matau, kad tau tai nepatinka, bet labai klysti, jei manai, kad bandydamas griauti kitų gyvenimus tu pasistatysi jį sau. Pamiršk savo keistas mintis ir džiaukis tuo, ką turi. Juk pats Skiriotas tave pakvietė į pasitarimus, tu nedėkingas padare, – Rikantės balsas su paskutiniais žodžiais vėl sugriaudėjo.

Nerilio veidas iš pykčio pamažu tapo raudonas. Jis giliai įkvėpė pro sukąstus dantis ir stipriai suspaudė kumščius. Visgi nebegalėjo nutylėti:

– Tu nenusipelnei savo vyro.

– Tu beveik nepažinojai mano vyro! – suriko ji.

– Tu išdavikė, Rikante. Tau gerai gyventi po vienu stogu su tuo, kuris nužudė kunigaikštį, kuris atėmė iš Idrio tėvą! O gal teisybė, kad Idris visai ne jo sūnus? Gal jo tėvas Skiriotas?

Rikantė net žengtelėjo atatupsta.

– Iš kur ištraukei?

– Žmonės kalba, kunigaikštiene, – piktai nusišypsojo Nerilis.

– Idris nėra Skirioto sūnus! Galiu bet kam ir bet kuo dėl to prisiekti.

– Ach, ne Skirioto? – degančiomis akimis toliau spigino į ją Nerilis. – Bet turbūt ir ne Vilkgailos. Tai gal Jaručio? Tai gal, hm, gal... Gal Eidinto? Gal Preigilo? – Nerilis rinko vardus tiesiog tam, kad ją įžeistų, visai nebandydamas kažko atspėti, bet po paskutinio ištarto, kunigaikštienės akys staiga išsiplėtė iš baimės ir kūnas sudrebėjo. Jis nutilo. Nuleido rankas ir iš nustebimo net išsižiojo. Jis pasakė „Preigilo“, o Rikantė sureagavo taip, tarsi būtų pataikęs tiesiai į taikinį. Preigilas? Dabar kai pagalvojo, berniuko akys tikrai buvo labai panašios į krivio.

Nerilis pergalingai nusišypsojo.

– O dangau! Preigilas! Nuostabusis krivis ir pasileidėlė kunigaikščio žmona! Vaje, kažin ar mano geriausias draugas žino, kad turi broliuką? Ar žino, Rikante? Turbūt ne?

Kunigaikščio našlė staiga lyg susitraukė ir sumažėjo, jos veidas išbalo, o virpančios rankos prisispaudė prie lūpų. Atrodė, kad bokštas po jos kojomis ima svyruoti.

– Mums būtinai jam reikia tai pasakyti, ar ne? Būtinai. Juk tėtis turbūt nepasakė? – jo veide nebeliko įniršio, šviesiose akyse žaidė džiaugsmo liepsnelės. Moteris užsimerkė ir ėmė purtyti galvą. Kaupėsi bejėgiškumo ašaros.

– O tėvelis? Tėvelis turbūt tai žino?

Ji toliau purtė galvą.

– Na žinai, Rikante, – piktai išsišiepė Nerilis, – kaip galima net vaiko tėvui nepasakyti? Mes tuojau pat turime tai ištaisyti, tuojau pat.

Ji sučiupo vaikino rankas ir įsmeigė į jį maldaujantį žvilgsnį:

– Ne, Nerili, prašau. Tu negali. Prašau.

Jis nusipurtė nuo savęs jos pirštus ir pasitraukė. Pažvelgė į ją su tokiu pasibjaurėjimu, tarsi žiūrėtų į pūvantį gyvulio lavoną.

– Prašai? Dabar tu manęs prašai. Matai kaip viskas apsiverčia. O jei tik būtumei su manimi sutikusi anksčiau, galbūt mes būtume iki to nepriėję. Juk tikrai būtumėm nepriėję. Dabar turbūt jau sutinki, ar ne? – Rikantė verkdama linksėjo galva, – Matai, Nerilis dabar jau nebėra niekas, pasirodo ir kunigaikštienė galvoja visai taip pat kaip ir Nerilis. Mat ko reikėjo, kad susiprotėtum. – Tada jis palinko prie jos ir sušnibždėjo į ausį – Bet dabar tu nebeturi jokios teisės rinktis. O kad Vilkgaila būtų žinojęs, kokia tu bjauri moteris.

Rikantės krūtinę staiga užspaudė sunkus akmuo.

– Nutilk! – suriko ji stipriai pastumdama jį šalin.

Nerilis to nesitikėjo. Bandydamas išlaikyti pusiausvyrą, atbulas žengė kelis žingsnius, bet kaip tik už jo nugaros, sienelė, juosianti stogo kraštą, buvo žemesnė.

Staiga jo akyse piktdžiugą pakeitė panika. Jis ištiesė rankas ieškodamas kur įsikabinti, bet šalia nebuvo nieko.

Rikantė užsimerkė.

Dar akimirksnis ir ji išgirdo, kaip pilies kieme kažkas sukliko iš siaubo. Ji pasileido bėgti laiptais žemyn. Per ašaras vos matydama kelią su kažkuo susidūrė pusiaukelėje. Kažkieno rankos suspaudė jos pečius. Skiriotas.

– Kas nutiko? Aš išgirdau, kad tu surikai.

Ji greitai išsisuko iš jo glėbio ir nubėgo toliau žemyn.

Kunigaikštis apsidairė nežinodamas ar pulti paskui ją, ar pažiūrėti kas ją galėjo išgąsdinti. Pasirinko užlipti viršun. Ant stogo nieko nebuvo, tačiau apačioje girdėjosi kažkoks neįprastas triukšmas. Jis priėjo prie krašto ir pažvelgė žemyn. Į jį žiūrėjo minios, susirinkusios aplink Nerilio kūną, akys. Kažkas sušuko:

– Žiūrėkit! Skiriotas jį nustūmė!

*********

Pakeliui į šventyklą Iglės ašaros išdžiūvo. Ji vis kartojo sau, kad šiandien jau nieko blogo nebepamatys: jokio mirties pranašo, jokios piktosios dvasios, jokios mirties. Kartojimas, tarsi burtažodis, ramino. Ir mamą ji prarado tik vieną kartą – tada bokšte, ne dar ir tada, kai jos šmėkla dingo už sienos, ne dar ir tada, kai ji antrą kartą mirė gelsvu paukšteliu po liepa. Iglė stipri, ji krivio dukra, ji negali pasiduoti. Ji, jei tik jos pagalbos reikės, padės tėčiui sugražinti dievą ir vėl gyvenimas sugrįš į savo vėžes.

Kai jos įžengė į šventyklą Preigilas ten jau buvo vienas. Atsistojo jų pasitikti.

– Ačiū, Jorele. – Mergina šyptelėjo jam linktelėdama. – O dabar gali išeiti.

Vaidilutė, nenuslėpusi nusivylimo, apsisuko ir nenorom išėjo. Preigilas, priėjęs arčiau dukters, pirštais suvėlė mergaitės plaukus.

– Ei, – bandė draugiškai protestuoti Iglė. Norėjo trinktelėti jam į krūtinę kaip buvo įpratusi, tačiau, pamačiusi ant drabužių kraują, susilaikė.

– Kas nutiko? – paklausė tebežiūrėdama į kruvinus marškinius.

– Dievams kartais reikia kraujo, – tyliai sumurmėjo krivis. Iglė laukė, kad jis pasakytų dar kažką, bet jis paėmė ją už rankos ir nusivedė prie ąžuolo. Jo akys su liūdesiu žvelgė į ją.

– Igle, matai... Kibirkštėle, aš nesugebėjau niekaip kitaip jo permaldauti, atleisk. Aš viską dariau, ką tik galėjau, kaip tik galėjau geriau, bet... – Jis uždėjo rankas jai ant pečių. – Mūsų dievas vis dar nenori grįžti, tebenori mums kerštauti. Ir mes... O labiausiai aš, to nusipelnėm, žinoma. Bet juk tu supranti, kad nepaisant jo užsispyrimo, mes kažkaip turime jį susigražinti. Ar supranti?

Mergaitė linktelėjo. Krivis atsikvėpė:

– Igle, ar žinai, kaip kviečiami sugrįžti dievai?

Iglė papurtė galvą.

– Pirmiausia, krivis tris dienas nieko nevalgo ir tik meldžiasi ir dažniausiai, jei ne pirmą ar antrą, tai trečią dieną dievas grįžta. Jei, retais kartais, tai nepavyksta, krivis turi iki kraujo susidraskyti krūtinę ir vėl šauktis savo dievo. Labai labai retai, kai ir iš to nebūna jokios naudos, krivis turi imtis pačio baisiausio darbo... – Preigilas trumpam nutilo, – jis turi šventąjį medį apšlakstyti savo vaiko krauju.

Tėčio akys atidžiai žvelgė į jos veidą. Nors Iglei tą akimirką norėjosi imti verkti ir maldauti tėčio pasigailėti, ji susitvardė ir, tik nurijusi seiles, ištarė:

– Jei taip reikia, aš pasiruošus.

Preigilas priglaudė delnus prie dukters skruostų.

– Deja, reikia, Igle. Juk tu žinai, kad užvis labiausiai nenoriu tavęs skriausti, bet kito kelio nebėra.

Ji įkvėpė ir linktelėjo.

– Gerai, tėti.

Jis nusišypsojo:

– Tu labai drąsi, kibirkštėle. Ir gerai, nebijok, pasistengsiu, kad skaudėtų kaip galima mažiau.

Trumpam palikęs ją prie medžio, žengė keletą žingsnių tolėliau, prie dėželės, kur buvo laikomi ritualiniai reikmenys.

Iglė pakėlė akis į ąžuolo šakas.

Aiktelėjo iš nustebimo: per storą žievę, per jos įtrūkimus sklido rausva, šilta, virpanti šviesa. Šviesa, kuri užpildė visą ąžuolą. Ant ploniausių šakelių švelniai plazdeno mažos raudonos liepsnelės, o kamiene pulsavo ugnis. Ji nebuvo žemiška, ji nedegino medžio, ji teikė jam ir viskam aplinkui gyvybę. Ąžuole gyveno dievas. Iglė nusišypsojo. Atsisuko į tėtį.

– Tėti, pasižiūrėk, – sušuko ji.

Preigilas pakėlė akis nuo dėžės ir apsidairė.

– Į ką?

– Į medį.

– Į medį? – paklausė Preigilas, tiriamai nužvelgdamas ąžuolą. – Kodėl? Kažką jame matei?

Iglė vėl atsisuko į ąžuolą išsigandusi, kad dievas vėl pasislėpė, bet jis vis dar pulsavo ta šviesa. Pasisuko į tėtį. Šis vis dar atidžiai tyrinėjo medį, bet žinoma, to, ką mato ji, nematė. Iglė prikando lūpą. Tai turbūt būtų galėjusi pamatyti tik mama. Mama ir ji. Ir Perkus. Ar ji galėtų pasakyti tėčiui, kad dievas jau gyvena medyje? Ar tėtis patikėtų? Ar tik pagalvotų, kad ji stengiasi išvengti skausmo? O jei patikėtų, tai reiškia ji turėtų atskleisti, kad mato dvasias? Jei patikėtų, reiškia, kad jis nesugeba kalbėtis su savo dievu, jo nemato? Ne, gal ji pati ir galėtų jam išsiduoti, tačiau labiausiai nenorėjo skaudinti jo.

– Pasirodyk, prašau, – tyliai sušnibždėjo Iglė medžio dievui, kai tėtis jau žengė link jos su apeiginiu peiliu. Tuo pačiu, su kuriuo prieš kelias savaites pats vienas užmušė jautį. Dievas nesiklausė. Preigilas paėmė jos abi rankas į kairį savo delną, ir ištaręs „nebijok, tai ilgai neužtruks“ greitu dešinės rankos judesiu perrėžė dukters riešus. Tėtis buvo įgudęs aukotojas. Tikrai beveik neskaudėjo, tačiau tuojau pat ji pajuto kaip karštas kraujas teka žemyn jos delnais ir pirštais.

– Priglausk savo rankas prie medžio, Igle, – tyliai sušnibždėjo krivis jai į ausį. Iglė darė kaip liepta ir žengė dar du žingsnius iki ąžuolo. Sukosi galva. Turbūt vien nuo to vaizdo. Kruvinus delnus ji priglaudė prie pulsuojančio kamieno. Ten kur jį palietė Iglės kraujas, šviesa dar sustiprėjo ir dabar jos rankas šildė ne tik jis, bet ir ta ugnis. „Pasirodyk, prašau“ – vėl sušnibždėjo Iglė, pajutusi, kaip dar stipriau ima svaigti galva. Tėtis ėmė kalbėti kažkokius užkeikimus. Ji nebesuprato žodžių. Girdėjo tik tolstantį jo balsą. Ėmė tirpti kojos, darėsi sunku kvėpuoti, rodos, vis lėčiau plakė širdis. Paskutines senkančias jėgas ji sutelkė į tai, kad dar bent kiek pastovėtų ir palaikytų kruvinas rankas ant medžio kamieno. „Pasirodyk, labai prašau, nebent nori, kad mirčiau“ – paskutinį kartą jau visai visai tyliai ištarė Iglė. Tada viskas aptemo. Rankos atsitraukė nuo kamieno ir galva trinktelėjo į žemę. Išgirdo dar tik tėčio balsą šaukiantį Jorelę, o tada – stiprų ošimą ir kraupų dievo murmesį šakose.

IX SKYRIUS. SUTEMOS

Symantas atplėšė menės duris. Galvoje ūžė, o oras aplink atrodė sunkus. Dabar tebuvo vienintelis tikslas, tereikėjo vieno. Skirioto. Nežinojo, negalvojo, ką darys jį suradęs, pirmiausia reikėjo surasti. Niekuomet dar jo kūne netilpo tiek pykčio.

Į krūtinę stipriai įsirėmė sargybinio delnas.

– Sustok!

Vaikinas pusiau per rūką pamatė pažįstamą jauną veidą. Vyriškis, žvilgsniu nepaleisdamas jo akių, lėtai papurtė galvą.

– Nusiramink, Symantai, ir nesismeik ant iečių, – sumurmėjo tyliai, kad išgirstų tik jis.

Balsas nuaidėjo kažkur toli, raminimas nesuveikė. Toliau menėje krivio sūnus išvydo ko ieškojo. Jis žengė artyn, tačiau pajuto, kad kažkas trukdo. Sargybinio rankos stipriai laikė jo pečius. Pabandė išsisukti, tačiau nepavyko.

– Praleisk jį, – atsklido kunigaikščio balsas.

Sargybinis nustebęs atsisuko. Skiriotas patvirtindamas tik linktelėjo galvą. Vyro kakta susiraukė, tačiau gniaužtai atsileido ir Symantas, nieko nebelaukdamas, greitu žingsniu priėjo prie valdovo. Sugebėjo sustoti tik per plaštakos atstumą. Jų ūgiai buvo vienodi, todėl akys susitiko viename lygyje.

Skiriotas žvelgė į jį beveik ramiu, šaltu veidu. Neištarė nė žodžio, bet žvilgsnio nenusuko. Vaikinas vis dar bandė sulėtinti savo kvėpavimą. Suprato, kad turėtų nusiraminti, bet nieko negalėjo sau padaryti. Nuo tų akių beveik pykino. Nebeiškentęs pakėlė rankas ir iš visų jėgų pastūmė kunigaikštį tolyn. Taip, kad žengęs kelis žingsnius atatupstas jis net atsitrenkė nugara į sieną. Sargybinis suriko ir tuojau pat vėl sučiupo Symantą už riešų.

– Dabar pasakysi, kad nenustūmei Nerilio, – suriko. Kunigaikščio antakiai nusileido žemyn. Jis vėl žengė artyn. Melsvos akys dabar atrodė aptemusios, ryžtingos, beveik nebepanašios į Skirioto akis. Ištiesęs ranką kunigaikštis suėmė sargybinio laikomo vaikino smakrą.

– Gerai manęs paklausyk, Symantai, nes pasakysiu tik vieną kartą: aš nenustūmiau tavo draugo ir jei dar kartą išdrįsi mane tuo apkaltinsi, aš nebeprisiminsiu, kad tu esi krivio sūnus.

Tai neįtikino. Visai neįtikino. Symantas pabandė išsilaisvinti iš sargybinio rankų, bet šis buvo stipresnis. Vėl pravėrė lūpas, bet nespėjo ištarti nė žodžio, kai išgirdo Rikantės balsą.

– Tai tiesa, Symantai, – prabilo ji iš kitos menės pusės.

Abu nustebę atsisuko. Matyt, ir Skiriotas nežinojo, kad ji jau čia. Kunigaikštienė priėjo arčiau.

– Symantai, – kreipėsi ji, – aš suprantu, kaip tau viskas pasirodė, bet Skiriotas tikrai nenustūmė Nerilio. Nerilis buvo atėjęs pas mane. Jis norėjo pasikalbėti asmeniškai ir aš pasiūliau pasikalbėti ant bokšto. Jis ten nuėjo pirmas, o aš dar užsukau pas Skiriotą. Nebuvau palikusi jo nei akimirkai iki tol kol išgirdau Nerilio riksmą bokšte. Tada abu ten nubėgom, bet buvo per vėlu. Norėčiau suprasti kas atsitiko, bet nesuprantu. Bokšte daugiau nieko nebuvo. Aš nežinau kaip jis nukrito, bet Skiriotas su tuo tikrai neturėjo nieko bendro.

Symantas prisimerkė žvelgdamas į Rikantę. Jos didelėse, atvirose akyse spindėjo liūdesys ir užuojauta. Ar tokia ta tiesa? Vėl pažvelgė į kunigaikštį. Dabar šis pasirodė kiek sutrikęs, bet vėl nusukęs žvilgsnį nuo Rikantės, jau be pykčio, stebėjo jį. Krivio sūnus giliai atsikvėpė. Įsižiūrėjo į Rikantės veidą. Juk ji jam nemeluotų? Žmogus, kuris jam buvo beveik šeimos narys, jam nemeluotų? Moteris priėjo prie jo ir atsistojo priešais, atitverdama Skiriotą.

– Karijau, paleisk jį, – vėl paprašė sargybinio. Tas nenorom pasitraukė puse žingsnio atgal. Rikantė ištiesė rankas ir apkabino Symantą.

– Mielasis, man labai labai gaila dėl Nerilio.

Symantas negalėjo sustoti iki tol, kol atsidūrė taip toli miške, kad jau buvo tikras nebesutiksiantis jokio žmogaus. Jo žingsniai sulėtėjo tamsiame sename eglyne. Kūnas pasirėmė į nudžiūvusį kamieną ir pabandė atgauti kvapą. Nusiraminti nebuvo jokios vilties. Širdį plėšė tarsi aštrūs smeigtai, nebetelpantys, draskantys iš vidaus, dar labiau tada, kai nors akimirkai stabtelėdavo, nors akimirkai pagalvodavo, kaip arti buvo ir Galmio, ir Nerilio jų mirties metu, kaip visiškai niekuo nesugebėjo jiems padėti, kokios beprasmės... Mirusio medžio kamienas po jo delnais palinko stipriai stumiamas. Iš krūtinės išsiveržė riksmas ir medis skausmingai sutraškėjęs, atplėštas nuo sutrešusių šaknų, dunkstelėjo ant žemės. Vis tiek neatrodė, kad nuo to pasidarė lengviau. Jis pašoko prie jau gulinčio rasto ir ėmė jį spardyti taip, tarsi tai būtų gyvas priešas, kurį būtina tuojau pat užmušti. Galų gale, uždusęs ir pavargęs, sukniubo šalia.

Ji žvelgė į jį iš tankmės, taip norėdama prieiti, tačiau pati jautė ją stebintį žvilgsnį, todėl nejudėjo.

*********

Žolininkės namo durys triukšmingai atsidarė paspirtos koja.

– Auktare! – suriko Preigilas rankose laikydamas sunkiai kvėpuojančią dukterį, – Auktare, kur tu?

Kai nebereikėjo galvoti apie save, o tik apie dukrą, iš kažkur jo išsekusiame kūne atsirado jėgų ir jis bėgte parbėgo iš miško su savo našta rankose. Iglės riešai jau buvo sutvarstyti, iš jų nebesisunkė kraujas, tačiau mergaitė vis dar buvo be sąmonės.

Iš už siaurų durelių vedančių į tamsų, sausų vaistažolių pridėtą kambariuką išlindo žolininkė.

– Kas atsitiko?

– Nežinau. Ji tikrai negalėjo netekti daug kraujo, taip trumpai pastovėjo prie ąžuolo, o tada nukrito ir nebepažadinu.

Auktarė apžiūrėjo anūkę – ji kvėpavo, jos širdis daužėsi, tik buvo ji kiek išbalusi ir iš tiesų nepažadinama. Senolė įžnybė į jos ranką. Nieko. Nei pajudino, nei sudejavo. Tada vėl nubėgo į kambariuką su žolėmis, kiek užtrukusi, atnešė kažkokių miltelių, pakišo juos prie jos nosies. Nieko. Vėl pradingo, vėl kažko atsinešė.

Galop apsistojo prie vaistažolių kompreso ant jos kaktos. Tada trumpam nurimo.

– Aš nežinau kas jai. Belieka laukti ir tikėtis, kad pati atsigaus. Arba dar, – ji vėl susijaudino, – pakviesti Rikantę. Ji moka daugiau užkalbėjimų nei aš, gal tai padės.

– Tuojau, – pasakė Preigilas ir pasisuko eiti pro duris.

– Palauk, – pašaukė pavymui Auktarė, – o ar padėjo? Ar sugrįžo?

Krivis stabtelėjo, linktelėjo ir išnyko už durų.

Nedaug laiko tepraėjus po to, kai išėjo Preigilas, per Auktarės namo duris įžengė Symantas. Užteko pereiti per miestą, kad sužinotų kas jo laukia čia, bet kažkodėl neapleido viltis, kad žmonės meluoja. Auktarė irgi jau girdėjo apie Nerilį. Jiedu susitiko ant slenksčio. Symantas iš karto pamatė išbalusią sesę, gulinčią tarsi be jokių gyvybės ženklų. To jau buvo per daug. Jis suklupo čia pat ant slenksčio ir ašaros, pirmą kartą per daugelį metų, užspaudė gerklę. Auktarė atsiklaupė šalia ir apsivijo rankomis jo pečius. Norėjo ištarti kažką paguodžiančio, bet tuojau pati ėmė verkti.

Tą vakarą, Iglei vis neatbundant, žolininkės namuose vis zujo įvairiausi miesto gyventojai. Greitai džiugi žinia, kad į ąžuolą sugrįžo Perkūnas ir kad daugiau nebesugrįš šešėliai pasklido, o po to, kai Rikantei nepavyko Iglės pažadinti savo užkalbėjimais, gydyti mergaitę, kurią dabar visi laikė miesto didvyre, vis plaukė žmonės. Auktarė buvo visų gerbiama ir pripažinta žolininkė, bet tai vienam, tai kitam vis gimdavo kokia mintis, kurios, atrodė, ji bus neišbandžiusi. Deja, dauguma jų buvo tik mandagiai pavaryti, kaip ir tie, kurie siūlė gydymą dėlėmis, nuleisti dar kraujo, ar kaukolėje pragręžti skylę, kad išeitų pikta dvasia.

Galop jie visi išėjo. Preigilas taip pat turėjo grįžti į šventovę. Pagal neginčijamas tradicijas, dievui sugrįžus reikėjo paaukoti ožį ir surengti miesto šventę. Nemažai jėgų reikėjo vien tik nusiteikti šį vakarą šypsotis, tačiau jis nebūtų drįsęs nepaklusti dievų įsakymams. Ypač po to, kai teko tiek iškęsti Perkūnui juos palikus pirmą kartą.

*********

Šventė užsitęsė iki vėlumos. Ėmus temti žmonės pradėjo atsargiai dairytis. Visi laukė, stebėjo ar tik vėl nesugrįš šešėliai. Bet dabar jau seniai buvo sutemę, o jie nesirodė. Kuo toliau ėjo naktis, tuo laimingesni žmonės darėsi. Jau tikrai atrodė, kad tai iš tiesų baigėsi.

Šventė vyko miško proskynoje netoli šventyklos, ir vaidilutės, iš pradžių ir pačios dalyvavusios ožio aukojime, dabar galėjo bent jau stebėti kitus besilinksminančius. Šią naktį ugnies saugojimas buvo paskirtas Lilūnai. Vainė jau nuėjo miegoti, o Jorelė įvertinusi ar Lilūnai nereikia pagalbos, dabar stovėjo atsirėmusi į šventyklos sieną prie įėjimo ir žiūrėjo į aplink vaikštančius žmones. Jie dabar išties atrodė laimingi. Tarsi iš degančio namo išbėgęs, tarsi skęstantis ištrauktas iš vandens, tarsi tas, kuris džiaugiasi pirmuoju gaivaus oro gurkšniu. Jie džiaugėsi, kad nemirs, kad išsigelbėjo, kad iš miesto pasitraukė tas tamsus siaubas. Praeinantys vis šyptelėdavo Jorelei, lyg suprasdami, kad ir jai, kaip šventyklos sergėtojai, turi būti dėkingi už naują rytą, kurio sulauks jau neilgai trukus. Jorelei buvo gera. Šiandien net pavieniai žmonės sukeldavo tik malonius jausmus.

Tada pamatė Eidintą besikalbantį su savo tėvu. Supurtė nemalonus drebulys. Ne, pats Eidintas jai nieko blogo nebuvo padaręs. Tik... Tai buvo keista, bet jo kvapas jai priminė tą... Tą žmogų tamsioje pirkioje dar Žilvaro žemėse, tą, kurio netinkamoje globoje prieš keletą metų ją buvo trumpam palikęs brolis. Tuomet ir ji, ir Rūnas dar per daug pasitikėjo žmonių gerumu. Jorelė sudrebėjo. Ne, nenorėjo to prisiminti. Labai norėjo galėti tai pamiršti, tarsi pamiršus buvę įvykiai galėtų išsitrinti iš laiko audinio, tarsi galėtų būti nebuvę. Tuomet ji galėtų jaustis tikra vaidilutė. Ne pusiau apsimetėlė, iš tiesų neturinti teisės ja būti.

Šitą jos paslaptį iki savo mirties saugos Rūnas. Privalo.

Brolis priėjo ir atsistojo šalia. Linktelėjo galva, tarytum jau kažkelintą kartą tą dieną su ja pasisveikindamas. Jorelė visad jautė, kad ypač nuo to vakaro, Rūnas ją net per daug saugo, bet dabar ir ji pati jau galėjo apsiginti.

Kažkur suūkė pelėda.

– Preigilas sako, kad jos pranašauja blogį. Pelėdos. – ištarė Jorelė. Rūnas linktelėjo galvą:

– Žinau.

– Visada?

– Ne. Tik, kai nori pranašauti.

Jorelė suprunkštė, tačiau Rūnas, pažvelgęs į ją, susiraukė. Matyt, iš tiesų nejuokavo.

– O iš ko tu atskiri?

– Aš dar nelabai. Dar nemoku. Tik Preigilas skiria.

– Bet kaip manai, ar šita pranašauja? – paklausė Jorelė, įsiklausiusi į kažkur vis dar ūbaujančią pelėdą ir atsisukdama į brolį. Jis taip pat į ją žiūrėjo, bet nieko neatsakė. Jorelė nusipurtė nuo vėl užslinkusio drebulio.

– Dar neini miegoti? – paklausė jis.

– Tuoj. Norisi dar tyliai pasidžiaugti, – šyptelėjo mergina, stebėdama linksmus savo žmones.

– Kad dabar viskas bus... Gerai? – paklausė brolis rinkdamas žodžius.

– Kad bent jau bus kaip anksčiau. Jie nusipelnė džiaugtis po šitų dienų.

Rūnas kilstelėjo į viršų pečius, lyg nenuspręsdamas ar sutikti su šiuo teiginiu, ar ne. Viskas jau niekuomet nebebus kaip anksčiau. Per daug pasikeitė. Rūnas nemėgo permainų. Jo gyvenime jos niekados nebuvo į gerą. Nuo pat gimimo, rodos, viskas keisdavosi tik į blogą. Ir dabar: nebėra regėtojos, nebėra Gailės, nebėra Vilkgailos ir tiek kitų. Suprato, kad labiausiai buvo gaila kunigaikščio. Rūnas užsimerkė, vydamas mintį šalin, tarsi kas galėtų ją perskaityti jo veide.

– Ar nematei čia Eisės ir Rogimanto? – paklausė sesuo. Tai buvo juodu mieste prieš keletą metų priglaudę žmonės. Rūnas papurtė galvą.

– Seniai bebuvau pas juos nuėjus, o tu? Turbūt reikėtų, – tarė Jorelė, sukinėdama tarp pirštų gintarinį saulės diską, dar vaikystėje gautą iš tikrosios mamos. Ji šiaip jau visai nebuvo sentimentali, tačiau tai buvo vienintelis ir brangiausias jos turtas. Rūnui patikdavo žiūrėti kaip ji šypsosi žaisdama su tuo daiktu, gražu pažvelgti į jos švelniąją pusę. Jorelė nebuvo meili būtybė. Jiedu abu nebuvo tokie. Du iš vieno kamieno. Praradę beveik viską, kas buvo brangu, visgi prisitaikę ir net pamėgę svetimą žemę. Rūno brangiausias turtas buvo Jorelė.

– Šiandien?

– Galima būtų, bet... Gal tu ir teisus, aš turėčiau jau eiti miegoti. Eisė su Rogimantu ilgai laukę dar palauks. Spėsiu. Rytoj. Labanakt, brolau.

Jis mirktelėjo jai atsakydamas, žvilgsniu nulydėdamas į miško prieblandą, kur stovėjo jų namas. Rūnas taip pat jau patikėjo, kad šešėliai nebegrįš. Ramybė švelniai sūpavo ir migdė. Jo akys irgi ėmė merktis. Pažvelgė į Lilūną šventyklos gilumoje: ji stropiai dėliojo šakeles į šventąją ugnį, o pastaroji, skaniai pamaitinta, patenkinta traškėjo. Po vienuolio visad buvo neramu pasitraukti nuo ugnies, bet kažkur minioje sukiojosi krivis, ir vaidila, pasirąžęs, taip pat pasuko link savo miego vietos gretimame name.

Užsimerkęs pasitrynė akis. Turbūt patrynė kiek per stipriai, nes atsimerkęs pamatė lyg kažkokį rūką. Vėl užsimerkė. Išgirdo kaip nuslopo visi garsai. Atsimerkė. Rūkas akyse tik sutirštėjo. Kažkas toliau sukliko.

Baimė ūžtelėjo kraujagyslėmis širdies link. Pasigirdo dar keletas riksmų ir tada jam prieš akis greitai praskriejo juodas šešėlis. Rūno kojos, rodos, prasmego samanose – jie sugrįžo!

Ir tada jis išgirdo kiaurai veriantį klyksmą prie namo. Iš karto pažino jos balsą.

– Jorele! – sušuko, jau bėgdamas ir kliūdamas per rūką, – Jorele!

Greitai pamatė namo sienas, ir, kiek įmanydamas, bandė per tankią miglą įžiūrėti jos pėdsakus. Sesuo neatsiliepė, jos niekur nesimatė. Rūnas atplėšė namo duris ir, ištrūkęs iš tos tirštos baltumos, nubėgo siauru koridoriumi iki jos kambario. Širdis mušė it norėtų prakalti krūtinėje skylę.

Į sieną trenkėsi stipriai pastumtos durys ir toli nuaidėjo garsus Rūno kauksmas. Ant Jorelės patalo, pilkų pelenų apskritimo viduryje, į liną sunkėsi dar karštas kraujas.

*********

Brėkštanti aušra pamažu sklaidė tamsą. Laužai nebedegė, žmonių balsai nuslopo. Už nugaros Preigilas girdėjo tik tylų naujos amžinosios ugnies traškėjimą ir Lilūnos atodūsius. Viskas buvo per niek: visas nerimas, visas alkis, nemiga ir skausmas... Iglė. Visos jo pastangos neatnešė nieko gero. Na ir kas, kad medyje vėl gyveno dievas, jei šešėliai ir vėl grobė jo žmones. Net ir antroji šeima dar labiau sumažėjo – teliko dvi vaidilutės ir Rūnas. Galbūt Perkūnas iš tiesų labiausiai pyksta ant jų? Ant tų, kurių pareiga buvo išsaugoti ugnį?

Vakarykštis triukšmingas džiaugsmas slėnyje, per naktį pavirto liūdna tyla. Krūtinėje darėsi vis sunkiau. Krivis apsidairė. Pamatė tik vieną žmogų dar sėdintį žolėje. Pasirodė, kad jį pažino. Ėmė leistis nuo kalvos.

Jo nugara rėmėsi į sausą pušies kamieną, o melsvas žvilgsnis smeigė švintantį dangų. Preigilas užstojo jam šviesą ir Skiriotas nuleido galvą. Tarsi būtų nenorėjęs sutikti jo akių. Krivis prisėdo priešais:

– Kas dar dingo?

– Ne vienas, – ištarė kunigaikštis nepakeldamas galvos. – Daug. Net daugiau negu pirmą kartą. Iš tavų? Jorelė?

Preigilas linktelėjo, nors Skiriotas jo veido ir nematė. Žvilgsnis nerado kelio į kunigaikščio akis ir krivis taip pat nulenkė galvą. Iš tiesų, apie ką dar jiedu galėtų kalbėtis? Tie, kurie turi gelbėti savo žmones, bet nežino net ko toliau imtis. Kaltinti vienas kitą? Taip, Skiriotas parsivedė svetimšalį, kuris išvarė dievą, bet Preigilas nesugeba jau sugrįžusio dievo nuraminti. Krivis, o nesugeba. Visgi, jei dabar vietoje Skirioto sėdėtų Vilkgaila jis suprastų, jis...

Ne, jei Vilkgaila būtų gyvas, viso šito nebūtų.

Preigilas nusisuko. Pamatė dar du siluetus artėjančius per samanas. Aukšti, lyg milžinų palikuonys, Ilmantas ir jo vyriausiasis priėjo ir sustojo šalia jų. Senio akyse žėrėjo pyktis. Eidintas kilstelėjo įtrūkusį lūpų kampą ir paklausė:

– Tai Dundulis ant mūsų dar pyksta?

Krivis pasirėmė į rasa besidengiančią žolę ir pakilo. Pasirodė, kad visas jo žmonių nusivylimas pas jį atėjo šitų dviejų vyrų pavidalu. Nepateisintos viltys skaudžiai spaudė. Jie juo tikėjo, o dabar...

– Jis sugrįžo, bet vis dar tebėra rūstus ir tylus, – ištarė, pažvelgdamas į Eidintą.

– Ko jam dar reikia? – paklausė Ilmantas.

– Jis vis dar nesako. Turiu grįžti į šventyklą. Reikia toliau bandyti jį permaldauti, – Preigilas jau sukosi nueiti, bet Eidintas vėl paklausė:

– O gal jis pyksta, kad mes nerandame kunigaikščio žudiko?

Dabar atsistojo ir Skiriotas:

– Nemanau, kad dievui tai rūpi.

Ilmantas kažką piktai sumurmėjo sau po nosimi, o tada garsiai pasakė:

– Baisiausia – panašu, jog ir mum nerūpi. Jau tiek praėjo, o Jarutis vis dar laisvas.

– Jo ieško geriausi mano vyrai, – susierzinęs garsiai ištarė Skiriotas, – ką tu nori, kad aš daugiau padaryčiau?

– Tai gal ne ten ieško? – šyptelėjo Eidintas.

Skirioto veidas tapo rūstus:

– Turi ką kito pasiūlyti? Tai sakyk!

Ilmantas, lyg tildydamas, uždėjo savo didelį delną ant sūnaus peties ir jau beveik visai ramiu balsu kreipėsi į Skiriotą:

– Ne, kunigaikšti, jis nenorėjo pasakyt, kad tu per mažai stengies. Tik gal jau neužteks tiesiog gražiai prašyt Dangerį išduot savo sūnų. Aišku, neišduos. Tęsk savo būdais, bet jau ir mes prisidėsim. Nirgundas ir Gailigedas ryt išvyksta jo ieškot. Tegul bus draugiškos varžybos kas pirmas jį ras. Tik iš karto perspėju – mano sūnūs su juo susidoros ten, kur sutiks. Išpeš iš jo viską. Visus jo bendražygius, visus jo nusikaltimus. O kai išpeš, nebesivargins. Namo parneš tik jo galvą. Toks mūsų būdas. Jei nori dar pasišnekėt su juo, tai pabandyk surast jį pirmas.

Skiriotas klausė jo susiraukęs ir sunėręs rankas ant krūtinės.

– Ilmantai, aš jau sakiau, kad jį surasiu!

Senis nusišypsojo:

– Gerai, surask. Neprieštarauju. Tenoriu, kad visi, kurie atsakingi už Vilkgailos mirtį, sulauktų bausmės. Visi. Ir kadangi ne tik noriu, bet ir galiu, prisidėsiu to siekdamas. Nežinau, kodėl tu turėtum būt tuo nepatenkintas. Esu tikras, kad tu dar labiau trokšti keršto, nei aš.

Preigilas giliai atsikvėpė ir nieko netaręs ėmė eiti šventyklos link. Trys vyrai už nugaros tylėjo. Visgi jautė, kad Ilmantas su Eidintu seks iš paskos.

Jau prie pat šventyklos krivis sustojo ir atsisuko. Jiedu buvo tik kelių žingsnių atstumu.

– Ką sau galvojat? Ar ne per drąsu taip kalbėti su kunigaikščiu?

Eidintas išsiviepė besišaipančia šypsena:

– Toks jis ir kunigaikštis...

Preigilas susiraukė:

– Jūs patys sutikote su tuo, o dabar...

Ilmantas iškėlė ranką norėdamas, kad jis nutiltų:

– Dabar kitaip. Aš tikėjaus, kad suims save į rankas. Juk ir tu žinojai, kad Vilkgaila, pats būtų taip norėjęs, kad jis juo tikėjo... – Ilmanto dantys sugriežė. Jis atsikvėpė, tarsi save ramindamas: – Ar tu žinai, ką man sakė Nerilis, prieš tai, kai jį nustūmė nuo stogo? Netikiu, kad kai Skiriotui buvo taip palanku, jis kažkaip netyčia, mat, nukrito.

Preigilas prisimerkė. Iš kur jis galėjo žinoti, apie ką jiedu kalbėjo? Skiriotui nepalanku? Taip, jis girdėjo, kad kai kurie, šnibždėjosi apie tai, kad dėl Nerilio mirties kaltas kunigaikštis, bet jis pats kalbėjo su Rikante ir žinojo, kad tai tikrai netiesa. Viso labo, kažkoks nelaimingas atsitikimas, kurio liudininkų, deja, nebuvo. Ilmantas tęsė:

– Tavo sūnus gali patvirtint – žino tą istoriją: Vaiga girdėjo, kaip Skiriotas su kažkuo kalbėjos, kad sutaręs susijungt su Milotu, kai bus nužudytas Vilkgaila. Kas, manai, anai šlykštynei padėjo? Skiriotas viską suplanavo, kad pats taptų kunigaikštis. Mat, koks dabar nepatenkintas, kad mes irgi norim padėt ieškot. Tik dėl to, kad pats nė nesiruošia jo rast, bijo, kad tas išduos ir jį.

Ne tiek apstulbino žinia, kad Skiriotas gali būti kaltas dėl savo brolio mirties, kiek tai, kad jis pats nežino tokių dalykų. Kad Symantas, kad Nerilis, Vaiga, pirmiau eitų tartis su Ilmantu, ne su juo. Ėmė net spengti galvoje, tačiau kaip galėdamas ramiau ištarė:

– Jūsų įtarimai prasilenkia su teisybe. Skiriotą pažįstu taip pat seniai kaip Vilkgailą, ir ne tik aš, bet ir daugelis kitų jums patvirtintų, kad jis niekuomet nė nenorėjo būti kunigaikštis. Jis juk beveik garbino Vilkgailą. Gal tai mergaitei tiesiog pasigirdo – nėmaž netikiu, kad Skiriotas kaip nors prisidėjo. O dėl to, kad jis nesidžiaugia, kad tu siunti savo sūnus ieškoti bėglio, kurio ieško jis... Ar pats džiaugtumeis, jei tavo pavaldiniai tau į akis abejotų tavo sugebėjimais?

*********

Kai Symantas pabudo, dar nebuvo prašvitę. Nustebo, kad iš viso buvo kažkuriam laikui užsnūdęs. Kiekviena akimirka, dabar durstė lyg aštriais kadagio spygliais. Šešėliai sugrįžo, nepaisant to, kad dievaitis, rodės, jiems atleido. Kas vakarą vis daugiau brangių žmonių išnykdavo į kraupią nebūtį, sesuo vis labiau ir labiau nyko ir viltis, kad ji pabus, baigė sutrupėti į dulkes, Juna nebesirodė, ir net ir močiutė bei tėtis nebeturėjo ką vienas kitam pasakyti.

Po beveik dviejų parų budėjimo prie Iglės, Auktarė anūką visgi išvarė namo, bent trumpam atsikvėpti. Tada jis sutiko, bet dabar vėl pajuto tokį stiprų poreikį grįžti, kad pašokęs nuo patalo greitu žingsniu tuoj pat išėjo iš namų.

Lauke pasidarė lengviau. Atvira erdvė, ramiai spindinčios ir iš aukštų savo sūpynių abejingai stebinčios žvaigždės, medžiai, kurie ir toliau tyliai oš, net kai šešėliai pasiglemš visus iki vieno – visa tai slopino tą neišvengiamybės baimę. Juk, kai jo nebeliks, beveik niekas šiame pasaulyje nepasikeis. Šį kartą ta mintis nebeliūdino, ji guodė.

Praėjęs pro kauladirbio kiemą jis atsidūrė priešais pievą besitęsiančią iki miško. Jau norėjo pasukti į takelį vedantį prie Auktarės namo, kai pievos gale kažką išvydo.

Nutviekstas mėnulio pilnaties pievoje stovėjo žmogus. Symantas įsižiūrėjo. Nepažino. Tarsi moters siluetas. Ramus vakaro vėjas vos vos judino jos ilgus plaukus. Vaikinas, pasidavęs smalsumui, žengė jos link.

Kad ir kaip tyliai stengėsi sėlinti, dar nenuslinkus nė pusės atstumo, nepažįstamoji atsisuko. Mėnesienoje suspindo šviesios kaip pats mėnuo jos akys. Į krivio sūnų žvelgė keista moteris, apsigaubusi tamsiu iki žemės krentančiu apsiaustu. Nužvelgusi Symantą, ji kilstelėjo dešinį antakį ir lūpų kampą kiek pašaipiai šypsenai.

– Aš ieškau Junos, – ištarė ji skambiu lyg vandens čiurlenimas balsu. Symantas sustingo. Balkšvos akys tyrinėjo jo veido judesius.

– Juk tu nežinai kur ji? – paklausė dar patylėjusi.

Symantas papurtė galvą. Nepažįstamoji iškvėpė orą, lyg nusijuokdama. Tada nusisuko ir nieko nebepasakiusi, nuėjo mėnesienos taku nepalikdama paskui save šešėlio.

Vaikinas stebėjo jos siluetą, susiliejantį su miško medžiais, ir stovėjo pievoje dar ilgokai po to, kai ji pranyko tamsoje. Ar tai iš tiesų buvo tikra? O gal tik paties Symanto pavargusios vaizduotės vaisius? Keistas žmogus naktį pievoje ieškantis merginos, kurios niekas mieste nepažįsta. Symantas papurtė galvą lyg stengdamasis nubaidyti piktas įkyrias mintis. Tada apsisuko ir nuėjo Auktarės link.

*********

Palei kiemą žemai skraidė kregždės – Preigilas gerai žinojo, kad tai bloga lemiantis ženklas.

Jos nedrįso to garsiai sakyti, tačiau jis matė, kad ir Auktarė, ir Rikantė nebetiki, kad Iglė išgyvens iki ryto. Symantas vis įžengdavo iš gretimo kambario, bet lyg pasijutęs svetimas, vėl išeidavo, vien tam, kad tuojau sugrįžtų. Krivis tylėjo. Visi padrąsinimo žodžiai, kuriuos jis kasdien kartodavo savo žmonėms, dabar atrodė beprasmiai, kvaili ir niekam netinkami. Žodžiai nieko nebegalėjo pakeisti.

Viskas atrodė beviltiškai aišku. Beviltiškai baigta. Ir dėl dukters, ir dėl šešėlių – jis išbandė viską, ką galėjo, tačiau niekas nepadėjo. Šešėliai grįždavo kas vakarą. Kas vakarą juo tikinčių žmonių buvo vis mažiau, kas vakarą vis mažiau akių užsimerkdavo savo pataluose ir atsimerkdavo prašvitus, o jis net nesuprato kaip šešėliai renkasi savo aukas. Galbūt dažniausiai dingdavo jauni stiprūs vyrai, bet taip pat nebuvo pasigailėta ir vaikų, ir moterų, ir senelių. Vieną naktį dingdavo vienas, kitą – keli. Piktosios dvasios pasivydavo ir tuos kurie bandydavo bėgti iš miesto. Iš ties, buvo panašu, kad nebėgant yra net mažesnė tikimybė pradingti.

Krivis nebežinojo, ką turėtų daryti, bet pasiduoti negalėjo. Kas rytą vis eidavo į šventyklą ir iki vakaro melsdavo jam neatsakantį dievą, kad pasiimtų savo alsuojančią tamsą. Kas vakarą suprasdavo, kad maldos buvo per niek, tačiau kitą rytą vėl pradėdavo iš naujo. Naktimis sėdėdavo prie savo bežadės dukters atidžiai stebėdamas ar ji nepramerks akių. Naktys buvo tokios pat bevaisės kaip ir dienos.

Rikantės šiltas delnas palietė jo petį. Preigilas pakėlė akis. Didžiąją dalį savo laiko moteris praleido čia, su jais, kaip visuomet, kai jos reikėjo. Nors Iglei ji niekaip nesugebėjo padėti, vien už buvimą šalia krivis buvo jai dėkingas.

– Atleisk, išeinu, – tyliai ištarė ji nuleisdama blakstienas. Jis linktelėjo. Suprato, kad Rikantė nenori žiūrėti kaip miršta dar vienas vaikas, net jei šitas vaikas ir nebuvo jos. Preigilas prisiminė jos žvilgsnį, kai ji išgirdo, kas nutiko Iglei. Jos didelės gražios akys nukreiptos į jį, tuomet suspindo išgąsčiu ir nuostaba. Nebūtų galėjęs pasakyti ko buvo daugiau – ar žavesio krivio stiprybe dėl jam patikėtų žmonių paaukoti savo dukrą; ar pasibaisėjimo tėvu, kuris taip elgiasi su savo vaiku. Dabar Preigilas, jei tik būtų galėjęs atsukti laiką atgal, nebebūtų taip pasielgęs – Iglės auka buvo per mažai naudinga. Nebent tik tuo, kad jei, šiaip ar taip, jie visi pasmerkti, galbūt numirti miegant ir buvo lengviau negu patenkant ten, kur tave nusineša tamsumos.

Symantas išėjo į lauką. Toliau už miško jau slėpėsi saulė. Miestas, anksčiau šiuo paros laiku dar šurmuliuodavęs, dabar jau atrodė nebegyvenamas. Visi jau sugrįžę į savo namus, užsirakinę duris, susėdę kartu laukia, kol pasirodys jie. Kartu būdavo ne taip baisu. Kartu vėl rasdavo, apie ką kalbėtis, aiškiai jausdami, kad galbūt nebeturi daug laiko pasakodavo vienas kitam savo paslaptis, išsakyti visą kas guli ant širdies.

Dabar tik šunys vieni palikti kiemuose. Šunys ir Symantas. Jis nebejautė baimės būti lauke. Ar tarp keturių sienų, ar už jų – jei šešėliams tavęs reikia, jie susiras bet kur. Kokia prasmė slėptis nuo to, kas neišvengiama?

Pakilo nedrąsus vėjelis ir jo palenktos sušlamėjo mėtos prie močiutės tvoros. Atnešė savo kvapą iki jo veido. Priminė Juną. Pastaruoju metu viskas ją priminė. O gal jis net ir nebuvo nustojęs apie ją galvoti. Nebuvo jos sutikęs nuo anos nakties mėnulio pievoje. Nuo to karto tiek laiko praslinko, tiek pasikeitė, o jos atvaizdas jo galvoje darėsi tik ryškesnis. Atvaizdas liko, bet jos pačios nebebuvo. Keletą kartų Symantas buvo išėjęs į mišką jos ieškoti, bet vis sugrįždavo nusivylęs. Buvo skaudu galvoti, kad ji tiesiog nebenori su juo susitikti, bet dar labiau kankino mintis, kad ir ji galėjo atitekti šešėliams. Vaikinas labai nenorėjo tuo tikėti, bet ta mintis vis įkyriai skverbėsi į galvą. Norėjosi ją nagais iš ten išplėšti, kad taip neskaudėtų širdies. Viskas aplink jį byrėjo į šipulius. Žmonės, kuriais turėjo rūpintis, kuriuos galėjo apsaugoti, dingo, mirė. Juna, Galmis, Nerilis, mama, Iglė. Atrodė, kad būtų buvę lengviau atiduoti už juos visus savo gyvenimą, negu stovėti šalia ir negalėti niekuo padėti.

Mėtos vėl sušlamėjo, tačiau vėjas nebepūtė. Symantas pakėlė galvą nuo tamsa besidangstančios žemės.

Už vartelių stovėjo prieblanda apsigaubęs siluetas. Ilgi juodi plaukai plaikstėsi palaidi ir palikti vėjo valiai, o tamsios akys spindėjo šilta ugnim. Symantas užsimerkė ir vėl atsimerkė tarsi norėdamas įsitikinti ar jam nesivaidena:

– Juna? Kaip tu čia... Iš kur žinai, kur...

– Ššš, – tarė ji, greitu žingsniu prieidama prie jo ir pirštu paliesdama jo lūpas, – apie tai vėliau. Tu turėjai man pasakyti apie savo sesę, o ne laukti iki paskutinio.

– Bet kaip tau pasakyt, jei...

– Na nesvarbu, – vėl nutraukė ji, – vesk mane pas ją greičiau. Nebegalima gaišti.

Symantas nieko nebesakydamas linktelėjo ir pravėręs duris praleido ją į kambarį.

Jau įsižiebusių balanų šviesoje į juos atsisuko keturios akys. Jose kirbėjo klausimai, bet jų lūpos neištarė nieko. Tyla spengė ausyse ir Symantas galop ryžosi ją nutraukti:

– Čia Juna. Ji... Ji mano draugė. Ji atėjo pabandyti... – Symantas atsisuko į ją, – Iglę, pagydyti, – balsas nuskambėjo netvirtai, tarsi klausimas. Juna vos vos linktelėjo.

Preigilas pakilo nuo kėdės.

– Bet mes jau turbūt viską išbandėme, – ištarė krivis liūdnu balsu ir nutilo. Dar kartą pažvelgė į Juną, – Bet žinoma, jei yra dar kažkas, ką būtų galima padaryti, aš jūsų nestabdysiu. – Tai taręs pasitraukė toliau.

Ji nieko neatsakiusi priėjo prie Iglės ir prisėdusi šalimais, nurišo tvarsčius nuo mergaitės rankų. Žaizdos jau buvo beveik sugijusios. Išsitraukė iš prie diržo pririšto odinio maišelio mažą medinę dėžutę ir ją atidariusi kažko pilko užtepė ant Iglės riešų. Tada paėmė jos rankas į savo delnus ir užsimerkė.

*********

Ore tvyrojo tvankuma. Kažkoks aštrus slegiantis kvapas sklaidėsi prietemoje. Juna apsidairė. Mažytę salelę supo žvilgsniu neaprėpiami raudoni banguojantys vandenys. Jie tęsėsi nuo horizonto iki horizonto. Pilkas, nykios sausumos smėlis gėrė kruviną vandenį ir pamažu dažėsi jo spalva. Čia neaugo žolė, visa žemė tebuvo smėlis ir aštrūs akmenys. Ir tik pačiame tos nesvetingos vietos viduryje – vienintelis, vienišas jos gyventojas – liaunas, virpantis nuo kylančio vėjo medelis. Šalia stovėjo Iglė. Juna sušuko jos vardą, bet ji neatsisuko.

Dangus vis labiau temo ir medžio lapeliai skausmingai trūkčiojo nuo aštraus, smilčių prisigėrusio vėjo. Juna priėjo prie Iglės ir atsistojo šalia. Mergaitė sustingusi ir susikaupusi stebėjo augalą. Atrodė, kad šiuo metu jai niekas daugiau nerūpi. Tuo metu žalsvame danguje vis tirštėjo baugūs audros debesys, bangos augo į viršų. Nei saulės, nei mėnulio, nei žvaigždžių, tik besikaupianti tamsuma. Juna vėl pakartojo Iglės vardą ir uždėjo ranką jai ant peties. Sustingęs mergaitės veidas nepasikeitė. Iglė jos nematė.

Piktai, lyg grasindamas, suūžė staiga pakilęs vėjo gūsis. Smėlio smaigai skaudžiai kando nuogas Junos rankas ir veidą. Pasirodė, kad gailiai suvaitojo medis, kai tas pats gūsis nuplėšė nuo jo likusius lapus.

Tada vėjas nurimo. Medis liko nuogas ir negyvas. Iglė giliai įkvėpė ir atsiduso. Galop pakėlė akis į Juną.

Aiktelėjusi atšoko toliau.

– Nebijok, – tyliai ištarė mergina, – aš tau nieko blogo nedarysiu.

Iglė, vis dar nenuleisdama nuo jos baimingo žvilgsnio, atsargiai traukėsi.

– Tenoriu tave pasiimti atgal į namus. Iš šios vietos. Negi nenori grįžti atgal pas brolį, pas močiutę, pas tėtį?

Mergaitės blakstienos suvirpėjo.

– Tėtį, – pakartojo ir vos vos šyptelėjo, bet tuojau vėl susiraukė ir papurtė galvą, – Ne, su tavimi aš niekur neisiu. Tu viena iš jų.

– Viena iš ko?

– Neapsimetinėk. Tu ir tamsiosios dvasios, tu ir tas žybsintis siaubas – jūs išvien!

– Ne, Igle, mes ne iš vien. Aš kaip tik noriu tave nuo jų išgelbėti.

– Ne, ne, ne! Tu manęs neapgausi, aš mačiau tave prieš audrą, tu kvietei tuos debesis!

Juna suraukė antakius lyg bandydama kažką atsiminti. Po akimirkos nejaukiai šyptelėjo.

– Ne, Igle, buvo visai ne taip. Aš jų nekviečiau, aš tik, nors ir nesėkmingai, bandžiau juos nuvaikyti.

Mergaitė stabtelėjo ir dar kartą atidžiai nužvelgė ją nuo galvos iki kojų. Tuo metu dangų beveik paslėpė debesys. Juna nerimastingai pakėlė galvą į viršų. Jos balsas dabar tapo garsesnis, o žodžiai suskambėjo greičiau:

– Igle, neturim laiko pokalbiams. Šiuo metu mudvi dar galim grįžti, bet kai ateis audra, viskas jau bus prarasta. Tu būsi prarasta. Turi du pasirinkimus – tuojau pat su manimi grįžti namo pas savo šeimą, arba pasilikti čia ir mirti.

Žengusi artyn, ji ištiesė ranką. Mergaitė, atrodo, tik dabar pamatė kaip aplink šėlsta milžiniškos, kruvinos bangos, kaip juodai dengiasi piktas dangus. Jos išgąstingas žvilgsnis vėl sustojo Junos akyse, tačiau jame tesimatė nepasitikėjimas ir baimė. Dar nebuvo aišku ko ji bijo labiau – audros ar Junos. Staiga blykstelėjo žaibas. Abi krūptelėjo ir Juna sušuko:

– Igle, dabar! Tau reikia apsispręsti šią akimirką!

Iglė susigūžė, bet ištiesė ranką ir sugriebė Junos delną.

*********

Atsimerkė. Tebesėdėjo šalia Iglės laikydama jos riešus.

– Ar pavyko? – paklausė Auktarė, palinkdama arčiau.

Juna paleido mergaitės rankas ir nusipurtė nuo drebulio. Pažvelgė į Auktarės akis ir linktelėjo. Raukšlės senolės veide įrėžė nedrąsią šypseną. Neatrodė, kad ji iš tiesų Juna pasitikėtų, tačiau tikrai labai troško tikėti, kad anūkė pasveiks. Tačiau Preigilo veide jau žaidė vaikiškas džiaugsmas:

– Tikrai? – garsiai paklausė. – Ji pasveiks?

Juna dar kartą žvilgtelėjo į vis dar nejudančią Iglę:

– Taip, turėtų pasveikti.

Krivis gniaužė savo rankas, lyg nežinodamas ką su jomis daryti. Tada žengė artyn ir stipriai prispaudė Juną prie savo plačios krūtinės.

– Jei tikrai taip, tai būsiu dėkingas tau iki savo gyvenimo galo, Juma.

– Juna, – pataisė Symantas.

Ji šyptelėjo nuleisdama galvą žemyn ir pasitraukė.

– Aš jau eisiu.

– Tikrai? O gal dar norėtumei pasilikti? Gal norėtum ko išgerti, ko užkąsti? Kaip tau, mergaite, turėtume atsilyginti?

Ji papurtė galvą.

– Aš tiesiog... – apsidairė, lyg ko ieškodama, – aš tiesiog jau einu. O jūs būkit prie jos.

Atsisveikindama linktelėjo Auktarei ir apsisukusi išėjo į kiemą. Symantas nusekė iš paskos.

Ant žemės jau nusileido tamsa ir danguje švietė mėnulio pilnatis. Juna stabtelėjo kieme. Atrodė, kad kažko laukia. Symantas nedrąsiai prisiartino.

– Ačiū, – tyliai ištarė.

Ji atsiduso.

– Bet kaip tu taip? Iš kur žinai, kad ji atsibus?

– Pamatysi, atsibus, – Juna atsuko savo akis į vaikiną. Jų tamsa taip tiko prie šių sutemų. Symantas priėjo arčiau.

– Tu sakai ir aš tikiu. Nors kartais ir nesuprantu. Ne, ne kartais.

Ji šyptelėjo. Tame šypsnyje buvo kažkas liūdno. Jos kūnas sujudėjo, lyg norėdamas eiti šalin. Symanto krūtinėje kažkas užsidegė. Pakėlęs rankas sugriebė Junos pečius. Jo balsas suskambo garsiau ir tvirčiau:

– Kodėl? Kodėl tu su manim taip elgiesi? Aš jau galvojau, kad gal tavęs gyvos nėra, gal tave pagrobė šešėliai. Aš tavęs tiek kartų ieškojau ir neradau. Ar žinai kaip skaudu buvo taip galvoti? O dabar ateini nekviesta ir nieko neaiškini, tik šypsaisi. Kodėl?

Jos akys išsiplėtė ir ji prasižiojo lyg norėdama, pasiteisinti, tačiau jis paaiškinimo nebelaukė. Prisitraukė ją prie savęs, stipriai apkabino ir pabučiavo jos lūpas. Jautė kaip kraujas kaista visose gyslose ir beveik darosi sunku kvėpuoti, bet nenorėjo jos paleisti. Paleisti – tai ir vėl jos netekti. Tai būtų per daug baisu dabar, kai ji čia, jo rankose.

Galų gale kiek atsitraukė ir pamažu atleido savo glėbį. Juna dar stovėjo užsimerkusi ir vėl šypsojosi pravertomis lūpomis. Tuomet tamsios akys atsivėrė:

– O galbūt kaip tik dėl to, Symantai?

– Dėl ko?

– Dėl to, kad suprastum kaip tau manęs reikia.

Jo krūtinę surakino tvirti milžino gniaužtai.

– Ne, Juna, ne, prašau nebedaryk taip, – jis vėl ištiesė ranką link jos, tačiau šį kartą tik prilietė pirštais jos plaštaką. Ji linktelėjo:

– Gerai, bet dabar man jau tikrai reikia eiti.

– Kur?

– Neklausinėk to, ko negaliu atsakyti, – sušnibždėjo ir trumpam nutilo. – Ar nori susitikti rytoj?

– Žinoma.

– Gerai, tuomet saulei patekėjus prie šaltinio.

Symantas linktelėjo, o Juna apsisuko ir nieko daugiau nesakiusi pradingo tamsoje.

X SKYRIUS. DŪŽIAI

Symantas įkvėpė pilnus plaučius gaivaus ryto, bet kūną nusmelkė liguistas drebulys – širdis vėl tarsi vartėsi krūtinėje, o kiaurai šonkaulius vis sudurdavo aštrus skausmas. Galbūt šį kartą dėl to kalta naktis, per kurią jis nesugebėjo nė trumpam užmigti. Gerai, kad jau tekėjo saulė ir pakentėti teliko nedaug – tik dar šiek tiek ir jis sužinos tai, kas visą naktį nedavė ramybės.

Kuo toliau, tuo labiau kankino gailestis dėl savo vakarykščio elgesio. Ir kas jam šovė į galvą taip užpulti vos pažįstamą merginą? Tai niekuo nepateisinama. Juk visiškai aišku, kad ji negali po viso to dar norėti ateiti su juo susitikti. Juk tikrai aišku. Nerimas graužėsi kiaurai odą. Jis vis imdavo įsivaizduoti, kaip kas nors, žinantis tai, kuo vakar baigėsi jų susitikimas, dabar slapta jį stebi – kaip kvailai Symantas turėtų atrodyti, eidamas į sutartą vietą ir tikėdamasis, kad ji ten bus.

Na bet ir tegul, taip jam ir reikia, tegul kas nori jį apšaukia kvailiu, bet vilties jis dar nepalaidos.

Priešais jau pamatė vešlią žalią pievelę ir išgirdo kaip iš žemės į paviršių garma šaltinio vanduo. Tai čia.

Apsidairė.

Stipriai sučiaupė lūpas – pievelė buvo tuščia. Čia turėjo būti jų susitikimo vieta, bet Junos nebuvo. Pabandė susitvardyti ir dar kartą giliai įkvėpė. Kvėpavimas sutrūkčiojo. Jau turėjo priprasti prie nusivylimo ir praradimų, bet kaskart skaudėjo vis labiau. Užsimerkė, bandydamas nuraminti tą šaltą audrą krūtinėje.

– Ei, – pusbalsiu riktelėjo kažkas nuo krūmais apžėlusios kalvelės už šaltinio. Jis atsimerkė.

– Ei, Symantai, eikš čia.

Dabar puikiai išgirdo jos balsą. Džiaugsmas, lyg šio ryto saulės spinduliai, užliejo visa aplink. Ji čia, ji vis tiek atėjo! Bėgte jis pasiekė kalvelės viršūnę.

Žolę dengė virpantys beržų šešėliai, o Juna sėdėjo pasirėmusi į baltą kamieną ir kažką dėliodama ant žemės, pakėlė galvą į jį. Nusišypsojo ir vėl nukreipė žvilgsnį į žemę. Šalia, ant šakos suposi juodas paukštis.

– Sveika, – ištarė Symantas, eidamas artyn. Dabar širdis mušė dar stipriau, bet jis bandė atrodyti ramus. – Lagis, ar ne? – linktelėjo į paukščio pusę.

– Taip.

Vaikinas priėjo arčiau. Po jos mikliai judančiais pirštais pamatė pilkos žemės plotą, nuklotą vienas prie kito sudėliotais akmenėliais. Jų spalvos jungdamosios tarpusavyje sudarė kažkokio paveikslo užuomazgą – čia Symantas jau įžiūrėjo ir medį, ir dangaus lopinėlį virš jo.

– Gražu, – ištarė. – Kas tai?

– Čia mano mozaika, – pasakė Juna, nežiūrėdama į jį. Dviem pirštais paėmusi rausvą akmenuką ir artindama jį prie savo akmeninio medžio kamieno, ieškojo jam vietos. – Tuojau pabaigsiu.

Akmenėlis atgulė prie kitų ir mergina vėl pakėlė galvą. Tamsios akys nužvelgė Symantą, bet lūpos neištarė nieko. Jis priklaupė ant žolės šalimais.

– Aš... – žvilgsnis nuklydo nuo jos – taip buvo lengviau. – Aš norėjau atsiprašyti už vakar. Tikrai gailiuosi dėl savo elgesio. Jei galėtumei man atleisti, aš niekada...

Junos pirštai palietė jo ranką. Symantas nutilo ir vėl pažvelgė į ją. Ji švelniai šypsojosi:

– Viskas gerai, Symantai. Geriau pasakyk kaip Iglė.

Jis dar kelias akimirkas tyrinėjo jos veidą. Šypsena neišnyko. Ji iš tiesų nepyksta? Nuo galvos nuslinko persekiojęs debesis.

– Iglei viskas gerai, ji pabudo beveik iš karto po to, kai tu išėjai.

– Džiaugiuosi.

– Bet ką tu padarei su ja? Kaip tu galėjai ją pažadinti, jei net Auktarė nesugebėjo?

Dabar ji nusijuokė:

– Nes aš nesu Auktarė. O iš tiesų, manau, kad daugeliu atveju iš tavo senelės būtų daugiau naudos nei iš manęs. Šį kartą man tiesiog pasisekė.

– Tu vis tiek neatsakei, – šyptelėjo vaikinas.

– Ką tu, čia žolininkių paslaptys, – nuleido ji juokais.

Jos šypsena šildė labiau negu tekanti saulė. Būtų sutikęs nieko nebeklausinėti, jei tik galėtų dar ilgai taip sėdėti ir tiesiog žiūrėti į ją. Nieko gražesnio niekuomet nebuvo matęs. Juna prisimerkė nuo pro lapus plykstelėjusių spindulių. Odą vėl nutvilkė vakar vakaro prisiminimas. Jis pravėrė lūpas, bet taip ir neištarė ko norėjęs. Pamatė, kaip staiga jos kūnas įsitempė ir tamsios akys plačiai atsimerkė. Juodas paukštis ant šakos, rodos, irgi įsiklausė.

– Kas? – sunerimo Symantas, dar nieko keisto nepastebėjęs.

– Tyliai, – sušnibždėjo ji ir pakilusi, lėtai nusėlino iki krūmokšnių, slepiančių kalvą nuo šaltinio slėnio. Symantas pasekė jos pavyzdžiu. Dabar ir jis išgirdo. Kažkas dainuodamas skaidriu, spalvingu balsu, artinosi prie šaltinio. Balsas buvo beveik vaikiškas, bet toks stiprus ir skambus.

Dar kelios akimirkos ir jis išvydo tą, kuri dainavo. Symanto akys išsiplėtė iš nuostabos – Vainė, jauniausia tėčio šventyklos vaidilutė, ta tyli, baikšti mergaitė, išsigandusio stirniuko akimis. Ta pati, kuri visuomet tik niūniuodavo po nosim, ir paprašyta dainuoti garsiau nurausdavo sakydama, kad nemoka. Dabar, klausydamas jos balso, niekaip negalėjo prisiminti ar kur teko girdėti gražesnį. Symantas, sujudėjo norėdamas atsistoti, bet Junos pirštai stipriai sugniaužė jo riešą, o susiraukusi kakta perspėjo, kad nė nebandytų kelti triukšmo. Jis nedrįso prieštarauti. Tik kai Vainė išėjo paklausė:

– Kodėl neleidai prieiti?

Jos pirštai, jos šiluma pasitraukė. Dar kurį laiką Juna tiesiog atidžiai jį stebėjo lyg bandydama nuspręsti ką turėtų atsakyti.

– Nes tu būtum išgąsdinęs vargšę mergaitę, – galop ištarė.

Symantas papurtė galvą.

– Juk aš visai nesiruošiau jos gąsdinti. Ji tėčio šventyklos vaidilutė. Mergaitė, kuri visuomet sako, kad nemoka dainuoti. Nesuprantu, kodėl ji apsimetinėja.

– Ji neapsimetinėja. Ji iš tiesų galvoja, kad nemoka.

Vaikinas įsižiūrėjo į Junos veidą. Dar nesuprato ar ji kalba rimtai. Ar ji išvis pažįsta Vainę?

– Iš tiesų taip manai? Juk ji labai gražiai dainuoja. Būtinai jai pasakysiu.

Juna atlaidžiai nusišypsojo:

– O būtent to tu ir negali daryti. Vainė supras, kad slapta jos klauseisi ir tuomet apskritai nustos dainuoti. Dabar tai amžinai turės likti mūsų paslaptimi, o jos dainavimo galbūt daugiau niekas ir neišgirs.

Jis žiūrėjo į jos veidą, bandydamas suprasti. Junos nepažinojo net tėtis, o ji pažįsta, rodos, visus.

– Liūdna, – galop ištarė, kol kas nutaręs neklausinėti paaiškinimų.

– Žinoma liūdna, – atsakė ji prisislinkdama šiek tiek arčiau. – Žmonės ir šiaip jau gyvena labai liūdnai. O juk net ir pats, atrodytų, blankiausias žmogus gali turėti savyje pačią plačiausią, puikiausią šalį. – Jos balsas suskambo lėčiau ir dar švelniau. – Jei tik kiekvienas galėtų atsisakyti savo baimių, mus suptų tokie nuostabūs sutvėrimai. Bet dažniausiai tai kas geriausia ir pasilieka už užsklęstų durų.

Juodas žvilgsnis susmigo giliai į jo akis taip, tarsi norėtų, tarsi net galėtų matyti kiaurai, girdėti tai, ko jis neištaria. Nuo to žvilgsnio Symantas ėmė jausti karštį ne tik krūtinėje, bet ir skruostuose. Neiškentęs nusisuko. Išgirdo, kaip Juna atsiduso ir atsistojo. Pasišaukė Lagį. Šis nusileido ant jos peties.

– Taigi, Symantai, – vėl ištarė įprastu balsu, – tu matei mano mozaiką, parodyk ir tu ką veiki per dienas, žmogau, kuriam patinka matyti savo darbo rezultatą.

Jis vėl pažvelgė į ją. Dabar pasirodė, kad iš jo pasišaipė, tačiau jis negalvojo įsižeisti. Taip pat atsikėlė nuo žemės.

– Nori pamatyti, ką darau vietoj paveikslų iš akmenėlių?

Juna linktelėjo ir jis susimąstė ką galėtų jai parodyti.

Prisiminė. Iš už diržo išsitraukė savo nukaltą durklą. Ištiesė ginklą į jos pusę, laikydamas už ašmenų. Mergina krūptelėjo.

– Kas? Šitas vienas iš pirmų, kuriuos padariau. Šiek tiek nevykęs, tikrai bus ir geresnių, bet...

Juna žengė dar žingsnį atgal ir papurtė galvą. Jos akys žiūrėjo į ašmenis beveik su baime. Symantas, kiek sutrikęs dėl jos reakcijos, patraukė durklą šalin.

– Kaip nori. Nei aš ką su juo nužudžiau, nei...

Kai vaikinas paslėpė ginklą, Juna, regis, nurimo. Lagis pakilo nuo jos peties ir vėjo gūsis sušlamėjo beržų lapuose. Mergina atgręžė veidą į dangų. Melsvas ryto skliautas jau buvo pridengtas pilkuma. Per medžius Symantas nė nepamatė kaip debesys užgrobė saulės kelią. Ant jos skruosto nukrito lašas. Ji užsimerkė ir giliai įkvėpė. Šitas debesis neatrodė piktas, jame tikrai tūnojo tik lietus. Junos plaučiuose sušildytas oras tyliai išgaravo pro pravertas lūpas ir tuomet sunkus pilkas debesies audeklas pratrūko. Ant judviejų iš viršaus pasipylė dideli, šalti lašai. Mergina atsimerkė, aiktelėjo ir čiupusi Symantą už rankos nusitempė po šalia augusiu plačiašakiu kaštonu.

Vaikino nugara prisiglaudė prie storo kamieno. Junos petys vos vos lietė jo ranką, jos pirštai vis dar spaudė jo pirštus. Lietus, it grodamas triukšmingais mažučiais būgneliais, judino medžio lapus. Jiedu tylėdami stebėjo kaip žolių stiebeliai linksta nuo sunkios, netikėtos naštos. Šitos dangaus ašaros Symantui nebepriminė nieko liūdno ir kraupaus: visas liūdesys, visi praradimai dabar pasimiršo. Dabar, nors kelioms akimirkoms, kai abu kartu stovėjo saugomi seno, ramybe kvėpuojančio medžio, apgaubti lietaus sienos; dabar kai Juna buvo čia šalia, Symantas negalėjo nenusišypsoti lietaus merkiamam miškui.

Staiga prieš akis tarsi sužaibavo. Jis įsiklausė laukdamas griaustinio, bet vietoj jo pajuto stiprų spaudžiantį skausmą krūtinėje. Ne, ne dabar! Dar ne. Ėmė trūkti oro. Kodėl visada taip ne laiku? Akyse aptemo, rankos ir kojos pradėjo tirpti, o garsai aplink nusilpo. Ne, taip stipriai dar nebuvo. Baimė suspaudė smilkinius. Juoduma greitai plito, ir neatrodė, kad jis dar bent šiek tiek sugebės išstovėti. Širdis tylėjo, o be jos dūžių pasaulis ėmė tolti. Nejaugi tokiu kvailu būdu reikės... Dar tik...

Tada pajuto, kaip Junos rankos tvirtai apkabina jo liemenį, kaip ji stipriai prisiglaudžia prie jo krūtinės. Lyg to ir telaukusi, lyg nenorėdama išsiduoti jos dešinei ausiai, širdis ir vėl pradėjo plakti. Tamsa iš akių ėmė trauktis. Vėl atsirado oro ir skausmas atlėgo. Symantas giliai įkvėpė. Visu kūnu pajuto kaip kvepia lietus, kaip kvepia jos plaukai, jos oda. Pakėlęs rankas apkabino Junos pečius. Vis dar svaigo galva, bet visai galėjo būti, kad tai – dėl jos artumo. Kiek daug galimybių viskam baigtis – nė nebūtų reikėję mūšio, kirčio, kraujo. Po oda su lyg kiekvienu širdies dūžiu tekėjo šiluma. Buvo dar labiau gera jausti Juną šalia. Taip gera ir taip pasiutusiai keista. Taip keista, kad tai gali būti tikra.

– Kas visa tai, Juna? Kodėl tu ir aš?

– O kas norėtum, kad tai būtų?

Ji tebestovėjo prisiglaudusi prie jo krūtinės ir šiluma, sklindanti nuo jos, smelkėsi per odą lyg ugnies karštis vėsią naktį.

– Tai taip keista.

– Ar nori, kad pasitraukčiau? – pakėlė galvą pažvelgdama į jo akis. Symantas dar tvirčiau ją apkabino:

– Ne, prašau.

– Gal norėtum, kad kuriam laikui pamirštume, ką galime turėti jau dabar, kad viskas vyktų lėčiau? – ji įdėmiai stebėjo jo veidą.

– Ne, aš... – Jis pažvelgė į jos akis, ir negarsiai pabaigė sakinį, – tik bijau dar ką nors prarasti.

– Tai nesudėtinga, – šyptelėjo mergina, tik šypsena šį kartą buvo piktoka. – Jei to bijai, gali neturėti visai.

Juna nuleido rankas ir jos šiluma pasitraukė.

– Ne, ne, pabūk. Man taip reikia tavęs, – ištarė net nesusimąstydamas ir išgirdęs savo žodžius pajuto, kad skruostuose vėl kaupiasi karštis. Jos veidas nušvito ir šiltas kūnas vėl prisiglaudė.

– Ir kodėl aš vis prisišneku, ko nereikia? – sušnabždėjo jis. – Kad ir vėl turėčiau priežastį galvoti, kad tu išsigąsi ir kitą kartą tavęs nepamatysiu?

Junos rankos dar tvirčiau įsikibo. Symantas užmerkė akis.

Pamažu nustojo lyti ir saulė vėl išlindo iš sunykusio debesies. Jiedu dar stovėjo susiglaudę su medžiu ir vienas kitu. Jis prisiminė.

– Juna, o ar nepažįsti tokios keistos moters šviesiom akim?

Pajuto, kaip jos kūnas įsitempia. Ji pasitraukė ir akyse sudrebėjo baimė.

– Kada ir kur tu ją matei?

– Prieš dvi dienas, ten žemiau, pievoje.

– Man reikia eiti, – ištarė rūsčiai.

– Kodėl? Kas ji? Ar...

Pakėlusi ranką ji švelniai perbraukė pirštais per jo skruostą.

– Nebijok, aš tikrai sugrįšiu. Pas tave tikrai.

*********

Iglė vėl jautėsi pavargusi. Po įvykio šventykloje pavargdavo greitai. Šiandien jau geriau, bet vis tiek kiekvienas, net ir mažiausias darbelis, reikalavo bent trigubai daugiau jėgų. Prisėdo ant suoliuko ir įsiklausė. Kitame kambaryje kalbėjosi dviese. Matyt, pas močiutę vėl bus kažkas atėjęs. Norėjo nebekreipti dėmesio ir grįžti prie ruošos, bet išgirstas balsas sudomino. Buvo pažįstamas, bet kol kas neprisiminė kam jis priklauso. Mergaitė pakilo ir pirštų galiukais pritykino prie pravirų durų. Pažvelgė į kambario vidų. Nustebo.

Pas močiutę – Ilmanto vyriausias. Eidintas. Bet juk toje šeimoje niekas niekuomet nesikreipdavo pagalbos į žolininkus, užkalbėtojus ar kitokius burtininkus. Jie jautėsi stiprūs vieni, žinojo kiekvieną žaizdą galintys užsigydyti patys. O jei ne – vadinasi, taip lemta.

– Mes visai su juo nebesusišnekam, – sududeno Eidintas storu balsu. – Jis jau kelinta naktis nemiega. Atrodo, galėtų bet kam, kas jam kelią užstotų, galvą suknežint.

– Galima būtų tai suprasti, – ramiai atsakė Auktarė. – Laimus juk prarado brangų žmogų. Prarado netikėtai. Visi skirtingai jaučiasi. Pyktis tik vienas iš daugelio galimų jausmų.

Iglė sukluso – Laimus „bet kam suknežintų galvą“? Buvo sunku patikėti tokiais teiginiais – Laimus nebuvo panašus į savo piktus ir agresyvius brolius.

– Nežinau, bet taip jau nebegalim. Bent jau gal duotum kažko, nuo ko jis bent vieną naktį išsimiegotų.

Iglė matė kaip Auktarė susimąsčiusi peržvelgė ant stalo sudėtus sausų žolelių ryšelius. Galop paėmė vieną ir ištiesė Eidintui. Mergaitė įsižiūrėjo ir patenkinta nustatė, kad supranta kas tai. Storuose vyriškio pirštuose augalėliai gailiai trakštelėjo.

– Arbatai, – ištarė močiutė.

Eidintas dar kelias akimirkas stebėjo žoleles ant savo delno. Tada pakėlė akis. Iglei pasirodė, kad jose pamatė kažkokį švelnų, taip jam nebūdingą, jausmą.

– Ačiū, – sumurmėjo. – Sakyk savo kainą, – jau garsiau ir rūsčiau pasakė jis. Auktarė prunkštelėjo.

– Į sveikatą, Eidintai.

– Ne, aš nenoriu būti skolingas, pasakyk.

Ji pažvelgė į jį su tokiu beveik motinišku atlaidumu:

– Gerai, geriausias atlygis man bus, jei kaip rūpiniesi broliu, taip pasirūpinsi dar nors vienu į bėdą patekusiu žmogum. Gerai? Juk tai nebus per sunku? – jos lūpose šmėkštelėjo šypsena.

Eidinto kakta susiraukė, jis kažką sumurmėjo, bet linktelėjęs Auktarei pasišalino.

– Negražu klausytis svetimų pokalbių, kibirkštėle, – ištarė močiutė, tebestebėdama tolstantį vyrą. Iglė pravėrė duris ir įžengė į kambarį.

– Nenorėjau, bet... Taip keista buvo jį čia pamatyti.

– Visi mes kažką mylim taip, kad dėl to galim peržengti savo įsitikinimus.

Iglė kilstelėjo antakius, dar nenuspręsdama ar su tuo sutikti.

– O, manai jis iš tiesų padarys kam nors kažką gero?

– Taip, – pasakė Auktarė, vėl sėsdamasi prie savo žolelių.

– Tikrai? Eidintas?

– Taip, – pakartojo. – Kuo daugiau kartų sakysi žmogui, kad pasitiki jo sugebėjimu kažką padaryti, tuo labiau ir jis tuo tikės. O žmonės nemėgsta nuvilti tų, kurie jais tikrai pasitiki.

Iglė tik gūžtelėjo pečiais ir, prisėdusi šalia, paėmė jau beveik išdžiūvusią mėtą. Vėl matė mažą dvaselę po langu, bet žinojo, kad ji nieko pikto nedarys, todėl stengėsi nekreipti dėmesio.

*********

Onisimas jau trečią kartą pirštais susišukavo antakius. Nors to pats ir nepastebėdavo, visuomet taip elgdavosi, kai jaudindavosi. Vėl pravėrė burną, norėdamas kreiptis į šeimininką, bet neišdrįso – Ilmantas atrodė įsiutęs.

– Pakelk tą prakeiktą skydą! – sugriaudėjo jis, tvirtai stovėdamas priešais susigūžusį jaunėlį. Vaikino veidas buvo įraudęs, nuo kaktos tekėjo prakaitas. Onisimas žinojo, kad šita treniruotė tęsiasi jau nuo pusiaudienio. Paprastai Ilmantas buvo jam šiek tiek atlaidesnis, bet šį rytą už krūmų šalia namų rado leisgyvį vilkiuką sulaužytomis kojomis ir išdurtomis akimis. Visiems buvo aišku kieno tai darbas.

– Nu, pavargai? – ramiau paklausė tėvas, kai sūnus galų gale pakėlė iškritusį iš rankų skydą. Mantis linktelėjo. Jo išsigandusiose akyse žybtelėjo baugšti viltis, kad šiandienai užteks, bet iš Ilmanto gerklės vėl atsklido kovos riaumojimas ir jo kardas tuojau pat perskriejo orą vaikino link. Paskubomis atstatęs savo ginklą vaikinas užsimerkė. Sužvangėjo metalas į metalą ir Mantis vėl buvo beginklis. Susiraukė lyg būtų atkandęs ką rūgštaus. Ilmantas stovėjo maždaug per du žingsnius ir platus jo šešėlis dengė sūnaus veidą. Net ir prieš saulę buvo galima matyti liepsnojantį pyktį senioko akyse. Jo nosis susiraukė, o grėsminga figūra žengė dar arčiau ir tyliu, bet pilnu paniekos balsu ištarė:

– Nesuprantu, kaip tu gali būt mano sūnus. Juk slėpeis kokiam krūme kai tavo brolius žudė svetimšaliai. – Balsas dar labiau prislopo ir tyliai tyliai sujudėjo lūpos: – Galėjo geriau tave, negu juos.

Mantis išgirdo ir tuos beveik neištartus žodžius. Jo lieknas pakumpęs kūnas sudrebėjo ir didelėse akyse sužibo ašaros. Lyg iš karto supratęs savo klaidą parodyti jausmus, jis dar kartą krūptelėjo ir nusuko žvilgsnį. Išgirdo kaip tėvas giliai įkvėpia, tada žengė žingsnį atgal. Ilmantas nieko nebesakė. Nesulaikytas jo žodžių, Mantis ėmė eiti tolyn vis skubesniu žingsniu, po to bėgti. Bėgti vis greičiau, kol neša kojos, kol galės išnykti tarp namų ir medžių.

Onisimas nusipurtė. Jis, kaip ir visas miestas, negalėjo pakęsti to vaikio, bet dabar netgi tapo jo gaila.

Ilmantas atsisuko į savo vergą. Šiandien Onisimas lyg nieko blogo, kas suerzintų šeimininką, nebuvo padaręs, bet taip pat susigūžė bijodamas, kad pyktis dabar bus nukreiptas į jį. Būtinai reikėjo pasakyti dabar, nieko nebelaukiant:

– Valdove, aš turiu pasakyti svarbų dalyką, ką nugirdau iš pirklių, – sumalė. Grėsminga figūra vis artėjo – kai jis piktas geriau nė neprasidėti, bet bėgti jau per vėlu. – Jie sakė, kad Milotas ruošia būrius žygiuoti prieš mus.

Staiga Ilmanto veidas pasikeitė. Pyktis ir pasibjaurėjimas užleido vietą nemaloniam nustebimui:

– Ką? Kas sakė?

Onisimas atsikvėpė. Pavojus jam praėjo.

– Ašei buvau pas tą keliaujantį pirklį iš Polocko, kaip valdovas ir prašė. Pirklys, matyt, nežinojo, kad ir aš iš ten. Kol apžiūrinėjau prekes, jis mano kalba, nebijodamas, kad nugirsiu, kalbėjo su savo pakeleiviu. Sakė, kad buvęs Miloto žemėse ir sužinojęs, kad jis ruošia kariauną. Karo žygiui. Ir dar sakė: „o man šitų žmonių visai gaila“.

Ilmantas susiraukė, bet tylėjo. Matyt, norėjo apmąstyti išgirstus žodžius. Onisimas atsikvėpė laukdamas. Laukimas neužtruko. Tuojau pat didelė ranka išsitiesė ir sugriebė jį už marškinių. Įprastos pykčio raukšlės vėl įsirėžė šeimininko veide.

– Tuojau vesk mane pas jį.

*********

Symantas užsimerkė vienas stovėdamas Auktarės kambario prieblandoje. Taip trūko tokių akimirkų, kuomet nebereikia stebėti visų tų baikščių ir nerimstančių žvilgsnių. Šešėlių laikas užsitęsė. Geriausias paros metas dabar buvo rytas – ryte žinojai, kad gyventi liko bent jau iki vakaro. Dieną visi taip pat bandė bent trumpam pamiršti sutemas, bet tai jau nebuvo įmanoma. Tėvas beveik nesirodė namie, nuolat likdamas šventykloje, nors Symantas puikiai suprato, kad ir jis pats jau nebežino kuriam dievui melstis ir už kokias klaidas prašyti atleidimo. Nepaisant visko, kas vakarą dingdavo bent po vieną. Paskutinių Symantas gerai nė nepažinojo. Galų gale, iš jam brangiausių žmonių ne tiek daug ir beliko. Tik šeima ir Juna. Nuo to buvo tik dar baisiau. Turėjo vienintelę viltį – tikėjosi, kad jei jau lemta žūti visiems, jis bus pirmas. Nebūtų galėjęs prarasti dar, nebūtų pakėlęs dar ir tos kaltės. Vis persekiojo atmintyje išdegintos akimirkos, kuomet paskutinį kartą girdėjo Galmio balsą, kuomet paskutinį kartą matė Nerilį. Abu jie, be jokio tikslo, o jis buvo visai šalia...

Staiga pasirodė, kad išgirdo Junos juoką. Kūnu perėjo drebulys. Šis buvo malonus. Apsisukęs, greitu žingsniu jis įžengė į saulėtą kiemą. Šviesa vertė prisimerkti. Prisidengė ranka akis, bet matė puikiai – prie vartelių tikrai stovėjo ji. Atrodė, kad ką tik kalbėjosi su Auktare. Išvydusi jį, Juna sučiaupė žodžiui pravertas lūpas ir nusišypsojo. Nuo jos šypsenų beveik sukdavosi galva, tačiau nebestodavo širdis. Symantas priėjo artyn. Šyptelėjo. Linktelėjo. Jau trečią dieną iš eilės jie taip susitikdavo, bet jis vis nenuspręsdavo net kaip turėtų pasisveikinti.

– Sveikas, eime?

– M-hm, – tesugebėjo išspausti. Ji prunkštelėjo, lyg viską supratusi, ir sugriebusi jo ranką, išsitempė paskui save. Symantas dar spėjo sumurmėti atsisveikinimą Auktarei, o ši, lyg kiek sumišusi, žvilgsniu nulydėjo Juną.

– Apie ką judvi kalbėjote? – paklausė bandydamas spėti paskui. Junos energija šiandien, rodos, liejosi per kraštus.

– Apie tave, – sutarškėjo neatsisukdama.

– Netikiu.

– Ir netikėk. Nereikia. – Staiga sustojo. – O šiaip ar taip: kur mes šiandien einam?

– Iš tikrųjų, pirmiausia man reikėtų dar į pilį. Nortas serga ir prašė manęs dar kartą užsukti pas jo žirgus.

Juna linktelėjo ir jiedu, vis dar laikydamiesi už rankų, patraukė aukštyn kalva į pilies kiemą. Tik su ja ir būdavo galima negalvoti apie tai, kas bus, kai vėl ateis vakaras; ji pripildydavo viską aplink, ir tamsumoms vietos nebelikdavo.

Jiedu praėjo pro pilies vartus. Jis matė, kaip ją nužvelgė sargybinis, kaip didelė dalis žmonių taip pat stebėjo ją. Dalis su neslepiamu susižavėjimu, kiti – įtariai. Dabar dauguma taip žiūrėdavo į visus nepažįstamus. Symantas susimąstė – negi Juna, gyvendama, kaip ji sako, ne taip toli miške, galėjo čia nesilankyti? Ir jei taip, iš kur juos visus pažįsta? Jis jau pravėrė lūpas paklausti, tačiau kaip tik tuo metu, jie vos nesusidūrė su iš už kampo išėjusia mergina.

Galmio sesuo krūptelėjo. Pakėlusi akis iš pradžių trumpai nužvelgė Symantą, tada žvilgsnis ilgiau sustojo ties Juna.

– O, Vaiga. Čia Juna. Juna – čia Vaiga, – ištarė Symantas.

Juna pasisveikino, o Vaiga, iš padilbų vėl nužvelgusi nepažįstamąją, linktelėjo, ir nulenkusi galvą, greitai nuskubėjo šalin. Jai nutolus vaikinas pajuto Junos žvilgsnį.

– Koks visgi tu širdžių daužytojas, Symantai. – Jos skruostuose įsirėžė beveik šelmiška šypsenėlė. – Ką tavo gerbėjoms galvoti, kai vaikštai su kitomis ir jas su jomis pažindini?

Jis susiraukė:

– Ką čia šneki? Neturiu aš jokių gerbėjų.

Juna tik papurtė galvą, lyg nenorėdama ginčytis. Tada atsidususi vėl paklausė:

– Tai kur mums reikia?

Vaikinas galva parodė į pastatėlį, šalia kurio mėtėsi keli įrankiai. Juna iškart stabtelėjo ir šypsena jos veide išnyko:

– Mums reikia į kalvę?

– Taip. Į kalvę ir pas žirgus, ten toliau. Tik trumpam.

Ji paleido jo ranką.

– Gal galiu tavęs kur palaukti?

Symantas gūžtelėjo pečiais. Pasirodė, kad ji kažko išsigando. Kalvės?

– Na, gal ir... – jis apsidairė. – Eime gal tuomet iki mūsų namo. Tik reikės pravesti tave pro Karnį – jis nemėgsta visų, išskyrus šeimos narius.

Bet Symanto šuo, išvydęs Juną, ėmė vizginti uodegą. Jai, rodos, jis taip pat patiko iš pat pradžių.

– Koks mielas pasišiaušėlis! – šūktelėjo ji ir Symantas net nespėjo jos perspėti nesiartinti. Tik akimirka ir ji jau glostė rusvus šuns gaurus, o Karnis džiaugėsi lyg sutikęs seniai matytą šeimininkę.

– Keista. Nesu matęs, kad jam dar kas patiktų, – nustebęs sumurmėjo.

Juna trumpam žvilgtelėjo į Symantą:

– Tu eik, padaryk ką reikia, o aš pabendrausiu su tavo šuniu.

Rikantė stabtelėjo prie krivio namo. Susidomėjusi stebėjo, kaip jai dar nematyta mergina glosto tą didelį ir piktą šunį. Nusprendė prieiti. Buvo smalsu. Lieknas jaunas kūnas, ilgi, palaidi, varno juodumo plaukai. Gal tai ji?

– Juna? – paklausė. Mergina akimirkai sustingo ir atsisuko į ją. – Juk čia tu, ar ne? Apie tave pasakojo Auktarė ir Preigilas. Apie tai, kaip išgelbėjai Iglę. Mes visi tau dėkingi už tai. – Ji pabandė draugiškai nusišypsoti, bet mergina tebežiūrėjo į ją atsargiu ir net kiek irzliu žvilgsniu, – Tiesa, neprisistačiau – aš Rikantė.

Kunigaikštienė žengė dar kelis žingsnius artyn ir mergina išsitiesė:

– Taip. Juna, – tepasakė.

Kaip tik sugrįžo Symantas.

– O, Rikante, sveika. Čia... A, jūs gal jau spėjote susipažinti?

Abi linktelėjo galvas, vis dar žiūrėdamos viena į kitą. Junos akys žvelgė vis pikčiau. Atrodė, kad su kiekviena praeinančia akimirka Rikantė jai nepatinka vis labiau ir ji nė nebandė to slėpti. Kunigaikštienė susiraukė: šita nepažįstamoji neturi teisės taip į ją stebeilyti jos pačios valdose. Jos nuotaika dar labiau subjuro.

– Malonu susipažinti, bet mudu skubam, – pasakė mergina. Tada vėl pagriebė Symanto ranką, ir nusitempdama paskui, greitu žingsniu nuėjo vartų link.

– Visai mes ne taip skubam, Juna, – pusbalsiu jai ištarė vaikinas, toldamas kunigaikštienės. – Galėjome dar pabendrauti su Rikante. Tau ji turėtų patikti.

– Tai tau, Symantai, ji turėtų patikti mažiau, – ištarė vis dar susiraukusi Juna. – Ji nėra tokia, kokia tau atrodo.

Symantas nuraudo ir nebeištarė nė žodžio.

Jiedu sustojo pailsėti ant tos pat kalvelės prie šaltinio. Šita vieta niekam kitam nerūpėjo. Iš čia jie galėjo stebėti ateinančius prie šaltinio, tačiau jų nematė niekas, nebent būtų atėjęs su mintimi jų ieškoti ir lipęs į viršų. Po beržu, vis dar pašalinio nesudrumstas, gulėjo Junos paveikslas iš akmenėlių. Dabar jame buvo ir dar vienas medis.

Abu sėdėjo suleidę pirštus į minkštą tamsiai žalią žolę. Oda beveik lietėsi su drėgna, vėsia dirva. Priešais, ant šakos vėl įdėmiai dairėsi Lagis.

Ant Junos pirštų užlipo boružė. Dvi poros akių ėmė sekti vabalėlio kelią. Jis lipo į viršų jos pirštu, balkšva plaštaka ir po oda išsivingiavusiu kraujagyslės taku, pilko lino rankove lyg kopėčiomis, vis aukštyn. Ties alkūne Juna užtvėrė jam kelią kitos rankos pirštais, bet vabalėlis užkopė ir jais. Ji ištiesė ranką. Boružė nulipo ant Symanto peties. Sustojo. Turbūt pasijautė pakankamai aukštai, nes pamažu išskėtė savo negrabius raudonus sparnus, sumosikavo juodais ir nuskrido. Lagis tik abejingai nulydėjo jos skrydį. Tokia smulkmė jo nedomino. Junos pirštai taip ir liko ant vaikino peties. Jų akys vėl susitiko.

– Matai, net ir mažas vabalėlis skrenda į šviesą, tai kodėl nenori tu? – pirštai pakilo ir švelniai perbraukė per jo vos vos duriantį skruostą. Symanto lūpos trūktelėjo it bandytų nusišypsoti. Juna pasislinko arčiau. Juos dabar skyrė tiek nedaug, kad jis jau jautė jos kvėpavimo šilumą ant savo odos.

– Tu turi man pasakyti, iš kur atsirado tas liūdesys, kuris vis bando slėptis už tavo akių.

Symantas užsimerkė ir iš tiesų nusišypsojo:

– Koks liūdesys, miško mergaite?

Junos kakta prisilietė prie jo kaktos. Nuo kiekvieno jos prisilietimo jo kraujyje tarsi nuvilnydavo karštos bangelės. Juna tylėjo, jam irgi nesinorėjo nieko sakyti. Norėjosi tik taip sėdėti ir jausti kaip po oda auga spaudžiama žolė, kaip virš galvos plaukia nematomi debesys, kaip ramiai kvėpuoja šalia esanti. Nesinorėjo net atsimerkti.

Tačiau praskrido dar vienas vėjo atokvėpis, sudrebinęs beržų lapus ir Juna pasitraukė. Symantas atsimerkė. Dabar saulės atšvaitai beveik akino.

– Kodėl? – Junos antakiai susiraukė.

– Kas kodėl?

Ji neatsakė, o jis taip pat tylėjo, tik žiūrėjo į jos juodas akis, kuriose kaip visuomet spindėjo ugnis. Juna vėl priartėjo ir šiltos lūpos prigludo prie jo skruosto. Jis įkvėpė miško oro sumišusio su jos kvapu. O jei tik ji galėtų neišeiti, jei tik diena nustotų atbuline tvarka skaičiuoti laiką, kuris dar liko kartu. Mergina vėl pasitraukė, tačiau žvilgsnis vėrė ir toliau. Lyg akys bandytų kalbėtis be žodžių. Bet Symantas nesuprato tos kalbos. Ar kada nors sugebės suprasti? Stipriai sugniaužė rankoje žolės stiebus:

– Aš nevertas tavęs, – ištarė, nuleisdamas žvilgsnį į žemę.

– Kodėl? Tas pats „kodėl“.

Jis nepakėlė akių. Išgirdo kaip žolė sučežėjo ir pajuto kaip Junos delnai nusileido ant jo pečių.

– Kas tau taip sakė? Už ką tu taip pyksti ant savęs?

Symantas žvilgtelėjo į ją ir papurtė galvą.

– Tu nepažįsti manęs. Turėtum žinoti, kad... Kad ir ko tu iš manęs tikiesi, aš... Aš niekuomet nepatenkinau lūkesčių, Juna. Visuomet apvildavau, kai reikėdavo. Ir tave nuvilsiu.

– Nes?

– Nes? Nes aš per silpnas, per kvailas, per... Juk aš net nesugebu apsaugoti savo šeimos, savo draugų.

Juna tylėjo, bet jos žvilgsnis klausinėjo toliau.

– Ar žinai kaip mirė mano senelis?

– Ne, žinoma ne, – papurtė galvą ji.

– Ant jo užvirto medis, kai mes dviese buvome miške. Mama buvo teisi – aš kaltas dėl jo mirties. Aš buvau per silpnas jį išlaisvinti, per lėtas parbėgti į namus ir net per prastos atminties, kad iš karto rasčiau kelią atgal. Jei ne aš, gal dar dabar jis būtų gyvas. Visuomet taip... Jie net nenorėjo leisti man eiti su visais į žygį. Jie iš pat pradžių suprato, kad iš manęs ten maža bus nauda. Tik aš naiviai tikėjausi, kad jie klysta. Ir mamos nesugebėjau išgelbėti, ir Galmio, ir Nerilio, ir...

– Ššš, – Junos delnai nuslydo nuo jo pečių per rankas ir vėsūs pirštai, lyg šventyklos žalčiai, apsivijo jo riešus, – Kitas tavo vietoje kaltintų aplinkybes. Kitas būtų teisus. Ne tavo galioje išgelbėti žmogų nuo jo nuosavos mirties. Ne tavo galioje išgelbėti žmogų nuo jo širdyje augančio blogio, tuo labiau nuo mirtį nešančių dvasių.

Vaikinas papurtė galvą ir pravėrė lūpas prieštarauti, bet pajuto kaip stipriai susispaudžia jos pirštai, kaip ji pasilenkia dar arčiau.

– Tu ne silpnas, tu stiprus. Tu nešiojiesi visą šią naštą ant savo pečių ir vis tiek nenustoji stengtis kažką pakeisti. Tu drąsus, tu beveik neįtikėtinai geras, tu nuostabus kiekviena savo buvimo akimirka.

– Ne, Juna, aš...

– Tylėk, Symantai, tu nieko nesupranti, – suriko ji ir apsivijusi rankomis jo kaklą, pabučiavo lūpas. Kraujas siūbtelėjo gyslose, lyg staiga įsiplieskusi liepsna ir jis net pamiršo kvėpuoti. Bet oro nebereikėjo. Reikėjo tik jos. Junos užkurtuose gaisruose degė liūdni prisiminimai, pyktis ir apmaudas. Norėjosi ir pačiam sudegti, išgaruoti, pasilikti šioje akimirkoje amžinai. Visa kita nesvarbu, tik ji.

*********

Iglė stovėjo medžių pavėsyje ir stebėjo kaip aplink drevę dūzgia bitės. Ant kamieno šalia – įrėžtas tėčio ženklas. Turbūt niekada jam nebuvo įgėlusi jokia bitė, nepaisant to, kad jis turėjo keletą drevių ir vis kopinėdavo iš jų medų. Rodės, jį mylėjo ne tik žmonės, bet ir visi kiti sutvėrimai. Smagu buvo čia ateiti su juo. Šita vieta turėjo savo ramybės. Iglė šyptelėjo, sutikusi jo žvilgsnį.

– Ne, šiandien ten dar nelįsiu, – ištarė jis.

Mergaitė pritardama linktelėjo.

– Eime, – paragino tėtis.

– Prie šaltinio?

– Taip. Duonos nepamiršai?

Iglė pakėlė dar vos vos šiltą riekę iš šiandien močiutės kepto kepalo ir jiedu patraukė per mišką.

Šiandien tėtis iš šventyklos grįžo anksti. Iglė tuo džiaugėsi – jau tikrai buvo spėjusi pasiilgti. Dabar, kai tamsa buvo tokia kraupi, jo ji beveik nematydavo. Ne, net nemanė kaltinti dėl to, kad per mažai būna su ja, juk nebebuvo mažytė, kuria reikia rūpintis, suprato, kad nė negali būti kitaip tol, kol viskas neišsispręs, tačiau tai jau taip užsitęsė. Ji nesitikėjo, kad tiek užtruks; tikėjosi, kad tėtis greitai suras priežastį ir viskas grįš į savas vėžes, bet...

Preigilas priėjo prie šaltinio ir pasėmė vandens į mažutį kibirėlį. Dabar dar reikėjo truputį paėjėti.

Tame pačiame miško ruože, įsiterpusiame tarp miesto namų, stovėjo dvasių akmuo. Jiedu lėtai žengė artyn minkštu samanų paklotu. Čia visuomet sklandė tokia tiršta tyla, lyg sugerianti į save visą norą kalbėti. Dvasių akmuo buvo maždaug iki Iglės juosmens, o jo viršuje, viduryje – tarsi išskaptuotas įdubimas. Preigilas kilstelėjo kibirėlį ir įpylė šaltinio vandens į akmeninį dubenį. Perėmęs iš Iglės duoną, padėjo ją ant krašto. Mergaitė baugščiai apsidairė. Anksčiau įsivaizduodavo, kad čia turėtų būti daug dvasių, bet dabar, kai žinojo, kad turbūt jas pamatytų, nebuvo nė vienos. Dar truputį pastovėję šalia, taip pat tylėdami pasuko atgal.

Tylos valdos baigėsi. Vėl einant pro šaltinį tėtis sustojo ir atsisėdo ant žolės, šalia čiurlenančio vandens. Mostu pakvietė Iglę prisėsti šalia.

– Mudu vis neturim kada pakalbėti.

Iglė trūktelėjo į viršų pečiais:

– Tu krivis, o dabar neramūs laikai. Negali būti daug laiko sėdėti ir kalbėtis.

Preigilas krimstelėjo apatinę lūpą ir giliai atsikvėpė.

– Ar labai tu ant manęs pyksti dėl to kas tau nutiko?

Iglė nustebo. Nesitikėjo kada sulaukti tokio klausimo.

– Ne, tėti, visai nepykstu. Kodėl turėčiau?

– Nes aš ant savęs pykstu. Suprantama, kad ir tu turėtum.

Mergaitė pabandė nusišypsoti:

– Bet aš visai nepykstu. Juk viskas baigėsi gerai: ir aš sveika, ir dievas grįžo.

– O jei nebūtų taip pasibaigę?

– Tai tokia būtų dievų valia. Tu juk nepadarei nieko blogo.

Tėtis tylėdamas žvelgė į jos akis. Visgi, pamažu jo veidą nušvietė šypsena. Ji suspindo ne tik nuo jo lūpų, smulkių raukšlelių apie akis, bet ir nuo šieno spalvos barzdos ir vėjo suveltų plaukų:

– Jei tu iš tiesų taip manai, tuomet esi neeilinis vaikas.

Iglei net nebekilo noras prieštarauti ir ginčytis, kad ji nebe vaikas.

– Žinoma, kad esu neeilinis vaikas. Tavo vaikai visuomet neeiliniai, – nusijuokė. Preigilas pakėlė ranką ir suvėlė jos plaukus. Dabar abu buvo dar panašesni vienas į kitą.

– Džiaugiuosi, kad tarp mudviejų nėra blogų minčių.

– Aišku, tėti.

Kai šypsodavosi, jis iš tiesų atrodydavo laimingas. Iglei patikdavo žiūrėti į jį tokį. Tuomet viskas aplink nušvisdavo šilta, saugia saulės šviesa, viskas atrodydavo gera ir nebelikdavo pavojų, kurių nebūtų galima įveikti. Ji niekaip nebūtų galėjusi liautis tikėjusi, kad tėtis galų gale viską išspręs. Galbūt dievas vis dar per daug pyksta, kad būtų numaldytas, bet kai tik šiek tiek nurims, tėtis su juo susitars. Kas kitas tai galėtų padaryti jei ne jis? Net ir Sniegė neprieštaravo tokiam Iglės įsitikinimui.

Kažkas sušlamėjo už krūmų. Jiedu atsisuko. Pievele priešais prabėgo mažytė voverė, paskui, ją besivydama – stamboka kiaunė. Voverė liuoktelėjo aukštyn ir ėmė vikriai kopti pirma pasitaikiusia pušimi į viršų. Kiaunė neatsiliko. Iglė aiktelėjo. Pasidarė gaila tos jau pasmerktos mirčiai voverės – juk dar tik kelios akimirkos ir ji bus pagauta. Bet staiga kažkas sužvilgo saulės spinduliuose ir caktelėjo į medį. Voverė dingo tarp pušies šakų, o kiaunė, trūktelėjusi visu kūnu, pasileido kojytėmis nuo medžio. Nors jau negyva, bet dar laikėsi, it prisikabinusi prie kamieno. Tik dabar mergaitė suprato, kad ją prie medžio prismeigė peilis. Atsisuko į tėtį. Jis pamažu nuleido peilį paleidusią ranką. Ji vis pamiršdavo, kad jis moka ir tai. Tai, atrodė, taip nesiderino prie jo amato ir būdo.

– Žinau, kad neturėčiau, – ištarė atsistodamas, – toks gamtos sutvarkymas, tačiau... Gal įsivaizduokim, kad tai tiesiog nedidelis laimikis medžioklėje?

Iglė linktelėjo. Nusišypsojo pagalvojusi, kad tai dabar lyg ženklas, patvirtinantis, kad viskas baigsis gerai – net kai atrodo beviltiška, tėtis sugeba rasti išeitį. Nuėjęs prie medžio jis ištraukė peilį ir paėmė dar šiltą gyvūno kūnelį. Iš tiesų, neblogas vakarienės paįvairinimas – mėsos pavalgyti jie gaudavo retai. Iglė taip pat atsistojo. Tik eiti namo dar nesinorėjo. Būtinai dar reikėjo pasikalbėti.

– Tėti, o kaip tu manai, dėl ko ateina šešėliai? – vienu atsikvėpimu pasakė. Dar nebuvo garsiai ištarusi to klausimo.

Preigilo akys apsiniaukė, o šypsena išnyko. Tarsi padvelkė vėsuma. Akimirką Iglei net norėjosi atsiprašyti už savo žodžius.

– O kaip tau atrodo?

Ji susigūžė. Dabar reikės pasakyti.

– Nežinau. Aš... Tai yra, jūs, rodės, galvojote, kad dėl ugnies. Dėl dievo. Bet ar... Ar tu vis dar taip galvoji?

Jis tylėjo. Atrodė, kad nenori su ja apie tai kalbėti. Visgi, po dar kelių akimirkų lūpos prasivėrė:

– Kažkada taip, bet... Bet matai, ugnis jau seniai vėl dega ir dievas jau grįžo, tačiau jie vis tiek ateina.

– Tai Dievaitis dar pyksta?

– Ne, ne Dundulis kaltas dėl šešėlių. Jis mums atleido jau tada, kai sugrįžo. Jei jie būtų jo patarnautojai, jis būtų juos atšaukęs.

Nerimas Iglės krūtinėje augo.

– Tai kodėl?

Preigilas nubraukė plaukus nuo kaktos ir įsmeigė įdėmias mėlynas akis į dukterį. Mergaitė bandė žiūrėti į jį drąsiai ir tvirtai. Norėjo, kad vien iš žvilgsnio tėtis pamatytų, kad ja galima pasitikėti, kad ji supranta ne ką mažiau negu, pavyzdžiui, Symantas.

– Negaliu tau meluoti, Igle, – atsiduso. – Tiesa ta, kad aš nežinau, kas kaltas dėl jų. O kovoti prieš tokį nežinomą priešą sunku. Galbūt, jei žinotume dėl ko ir kas ant mūsų taip pyksta, galėtume kažką pakeisti. Galėtume permaldauti, susitarti... Bet aš kol kas nežinau. Dar nežinau, Igle. – Liūdesys akimirką šmėkštelėjo Preigilo veide ir jis, lyg susigėdęs, nuleido galvą, vėl panardindamas pirštus į savo plaukus.

Mergaitė giliai įkvėpė. Buvo vis baisiau tai ištarti, bet ji juk privalėjo kažkam prisipažinti. Tuo labiau dabar, tuo labiau tėčiui.

– Tėti, – nedrąsiai pradėjo, – o ar jie galėtų, ateiti dėl to, kad... Po kunigaikščio sudeginimo, šventam miške aš netyčia sumyniau bitę. Žinau, kad baisus nusikaltimas žudyti šventojo miško gyventojus, bet aš tikrai visai netyčia. Ji tiesiog ropinėjo per kelią, buvo tamsu ir aš jos nemačiau. Atsiprašiau ir palaidojau, bet vis tiek... – balsas užstrigo gerklėje.

Iglės pirštai stipriai susinėrė, tarsi ieškotų rankos, į kurią galėtų įsikibti, tačiau per akyse besikaupiančią sūrią miglą ji pamatė kaip tėtis šyptelėjo. Jo ranka išsitiesė iki jos peties.

– Ne, kibirkštėle, tu tikrai nesi kalta. Pati sakei, kad netyčia, kad atsiprašei, kad palaidojai. Kitas gal nė nebūtų pastebėjęs, kad ją sumynė – aš tave užtikrinti galiu, kad taip nuolat atsitinka. Bet dievai tikrai nesugalvotų už tai bausti. Jei viską žinodamas šventam miške sumedžiotum stirną, tai galbūt tada, tačiau ir tuo atveju, bausmė tikrai nebūtų tokia baisi kokia dabar esame baudžiami.

Iglė nusišluostė akis. Nuo krūtinės tarsi nuriedėjo spaudžiantis akmuo. Vos vos sujudėjo jo lūpų kampučiai. Ranka ir vėl išsitiesė iki jos plaukų, bet pamažu tėčio veide liūdna šypsena ištirpo į tylų nerimą. Ji jautė, kad jis dar norėtų kažką pasakyti, bet lyg ir pats nesiryžta, lyg abejoja.

– Igle... Juk žinai, kad... – jis giliai įkvėpė. Pasirodė, kad sunku surasti tinkamus žodžius. – Visą likusį gyvenimą nešiosiu ant krūtinės tą naštą, kad nesugebėjau išgelbėti... Kad neišgelbėjau... Kad tavo mama tada nepatikėjau, nors ji visuomet, net ir tą kartą, buvo teisi. Juk jos vietoje kiekvienas turėtų teisę ant mūsų visų labai supykti. Ji tenorėjo išgelbėti kunigaikštį, o mes ją apšaukėme beprote ir uždarėm į bokštą.

Jo galva nulinko žemyn. Iglė tik dabar suvokė, ką tėtis nori pasakyti. Ji ėmė purtyti galvą į šalis ir pirštais apglėbė jo dilbį.

– Ne, ne, tėti. Mama nė už ką taip nepasielgtų. Ji nepakviestų jų. Juk ji buvo labai gera, kad ir kaip supykusi, ji nieko nenuskriaustų. Be to, – ji dar stipriau suspaudė tėčio ranką, – ji buvo pas mane atskridusi kaip paukštė. Tikrai. Ir močiutė tai matė. Tada, kai jau buvo atėję šešėliai. Ji tik paskui, visam laikui persikėlė į dausas. Supranti, ji ne tik nebūtų norėjusi, ji net nebūtų galėjusi taip pasielgti.

Preigilas plačiai atmerktomis akimis, nustebęs žiūrėjo į dukterį:

– Tikrai? Ji buvo pas tave atskridusi?

Iglė linktelėjo galvą.

– Matai, o tu man nesakei. O koks paukštis buvo ji?

– Volungė.

– Ach, volungė, – pakartojo Preigilas ir nusišypsojo lyg prisiminęs kažką malonaus. Pakilo nuo žemės ir ištiesė dukteriai ranką:

– Gerai bent jau tai, Igle, kad mes abu galim vienas kitam paneigti kits kito kaltę dėl šešėlių.

Mergaitė linktelėjo, tačiau nebuvo tikra, kad jos žodžiai turėjo tėčiui tokią pat galią.

Tik išėję iš miško į pievą jiedu susitiko su Symantu. Šalia jo ėjo ir kažkokia jauna mergina. Trise pasisveikino šypsniais, o Iglė sustingo.

Jau pažino ją. Baimė apsėmė kaip šaltas vanduo. Ilgi tamsūs plaukai ir tokios pat tamsios akys, netgi ta pati plati plazdanti vėjyje suknia – juk tai ji! Ta pati, kurią matė prieš tą audrą su kuria atėjo šešėliai.

Būtybė priėjo artyn ir žvelgdama tiesiai į krivio dukterį nusišypsojo:

– Kaip laikaisi, Igle? – paklausė maloniu, beveik medaus saldumo balsu.

Iglei, tarsi mažutei mergaitei, iš kurios tarėsi, jau išaugusi, norėjosi tuojau pat pasislėpti nuo jos už tėčio, bet dabar net nebegalėjo pajudėti. Tos juodos gąsdinančios akys skverbėsi kiaurai, o nuo žvilgsnio kūnu šliaužė drebulys. Tėtis ištarė:

– Ach, tiesa, judvi gi dar kaip ir nepažįstamos. Igle, čia Juna.

Mergaitė stipriai suspaudė tėčio ranką. Dabar viskas aplink ėmė ūžti ir suktis. Stingdanti baimė sumišo su nuostaba. Iglė juk puikiai prisiminė kaip močiutė pasakojo, kad ją išgydžiusi kažkokia Symanto draugė Juna. Bet ji ir ta kraupi būtybė miške juk vienas ir tas pats! Kaip tai suprasti?

Juna, neatitraukdama akių, dar kartą jai nusišypsojo:

– Atrodai geriau.

Iglės galva vos linktelėjo. Taip, kaip pamačiusi miško dvasią, dabar ji stengėsi neišsiduoti, kad bijo. Kodėl ji čia? Ko jai reikia? Symantas pradėjo kalbą su tėvu ir Juna priėjo dar arčiau. Mergaitė iš visų jėgų bandė nepasitraukti šalin.

– Matau, kad tu nieko nepameni, ar ne? Iš tų sapnų, kuriuos matei, kai sirgai? – tyliai, taip, kad neišgirstų niekas kitas, paklausė Juna. Iglė nieko neatsakė ir mergina dar tyliau sušnabždėjo:

– Ir apie tuos audros debesis mes tuomet jau kalbėjom. Aš nesu su jais.

Preigilas baigė kalbėti ir staiga tapo nejaukiai tylu. Junos lūpos nebejudėjo.

– Tai mes jau einam. Susitiksim vakare, – ištarė brolis. Jo ranka palietė būtybės delną ir nusivedė ją tolyn.

Jiems išnykus tarp medžių, baimės gniaužtai kiek atsileido, bet nerimas suspaudė smilkinius. Iglei norėjosi pravirkti. Kodėl ji čia? Ko jai reikia iš jos šeimos? Ir kaip Iglė galėtų juos apsaugoti, neišsiduodama, kad mato taip, kaip mama.

XI SKYRIUS. ŽAIZDOS

Ryto rasa jau kadaise išgaravo ir po suskeldėjusią pilies kiemo žemę vėjo sūkuriai nešiojo dulkes. Preigilas stovėjo savo namo šešėlyje, slėpdamasis nuo nepavargstančios saulės ir stebėjo kunigaikštį. Skiriotas turbūt jo nematė. Jis sėdėjo ant laiptų ištuštėjusiame pilies kieme, parėmęs galvą rankomis. Net ir per veidą dengiančius pirštus krivis matė jo širdgėlą. Skiriotas nemokėjo slėpti savo jausmų. Tai buvo bene didžiausias jo trūkumas. Kaltė, skausmas, beviltiškumas, gėda. Preigilas kiekvieną tą jausmą matė iš tolo ir netikėjo, kad jo pavaldiniai taip pat gali nematyti. O juk į kunigaikštį visi turėtų žiūrėti siekdami paguodos ir užtikrinimo, kad viskas išsispręs. Jei Skiriotas tebebūtų tik „Vilkgailos brolis Skiriotas“, Preigilas dabar prieitų ir prisėstų šalia, paguostų bent savo buvimu, savo šypsena. Paguostų nepaisydamas to, kad ir pats netikėtų savo teigiama viltimi. Bet dabar Skiriotas buvo „kunigaikštis Skiriotas“. Kunigaikščių negalima guosti, juos reikia nebent supurtyti, kad nustotų gailėtis savęs ir pradėtų veikti. Šią akimirką iš tiesų norėjosi tik nustumti tą neryžtingą valdovą nuo laiptų ir užimti jo vietą. Dabar, kaip niekad anksčiau, Preigilas suvokė, kad su jo pareigomis jis susitvarkytų daugybę kartų geriau. Krivio dabar vis tiek nebereikėjo, krivis nebegalėjo niekuo padėti.

Jis nusipurtė. Ne, negalima taip galvoti. Dar ne viskas prarasta, dar ne apie viską pagalvota, dar turi būti galima kažką padaryti. Lėtai iškvėpė. Taip. Taip. Save įtikinti beveik pavyko. Dabar teliko nueiti pas kunigaikštį ir bent jau išprašyti jį iš ten, kur žmonės gali matyti, kaip tie, kurie turėtų dalinti viltį, dalinasi tik panika.

Tačiau krivis dar nespėjo pajudėti iš šešėlio, kai išgirdo kaip kažkas skubiais, sunkiais žingsniais artėja jo link. Atsisuko. Didelė, stambi, daugiau meškos negu žmogaus, figūra sustojo priešais. Sulipusiais nuo prakaito gelsvais plaukais pridengtas, į jį žiūrėjo tulžingas Ilmanto veidas. Jam nereikėjo net praverti lūpų, kad krivis suprastų, jog atsitiko kažkas blogo. Saulės nutviekstas į juodu jau žvelgė Skiriotas. Ilmantas mostelėjo jam galva kviesdamas prieiti.

Kai Preigilas paskui save uždarė namų duris Ilmantas trankiais žingsniais ėmė vaikštinėti aplink ir žvalgytis.

– Juk sakiau, kad dabar čia nieko nėra, – jam pavymui ištarė krivis. Įsitikinęs tuo savo akimis, Ilmantas sugrįžo ir sustojo priešais. Nuo jo sklido aštrus prakaito kvapas. Skiriotas, priešais Ilmantą atrodė kaip mažas, išpuoštas ir išpuoselėtas berniukas. Jis žengtelėjo atgal, lyg jausdamasis nepatogiai dėl savo stoto.

– Milotas ruošiasi pulti, – sugriaudėjo Ilmantas storu balsu.

Preigilas susiraukė, o Skirioto akys išsiplėtė:

– Kaip? Iš kur tai ištraukei?

– Onisimas. Tas sakė nugirdęs, kad pirkliai iš Polocko šnekėję. Pats bandžiau juos surast, bet tie jau išvykę. Išjojau iš paskos, bet neradau.

– Nesąmonė, – sumurmėjo Skiriotas, suraukdamas kaktą.

Krivis ir karvedys pažvelgė į jį:

– Kodėl nesąmonė?

– Tikrai kodėl?

Kunigaikštis pakėlė akis į du sunerimusius veidus ir pravėrė lūpas. Tik balsas užtruko pro jas išsprūsti.

– Nes... Nes, juk... – jo akys darėsi vis nerimastingesnės. – Kam jam mus pulti?

– Gal dėl to, kad mes silpnesni ir jis tikisi laimėsiąs? – paklausė Preigilas.

Kunigaikštis papurtė galvą ir jo veide atsirado netvirtas šypsnis:

– Ne, Milotas... Ne. – Jo galva vis judėjo į šonus, tarsi žodžiai būtų dar nepakankamai paneigę šią mintį. Preigilas ir Ilmantas sutartinai pažvelgė vienas į kitą:

– Ar tu tiki Onisimu?

– Neturiu dėl ko netikėt.

– Ar jis tikrai negalėjo pameluoti?

– Nu, kam jam meluot?

– O tie pirkliai? Iš kur jie gali žinoti?

– Ką žinau iš kur. Gal jis ten nuo nieko neslepia savo planų, gal jie jau susirikiavo ir išeina. Ar tokią žinią sužinojęs tik numotum ranka?

Preigilas vėl atsisuko į kunigaikštį, kuris gniaužydamas delnus žiūrėjo tai į krivį, tai į Ilmantą.

– Skiriotai, ar tikrai manai, kad Milotas taip nepadarytų?

Kunigaikštis kietai sučiaupė lūpas ir jo veide įsirėžė pilkšvos raukšlelės.

– Milotas dar arčiau Polocko negu mes. Kam jam eikvoti jėgas su mumis, kai tikrasis priešas kitoje pusėje?

– Nebent kitoje pusėje esančių jis nelaiko priešais. Juk Vilkgaila seniai įtarė, kad Milotas derasi su jais...

– Ir vėl Vilkgaila ir jo išvedžiojimai! – suriko Skiriotas. – Bent šito maniau nebeišgirsiąs.

Ilmanto veidas dar labiau apsiniaukė ir žmogus-kalnas palinko arčiau. Skiriotą tai, rodos, kiek numaldė.

– Ne, netikiu, kad mūsiškiai galėtų su priešais...

– Tu netiki? – piktai sugriaudėjo senioko balsas. – O aš gal tikiu, kad Vilkgaila geriau suprato žmones negu tu.

Dabar mėlynoje Skirioto akių gelmėje įsižiebė įniršis:

– Taip galvoji, Ilmantai? Tikrai? O kas aklai pasitikėjo savo žudiku? Kas jį laikė savo geriausiu draugu? Ar tu tikrai toks tikras savo kunigaikščio visagalybe?

Preigilas pakėlė į viršų tuščius delnus ir įrėmė juos į tūžtančio Ilmanto krūtinę.

– Ne apie Vilkgailą kalbėti atėjome. Dabar tu mūsų kunigaikštis, Skiriotai. Ilmantas pranešė tau nerimą keliančias žinias, kaip jam ir priderėjo. Dabar tavo eilė nuspręsti ką su tuo daryti, bet aš irgi nemanau, kad galime į tai nekreipti dėmesio.

Skiriotas lėtai iškvėpė. Jo rankos susikryžiavo ant krūtinės ir Preigilo namai paskendo tyloje.

– Gerai, – galop ištarė, – pasiųsiu ten greičiausius žvalgus, o per tą laiką, visgi, pasiruošime blogiausiam. – Tada pakėlė akis į Ilmantą. – Ačiū.

Nieko nebeištaręs Skiriotas atvėrė duris į kiemą ir išėjo. Preigilas patraukė ranką nuo Ilmanto krūtinės. Iš jos, pavymui kunigaikščiui, atsklido tylus urzgimas:

– Kunigaikštis... – ištarė pilnu paniekos balsu. – Kaskart jį pamatęs prisimenu ką Nerilis sakė. Kiekvienąkart jam prieštaraujant tik dar labiau noris jį įtarinėt. Tikiuos maniškiai greitai suras tą padarą Jarutį. O kai suras – jis išplepės viską. Viską. Ir vargas Skiriotui jei sužinosiu, kad jis prisidėjo.

Preigilas delsė. Iki šiol taip ir nepasakė Symantui, kad žino apie tai, ką jis norėjo nuo jo nuslėpti.

– Tai tu iš tiesų išsiuntei Nirgundą ir Gailigedą ieškoti Jaručio?

– Manai, kad ne?! Iš tikrųjų manai, kad galiu prišnekėt ir nevykdyt?! Mano sūnūs jau tą pačią dieną išjojo.

Krivis linktelėjo ir atsiduso. Ilmantas, rodės, susimąstė:

– Krivi, – jau ramesniu balsu ištarė, – o kaip tu manai?

– Aš manau, kad Vilkgaila galėjo būti teisus ir Milotas tikrai rengiasi mus pulti.

– Ne, ne apie tai. Aš klausiu ar ne Milotas atsiuntė mums tas dvasias? Juk būtų gerai – jos išpjauna pusę miesto, tada jis ateina ir susirenka kas liko.

Krivis pakėlė šąlančius pirštus prie savo kaklo. Pabandė prisiminti vienui vienintelį kartą, kai prieš daugelį metų matė tą svetimų žemių kunigaikštį. Galvoje pasiliko tik apvalaus jo pilvo, pliko pakaušio ir pilkų, nenurimstančių akių vaizdas. Miloto išvaizda nekėlė nei malonių, nei baugių prisiminimų. Buvo sunku prisiversti sujungti į vieną tinklą tuos gąsdinančius šešėlius ir tą pilką vyrą. Ne, ne taip jis įsivaizdavo didžiausią priešą. Papurtė galvą.

– O tas šlykštynė svetimšalis? O jo kariai?

Preigilo veide įsirėžė liūdna šypsena:

– Ilmantai, negi tiki, kad svetimšalių dievas gali būti toks galingas, kad jo tvarinių negalėtų atšaukti net mūsų dievaitis?

Įniršio raukšlės įraudusiame veide beveik visai išsilygino.

– Tavo tiesa, – sunki letena nusileido ant Preigilo peties, – tavo tiesa, krivi. Nepaisant to, ką kiti kalba, aš tavim tikiu. Tu vienintelis, kuriuo aš dar tikiu.

Preigilas sugebėjo pajudėti tik gerokai po to, kai nutolo ir visai pradingo dunksintys sunkūs žingsniai. „Nepaisant to, ką kiti kalba, aš tavim tikiu“. Jo žmonės juo nebetiki? Jie nebepasitiki savo kriviu? Juodas sunkus akmuo atgulė Preigilo krūtinėje ir jo nebebuvo galima iš ten iškelti.

*********

Jos liko dviese. Saulė pamažu krypo žemyn ir jos spinduliai nebesikandžiojo, nebeerzino nudegusios odos, tik glostė savo nušviesintus plaukus ir ramiai besisupančius medžių lapus. Lilūna tylėjo ir Iglė įsiklausė į mišką ir ežerą. Tokiu metu paukščiai nebetriukšmaudavo. Jie tik negarsiai kalbėdavosi vieni su kitais, su miško žvėrimis ir medžių dvasiomis. Kai kur pasigirsdavo traškančios šakelės. Iglė nematė kieno kojos jas laužo, bet tai dabar negąsdino. Žinojo, kad vienintelis tikras siaubas ateina neliesdamas žemės. Be šešėlių, dabar ją dar šiek tiek baugino tik ežeras priešais – tamsus gilus vanduo, tikrai slepiantis savyje kažką blogo. Visi gilūs vandenys atrodė tokie.

– Ir mudvi einam namo? – paklausė. Pusseserė atsiduso:

– Gerai, tuoj, tik dar nusiplausiu rankas.

Liepoje sukūkavo gegutė. Lilūnos basos kojos įžengė į vandenį, o Iglė prisėdo ant akmens. Jos žvilgsnis nukrypo į miško aikštelę tolėliau. Suprato, kad visa tai jau matė. Viskas, viskas atrodė visai taip, kaip ir tada: ir ežero vilnys, ir pievelėje auksiniais spinduliais besislapstanti šviesa, ir taip pat įšilęs tamsus akmuo. Tik Perkaus nebebuvo. Tik ji pati jau buvo kitokia. Jau nebegalvojo, kad užaugusi bus kunigaikštienė, Perkaus žmona, nebegalvojo, kad niekuomet nenori iš čia išvykti. Jei tik šešėliai pasitrauks, jei tik jie iki tol išgyvens, Iglė tikrai kada nors iškeliaus. Ne visam laikui, tik kaip tas žmogus, apie kurį Lilūna pasakojo – pati viena kur akys veda, ten, kur jos prireiks, kur ji išmoks dar daugiau, kur galės padėti žmonėms taip, kaip padeda močiutė. Toliau kūkavo gegutė. Kažin kieno likimą dabar pranašauja? Iglė nuleido galvą. Beveik neraibuliuojančiame vandenyje išvydo savo liūdną atspindį. Atvaizdas jai nepatiko. Ar tokia pat nusiminusi ir išsigandusi ji atrodo ir aplinkiniams? Užčiuopusi mažą akmenuką paleido jį žemyn.

Staiga, tik tą trumputę akimirką, prieš susidrumsčiant lygiam paviršiui, šalia savo atspindžio ji išvydo ir kitą. Tiesiai į Iglę iš vandens žvelgė jaunas moters veidas. Veidas piktai šyptelėjo. Tikrai jai, bet taip trumpai, kol paviršių pasiekė akmenėlis ir vandens veidrodis suskilo. Aiktelėjusi mergaitė atsisuko atgal. Šalia jos nieko nebuvo. Vėl pažvelgė į vandenį – čia dabar jau kiaurai matėsi smėlėtas krantas, buvo per seklu, kad į ją kas žiūrėtų iš dugno.

Iglė nušoko nuo akmens.

– Lilūna, eikim iš čia!

Pasirodė, kad Perkaus istorija kartojasi.

– Tuojau. Ar negali truputį...

Bet pakėlusi galvą Lilūna pati aiktelėjo. Jos ranka pakilo ir ištiestas pirštas nukrypo į kažką už Iglės. Krivio dukra atsisuko.

Abi dabar žiūrėjo į krantą prie miško. Prie tylaus tamsaus ežero stovėjo du juodi šešėliai. Bet juk dar diena! Krūtine į viršų ėmė kilti klyksmas, bet lyg suvokdamos, kad čia jų niekas neišgirs, mergaitės puolė bėgti. Lilūna sučiupo Iglės ranką ir tempdama iš visų jėgų paskui save pasileido miesto link.

Širdys mušė kaip viena, tarsi trokšdamos prisidėti prie bėgimo. Spygliai, šakos ir ražienos po basomis kojomis nebedūrė, jėgų atsirado daugiau negu kada nors buvo. Viskas buvo atiduota tam vienam tikslui – pabėgti. Nė viena nebeatsisuko. Pasiekus miestą baimė tebesivijo, jos girdėjo, kaip klykia vaikai, moterys, net vyrai. Iglė matė, kaip palei tvorą stovėdama vėl laižosi pranašė. Dar suprato, kad privalo nusukti nuo jos žvilgsnį. Vėl išvydo Mantį. Jo mirties pranašystė užtruko ilgai, bet vis tiek buvo neatšaukiama. Susigūžęs pievoje jis prieš nieką nebekovojo, tik užsidengęs veidą rankomis, laukė, kol jo pečius palies jau besitiesianti juoda ranka. Lilūna matė, kaip bėgant pro vaikystės namus kieme verkia mama, kaip prie jos artinasi šešėlis. Nebežiūrėjo. Bėgo.

Ir tik atplėšusios Auktarės namų duris ir pagautos į jos glėbį, jos sustojo.

*********

Preigilas tą vakarą leido Lilūnai likti pas močiutę. Kai abi mergaitės galop užmigo, naktis jau buvo įpusėjusi, bet Auktarės akys vis negalėjo užsimerkti. Gulėdama ji klausėsi kaip nurimusios kvėpuoja anūkės, bet ta mieguista ramybė niekaip nelipo prie jos. Jei dabar jie ima rodytis net dieną...

Moteris pakilo ir tyliai pravėrė duris. Atrodė, kad trūksta oro, bet ir pilno dangaus neužteko, kad turėtų ko įkvėpti. Priglaudė skaudančią kaktą prie durų medžio. Ji vis tiek jau sena, bet visi kiti... Mergaitės, anūkai, Preigilas, Galmio sesutės, Rikantė, kiti žmonės... Kuo jie to nusipelnė? Už ką? Jei bent jau žinotų priežastį, dėl ko miršta. Bent tiek būtų lengviau.

Giliai atsikvėpė. Senas, sutrūkinėjęs, dar šiltas nuo jau nusileidusios saulės, medis pamažu gėrė jos skausmą. Po truputėlį tapo ramiau. Tvirtai įsikibusi į duris ji išsitiesė. Gal reikėtų dar pabandyti užmigti? Buvo jau bežengianti vidun, bet visai netoli, nešdamas degantį šviesulį, praėjo žmogus. Jis Auktarės nepastebėjo, o ši iš karto atpažino Laimų. Matyt, jos vaistažolės jam nepadėjo. Ir kaip galėjo, kai vieno po kito, jis vis netekdavo savo šeimos narių. Auktarė pravėrė lūpas. Kilo noras pašaukti jį ir galbūt pasėdėti kartu iki tol, kol patekės saulė, kol nebebus taip baisu užsimerkti, bet kaip tik tuo metu Laimus pasisuko į ją šonu. Kažkas jo veide privertė moterį suvirpėti. Nebūtų galėjusi pasakyti, kas būtent, bet tai išdavė, kad Laimus blaškosi šioje naktyje su kažkokia kraupia užduotimi. Jis stabtelėjo, o kai vėl pajudėjo, žolininkė užsimetė ant pečių tamsią skarą ir tyliai patraukė iš paskos.

Jo deglas buvo jos švyturys. Ji sekė paskui jį per miegantį miestą, per rasa pasidengusią pievą, pro šaltinį miške, pro dvasių akmenį, tiesiai į tamsų eglyną. O čia sekti darėsi sunkiau. Drabužiai kabinosi į spyglius, kliuvo už sausų šakų. Į šitą vietą beveik niekas neidavo, šitoje miško dalyje tarp eglių tamsos nebuvo nieko gero.

Galop deglas sustingo. Auktarė kaip galėdama tyliau prislinko artyn. Tada per spygliuotas šakas išvydo atsektąjį, stovintį prie apsamanojusio, akmeninio aukuro. Deglas nusileido žemyn ir ant akmenų užsiliepsnojo ugnis, nušviesdama vyro veidą. Laimus tikrai buvo pasikeitęs. Šypsenų įspaustos raukšlelės apie akis ir lūpų kampučius išsilygino, bet susiraukė kakta, veidas atrodė išblyškęs, o per baltą odą kaip niekad gerai matėsi skruostikauliai. Pasirodė, kad to kadaise mielo, linksmo berniuko, Preigilo mylimo draugo nebeliko. Vietoj jo atsirado kažkas pikto. Laimus palinko prie ugnies ir įmetė į ją kažką, ką ši greitai prarijo, išspjaudama melsvą tirštą dūmą. Vyro lūpos sujudėjo ir iki Auktarės slaptavietės atsklido murmesys ir pavieniai nenugirstų žodžių skiemenys. Ji nesuprato, kam jis meldžiasi šioje kraupioje tankmėje tol, kol iš nakties išsprūdo vienas vienintelis žodis – Zalus. Moteris išsigandusi sudrebėjo.

*********

Krivis stovėjo nejudėdamas ir žvelgė į ugnį. Tyla užtruko. Jis kilstelėjo galvą ir apsižvalgė. Dabar šventykloje jie buvo dviese. Vainė tyliai pasišalino jau suprasdama jį ir iš žvilgsnio. Liko tik jis, ugnis, ąžuolas, kvapni dūmais prisisotinusi prieblanda ir Vaiga. Ji žvelgė į jį tokiom viltingom rudom akim, kad buvo sunku pradėti. Jos motina sirgo ir mergaitė atėjo paklausti krivio, kokios baigties reikėtų tikėtis. Taip norėjosi ją paguosti, bet jis negalėjo meluoti. Žinojo, kad senolė netgi šiandien ar rytoj jau gali numirti.

To jam nepasakė dievai. Pasakė Auktarė, kai jis šį rytą jos paklausė, grįžusios iš tų namų.

– Vaiga, mačiau tavo motinos atvaizdą stovintį prie ugnies, bet ji buvo atsukusi ugniai nugarą. Ji mirs, – kiek galėdamas švelniau ištarė jis.

Merginos pečiai trūktelėjo, o akyse, rodės, kažkas sužibo, bet ramiai linktelėjusi ji tyliai išėjo iš šventyklos.

Preigilas sunkiai atsiduso. Taip seniai bebuvo kokių gerų naujienų. Pažvelgė į tylų kaip akmuo ąžuolą. „Ir kas iš tokio dievo?“ norėjosi paklausti. Jei baudžia, tegul baudžia pats, ne taip kaip dabar – jo garbintojai žūsta nuo kažko nesuprantamo, o didis Perkūnas net savo pirštelio nepajudina, kad jiems padėtų.

– Pyksti dėl to, kad mintyse tave keikiu? – sušnabždėjo Preigilas žiūrėdamas į platų ąžuolo vainiką, – tuomet nutrenk ir viską pabaikime.

Jis ištiesė rankas ir užvertė galvą į dangų. Medis tylėjo. Dangus tylėjo. „Taip ir maniau“ – pagalvojo, – „niekam mes neberūpime. Perkūnas nebesiklauso nei mūsų maldavimų, nei mūsų keiksmų“. Jis vėl susimąstė apie tai, apie ką abu su Auktare kalbėjo prieš porą dienų – galbūt reikia kitų pagalbos, jei patiems nepavyksta, galbūt jis turėtų nuvykti į Prūsiją, pas požemių pasaulio žynius? Šie šešėliai juk panašesni ne į dangaus dievybių, bet į žemės gelmės tvarinius. Bet palikti visus. Bėgti? Ne, jis nebėgtų, juk patys matė, kad bėgant paprasčiau žūti, tik kažin ką pagalvotų žmonės. Tačiau laukti kol pamažu neliks nė vieno ir nebežinoti ko imtis... O gal verta pabandyti?

Ties šventyklos įėjimu pamatė pažįstamą siluetą.

– Užeik, laukiau tavęs.

Laimus įžengė į virpančią prieblandą ir apsidairė. Jo akys žvelgė šaltai ir rūsčiai:

– Kodėl norėjai su manim kalbėtis?

Preigilas įdėmiai įsižiūrėjo į jaunesniojo draugo veidą. Laimus žvelgė atgal taip, kaip žiūrima į priešą – apmaudžiai, irzliai. Tose akyse nebebuvo nė lašo šilumos. Galbūt Auktarė visgi teisi. Laimus tikrai pasikeitė. Bet Zalus?

– Ar pyksti ant manęs? – paklausė krivis.

Svečias nusisuko ir jo antakiai sutrūkčiojo. Preigilas laukė. Tyla, tik vienišas ugnies traškėjimas.

– Taip neturi būti, – ištarė Laimus, – mes nepadarėme nieko už ką mus reikėtų taip bausti. Mano brolis... Bet mano vaikai, mano žmona... Jie juk nepadarė nieko... – Jo balsas sutrūko ir jis turėjo giliai įkvėpti, kad sulaikytų krūtinėje raudą. Tada vėl pakėlė akis į krivį. Dabar jos buvo dar tūžmingesnės.

– Už ką? Už ką, krivi, jiems, dingusiems, reikėjo atsiprašyti? – suriko jis.

Preigilas žengtelėjo atgal, keldamas rankas ir bandydamas raminti. Tai visgi šventa vieta.

– Laimau, juk tu žinai, kad darau visa, ką galiu...

– Nieko aš nežinau, Preigilai. Tu tik vaikštai į čia, į pilį ir atgal ir niekas nesikeičia! Kiek aš žinau, tu galbūt neveiki nieko. Ir tavo vaikai dar gyvi.

Krivio krūtinėje kažkas skaudžiai trūktelėjo. Kiekviena ta gyvybė, kiekviena naktis, kai jie pasirodo, tarsi peiliu rėžėsi į jo kaulus kaip priminimas, kad jis kaltas, jog tai nesibaigia, o dabar jis dar...

– Taigi imiesi darbo tu, ar ne? – šiurkščiai paklausė.

Laimus sutriko. Preigilas tęsė:

– Tu prisimeni savo senolės papročius ir eini melstis beprotybės dievui, kurio net vardas nebeminimas, kad niekas nedrįstų jo šauktis. Tu, suprasdamas tai, ne blogiau nei aš, drįsti taip elgtis? Ar negana nelaimių? Ar trūksta?

– Mano senolė... – pradėjo Laimus.

– Tavo senolė buvo išprotėjusi ragana, kuri tada, taip pat kaip ir tu dabar bandai, užtraukė ir tavo šeimai, ir visam miestui nelaimę. Tu dar turi ką prarasti. Nenaikink to, kas liko, savo paties rankomis.

Laimus vėl pravėrė lūpas, bet Preigilas žengė prie jo ir plačiais delnais stipriai sugniaužė jo pečius.

– Aš žinau, kad sunku, Laimau, bet prašau tavęs, nekeršyk gyviesiems, net jei jie nebe ilgai tokie bus, tegul... Tegul...

Atrodė, kad Laimus nebesiklauso Preigilo žodžių, bet skaito jo akis. Pamažu jo veidas nurimo, įtempti rankų raumenys atsipalaidavo. Krivis patraukė plaštakas nuo jo pečių.

– Išeinu. Gerai, Preigilai, tegul bus taip, – paskutinį sykį šventykloje nuskambėjo tas tylus pavargęs balsas.

*********

– Matai, sakiau, kad ji gyva, – išgirdo Iglė tylų balsą už nugaros. Krūptelėjo. Manė, kad pievoje dabar yra viena. Kažkur netoli turėjo būti močiutė, bet tai nebuvo jos balsas. Atsisuko. Garsas sklido iš už jazmino šakų. Mergaitė žengė artyn.

– Kas čia?

Vėl sušiureno lapai ir pasirodė, kad smulkus žvėrelis šmurkštelėjo žolėje, bėgdamas atgal į mišką. Ji nusekė jį žvilgsniu, bet tuomet iš po krūmo vėl išgirdo:

– Kaip tai kas? Aš.

Dabar vėl pažvelgusi po krūmu pamatė aukštoje žolėje stovinčią Sniegę.

– Ką čia veiki?

– Kaip matai. Atėjau pažiūrėti ką tu veiki, kad nebeaplankai.

Iglė susiraukė. Keista, kad ji pastebėjo. Mergaitei nebeatrodė, kad šitam padarui nors kiek rūpi jos likimas. Manė, kad ji nei nepajus, kad Iglė jos nebelanko.

– Buvo kitos veiklos, ne tik nešioti tau maistą. Juk ir pati pavalgai.

Sniegė cyptelėjo. Pažvelgus į jos akutes pasirodė, kad toks buvo jos juokas.

– M-hm. Bet vis tiek. Galėtum kartkartėmis.

Iglė pajuto, kaip smilkinius suveržia pyktis.

– Kam? Nemanau, kad tau nors truputį tai svarbu.

– Kodėl?

– Nes tu vis dingsti, kai tavęs reikia, nes net negali pasakyti, nuo ko mums pradėti su tais šešėliais. Juk vis tiek daugiau supranti nei aš.

Jos snapelis keletą kartų sukaukšėjo, lyg ji būtų bandžiusi pratempti laiką iki tol, kol sugalvos kaip turėtų atsakyti.

– Na, jei man ir atrodo, kad mirties visi bijot truputį per daug, nereiškia, kad jos jums linkiu. Jei žinočiau, ką su jais daryti, tai ir pasakyčiau.

Iglė pravėrė lūpas, bet žodžiai pasibaigė. Sniegė dabar žiūrėjo į ją tokiu meiliu, lyg tik gero linkinčiu žvilgsniu, kad mergaitė pamiršo visus sugalvotus priekaištus. Nuleido rankas tebespausdama tarp pirštų ką tik skintas čiobrelių šakeles ir atsisėdo pievoje šalia sesutės.

– Atsiprašau, gal ir neturiu dėl ko ant tavęs pykti, tik... Žinai, man taip baisu. Aš anksčiau galvojau, kad turėtų būti taip puiku matyti visko tiek, kiek mama. Ji juk išvarydavo slogučius, sutardavo su bildukais, kad paliktų žmones ramybėje, išprašydavo geros kloties... O aš? Aš nieko nemoku, tik matau dar daugiau baisybių. Lyg pačių šešėlių neužtektų. Kiek tų padarų aplink slankioja! O dar pranašė. Bijau net atsimerkti vien dėl to, kad pamatysiu ją. Vakar mačiau prie Laimaus. Galvojau, bent užtruks ilgiau, o jis... Man dabar net Ilmanto taip gaila. Kaip baisu turėtų būti taip greitai netekti aštuonių savo vaikų. Jam turbūt liko tik Gailigedas – tas, kuris vis dar ieško Jaručio. Nirgundą irgi pasiėmė šešėliai, žinai? Sakė, kad užvakar rado pelenus ir kraują ant jo pagalvės. O vakar Eidintas ir Laimus. Kaip baisu viską žinoti dar prieš tai, kai tai turi įvykti. Kokia buvau kvaila, kad to norėjau. Perkus buvo teisus. Mielai atiduočiau šitą prakeiktą sugebėjimą kam nors kitam.

– Tuomet ir manęs nebematytum.

Iglė šyptelėjo nejaukia šypsena. Taip, ji tai suprato, bet vis tiek mielai būtų atidavusi tą galimybę.

– Ką man daryti, Sniege?

Kaukas gūžtelėjo pečiais. Iglės krūtinėje vėl sukirbėjo pyktis.

– Išties, iš tavęs jokios naudos. Turbūt reiks kreiptis į kitus padarus ir tikėtis, kad jie manęs nenusineš.

Sniegė vėl cyptelėjo:

– Tai tu tikrai su niekuo daugiau nekalbi tik su manim? Kokia nedraugiška. Kas tau sakė, kad negalima? Perkus? Tas gi buvo bailys. Leisk man tau pasakyti – neprasidėti reikia tik su keletu: Maumu, pora miško dievukų, Zalum ir Giltine. Ta tai tikrai žino, kad ją matai, bet geriau nekalbink, jei nori dar gyventi.

Iglė susigūžė. Vien mintis prieiti prie dvasios ir ją užkalbinti sukėlė šiurpulį kūne. Norėjosi pakeisti temą:

– O sakyk, ar tu nepažįsti tokios Junos? Bent jau ji tokiu vardu prisistato. Man vis atrodo, kad ji gali būti dėl šešėlių kažkiek kalta. Mačiau ją per tą audrą, mačiau, man atrodo, irgi ją, prieš porą dienų, prieš ateinant šešėliams, vandeny.

Sniegė, atrodė, susimąstė. Galop pražiojo savo snapelį.

– Kibirkštėle! – Iglė išgirdo močiutės balsą iš kitos pievelės pusės ir atsisuko, – Va, kur tu. Ką čia veiki? Einam gal jau namų link?

Mergaitė linktelėjo ir vėl atsisuko į krūmą. Sniegės nebebuvo.

*********

Vakarėjant vėl ėmė lyti. Krivio žingsnių garsą per pilies laiptus lydėjo ir nuo plaukų bei drabužių varvančio vandens kapsėjimas. Rodės, kad jau visuomet, kai taip lyja, gali laukti skubaus pakvietimo pas kunigaikštį. Preigilas nė nepabeldęs atvėrė duris.

Išvydo Skiriotą vaikščiojantį po kambarį, rankose supantį šniurkščiojantį Idrį. Nerimas sustiprėjo. Pamatęs Preigilą, kunigaikštis stabtelėjo ir pašaukė tarnaitę. Ji, tarytum jau būtų sėdėjusi prie durų ir laukusi kvietimo, tuojau pat išdygo šalimais.

– Paimk jį trumpam, aš turiu pakalbėti su kriviu.

Idris atiduodamas ėmė dar garsiau verkti.

– Ššš, aš tuojau grįšiu, Idri, – ramino vaiką ant tarnaitės rankų kunigaikštis. Berniukas nenurimo tik ėmė šaukti mamą. Skiriotas susigūžė. Pakėlęs ranką, ja užsidengė akis ir sumurmėjo tarnaitei, kad ši pagaliau išsineštų jį į kitą kambarį.

Kai už durų verksmas nuslopo, kunigaikštis mostelėjo Preigilui atsisėsti. Krivis pakluso, bet vis dar nenuleido nuo jo akių. Jau iš pirmo žvilgsnio suprato, kad nutiko kažkas negero. Skiriotas atsisėdo priešais. Abu dabar tylėjo ir ta tyla darėsi sunki. Preigilas neiškentė pirmas:

– Kas atsitiko?

Kunigaikštis sukryžiavo rankas ir ėmė trinti delnais žastus, lyg kūnas žvarbtų nuo šalčio. Galop, nusisukęs į langelį už kurio jau leidosi saulė, tyliai ištarė:

– Rikantė. Ji dingo.

– Kaip dingo?

– Taip pat. Taip pat kaip visi. Su pelenais ir krauju. – Skiriotas stengėsi susitvardyti. – Aš jų šiandien net nemačiau, – jis skėstelėjo rankomis, – net nudžiugau, galvojau gal jau viskas, gal jie nebesugrįš. Tada nuėjau pas ją šito pasakyti ir radau tik... Tik tai.

Jo delnai uždengė veidą. Preigilas tylėjo, tik iki baltumo suspaudė kumščius. Kambaryje temo. Atrodė, kad žodžiai tapo tik beverčiai garsai, dėl kurių net neverta judinti lūpų. Skiriotas nusisuko.

– Ar vis dar neaišku kaip tai sustabdyti?

Jo balsas nuskambėjo per garsiai šitoje liūdnoje, tamsioje tyloje. Širdin vėl įdūrė. Preigilas papurtė galvą. To judesio Skiriotas matyti negalėjo, bet kitokio atsakymo ir nelaukė. Atsiduso. Atsistojo. Tyliai priėjo prie durų, atsargiai jas pravėrė ir apžvelgė tamsų koridorių. Tada vėl sugrįžo ir atsisėdo priešais. Tik veidas liko nukreiptas į žemę. Kriviui dabar pasirodė, kad jame mano ne tik skausmą, bet ir pyktį, graužatį. Jausmus, kuriuos jis galėjo puikiai suprasti, tik nenorėjo jų taip akivaizdžiai niekam rodyti. Pridengtos tamsumos melsvos akys galop pažvelgė į jį:

– Krivi, aš privalau tau prisipažinti. Privalau, nes bijau, kad tai aš dėl visko kaltas. Aš dabar suprantu, kad pasielgiau nedovanotinai, negerai, ir tai mane persekios iki mano dienų galo, bet... Bet tada tai atrodė vienintelė išeitis. Ir tą vienuolį... Tą vienuolį, už kurį jūs visi mane pasmerkėt, aš parsivedžiau tik dėl šitos savo kaltės. Aš nebegalėjau... Ir vėl nebegaliu nei valgyti, nei miegoti, o jis... O jis, kai mes pirmą kartą susitikom, žinai ką jis man pasakė? Kad jo dievas, ne taip kaip mūsiškiai, sugeba atleisti, kai prasikalsti, jei to tikrai gailiesi, jei apie tai, nieko neslėpdamas, jam pripažįsti. O aš tikrai gailėjausi, aš pašėlusiai troškau to atleidimo. Nebegalėjau melsti jo iš to, kuris jau buvo negyvas, negalėjau tikėtis ir iš savo dievų ar savo žmonių. Tik jo dievas buvo vienintelė mano viltis. Nors dabar mes žinom, kad ir čia aš suklydau. Nors ir čia aš apvyliau savo žmones ir savo dievus. Taip! Nors jums gal taip ir neatrodo, aš išties labai liūdžiu dėl to kas per mane nutiko! Dėl ugnies, dėl Gailės, dėl... Tas mano atleidimo troškimas sukėlė tik dar daugiau kančių, aš dar labiau nusikaltau. Bet tai visi jau žino. – Jis atsiduso, – Aš tau, Preigilai, noriu prisipažinti ką kitą. – Žvilgsnis iki šiol įsmeigtas į krivio akis, dabar ėmė klaidžioti, – Jūs visi pamenat Jarutį. Nepaisant to, kaip mes jį matėme paskutinį kartą, turi pripažinti, kad iki tol jis buvo tikrai doras vyras. Jis buvo geras draugas, jis rūpinosi mūsų žmonėmis ir mūsų žemėmis, o dievai tai tikrai matė, jis visais būdais stengėsi išspręsti mūsų žemių klausimus taikiai. Vilkgailai, kad ir koks puikus žmogus jis buvo, trūko tokio... Mąstymo. Visi, išskyrus jį, žinojo, kad mes vienui vieni ilgai neatsilaikysim, kai Polockas vėl sustiprės ir... Mes juk patys pirmi jų kelyje! Be to – šiauriniai kunigaikščiai... Jarutis seniai Vilkgailai kalbėjo, kad reikia jungtis su kitais, reikia tvirtinti santykius, bet Vilkgaila nieko nenorėjo girdėti. Jarutis buvo net beveik sutaręs su Milotu, bet mano brolis buvo neperkalbamas – girdi, Milotas tarnauja priešams ir prieš jį reikėtų nebent kariauti, – Skiriotas nuleido galvą į savo rankas ir garsiai įkvėpė. Jo balsas pritilo, – Jis buvo mano brolis, bet aš... Aš galvojau apie visus jus, apie savo žemių žmones, apie tai, kas jūsų visų laukia dėl jūsų valdovo užsispyrimo, todėl... Todėl, Jaručiui pasiūlius, aš sutikau. Aš tapau brolžudžiu, Preigilai, nes maniausi gelbstintis savo žmones. Aš tikrai maniau, kad... Bet ir vėl buvau neteisus, ir vėl suklydau. Ir vėl viskas nuėjo perniek. Dabar mes žūstame dėl nenugalimų priešų, o Milotas, kuris žadėjo mus ginti, eina prieš mus į karą.

Skiriotas nutilo ir užsimerkė. Toje prieblandoje jis staiga tapo panašus į negyvą, nejudančią skulptūrą. Tik blakstienose, rodos, sužibo ašaros. Preigilas atsistojo. Giliai įkvėpė tamsos ir apsižvalgė po tuščią kambarį. Gal ir gerai, kad jau sutemo.

– Tavo vienuolis melavo, kad jo dievas gali tai atleisti. Tu nusipelnei pačios žiauriausios bausmės, Skiriotai.

Dabar krivio ranka nebūtų sudrebėjusi, kaip aukojamam jaučiui perrėžiant jam gerklę, jei jis būtų žinojęs, kad ta auka kiek nors padės. Deja, nors neaišku kaip po to būtų su šešėliais, jį nužudžius, Jarutis su Milotu dar lengviau gautų ko norėję. Krivis dar kartą įkvėpė, užsimerkdamas ir stengdamasis atrasti ramybės ištarti dar kelis sakinius:

– Bet dabar tu privalai pagaliau prisiimti į savo rankas tą valdžią, kurios taip siekei. Niekada neprilygsi savo broliui, bet dabar privalai, – pabrėžė, – iš visų jėgų stengtis nors kiek sumažinti tą žalą, kurią padarei.

Skiriotas dar žemiau nulenkė galvą. Krivis apsisuko ir skubiais žingsniais nuėjo prie durų. Sugniaužęs rankeną dar kartą atsisuko į tą susigūžusią žmogystą, dar šį rytą jo vadintą kunigaikščiu:

– Nuo rytojaus savo pareigas palieku pavaduoti Rūnui. Išjoju į prūsų kraštą, nes jų žyniai – paskutinė galimybė visa tai sustabdyti.

Skiriotas pakėlė galvą:

– Aš tau duosiu geriausius savo vyrus.

– Iš tavęs man nieko nereikia. Savo geriausius vyrus pasilik, kai su savo kariauna atžygiuos Milotas. Arba Jarutis.

XII SKYRIUS. TRUPANTYS

Aplinkui viskas dužo į smulkiausias šukes ir Symantas iš visų jėgų stengėsi išsilaikyti pats nenukritęs į juodą nevilties bedugnę. Kiekvienąkart pamačius savus sukirbėdavo pusiau liūdnas džiaugsmas: buvo taip gerai, kad jie dar yra, bet kiek ilgai? Buvo taip skaudu, kad jis negali padaryti nieko, kad tai pasibaigtų. Kaip sustabdyti šešėlius nebuvo aišku ir niekam kitam, net tėčiui, ir rodės, tik laiko klausimas, kol jie visi išnyks kartu su ta alsuojančia tamsa.

Nors miegas dar trumpino likusį laiką gyventi, mieliau būtų sugebėjęs užmigti – pabaigos laukimas kankino. Šią naktį vėl niekaip nepavyko. Neapsikentęs išėjo pasivaikščioti.

Naktis buvo rami. Nė vieno žmogaus lauke, nė jokio vėjo šiurenimo lapuose, tik liūdnas mėnulio veidas ir tolimos, negąsdinančios vilkų dainos. Ta tyli tamsa, ateinanti po stingdančio šešėlių laukimo; tamsa, skelbianti apie dar vieną išgyventą dieną, jau šiek tiek ramino. Liko dar viena naktis, rytas ir diena viskam pasikeisti. Tikrai galės pamatyti ir Juną. Kai bandydavo ieškoti vilties, tos būsimos dienos atrodė tokios ilgos.

Jis nuėjo iki pat miško pradžios. Aštrias šukes, duriančias galvoje ir krūtinėje, pamažu dildė rami mėnulio šviesa. Dar keli atokvėpiai ir jis patrauks atgal namo. Tačiau atsisukęs tarp palaukės medžių, nuo miesto išvydo artėjantį žmogų. Stabtelėjo ir įsižiūrėjo. Nakties blanki šviesa nušvietė tik žmogaus figūrą, bet ir iš to jis suprato, kad tai Ilmantas. To silueto dabar nebegalima buvo sumaišyti su niekuo kitu – iš devynių, tokių pat tvirtų kaip jis, jo sūnų, turbūt liko tik tas vienas, su broliu išvykęs ieškoti Jaručio. Nebesijudindamas, iš po gluosnio šakų, Symantas stebėjo jį artėjantį. Didelis, sunkiai alsuojantis žmogus, plačiais, skubiais žingsniais praėjo visai šalia, bet jo taip ir neišvydo. Sustojo netoliese miške ir pakėlė galvą. Symantas tebestovėjo po gluosniu. Iki šiol nepastebėtas ir dabar jis vis nesiryžo nei pasisveikinti, nei tyliai pasišalinti.

Tuo metu vyras, nusiėmęs nuo peties, ant storos šakos sau virš galvos užmetė atsineštą virvę. Mikliai pririšo vieną jos galą prie kamieno, kitą timptelėjo, lyg tikrindamas ar gerai laikosi. Symantas susiraukė: kam, ką jis darys? Virvė susiūbavo ir vaikinas nustėro – laisvas jos galas buvo kilpa.

Ilmantas, nieko nebelaukdamas, vikriai pasilipo ant žemiau išaugusios šakos ir užsinėrė kilpą sau ant kaklo. Pasirodė, kad viskas vyksta neįtikimu greičiu. Tik mirksnis ir jo kūnas pakibo. Šaka skaudžiai trakštelėjo, o didelė figūra sutrūkčiojo. Tik dabar Symantas lyg pabudo iš sąstingio. Liuoktelėjęs kelis šuolius iki medžio, pasilypėjęs ant tos pačios šakos, ant kurios dar ką tik stovėjo Ilmantas, išsitraukė iš už diržo peilį ir ėmė pjauti virvę. Tai užtruko, rodos, taip ilgai. Galop sunki medžio našta žnektelėjo žemėn. Vaikinas nušoko iš paskos. Drebančiais pirštais bandė sugraibyti kilpą po tankia, šiurkščia barzda, bet greitai pakilusi Ilmanto ranka grubiai pastūmė jį šalin ir pati nutraukė virvę.

Vyras atsisėdo. Symantas išgirdo kaip šaižiai cypdamas oras greitai teka į jo plaučius. Jis ėmė kosėti, bandydamas kažką ištarti. Symantas pritūpė šalia stebėdamas, nesiryždamas, bet pasiruošęs padėti. Tamsoje aršiai sužybčiojo išgelbėtojo akys. Dar keletas atsikvėpimų ir jis sušvokštė:

– Kas prašė? Ko neleidi pasirinkt kaip mirt? Ar būtinai nuo jų?! – veide žaibavo pyktis. Jis pamažu pasikėlė nuo žemės. – Ko negelbėji tų, kuriems to reik? – Suriaumojo ir sunkus kūnas grėsmingai priartėjo. Kumščiai susigniaužė ir pro dantis su panieka ištrūko: – Traukis iš akių.

Symantas pakilo. Žodžiai, žvilgsnis lyg aštrios skeveldros draskėsi kiaurai odą į jo vidų. Greitu žingsniu, daugiau neatsisukdamas jis patraukė namo. Rodės, ta pati kilpa dabar veržė ir jo kaklą trukdydama įkvėpti, spausdama iš jo gyvybę, triuškindama kaulus ir bet kokią viltį.

Tik palei pilies vartus jį sustabdė tėvas.

*********

– Nekalbėk niekų, Symantai: jei tu joji, josiu ir aš, – pareiškė Juna.

Jis kiek nervingai nusijuokė.

– Ar tu bent supranti ką reiškia toks žygis? Ar bent buvai kada toliau nuo šio miško ir savo namų?

– Aš daug daugiau suprantu negu tau atrodo. Tu pats nieko nesupranti! Tu net neįsivaizduoji, ką gali susitikti keliaudamas į tą pusę! Aš galėčiau jums padėti, aš pažįstu tas vietas, – ji pakėlė balsą tiek, kad beveik suriko.

– Nusiramink ir nustok šaukti. Tai nieko nepakeis. Tavęs tikrai neimsim. Ir mus apsunkinsi, ir tau pačiai bus sunku. Be to, čia tau daug saugiau. Juk šešėliai kaip tik labiau taikosi į tuos, kurie traukiasi iš čia. Ir tie pavojai, kuriuos minėjai, – šyptelėjo Symantas.

– Koks kartais tu užsispyręs ir kvailas, – susiraukė ji.

– Na, na.

– Tikrai, jeigu aš tau sakau...

Neleisdamas pabaigti, jis ištiesė rankas ir prisitraukė ją artyn. Jos pyktis ir nerimas sukėlė malonų virpulį – taip gera buvo žinoti, kad jai rūpi. Juna nutilo ir jo pirštai įsipynė į jos plaukus.

– Viskas bus gerai. Mes nujosim ten, pakalbėsim su prūsais, jie mums patars kaip susitvarkyti su šitais šešėliais, mes grįšim, jų atsikratysim ir vėl viskas bus gerai.

– Symantai, jei aš jus vienus išleisiu, turbūt nei tavęs, nei tavo tėvo daugiau nepamatysiu.

– Na, nekalbėk taip. Kam taip? Be to, jei jau ir taip, tai bent tu liksi gyva. Kam mums visiem žūti?

– Mes nežūtume, jei keliaučiau kartu.

– Tikrai? Ir kuo tu tokia ypatinga, kad tai užtikrintum? – jau kiek susierzinęs, bet vis dar bandydamas šypsotis paklausė Symantas.

– Aš... – Juna nutilo.

Jis vėl perbraukė pirštais per jos plaukus. Neatrodė, kad tai būtų paskutinis kartas. Keista gera nuojauta jį apėmė nuo tada, kai sužinojo, kad rytoj išjos su tėvu į Prūsiją. Buvo gera, kad pagaliau galės nuveikti kažką, kas iš tiesų padėtų žmonėms. Tikrai tikėjo, kad šis tėvo planas teisingas.

– Juna, viskas bus gerai, pamatysi. Pagaliau mes tai pabaigsim. Tikiu, kad tikrai pavyks. Ir aš tikrai sugrįšiu. Nė už ką negalėčiau tavęs palikti.

Juna nieko nebesakė.

*********

Buvo nebe liūdna, buvo kankinančiai tuščia. Ji norėjo verkti, bet atrodė, kad ašaros tiesiog baigėsi. Po ištuštėjusią širdį skersvėjais ūžavo nebent pilkas pyktis. Iglė nebebuvo tikra ant ko pyksta: ant šešėlių, dvasių, dievų ar tėčio. Suprato, kad jis turi kažko imtis, kad galbūt išties prūsai padės, bet... Bet ir vėl jis išvyksta, nežinia kuriam laikui ir neaišku kada vėl jį pamatys. Ar iš viso pamatys! Jei ne šešėliai, tai jos mylimeji patys pasitraukia nuo jos. Iš pradžių mama, o dabar tėtis, Symantas. Vis baugščiai dairydavosi aplink juos – šalia tėčio ir brolio dar nematė pranašės, bet tai nenumaldė nerimo. Juk kartais ji nesiskubina pranešti.

Iglė bandė paprašyti pasiimti ir ją į kelionę, bet tėtis tik nusijuokė ir pasakė, kad jai svarbiau ir saugiau likti su Auktare.

Tai buvo kankinantis laukimas – laukti, kol jie išvyks, neaišku ar ne visam laikui. Ji nebegalėjo sėdėti vienoje vietoje. Nežinojo kur nori nueiti, bet reikėjo eiti. Patraukė nosies tiesumu.

Sustojo tik priėjusi šaltinį pamiškėje. Čia nebebuvo nieko, kas ją matytų – nei žmonių, nei dvasių, tik ramiai šnibždantis šaltas vanduo ir tyliai šlamantys medžiai. Čia buvo bent truputį ramiau. Tarsi ieškodama dar didesnės tylos, praėjusi pro šaltinį, ji užkopė į kalvelę nuaugusią jaunais beržais. Ten beveik niekas nesilankydavo, ten niekam nereikėjo – nei uogų, nei vaistažolių, nei... Žvilgsnis sustojo ties paukščiu, tupinčiu ant šakos. Tapo nejauku. Pasirodė, kad jis atidžiai ją stebėjo. Iglė nebūtų galėjusi pasakyti, kas tai per paukštis. Atrodė visai kaip vanagas tik buvo visas juodas. Priėjo arčiau. Ištiesusi ranką jau būtų galėjusi jį pasiekti, tačiau vanagas nenuskrido. Nebijojo. Tik dar palinko į priekį, lyg norėdamas iš arčiau ją apžiūrėti. Jo snapas prasivėrė, bet vietoj jo paukštiško balso, iš juodos krūtinės sklido tik tyla.

Iglė staiga atsitraukė. Pajuto šaltį, pašiurpo oda. Užsimerkė tik trumpam, bet ir toje trumpoje tamsoje ji išvydo: blykstelėjo melsva liepsnelė pridengta kaulų grotomis, vėl pažvelgė gąsdinančios piktos akys iš ežero, o tuomet priešais sustojo trys juodos nepažįstamų žmonių figūros. Išsigandusi atsimerkė. Juodas vanagas pakėlė galvą ir suplasnojęs pakilo. Jo šešėlis nuskriejo per virpančiais beržais pridengtas samanas ir dingo tarp miško medžių.

Iglė vis dar jautė kaip stipriai daužosi širdis. Kas tai buvo? Ką tai reiškė? Ji vėl apsidairė bijodama sutikti dar ką nors. Niekas nesujudėjo. Dabar ji tikrai liko viena. Tikrai? Išvydo kažką keisto ten toliau po beržu. Žengė artyn – čia buvo iš akmenų sudėliotas paveikslas – tarp gūdžių miško medžių kamienų į ją žvelgė trys moterys juodais, beveik žemę siekiančiais plaukais. Ar ne tą patį vaizdą ji ką tik matė pro užmerktas akis? Dabar pasirodė, kad kažkas pikto čia vis tik tūno. Ji nebesižvalgė, tik lėtai ir kiek galėdama ramiau, stengdamasi neišsiduoti, patraukė atgal į miestą.

Tik jau pasiekusi pirmuosius namus ji leido sau sustoti. Nedrąsiai atsisuko – jos niekas nesivijo. Atsirėmė į šalia kelio augantį klevą. Vis dar bandė suvokti ką mačiusi. Ar tai buvo perspėjimas saugotis, žinia ruoštis neišvengiamam? Ką ji turėtų daryti su šitais regėjimais? Kam ji tai mato? Gerklę suspaudė graudulys. Prisiminė Perkų, mamą... Ji nebeturi su kuo pasitarti, jų nebėra. O dabar... Dabar, šiandien ji neteks ir dar dviejų žmonių. Ašaros, kurių dar neseniai galvojo nebeturinti, kaupėsi lyg grasinanti išversti užtvanką upė. Bet akims dar neužtemus Iglė spėjo pamatyti jį.

Mažas berniukas, toks panašus į Idrį, bėgo tiesiai jos link, nors, rodės, jos ir nemato. Melsvos, pilnos baimės akys, dar nevikrios vaikiškos kojos, nerangiai besidėstančios ant nelygaus tako. Iš paskos jo piktai piktai lojo šuo. Iglė įsitempė, ji jau norėjo bėgti artyn, sugauti ir jį išgelbėt, bet berniukas staiga tiesiog išnyko.

Šuo nustojo loti ir niūriai sukaukė.

Ji suprato. Būtent šią akimirką mirė Idris.

Užtvanka sugriuvo. Ji nusisuko į klevą ir stipriai į jį įsikibo. Suvokimas, kad pražūtis neišvengiama užliejo lyg tamsus vanduo. Niekas nebus pasigailėtas, net tie, kurie dar nespėjo nusikalsti. Iš akių plūdo ašaros, oda braižėsi į sutrūkinėjusią žievę, o pirštai iki skausmo spaudė kamieną. Tesinorėjo, kad bent trumpam ir į ją kažkas taip įsikibtų.

– Igle...

Ji atsisuko. Per sūrų ašarų rūką pamatė susirūpinusį brolio veidą. Jis vis dar čia. Iglė paleido klevą ir apkabino Symantą. Jo rankos apglėbė jos pečius.

– Kas nutiko?

Ji tik dar stipriau prisispaudė prie brolio krūtinės. Negalėjo suvaldyti ašarų, negalėjo ištarti nė žodžio. Jei ir būtų galėjusi – kokiais žodžiais, ką ji būtų pasakiusi? Iglė tik lėtai papurtė galvą. Pasirodė, kad Symantas kažką suprato, jis nieko nebeklausė, tik stovėjo ją apkabinęs ir leido verkti.

– Pasiimkit ir mane kartu, – galop sušnibždėjo ji.

– Ne, Igle, tau per daug pavojinga.

Ji pakelė akis ir pažvelgė į jį. Niekada ji dėl nieko nesiguosdavo Symantui, bet dabar...

– Aš žinau. Todėl ir noriu. Noriu mirti kartu su jumis.

Brolio kakta truktelėjo, lyg su jos žodžiais kažkas aštraus būtų susmigęs į jo kūną, o akys užsimerkė.

– Nesakyk, negalvok taip. – Jo pirštai suspaudė jos pečius. – Viskas bus gerai. Pamatysi. Šį kartą tikrai pavyks. Negi netiki tėčiu?

Ji pakėlė galvą. Symanto akyse dabar tikrai galėjo įžvelgti viltį. Negi jis tikrai tiki tuo ką sako? Symantas? Tas pats, kuris visuomet labiau tikisi blogiausio? Ji delsė.

– Igle?

Tėtis negali žinoti, kad ji tokia silpna.

– Nesakyk tėčiui, kad aš taip... Gerai?

Symantas linktelėjo.

*********

Iglė dar ilgai stovėjo lauke ir stebėjo tuos tolius, kuriuose jau buvo pranykę tėtis ir brolis. Tarėsi dar juos matanti. Nenorėjo nusisukti ir paleisti iš akių to, dabar jau tik įsivaizduojamo, taškelio; negalėjo nusikratyti pikta mintimi, kad daugiau jų nebeišvys. Niekas daugiau nenutarė prie jų prisidėti. Tėtis sakė, kad nieko daugiau ir neimtų kartu, bet Iglei atrodė, kad jis nusivylė, kad niekas net nesisiūlė. Pamažu pradėjo lyti.

Mergaitė grįžo į Auktarės namus jau visa peršlapusi nuo lietaus. Krosnyje dar tebebuvo močiutės vakar ugniai paklotas patalas su pelenų kryžiumi. Dabar tas, kadaise jaukus vaizdas, priminė vakarą ir su juo pasirodančias dvasias. Pirmą vakarą be Symanto ir tėčio. Auktarė uždegė balaną ir kambaryje atgijo virpantys daiktų šešėliai. Iglė tyliai prisėdo ant suolelio kambario kampe. Pažvelgė į močiutę, vėl atsargiai ant stalo dėliojančią sudžiūvusius vaistažolių žiedelius. Krūptelėjo – pasirodė, kad jos šešėlis neturi galvos.

– Pamatei kažką, kibirkštėle?

Iglė papurtė galvą. Močiutė prisėdo ant to pačio suolelio. Jos tylus buvimas pasakė daugiau nei žodžiai, kuriuos būtų galėjusi ištarti.

Tuomet kažkas pabeldė į lauko duris. Abi nustebusios atsisuko. Nė viena nepaprašė įeiti, bet svečias, to ir nelaukdamas, pravėrė duris. Per slenkstį žengė Juna. Kartu su ja vidun įėjo lietaus ir miško kvapas bei slogi nelaimės nuojauta. Linktelėjusi Auktarei, ji įsmeigė tamsų žvilgsnį į Iglę.

– Man reikia su tavimi pasikalbėti, – ištarė be jokios įžangos.

Iglė susigūžė. Ta mergina vis dar kėlė baimę. Nepaisant to, kad Junos vardas šeimoje buvo minimas tik geruoju; nepaisant to, kad tėtis nuolat jai primindavo, kam turi būti dėkinga už savo gyvybę; pirmas įspūdis, tuomet išvydus ją per audrą liko pats stipriausias.

Auktarė atsistojo.

– Prisėsk, Juna. Gal nori ko užkąsti?

Mergina papurtė galvą.

– Ne, man reikia pasikalbėti su Igle. Tai svarbu. – Ji nekantriai grįžtelėjo į Auktarę, tarsi sakydama, kad jai reikėtų išeiti.

– Gerai, gerai, – sumurmėjo senolė. Lyg šiek tiek įsižeidusi, kad yra išvaroma savo pačios namuose, paėmusį vieną glėbį žolelių, nuėjo į kitą kambarėlį. Jos liko vienos.

Juna priėjo arčiau ir lietaus kvapas sustiprėjo. Iglė pasislinko dar toliau į kampą, tačiau akių nenuleido – nenorėjo parodyti baimės, nors negalėjo jos ir nuslėpti. Mergina prisėdo visai šalia.

– Nagi, mergaite, jau galėtum nustoti manęs bijoti. – Baltame, tamsių plaukų įrėmintame veide, nušvito švelni šypsena. – Aš juk nieko blogo nei tau, nei taviškiams nepadariau. O apie tuos debesis ir audrą man jau tuoj pabos tau pasakoti, nes tu vis pamiršti. Juk nepameni, kaip kalbėjom tavo sapne po ritualo? – paklausė ir trumpam nutilo tyrinėdama mergaitės veidą. – Manau, tu iš viso nieko apie jį nepameni. Nieko, galėsiu tau papasakoti. Bet vėliau. Dabar mus spaudžia laikas. Taigi, – jos rankos kalbant pakilo ir pirštai ėmė grakščiai sklandyti ore, lyg ši šnibždėtų burtažodžius. Iglė atidžiai sekė kiekvieną jos judesį ir žodį, tarsi pasiruošusi bet kurią akimirką sprukti. – Pabandysiu vėl trumpai viską paaiškinti. Aš tikrai nekviečiau tų šešėlių. Sakei, kad matei mane per audrą, bet tada aš tiesiog bandžiau ją nukreipti nuo jūsų. Gaila, kad nesėkmingai.

Iglė linktelėjo galvą, nė nesiruošdama ginčytis, tik laukdama, kad ta būtybė greičiau pasakytų savo tikslą ir išeitų, palikdama ją ramybėje. Juna ištarė:

– Atėjau, nes reikia, kad tu keliautum su manim. Tavo broliui ir tėčiui gresia pavojus, o be mūsų jie tikrai pražus.

Štai. Mergaitės kūnu perėjo šiurpas. Pirmiausia dėl to, kad Juna bandė patvirtinti jos baimes dėl šeimos, antra – dėl to, kad ji reikalavo kažkur su ja eiti. Iglė nė už ką neplanavo su ja keliauti per miškus. Jei nebūtų taip baisu, būtų net nusijuokusi iš jos ištartų žodžių – kaipgi dvi mergaitės gali apginti du vyrus? Tačiau vos tik taip pagalvojus Juna šyptelėjo:

– O! Bet mes nesam dvi paprastos mergaitės!

Iglė krūptelėjo ir dar stipriau atsišliejo į sieną. Mergina nusijuokė:

– Dabar, kaip ir Symantas, paklausi ar moku skaityti mintis? Ne, nemoku. Ne mintis skaityti galima. Žmones. Aš tik gerai pažįstu žmones. Žinau, kad tu manęs bijai ir nepaisant to, ką tau dabar pasakysiu, užtruks dar bent šiek tiek, kol manim galėsi patikėti. Suprantu tai, bet tu vis tiek turi įveikti savo baimes ir keliauti su manim. Ne dėl manęs, ne dėl savęs – dėl jų. – Tuomet dar arčiau pasilenkusi prie Iglės sušnabždėjo: – Be tavęs tavo tėčiui tikrai bus sunkiau. Žinau apie tai, ką tu taip nori nuo jo ir visų nuslėpti, Igle. Tavo mama tau įkalė neteisingą mintį. Tai nėra prakeikimas. Būtent dėl to, kad tu matai daug daugiau negu kiti, man tavęs ir reikia. – Tada ji išsitiesė ir jau garsiau pratęsė. – Be tavęs gal ir nesugebėsiu. Turi man padėti. Turi padėti jiems. Ar dabar sutinki?

Iglė jautė lyg tvirti, aštrūs spąstai susiglaudžia ir stipriai į ją įsikanda. Iš kur Juna gali žinoti jos paslaptis? Vienintelė, kuri žinojo buvo mama, daugiau ji niekam neišsidavė. Net tėčiui, net močiutei. Niekas nežino, iš kur ji gali žinoti? Ne, ji nebuvo tokia, kokia bandė įtikinti esanti: tie audrų vaikymai, žmonių skaitymai, dabar tai... Iglė niekur su ja neis, iš Junos galima tikėtis tik kažko blogo.

– Igle? – balsas nekantravo.

– Nežinau, nemanau, kad... – bandė suręsti atsakymą mergaitė.

– Igle, prašau, negi nori jų daugiau nebepamatyti?

Jos akyse sužibėjo liūdesio krisleliai, o žodžiai nuskambėjo taip, tarsi, jai iš tiesų rūpėtų. Tačiau Iglė negalėjo patikėti ta keista, baugia būtybe iš miško, jos juodomis akimis iš ežero. Mergaitė tyrinėjo Junos veidą siekdama pamatyti kaip ji galop išsiduos, kad visa tai melas, kad ji tik bando ją išvilioti į pražūtį, kad jai visai nerūpi nei jos brolio, nei tėčio likimas. Junos pečiai sudrebėjo:

– Kaip tave įtikinti? Ką turiu padaryti, kad sutiktum? Ar taip sunku patikėti, kad galiu norėti padėti jums visiems nemirti? Jei negali tikėti tuo, tai gal bent gali patikėti, kad myliu Symantą ir padarysiu viską, kad tik jis nenukentėtų?

Junos pirštai palietė Iglės riešą. Iglė nebeturėjo kur trauktis, tik šaltas baimės drebulys nuslinko iki krūtinės.

Tuo metu į kambarį sugrįžo Auktarė. Priėjusi uždėjo ranką ant Junos nugaros.

– Dabar tu luktelk už durų, širdele, – švelniai ištarė.

Neprieštaraudama Juna sugrįžo į lietų. Močiutė prisėdo šalia ir paėmė virpančius Iglės pirštus. Jos prisilietimas ramino. Iglė tikėjosi, kad ramins ir žodžiai, bet ji ištarė:

– Tu turėtum eiti su ja.

Mergaitės akys išsiplėtė iš nuostabos. Iš karto nė nežinojo net ką atsakyti, tačiau tuojau pat ėmė purtyti galvą. Auktarė dar tvirčiau suspaudė jos ranką.

– Kibirkštėle, ir aš žinau, kad tu matai viską taip, kaip matė Leitė.

Iglės kūnas tarsi nutirpo. Kaip? Jai nepasigirdo?

– Vaikuti, juk aš užauginau tavo mamą. Išmokau pamatyti tuos dalykus greičiau nei kiti.

– Ir tu jai... Tu jai pasakei?

Ji atsiduso.

– Dabar nesvarbu, iš kur Juna žino. Svarbu kas kita. Jums reikia paskubėti. Aš suprantu, kad jos bijai, bet jei nepasitiki ja, pasitikėk manim, nes aš ja tikiu.

– Bet tu visais tiki, tu nematei ką mačiau aš, tu...

– Taip aš nematau to, ką matai tu, bet ir tu nematai, ką matau aš. Aš ją daug geriau pažįstu nei tu. Taip, iš pradžių ji galbūt tikrai nekelia pasitikėjimo, bet pamatysi kaip viskas pasikeis.

Iglės akyse beveik kaupėsi ašaros – jautėsi taip, lyg vienintelė likusi paguoda ją stumtų nuo savęs, ją siųstų į pražūtį, į tamsius miškus, pilnus lietaus ir baimės.

– Kibirkštėle, mieloji, – senelės delnas glostė jos skruostą, – juk žinai, kad tu man pati brangiausia. Tikrai neatiduočiau tavęs kažkieno globai, jei galvočiau, kad tau gali nutikti kas blogo. Kas blogiau negu čia. Ji tave tikrai daugiau apsaugos negu galėčiau aš. O be to, tu juk dvasių regėtoja, tu ir taip esi tvirtesnė už mus visus, – Auktarė nusišypsojo. Šypsenoje slėpėsi ne tik šiltas liūdesys, bet ir pasididžiavimas. – Preigilas ir taip turėjo tave pasiimti kartu, bet jis dar nesuprato, kad be tavęs neišsivers.

Mergaitė įtraukė pilnus plaučius oro. Baimės kvėpavimą vis dar jautė ant savo odos, bet iš močiutės delnų į ją sklido ramybė.

– Aš tikiu, kad viskas baigsis gerai, kad tai, kas dabar atrodo baugus žygis per miškus, paskui taps gražia kelione, kad galų gale ta, kuri atras iš viso šito išeitį, būsi tu. Tu pati tik tuo patikėk ir tikrai taip bus. O be to, juk tu taip norėjai pakeliauti. Prūsijoje gal net dar kažką išmoktum apie žoleles.

Iglė šyptelėjo. Gerai, tebūnie ta Juna, bet močiutė jau persistengė su savo nuteikinėjimais. Jei kas ir ras išeitį, tai bus tėtis. Bet jei jam reikia jos pagalbos, ji turi jį pasivyti.

Juna sugrįžo į vidų. Jau iš toliau ištiesė jai ranką. Akimirką pasirodė, kad kažkada taip jau yra buvę – Juna tiesianti jai delną ir kviečianti paskui į nežinomybę. Vėl pažvelgė į močiutę. Apsigobęs balta skara jos veidas šiltai šypsojosi, tyliai suskimbčiojo žalvarinis vėrinys jai linktelint galva. Virš namo stogo suūbavo pelėda ir Iglė padavė ranką Junai.

*********

Lietus pamažu pavirto dulksna. Jau ilgokai nė viena nepratarė nė žodžio. Įkandin vilkosi tik sušlapusi tyla ir nerimas. Iglė vėl vogčiomis žvilgtelėjo į šalia jojančią Juną. Jos skubėjo, tačiau merginos žvilgsnis, nors daugiausiai nukreiptas į priekį, atidžiai šokinėjo ir pakelės brūzgynais, tarsi laukdamas iš ten kažkokio pavojaus. Ar jų kažkas gali tykoti? Mergaitė nedrįso jos kalbinti. Dabar buvo patenkinta bent tuo, kad tos tamsios akys jos nebetyrinėja, kad Iglė joja šalia tik kaip pašalinė, į kurią tas gąsdinantis padaras šiuo metu nekreipia dėmesio. Nors visą laiką bandė mintyse kartoti tuos močiutės žodžius, kad Juna galima pasitikėti, nuojauta vis šnabždėjo ką kitą.

Staiga Juna truktelėjo pavadį. Iglė taip pat sustabdė žirgą. Kažkas ant žolės tolėliau sujudėjo.

Jos didelės ir baikščios akys kartu su lietaus lašais gėrė į save mišką ir kelią priešais. Būtybės priešais gąsdino. Vėl pabandė atsistoti. Vėl suklupo.

Juna ir Iglė stebėjo ją nejudėdamos. Stirna gulėjo visai šalia kelio. Jos šone styrojo įsmigusi strėlė, kailis – kruvinas ir šlapias nuo lietaus. Matyt, ji visai nebeturėjo jėgų pasikelti ir tik persigandusi stebėjo žmones – tuos piktadarius, kurie ją sužeidė, tuos iš kurių nieko gero nebuvo galima tikėtis.

Junos antakiai susiraukė. Nušokusi nuo žirgo greitu žingsniu nuėjo iki jos. Pamatęs artėjantį žmogų, gyvūnas vėl nesėkmingai pabandė atsistoti, bet Juna jau buvo visai šalia. Iglė sunerimusi stebėjo ką ši darys. Išgirdo, kad kažką sušnabždėjo. Stirna nurimo. Mergina pritūpė šalimais. Suėmusi išlindusį strėlės kotą stipriai trūktelėjo. Stirna gailiai suinkštė ir iš atviros žaizdos plūstelėjo kraujas. Tuojau pat Juna pirštais uždengė žaizdą ir lūpos vėl sujudėjo.

Dar šiek tiek ir mergina patraukė ranką. Atsistojo. Stirna, vis dar žvelgdama į ją, nusipurtė ir pakilo ant visų keturių kojų. Iš žaizdos kraujas nebebėgo, tik kailis tebebuvo kruvinas. Neatrodė, kad tie grakštūs judesiai dar keltų skausmą. Gyvūnas meiliai ištiesė galvą link merginos. Lyg suprastų, lyg dėkotų. Juna šyptelėjo. Jos veidas tą akimirką pasirodė toks geras ir mielas. Stirna apsisuko ir pamažu nubėgo į mišką. Juna atsisuko į Iglę.

Mergaitės galvoje ėmė ūžti. Kaip ji tai padarė? Išgydė žaizdas be žolelių, be tepalų, taip greitai? Kaip taip tiesiog akimirksniu nuramino ir prisijaukino laukinį gyvūną? Močiutė žinojo užkalbėjimų, Rikantė jų žinojo dar daugiau, bet nė viena nebūtų to sugebėjusi.

Juna nusivalė savo kruviną delną į šlapias samanas ir neištarusi nė žodžio vėl užlipo ant žirgo. Iglė neiškentė:

– Kaip tai padarei?

Šviesiame veide vėl užsižiebė šypsena.

– Ką padariau?

– Nuraminai ją. Pagydei.

– Ilgas mokslas. Bet išmokstamas, – ištarė trumpai, atsisukdama į Iglę. Ši ją stebėjo vis dar su baime, bet dabar ir su susižavėjimu. Gal ji ir negali būti visai bloga, net jei kažkas su ja ir ne taip. Turbūt negali.

– Ar ir su manim tu taip?

– Ne, su tavim kiek kitaip. Tu juk ne stirna, – jos balsas vis dar skambėjo šiltai ir švelniai. Juna atidžiai nužvelgė Iglę, tada įkvėpė, lyg pasiruošdama ilgai kalbai: – Dėl to... Dėl to sapno ir tavo gydymo. Aš moku dar keletą dalykų. Vieno iš jų dėka parsivedžiau tave iš ten, kur buvai įstrigusi po kraujo aukojimo. To dėka aš ir žinau, kad matai dvasias. Auktarė man nesakė ir aš nesakiau Auktarei. Pažinojau ir tavo mamą, bet tuomet ji to dar nežinojo. Dabar žinau, kad esi mačiusi medžių dvasias, Giltinę ir dar šį bei tą. Tai, ką matei prieš aukojimą. Ką matei po jo – nežinau, niekaip negaliu žinoti, todėl labai svarbu, kad viską ką pamatai man pasakytum. Jei tu nežinai, ką daryti su tais vaizdais, gal žinosiu aš. Gerai?

Iglė spoksojo į ją, sulaikiusi kvėpavimą. Viskas maišėsi galvoje ir ji nebežinojo nei kuo tikėti, nei ko tikėtis. Labiausiai – ko tikėtis iš jos. Pravėrė lūpas:

– Tu pažinojai mano mamą?

– Taip, bet tik šiek tiek. Buvom porą kartų susitikę...

Staiga Junos balsas nutrūko.

– Ššš, paklausyk. Ar girdi?

Žirgai karpė ausimis, tačiau Iglė nieko negirdėjo.

– Almė, – ištarė mergina. Žodyje ant jos lūpų suliepsnojo beveik apčiuopiama grėsmė: – Paskubam, tavo šeimai gresia pavojus.

Nebeatsisukusi į Iglę, Juna paragino savo žirgą. Mergaitė dar norėjo paklausti kas per pavojus, kas per Almė, kodėl taip reikia bėgti ir ką ji išgirdo, bet dabar tegalėjo vytis, jei nenorėjo pasimesti šioje gūdumoje. Junos žirgas lėkė lyg vilkų genamas jau nebe keliu, o tiesiai per mišką, pro brūzgynus. Atrodė, kad mergina tiksliai žino kur jį nukreipti, bet Iglė vis tiek nesuprato, kur link jos skuba. Ji nei matė, nei girdėjo, nei jautė ką pavojingo. Dabar gąsdino tik Juna.

Tik po keliolikos akimirkų medžiai prasiskyrė ir prieš akis atsivėrė didelis tamsus ežeras. Tolimi krantai melsvai apgaubti miško, nuaugę nendrėmis ir meldais. Dabar ir Iglė kažką išgirdo. Lyg tylų, viliojantį, raminantį niūniavimą. Tas garsas atrodė toks malonus, bet būtent jis Junos veide raižė nerimo raukšleles. Iglė apsidairė. Nematė aplink nė gyvos dvasios. Pasirodė, kad balsas sklinda tiesiai iš ežero. Juna vėl paragino žirgą ir šis nušuoliavo toliau palei krantą. Iglė pasuko iš paskos. Paslaptingas balsas vis garsėjo.

Jos sustojo. Atsidūrė pievelėje priaugusioje tamsiai mėlynų gėlių. Viename jos krašte tyvuliavo vanduo, kitame neramiai trypčiojo du žirgai be raitelių. Iglė juos pažino: Anglis ir Kormas. Nerimas šaltomis bangomis užliejo krūtinę: o kur jų šeimininkai?

Juna juodu pamatė pirma. Krivis ir jo sūnus stovėjo iki kelių įbridę į ežerą, atsukę veidus į pamažu temstančią gelmę. Iglė pašaukė tėtį, bet šis net neatsisuko. Juna pakėlė ranką, lyg duodama ženklą tylėti ir nejudėti, ir nulipo nuo žirgo. Iglė stipriai suspaudė pavadį rankoje. Baimė augo sulig kiekvienu įkvėpimu. Ji iš čia matė brolio veidą, nukreiptą ežero vidurio link. Jis atrodė abejingas viskam aplink, išskyrus nebent kažką, ko laukė pasirodant iš gelmės. Nei jis, nei tėtis net nekrūptelėjo išgirdę jas prijojančias, išgirdę jos balsą. Juk turėjo girdėti. Iglė jau norėjo nebekreipti dėmesio į Junos ženklą, prieiti ir pažadinti juos iš to keisto miego atmerktomis akimis, tačiau tada pasirodė, kad kažkas toliau vandenyje sumirgėjo. Mergaitė prisimerkė, norėdama geriau įsižiūrėti.

Dabar tikrai pamatė, kad toliau ežere, neišnirdamas į paviršių, po vandeniu kažkas suko ratus. Iš čia matėsi tik juodas siluetas vandenyje, lyg ten būtų didžiulė žuvis, lyg... Ne, ji nežinojo ką mato, bet pasirodė, kad balsas sklinda būtent iš ten. Kūną nukrėtė šaltis. Tai priminė vaikystės baimes. Niekas netikėjo, kai ji sakydavo, kad tuomet, dar vaikystėje, beplaukiojant ežere už kojos ją pačiupo kažkieno šalti pirštai. Ir pati galų gale nusprendė, kad tai tebuvo mažo vaiko išsigalvojimai, bet dabar ta šalta gelmės baimė staiga sugrįžo taip, tarsi visą tą laiką būtų tyliai augusi nematomoje širdies kertelėje. Iglė nebegalėjo net praverti lūpų ir pasakyti Junai ką matanti.

Bet Juna tai turbūt pamatė anksčiau. Dabar tėtis ir Symantas sujudėjo. Žengė ne atgal į krantą, o gilyn į ežerą. Balsas sustiprėjo. Juna pasileido paskui, bet nešaukė nei Symanto, nei Preigilo, nelietė jų, net nežiūrėjo į juos. Įbridusi į ežerą garsiai suriko:

– Alme!

Staiga tapo tylu. Balsas iš ežero vidurio nutilo, vyrai sustojo, net miškas, tarytum, nuščiuvo. Iglė, tebesėdėdama balne, dar labiau susigūžė – tamsusis siluetas pamažu ėmė plaukti kranto ir jos šeimos link. Nors oda ir šiurpo iš baimės, Iglė negalėjo atitraukti akių nuo tos artėjančios grėsmės. Ryškėjo detalės. Dabar jau būtų galėjusi pasakyti, kad tai nebuvo žuvis. Siluetas turėjo kojas, besiiriančias rankas, net pasirodė, kad jam plaukiant, paskui vingiavo ilgi plaukai. Galop po vandeniu švystelėjo balta oda. Ežero būtybė priplaukė visai prie pat Junos. Kojos nusileido ir atsistojo ant povandeninio smėlio. Ji pakilo iš vandens.

Iglė sulaikė kvėpavimą. Tai buvo moteris. Bent jau atrodė tarsi moteris. Dabar vanduo slėpė tik jos blauzdas. Ilgi, gelsvai žalsvi plaukai beveik siekė kelius ir šlapiomis sruogomis dengė jos nuogą kūną. Būtybės oda atrodė tokia balta, tarsi niekada nebūtų buvusi paliesta saulės. Vyrų akys, nors ir be jokio jausmo, pasisuko į ją.

Almės skruostuose susiraitė šypsena, o šalti pirštai palietė Junos petį. Net jos šypsena buvo šalta.

– Juna! Jau kiek dienų, naktų, vasarų tavęs nemačiau, – balsas nuskambėjo šaižiai plonai ir viena, žalia kaip akivaras, akis trūktelėjo lyg bandytų mirktelėti. – Bet kodėl tu vis aplankai mane pačiu blogiausiu laiku? Ar nematai, kad esu užsiėmus? Juk galėjai luktelt trupučiuką, kol baigsiu.

Juna papurtė galvą:

– Ne, to kaip tik ir negalėjau, Alme. Tu turi juos paleisti.

Ežero būtybė skardžiai nusijuokė. Juokas buvo trumpas ir netikras. Jam užgesus, kaktoje susimetė piktos raukšlės.

– Tavo juokai tokie...

– Ne, aš nejuokauju.

Iš balkšvų lūpų išsprūdo kažkas panašaus į cyptelėjimą.

– Juna! Tikrai? Tu tikrai drįsti manęs to prašyti? Tu nepataisomas padare! Kiek dar man trukdysi? Kiek dar reikia? Ar visus juos nori išgelbėti? Jau ir taip esu tau padariusi išimtį. Niekas negali man to įsakyti.

– Alme, aš tau neįsakau, aš tik prašau.

– Ne. Mūsų kalba baigta.Tau – savo, man – savo. Netrukdyk. Eik. – Ranka mostelėjo į Junos pusę.

– Alme, prašau, būk gera, paleisk.

Ežero gyventojos akis vėl trūktelėjo.

– Ne! Ne! Tylėk tu! Kodėl turėčiau?!

Juna pasisuko į Iglę, kuri išsigandusi tebesėdėjo ant savo žirgo.

– Nes čia šitos mergaitės tėvas ir brolis. Pažvelk į ją, negi nori ją skriausti?

Būtybė įsmeigė savo žalias akis į Iglę. Mergaitė susigūžė dar labiau. Nuo to žvilgsnio darėsi šalta, bet balkšvas veidas pamažu įgavo švelnesnę išraišką.

– Ach, – Almė garsiai atsikvėpė ir akimirką nuskambėjo kažkas panašaus į užuojautą. Akimirka buvo trumpa. – Ką padarysi. Toks likimas. Jai nieko iš jų gero. Ar ne taip, mergaite?

– Ne, labai prašau, paleisk juos, – drebančiu balsu ištarė Iglė.

Almė nusišypsojo, parodydama baltus dantis, bet jos šypsena kandžiojosi.

– Ne, nepaleisiu.

Juna sučiupo jos riešą:

– Dėl mūsų draugystės...

– Juna, mūsų draugystė man labai nuostolinga.

– Labai prašau. Juk bus dar ką viliotis į ežerą. Kam tau taip reikia būtent jų?

Almė piktai nusipurtė Junos ranką.

– Ką čia kalbi? Negi nežinai kaip retai čia kas užsuka? O jei ir užsuka tai tik vaikiai, moteriškės arba seneliukai. Man gi tokių nereikia. O dabar štai du vyrukai, kaip tik man. Turbūt dar ir nuolatiniai širdžių daužytojai. – Ji dar kartą atsisuko į Preigilą ir Symantą ir jos pirštai palietė krivio ranką. – Mm, taip, taip ir jaučiu. Tiesiog puikus laimikis. Seniai tokio neturėjau. O tu ateini ir... Pasakyk man nors vieną rimtą priežastį, kodėl dėl tavęs vėl turėčiau juos paleist? Kažką rimčiau, negu „šitos mergaitės tėvas“.

Juna pravėrė lūpas, bet pro jas išsprūdo tik tyla. Akyse suvirpėjo ašaros:

– Nes tu būsi mano širdies daužytoja, jei nepaleisi, – galop tyliai ištarė.

Almė vėl nusijuokė savo lediniu juoku:

– Tik neperdėk. Tu ir tavo didelė, pilna meilės pasauliui, širdis! Išgyvensi.

– Ne, šį kartą, tai ne meilė pasauliui.

Būtybės juokas nutilo ir ji susidomėjusi nužvelgė pašnekovę.

– Kaip? Tu? Ne, netikiu.

Juna tylėjo, vis dar įsmeigusi liūdną žvilgsnį į išbalusi veidą. Dabar Almė sukikeno lyg maža mergytė:

– Tikrai? Čia tai bent! Kurį?

Juna linktelėjo į Symanto pusę. Šis vis dar tuščiu žvilgsniu stebėjo tas akivarų akis. Būtybė priėjo prie jo. Jos blyškūs pirštai palietė jo krūtinę. Junos pečiai trūktelėjo, tarsi tos šaltos rankos būtų palietusios ją pačią, bet Symantas nesujudėjo.

– Tu tikra? Šitas nepanašus į aną.

– Apie aną aš tau nieko tokio nesakiau.

– M, matai, o aš kažkaip pagalvojau... – Almė apėjo Symantą aplink, lyg apžiūrinėtų kažkokį daiktą, kurį ruošiasi įsigyti. Vėl prisilietė. Perbraukė per kaktą ir uždengė akis. Kita ranka apsivijo kaklą. – Nežinau nežinau, Juna, man rodos, man jis tiktų labiau, – Ji trumpam pažvelgė į Iglę, lyg laukdama jos pritarimo. – Bent jau tikrai būtų su manim laimingesnis. Gyventų labai trumpai, bet užtat laimingai. Jie visi būna laimingi. Nors, mano nuomone, to tikrai nenusipelno, bet ką padarysi. Ir kodėl tu sugalvojai, kad pasauliui būtų geriau, jei jie gyventų? Tai juk visiška nesąmonė. Jei paliktum jį man, būčiau laiminga aš, būtų laimingas jis, net ir tu būtum galop laiminga. Tau tikrai nereikia jo. Kam?

Juna tylėjo. Almės rankos nusileido ant Symanto krūtinės ir jos šaltas kūnas prisispaudė prie jo nugaros.

– Fui, ta jų šiluma. Nieko, tai lengvai pataisoma.

Žalsvos kaip dumblas akys, nemirksėdamos stebėjo Junos veidą, tyrinėdamos ką kiekvienas žodis, kiekvienas prisilietimas sukelia jos širdyje.

– Tau tikrai rūpi. Negalvojau, kad tu tokia kvailutė. O kas bus su...? Supranti su kuo. Juk jos tikrai sužinos, jei dar nežino. Tu žaidi su ugnim, Juna.

Mergina papurtė galvą:

– Tai jau mano, ne tavo rūpestis, Alme.

Balti pirštai suspaudė Symanto kaklą.

– Būtų įdomu, ką padarytum man, jei vis tik jį pasiimčiau. Tikrai smalsu. Vien dėl to...

– Alme...

Ežero būtybė galop paleido Symantą ir priėjo prie Preigilo. Šyptelėjo:

– Cha, jei jau taip, aš būčiau geriau pasirinkusi šitą. – Dar kurį laiką ji stebėjo Preigilo tylų veidą, tada vėl atsisuko į pašnekovę. Dabar pikta šypsena išnyko, akys tapo beveik ramios. – Bet tu pagalvok: tikrai nenori atiduoti man, kol dar tavęs neįskaudino? Juk taip būtų geriau, pati supranti.

Junos galva sujudėjo į šalis. Almė atsiduso ir jos rankos nusviro:

– Tu pati galop to gailėsies, aš žinau. Bet tebūnie. Tu man lieki labai skolinga ir, patikėk, skolą turėsi sumokėti.

Junos veidą kaipmat užliejo džiaugsmas:

– Ačiū, Alme, tikrai iš visos širdies.

Almės akyse irgi suspindo kažkas šilto. Tik akimirksniui. Tuomet, nieko nebepasakiusi ji apsisuko ir niurktelėjo vandenin.

Jiedu dar kurį laiką stebėjo bangeles sukeltas Almės kūno, o tada pamažu pabudo iš to miego atmerktomis akimis. Preigilas nusipurtė ir jo nustebęs žvilgsnis sustojo ties Juna:

– Juna, ką tu čia veiki?

Ji neatsakė, tik nužvelgė krivį nuo galvos iki kojų. Kažin ar jis prisimena kodėl stovi įbridęs į ežerą? Sutrikęs jis pasisuko į sūnų. Symantas su nerimu žvilgtelėjo į Juną, tada atgal į tėtį:

– Ar prisimeni?

Preigilo lūpos prasivėrė atodūsiui. Atrodė, kad dabar jau suvokė kas nutiko.

– Kas per padaras buvo ji? – paklausė Junos.

– Kažkada buvo žmogus, – ištarė ji, tebesižvalgydama po rimstančias bangas.

– Buvo?

– Taip. Tada jos mylimasis paliko ją dėl kitos ir ji nusiskandino šitam ežere. Prieš daug daug metų. Dievai pavedė jai ežerą saugoti. O iš didelio pykčio visiems vyrams, jos manymu, turintiems galimybę panašiai pasielgti su kita, ji vis dar kartkartėmis kokį nors paskandina. Ar nežinai šitos istorijos?

Krivis susiraukė.

– Iš tiesų... Buvo toks pasakojimas, bet... Tikrai buvau net pamiršęs.

Juna beveik piktai ištarė:

– Nereikėjo pamiršti. – Tada atsisuko į Symantą. – Aš tau sakiau, kad turi mane pasiimti kartu.

Vaikinas, vis dar nejudėdamas, stovėjo vandenyje. Ji žengė artyn.

– Jei būčiau nors šiek tiek pavėlavusi, – sušnibždėjo, suspausdama jo marškinių rankovę. Symantas įkvėpė oro, su tais žodžiais ištrūkusio iš jos plaučių, ir pažvelgė į jos akis. Akis, kuriose matė ir pyktį, ir rūpestį. Širdį užplūdo sūrus, dilgčiojantis džiaugsmas. Stipriai ją apkabino.

– Atleisk. Už tai, ir už ją.

Juna šyptelėjo priglausdama galvą prie jo krūtinės:

– Kvailuti, negi manai, kad turėjai nors mažytę galimybę jai atsispirti? Galiu priimti nebent atsiprašymą už tai, kad iš pat pradžių manęs neklausei. Prašau daugiau taip nebedaryti.

Symantas nebeatsakė. Užsimerkė. Neįvertino, kaip sunku bus jos nematyti. Dabar buvo taip gera jausti ją šalia, kad jau pasimiršo ir šaltas ežero vanduo bebanguojantis apie judviejų kojas ir ta būtybė, paskui kurios dainą jis ką tik vos nenusekė į savo mirtį.

Preigilas pažvelgė į krantą. Tik dabar pamatė savo dukterį.

– Igle! O tu ką čia veiki?

Mergaitė nuleido akis. Tėtis atrodė supykęs. Juna pasitraukė nuo Symanto:

– Tai aš įkalbėjau ją keliauti kartu.

– Tu? Kodėl? Iglė turi pasilikti namie. Abi jūs turit. Apsisukit ir grįžkit.

– Ne.

Preigilas iš nustebimo išplėtė akis. Nebuvo pratęs, kad kažkas garsiai abejotų jo sprendimais.

– Juna... – jo balse augo susierzinimas.

– Palauk, tu nesupranti. Be Iglės nieko nebus.

Krivis susiraukė laukdamas paaiškinimo.

– Iglė turi tuos pačius sugebėjimus kaip ir jos mama. Ji gali matyti dvasias.

Mergaitė išsigandusi atsisuko į Juną. Kam ji turi ir jiems tai sakyti?

Tėtis papurtė galvą:

– Ką?

– Pasakyk jam. – Junos balsas nuskambėjo griežtai, tarsi įsakymas, bet mergaitė tik dar labiau susigūžė, o galva nežymiai pajudėjo į šalis, tyliai prašydama nieko nebesakyti. Mergina žengė artyn. Jos juodos akys vėrė kiaurai. Norėjosi nusisukti, norėjosi paraginti žirgą ir nušuoliuoti iš čia tolyn, ten, kur galėtų pabėgti nuo tų klausiančių, nustebusių tėčio ir brolio akių, nuo to nepažįstamo tamsaus žvilgsnio, bet turbūt todėl Juna jau laikė pavadį savo rankose. Kokią ji teisę turi viską griauti? Kas ji tokia jaučiasi? Pašalinė įsiterpusi tarp Iglės mylimų žmonių! Širdyje baimė maišėsi su pykčiu, bet mergaitė tylėjo. Juna vis dar žvelgė į ją, tvirtai laikydama ne tik pavadį, bet ir jos žvilgsnį.

– Igle, dėl to, kad tai slėpsi geriau nebus, nepaisant to, ką tau sakė mama. Mums reikia žinoti ką matai, kitaip bus tik blogiau.

Tėtis priėjo artyn. Atrodė išsigandęs, nustebęs.

– Kibirkštėle, tu matai dvasias?

Ji vėl papurtė galvą, maldaujančiu žvilgsniu vis žiūrėdama į Juną.

– Igle. – Tėčio balse dabar girdėjo ir liūdesį, ir pyktį, ir atsiprašymą. Mergaitė suvokė, kad dabar jau nebesvarbu ką ji atsakys, jiedu jau patikėjo tamsia prašalaite.

– Bet kodėl tu mums nieko nesakei? – paklausė prisiartinęs Symantas.

Iglė jautėsi apsupta. Akyse vėl kaupėsi ašaros.

– Aš pažadėjau...

Juna paleido pavadį ir suspaudė Iglės riešą.

– Igle, mirusieji nebegali persigalvoti. Jei ji būtų gyva, manau, pati tau pasakytų, kad ta mintis buvo klaida.

Preigilas palietė kitą ranką:

– Dukrele, aš tikrai negalvojau, kad man to nepasakytum.

Iglė sukūkčiojo. Jautėsi išduota ir pasmerkta. Jau vos įžiūrėdama, per ašaras ji žvelgė į brolį, tėtį:

– Bet juk jūs abu prisimenat kaip baigėsi mamai, juk patys matėt, kad niekam niekuo nepadėjo jos regėjimai, net jei jie ir buvo teisingi.

Tėtis ištiesė rankas, nukėlė ją nuo žirgo ir apkabino verksmo purtomą jos kūną.

– Tai buvo skaudi klaida ir aš nebeleisiu jos kartoti. Girdi?

Ji apsivijo rankomis tėčio kaklą ir dar garsiau sukūkčiojo. Jo barzda dūrė skruostą, bet tai priminė gerus laikus. Dabar nebežinojo dėl ko verkia. Ar dėl to, kad sulaužė mamai duotą pažadą; ar dėl to, kad visa ką darė dėl paslapties buvo perniek; ar dėl to, kad galų gale jos nebeliko – to sunkaus krūtinę slegiančio akmens.

*********

Iglė stebėjo Lagį, įsitaisiusį ant Junos peties. Vieną vienintelį kartą tokį juodą vanagą buvo mačiusi tik prieš išjojant, bet ar tai galėjo būti tas pats paukštis? O jei ir būtų tas pats, ką tai reiškia? Ar jos paukštis kažkuo ypatingas, ar tik Iglės regėjimai sutapo su ta akimirka, kai juodasis vanagas pravėrė snapą? Kažin ką apie tai pasakytų ji? Ar paklausti? Iglė vėl pažvelgė į tą liauną, tamsoje boluojantį siluetą. Ne, ji vis tiek dar nenusipelnė pasitikėjimo. Net jei ir tėtis, ir Symantas, ir močiutė ja dėl kažko pasitiki, Iglė vis dar negalėjo. Per daug paslapčių slėpėsi jos juodose akyse.

Danguje pakibo jaunas mėnulis ir miškas pamažu visai užsidengė tamsuma. Kelias vedė į kalną. Juna staiga sustabdė savo žirgą.

– Ššš, – sušnypštė ji ir visi trys sustingo.

Nuo kalno girdėjosi varnų karkimas. Virš galvos suplazdeno juodi sparnai ir kažkoks paukštis nuskrido į kalną. Lagis nusekė jį plėšriu žvilgsniu. Juna atsisuko ir sušnabždėjo:

– Ten, ant kalno yra nudžiūvusi liepa. Dabar negalime pro ją eiti.

– Kodėl? – paklausė Symantas taip pat tyliai.

– Dabar jaunas mėnulis ir jos ten suskrido pasivertusios varnomis. – Juna pažvelgė į Preigilą.

– Raganos. – ištarė jis.

– Taip. Reikia joti aplink.

Krivis linktelėjo ir jie pasuko taip, kad kalną apeitų palei papėdę.

Iglė dar kurį laiką žvalgėsi po temstantį dangų, dairydamasi iš jo pavojaus, bet varnų balsai pamažu ištirpo tamsoje. Dangus susiliejo su medžių viršūnėmis ir paskendo miško garsuose. Dar čiulbėjo vakaro paukšteliai, žolėje vis dar čirpė žiogai, bet jau galėjai išgirsti tuos nejaukius nakties garsus: lyg kažkieno žingsnius samanose, lyg nagų krebždenimą medžiuose, lyg tylų šakų dejavimą. Šaltas nerimas apsivijo aplink kaklą. Ėmė atrodyti, kad iš tamsos juos jau stebi kažkas pikto. Iglė apsidairė, bet nieko neišvydo.

Tačiau išgirdo, kaip medžiai suošė jos vardą. Ne, nesuošė, tai kažkas tamsiuose miško kamienuose tyliai sušnibždėjo, bet ji puikiausiai tai girdėjo. „Igle“ – tyliai pakartojo miškas. Mergaitė greitai įkvėpė. Baimė supurtė kaulus ir ji sustabdė žirgą. Juna atsisuko:

– Kas nutiko?

– Ar negirdite? – virpančiu balsu paklausė ji, ir vėl nedrąsiai apsidairė.

– Ko? – nesuprato tėtis.

– Miškas šnabžda mano vardą, – tyliai tyliai pasakė Iglė. Jie įsiklausė.

– Štai, – ištarė, vėl išgirdusi. Tas šnabždėjimas kiekvienąkart pasikartojęs vis labiau ir labiau gąsdino.

– Nieko negirdžiu, – papurtė galvą Symantas.

Juna susiraukė ir vėl apsidairė:

– Nesustokim, Igle. Jei tikrai tai girdi, mums reikia greičiau iš čia joti.

Iglė vėl paragino žirgą, iš visų jėgų bandydama nekreipti dėmesio į ją kviečiančią tankmę. Vis dairėsi bandydama išvysti šnabždesio šaltinį, bet buvo per tamsu. Tai, ko negalėjo matyti, gąsdino dar labiau. Rankos ėmė drebėti ir akyse susikaupė ašaros. Jos ėmė tvinti kažkur iš širdies gilumos. Šitame svetimame, tamsiame miške, tarp dusinančios baimės, Iglė ėmė dar aiškiau suprasti kaip viskas beviltiška, kokia nepavydėtina ir negailestinga jų situacija. Jie joja kažkur tik tam, kad apsimestų, jog neprarado vilties nors jos jau seniai nebėra. Jie visi pradings ten, kur nusineša šešėliai. Jiems reikėjo pasilikti namie su visais, su Lilūna, su Auktare, savo pilyje, tarp savo sienų. Ji pasilenkė ir apsikabino dėmėtą kumelės kaklą. Tada pro rasotas akis išvydo kaip brolis truktelėjo Anglies pavadį ir lėtai nulipo nuo balno.

– Symantai, ką darai? Jojam toliau, – piktai sušnibždėjo Juna.

– Ne, ne. Jūs keliaukit, o aš pasilieku čia. Aš noriu miego. Tik miego, – balsas skambėjo lėtai. Net ir tamsoje brolis atrodė toks pavargęs. Symantas prisiglaudė prie medžio kamieno ir atsisėdo ant žolės. Preigilas irgi sustabdė savo žirgą. Vos judindamas lūpas, jis ištarė:

– Nebegaliu joti į priekį. Niekaip. Kiekvienas žingsnis pirmyn lyg peiliais pjauna. – Kormas trūktelėjo galvą į priekį ir išties, Preigilo veidas susiraukė iš skausmo.

„Igle“ – miškas dar garsiau kvietė. Mergaitė užspaudė delnais ausis. Dabar ir Juna atrodė išsigandusi. Jos neramus žvilgsnis dairėsi aplink. Tada staiga sustingo. Ten pat žiūrėjo ir Lagis. Ant plačios pušies šakos tupėjo varna. Jos galva kraipėsi į šalis taip, tarsi sektų apačioje vykstančius įvykius. Merginos veide švystelėjo pikta šypsena ir ji sušnibždėjo „Ragana“.

– Lagi, pulk, – suriko, ištiesdama ranką varnos link. Juodas vanagas išskleidė sparnus ir pakilo. Varna suplasnojo ir abu paukščiai dingo virš medžių viršūnių.

Lyg replės, spaudusios krūtinę atsileido ir Iglė giliai įkvėpė. Miško šnabždesys nutilo ir liūdesio debesys prasisklaidė. Tėtis atsiduso:

– Taip geriau.

*********

Priekyje čiurleno vanduo. Miškas pamažu išretėjo ir pro šakas iki upelio ir tankios žolės atsklido balkšva mėnulio pjautuvo šviesa. Nutarę čia pasilikti nakčiai, jie nulipo nuo žirgų ir Symantas užkūrė laužą. Preigilas nejaukiai šyptelėjo:

– Taigi, Juna, turiu pripažinti, kad tu, pasirodo, apie visokias miško būtybes supranti daugiau negu šių apylinkių krivis.

Juna nusišypsojo jam atgal, tačiau, atrodė, kiek sumišo dėl šio teiginio.

– Iš kur tavo žinios? Ar tave kas mokė?

Iglė taip pat įsmeigė į ją savo žvilgsnį: Almė, raganos – iš tiesų keista, kad ji tai suprato greičiau negu jos tėtis. Tai tik dar kartą patvirtino Iglės įtarimus.

– Taip, mano senelis... Jis buvo žiniuonis. Jis man ir papasakojo daugelį tų dalykų.

– Tikrai? Kas toks? Gal esu apie jį girdėjęs?

– Ne. Turbūt ne, jis buvo ganėtinai atsiskyręs.

– O visgi, gal esu? Kuo jis buvo vardu? – nepasidavė krivis.

– Jautakas, – sumurmėjo Juna.

Preigilas susimąstė:

– Ne, visgi ne. Gaila.

Tėtis nutilo, ir lyg pabaigęs pokalbį šia tema, nukreipė žvilgsnį į priešais šokančią liepsną. Iglė tebežiūrėjo į ją. Pasirodė, kad Junai palengvėjo, kai jis nustojo klausinėti. Iglė liko neįtikinta. Tėtis toliau stebėjo ugnį, o Iglė – juos. Brolį ir tą keistą merginą. Ji negirdėjo apie ką jiedu tyliai kalbėjosi, bet puikiai matė Symanto šypseną. Neprisiminė, kada paskutinį kartą matė jį tokį laimingą. Laimingą nepaisant to, kad kiekviena naktis jiems galėjo būti paskutinė, nepaisant to, kad dabar ir ant jo pečių turėjo kyboti ta našta dėl dingstančių žmonių. Tai Iglei buvo nesuprantama. Kaip ji sugebėjo užkerėti jos brolį? Symantas pažvelgė į sesę. Iglė nusisuko. Nukreipė žvilgsnį į liepsną.

Ugnies ramybė šiek tiek ramino ir ją. Tas jaukus traškėjimas priminė namus. Kažin ar šią naktį kas nors mieste dingo? Kažin kaip močiutė? Iglė susirangė į kamuoliuką ir prisiglaudė prie tėčio šono. Jo ranka pakilo ir suvėlė jos plaukus. Tai nebeerzino, buvo gera bent dėl to, kad visi kartu. Jei šešėliai ir ateitų dabar jos pasiimti, nebebūtų taip baisu. Bent truputėlį nebe taip baisu. Prisiminė Sniegę ir jos žodžius, kad jie per daug bijo mirties. Sniegė neįtikino. Iglė atsargiai apsidairė, tikrindama, ar šalia dar nestovi pranašė. Toje ugnies nušviestoje erdvėje nebuvo nieko daugiau – tik jie keturi. Vis tiek nerimas nenorėjo pasitraukti. Iglė suprato, kad ir miško balsas, ir tas sunkus beviltiškumo jausmas tebuvo tik raganos pušyje žaidimas, tačiau tie jausmai dar lūkuriavo aplink. Kaip tada, kai vaikystėje senelis papasakodavo kokią baisią pasaką. Net jei Iglė nepatikėdavo jo išgalvotais veikėjais, slogus pasakos jausmas atgimdavo išėjus į tamsų kiemą. Tuomet pasaka pamažu įgaudavo daugiau spalvų. Pasimiršdavo, kad visa istorija, papasakota jaukiame kambaryje, buvo net juokingai netikra, o visi jos veikėjai tapdavo tokie gyvi, kad beveik galėjai jausti jų žvilgsnius iš prietemoje besislepiančių krūmų. Taip dabar ir tas jausmas miške ėmė tapti tiesa.

– Tėti, – pradėjo tyliai Iglė. Preigilo melsvos akys pasisuko į ją. – Ar tiki, kad pavyks? Kad pavyks juos sustabdyti?

Tėtis nusišypsojo:

– Žinoma. O tu? Tu abejoji?

– Aš... Aš nežinau, kartais atrodo, kad... Kad niekas nepasidarė aiškiau, o mūsų lieka vis mažiau ir mažiau, kad jie pirmiau mus visus pagrobs, negu pavyks ką išsiaiškinti.

Tėtis suspaudė Iglės petį ir prisiglaudė ją stipriau. Jo veide dar tebedegė šypsena:

– Ne, Igle, taip nebus. Net negalvok šitaip. Visuomet, kai labai sunku, baisu, kyla pagunda pasiduoti, nes taip lengviau. Lengviau save įtikinti, kad viskas beviltiška, kai nebeturi jėgų kovoti. Pasiduoti lengviau. Bet mes nesam silpni, kibirkštėle, tu nesi silpna ir mes turim jėgų kovoti. Tikėti nustoja tik silpni. O tu esi stipri. Juk pati tai žinai, ar ne?

Iglė nusišypsojo ir linktelėjo. Tėčio šypsena, net labiau nei žodžiai, sklaidė piktus raganų kerus. Taip, ji turi jėgų kovoti. Viskas bus gerai, jie viską išsiaiškins ir niekas nebedings.

Kitoje laužo pusėje Juna tyliai nusijuokė. Jiedu su Symantu vis dar apie kažką kuždėjosi. Šią akimirką ir ji atrodė kažkaip kitaip. Panašesnė į paprastą merginą, kuriai tiesiog patinka jos brolis. O gal... Ta mintis dar buvo labai nedrąsi, bet visgi: gal Iglė iš tiesų per daug dėl visko ją įtarinėja? Galbūt joje tikrai nieko tokio pikto nėra? Ir mamos galios nesuprantantiems atrodė baisios, o Juna... Gal Juna tiesiog sugeba kitokius dalykus. Be to, šiandien ji jau du kartus išgelbėjo jos šeimą. Mergaitė vėl prisiminė tas piktas akis ežere. O gal tai nė nebuvo Junos akys?

Staiga kažkas nutiko. Iglė dar nesuprato kas, tačiau vėl pajuto sugrįžtančią baimę ir šaltį. Prie ugnies tarsi dar niekas nepasikeitė, bet ji jau jautė, kaip tai artėja. Prisiminė, kad turi pasakyti tai, ką mato kitiems, tačiau nežinojo ką sakyti, kai dar nieko nematė.

Juna su nerimu pažvelgė į ją:

– Kas? Ką matai?

Ir būtent tada Iglė pamatė. Ten, kur laužo šviesa nebegalėjo iš tamsos atkovoti daugiau erdvės, išryškėjo juodas šešėlis. Jo tuščios akys apsidairė. Paėjęs dar žingsnį jis sustojo už Junos ir Symanto. Iglė ištiesė ranką parodyti, nes pasakyti nebegalėjo. Liežuvis sustingo burnoje.

Symantas atsisuko ir, jį pamatęs, pašoko ant kojų. Žengė į šoną, savo kūnu užstodamas Juną. Preigilas irgi pamažu atsistojo, už rankos keldamas nuo žemės ir Iglę. Tiršta tyla apsupo ugnies šviesą ir šešėlius. Nė vienas nebejudėjo, nebeištarė nei žodžio. Iglei pasirodė, kad nebeliko net baimės, tik gūdus laukimas.

Kraupi juoduma vėl peržvelgė visų veidus ir dejuodama atsiduso.

Tada išnyko.

Vėl sutraškėjo ugnis, vėl tyliai sušlamėjo lapai. Visi kaip vienas giliai įkvėpė. Šešėlis išnyko, o jie pasiliko.

– Vadinasi, tai tiesa, kad nuo jų niekur nepabėgsi, – ištarė Symantas.

Iglė atsisuko į brolį:

– Bet žiūrėkim ir į gerąją pusę: svarbiausia, kad išeidamas nieko nepasiėmė.

Preigilo akys nusišypsojo.

*********

– Ačiū, Auktare, – ištarė jis, kol skaidriose, melsvose jo akyse tvino liūdesys. Ji linktelėjo.

– Ar tikrai nepamirši, kunigaikšti?

Jis papurtė galvą.

– Jei šitos nepadės, sakyk. Atnešiu kitų, dar stipresnių.

Skiriotas nejaukiai šyptelėjo. Nepatvirtino. Ne, Auktarė ir nesitikėjo, kad jis dar kartą į ją kreipsis. Matė, kad ir taip jau yra beveik susigėdęs, jog dėl savęs trukdo žolininkę. Jai iš tiesų buvo jo gaila, bet ir pati suprato, kad turbūt niekuo negali jam padėti. Žinojo, kad visi jo negalavimai tik dėl to liūdesio, bet jo turbūt net stipriausios vaistažolės nenumalšins. Nebent tik tos, kurios užmigdo nebepažadinamai. Nebeturėdama ką pasakyti ji dar kartą atsiduso ir apsisuko išeiti. Tačiau tuo metu koridoriuje išgirdo kažkokį triukšmą. Greitai artėjo sunkūs žingsniai ir garsūs balsai. Dar kelios akimirkos ir atsiverdamos stipriai trinktelėjo durys. Nustebusi Auktarė stebėjo, kaip į vidų skubiai įžengia trys vyrai: pirmiausia Ilmantas ir jo sūnus Gailigedas, o iš paskos – kunigaikščio sargybinis Karijus.

– Kunigaikšti, atleisk, Ilmantas nenorėjo laukti, – sumišęs ėmė teisintis Karijus. Dabar, be Skirioto pritarimo, jėga išprašyti Ilmanto jis nebedrįso, be to, tam jam vienam turbūt nebūtų užtekę jėgų. Ilmantas ir Gailigedas tuo metu sustojo kambario viduryje ir rūsčiais veidais nužvelgė Skiriotą. Neatsiprašinėjo už įsiveržimą, net nesisveikino. Kunigaikštis nepatenkintas susiraukė, bet mostelėjo Karijui, leisdamas išeiti. Sargybinis sugrįžo už durų. Auktarė taip pat dar kartą linktelėjo ir žengė išėjimo link, bet Ilmanto ranka užtvėrė jai kelią.

– Tegu žolininkė pasilieka.

Moteris sustojo ir, lyg klausdama, atsisuko į kunigaikštį. Skirioto kakta dar labiau susiraukė. Jis priėjo arčiau atidžiai žiūrėdamas į Ilmantą ir jo paskutinįjį sūnų. Gailigedo senokai nematė ir Auktarė – rodos, dar vakar kažkas sakė, kad šitas vaikinas dar negrįžo iš Jaručio paieškų.

– Kas nutiko, Ilmantai? – piktai paklausė Skiriotas. Senis tikrai jau per daug sau leido. Ilmantas drąsiai žengė artyn. Abu vyrai dabar sustojo vienas priešais kitą tik per ištiestos rankos atstumą. Karvedžio veide įsižiebė pikta šypsena.

– Kunigaikšti. – Ištarė tą žodį lėtai, tarsi tikrindamas kaip jis skamba. Nuskambėjo be pagarbos ir be baimės. – Matai – mano sūnus grįžo, – mostelėjo galva į Gailigedą. – Įdomu kaip sekės? O gal žinai?

– Ne, – atsakė, akimirkai žvilgtelėjęs į plačiapetį jaunuolį, kuris, įrėmęs į klubus rankas, įžūliai spoksojo į savo valdovą.

– Mano sūnūs rado Jarutį, – ištarė Ilmantas, nenusukdamas akių nuo Skirioto veido. Net ir Auktarė, stovėdama atokiau, pamatė, kaip nuo tų žodžių sudrebėjo jo kūnas. – Sakiau. Netikėjai? Nuvertinai mus. Vilkgaila žinojo, kaip rinktis draugus, o tu ne. Net ir po jo mirties, mes liekam ištikimi jam. O tavo draugai... Tik truputis skausmo ir jis viską papasakojo. Žinai ką. Ar ir toliau bandysi neigt, kad susimokei su juo tu, brolžudy?

Ilmantas dabar atrodė it lyg plėšrus žvėris iššiepęs nasrus, įsitempęs, pasiruošęs pulti ir sudraskyti Skiriotą į skutus. Kunigaikščio veidas išbalo. Rankos nukaro žemyn, tačiau akys nenusisuko.

– Neneigsiu.

Senis sugriežė dantimis ir paniekinančiai patempė lūpas. Visu jo kūnu toliau plito pyktis: nugara išsitiesė, galva pakrypo į šoną, o dešinė ranka greitu judesiu iš už diržo išsitraukė peilį. Tik akimirka ir ašmenys prisilietė prie Skirioto kaklo. Pažvelgus į Ilmantą, nebūtum patikėjęs, kad jis gali būti toks vikrus. Kunigaikštis krūptelėjo, bet nepasitraukė. Auktarė aiktelėjo:

– Ilmantai! Nedaryk to!

Vyras dar pikčiau susiraukė ir, trumpam atsisukęs į ją, iškošė:

– Užsičiaupk, moterie! Pati girdėjai, kaip prisipažino. Tu čia ne kad man aiškintum, tik kad būtum liudininkė!

Auktarė papurtė galvą ir suriko:

– Karijau!

Durys staiga prasivėrė ir Ilmantas nusikeikė. Sargybinis įėjo į kambarį ir apstulbęs bandė suprasti kas vyksta. Tuomet išsitraukė kardą. Gailigedo rankos taip pat sujudėjo ieškodamos ginklo, bet tada, rodos, jis atsiminė, kad buvo priverstas jį palikti prieš eidamas į pilį. Karijus žengė artyn, o Ilmantas mikliai laisva ranka sučiupo Skirioto pečius taip, kad šis nebegalėtų lengvai pasitraukti. Peilio ašmenys vis dar lietė kunigaikščio kaklą.

– Net nebandyk manęs stabdyt. Tavo kunigaikštis – išdavikas!

Sargybinis vis tiek greitai ėjo pirmyn, jo kardas – iškeltas ir paruoštas smūgiui.

– Karijau! – vėl suriko Ilmantas grasindamas ir dar stipriau įremdamas ašmenis į Skirioto odą. Sargybinis galop sustojo. Visa prisipildė tylos ir įtampos. Ilmantas ir Karijus žvelgė vienas į kitą, lyg bandydami nugalėti varžovą vien žvilgsniu. Senis vėl pravėrė lūpas, o Auktarės nugara nuslinko šiurpas. Ji pati pirma pastebėjo, kaip kambaryje staiga suvirpa visos iki vienos žvakių liepsnelės. Suprato, kad tai ne vėjas.

Šviesa aptemo ir žodžiai ant Ilmanto lūpų sustingo. Kažkas jam už nugaros gailiai sudejavo.

Dar prieš pamatydami, visi penki suprato, kad tai jie. Juoda baimės banga plūstelėjo į širdis. Šešėliai stovėjo šalia tuščių sienų, prie durų. Jų čia jau buvo gal dešimt. Staiga Skirioto išdavystė, kerštas už Vilkgailą, teisybė ir teisingumas pasidarė nebe tokie svarbūs. Dešimt akių dabar nusisuko į dvasias, penkios nugaros – į kambario vidurį. Dar ką tik priešai, Ilmantas su Karijum susiglaudė pečiais. Sargybinis tebelaikė kardą priešais, tačiau dabar jis buvo nukreiptas nebe į Ilmantą, o į šešėlius; Ilmantas vis dar nepaleido Skirioto, bet jis jau buvo labiau skydas negu įkaitas. Šešėliai pajudėjo. Jie pamažu artinosi, supdami iš visų pusių. Rodės, jų dar daugėja, nebebuvo kur bėgti. Žmonės vis labiau spaudėsi vienas kito link. Auktarės nugara prisilietė prie Ilmanto. Šis trūktelėjo, lyg nudegintas ir atsisuko. Pamatė tik žolininkę, ne šešėlį, bet tiršta baimė jo veide nenuslopo. Tarytum jau suvokė, kad vilties išsigelbėti nebėra.

Juodos figūros žengė dar kelis žingsnius artyn. Ratas užsivėrė. Dar akimirka ir jų rankos išsitiesusios juos palies. Daugybė juodų kaip anglis akių dar kartą peržvelgė žmones. Visi tie žvilgsniai staiga stabtelėjo viename veide.

Ilmanto pirštai, tebelaikantys peilį, ėmė stipriai drebėti. Juodos rankos išsitiesė. Vyras suriko, stumtelėjo Skiriotą į šoną ir atstatė ašmenis į juos.

Ne! Pasitraukit! Pasitraukit! – rėkė jis. Rankos nenusileido. Kojos žengė dar po žingsnį. Dvasių pirštai buvo galingesni už metalą.

Ilmanto riksmas nutrūko. Jo peilis suskambėjo nukritęs ant grindų ir tamsa pasitraukė. Žvakių liepsnos vėl išsitiesė. Kambaryje jie liko keturiese. Šešėlių nebebuvo, Ilmanto taip pat.

Nė vienas dar nesiryžo pajudėti, tik dairėsi, lyg dar tikėdami, kad šešėliai sugrįš. Auktarė matė, kaip Karijus vis dar stipriai spaudžia savo kardo rankeną, lyg dar vildamasis, kad tas ginklas jam kažkuo padės, jei jie sugrįžtų. Gailigedo kūnas tebedrebėjo, tačiau jis greitai sugebėjo suvokti, kad jam reikia pasišalinti. Virpančiomis kojomis, negreitai, bet ryžtingai, jis žengė durų link. Skiriotas, pasilenkęs pakėlė Ilmanto peilį.

– Gailigedai, – pakvietė. Šis neatsisukdamas stabtelėjo. Būtų vėl žengęs pirmyn, bet pajuto, kad prie jo nugaros jau remiasi tėvo peilio ašmenys.

– Karijau, – vėl nuskambėjo Skirioto balsas, – palydėk svečią iki šiaurinio bokšto. Aš vėliau ateisiu su juo pasikalbėti.

Kai jie išėjo, žolininkė su Skiriotu liko vieni. Jis giliai atsikvėpė ir galop nusviedė peilį šalin. Tas nučiuožė grindimis tolyn ir atsimušė į sieną. Auktarė laukė. Kunigaikščio delnai pakilo ir uždengė veidą.

– Eik.

– Kiek turiu laiko?

Rankos pasitraukė ir nustebusios akys įdėmiai pažvelgė į moterį:

– Turi laiko?

Ji stovėjo priešais jį nejudėdama, išsitiesusi, pasiruošusi. Tik dabar jis suprato. Kakta susiraukė.

– Ne. Aš nesiruošiu tavęs žudyti, Auktare. Aš nieko nesiruošiu žudyti.

Ji vis dar nejudėjo. Dar kelias akimirkas neištarė nė žodžio.

– Tikrai? Skiriotai, – jos balsas nuskambėjo liūdnai, – tu juk supranti, kad jie iš dalies teisūs. Tu negali būti kunigaikštis. Tam tu esi per geras žmogus.

*********

Iglė pasistiebė ir, ištiesusi ranką, nuraškė dar vieną riešutų kekę. Saviškiams sakė einanti uogų, bet pastebėjo šitą lazdyną. Riešutai jau beveik nebetilpo saujoje. Dar vieną ir turbūt jau bus laikas grįžti, nes Symantas dar sugalvos eiti jos ieškoti. Artėjo vakaras. Sugniaužusi riešutus tarp delnų ji atsiduso.

Kažkas lygiai taip pat atsikvėpė jai už nugaros. Iglė atsigręžė. Tikėjosi pamatyti savus, bet jau visai šalia stovėjo nepažįstamas žmogus. Mergaitė krūptelėjo.

Visa blankiai pilkai balta ji žvelgė į Iglę susidomėjusiu, bet nepatikliu žvilgsniu. Pakėlusi ilgus, lyg voro kojos pirštus, sunėrė juos priešais savo veidą, tarytum norėdama už jų tapti nematoma ir stebėti iš tos saugios savo slėptuvės. Ji turbūt buvo panašaus amžiaus kaip Symantas, bet dėl aukšto ūgio ir lieso veido atrodė dar vyresnė. Tik baikščios šviesios akys žvelgė taip, tarsi priklausytų mažam vaikui.

– Sveika, – atsargiai ištarė krivio dukra. Nepažįstamosios lūpos lyg išgąsdintos trūktelėjo ir ji atsitraukė žingsniu toliau. Plonytis išstypęs kūnas susigūžė. Ji tylėjo, bet ir toliau iš padilbų stebėjo Iglę. Mergaitė nusišypsojo. Atrodė, kad šita keistuolė jos nuoširdžiai bijo.

– Nereikia manęs bijoti, aš juk nieko pikto nedarysiu. Kuo tu vardu? Tu čia kažkur gyveni?

Ilgi pirštai nerimo, tačiau lūpos nejudėjo. Iglė prisiminė, kaip viliodavo Sniegę. Būtybė priešais šiek tiek ją priminė.

– Gal nori riešutų? – paklausė ištiesdama ranką į priekį.

Mergina įsmeigė akis į Iglės delną ir jos veidas nušvito. Ploni voriški pirštai atsargiai išsitiesę palietė vieno riešuto kevalą ir Iglės odą.

Erdvę perskrodė garsus klyksmas.

XIII SKYRIUS. ŠVYTURIAI

Preigilas pašoko nuo žemės. Tas klyksmas nutvilkė lyg verdantis vanduo – jis sklido iš tos pusės, kur nuėjo Iglė. Kojos tapo sunkios, lyg akmeninės, bet to nepaisydamas jis vis tiek ėmė bėgti. Tiek daug kraupių vaizdinių staiga iškilo prieš akis. „Tik ne Iglė...“ prasidėjo jo malda visiems galintiems jį išgirsti dievams. Laikas išsitempė.

Už lazdyno jis, galų gale, išvydo dukrą. Ji vis dar čia, ji gyva! Džiaugsmingas karštis užliejo kūną, bet lyg tikėdamasis taip ją apsaugoti nuo dar kažko baisaus, pribėgęs stipriai apkabino. Baimė pamažu nuslūgo ir tik tada Preigilas pamatė, kad Iglė nustebusi žiūri priešais save. Pažvelgė ir jis. Už keleto žingsnių, nugara prisiglaudusi prie medžio kamieno, išgąstingomis akimis į juos spoksojo mergina nušiurusiais drabužiais ir susivėlusiais šviesiais plaukais. Šalia sustojo Symantas ir Juna. Dabar, suvokęs, kad Iglei niekas negresia, krivis ją paleido.

– Kas atsitiko? – paklausė dukters, tebesižvalgydamas į žmogystą po medžiu.

– Nežinau. Ji priėjo artyn, bet nieko nekalbėjo. Aš pasiūliau riešutų, ji prisilietė ir pradėjo šaukti, – atsakė Iglė, žvilgsniu taip pat vis dar nepaleisdama nepažįstamosios.

Juna lėtai žengė merginos link:

– Kas tave išgąsdino? – paklausė švelniu balsu. Šviesios akys dar labiau išsiplėtė iš baimės pamačiusios kaip Juna artėja. Ji sustojo. Šviesiaplaukė apsidairė, lyg ieškodama saugios vietos sprukti, tačiau žvilgsnis sustojo Preigilo veide. Melsvos, dabar jau ramios krivio akys, rodės, ramino ir ją. Ji giliai įkvėpė ir kažką sumurmėjo. Krivis tylėjo laukdamas.

– Žiburinis, – sukuždėjo jam plonos lūpos, – dvasių vedlys. Jis buvo pas ją, – voriškas pirštas smeigė į Iglę.

– Žiburinis? – lėtai paklausė Preigilas, tyrinėdamas jos neramų veidą. Išgirdusi tą žodį, mergina suinkštė ir vėl susigūžė. – Jis buvo pas Iglę?

– Ji pavojinga. – sušvokštė mergina.

Iglė susiraukė. Preigilas išsitiesė norėdamas pabandyti prieiti prie tos keistuolės, bet tuomet už jos sušlamėjo krūmai ir pro tankias šakas, sunkiai šnopuodamas pasirodė aukštas vyras ilga, juoda, bet jau kiek žilstelėjusia barzda. Veide susimetusios piktos raukšlės jį sendino, bet jis neturėjo būti daug vyresnis už krivį.

– Eivyte! – suriko jis ir balkšvas, baikštus sutvėrimas, pasitraukęs nuo medžio, puolė prie jo. Vyras apglėbė jos laibą liemenį ir apsidairė. Visa jo poza atrodė grėsminga.

– Kas čia vyksta? Ką darot su mano dukterim? – sustaugė jis.

Preigilas kilstelėjo rankas, lyg norėdamas jį nuraminti.

– Nieko. Mergaitė kalbėjosi su mano dukterim ir kažko pati išsigando.

Vyras kilstelėjo šnerves, lyg uosdamas orą ir vėl peržvelgė nepažįstamus veidus. Turbūt dabar jam jie nebepasirodė tokie pavojingi, nes piktos raukšlės išsilygino.

– Eivyte? – jo akys nukrypo į merginą. Ši tik papurtė galvą ir įsikniaubė į jo krūtinę. Jo veidas sušvelnėjo. Balsas tapo ramesnis, o lūpos dabar netgi šyptelėjo.

– Suprantu. Mergaitė tikrai pati išsigąsdino. Nieko. Taip būna. Ji... Ji tokia. Atleiskit, kad aš taip, bet žmonės... Žmonės mėgsta ja pasinaudoti, kai ji, vargšė, apsiginti nemoka. Aš Jaugėlas.

– Preigilas, – prisistatė, – o čia mano sūnus Symantas, dukra Iglė ir Juna. Mes tikrai nieko blogo nenorėjom.

Jaugėlo žvilgsnis pervėrė krivio dukterį.

– Nieko. Mes tokie. Nepratę prie žmonių. Jie dažnai mus gąsdina. O ką jūs veikiate čia?

– Mes keliaujame. Į Prūsiją. Tik stabtelėjom nakčiai.

– M-hm, – sumykė Jaugėlas, – keliautojai. Tai gal norėsit užsukti pas mus? Matau, lietus kaupiasi – jokio malonumo po atviru dangum per lietų.

Preigilas kilstelėjo antakius. Nesitikėjo, kad pokalbis su tuo žmogum taip greitai taip pasisuks.

– Kad turbūt nelis. – numojo jis ranka.

– Manau, kad klystat, bet, na, lis – nelis, nesvarbu. Padarykite mums garbę. Turbūt Eivytė ir jus išgąsdino. Ir man dabar nemalonu, kad taip užsipuoliau. Mums būtų smagu, jei užsuktumėt. Ar ne, pūkeli? – papurtė dukters petį. Pastirusių baltų plaukų įrėmintas veidas atsargiai šyptelėjo.

Kažkas jų veiduose atrodė nepatikima, nejauku ir šalta. Preigilas vien dėl to norėjo gražiai atsisakyti šito pasiūlymo, bet dangus tikrai niaukėsi. Panašu buvo ne tik į lietų, bet ir į tikrą audrą, todėl krivis linktelėjo sutikdamas, tikėdamasis, kad nepasigailės.

*********

Lietaus debesis praplaukė pro šalį ir vakaras buvo šiltas. Jiedu jau ilgokai vaikštinėjo aplink vienišą, girioje šalia ežero pasislėpusį Jaugėlo namelį. Nors viduje ir nebuvo jauku, Symantui atrodė, kad šeima dabar jau saugi tiek, kiek tik šiomis aplinkybėmis įmanoma, ir taip norėjosi pabūti tik su Juna. Jautė kaip krūtinėje stipriai daužosi širdis. Ne, tai nebebuvo taip, kaip anksčiau, ji nebesustodavo – tai nepasikartojo galbūt nuo tada, kai Iglė pabudo po aukojimo; dabar širdis tiesiog nerimo, nes... Jis net nebežinojo dėl ko. Tiesiog būti šalia Junos, buvo kažkas nuostabiai keisto. Kasdien šalia, kasdien matyti jos šypseną, kasdien girdėti jos balsą. Neseniai net nebūtų drįsęs apie tai svajoti, o dabar norėjosi netgi dar daugiau.

Ji atsisėdo ant tankia žole nuaugusio ežero kranto. Už jos nugaros, tarsi užuolaidos nuo supančio pasaulio, lėtai siūbavo gluosnio šakos. Symantas liko stovėti. Ji mostelėjo ranka kviesdama prisėsti šalia.

– O jie gal ir visai neblogi žmonės, tiesa? – paklausė įsitaisydamas ir norėdamas nutraukti tą pamažu nejaukia virstančią tylą. Jos akys apsiblausė.

– Eivytė gal. Tiek, kiek ji tai supranta ir sugeba. O Jaugėlas... Negali atrodyti patikimas tas, kuris net nesugeba žiūrėti kitiems į akis.

Jos susirūpinimas jam nepersidavė.

– Turėtum būti tikslesnė. Aš dar prisimenu, kad sakeisi mokanti skaityti žmones, – šyptelėjo Symantas.

– O tu labai gerai pameni viską, ką aš sakiau. – Ji taip pat nusišypsojo, bet šypsena jos lūpose neužtruko. – Bet gal mums jau reikėtų grįžti? Tavo tėtis ims nerimauti.

Juna pasirėmė ant žolės jau norėdama atsistoti, bet jis sugavo jos ranką.

– Ne, dar pabūkim.

Mergina atidžiai pažvelgė į jo veidą. Pasirodė, kad jos juodose akyse vėl suvirpėjo liepsnelės.

– Gerai, pabūkim.

Symantas ilgai žiūrėjo į ją vis nesiryždamas ištarti tų žodžių, kurių negalėjo nustoti kartoti savo galvoje. Ji tylėjo ir laukė. Ne, dabar jau reikėjo kažką pasakyti:

– Aš prisimenu ir tai, ką sakei tada, prie ano ežero, kai kalbėjom apie tavo svajones.

Jis beveik susiraukė – žodžiai vėl tapo gremėzdiški ir tokie kvaili. Jautė, kaip nesmagi šiluma plūsta į skruostus. Bet Junos veidas nušvito ir pirštai suspaudė jo pirštus:

– Turi gerą atmintį, krivio sūnau. Aš jau žinau, kad ta mano svajonė išsipildė. Iš dalies.

– Iš dalies? – paklausė kiek sutrikęs.

– Taip. Dabar tik noriu, kad tai nesibaigtų.

Merginos balsas buvo ramus kaip visada, o jo krūtinėje trankėsi griaustiniai. Symantas papurtė galvą.

– Aš nebesuprantu, apie ką mes kalbam, Juna.

Ji ištiesė ranką ir švelniai švelniai, pirštų pagalvėlėmis perbraukė per jo skruostą.

– Mylimasis, juk tu pats pasirinkai kalbėti užuominomis.

Symanto krūtinėje staiga nebeliko oro. „Mylimasis“? Gerklėje beveik ėmė kauptis sūrios, bet pilnos laimės ašaros. „Mylimasis?“ Šią akimirką nieko, visiškai nieko nebetrūko. Dar niekada nebuvo toks laimingas.

– Juna...

Jos pirštai uždengė jo lūpas:

– Ššš, nereikia, nekalbėk.

Ji pasislinko dar arčiau. Tas sakų, samanų, medžio žievės ir saulėje sunokusių miško uogų kvapas – jos kvapas. Šiltos rankos apsivijo jo kaklą, karštas oras iš jos plaučių šildė skruostą. Pajuto beveik deginančias lūpas prie ausies.

– Juna, – sušnabždėjo žodį, kuris vienas dabar reiškė visą pasaulį, ir atsargiai priglaudęs delnus prie jos veido, pažvelgė į jos juodas akis. Ar tai ne per gerai, kad būtų tiesa? Jei tai tik sapnas, tegul jis niekada nebepabus.

Gluosnio šakos aplink atskyrė juos nuo likusio pasaulio. Jo dabar nė nebereikėjo, visko užteko ir čia. Čia nebuvo dangaus, ežerų, kalnų ir upių, bet netrūko nieko – čia buvo ji.

Pasirėmęs ant minkštos velėnos, žalsvoje prieblandoje, Symantas žiūrėjo į Juną. Dabar jau jo pirštai glostė jos veidą, kaklą, petį, ranką. Ji užsimerkė. Lūpose ištirpo šypsena. Symantas jau nustojo spėlioti, kaip, kodėl, už ką jis galėjo nusipelnyti tokios laimės, buvo per daug gaila šitas akimirkas eikvoti tam. Norėjosi jas sugauti ir užrakinti, norėjosi prisiminti visada.

Ant švelnios jos odos jis dabar pajuto randą – ant žasto, prietemoje bolavo it žvaigždės formos nudegimas. Jo burna prasivėrė, bet žodžiai sustingo. Ne, apie tai paklaus kitą kartą, dabar kalbėti negalima. Švelniame vėjelyje sujudėjo žalios plonų šakelių užuolaidos. Vakaro saulės spinduliai, suradę kelią pro lapus, sumirgėjo ant jos kūno. Dievai, kokia graži ji buvo! Kaip įmanoma atsilaikyti nepalietus jos pirštais, delnais, rankomis, lūpomis? Jis palinko arčiau.

Staiga jos akys atsimerkė, bet iš jų suspindo nebe tamsi ramybė, o juoda baimė. Pro gluosnio šakų užuolaidas į judviejų pasaulį atskriejo sesers riksmas. Sapnas baigėsi.

*********

Šalti, neįprastai ilgi pirštai spaudė jos delną ir vedėsi vis toliau į vakaro prieblandą. Iglė jau gailėjosi, kad sutiko.

– Kur mes einam? – paklausė dar kartą.

– Parodysiu, – ištarė Eivytė ir nusišypsojo. Iglė pagalvojo, kad ji baisiau atrodo ne tada, kai išsigandusi klykia, o tada, kai šypsosi. Ta šypsena tarsi atidengė jos gąsdinantį pasaulį. Ir kodėl nepasiliko su ja tame kambarėlyje, kur iš už sienos dar girdėjosi tėčio balsas?

– Ar tai dėl Žiburinio?

Pirštai trūktelėjo, lyg patys būtų išsigandę, o tada dar stipriau suspaudė jos delną. Liesas išbalęs veidas atsisuko į Iglę.

– Nekalbėk apie... Dvasių vedliai jaučia, kai apie... Juos kalbi. Tu. Tu ir taip tokia. Tokia, kuri mato. Beveik aš. Tokias jie greitai randa.

Iglė nustebo:

– Tu regi dvasias?

Eivytės galva ėmė linguoti aukštyn-žemyn.

– Nori pasakyti dvasios mus greičiau randa?

– Jie... Žib... Žibur... tie iš sapnų, tie, kurie nešiojasi įkalintą ugnį, mus mato. „Kaip švyturius“, sako tėvelis, – Eivytė sudėjo lūpas ir pabandė pašvilpti, lyg kažką mėgdžiodama, bet švilpti nemokėjo, – kaip švyturius.

Šiurpas nukrėtė Iglės kūną – pasirodė, kad suprato apie ką kalbą šitas keistas žmogus. Iglė – švyturys tai šaltai kraupiai liepsnelei už šonkaulių grotų?

Voriški pirštai traukė tolyn.

– Einam. Einam. Aš tau parodysiu. Mama. Kaip tavo. Irgi nebėr.

Tai tėtis Jaugėlui per vakarienę pasakė, kad jų mama mirusi. Iglei dabar kažkodėl atrodė, kad tai reikėjo nutylėti.

– Ką tu nori man parodyti? Gal gali tik papasakot? Jau temsta, aš nenoriu sutemus būti lauke, grįžkim.

Bet pirštai traukė toliau.

– Tuoj. Tuoj.

Ir išties, dar keli žingsniai ir jos sustojo. Priešais buvo sukrauta akmenų krūva. Iglė pažino – tai kapas. Šiame krašte jie taip laidojo. Eivytės veidas pamažu apsiniaukė ir ji nuleido galvą.

– Čia tavo mama? – tyliai paklausė Iglė. Baltapūkė galva linktelėjo.

– Ar seniai ji mirusi? Kas jai nutiko?

Akys vėl pakilo ir žvilgsnis įstrigo Iglės veide.

– Mama buvo gera. Mama saugojo, – sumurmėjo, vėl nusisukusi į sukrautus akmenis. – Aš tėvelio paprašysiu, kad tave pasiliktume, gerai?

Šaltis perėjo kūnu. Nuo akmenų kažkas pakilo. Mergaitė pakėlė galvą. Priešais suplevėsavo balkšvas sielos lukštas ir Iglė išvydo Eivytės motinos atvaizdą – ant baltaplaukės moters kaulų be sudriskusių skudurų tekabėjo tik keletas sausgyslių. Visa kita – lyg laukinių žvėrių nugraužta. Akys, kurių nebedengė vokai, stebeilijo į Iglę.

*********

Kai Iglė su Eivyte nuėjo į kitą kambarį, o Juna ir Symantas – dar pasivaikščioti, Preigilas liko vienas su Jaugėlu. Būti čia, būti su juo nebuvo jauku. Visa aplink buvo nešvaru ir apleista. Namelio vidinės sienos nukabinėtos apdulkėjusiais medžioklės trofėjais – ragais ir žvėrių dantimis. Atrodė, kad tie dantys piktai šiepiasi kiekvienam svečiui. Vakarienė buvo skurdoka ir Preigilas bandė sutramdyti savo pilvą, kad tas neurgztų ir nemandagiai neišsiduotų šeimininkui. Nesinorėjo jo pykdyti. Jaugėlas nebuvo malonus žmogus. Jis raukėsi dėl Eivytės garsiau ištartų žodžių, dėl Iglės, galbūt ir kiek įkyraus trepsenimo kojomis, dėl Junos juoko ir Symanto įsiterpimo į jo kalbą. Kriviui atrodė, kad Jaugėlas iš paskutiniųjų laikosi, kad neparodytų jiems savo pykčio. Būti šalia jo priminė per tvorą erzinti šunį, žinant, kad supykęs jis gali ją peršokti ir perkąsti tau gerklę.

Dabar, kai jie liko tik dviese, šeimininkas kiek nurimo. Preigilas turbūt jam patiko labiau už kitus svečius.

– Žinai, o aš kažkada gyvenau geriau, – ištarė. – Dėl savo vaiko teko čia persikraustyt. Ji... Gi matai, kokia ji. O ten, kur gyvenom, buvo piktų žmonių. Negalėjau jos visą dieną saugot. Supranti?

Preigilas linktelėjo. Jaugėlas gurkštelėjo vandens ir pratęsė, žiūrėdamas tiesiai į jį, nebesivaržydamas, tarsi jiedu būtų jau seni draugai:

– Mes dar buvom trise tada. Aš, Eivytė ir jos mama. Tada dar buvo neblogai. – Jis garsiai sukrizeno ir trumpam nutilo. Pakreipė galvą, ir lyg laukdamas atsakymo į kažkokį neištartą klausimą, nužvelgė savo svečią. – Atleisk, aš visad taip. Pamatau kokį žmogų ir norisi jam visą gyvenimą išsipasakot. Gi matai, kad su dukra normaliai nepasišnekėsi.

Preigilas gūžtelėjo pečiais.

– Nesakyčiau, kad su ja...

Vyras numojo ranka, tarsi sakydamas, kad net nenori klausytis paguodos žodžių.

– Atleisk, ir dėl to, kad čia pas mus taip. Turbūt tikėjotės, kad kviečiu į gražesnius namus.

Krivis pravėrė lūpas norėdamas paprieštarauti, bet jam nebuvo leista įsiterpti. Jaugėlas tęsė:

– Kad net neturiu ką normalaus pasiūlyt vakarienei. Žuvys nesiveisia šitam ežere. Nežinau kas su juo blogai, bet nesiveisia, nors tu ką. Medžioti irgi pašėlusiai nebesiseka. Sakau, gal užkeikė mus kas, ar ką? – Jis vėl nervingai nusijuokė. – Gi tu sakeisi krivis, gal gali patart ką?

Preigilas dar akimirką patylėjo, tikrindamas ar jam tikrai leidžiama atsakyti:

– O buvo priežastis jus užkeikti?– atsakė į klausimą klausimu. Nesitikėjo, kad jis tęs šią temą, bet Jaugėlas ištarė:

– Nežinau. Žiūrint kaip pažiūrėsi.

Tada pakilo nuo tuščio stalo ir ėmė vaikštinėti po kambarį. Preigilo krūtinėje sukirbėjo dar neaiški bloga nuojauta. Šeimininkas stabtelėjo ir vėl pažvelgė į svečią.

– Sako, kad taip mirtį išleidi. Betgi tai prasidėjo ir prieš tai. Prieš tai, kai, taip sakant, mudu išleidom. Mirtį. Žinai kada mirė Eivytės motina? – sutikęs jo klausiantį žvilgsnį, Preigilas papurtė galvą, – Žiemą. Sugalvok tu gi man numirti žiemą! Buvo taip šalta, kad net nebuvo kaip ją palaidoti. Turėjau jos kūną palikti pašiūrėje kol bent kiek atšils. Mudu su Eivyte likom laukti sustirę ir alkani, bet pavasaris vis neatėjo. Galop ėmėm graužti žolę iš po sniego. Įsivaizduoji – žolę. Aš tai kaip aš, o mano vaikas! Negalvok, kad nemyliu savo dukros. Kokia ji bebūtų – vis tiek mano dukra, o aš – jos tėvas. Ar žiūrėtum kaip tavo vaikas miršta iš bado?

Preigilas tylėjo, tik su vis augančiu nerimu stebėjo šitą vyrą.

– Nežiūrėtum, – Jaugėlas atsakė už jį. – Ir aš nenorėjau žiūrėti. O mes gi turėjom mėsos. – Jis atsikvėpė ir kitą žodį sušnibždėjo. – Pašiūrėje. Nesakiau jai iš pradžių kur gavau. O ji džiaugės. Paskui pamatė. Verkė, verkė dar graudžiau negu kai mama mirė, bet paskui vis vien valgė.

Preigilas stebėjo jį stengdamasis neišsiduoti, kaip nuo jo žodžių šiurpsta oda.

– Bet tu turbūt nesupranti, ką reiškia taip alkti. Tu niekada nesuprasi. Tu, riebus ponaiti, – suurzgė Jaugėlas ir jo akyse užsiliepsnojo pyktis. Preigilas ėmė atsargiai čiupinėti aplink suolą, stengdamasis prisiminti kur tiksliai padėti ginklai. Šeimininkas tuo metu atsikvėpė, lyg save ramindamas. Pasirodė, kad tai jam pavyko, bet krivis jau suprato, kad kuo greičiau reikia iš čia dingti. Jaugėlas pratęsė:

– Oi, atleisk, liūdna istorija, žinai. Niekas nenorėtų būti iki to privestas, bet matai, kartais turi rinktis ar būti orus, ar gyventi. Mirusiems vis tiek nebereikia mėsos ant kaulų, ar ne?

– Galbūt, – ištarė Preigilas, nenuleisdamas akių nuo to sudžiūvusio vyro kūno, – bet turbūt ir toliau nepavyksta nieko sumedžioti?

Jaugėlas nusisuko į sieną.

– Matai, todėl ir klausiau ar nemanai, kad mus kažkas užkeikė. Bet nebesvarbu, gali nebeatsakyti, manau, mano nesėkmės medžioklėje jau greitai baigsis.

Piktas bepročio veidas staiga atsisuko. Jo rankoje sublizgėjo didžiulis peilis. Preigilas dar išvydo, kaip ašmenys skrodžia orą jo link, kai išgirdo dukters riksmą.

*********

Symantas pribėgo prie Iglės ir tvirtai ją apkabino. Baimės gniaužtai atsipalaidavo – ji gyva ir sveika. Ir aplink jokių šešėlių. Laikydamas seserį glėbyje jis dairėsi aplink. Kas ją taip išgąsdino? Iš kur tas pavojus? Netoli, šalia akmeninio pilkapio stypsojo ta šviesiaplaukė keistuolė, bet daugiau nieko nei keisto, nei baisaus jis nematė.

– Kas nutiko, Igle?

Sesės pečiai jo glėbyje vis dar drebėjo, bet riksmas pamažu geso. Šalia jau buvo ir Juna, kuri taip pat bandė išklausti mergaitės kas nutiko, bet ši vis dar nesugebėjo į tuos klausimus atsakyti. Nuo namelio Symantas išvydo artėjant dar vieną figūrą. Krūtinėje vėl tvinktelėjo išgąstis.

– Tėti?

– Kas nutiko Iglei?

– Iglė sveika, bet tu? Tu sužeistas?

Preigilas prisiartino. Jo rankos, jo apsiaustas – visa buvo kruvina.

– Ne, sūnau, nesužeistas, – ištarė, atsisukdamas į Eivytę.

Ilgi voriški pirštai pakilo, uždengdami jos veidą ir ji ėmė garsiai raudoti.

*********

Tarp pirštų sutrupėjo pražilęs rugiagėlės žiedas. Auktarė pakėlė akis. Namų durys prasivėrė ir kambarį apšvietė rausva vakaro saulės šviesa. Nuo jos žolininkė prisimerkė. Iš tamsaus silueto pažino jį – per slenkstį į vidų įžengė kunigaikštis.

Keista, jis niekuomet neužeidavo čia pats. Auktarė padėjo ant stalo žoleles ir atsistojusi išsitiesė. Matyt, nutiko kažkas labai svarbaus.

Skiriotas nebejudėdamas sustojo vėl užplūdusioje prieblandoje ir toliau tylėdamas atidžiai žvelgė į moterį. Tarsi gindamasi nuo negero nujautimo, Auktarės sąmonė nupiešė dar, rodos, ne tokį seną prisiminimą – Skiriotą, kaip laimingą berniuką, kurio atvirose akyse niekuomet nesilankydavo toks sunkus jausmas.

– Sveikas, kunigaikšti. Ar išties jau sveikas?

Jis šyptelėjo, bet jo šypsena nebebuvo panaši į tą iš prisiminimų. Žvilgsnis nukrypo į žemę.

– Ačiū, jaučiuosi geriau, – sumurmėjo.

– Malonu girdėti.

Jis tebežiūrėjo žemyn, vėl tylėdamas, lyg pamiršęs ko užsukęs, lyg nesiryždamas.

– Norėjau tau pasakyti, kad išvykstu, – galop, po dar kelių įkvėpimų, ištarė. – Aš nebėgu, aš tik turiu pats pasikalbėti su Milotu. Tikiuosi, kad pavyks susitarti.

Auktarė linktelėjo, bet nerimas sustiprėjo. Buvo dar labiau neįprasta, kad Skiriotas jai sakytų tokius dalykus. Negi tik dėl to atėjo?

– Turbūt tai gera mintis. Tik... Išvyksti pats vienas?

Jis papurtė galvą:

– Su Butautu ir keliolika kitų.

– Tiki, kad Milotas norės tartis? Nesiunti pasiuntinio?

Jis atsiduso. Galvos judesiu atsakė „ne“, bet lūpos neprasivėrė. Auktarė dar negalėjo liautis spėliojusi, kodėl jis čia. Atrodė, kad šita žinia – tik įžanga kažkam kitam.

– O tavo sargybinis Karijus? Jo nepasiimsi?

Skirioto antakiai susiraukė, o galva nusviro dar žemiau ir lėtai lėtai pajudėjo į šalis. Per Auktarės odą praslinko žiemos šaltis. Dabar suprato apsilankymo tikslą. Krūtinėje ėmė augti baimė, bet nenorėdama išsiduoti, tokiu pat ramiu balsu, ji ištarė:

– Tikiuosi, kad tau pavyks, Skiriotai.

Kažkada jis buvo toks mielas berniukas.

– Pavyks.

Pastaruoju metu Auktarė vis dažniau pagalvodavo, kad mirtis nebebaisi, kad jos gyvenimas ir taip jau buvo pakankamai ilgas, bet dabar... Dabar atrodė, kad visada jo norėsis bent dar truputėlį daugiau.

– Ką paliksi vietoj savęs?

Kunigaikščio akys galop pažvelgė į žolininkę, kaklas išsitiesė, lūpų kampučiai kilstelėjo:

– Gailigedą.

Jos veidas negalėjo nuslėpti nustebimo. Širdis suplakė vilties dūžį. Jis paliks tą, kuris žino daugiausiai?

– Ilmanto sūnų Gailigedą? Tą patį?

– Taip.

– Kaip tau pavyko įtikinti jį? Kitus?

– Įtikinti kitus dabar per daug paprasta – tuojau iš viso nebeliks ką įtikinėti. – Skiriotas užsimerkė. – O jį... Valdžia jam svarbiau negu greitai pamirštama garbė.

Žolininkė liūdnai šyptelėjo. Jo rankos pakilo. Pirštai pridengė smilkinius, lyg bandydami numaldyti skausmą.

– Auktare, aš daug galvojau. Iš tiesų buvau nevertas kunigaikščio vardo. Suprantu, kad Vilkgaila... Jūs visi žiūrite į mane kaip į nevykusį jo pakaitalą, bet aš nebenoriu, kad taip būtų. Jūs nusipelnėte geresnio kunigaikščio ir aš nusipelniau juo būti. Ar supranti? Tu buvai teisi – aš buvau per geras, aš buvau per bailus. Ir dabar negaliu siųsti pasiuntinio daryti to, ką turiu padaryti pats. Aš nežinau ką daryti su šešėliais, bet vykdamas pas Milotą bent jau kažko imsiuosi.

Ji tylėjo ir laukė. Jo žodžių – savo lemties. Suprato, gerai suprato ką jis pasakys, ko jis atėjo, bet vis tiek tikėjosi, kad klysta. Juk jis visuomet buvo toks geras. Jis nieko negalėtų nuskriausti. Net Vilkgaila tai suprato: ne dėl to, kad paliktų savo žmones patikimoje valdžioje, jis jo neimdavo su savimi į žygius. Ne, Skiriotui, nepaisant viso jo ryžto, nepavyks tapti kitokiam. Niekaip. Širdies šilumos taip greitai neužpūsi.

Jis žengė artyn. Melsvos, pilnos liūdesio akys, virpantys pirštai, bet galva vis dar pakelta aukštyn. Ryžtingai. Dabar norėjosi paklausti ar ir Karijų jis pats... Ne, nebūtų išdrįsęs. Juk nebūtų? Auktarė atsitraukė arčiau ugnies. Ant kaklo sužvangėjo žalvarinės pelėdų akys.

– Auktare, aš... Atleisk, kad tau tai pasakoju, bet... Bet norisi kam nors viską sudėti į žodžius. Dar iš vaikystės prisimenu, kaip tu sugebėdavai patarti, paguosti, kaip... – Jis skausmingai atsiduso. – Kaip gaila dėl to kaip viskas nutiko su Ilmantu, kad turėjai tai girdėti. Tu matei, tada aš nebūčiau pasipriešinęs jo peiliui. Tuomet atrodė, kad esu tik to ir vertas, kad iš manęs negali būti ir nebus jokios naudos, kad mano gyvenime nieko gero būti nebegali. Bet dabar suprantu savo kelią. Žinau, ką turiu daryti ir aš prisiversiu. Per skausmą, per kančią, bet prisiversiu. Dėl savo žmonių, dėl Vilkgailos, dėl to, kad jo mirtis turėtų bent kažkokią prasmę. Ji taip sunkiai sveria pečius, kad tu žinotum... Net jei dievai man būtų atleidę, sau nebūčiau atleidęs pats. Žinai, aš prisipažinau ir Preigilui. Neturėjau to daryti, bet maniau, kad galbūt aš esu kaltas dėl šešėlių. Maniau, kad tai kažkuo padės. Tuomet jis pasakė, kad turiu kaip galėdamas labiau pasistengti atlyginti tas skriaudas, kurias padariau, bet jo žodžiai, nors ir teisingi, jie... Jie neveikė. O tu... Tada, kai tu pasakei, kad aš per geras būti kunigaikščiu... Tavim aš patikėjau. Dabar iš tiesų suprantu, kad viskas bus perniek, jei pasiduosiu ir lauksiu, kol mane pribaigs šešėliai, Milotas ar saviškiai. Aš viską apgalvojau. Neturėjau to pasakyti Preigilui, bet netikiu, niekaip netikiu, kad jis dar gali būti gyvas. Krivis sprunkantis iš prakeikto miesto. Šešėliai turbūt jį pasiėmė jau pirmą naktį. Karijus nebepasakys niekam, Gailigedas... Gailigedas protingas vyras, jis nedarys to, kas jam nebūtų naudinga, jis manęs neišduos.

– Tai tu nepasitiki manim?

Jis stabtelėjo ir pasirodė, kad jo liūdnose akyse žybtelėjo ašaros.

– Nežinai, kaip norėčiau tikėti, bet... Juk mano vietoje... Man tikrai labai gaila, bet negaliu rizikuoti. Tu turbūt moki saugoti paslaptis, bet dabar to turbūt nebepakanka. Supranti, kol tu būsi gyva, nuolat turėsiu bijoti, kad vieną dieną tu nuspręsi ja pasidalyti ir tada viskas bus baigta, visas mano darbas... Man iš tiesų labai gaila. Aš suprantu, kad tada tu mane išgelbėjai nuo Ilmanto ir Karijus tada... Bet... Bet juk supranti, kad neturiu kitos išeities?

Atrodė, kad Skiriotas dabar tenori, kad ji pati imtų jį įtikinėti, kad jis teisus, kad kitaip negalima, kad ji turi mirti, kad pati tai supranta ir iš karto dėl to jam atleidžia. Tai pasirodė taip bjauru. Ji susiraukė ir papurtė galvą:

– Tikri kunigaikščiai nesiteisina.

Jo ranka nusileido ir suspaudė peilio rankeną prie diržo. Auktarė vis dar traukėsi tolyn atidžiai sekdama jo judesius.

– Tai tu pats?

– Negaliu kitu pasitikėti, be to – tai tu. Bent tokią kainą turiu sumokėti už savo sprendimą.

Auktarė žengė dar žingsnį. Nugara pajuto sieną. Jo liūdnas, kenčiantis veidas, jo drebantys pirštai, stipriai apglėbę ginklo rankeną, artėjo. Jo galima buvo gailėtis, bet juk ne jam reikia mirti, mirti reikia jai. Nebebuvo kur trauktis. Jos kraujyje kunkuliavo baimė. Iš tiesų? Ar iš tiesų? Ar iš tiesų jis išdrįs?

– Aš privalau. – sušnibždėjo jis. Atrodė, kad jo žodžiams vis dar trūksta galios įtikinti net vienui vienintelį žmogų – save. Jo ranka, spaudžianti peilį, lėtai ėmė kilti aukštyn, bet...

Tuomet sustojo.

Ir Auktarė išvydo, kaip šalia jų suvirpėjo tamsa.

Tai jie. Su tamsa ir vėl atėjo šešėliai. Jos akys stipriai užsimerkė. Daugiau kunigaikščio nebematys, kad ir kaip dabar viskas pasibaigtų. Tyliai sušnibždėjo:

– Štai. Laikas išsprendžia viską. Tau to daryti nebereikia, Skiriotai. Dabar jau pasirinks jie – tu arba aš.

*********

Pamažu pasikeitė miškas. Pasikeitė net jo kvapas. Tankių lapuočių gūduma po truputį retėjo ir vietoj šlamančių lapų, juos apsupo sakais kvepiančios pušų šakos. Pelkės išdžiūvo ir dar neseniai tik vos matomas miško kelias išryškėjo smėlėtoje žemėje. Kelionės tikslas jau arti. Dar, rodos, neseniai toks tolimas, prūsų kraštas buvo čia pat.

Tą dieną galop prasisklaidė lietaus debesys ir galvas ėmė kepinti vis dar atkakli, besibaigiančios vasaros saulė. Visos praėjusios šaltos, baugios naktys, šiurpios šešėlių akys, vis gąsdinančios, kad gyventi liko nebe daug – visa tai, kad jie galop patektų čia. Dabar turėjo būti gera, kad visi keturi dar gyvi, kad jų viltys tuoj tuoj gali išsipildyti, bet iki Preigilo širdies saulės šviesa neprasiskverbė. Dabar kaip niekad buvo baisu, kad šita turbūt paskutinė viltis sutrupės į šipulius, į aštrias šukes, kurios pažirs visur aplink, kurios skaudžiai sužeis jo vaikus. Jeigu jis klysta? Kas tada?

Symantas pažvelgė į jį. Šyptelėjo. Saulė, matyt, pasiekė sūnaus krūtinę. Taip, jo širdis dabar buvo atlapa viskam kas gera, Preigilui net atrodydavo, kad kartais, bežiūrėdamas į Juną, jis apskritai pamiršta apie šešėlius. Krivis taip pat pabandė jam nusišypsoti. Šiluma teliko ant lūpų, bet Symantui turbūt to užteko. Net ir Iglės veide lėtai dygo šypsena. Skausmingai tvinktelėjo širdis. Nė už ką nenorėjo jos nuvilti. Per daug jos metams liūdesio, per daug baimės ir praradimų. Ant kelių klupėdamas surinktų visas savo sudaužytos vilties šukes tik tam, kad jos nebeskaudintų.

Kaip dabar buvo visko gaila: kibirkštėlės šypsenos, taip retai beaplankančios tą išsigandusį, tarytum per greitai suaugusį žmogų; kad teko palikti namus; kad nebežino kaip dabar ten jo žmonės – ar jie dar gyvi, ar jų nenusinešė šešėliai, ar nenušlavė Miloto armijos; gaila, kad apleista, pusbadžiu laikoma Perkūno ugnis turbūt niekam nebesuteikia vilties; kad kiekvieną kartą, prie vaikų prislinkus juodiems šešėliams, jis pats nieko negali padaryti, niekaip negali sutrukdyti, jei jie nuspręstų juos pasiimti; gaila, kad vis prasčiau ir prasčiau sekėsi meluoti, jog viskas baigsis gerai. Buvo ilgu ateities, kurios nebebus. Dar taip norėjosi gyventi, bet nebeatrodė, kad tam dar liko laiko.

Krivis nukreipė akis į smėlyje išmintą pilką kelią ir giliai į save įtraukė džiūstančių saulės atokaitoje spyglių kvapą. Bandė sau pasakyti, kad dar ne laikas pasiduoti. Prieš akis jau buvo tikslas – kviečiantis, viliojantis, kad jau tuoj jie ras atsakymą. Galbūt.

*********

Iglė įsiklausė: taip, čia jau tikrai girdėjo jūros ošimą. Miškas liko už nugaros ir viską aplink užliejo maloni, šviesi šiluma. Šiluma, ne tik iš išorės, bet ir iš vidaus, tirpdė tamsiose širdies kertelėse užsilikusias baimes ir ašaras. Mergaitė apsidairė – tą pačią, skaisčiai suliepsnojusią viltį tarėsi matanti ir tėčio, ir brolio, ir net Junos akyse.

Dabar jie pagaliau pateko į tą prūsų pajūrio miestą, į kurį keliavo. Čia viskas buvo kitaip nei namie: miestas – gerokai didesnis, judresnis; skyrėsi ir namai, net miškas aplink, kiemai ir žmonės – jie kalbėjo kitaip, apsirengę buvo kitaip, net ir žiūrėjo, rodės, kitaip. Atrodė ramesni, turtingesni, laimingesni. Kuo toliau į miesto gilumą jie jojo, tuo labiau Iglę viskas čia stebino: ir tamsūs gyventojų drabužių audiniai, įmantrūs papuošalai ant rankų ir kaklų, ir judrūs keliukai bei virš stogų skraidančios žuvėdros, ir ištempti džiūstantys tinklai, kiemuose taisomos valtys, ir tas atokus, vos girdimas, bet tikras bangų ošimas. Šypsena nuo mergaitės veido nesitraukė. Saulė, spyglių ir jūros kvapas, giedras dangus ir šie žmonės, kurie visai maloniai juos sutiko – visa tai buvo tarsi įžanga gražiai istorijai su laiminga pabaiga, kai keturi keliauninkai išsiaiškina paslaptį ir parneša savo žmonėms išsigelbėjimą. Ji papurtė galvą, dabar tebandydama pamiršti visa bloga, kas galėjo nutikti ir kas jau nutiko. Juk visuomet galvojo, niekada nebūsianti ta viskuo nepatenkinta, tik blogais atsiminimais gyvenanti žmogysta. Dabar jau viskas bus gerai. Turi būti. Dabar nebėra dėl ko graužtis.

Jie sustabdė žirgus. Iglė dar plačiau atvėrė akis. Dabar jie stovėjo ant kalnelio, nuo kurio matėsi toliai. Priešais plytėjo slėnis, tarsi pridygęs mažų namukų, o viduryje jo, į viršų kilo dar viena kalva, nuaugusi retomis pušimis. Pačioje jos viršūnėje, savo didybe nustelbdamas liaunus spygliuočius, stūksojo milžiniškas ąžuolas. Dar niekada Iglė nebuvo mačiusi tokio didžiulio medžio. Iš čia jis užstojo saulę, iš ten – turbūt ir visą dangų. Kalno šlaitais vaikščiojo balti žmonės, o medžio kamienas buvo apjuostas dailiai suręsta daugiakampe siena.

Nei vienas neištarė nė žodžio. Šventovė atrodė per daug didinga, kad apie ją būtų galima kalbėti. Tik atsikvėpę, jie vėl paragino žirgus ir, neatitraukdami nuo jos akių, vėl ėmė joti pirmyn.

Į šventą kalną lipo ir žemyn nuo jo vis zujo žmonės, tarp jų – paprasti miestelėnai, taip pat baltai apsirengę šventikai ir vaidilutės. Preigilas matė jas triūsiančias aplink šventyklą, šmėkščiojančias viduje ir, matyt, kurstančias šventąją ugnį. Šventovė buvo dar didesnė negu jis atsiminė. Kalno papėdėje įtempė žirgo pavadį.

– Manau, kad bus geriau, jei toliau eisiu pats vienas, – ištarė. – Luktelėkit čia.

Krivis peržvelgė savo pakeleivius. Jie sutartinai linktelėjo galvas. Jų veiduose, be nuostabos, jis matė ir nedrąsų džiugesį. Tai gąsdino. Dar šiek tiek, ir visos jų viltys gali taip skaudžiai sudužti. Ir dėl to jis norėjo eiti vienas, ne tik todėl, kad buvo krivis, ar kad vienintelis mokėjo prūsų kalbą.

Jis nušoko nuo žirgo ir pėsčiomis patraukė į kalną, šventyklos link. Dabar prūsai į jį žiūrėjo įtariai – jie suprato, kad jis ne vietinis, tačiau jo nestabdė ir nekalbino. O beveik norėjosi, kad taip padarytų. Tada galėtų nesijausti toks svetimas, taip ne vietoje. Pamatė kelias vaidilutes besileidžiančias žemyn ir jau pats norėjo jas užkalbinti, tačiau šios, išvydusios prie jų artėjantį svetimšalį, tarsi baikščios stirnos ėmė sukti kuo didesniu lanku. Krivis jau beveik pasiekė įėjimą, tačiau neatsiklausęs leidimo nedrįso įeiti. O atsiklausti šiuo metu kaip tik nebuvo ko. Preigilas sustojo priešais ąžuolo šešėlį, niekaip nesiryždamas peržengti ribos, skiriančios žmonių žemę nuo dievų.

Staiga išgirdo balsą sau už nugaros. Atsisuko. Visai šalia, stovėjo mažytė senučiukė, ant galvos užsidėjusi kažką panašaus į kepurę supintą iš lanksčių šakelių, ir meiliai jam šypsojosi.

– Gal kažko ieškai? – paklausė maloniu balsu.

Jis nužvelgė moterėlę. Jei ne ta žabų kepurė, būtų atrodžiusi visai patikima, tačiau po Eivytės ir jos tėvo buvo sunku pasitikėti keistos išvaizdos žmonėmis. Visgi senolė taip meiliai į jį žiūrėjo, be to, nesakytum, kad dar kas nors siūlėsi jam padėti.

– Taip, aš norėjau susitikti su šventyklos vyriausiuoju žyniu, turiu su juo kai ką aptarti.

– A, Kargaudos ieškai. – Senučiukė priėjo prie Preigilo ir įsikibo jam į parankę. – Na, tuomet eime, eime, – pasuko ji krivį į šventyklos įėjimą.

Jis pakluso ir, su ja parankėje, įžengė į vidų.

Apgaubė sutemos. Ir žemę, ir orą, ir žmones – viską dengė didžiulis ąžuolo šešėlis. Šitas šešėlis ramino. Preigilas užsimerkė. Jau buvo čia buvęs – prieš daugybę metų, kai dar buvo vaikas. Kaip tada, taip ir dabar pasijuto tarsi čia visur būtų pilna dievų: ant odos jautė jų iškvepiamą orą, jų kūnų šilumą. Jau buvo pamiršęs šitą jausmą. Norėjosi taip pastovėti dar bent dar truputį, tačiau ploni moterėlės kaulai rėžėsi į jo ranką ir traukė tolyn.

Atsimerkė. Šventykla knibždėte knibždėjo gyvybės: prie įėjimo savo kritiškais žvilgsniais į žmones dairėsi dvi didelės rudos rupūžės, kampuose rangėsi devynios galybės žalčių, pirmyn atgal zujo vaidilos ir vaidilutės. Čia į Preigilą niekas nebekreipė dėmesio, visi turėjo kuo užsiimti ir jis pasimetė tame judėjime ir toje prieblandoje. Šviesu čia buvo tik nuo šventosios ugnies liepsnos; pro tankiai susipynusią medžio lapiją neprasiskverbė nė vienas saulės spindulys. Ugnies jauki šviesa apšvietė ir ant didžiulio medžio kamieno išraižytus trijų dievybių paveikslus. Pirmasis – Perkūnas – jo galva buvo apsupta liepsnos, barzda garbanota. Antrasis, kiek prisiminė, vaizdavo Patrimpą – jaunas vyras su apkaišytais javų varpomis plaukais, o paskutinis – Patulas, požemio dvasių ir tamsiųjų jėgų globėjas, su raiščiu ant galvos ir ilga žila barzda – tas dėl kurio jis čia ir atvyko.

Senučiukė prieblandoje su kažkuo susidūrė. Jaunas vaikinukas, į ją bumbtelėjęs nugara, atsisuko ir džiaugsmingai riktelėjo:

– Sinote! Kaip gerai, kad tave sutikau! Norėjau padėkoti už tą tepalą. Tikrai daug geriau dabar jaučiuosi.

– Tai puiku, vaikeli, sakiau, kad viskas bus gerai. Sakyk, o kur Kargauda, ar matei? Aš jam svečią vedu.

Vaikinukas ištiesė ranką į kairę. Ten toliau, palei sieną stovėjo aukštas praplikęs senolis ilga žila barzda ir kažką kramtė, vis paimdamas iš saujos. Sinotė linktelėjo padėkodama ir nuklibikščiavo jo link su Preigilu parankėje.

– Nu, brolau, ką čia valgai ir nepasidalini? – beveik suriko senutė.

Senasis krivis krūptelėjo. Lėtai pasukęs galvą, pamažu nužvelgė moterėlę ir vyrą jos pašonėje.

– Tfū, Sinote, gal nori, kad užspringčiau? – jis prakalbo lėtai ir negarsiai, kiek gergždžiančiu, prikimusiu balsu. Tada iš delno pasiėmė ir į burną įsidėjo dar vieną mėlynę. Jų sultimis ištepliotą saują su keliomis likusiomis uogomis ištiesė atėjusių link: – norit, vaišinkitės.

Preigilas papurtė galvą. Taip pat padarė ir Sinotė.

– Matai, dalinuos, – tuo pačiu lėtu balsu pasakė senukas, – tik kad nieks nenori.

Tuomet vėl nusisuko į medį.

– Kargauda, – pasakė moteriškaitė, – atvedžiau tau svečią.

Jis vėl nukreipė savo seną raukšlėtą veidą į juos:

– Tikrai? Ir kas jis toks?

Preigilas nuleido ranką, į kurią senutė buvo įsikibusi, ir ši truputėlį susvyravo.

– Aš esu Preigilas. Esu Perkūno šventyklos krivis. Atjojau iš toli prašyti jūsų patarimo ir pagalbos.

– Mm, – sumykė Kargauda dabar kiek lėčiau bedante burna žiaumodamas uogą. Atrodė pasiruošęs klausytis.

– Mano miestą ištiko nelaimė. Kas vakarą ten ateina tamsios dvasios. Jos vaikšto po kiemus, po namus, o paskui lyg iš niekur atsiradę, taip pat į niekur ir pradingsta. Tik kartu dingsta ir kas nors iš mūsų žmonių. Taip kasnakt. Nežinau kiek dar jų netekome kol iki čia atjojau.

– Mm, – vėl iškvėpė senolis.

– Iš pradžių manėme, kad tai dėl to, kad svetimšalis užgesino mūsų šventąją ugnį, tačiau, mūsų dievas dėl to mums atleido. Esu tikras, kad jis tikrai nekvietė mums tų dvasių.

– Užgesino jūsų ugnį, mat kaip, – lyg pats sau pasakė Kargauda.

– Niekas mūsų krašte su niekuo panašaus nebuvo susidūręs, todėl aš pagalvojau, kad prūsuose jūs turėtumėte daugiau žinoti apie tuos dalykus.

– Kaip požemio dievų garbintojai? – jau greičiau paklausė krivis.

– Taip. Būtent taip.

– Mm, negaliu pasakyti, kad aš irgi būčiau su tuo susidūręs. – ištarė jis ir nutilo. Preigilas laukė, kol šis pratęs, bet jis tylėjo ir vėl nusuko akis į medį. Dar kelios akimirkos ir vėl ėmė kramtyti uogas.

Prie senojo krivio vėl priartėjo senutė:

– O gal galėtum pasikalbėti su Patulu, Kargauda? Gal jis pasakys, kas vyksta?

Senolis kiek susierzinęs atsisuko į Sinotę, tada vėl įsmeigė žvilgsnį į Preigilą.

– Nori, kad paklausčiau?

– Taip, – atsakė Preigilas. Senukas atrodė dar keistesnis nei moteriškaitė, tačiau juk čia buvo tas pats didis krivis Kargauda, apie kurį Preigilas girdėjo nuo pat vaikystės. Kas kitas galėtų išaiškinti tų tamsių dvasių prigimtį.

Kargauda atsiduso ir pamažu nužingsniavo iki aukuro. Vaidilutės, it pabaidyti drugeliai, pasitraukė ir suklaupė aplink medį. Šventovėje staiga tapo tylu. Atsistojęs šalia ugnies, senolis ištiesė rankas ir pakėlė galvą į viršų. Tyliai ištarė ritualinius žodžius, tada sunkiai priklaupė ant žemės ir ją pabučiavo. Vėl atsistojo ir pasirėmęs delnais į aukurą, galvą nuleidęs taip, kad, rodės, tuoj užsidegs jo žila barzda, ėmė kažką murmėti. Malda užtruko. Tylą šventykloje per tą laiką trikdė tik ugnies spragsėjimas bei niūrus medžio šlamėjimas. Galop Kargauda pakėlė savo pliką galvą, su taip ir nenusvilusia barzda, ir sugrįžo atgal prie sienos. Vos tik jam pasitraukus, vėl suūžė įprastas šventyklos gyvenimas ir tyla pasislėpė.

– Patulas nekvietė dvasių. Ne jam jūs nusikaltote.

XIV SKYRIUS. JŪRA

– Ne jam? Kam? – paklausė Preigilas, jau nekantriai laukdamas atsakymo.

– Kam kam, – sumurmėjo senis. Susiraukęs ir kažką bambėdamas po nosim, tuomet patraukė tolyn į šventyklos gilumą.

Viskas? Tiek pagalbos iš išmintingojo Kargaudos? Skaudžiai ir giliai dūžtančios vilties šukės dabar smigo į Preigilo krūtinę. Negi tik dėl to jie šitiek dienų keliavo iki čia? Tiek naktų stebėjo šalimais alsuojančią mirtį ir sapnavo besišaukiančius pagalbos artimuosius; tiek kartų svarstė, ar dar pamatys juos sugrįžę namo. Viskas tik dėl to, kad jis pasakytų... Ne, kad nepasakytų nieko. Neiškentęs Preigilas stipriai sugriebė senuką už peties:

– Palauk, krivi, pasakyk kam mes nusikaltome!

Senis susiraukęs atsisuko į sulaikiusįjį. Raukšlėse beveik pasislėpė piktos, blankios akys:

– Neliesk manęs, svetimšali, nes liepsiu tave pagauti ir uždaryti!

Preigilas visai nenorėjo jam paklusti, norėjo suimti jo oda aptemptus, trapius kaulus abiem rankom ir tol spausti, kol jie ims traškėti, tačiau pajuto kaip jo paties delną sugniaužia šilti ir smulkūs senutės pirštai. Ji tyliai sušnibždėjo:

– Eime, Preigilai, nereikia šiandien daugiau jo varginti, ateisim rytoj.

Vis dar įsikibęs į senolio petį, jis atsisuko į Sinotę, – ši linktelėjo galva išėjimo pusėn. Pilkos ramios akys veikė stipriau nei žodžiai.

– Eime, – pakartojo ji, ir Preigilas, paleidęs Kargaudą, pasuko paskui.

Nors abu jau leidosi kalnu žemyn, jis vis dar negalėjo patikėti tuo, kas atsitiko. Tylėti nebegalėjo, todėl liejo savo pyktį tai nepažįstamai moterėlei:

– Tiek keliavom, vien tam, kad jis pasakytų „liepsiu tave pagauti ir uždaryti, svetimšali“! Išmintingasis, senasis Kargauda, kuris, pagal visas legendas, žino visas dievų paslaptis.

– Neprarask vilties, – švelniai ištarė senučiukė, vėl įsikibusi jam į parankę, – Kargauda jau labai senas, bet dar ne beviltiškas. Jis visad buvo keistokas, bet aš tikra, kad jis jau ryt ryte bus kažką sugalvojęs, kas tau padėtų. Tikiu, kad tavo istorija jį tikrai sudomino, tik... Jis galbūt dar nežino, ką tau patarti, todėl taip ir elgiasi.

– Tikrai? – Preigilo balse nuskambėjo pašaipa.

– Juk pats sakei, kad pagal legendas jis žino visas dievų paslaptis.

Vyras sustojo ir liūdnai atsiduso.

– Legendos dažnai ir būna tik legendos. Labai jums ačiū, tačiau manau, kad jau keliausim atgal, nelaukdami rytojaus. Ryt jūsų žyniui turbūt geresnė diena nebus, o mano žmonių bus likę dar mažiau.

– Na na, – ramino Sinotė, – nereikia taip kalbėti. Pasilik ir rytoj pamatysi, kad aš buvau teisi. – Senutė paglostė ranką, į kurią dar buvo įsikabinusi, – Ir man labai nepatinka, kai į mane kreipiasi „jūs“, aš – Sinotė, visi mane vadina taip. Sinotė, kuri jau daug metų nenori pripažinti, kad yra sena. Žinau, kad tai juokinga, bet senutėms juk galima būti juokingoms. Ir dar kartą – tikrai nemanau, kad labai protinga atkakus čia tokį kelią neduoti mūsų žyniui progos išaiškinti jūsų mįslę. Eime su manim, apnakvindinsiu, pavalgydinsiu ir pamatysi kaip pasaulis prašviesės.

Preigilas leido sau nusišypsoti:

– Ačiū už pasiūlymą, Sinote, bet kažin ar aš juo pasinaudosiu, be to, esu ne vienas – mes keturiese. Nemanau, kad rastumei kur mus padėti.

– Nesąmonė, rasčiau. Eime, parodyk man visus kitus tuos savo tris, gal jie bus sukalbamesni.

*********

Tėtis nuo kalno grįžo su tokia maža, balta senučiuke, žabų vainiku ant galvos. Iglei ji pasirodė kiek juokinga. Ar ir daugiau prūsų krašte yra tokių keistuolių?

Jiedu sustojo priešais. Senutė paleido tėčio ranką ir priėjo prie jų. Prisimerkusi, moterytė pasistiebė prie Symanto ir savo pilkomis akimis nužvelgė jo veidą. Ištiesė jam savo ploną delną ir ištarė jų kalba, kas, rodos, nustebino tėtį:

– Tai tu Preigilo sūnus? Gražus berniukas. Aš Sinotė, – Symantas, kiek sutrikęs paspaudė senutės ranką. Mažais žingsneliais tada ji priėjo prie Iglės. Ištiesė delną ir jai:

– Nagi ir gražūs tavo vaikai, Preigilai. Tu esi Iglė, ar ne? – Mergaitė linktelėjo. – Aš Sinotė, kaip jau girdėjai. Būkim pažįstamos, – Iglė nusišypsojo jai atgal. Senutės šypsena kažkuo priminė močiutę.

Tuomet Sinotė priėjo prie Junos. Jau žiojosi kažką sakyti, bet jos akyse staiga sužibo nuostaba ir ji atsitraukė. Kelias akimirkas žiūrėjo į merginą ir tada visą jos veidą nušvietė šypsena. Labai džiugiai ištiesė jai ranką ir garsiai ištarė:

– Sinotė!

Juna irgi šypsojosi. Pasirodė, kad joms abiems kažkas viena kitoje pasirodė labai žavaus ar juokingo.

– Juna, – prisistatė mergina pro šypseną.

Sinotė kiek atsitraukė ir tuomet tėtis jiems papasakojo, kad su prūsų kriviu šiandien nieko išsiaiškinti nepavyko, bet jis pasakęs ateiti rytoj, o Sinotė geranoriškai pasisiūliusi juos priimti iki ryto. Per tą pokalbį senutė linksmai kinkavo galva, o jam baigus kalbėti, mostelėjo sekti paskui ją.

Dienai jau slenkant į vakarą, ji vedėsi juos į savo namus. Už šventyklos kalvos dar teko praeiti likusią dalį miesto, tuomet nedidelį, retai suaugusį pušyną ir galop, ošimui priekyje vis stiprėjant, užlipus į dar vieną kalvelę, prieš akis atsivėrė ji – žalsva, bekraštė jūra. Dabar nuo jos teskyrė šiltas kopų smėlio ruožas, kai kur susmaigstytas gelsvomis smilgomis ar sudžiūvusiais krūmais. Tik keletas akimirkų bėgte prieš pasiekiant bangas – Iglė net nebūtų spėjusi uždusti. O toliau, kiek tik akys užmatė – melsvai žalias vanduo, nerimstantis, šnabždantis putotomis keteromis. Taip, tai buvo gilus vanduo, bet jis buvo daug labiau gražus negu gąsdinantis. Mergaitei jūra dabar atrodė lyg gyva, viską jaučianti, tyliai kvėpuojanti dievybė. Tokia graži ir viliojanti, visai nepanaši į tamsias, niūrias ežerų gelmes. Iglė sustojo ir įsmeigė akis į neaprėpiamą, stebuklingą vaizdą.

– Gražu, ar ne? – paklausė šalia tipenanti Sinotė.

Iglė linktelėjo galvą, neatitraukdama akių nuo su dangum besiliečiančių melsvų tolių. Nesinorėjo niekur eiti, norėjosi dar pastovėti čia ir bent pažiūrėti į tą gyvą vandenį. Nesitikėjo, kad jūra bus tokia.

– Taip, man irgi taip atrodė, kai čia pirmą kartą patekau, – ištarė senutė. – Buvau laimingiausias žemėje žmogus, vien dėl to, kad matau tokį grožį. Bet dabar, kai tiek metų čia pragyvenau, pripratau ir prie grožio. Visi pripranta. Ir nebepastebi.

Kiti, taip pat trumpam stabtelėję, vėl pajudėjo pirmyn ir Iglė, nenorėdama atsilikti, privalėjo taip pat pradėti eiti.

– O, iš kur tu, Sinote? – paklausė tėtis.

– Ar dar nesakiau? Kai buvau maža ir kai buvau jauna, gyvenau ten, kur dabar valdo toks Žilvaras. Suprantu, kad netoli nuo jūsų. O, kiek laiko nuo tada praėjo! Tik pagalvokit: aš pažinojau dar jo senelį!

– Tai kaip čia patekai? – paklausė Iglė, nenorom atitraukdama akis nuo jūros ir pažvelgdama į senutės, lyg medžio rievėmis, metais išvagotą veidą.

– Taip, kaip ir visos merginos kažkur patenka – ištekėjau.

– O kur dabar tavo vyras? – įsiterpė Juna.

– Skiras? Jo jau seniai nebėra gyvo. Kaip ir tinka žvejui – nuskendo jūroje.

– O vaikai? Ar turi vaikų? – toliau domėjosi Juna, per baltą smėlį prieidama arčiau senutės.

– Ne. Neteko. Nebeturiu nieko, kas sietų mane su kažkuo žemėje kraujo ryšiais. Visi seniausiai iškeliavo į dausas. Tik mane, rodos, Giltinė pamiršo, – Sinotė atsisuko į Juną ir jai nusišypsojo, bet toje šypsenoje Iglė matė tik liūdesio krislelius.

– O kiek tau metų, kad taip sakai? – paklausė mergaitė.

– Kas ten žino, vaikeliuk. Per daug, – numojo ranka. – Bandžiau, bet seniai nustojau skaičiuoti.

Jie praėjo pro nedidelį žvejų kaimelį išsistačiusį šalia kopų ir priartėjo prie mažo, atokiau stovinčio, kiek suklypusio namuko. Aplink jį, tarsi laukinė tvora, augo erškėtrožės. Sinotė juos nusivedė į kiemą ir atidariusi nedideles, rodos, kaip tik jai pritaikytas dureles, pakvietė į vidų.

Iš vidaus namelis atrodė netgi truputį erdvesnis. Pro nedidelius langelius sklido šilta, jau besileidžiančios saulės šviesa, nurausvindama švariai iššluotas grindų lentas. Viduryje kambario, į kurį pateko, stovėjo didelis, medinis stalas, šalia jo pristumtas suolas, kampe krosnis, o palei kiekvieną sieną sukalta daugybė lentynų, pilnų odinių maišelių, medinių dėžučių, molinių puodelių bei sudžiūvusių žolynų. Šalia jų, sukabintos už stiebų – įvairiausios žolės ir gėlės. Po visą kambarį jos skleidė nušienautos pievos ir vasaros dienos kvapą.

– Čia mano darbo kambarys, – pasakė Sinotė.

– Tu žolininkė? – nustebo Iglė.

– Turbūt taip išeina.

– Oho! Mūsų močiutė taip pat, tik jos atsargos užima daug mažiau vietos. – ištarė mergaitė besidairydama. Dabar prisiminė Auktarės žodžius pasakytus, prieš išvykstant su Juna. Tai, kad kelionė galop taps graži, kad galbūt Iglė Prūsijoje net išmoks ką nors naujo. Nusišypsojo. Šią akimirką tikrai patikėjo močiutės žodžiais.

Sinotė tik trūktelėjo pečiais ir pravėrė kitas duris. Kambarėlis už jų buvo šviesesnis, kampuose stovėjo suolai, uždengti austais apklotais ir dvi dailiai ištapytos skrynios.

– Čia turbūt priimsiu Juną su Igle. Galit čia ir sumesti savo daiktus.

Tuomet, palikusi jas, nusivedė Symantą su Preigilu toliau. Durims užsivėrus jos liko vienos. Pirmą kartą nuo kelionės pradžios. Iglė pakėlė akis ir judviejų žvilgsniai susitiko.

– Taigi... – ištarė mergina, suardydama nejaukią tylą, – kuriam kampe taisysies?

Iglė tylėdama žvelgė į ją. Pagalvojo, kad išties Juna norėjo paklausti ne to, bet turbūt būtų keista ir vėl kalbėtis apie tai, kodėl Iglė jos bijo ir kuo įtarinėja. Kita vertus, ta baimė iš tiesų pamažu nuslopo. Iglė vis dar puikiai matė, kad kažkas joje buvo keisto, kažkas paslaptingo; ji niekaip negalėjo patikėti, kad Juna tiesiog išmokusi visų tų dalykų: gydymo, audros vaikymo, žvėrių raminimo, keistų būtybių supratimo iš savo niekam nežinomo senelio; tačiau nebeatrodė, jog ji galėjo būti atsakinga už šešėlius. Net mintis, kad su ja viename kambarėlyje teks praleisti naktį, nebebuvo gąsdinanti.

Netrukus grįžo Sinotė. Ji nebėjo į vidų, tik pravėrusi duris įkišo savo žilą galvą ir pažvelgė į Juną:

– Ateik.

Mergina, tarsi jau būtų laukusi kvietimo, tuojau pašoko nuo suolo ir nuėjo paskui. Iglė girdėjo kaip užsidaro lauko durys. Jas tikrai kažkas siejo. Įdomu, kas galėtų būti bendro tarp šitos keistos, bet mielos senutės ir Junos? Mergaitė atsiduso. Belieka tikėtis, kad pamažu išaiškės – buvo tikra, kad nei viena, nei kita neišduotų, jei ji tiesiog paklaustų.

Apsidairė. Čia buvo jauku. Medinės, senos sienos, tarsi prisigėrusios jūros kvapo, vėjo ir šilumos, jų tarpai kruopščiai apkamšyti samanomis. Jai patiko Sinotė ir jos namai. Aplankė net viltis, kad galbūt šešėliai jų čia neras. Papurtė galvą. Ne, taip ji neturėtų galvoti. Juk svarbu ne tik ji ir jos šeima. Svarbūs visi jų žmonės: močiutė, Lilūna, Vainė, Rūnas... Galbūt rytoj prūsų krivis pasakys, kaip reikia visus išgelbėti ir jie jau galės grįžti namo.

Juna su Sinote grįžo neilgai trukus ir šeimininkė iš karto ėmė ruošti vakarienę. Susėdę prie stalo ir užuodę viliojantį žuvienės kvapą, jie suprato, kad iš tiesų yra išalkę, bet ramiai pavalgyti senoji dar neleido:

– Tai papasakokit apie tai, kas ten pas jus darosi, – paprašė, kiekvienam įdėjusi maisto. Preigilas vis tik nurijo šaukštą sriubos.

– Kaip jau girdėjai šventykloje, – pradėjo, – jau turbūt nuo vasaros pradžios mūsų namuose lankosi tokios tamsios dvasios. Jas vadinam tiesiog šešėliais, net nežinau kaip apibūdinti...

– Jie iš tokių tamsių juodų dūmų sudaryti, tarsi gaisro, – pridėjo Iglė.

– Žodžiu, tos dvasios atsiranda nežinia iš kur. Tiesiog iš niekur. Pirmą kartą jos atėjo kartu su tamsia audra. Jų tada iš karto buvo daugybė, o dabar... – Krivio balsas nutrūko, o žvilgsnis nukrypo žemyn, į medinį stalo paviršių. – Dabar, tiesą pasakius, nežinau kas ten vyksta. – Akimirką patylėjęs jis atsikvėpė ir vėl pažvelgė į Sinotę: – Paskui dvasios pasirodydavo be perspėjimų, audrų ar debesų, dažniausiai jau saulei nusileidus. Ateidavo jau ne pas visus. Atėjusios jos dažniausiai ramiai stebi žmones, kartais vejasi, jei nuo jų bėgi. Dažniausiai daugiau nieko nedaro, tik ištiesia ranką, paliečia tą, kurį išsirinko ir dingsta. Kartu su tuo žmogum. Kartais žmonės dingsta po vieną, kartais po kelis. Net nežinom kaip jie išsirenka ką pasiimti.

– O ant dingusiųjų patalų lieka ratas iš pelenų, su kraujo lašais viduje, – vėl pridėjo Iglė.

Sinotė atrodė labai susidomėjusi:

– O kas, galvojate, jas prišaukė? Su kuo susijęs tas jų atėjimas?

Preigilas pakėlė ranką ir perbraukė pirštais per plaukus.

– Iš pradžių galvojau, kad tai dėl ugnies.

– Ugnies?

– Taip. Kaip sakiau ir jūsų kriviui. Matai, kaip tik išvakarėse mūsų šventovės ugnį užgesino svetimšalis šventikas, bet... Bet jis buvo sugautas ir nužudytas, vaidilutė, kuri saugojo ugnį susidegino. Perkūnas, atrodo, irgi nebuvo labai perpykęs. Žinoma, po to reikėjo vėl iškviesti jį atgal į ąžuolą, bet ir jam sugrįžus šešėliai toliau rodėsi.

– Gerai. Tuomet turbūt ne jis. O ką dar užrūstinote? – domėjosi Sinotė, visai pamiršusi valgį. Preigilas taip pat padėjo ant stalo šaukštą šalia nebaigtos valgyti žuvienės ir pastūmė lėkštę tolėliau. Pažvelgė į Iglę.

– Dar yra...

– Ne, tėti, taip būti negali! – nutraukė dukra. Jai atrodė, kad jis jau buvo nustojęs taip galvoti.

– Kas? Viskas gali būti. – Sinotė net pasilenkė prie Iglės.

– Tėtis galvoja, kad gal mama galėtų keršyti.

– Jūsų mama?

– Taip.

– Keršyti už ką?

– Aš taip nemanau, bet... Ji mirė keletą dienų prieš šešėlių pasirodymą. Ji buvo... Ji regėdavo dalykus, kurių kiti nematydavo. Dar prieš tai mama matė regėjimą, kad kunigaikščio pusbrolis nužudys kunigaikštį, o tada ir mums visiems grės nelaimė. Ji perspėjo kunigaikštį, bet jis ja nepatikėjo, tada ji... – Iglė nutilo. Pažvelgė į tėtį. Nenorėjo vėl iš naujo to prisiminti, pajusti. Nenorėjo jam priminti. Tarsi visa tai būtų galima kaip nors pamiršti. Sinotė laukė. Tėtis tylėjo. Symantas pirmas neiškentė:

– Ji bandė pati imtis viską spręsti ir nužudyti būsimą žudiką, – pratęsė jis. – Deja, jai tas nepavyko ir ją pačią uždarė į bokštą.

– Ir?

Dabar nutilo ir brolis. Ir jis nenorėjo pabaigti Leitės istorijos.

– Po dviejų dienų ji pasikorė, – galop prasivėrė tėčio lūpos.

Iglė ir Symantas nuleido galvas. Senutė, visgi, nieko nelaukdama teiravosi toliau:

– Ir kodėl galvojate, kad ji pakvietė tas dvasias? Kerštauja? Už ką? Už tai, kad ja nepatikėjo?

Preigilas papurtė galvą:

– Po to ji... Labai pasikeitė. Jei atvirai, po to nė vienas su ja ilgiau nekalbėjom. Nenorėjau, kad ir vaikai tuo metu su ja matytųsi.

Iglė baugščiai apsidairė. Norėjosi susigūžti ir pasislėpti. Ar ji turėtų dabar prisipažinti, kad tėčio nepaklausė?

– Igle?

Mergaitė, krūptelėjusi, pakėlė akis į Sinotę. Ji, lyg pajutusi, jau žiūrėjo į ją klausiančiu žvilgsniu.

– Aš kalbėjau su ja bokšte, – giliai įkvėpusi, išbėrė žodžius. Tėtis palinko artyn.

– Tu?

– Taip. Ir ji... – Iglė vis dar susigūžusi, nepakeldama akių, ėmė kalbėti tai, ką jautė turinti pasakyti. – Ji nebebuvo panaši į tą mamą, kurią matydavau kasdien. Ji buvo... Mama kartais ir taip tapdavo labai liūdna, bet šį kartą net kitaip. Ji kažko labai bijojo. Pasirodė, kad jautėsi... – Iglė stabtelėjo, bandydama surasti žodį, bet paskubėjusi, rodos, ištarė ne tą, – Išduota. Ji prašė, kad aš niekam neišsitarčiau, kad matau tai, ką mato ji, nes ir man bus taip pat. Bijojo kažkokio blogio, kuris turi tuoj pasirodyti. – Išdrįso pažvelgti į tėtį. Pasirodė, kad kiekvienas jos žodis, lyg aštrus vinis, smigo į jo krūtinę. – Bet aš nemanau, kad ji būtų galėjusi kažkaip iškviesti šešėlius. Man atrodo, kad ji tiesiog jautė, kad jie ateis ir jų bijojo. Tikrai. Ji buvo gera, ji nebūtų taip pasielgusi. Net yra kitas įrodymas, – Iglė atsisuko į Sinotę, lyg ši būtų tas žmogus, kurį labiausiai reikėtų įtikinti, – po mirties ji atskrisdavo pas mane pavirtusi į volungę. Kai atėjo šešėliai, po kelių dienų volungė mirė. Močiutė sakė, kad tai turbūt būtų buvusi mamos mirties diena. Vadinasi, šešėliai būtų ją pasiėmę. Dar viena priežastis, kodėl negali būti, kad mama būtų dėl jų kalta.

– Tavo mintys gali būti teisingos, vaikeli, bet tik tada, jei patikėtume tuo, kad ta paukštė iš tikrųjų buvo tavo mama, – ištarė Sinotė.

– Buvo. Aš žinau, kad buvo.

Senutė nusišypsojo ir papurtė galvą:

– Ne vaikuti, tu ne žinai, tu tiki. Kai žmonės labai nori, jie labai tiki ir jiems atrodo, kad jie žino.

Ta atlaidi šypsena Iglę suerzino. Sinotė staiga nebeatrodė tokia miela. Kaip ji gali prieštarauti, jei net nepažinojo jos mamos? Atsirado visažinė! Gali pasilaikyti savo nuomonę sau!

– Sakyk, ką nori, bet... – jau pakeltu balsu pradėjo mergaitė, tačiau pajuto, kaip po stalu brolis sugriebė ir suspaudė jos ranką, lyg perspėdamas nesivelti į ginčą.

– Bet aš tik siūlau pagalvoti apie tai, – ramiai tęsė Sinotė, jau vėl žiūrėdama į Preigilą, – pati Iglė sako, kad mama buvo ne tokia kaip visada. Galima suprasti, bet kuri jos vietoje būtų supykusi, nuliūdusi, nusivylusi. Jei rizikuodama savo gyvybe, savo laisve ir garbe gelbėtų kitą nuo pražūties, o būtų palaikyta melage ir uždaryta... Galbūt ji tikrai buvo kitokia negu visi, bet aš tiesiog sakau, kad dauguma būtų labai pykę. Gal net nusižudę, nematydami kitos išeities. O mes nedaug žinome apie tai, ką gali mirštantys žmonės, kai jų širdis pilna pykčio. Pyktis apakina net pačius tauriausius. Pyktis įgalina vykdyti tai, ką vykdant žmonės net patys savęs neįsivaizduoja.

Prie stalo įsivyravo tyla. Preigilas parėmė kaktą rankomis, taip, kad per pirštus ir užkritusius plaukus nebesimatė jo veido. Symantas atidžiai žvelgė į senutę, ir, atrodo, nebuvo tikras kuo tiki labiau – ar seserim, ar ta keista, svetinga moterim.

– Ne, tik ne ji. – ištarė, bet jo balsas neskambėjo užtikrintai.

– Aš ir nesakau, kad taip tikrai buvo, aš juk jos visai nepažinojau, bet šiuo atveju, jei daugiau neturim ką įtarti, siūlau bent apgalvoti tai.

– O jeigu būtų taip, – pakėlė akis Preigilas, – ką daryti tada?

Iglė neramiai subruzdėjo prie stalo. Sinotė gužtelėjo pečiais.

– Čia jau tu turėtum labiau išmanyti tokius dalykus, ne aš. Bet tavo vietoje aš dar pakalbėčiau su Kargauda rytoj.

Preigilas, neiškentęs, numojo ranka, trumpam pamiršęs, kad prie vaikų planavo neabejoti rytojumi.

– Nenuvertink jo, – ištarė Sinotė, palinkdama per stalą ir savo baltais pirštais paliesdama jo ranką. – Jis jau senas, tiesa, bet tai reiškia, kad jis jau turbūt tada buvo krivis, kai tu gimei, ir toks krivis, apie kurį dar iki šiol, pagrįstai ar nelabai, sklando legendos. Kai tiek metų kiek jis bandai suprasti dievus, suvoki, kad iš tiesų jų nė kiek nesupranti. O kitiems pasidaro sunku suprasti tave, nes daugiau bendrauji su dievais nei su žmonėmis. Tačiau jo senoje makaulėje dar yra daug žinių, tik reikia kantrybės, jei nori jas iš ten iškrapštyti.

Preigilas linktelėjo:

– Gerai, tebūnie kaip sakai.

Pokalbis, rodos, bent trumpam nutrūko ir tyloje visi vėl bandė valgyti, bet netrukus Sinotė ir vėl paklausė:

– O kodėl jūs visi nepabėgat iš to užkeikto miesto?

– Nes šešėliai vejasi, kad ir kur beeitume, – atsakė Symantas.

– Net iki čia?

– Tikriausiai taip.

– Vadinasi, šiandien vėl ateis?

– Gali būti. Tuos, kurie išvyksta jie persekioja net labiau negu tuos, kurie pasilieka.

Sinotė atrodė taip, tarsi norėtų suploti rankomis iš džiaugsmo, tačiau susitvardė:

– Ir puiku, aš noriu į juos pažiūrėti. Gal dar ką sugalvosim.

Iglė, pabaigusi vakarienę, atsistojo ir išėjo į lauką. Norėjosi bent trumpam pabūti po dangum, ne po stogu; bent trumpam pabėgti nuo žvilgsnių, kuriuose tarėsi matant pyktį ir nusivylimą ja, tuo kad ir vėl pasirodė slepianti svarbius dalykus. Ir pati jautėsi kalta, bet... Bet... Ach, norėjosi, bent akimirkai sugebėti apie tai negalvoti!

Mergaitė sustojo už sužėlusių erškėtrožių ir įsižiūrėjo į tolius: į besidriekiančias kopas, temstantį dangų, banguojančią jūrą ir joje skęstančią saulę. Toliau ant smėlio kažkas buvo išpiešęs didelę žuvį su karūna virš galvos, o šalia paruoštų išplaukti valčių stovėjo keliolika vyrų ir galingais balsais traukė liūdną, prūsišką dainą. Iglė išgirdo žingsnius sau už nugaros Žingsniai dar nebuvo pažįstami. Sinotė priėjo prie krūmų ir spygliukai įsikibo į jos drabužio audeklą. Iglė, nė nežiūrėdama į ją, ištarė:

– Žinau, kad tavęs neįtikinsiu, kad tavo mintis apie mano mamą klaidinga, bet žinok ir tu, kad niekaip neįkalbėsi manęs netikėti, kuo tikiu. Net nekalbėkim apie tai.

– Gerai, – ramiai ištarė Sinotė, taip pat įsižiūrėjusi į tuos tolimus žmones.

Iglė truputį nustebo, kad dabar ji taip lengvai nusileidžia.

– Tu neturėjai taip kalbėti. Mano tėtis ir taip dėl to graužiasi.

Sinotė šyptelėjo:

– Kaip gerai turėti žmones, dėl kurių skausmo pačiai skauda. Jau baigiu pamiršti tuos jausmus.

Iglė susiraukė. Norėjosi išsakyti visą buvusį pyktį, bet dabar ta senutė vėl atrodė miela moterėlė, su kuria net gaila ginčytis.

– Net jei nebūtų mano tėtis... Kam taip kalbėti?

– Tiesa kartais skaudi, bet ji reikalinga kaip oras. Tai daug geriau negu saldus, draugiškas melas. Tikrai. Kada nors tai suprasi.

Iglė papurtė galvą. Nebenorėjo apie tai šnekėtis. Vis dar nežiūrėdama į senolę, tebestebėdama vyrus prie valčių, ji paklausė:

– Ką jie dainuoja?

– Dainą – maldą jūros dievui, kad nežūtų jūroje, kad parsivežtų į krantą žuvų.

– Ar ta žuvis ant smėlio irgi jam?

– Galima sakyti, taip.

– Tavo vyras taip pat dainuodavo?

Sinotė linktelėjo. Tik paklaususi Iglė suvokė, kad turbūt kažkur viduje norėjosi ir Sinotei priminti kažką skaudaus. Pasidarė nesmagu.

– Gražu čia. – ištarė, vėl bandydama pakeisti kalbą. – O iš kur tu išmokai žolininkystės? Mane šiek tiek mokė močiutė, bet aš mačiau tavo lentynas – tu turi daug daugiau įvairiausių žolynų. Ar tu viską apie juos žinai?

– Vargu ar galima apie ką nors žinoti viską, – ji trūktelėjo pečiais, – bet žinau nemažai. Matai, šia prasme, man pasisekė: aš mokiausi to Žilvaro žemėse, mokiausi ir čia. Net neįsivaizduoji kaip smarkiai skiriasi žmonių žinios čia ir ten. Turėjau puikią galimybę sujungti viską į vieną didelį žinių vainiką.

Judviejų akys susitiko ir šypsenos pamažu įšilo ant lūpų.

– Aš manau, kad puiku būti žolininke, – ištarė Iglė.

– Yra tame gerų dalykų, žinoma.

– Ir aš norėčiau. Nenorėčiau užaugusi sėdėti namie ir auginti vaikus. Norėčiau keliauti, sužinoti, pamatyti naujų dalykų. Manau, kad galima išprotėti sėdint visą gyvenimą tame pačiame kieme. O jei galėčiau gydyti žmonės... Būtų puiku, ar ne?

– Puiku yra daryti tai, apie ką svajoji, – pasakė senolė. – Kitos mergaitės galvoja, kad visų puikiausia yra sėdėti viename kieme ir auginti vaikus. Svarbiausia daryti tai, ką pati manai tinkamiausia. Tik žmonės, kurie myli savo darbą gali tikrai gerai jį atlikti.

– Turbūt. Pavyzdžiui, mano tėtis myli savo darbą.

– Krivio darbą?

– Taip. Kartais pagalvoju, kad galbūt jam būtų lengviau jį atlikti, jei jis turėtų galimybę matyti tai, ką matė mama, tačiau jis vis tiek puikus krivis.

– Turbūt.

– Taip, tikrai, – šyptelėjo mergaitė, – tėtis sugeba visus patraukti paskui save, paguosti ar pradžiuginti žmones. Manau, tai labai svarbu. Tėtis niekada nepasiduoda ir niekada neverkšlena. Ne taip kaip, pavyzdžiui, aš. Turbūt iš jo būtų išėjęs netgi geras kunigaikštis. Tikrai geresnis už Skiriotą, – prisiminus jį, šypsena veide ištirpo.

– Tai tas, kuris parsivedė vienuolį?

– Taip. Iš kur žinai?

– Juna sakė.

– A. O kas sieja judvi su Juna? – pabandė paklausti.

Sinotė tik mįslingai nusišypsojo.

– Ai, gali net nevargti bandydama sugalvoti atsakymą. Jau supratau, kad tiesiai vis tiek nesakysi.

Tuo metu žvejai sulipo į valtis ir ėmė pamažu stumtis nuo kranto. „Kažin ar visi sugrįš?“ – pagalvojo mergaitė, vis dar juos stebėdama. O gal dar viena moteris galės sakyti, kaip Sinotė, kad jos vyras žuvo taip, kaip pridera žvejui. Kažin ar jos stebi juos išplaukiančius? Ar įvertina, kad tai gali būti paskutinė akimirka, kai mato juos gyvus? Kai iš viso juos mato? Bet ar pati Iglė prisimintų kada paskutinį kartą matė Lilūną, Vainę, Vaigą, kitus žmones, kurie buvo svarbūs, bet kurių galbūt daugiau nebeišvys? Jos mintys su bangomis suposi tamsiame, giliame vandenyje. Jūra trukdė mąstyti.

– Net nesinori kartoti, kad čia gražu, atrodo, kad tas žodis yra per prastas visa tam, – tyliai sukuždėjo Iglė, tarsi nenorėdama, jog jos balsas nuslopintų jūros šnabždesį. – Sinote, ar kai viskas pasibaigs su tais šešėliais... Ar galėsiu tada vėl atvykti pas tave ir pasimokyti žolininkystės?

– Žinoma, – švelniai ištarė Sinotė ir šilta ranka nusileido ant Iglės peties. Moteris nusiėmė nuo kaklo ant odinės virvelės pakabintą gintarinį pakabutį. Tai buvo mažas ratukas viduryje pergręžta skylute.

– Štai. Noriu jį tau padovanoti, Igle. Tavo kelias dar sunkus ir ilgas, o šitas saulės lašelis jau pakankamai ilgai mane saugojo. Manau, kad tau dabar labiau pravers negu man, – ištarė, užkabindama pakabutį ant Iglės kaklo.

Ji palietė pirštais šiltą gintarą ir pažvelgė į Sinotę.

– Ačiū. Saugosiu jį.

– Jo paskirtis tave saugoti, ne tavo jį, – nusijuokė. – O dabar grįžkim namo, lauke jau darosi vėsu.

Uždarius duris Iglė pajuto kažką negero. Symantas su tėčiu kalbėjosi sustoję prie įėjimo į jiems paskirtą kambariuką, Juna smalsiai žvalgėsi po lentynas, o visa kita atrodė taip pat, kaip prieš išeinant, bet to pikto jausmo nusipurtyti mergaitė negalėjo. Dabar dingo visas Sinotės namų jaukumas. Vietoje to, prietemoje lūkuriavo tirštas pavojaus tvaikas. Ji prasižiojo, norėdama kažkaip perspėti, nors dar ir nesuprato dėl ko, kaip ir ko reikėtų saugotis, bet staiga jau labai aiškiai išgirdo kaip kažkas atsiduso tamsiausiame kambario kampe. Dešinėje nuo judviejų su Sinote, ten, kur dar ką tik nieko nebuvo. Atodūsį išgirdo ne tik Iglė. Visi nutilo ir atsisuko ten. Sutemoje kažkas sujudėjo.

Iglė suprato, dar prieš pamatydama – iš tamsos į prieblandą išėjo juodas siluetas, tada dar vienas. Du šešėliai ėmė lėtai judėti per kambarį. Žmonės sustingo – jau per daug gerai žinojo, kad niekur nebegali pabėgti. Juoda, alsuojanti tamsa vis artėjo jų link, anglies spalvos akys tyrinėjo kiekvieno veidus. Laikas ištįso, išsitempė, širdžių dūžiai ėmė aidėti net ir pirštų galuose. Pas ką jie atėjo? Lyg atsakydamos, tos akys dabar sužiuro į Symantą. Juodos kojos žengė jo link. Iglė sulaikė kvėpavimą. Ar tai ji nujautė? Abi sustojo tik visai šalia brolio. Dar kartą šaižiai įkvėpė ir ištiesė savo rankas link jo krūtinės link.

Kraupus drebulys persirito po Iglės oda. Symantui nebebuvo kur trauktis. Ji per akimirką bandė įsiminti ir užrakinti atmintyje brolio veido bruožus, taip, kad jo paveikslas netrupėtų detalė po detalės kaip mamos. Nė kiek nebeabejojo, kad tai ir yra paskutinis kartas, kai jį mato.

– Ne! – sušuko Juna. Vikriai, neprisiliesdama, ji prasmuko pro dvasias ir tvirtai jį apkabino. Iglė užsimerkė: tai tik beviltiškas bandymas apgauti likimą, jie visada pasiimdavo ko norėdavo.

Pamažu spengimas ausyse nuslopo. Juodo, kraupaus jausmo gniaužtai atsileido ir mergaitė vėl atsimerkė. Dar išvydo, kaip šešėlių rankos nusileido, kaip, lyg dūmai vėjyje, išnyko jų figūros. Tačiau ji tebematė brolį. Šešėliai išnyko, o Symantas pasiliko! Dabar ji ir vėl išgirdo aplinkinius garsus: klausėsi kaip tankiai, įsikniaubusi į Symanto krūtinę, kvėpuoja Juna, kaip po brolio pirštais sučeža jos drabužis, kaip giliai atsidūsta tėtis ir trakšteli kelis jam sėdant ant suolo, kaip jaukiai šnibžda liepsna ugniakure. Iglė nugara atsirėmė į sieną ir į lyg nutirpusius pirštus vėl sutekėjo kraujas. Dar bent viena diena gyvenimo.

– Tai štai kokie jie, – ištarė Sinotė. Jos balsas suskambo taip garsiai, kaip netikėtas griaustinis. – Ar jie visi panašūs?

Dar kelis atodūsius niekas nesiteikė atsakyti ir tik tada prabilo Symantas, vis dar nepaleisdamas Junos. Dar niekada Iglei taip maloniai neskambėjo brolio balsas:

– Jei klausi ar jie visi tokie tamsūs šešėliai, tada taip. Kaip kitaip jie gali būti panašūs?

– Ne ne. Ne apie tai. Ar jie visi vyrų dvasios, ar būna ir vaikų, moterų? Ar visi taip pat apsirengę?

Preigilas, lyg suerzintas tokio senutės susidomėjimo, sumurmėjo:

– Nežinau, mes dažniausiai taip atidžiai jų netyrinėjam. – Bet tuojau kiek nusiraminęs jau švelniau pratęsė: – Ne, man rodos, kad šešėlių panašių į moteris ar vaikus nemačiau. Ar kas matė?

Niekas neėmė prieštarauti.

– O apranga?

– Tikrai neatkreipiau dėmesio, – papurtė galvą krivis, – o kas dėl aprangos?

– Hm, man pasirodė, – kalbėjo Sinotė, – kad šie du buvo apsirengę tokiais šarvais, kuriuos nešiodavo, kai aš buvau mažytė. Atsimenu, nes tuomet tai man atrodė labai gražu. Dabar niekas tokių nebeturi.

– Tai?

– Tai, galbūt... Galbūt tai protėvių dvasios. Jei nežinom kas jas prišaukė, galima paklausti jų pačių.

– Jų pačių? Šitie niekaip su mumis nebendrauja.

– Ne, ne taip. Čia netoliese yra protėvių šventykla. Ten ir dabar dar degina mirusius. Jei jie nekalbėtų su tavim per aukas, Preigilai, juk dar yra būdų.

Iglė matė kaip tėčio kakta susiraukė:

– Miegoti ant protėvių kapų?

– Taip. Ar nemanai, kad padėtų?

– Manau, kad reikia viską išbandyti.

– Puiku. Tuomet ryt iš pat ryto judu su Symantu nuvesiu ten. Klaidu, kelio patys iki ten nerasite. O mergaites paliksim čia, su protėviais kalbėtis visad buvo vyrų reikalas.

– Gerai, – ištarė Symantas.

– O dabar, kad jau visi gyvi sveiki, tai einam ramiai miegoti? Ryt nauja diena, gal kažką pavyks išspręsti, – pasakė Sinotė ir pliaukštelėjo rankomis.

*********

Iglė pabudo dar neprašvitus. Kažkoks šaltas nerimas vėl pažadino iš saldaus besapnio miego. Jautė jį kutenantį pirštų galiukus ir pamažu slenkantį į viršų. Atsisėdo. Visi jutimai tamsoje, tarytum, sustiprėjo. Girdėjo kaip šalia miegodama kvėpavo Juna, užuodė ore tvyrantį tą patį seno namo kvapą, o per langelį šmėkščiojo išbalusi mėnulio šviesa. Buvo taip tylu, bet kažkoks neapibrėžiamas jausmas vertė odą šiurpti. Virš stogo suūkė pelėda. Nerimas staigiu šuoliu siūbtelėjo į krūtinę. Blankios, nakties apšviestos Junos akys atsimerkė:

– Igle? Ar kas atsitiko?

Mergaitė nieko neatsakė, tik tyliai pakilo iš patalo. Priėjusi prie įėjimo į Sinotės darbo kambarį, ji pravėrė duris ir pažvelgė vidun. Prie neuždengto langelio stovėjo ir pro jį žiūrėjo žmogus. Ne, šitas siluetas jos negąsdino, daug kartų buvo mačiusi jį, nemigos kamuojamą, besišlaistantį po namus. Atidarė duris plačiau. Brolis pažvelgė į ją.

– Ten kažkas vyksta, – sušnibždėjo.

Iglė lėtai ir tyliai priėjo arčiau ir pažvelgė į lauką. Nuo jūros miestelio link ėjo kažkokie žmonės, keli iš jų nešini deglais, bet iš taip toli negalėjai jų geriau įžiūrėti.

– Žvejai grįžo? – paklausė.

– Nemanau, nepanašu.

Iglė nežinojo ar dėl tų žmonių jos nerimas taip augo. Atsitraukusi nuo lango atsargiai apžvelgė tamsų kambarį. Kampe sau guolį buvo pasiklojusi Sinotė, tačiau dabar jos nebebuvo. Tai dar labiau išsigąsdino ir mergaitė jau kiek garsiau pasakė:

– Jos nėra. Aš tikrai žinau, kad bus kažkas blogo. Mes turim greitai ją surasti.

Oda pašiurpo. Dabar taip aiškiai pajuto, kad čia buvo dar kažkas svetimas. Mėnulio šviesa, išsprūdusi iš po debesies krašto, nušvietė kambarį savo kraupia liūdna šviesa. Jausmas neapgavo. Pamatė ją. Jos baltą, plunksnomis nusagstytą apsiaustą, didelę pelėdos galvą ir besilaižantį gyvatišką liežuvį. Mergaitė nespėjo nusisukti ir jų žvilgsniai susitiko. 

Kaip tik šią akimirką nakties tylą pertraukė žmogaus klyksmas atskridęs nuo jūros. Iglė rankomis užsidengė burną. Išbėgusi iš kambario, prie lango puolė Juna. Deglų nebesimatė, bet dar kažkas sušuko ir kartu su jūros ošimu nuo kranto atsklido metalo žvangėjimas.

Symantas iš karto pažino tuos garsus. Apsisukęs greitai nuėjo į kitą kambarį ir grįžo su kardu. Iš paskos atėjo Preigilas.

– Kas vyksta?

– Nežinau, bet gal plėšikai, nuo jūros, – atsakė sūnus, įsitempęs vėl žvelgdamas pro langą. Į kalbą įsiterpė dar vienas klyksmas iš kaimelio.

– Šiauriečiai, – ištarė Juna, įsmeigusi akis į vėl įsižiebusią liepsną.

– Kas? – susiraukęs paklausė krivis.

Symantas nerimdamas gniaužė kardo rankeną. Nors ir norėjo nusipurtyti nuo savęs tuos vaizdinius, dabar aiškiai įsivaizdavo save kaip vieną iš tų kaimelio žmonių, kuriuos, be jų kaltės, žudyti ateina žygeiviai. Baimė maišėsi su pykčiu ant jų ir ant savęs.

– Kas bebūtų, čia nelauksiu, – ištarė jis ir žengė prie durų.

Junos ranka išsitiesė jo link. Sustabdyti nespėjo, tačiau Symantas pro duris taip ir neišėjo. Jos atsidarė pačios ir ant slenksčio pasirodė Sinotė. Ir taip balta senutė, toje klaikioje tamsoje pasirodė baltesnė už sniegą. Susijaudinusiu veidu ji apžvelgė tuos keturis žmonės taip atidžiai stebinčius ją. Pravėrė virpančias lūpas, tačiau žodžiai taip ir liko krūtinėje. Iš už jos, iš tamsos pasirodė didelė ranka ir mėnulio šviesoje suspindo durklas. Ašmenys staiga prisilietė prie Sinotės kaklo. Juna suriko, šaltas metalas blykstelėjo ir akimirksniu perrėžė šiltą odą, palikdamas paskui save upelį juodo kraujo.

Sinotė, čia pat ant slenksčio, šlamštelėjo į tamsią, greitai plintančią savo kraujo balą. Lyg užuolaida nukritęs kūnas atidengė tarpduryje stovintį didžiulį vyrą.

Jis giliai ir garsiai įkvėpė. Vyrą apšvietė tik silpna mėnulio šviesa ir kažkur kaimelyje išsižiebusi ugnis, tačiau ir to užteko, kad Symantas puikiai pamatytų jo tvirtą, raumeningą kūną, apkabinėtą ginklais ir papuoštą kailiu, vešlią barzdą, metalinį šalmą ir piktas blizgančias akis. Net kartu sudėjus, Symantas ir Preigilas būtų turėję mažiau jėgos ir svorio nei jis. Tai buvo aišku tą patį akimirksnį.

Kad įžengtų į vidų, jis susilenkė beveik pusiau ir perlipo per mažutę mirštančią moterį. Apsidairęs suurzgė ir, numetęs durklą į šoną, išsitraukė sunkų dviašmenį kalaviją. Symantas stipriai suspaudė savo kardą ir kojomis tvirčiau įsirėmė į grindis. Pamatė, kaip įsitempė tėvas stovėjęs šalia – krivis pasijuto esąs beginklis, tačiau akimirką dvejojo ką turėtų daryti – bėgti pasiimti kardo ir palikti kelioms akimirkoms savo vaikus vienus su šituo milžinu, ar užstoti juos jam savo krūtine tuo laimint jiems irgi tik porą įkvėpimų. Visgi, apsisprendęs šmurkštelėjo pro duris ginklo.

Symantas nebeturėjo prabangos leisti laiką planuojant ir net nestabtelėjęs įvertinti savo galimybių, puolė tiesiai į karį nutaikęs kardą. Milžinas taip pat nelaukė. Jis užsimojo ir orą suvirpino jo rankų valdomas metalas. Pirmas smūgis pataikė į Symanto kardą ir vos neišplėšė jo iš rankų. Smūgio banga nuvilnijo per visą kūną ir jis, šiek tiek susvyravęs, žengė atgal. Kažkodėl tikėjosi, kad šis nebus toks stiprus. Plėšikas užsimojo dar kartą. Vėl pataikė į kardą. Symantas stipriai gniaužė pirštus, bet jautė, kad dar po vieno tokio smūgio ginklas gali tiesiog iškristi jam iš rankų. Trečias. Vaikinas pašoko ir vos išsisuko nuo plataus mosto. Pabandė pats greitai įkirsti jam į šoną, tačiau vyras pasirodė ne tik didelis, bet ir vikrus. Symantas atsitraukė dar du žingsnius. Nugara atsimušė į sieną. Trauktis nebebuvo kur. Milžinas, tai supratęs, šyptelėjo ir užsimojo dar kartą.

Jau beveik norėjosi užsimerkti prieš tą smūgį, tikrai atimsiantį jo gyvybę, tačiau staiga kažkas atsitiko. Pasirodė, kad užpuolikui iš po kojų pajudėjo ant žemės gulėjęs kilimėlis. Jis ūktelėjo, sumojavo rankomis, praradęs pusiausvyrą paleido savo kalaviją ir kniūbsčias parkrito ant aslos tiesiai prie Symanto kojų. Dabar nebebuvo kada dvejoti – vaikinas apvertė kardą savo rankose ir iš visų jėgų užsimojęs, smeigė tarp plačių menčių. Priešas sukriokė. Dar pabandė dešinės rankos pirštais sugriebti savo iškritusį ginklą, tačiau nagai tik įsirėžė į medį. Iš plačios krūtinės paskutinį kartą lėtai ištekėjo oras ir jis nurimo. Iš Symanto pirštų išslydęs kardas suskambėjo ant kietų grindų.

Pamažu mirties baimės karštis atslūgo, ir jis, vis dar pusiau apsvaigęs, apsidairė. Kambario kampe susigūžusi ir išsigandusi stovėjo sesuo, o ties milžino kojomis – kilimėlį rankose laikanti Juna. Prie durų sustojo tėtis su savo kardu rankoje:

– Nelabai garbinga jo mirtis, – ištarė jis, bespalviu balsu.

– Kitokios ir nenusipelnė plėšikas, žudantis senutes, – gniauždama tarp pirštų dulkėtą audeklą ištarė Juna.

Iš kaimelio vėjas atnešė kovos garsus.

– Paskubėkim, vaikai, reikia iš čia dingti, – sujudo krivis.

Vienoje rankoje spausdamas dar nesuteptą ginklą, kitoje sugriebęs dukters ranką, jis išskubėjo į kiemą. Aplink daugiau plėšikų nebuvo. Iš paskos atsekė Symantas ir Juna.

Dar niekada jie taip greitai nebuvo pabalnoję savo žirgų. Kova virė dar tolokai, tačiau atrodė, kad kas akimirką artėja jų link. Kaimelyje jau pleškėjo šiaudinis namo stogas. Užšokę ant žirgų jie paragino juos joti greitai. Liepsnos apšvietė kovos scenas. Kiek jų buvo daug! Žvejai vis krito nelygioje kovoje. Šiauriečių daugiau, šiauriečiai stipresni, geriau ginkluoti, labiau pasiruošę; žvejai išsigandę, nustebę, atpratę nuo ginklų, nuo kraujo ir mirties. Symantas pamatė, kaip vienas vietinis bando iš gailestingesnio atėjūno atsiimti jo pavogtą turtą. Net ir šito plėšiko kantrybė netrukus trūko – dar vienas žvejas susmuko žolėje ne tik be turto, bet ir be gyvybės. Symantas tenorėjo nuo to nusisukti. Pajuto gniaužiantį gumulą gerklėje. Viskas pernelyg priminė jo paties žygį, per gerai matėsi iš priešingos pusės.

Jojant pro šalį, po žirgo kanopomis vos neparpuolė senolis, bandantis pabėgti nuo jauno tvirto plėšiko. Nespėjo. Kardas susmigo į nugarą ir senukas parkrito. Preigilas jį pažino – tas rytojus, kurį galėtų sugrįžti pas Kargaudą atsakymų, nebeateis. Žirgai nepavargdami nešė juos vis tolyn nuo jūros, atgal į miškus, ten kur tarp medžių jau tuojau bus galima pasislėpti nuo žudikų iš jūros, kur tuojau turėjo dingti paskutiniai jūros vaizdai ir paskutinės viltys gauti atsakymus iš mirštančių prūsų. Nė vienas nebenorėjo atsisukti ir pažvelgti į banguojančius vandenis ar pralaiminčiuosius paskutinį sykį. Symantas stipriai užmerkė akis, atsiduodamas nenuilstančio Anglies valiai. Nebenorėjo matyti. Tamsa buvo geriau.

Tik nuo garso uždengti tamsa negalėjo. Jau beveik išjojus iš kaimelio, nuo paskutinės trobelės, pasigirdo šaižus mergaitės klyksmas. Lyg žaibas nudiegė kūną. Vaikinas atmerkė akis ir staigiai įtempė pavadį. Anglis piktai sušnarpštė ir nenoromis sustojo. Symantas atsisuko. Sodelyje šalia trobelės pamatė dar vieną šiaurietį, stovintį prie aukšto klevo. Juokdamasis jis spoksojo į viršų. Tuomet iš medžio vėl atsklido vaikiškas riksmas. Symanto krūtinėje skaudžiai trinktelėjo. Jis apsuko žirgą. Tuoj pat išgirdo tėvo balsą, rėkiantį „Symantai, sustok!“ bet jis sustoti negalėjo, paklusti negalėjo. Nebegalėjo leisti žudyti dar vieno nekalto. Nė už ką.

Prijojęs kiemą jis nušoko nuo žirgo ir bėgte pasileido prie plėšiko. Pasaulis aplink susitraukė: liko tik mėnulio nušviestas tiesus takas iki užpuoliko, kurį žūt būt reikia sustabdyti. Karys jį išgirdo jau iš toliau. Atsisuko ir nežengdamas artyn, atstatęs kardą priešais save, pasiruošė sutikti.

Pirmi abiejų smūgiai skriejo pro šalį. Šitas priešas nebuvo toks didelis kaip anas, tačiau, matyt, taip pat patyręs kovotojas – tai beveik liudijo ir randas einantis per dešinę jo veido pusę ir per tą vietą kur anksčiau buvo akis. Vienos akies nebuvimas, visgi, jam didelių nesklandumų nesukėlė, nes išsisukęs nuo artėjančio Symanto kirčio, savo antru smūgiu perrėžė jo drabužio rankovę, o trečias, dar prieš jam spėjant susivokti, susmigo į jo dešinį šoną.

Symantas suklupo. Net nepajuto skausmo, tik karštį. Plėšikas užsimojo ketvirtam, paskutiniam smūgiui.

Iglė užsimerkė. Preigilas kažką sušuko. Ranka pakėlė mirtį nešantį metalą.

O tuomet priešo kojos staiga susmego į ką tik dar tvirtą žemę. Jis krūptelėjo ir, tą akimirką pamiršęs kovą, žvilgtelėjo žemyn. Kažkas keisto dabar vyko su žeme, ant kurios jis stovėjo. Šalia augusios pievos žolės suvirpėjo, sujudėjo ir tarsi atgijo. It būtų tapę judriomis gyvatėmis, žolės ėmė greitai vytis apie jo blauzdas. Tik greitas atodūsis ir kojos, jau supančiotos vikriai besiraitančių žolių lapelių, nebegalėjo pakilti nuo žemės. Laukinė žaluma tuo nesitenkino, tyliai šnarėdama vis stipriau ir stipriau supo, spaudė, kalino, lipo vis aukščiau. Tai buvo taip greitai ir taip neįprastai, kad šiaurietis ne iš karto suprato kaip turėtų nuo to gintis. Ėmė mosikuoti kardu, norėdamas nukirsti tas piktas žemės rankas, bet tuojau pat gyvu žolynu buvo apvynioti ir jo riešai. Kruvinas kardas iškrito iš bąlančių pirštų. Rankos nebegalėjo judėti, kojos nebegalėjo pabėgti. Nebesugebėdamas pasipriešinti jis suriko baimės pilnu balsu, bet ir riksmas greitai nutilo – net burną uždengė ploni, bet aštrūs augalų gniaužtai. Vyras tebegalėjo pajudinti tik akį ir ja beviltiškai ieškojo kas dar galėtų suteikti jam pagalbos. Nerado nieko: prie kojų gulėjo jo sužeistas žmogus, tolėliau ant arklio sėdėjo išsigandusi mergaitė, o tuščioje pievoje stovėjo tamsi būtybė ilgais plaukais, beveik dengiančiais veidą ir juodas kaip naktis akis. Jo vienintelis vyzdis išsiplėtė iš siaubo. Žolės jau supainiojo kaklą, darėsi sunku įkvėpti. Iki tol, kol jo gyvybei rusenti užteko oro, jis galėjo stebėti tik ją – tą tamsią, piktą būtybę, žudančią jį savo kerais. Greitai ir tas vaizdas aptemo, išnyko, ir žolių apraizgytas nebegyvas kūnas sukniubo šalia Symanto.

Symantas jautė, kaip šiltas kraujas teka pro pirštus uždengusius žaizdą šone, kaip vietoj to, kad auštų rytas, prieš jo akis dangus vis labiau temsta. Pabandė giliau įkvėpti. Iš tiesų neskaudėjo, tik ta klampi tamsa ir rūkas vis labiau tirštėjo aplink. Išgirdo tėvo balsą. Atrodė, kad jis sklinda iš toli. Dar pravėrė lūpas, tačiau nebepavyko ištarti nė žodžio. Tik galvoje dar skambėjo tas vienas vardas – Juna. Laikyti akis atmerktas buvo per daug sunku. Drumzlinoje tamsoje dar spėjo pamatyti ją. Prieš užsimerkdamas dar pabandė nusišypsoti. 

XV SKYRIUS. TANKMĖ

Prasiveržęs pyktis su šiauriečio mirtimi sutrupėjo į šipulius ir Junos širdį užplūdo besidraskanti baimė. Pribėgo prie Symanto. Kad tik suspėtų, kad tik... Preigilas jau buvo šalia. Išgirdęs jos žingsnius pakėlė galvą ir jo nevilties pilnos akys ją išgąsdino dar labiau.

– Pasitrauk ir netrukdyk, – griežtai ištarė, bet balsas drebėjo. Kaip tuomet prie Iglės, Preigilas greitai pakilo ir paėjo keletą žingsnių į šoną. Juna priklaupė šalia Symanto. Jo oda pasirodė beveik nebeįtikimai balta.

– Tu visiškas beprotis, Symantai, tu beviltiškas sutvėrimas, – sušnibždėjo, žvelgdama į iš po sunkių vokų ją sekančias akis. Kaip ji galėjo leisti tam įvykti? Kaip galėjo jo nesustabdyti? Nukreipė žvilgsnį į vis toliau plintančią kraujo dėmę. Greitai patraukė jo kruvinas rankas nuo šono ir drebančiais pirštais pakėlė krauju permirkusius marškinius. Dešinėje pilvo pusėje žiojėjo žaizda, pro kurią vis mažiau pulsuodamas tekėjo kraujas. Užliejo dar viena ledinės baimės banga. Juna tuojau pat uždengė žaizdą savo delnais. Iš visų jėgų bandė nepasiduoti skandinančiai panikai ir susikaupti. Jam viskas turi būti gerai. Turi būti gerai. Vėl pažvelgė į jo veidą. Mieguistos akys tarsi nusišypsojo ir pamažu užsimerkė.

– Net nebandyk numirti, girdi!

Dar stipriau prispaudė rankas prie jo kūno. Pajuto kaip jis dar kartą giliai įkvėpė. Blakstienos suvirpėjo, bet akys nebeatsimerkė. Junos lūpos susispaudė iki baltumo. Jo kvėpavimas nurimo.

– Symantai!

Jis nė nesujudėjo. Jos pirštai nutirpo, oda nutirpo, kažkas skaudžiai susmeigė aštrius smaigus į krūtinę ir Junos balsas ėmė trūkčioti:

– Mielasis, mylimasis, prašau kvėpuok. Prašau, maldauju.

Jos krūtinė greitai kilnojosi, rodės, jai trūko oro, o jis nejudėjo. Akys negalėjo tuo patikėti. Galbūt ji tiesiog nepastebi? Jis juk turi kvėpuoti. Juna sustingo vis neatitraukdama akių nuo jo, neatitraukdama rankų nuo jo, bandydama pamatyti, bandydama pajusti, kaip jo viduje plazda gyvybė. Juk jis turi būti gyvas. Jis negali mirti. Negali, ne dabar, ne taip.

Dar niekada laikas nėjo taip lėtai. Sunkios sekundės lėtoje agonijoje mirė viena po kitos, bet jis nebeįkvėpė. Kraujas po jos delnais nurimo. Niekas nebesikeitė. Junos lūpos nebejudėjo, bet ji niekaip negalėjo nustoti kartoti paskutinių garsiai ištartų žodžių. Jis turi įkvėpti!

Ji nebesuprato, ar laikas dar slenka pro šalį, nors žvilgsnio kraštais ir matė, kad pamažu priėjo Iglė ir apkabino Preigilą, kaip iš medžio nulipo ir kažkur nubėgo jo gelbėta mergaitė, kaip kažkur už miškų jau ėmė švisti. Ji pati tebeklūpėjo ir nejudėdama žvelgė į ramų lyg miegantį mylimojo veidą. Niekas nebesikeitė.

Tik žodžiai galvoje staiga nutilo.

Tuomet ir pasirodė, kad po kojomis atsivėrė juoda, šalta bedugnė, kuri vienu krimstelėjimu prarijo ją ir viską aplink. Pečius supurtė skausmas. Viskas baigta. Daugiau niekada... Jos rankos pasitraukė, o kūnas sukniubo šalia Symanto ant žolės. Juodi plaukai sumirko į tamsų kraują ir padėjusi galvą ant jo krūtinės ji ėmė verkti. Nebeprisiminė kada anksčiau buvo verkusi, nebeprisiminė ar dar kada iš tiesų reikėjo. Tai net nebuvo svarbu. Jei nebebuvo jo, niekas nebebuvo svarbu. Jis buvo viskas, jis buvo tai, dėl ko ji būtų atidavusi visą kitą. Kodėl, kodėl turėjo mirti jis? Juna dar girdėjo ir Iglės kūkčiojimą, ir tebesitęsiančią kovą, ir tebepleškančius namų stogus, bet tai buvo tik pilki, bereikšmiai vaizdiniai. Net jei jie išžudys visus iki vieno, net jei diena taip ir neišauš – niekas nebebuvo svarbu.

Jos ašaros su jo krauju sunkėsi į marškinių audeklą. Savo skruostu, savo ausimi dar jautė jo šilumą. Rankos apkabino taip tvirtai kaip tegalėjo, lyg ta negyva šiluma dar reikštų gyvenimą.

Tada po ausimi, kažkas tyliai trinktelėjo.

Ji sulaikė kvapą: pasigirdo? Dar kartą. Ir dar. Ne, tai tik jos pačios širdis aidi ausyse. Tačiau to, ką išgirdo toliau nebegalėjo paaiškinti. Tikrai tikrai išgirdo, kaip į jo plaučius pritekėjo oro. Krūtinė tarsi sujudėjo. Juna greitai atsitraukė pasirėmusi ant rankų ir pažvelgė į Symanto veidą. Ilgos blakstienos suvirpėjo ir pakilo. Pro jas pažvelgė tos pačios skirtingų spalvų akys. Ji žvilgtelėjo į jo šoną – žaizdos vietoje tebuvo krauju išteptas randas.

– Juna, kodėl verki? – tyliai tyliai paklausė Symantas.

Ji pasilenkė prie jo veido. Jos plaukai jam užstojo dangų, bet jis šypsojosi.

*********

Buvo jau šviesu, kai keliautojai sustojo pailsėti po plačiašake liepa. Medžių kamienai jau visai nuslopino jūros ošimą ir jie jau kurį laiką tylėjo. Pabėgus nuo pavojaus, kelionės tikslas pirmą kartą tapo nebeaiškus. Preigilas jautė, kad tuojau pat teks atsakyti į klausimą „kur toliau?“, o ką atsakyti nežinojo. Didžiausia baimė išsipildė – visa ilga kelionė buvo veltui, prūsai niekaip negalėjo padėti. Net jei šiauriečiai, juos apiplėšę, jau iškeliavo, dabar sugrįžti atgal nebebuvo dėl ko: Sinotė nebegyva – protėvių šventyklos nebeparodys, Kargauda taip pat iškeliavo į dausas. Juk krivis pats matė senolį suklumpantį po užpuoliko kardu – jei jo ir nepribaigė vietoje, tai iki dabar jis tikrai neišgyveno. Ką daryti toliau? Kur eiti? Kur kreiptis? Grįžti atgal namo, kur kažin ar dar kas beliko; grįžti ir laukti liūdnos lemties? Preigilas nurijo sausą duonos kąsnį. Nežinojo net kaip toliau apsimetinėti, kad dar liko vilties. Dabar taip norėjosi į kažką atsiremti, kažkam atiduoti savo naštą ar bent ja pasidalinti, tačiau nematė kam: tik ne savo vaikams, tik ne tai merginai, kurios neseniai net nepažinojo. Vėl pažvelgė į Symantą, Iglę... Ne, negali išsiduoti jiems, negali nustoti stengtis. Tuomet viskas bus veltui: visi tie beveik stebuklingi išsigelbėjimai, visa ta neįtikėtina sėkmė... Vis dažniau pagalvodavo, kad kažkokia dievybė juos saugo, kad nori, kad jiems pasisektų. Nesinorėjo jos nuvilti, nesinorėjo nuvilti savo vaikų. Juk pats juos mokė niekuomet nepasiduoti.

Tai, apie ką mąstė visi, ištarė Symantas:

– O kur mes keliausim dabar?

Taip norėjosi pasakyti ką nors paguodžiančio, ką nors suteikiančio vilties, bet žiūrėdamas į savo sūnaus akis, jis nebedrįso meluoti.

– Grįžti atgal, kaip matot, negalim. Kargaudos nebėra, o be Sinotės mes nežinom kur ta šventovė...

– Tiesiog namo? – išgirdo dukters balsą.

– Ne, – papurtė galvą jis, – rankas nuleisti dar per anksti. Su prūsais dabar nepavyko, bet dar tikrai ne viskas prarasta. Po šios nakties aš imu dar labiau tikėti, kad bent kažkuris dievas yra mūsų pusėje. Dar nebuvau matęs nieko panašaus, kaip įvyko su tomis žolėmis.

Symantas suraukė antakius ir su klausimu akyse pažvelgė į jį. Po lemtingo kirčio jis beveik nieko nebematė. Tėvas paaiškino:

– Tą vyrą, kuris tave sužeidė, galima sakyt, užpuolė kažkas iš žemės – žolė jį visą supančiojo ir pasmaugė. Gal kažkas iš prūsų požemio dievybių nutarė mums padėti?

Iglė pažvelgė į Juną – negi tik ji viena suprato kas nutiko, negi net tėtis nematė? Mergina jai šyptelėjo ir vos vos papurtė galvą. Įsitikinusi, kad jie nemato, Juna pakėlė smilių prie lūpų. Iglė linktelėjo. Prieštarauti nedrįso. Jau žinojo, kad dėl jos neklydo, tuo įsitikino dar kartą – galų gale, Juna ir pati, prieš išvykstant, sakė, kad nėra paprasta mergina. Visgi, nepaisant visko, baimė buvo nuslopusi – kad ir kas Juna tokia, nebeatrodė, kad ji nori jiems pikto.

Mergina nutraukė užklupusią tylą:

– Preigilai... Aš žinau dar vieną vietą. Kadangi Sinotė siūlė nuvykti į protėvių šventyklą, žinau kur galime rasti vieną. Bus turbūt maždaug diena kelio į namų pusę.

Brolis pažvelgė į ją su nuostaba.

– Iš kur apie ją žinai? – paklausė.

– Esu ten buvusi prieš kelis metus su savo seneliu.

Iglė stebėjo savo šeimą – kaip ji taip lengvai juos įtikina? Tėtis nusišypsojo ir linktelėjo sutikdamas:

– Verta pabandyti.

*********

Jie jojo tylėdami – Preigilas su dukra priekyje, Juna ir Symantas toliau. Juna žvelgė pirmyn lyg paskendusi savo mintyse, o vaikinas stebėjo ją iš šono. Akių neatitraukė jau gerą kelio gabalą.

– Patarčiau truputį pažiūrėti ir į kelią – su tavo sėkme, tai dar kokia šaka nuvers nuo arklio, – sumurmėjo ji nė nepasukdama galvos.

– Nieko tokio, – nusišypsojo. – Ar tu pati žinai kokia esi graži?

Juna atsisuko į jį net nustebusi – jo nuotaikos kartais keisdavosi taip greitai. Suraukė antakius:

– O tu ar žinai, koks atrodai išbalęs? Galėtumei bent porą dienų nešokti prieš stipresnius vyrus su aštriais ginklais.

Akimirką patylėjusi jau ramiau pridėjo:

– Jokie dievai nebeišgelbės, kai tavo gyslose visai nebeliks kraujo.

Jis vis dar šypsojosi:

– Juna pyksta?

– Ne, Juna nepyksta, – atsiduso ji, – Symantas yra Symantas ir jis elgiasi taip, kaip mano, kad turi elgtis. Jei tu nebūtum tu, aš tavęs ir nemylėčiau. Galiu pykti tik ant savęs, kad myliu tave, o ne ką kitą, kuris labiau saugotų savo gyvybę.

Jo šypsena paryškėjo, bet po akimirkos išblėso. Galop akys nusisuko nuo jos į kelią.

– Ar mano gyvybė tikrai taip verta saugojimo?

– Žiūrint ko paklausi: man – tikrai taip, tiems, norėjusiems tave pribaigti – žinoma ne. O tau pačiam?

Jis pasimuistė ant balno, tarsi kažkas trukdytų patogiai sėdėti ir į jo akis atslinko liūdesys:

– Juna, aš... Negi manai, kad aš bent kiek geresnis už juos? Ar turiu teisę juos vadinti plėšikais, o save geru žmogumi? Ar žinai, ką mes su dalim mūsų miesto vyrų veikėme vasaros pradžioje? Lygiai tą patį: keliavom ten, kur gyvena silpnesni, plėšėm jų namus, žudėm jų žmonės. Ir dėl ko? Ne dėl to, kad jie būtų mums padarę ką blogo, tik dėl to, kad buvo silpnesni. Nes „stipresnius pulti būtų savižudybė“ – taip buvo paaiškinta. Baisu žiūrėti, kaip draugai, geri žmonės – kaip visad tikėjau – net neabejodami pasiduoda įsakymui žudyti; kurie teigia, kad tai – būtina, nes kitaip mirtų ne svetimšaliai, o mūsiškiai; kad vis tiek kažkas mirs, mes tik galim pasirinkti kas. Ir mes visad renkamės, kad savi gyventų. Bet ar savi tikrai vertesni gyvenimo? – Jis nutilo, bet, vis dar nežiūrėdamas į ją, tuojau pratęsė. – Labai nenorėjau nieko žudyti, bet... Bet jie, kaip ir mes, buvo išdidūs: jie gynė savo garbę, net savo daiktus iki mirties. Todėl ir aš žudžiau. Žinoma, silpnesnius už save, nes stipresnių, kaip matei, neįveikiu. Nenorėjau, bet vis tiek... Žudžiau, nes saugojau savo gyvybę. Net ir vargšą suvargusį senuką, kuris kažin ar būtų man bent įrėžęs, jei būtų pataikęs – ir tą.

Tai, be abejonės, buvo ilgiausia kalba, kokią jai buvo tekę iš jo girdėti.

– Symantai, bet tu bent galvoji apie tai. Didžioji dauguma net nesusimąsto, kad tame gali būti kas bloga – juk jie tik vykdo įsakymus.

– O tu pagalvok kas kaltesnis: ar tas, kuris nesusimąsto, kad daro bloga, ar tas, kuris žino, kad daro bloga, bet vis tiek tai daro?

Ji nieko neatsakė tik žiūrėjo į jį, bet Symantas nebematė jos žvilgsnio.

*********

Iglė atsiliko nuo tėčio ir stabtelėjo šalikelėje, laukdama kol jie ją pasivys. Šį kartą ji laukė ne brolio, o Junos. Pati nesuprato, kada ir kaip jos požiūris į merginą taip pasikeitė. Keista – tuomet, kai pirmą kartą Juną pamatė miško pievoje, kai nuo jos rankų sklaidėsi debesys; tada, kai močiutė sakė, kad ja pasitiki; arba kai jos prisilietimas išgydė stirną – tuomet tai sukėlė tik baimę. O dabar, kai ji padarė kažką iš ties pikto – nužudė žmogų, rodos, to net nesureikšminusi, jos poelgis nuramino ir tarsi visiškai įtikino, kad ji nesiruošia kenkti Iglei ir jos mylimiems žmonėms.

– Ar matai tuos barzdotus žmogučius tarp medžių? – tyliai paklausė prijojusios. Symantas, turbūt neišgirdęs klausimo, bet greitai padaręs išvadą, kad šitame pokalbyje nėra reikalingas, pasivijo Preigilą palikdamas jas už nugaros. Juna apsidairė. Kažkas pakelės krūmuose sušlamėjo.

– Kad kažkas ten yra matau. Kaip jie atrodo?

– Tokio dydžio kaip kaukai, bet seni ir barzdoti.

– A, – numojo ji ranka, – požemio dievo pavaldiniai.

– Kas jie? – Iglė sudrebėjo – tai neskambėjo raminančiai.

Juna vėl apsidairė ir atidžiai pažvelgė į Iglės akis. Pasirodė, kad nori dar kažką jose perskaityti, bet Iglė nebeturėjo ką slėpti. Nenusuko žvilgsnio. Iš taip arti žiūrėdama į ją, vėl prisiminė tą, tik akimirką matytą, veidą ežere prieš ateinant šešėliams, ir tai, kaip tada pagalvojo, kad tas atspindys – Juna. Dabar jau buvo įsitikinusi, kad ne. Junos akys buvo kitokios.

– Juos vadina barzdukais. Sako, kad jie saugo žemėje paslėptus turtus.

– O ko jie nori iš mūsų?

– Ko? Manau nieko. Jie tik stebi.

Iglė nedrąsiai apsižvalgė – jų nebesimatė. Vis tiek dar buvo neramu. Suspaudė gintarinį pakabuką ant kaklo.

– Sinotė padovanojo?

Mergaitė krūptelėjo. Pati nepastebėjo kaip ištiesė pirštus link to ją turinčio saugoti akmenėlio. Prieš Juną pasidarė nejauku – jautėsi beveik taip, tarsi, būtų klasta jį iš senutės atėmusi, tarsi būtų prisidėjusi prie jos mirties.

– Taip. Sakė, kad jai jo nebereikia, kad pravers man. Tai buvo klaida.

Juna dar kurį laiką tylėjo.

– Nemanau. Gal ji nujautė, kad, šiaip ar taip, nebe daug beliko. Galbūt ir talismanas nebebūtų jos išgelbėjęs. Juk žmonių gyvenimas neilgas, vis tiek nebebūtų ilgai gyvenusi, tik...

– Tik?

– Tik gaila, kad taip, – jos balse nuskambėjo liūdesys.

– Tikrai gaila, – nuoširdžiai sutiko Iglė. – Atrodo, buvo puikus žmogus. Būčiau norėjusi dar kartą susitikti.

– Taip.

Iglė atsikvėpė ir pakėlė akis į ją.

– Tu ją pažinojai iš ankščiau? – galop paklausė, atidžiai stebėdama, stengdamasi suprasti ne tik žodžius, bet ir judesius. Mergina pakėlė galvą, bet nieko neatsakė. Visgi Iglei pasirodė, kad jos akyse sužvilgo ašaros. Nenorėjo pasiduoti, norėjosi dar paklausti, suprasti. Kodėl Juna gali tiek daug žinoti apie Iglę, o Iglė negali perprasti jos?

Medžiai praretėjo ir mergina pakėlė ranką lyg norėdama užsidengti nuo plieskiančios saulės ar nuo Iglės žvilgsnio. Mergaitė nuleido akis į kelią. Per tą trumputę saulės nušviestą kelio atkarpą sušmėkščiojo jų metami šešėliai. Pasirodė, kad Juna jo neturi. Iglė pravėrė lūpas, bet staiga krūptelėjo išgirdusi netikėtą garsą. Tėtis ir brolis priekyje, taip pat įtempė pavadžius. Kažkur iš miško atsklido žmogaus balsas:

– Padėkit man! Padėkit! Ar girdit?

Pasirodė, kad tai vaikas šaukia. Tėtis paragino savo žirgą.

Apskuręs, gal kokių šešerių metų berniukas, didelėmis, baimingomis akimis, žiūrėjo į juos nuo beržo šakos. Preigilas priėjo arčiau ir pažvelgė į jį iš apačios.

– Padėkit man, labai prašau, – ištarė vaikas prisiglaudęs prie medžio, nerimastingai besidairydamas po nepažįstamųjų veidus.

– Kas tau nutiko? – paklausė krivis.

– Uogavom su mama ir... – balsas užsikirto ir jo dulkėtais skruostais ėmė riedėti ašaros. – Ar matėt mano mamą?

– Pasimetei?

Vaikas papurtė galvą:

– Ne, vilkas užpuolė. Mes bėgom. Aš užlipau čia, šaukiau mamą, bet ji neateina. Kur mano mama?

Iglės oda prašliaužė šiurpas. Berniukui ant šakos sujudėjus ir vėl pasirodė, kad su kiekvienu judesiu iš už jo kūno išlenda kažkoks tamsus, pilkai rausvas tirštas dūmas. Tai supo jo figūrą, net švystelėdavo pro akis, jam mirksint. Baimė sugniaužė mergaitės kaklą – kas tai? Pažvelgė į Juną, sustojusią visai šalia.

– Slogutis, – sušnibždėjo ji. Jos balse Iglė išgirdo grėsmę, – Neleisk jiems prie jo prisiliesti.

Iglė įsmeigė į ją žvilgsnį. Junos veidas atrodė ramus, bet akyse skleidėsi ta pati baimė. Neleisti prisiliesti? Kodėl? Kas bus, jei prisilies? Kaip neleisti? Kodėl Iglė turi neleisti? Kodėl ne Juna?

Tėtis tuo metu kilstelėjo į berniuką savo rankas:

– Eikš, padėsiu nulipti.

Vaikas vėl sujudėjo ant šakos. Pikti dūmai vėl pasirodė.

– Igle, – raginančiu balsu sušnibždėjo Juna.

– Tėti! – suriko mergaitė. Preigilas nuleido rankas ir atsisuko į dukrą. – Tėti, neliesk jo! Tai slogutis!

Nors Iglė stengėsi nežiūrėti į tą padarą ant šakos, tikrai pajuto, kaip tirštas pyktis vaiko akyse atsisuko į ją.

– Ką čia kalbi, Igle? Slogutis? Šitas berniukas?

Tėtis nutilęs žvelgė į ją, lyg laukdamas ką dar ji pasakys, bet Iglė tylėjo. Dabar prisiminė – juk jis pats jai pasakojo apie slogučius. Tai buvo susargdinančios dvasios. Jos kartais tykodavo savo aukų pakelėse, pasivertusios į jaunas moteris ar vyrus. Jei jų pasigailėdavai, jei pasiūlydavai jiems savo pagalbą, jei prisiliesdavai – patekdavai į paspęstus spąstus. Tėtis, visgi, niekad nepasakojo, kad tokios dvasios galėtų apsimesti mažais berniukais. Preigilas papurtė galvą. Vėl atsisuko į vaiką ir ištiesė jam savo kairę ranką.

Berniukas palinko ir ištiesė savo delniukus į priekį. Juna truktelėjo pavadį:

– Preigilai!

Dar truputėlis oro, skiriančio krivio ir vaiko pirštus. Junos žirgas pasileido į priekį. Preigilas staiga pakėlė dešinę ranką. Joje sugniaužta sausa šakele stipriai kirto į besitiesiančias rankutes. Per mišką nuskriejo riksmas. Tai nebeskambėjo kaip vaiko balsas. Graži didžiaakio berniuko kaukė suskilo ir sutrupėjo, kiaurai baltą, purviną odą išsiveržė tirštas pilkas dūmas. Jis išsisklaidė ir ant šakos nieko nebeliko.

Preigilas atsisuko į su nuostaba į jį žvelgiančius savo vaikus. Pamojavo lazdele ir nusišypsojo:

– Šermukšnis. Visuomet verta nešiotis. Daugelis tų padarų jo bijo.

Iglės rankos vis dar drebėjo, bet ji taip pat nusišypsojo tėčiui – gal kartais ir gerai matyti dvasias.

*********

Kitos dienos popietę jie jau keliavo per įprastus, tamsius ir tankius lapuočių miškus. Kartais net pasirodydavo, kad namai nebetoli. Tik jausmas buvo apgaulingas – naktų iki jų dar daug.

Nors per šitą ilgą kelionę iš tikrųjų, rodos, nepaaiškėjo beveik niekas, Iglės nuotaika šiandien buvo geresnė. Gal dėl to, kad šią naktį jie nematė šešėlių? Taip, tokių naktų iš tiesų pasitaikydavo, bet kažkodėl atrodė, kad šį kartą – tai gera lemiantis ženklas, kad jie artėja ne tik prie namų, bet ir prie atsakymų, prie sprendimų. Atrodė, kad ir tėtis, ir Symantas taip pat jaučia kažką panašaus. Ypač tikėjosi, kad tėtis. Vėl atidžiai nužvelgė jį. Pajutęs dukters žvilgsnį jis šyptelėjo. Ne, ji nesuprato, ką iš tiesų jis galvoja, tačiau tikrai tikėjosi, kad jau pamiršo Sinotės žodžius. Iglė buvo visiškai tikra, kad mama nekvietė šešėlių.

Junos nupasakota protėvių šventovė turėjo būti nebetoli. Pamažu tarp medžių šlamėjimo ėmė girdėtis ir vandens čiurlenimas. „Link ten“ pasakė ji ir jie pasuko iš kelio per samanas, sekdami tylia upės melodija.

Medžiai praretėjo ir priešais jų akis atsivėrė upė. Keliautojai sustojo. Saulės spinduliai, atsispindėdami nuo kelią pastojusio vandens, mirgėjo tarp tankių lapų ir vertė prisimerkti žvelgiant į skaidrią, sraunią tėkmę. Ant gilaus dugno žaidė virš jos pakibusių šakų šešėliai, o pačiame upės vagos viduryje, stūksojo didžiulis margas akmuo. Didžioji jo dalis buvo po vandeniu, bet viršus plokščias ir sausas. Ant akmens, veidu į dangų gulėjo žmogus. Atmetęs į šalis rankas – taip, kad jos kabojo virš vandens ir tik pirštų galai jį siekė. Iš čia Iglė nesugebėjo įžiūrėti jo veido, bet Juna, matyt, jį pažino. Atsidususi, sau po nosim ji sumurmėjo:

– Negaliu patikėti, kad čia jis.

Jos kakta susiraukė. Mergaitė jau žiojosi paklausti, kas jis, bet Juna įkvėpė ir garsiai suriko:

– Ei, Bartai!

Žmogaus viduryje upės, rankos sujudėjo. Pirštai, ištraukti iš vandens, pasirėmė ant akmens, ir juodai apsirengęs vyras atsisėdęs pasuko galvą į Junos balso pusę. Atrodė gal keleriais metais vyresnis už Symantą. Jo žvilgsnis kiek nerimastingai keliavo per nepažįstamųjų veidus ir galop stabtelėjo ties Juna. Tada jo lūpose atsirado šypsena. Vikriai atsistojo, net nesudvejojęs mostelėjo rankomis ir vienu plačiu šuoliu nušoko nemažą atstumą per garsiai šnabždantį vandenį nuo akmens iki kranto.

– Juna! – Greitu žingsniu priėjęs prie jos stipriai ją apkabino. – Ką tu čia veiki?

– Ilga istorija, – sumurmėjo ji. Neatrodė patenkinta jį sutikusi.

Jo aukšta, liekna figūra atsitraukė tik per žingsnį.

– Čia kažkur turėtų būti protėvių šventykla, gal kartais žinai kur tiksliai? – paklausė mergina, be jokių tolesnių įžangų.

– Kokia šventykla?

– Tarsi jų būtų daugybė, Bartai, – piktai nukirto ji.

Jis tylėjo, tik neatitraukdamas akių, toliau žvelgė į jos veidą. Preigilas žengė keletą žingsnių artyn, bet visas Barto dėmesys dabar buvo skirtas tik vienam žmogui.

Iglės taip pat. Ji tarsi sustingo balne – iš arčiau Bartas tiesiog užgniaužė kvapą. Niekada iki šiol nebūtų pagalvojusi, kad koks nors žmogus iš pirmo žvilgsnio gali taip apstulbinti. Jo ryškiai žalios akys po tankiomis blakstienomis, šviesi oda, tamsūs banguoti plaukai, beveik tobuli veido bruožai ir dar kažkas, kažkas, ko ji jau net sau nesugebėjo apibūdinti, pavertė jį pačiu gražiausiu žmogum, kokį jai kada teko matyti. Net ir jūra nublanko prieš Bartą.

– Gerai, nereikia nervintis. Taip, žinau. Pažįstu savo apylinkes, – galop linktelėjo jis, vis dar tebesišypsodamas, lyg nekreipdamas dėmesio į atšiaurų Junos žvilgsnį. Jo žodžiai ją nustebino.

– Savo apylinkes?

– Taip. Keista? – paklausė jis, taisydamasis tamsų audeklą ant kaklo, lyg pro klosčių tarpus į jį pūstų vėjas.

– Turbūt ne. Tai ar gali parodyti kur ji yra?

Galop jis atsisuko ir į Junos palydovus. Iglė nuleido akis. Buvo net nejauku sutikti jo žvilgsnį.

– Gal norėtumėt užsukti į svečius? – paklausė jis.

– Ne. Mes skubam ir mums reikia į protėvių šventyklą, – nedelsdama, kitiems nė neleisdama prasižioti, išbėrė Juna.

Iglė vėl pakėlė galvą. Brolis atrodė pasimetęs, o Barto žalios akys šią akimirką apsiniaukė. Pasirodė, kad Junos žodžiai įskaudino. Giliai atsikvėpęs, jis skėstelėjo rankomis.

– Ką gi. Gerai. Jei jau taip... – Jis vėl nutilo, ir veide, žvelgiančiame į Juną, šypsena visai ištirpo. – Patys jos ir ieškokit, jei jau taip, o aš einu namo. Kai nerasit, galit pabandyti užsukti dar kartą ir tada aš jau gerai pagalvosiu ar jums padėti.

Tada jis iš tiesų apsisuko ir nieko nebeištaręs ėmė eiti gilyn į mišką. Iglė atsisuko į Juną. Viskas? Ji taip ir leis jam nueiti? Juk jis sakė žinantis, kur yra protėvių šventykla.

– Juna... – negarsiai pradėjo Preigilas. Pasirodė, kad ir tėtis nesupranta jos elgesio. Mergina vis dar stovėjo susiraukusi ir susierzinusi, bet lyg įveikusi save, dabar sušuko:

– Bartai, palauk!

Nueinanti figūra sustojo ir pamažu atsisuko.

– Jei užsuksim pas tave, ar parodysi mums kur šventykla?

Pas jį teko brautis pro tikrus šabakštynus. Per tą laiką Juna nebeištarė nė žodžio. Nors ir sutikusi, su jo kvietimu, ji kiekvienu savo judesiu ir žvilgsniu tarsi bandė parodyti, kaip tai jai nemalonu. Iglei buvo keista ją tokią matyti – juk net su ta vandenų mergele ji bendravo draugiškiau. Ką tokio jai galėjo padaryti jis? Nejaukią tylą pakeliui užpildyti ėmėsi tik tėtis, bent jau prisistatydamas ir pristatydamas savo vaikus. Bartas šyptelėjo Iglei ir atidžiai nužvelgė Symantą. Trumpam atsisukęs į merginą, rodos, greitai įvertino judviejų ryšius.

Mažai kas būtų sugalvojęs patikrinti ar iš tiesų kas gyvena toje, rodos, neįžengiamoje tankmėje, per kurią jie skverbėsi, bet kai galų gale pasiekė trobelę vidury miškų, brūzgynai baigėsi ir kojos paniro į žalią, minkšta žole nuaugusią pievelę. Trobelė buvo apsamanojusi ir mažytė, tačiau iš išorės atrodė jaukiai. Bartas pravėrė neužrakintas savo namų duris. Viduje nebuvo taip tvarkinga kaip lauke – sienos išmargintos kažkokiais anglimi išpaišytais simboliais, o visi kampai nukrauti beržo tošies ritinėliais ir įvairių įvairiausiais rakandais. Kojomis jis paspyrė keletą daiktų besimėtančių ant tako:

– Minėjau, kad pas mane beveik niekas nesilanko, – pasakė, lyg atsiprašydamas už netvarką. Greitai nurinko nuo stalo daiktus, iš kampo atnešė dar vieną suolą ir gestu parodė visiems sėstis.

– Aš tuojau ką nors surasiu valgomo, – pasakė, nors atrodė, kad nėra tikras, kad sugebės įvykdyti šitokį pažadą. – Prisėskit. Tai ko norit toje šventykloje?

Preigilas ir Juna susižvalgė. Mergina atsiduso ir linktelėjo, lyg duodama kriviui ženklą, kad šitam žmogui papasakoti, visgi, galima.

– Man reikia pasikalbėti su protėviais dėl mūsų miesto prakeikimo, – ištarė jis. Bartas stabtelėjo:

– Prakeikimo?

– Taip. Vakarais ten ateina tokios dvasios, kurios pasiima su savimi mūsų žmones. Nežinom kas juos atsiuntė, bet turim pagrindo tikėti, kad tai protėvių dvasios, taigi norim pakalbėti su jais pačiais.

Žalios akys, dabar jau lyg nustebę ir nuliūdę, dar kartą peržvelgė svečius.

– Ech. Atsiprašau už savo elgesį, tuomet. Nepagalvojau, kad tai taip rimta. Tikrai parodysiu jums kaip ten nueiti. Bet gal vis tik truputį užkąskit prieš tai? Kiek žinau, su tais protėviais niekas nesugeba susikalbėti greitai, tai ten turbūt užtruksite.

Preigilas linktelėjo. Neilgai trukus ant stalo jau garavo virti grybai.

Visa šita vakarienė dabar buvo kaip niekad nejauki. Iglei tai net kažkuo prisiminė jų sustojimą pas Eivytę ir Jaugėlą. Juna vis dar susiraukusi atkakliai tylėjo ir net ir Symanto veidas darėsi vis įtaresnis ir niūresnis. Vienintelis iš jų, kuris vis dar maloniai šnekučiavosi su šeimininku buvo tėtis. Pats Bartas, nors ir dalyvaudamas pokalbyje su juo, vargiai galėjo atitraukti akis nuo Junos. Mergaitei pasirodė, kad tai gal ir visai paranku, nes kiekvieną kartą, kai jos žvilgsnis iš tiesų susidurdavo su jo akimis, skruostuose ji pajusdavo kylantį karštį.

– Bet matai, mieloji, – šyptelėjo jis, galop vėl kreipdamasis į Juną, – tu pati kalta dėl viso šito nesusipratimo. Juk būtų buvę greičiau jei tiesiog būtum buvusi draugiškesnė. Galėjome visą kalbą pratęsti ir prie upės.

Iglė išvydo, kaip brolis dar labiau susiraukė išgirdęs tą kreipinį.

– Iš kur tu žinai, kad su protėviais niekas greitai nesusikalba? Negi pats bandei? – Junos balsas dabar buvo draugiškesnis, bet neryški šypsena vis dar nenuslėpė pykčio. Bartas delsė atsakyti. Net nemirksėdami, kurį laiką jiedu atidžiai stebėjo vienas kito akis. Pagaliau jis atsiduso.

– Juk tu viską supranti. Taip, čia Koros namai, o ji, žinoma, su jais kalbėdavosi. Su visom dvasiom, kurias tik galėjo rasti, kalbėdavosi.

Pasirodė, kad Juna pergalingai nusišypsojo.

– Tai kur dabar ta ragana?

Bartas nusisuko, nusijuokė ir pažvelgė į Preigilą ir Iglę.

– Neišsigąskite, Juna nėra tokia, kuri įžeidinėja kitus. Kora iš tiesų yra ragana. – Tada vėl kreipėsi į merginą. – Ji ištekėjo ir išsikraustė. Vertinkim šitą namelį kaip jos palikimą man.

– Ištekėjo ne už tavęs?

Iglei pasirodė, kad šį kartą Junai bandymas įgelti nepavyko. Jis ištiesė rankas.

– Lyg būtų panašu, kad čia dar gyvena kokia moteris. Be to, aš ištikimas tau, Juna.

Brolio ranka, kelianti šaukštą prie lūpų staiga sustojo, o Junos žvilgsnis, skubiai blykstelėjo jo pusėn. Žodžiais Bartui ji neatsakė.

– O, tiesa, gal kas norit Koros arbatos? – vėl nedelsdamas paklausė šeimininkas, tebežvelgdamas į merginą ta pačia, tarsi erzinančia šypsena, ir tik trumpam atsisukdamas į visus kitus. – Jai tai padėdavo susikalbėti su dvasiomis. Be to, ir šiaip geras dalykas.

Krivis papurtė galvą, o Junos išraiška tapo dar piktesnė.

– Matau, kad jos palikimas ne tik šitas namelis.

Preigilas, beveik pabaigęs valgyti, pasirėmė ranka smakrą. Iglė pamanė, kad visa tai jį iš tiesų kažkaip pralinksmino. Jis nusišypsojo ir paklausė:

– Aš įsiterpsiu ir būsiu smalsus – o kaip judu susipažinote? Rodos, ne taip arti nuo vienas kito gyvenat...

Junos veide staiga švystelėjo nerimas. Ji išsitiesė ir pravėrė lūpas, bet Bartas buvo greitesnis.

– Juna kažkada mane išgelbėjo nuo labai gražios mirties. Buvo tokia Almė... – Symantas išgirdęs tą vardą krūptelėjo. Bartas tai pastebėjo. – A, ir jums turbūt teko su ja susidurti. Tuomet turėtumėte sutikti, kad tai tikrai būtų buvusi graži mirtis.

Brolis kažką neaiškiai sumurmėjo.

– Tai va, taip mes ir susitikom. Juna, matote, vis išgelbsti mane nuo laimingos meilės – iš pradžių perkalba Almę, o paskui pati palieka.

– Bartai! – ištarė ji taip, lyg būtų liepusi nutilti.

Jis sutikdamas nuleido galvą, bet lūpos prieš tai dar spėjo kilstelėti į viršų, patenkintos savo žodžių galia. Symanto akyse blykstelėjo žaibai. Preigilas atsikvėpė, ir pabaigęs savo maistą pastūmė indą tolyn.

– Ačiū, Bartai, už svetingumą, bet jei galėtum, būtume dar labiau dėkingi, kad parodytum kaip nuvykti į protėvių šventyklą.

– Gerai.

Jis pakilo nuo stalo. Krivis taip pat atsistojo.

– Bet gal Iglė su Juna gali likti čia? Nėra reikalo mums visiems ten eiti. Symanto man tikrai užteks.

Bartas, dabar jau rimtu veidu žvelgdamas į Preigilą, sutikdamas linktelėjo.

– Kaip bebūtų, geriau jau eime. Jei lauksim, kol sutems, ten bus sunkoka rasti kelią.

– O tu mus palydėsi ir grįši? – paklausė Symantas, žiūrėdamas į Bartą iš po surauktų antakių.

– Jei jūs trumpai – galėčiau luktelti, bet jei būsit visą naktį tai neturiu noro ten leisti laiko.

– Pažiūrėsim, Symantai, – pasakė Preigilas tyliai, tarsi tuo balsu bandytų sūnų nuraminti. Jie visi pakilo nuo stalo ir tik Iglė liko savo kamputyje. Matė, kaip brolis paėmęs Juną už rankos nusivedė ją tolėliau. Stebėjo juos. Buvo vis labiau ir labiau nedrąsu vėl sutikti Barto žvilgsnį. Symantas tyliai ir rimtai kalbėjo Junai, bet ši galop nusijuokė ir apkabinusi kažką sušnibždėjo jam į ausį.

Galų gale visi trys vyrai išėjo ir Juna su Igle vėl liko vienos.

*********

Jau temstant visi trys jie įžengė į išdegusią miško plynę. Ugnis turbūt čia siautė dar ne taip seniai – kai kur jau matėsi nauji žali lapeliai ar žolės daigai, tačiau vaizdas dar pritiko mirties šventovei – visa buvo nykiai juoda. Kelios, šventyklą žyminčios aukštos akmenų krūvos taip pat buvo pajuodę nuo suodžių ir net dangus, saulei leidžiantis, dažėsi tokia pat spalva.

– Šventovė kažkur čia. Tikrai ten, kur sukrauti tie akmenys. Ir aplink. Iš esmės jūs jau stovit ant protėvių kapų, – tarė Bartas, besižvalgydamas aplink.

Symantas žengė atgal tarsi būtų užmynęs kam ant kojos.

– Neverta, jie čia visur, – pasakė Bartas, pamatęs jo judesį. – Kai čia atsikrausčiau, šita vieta atrodė kitaip. Ugnis viską pakeičia. Gal dievaitį jie kažkaip buvo supykdę, kad ir po mirties savo žaibais juos užkūrė.

– Vadinasi, jie bus kaip tik, – šyptelėjo Preigilas.

– Ar surasit kelią atgal ar man ateiti jūsų parsivesti?

– Manau surasim. Ačiū, Bartai.

Jis linktelėjo ir jau sukosi eiti atgal, bet, lyg dar prisiminęs, ištarė:

– Tik mažas patarimas: jei planuojat grįžti dar šiandien, tai nelaukit, kol visai sutems – nebematysit tako per pelkę. Taip galima ir nuskęsti. Jei užtruksit, geriau grįžkit prašvitus.

Preigilas linktelėjo.

– Jei negrįšit ir prašvitus, ateisiu ieškot.

– Ačiū, bet mes grįšim, dar šiandien, – susiraukęs ištarė Symantas. Krivio sūnaus veide vis dar laikėsi pykčio krislai. Bartas kilstelėjo lūpas liūdnokam šypsniui.

Kai jo figūra pranyko už medžių, Symantas, lyg nebesitverdamas savo kailyje, piktai spyrė į apdegusį medį. Preigilas nesusilaikė nenusijuokęs.

– Ir visad, kai pagalvoju kaip tu suaugai, vėl pasirodai toks pat vaikas kaip ir prieš dešimt metų.

Jis atsisuko į tėvą:

– Smagu, kad tau juokinga.

– Nesuk galvos dėl to, Symantai.

Vaikinas nudelbė akis žemyn ir įrėmė delnus į kaktą:

– Lengva tau kalbėti.

– Galbūt, bet ir tu neturi ko nerimauti. Jis tikrai neatrodo toks, kuris galėtų ką nuskriausti. – Tada nesusilaikęs pratęsė, – tuo labiau savo mylimąją.

Šis žodžių junginys turėjo visai tokį poveikį, kokio jis tikėjosi.

– Bet ir bjaurus tu kartais, tėti, – beveik tragiška mina pažvelgė į jį Symantas.

– Tau reikės išmokti susitaikyti su tokiais dalykais, sūnau. Tavo mergaitė labai graži, tikrai ne jam vienam ji patiks. Ir tegu. Tavęs tai neturėtų gąsdinti.

– Ir kodėl neturėtų?

– Todėl, kad ji myli tave, o visi kiti... Tegul. Nuo to širdį skaudėti turėtų tik jiems, ne tau.

Symantas atsidusęs šyptelėjo, bet Preigilas tikrai netikėjo, kad tokios paguodos jam užteko.

– Gražiai tu kalbi, kai apie kitus. Įdomu tik ar pats niekam mamos nepavydėjai.

– Ne, – papurtė galvą krivis.

– O atvirkščiai?

Jis norėjo ir dabar atsakyti taip pat, norėjo iš to nusijuokti, bet šypsena sutrūko. Iš kur toks klausimas? Ar tai nereiškia kažko daugiau, ar Symantas gali ką nors žinoti apie Rikantę?

Vaikinas atsikvėpė, nebelaukdamas atsakymo.

– Na gerai, užsiimkim tuo ko čia atėjom, nes jei taip gaišim, galop nebeliks dėl ko stengtis.

Naktis jau įpusėjo, bet iš visų Preigilo ritualų nebuvo jokios naudos. Mirusieji nenorėjo su juo bendrauti. Jiedu prisėdo prie laužo. Buvo šalta ir Symantas pasislinko arčiau ugnies.

– Eik miegoti, sūnau, – ištarė krivis žiūrėdamas į jo besimerkiančias akis. – Galbūt taip net pavyks su jais pasikalbėti.

– O tu?

– Aš irgi jau tuoj. Tik dar šiek tiek pabūsiu.

Vaikinas nieko nebepasakęs susisuko į apsiaustą ir, rodos, tik užmerkęs akis užmigo.

Šiandien jie dar nematė šešėlių, bet... Bet naktis dar nepraėjo. Krivis irgi pasislinko arčiau ugnies ir įsižiūrėjo į liepsną – taip net jei išgirstų juos kvėpuojančius, pakėlęs akis, apžlibusias nuo šviesos, greičiausiai jų nepamatytų. Ir gerai. Beveik jautė, kaip likimo lėmėjos ratelis virš galvos suka vis trumpėjančio jo gyvybės siūlo likučius. Nebegalvojo, kad jo mirtis kažkur toli, buvo įsitikinęs, kad ji visai šalia, kad pasinaudos šešėlio ranka, tačiau, nors tai gal ir buvo bailu, nenorėjo to matyti. Tikėjosi, kad jo šešėlis kvėpuos tyliai. Dabar tetroško būti paskutinis jų nusineštas į nežinomybę. Dar išjodamas iš namų įsivaizdavo, kad išvyksta tarsi didingam žygiui, kad kaip didvyris sugebės parnešti savo žmonėms išsigelbėjimą, kad grįš kaip nugalėtojas, kad grįš ir juo bus didžiuojamasi. Dabar tai nebebuvo svarbu, tenorėjo, kad tai baigtųsi, nepaisant to, ar jis kažkaip prisidės. Tenorėjo būti paskutinis. Kad tas kažkas, atsakingas už juodas dvasias, ant jo išlietų visą likusį pyktį, kad to neliktų jo vaikams, jo žmonėms. Žmonėms, kuriuos jis tik nuvylė. Iš pradžių išdavė žmoną, ja nepatikėjęs, tada melavo visiems saviškiams apie tai, kad viskas bus gerai, melavo tol, kol jie nustojo juo tikėti ir galop... Galop paliko juos vienus numirti. Kažin ar Rūnas kažkaip sugeba juos paguosti? Rūnas bent neapsimetinėja ir nemeluoja. O Preigilas visą gyvenimą bandė priversti visus tikėti, kad jis ypatingas, kad jis mato dievus, girdi juos. Kaip Leitė. Nors tai buvo tik melas ir apgavystės. Gal jam keršija ne žmona, o dievai? Bet už ką tada naikinti kitus? Kodėl negali tiesiog atkeršyti jam?

Staiga už nugaros kažkas įkvėpė. Per krivio kūną perėjo šaltas drebulys. Nereikėjo atsisukti, kad žinotų, kad tai jis. Ar jau laikas? Nebegalėdamas pajudėti stipriai užmerkė akis laukdamas. Laukė šešėlio stovinčio veidu į ugnį. Ritualuose tai reiškė, kad dar gyvensi. Matyt, šį kartą kitaip.

Jis įkvėpė vėl. Šį kartą prie kairės ausies. Preigilas neatvėrė akių. Beveik norėjo, kad tai pasibaigtų kuo greičiau, bet šešėlis įkvėpė dar kartą – šaižiai, kitoje laužo pusėje.

Krivis greitai atsimerkė. Juodas mirties šešėlis stovėjo prie jo sūnaus. Tamsūs dvasios vyzdžiai šypsojosi.

– Ne, ne! – sušnibždėjo maldaudamas. – Prašau, ne jį! Mane!

XVI SKYRIUS. SMARAGDAI

Symantas ir tėtis grįžo jau išaušus ir Iglė pakilo jų pasitikti. Turėjo viltį, kad galbūt kažkas pavyko, tačiau pamačius jų veidus nieko nebereikėjo klausti. Tėtis tik sumurmėjo, kad pabandys dar vieną vakarą. Atrodė labiau susikrimtęs negu prieš išeidamas. Tarsi iš vidaus graužiantis kirminas sukirbėjo ir jos krūtinėje.

Abu šeimos nariai prigulė dar pamiegoti. Juna ir Bartas taip pat dar nepakilo ir Iglė, sugrįžusi įsikuitė į patalus, tačiau jau nebegalėjo užmigti. Pro nuleistas blakstienas matė kaip kambaryje po truputį kaupiasi saulės šviesa. Dabar šitos spindulių pinklės tarp daiktų ir šviesūs, dulkėti jų šešėliai priminė tuos tingius, ramius vasaros rytus kuomet viskas dar buvo gerai. Taip norėjosi tikėti, kad ir vėl galės taip būti. Žinojo, kad niekuomet nebebus taip, kaip buvo, niekuomet nebebus mamos, nebebus Gailės, Mėtos, Laimaus, Idrio, Vilkgailos ir Rikantės, bet galbūt ji, brolis ir tėtis vėl galės sugrįžti namo, galbūt niekas daugiau nebedings ir šešėliai nebesugrįš. Jei tėčiui nepavyko šiandien, gal pavyks rytoj. Tikrai norėjo tuo neabejoti.

Vakar Iglė dar girdėjo kaip grįžo Bartas. Žinojo, kad Juna dar nemiega, bet ji apsimetė nieko nebegirdinti. Prieš tai Iglė dar bandė atsargiai paklausti kas iš tiesų ją sieja su Bartu ir kodėl ji ant jo pyksta, bet ji nieko tiksliai ir nepasakė. Tik tiek, kad Bartas yra išdavikas. Iglė ja nepatikėjo. Nebebūtų tikėjusi nė vienu blogu žodžiu apie jį. Buvo keista, bet su kiekviena praeinančia akimirka, net ir ta, kuomet jo nematydavo, Bartas jai patiko vis labiau ir labiau. Ir nesvarbu, kad jis vyresnis ir už jos brolį, net ne taip svarbu, kad ko gero myli Juną, šiuo metu teatrodė, kad vien būti čia ir matyti jį buvo puiku. Vis dažniau ir dažniau liūdnas mintis apie šešėlius išstumdavo mintys apie jį.

Bartas ir pakilo pirmas. Stengdamasi neišsiduoti, kad nebemiega, Iglė atsargiai, prisimerkusi, stebėjo jo tylius, beveik grakščius judesius, jo žvilgsnį klaidžiojantį po kampus, po miegančių veidus, jo lūpas, kurios kartkartėmis suvirpėdavo liūdnai šypsenai, kai žvilgsnis stabtelėdavo Junos veide. Jo ryškiai žalios akys Iglei dabar priminė smaragdus – kerinčius, žvilgančius saulėje, žalius, skaidrius akmenis, kuriuos vieną vienintelį kartą buvo mačiusi pilyje.

Įsidienojus tėtį pirmąjį pažadino kepamos žuvies kvapas ir, pajutę gurgiančius pilvus, visi kiti taip pat nuslinko prie stalo pietų. Tačiau, nepaisant sotaus maisto, patenkintas dabar atrodė tik Bartas. Tėtis papasakojo, kad protėviai su juo nekalbėjo, o Junos ir Symanto nuotaikos nuo vakar irgi, rodos, nepagerėjo. Iglė pabandė nukreipti mintis geresne linkme.

– Bet mes ir šią naktį nematėme šešėlių, gal jie jau...

Tėčio veidas atsisuko į ją. Iglė suprato, nebepabaigė klausimo. Širdį nudiegė liūdesys. Preigilas, lyg guosdamas, visgi dar ištarė, kad galbūt geriau pavyks kitą vakarą. Prieš nuleisdama akis mergaitė pajuto ir Barto žvilgsnį. Kiekvieną kartą, kai jis pažvelgdavo tiesiai į ją, būdavo vis sunkiau suvaldyti savo skubančią širdį ir skruostų spalvą. Gerai, kad jis bent jau žiūrėdavo trumpai. Pamažu tai ėmė erzinti – juk ne apie tai ji dabar turėtų galvoti, juk... Juk ar ne Juna, ar ne močiutė tikino, kad iš Iglės kelionėje bus naudos, o iš tiesų ji tik tempiasi paskui ir trukdo. O dabar dar ir tai! Vėl pasimetusi savo mintyse ji net nepastebėjo, kada nuo stalo pasišalino tėtis, tik išgirdo, kad atsistoja Symantas. Iš paskos pakilo ir Juna. Prie durų sučiupusi vaikino ranką kažką jam sušnibždėjo. Iglei pasirodė, kad brolis jau vien iš jos šypsenos turėjo viską suprasti, bet jis vis dar su tokiu liūdesiu žvelgė į ją. Todėl Juna pakėlė pirštus ir, lėtai perbraukusi jais per jo skruostus, pabučiavo lūpas.

Iglė nusisuko ir kitoje stalo pusėje išvydo Barto akis. Jis vis dar žvelgė į juos. Tose smaragdinėse akyse dabar aižėjo ledas. Atrodė, kad nebebuvo įmanoma ant jo išsilaikyti, beliko tik paskęsti deginančiame šaltyje. Bartas nusisuko. Judviejų žvilgsniai dabar susitiko. Smaragdai greitai ir vėl sulipo iš šukių, bet jis suprato, kad Iglė dar mato įskilimus. Iglė ir pati nebesugebėjo pasislėpti.

*********

Vakare tėtis ir Symantas vėl išėjo.

Iglė įžengė laukan į sutemas, palikusi Juną vieną Barto namuose. Dabar tiesiog norėjosi pabūti vienai ir pabandyti tvarkingai sudėlioti savo jausmus bei mintis. Jei tai nepavyktų (ji jau nebelabai tikėjo, kad pavyks), bent jau atsikvėpti. Buvo pikta ant savęs, liūdna, o tada dar labiau pikta. Ir ką ji sau mano? Kodėl negali išmesti iš galvos to, apie ką galvoti neturėtų? Juk tai kvaila. Būtų pykusi net jei Bartas būtų jos bendraamžis, jei nebūtų taip beviltiškai įsimylėjęs Juną – juk ne laikas dabar pamesti dėl ko nors galvą. Taip tikėjosi, kad bent jau niekas nesupranta, ką ji apie jį galvoja. Dar tik antra diena niekur nekeliaujant, bet dabar buvo net ilgu to kelionės nerimo, nežinant ką sutiks už kito keliuko posūkio. Gal tai bent jau būtų sudėlioję jausmus į savo vietas. O dabar, čia aplink, tebuvo tik pievos ir miško tyla. Čia buvo per tylu, čia per daug garsiai skambėjo mintys.

– Juna pabodo?

Iglė krūptelėjusi atsisuko. Šalia, už jos nugaros, stovėjo jis. Pasikabinęs ant rankos nešėsi dvi dideles žuvis, o jo įsikąstas smilgos kotas kryptelėjo į viršų. Per kūną persirito drebulys – nesitikėjo taip greitai vėl jį pamatyti.

– Ne, taip tik... – nuleido galvą murmėdama. – O tu?

– O aš jos vengiu, – nusijuokė. – Kai Juna supyksta, jos reikia pasisaugoti.

Ji pravėrė lūpas, tačiau nieko neištarė. Visi žodžiai, kuriuos galėjo pasakyti dabar skambėjo kvailai. „Na jau, Igle“, – bandė kalbėtis su savimi, – „nusiramink“. Giliai įkvėpė. Vėsus oras tarsi kiek nuramino širdies dūžius.

– Mes iš tikrųjų esam dėkingi už tai, kad mums padedi, – ištarė ji, stengdamasi susikaupti ir galop elgtis taip, kaip jautė, priderėtų. – Net ir Juna.

Bartas numojo ranka.

– Žinau. Gal jau grįši vidun kartu su manim? Dviese drąsiau. – Jo lūpose vėl užsižiebė ta kerinti šypsena. Iglė nebūtų galėjusi nesutikti. Jis pravėrė duris, praleisdamas ją į priekį. Tik įžengusi į prieblandoje paskendusį kambarį, mergaitė vėl išvydo Juną. Ji stovėjo priešais ir susiraukusi stebėjo juodu. Išties atrodė, kad jos akys net prisimerkė iš pykčio.

– Gerai, šį kartą tai turbūt kiek persistengiau erzindamas taviškį, – šyptelėjo Bartas tik pažvelgęs į ją.

– Šiek tiek? – piktai nuskambėjo jos balsas.

– Bet jį iš tiesų labai lengva erzinti.

Jo pasiteisinimas ją dar labiau supykdė.

– Tai nereiškia, kad turėtum.

Jis tik trūktelėjo į viršų pečius. Iglė tyliai stebėjo jų veidus. Juna žvelgė į jį susiraukusi, aršiai, lyg piktas žvėris, kuris erzinamas rengtųsi pulti. Negi tik dėl to, kad brolis pasirodė esantis pavydus? Juk Bartas nieko tokio baisaus dabar tikrai nepadarė.

Tuo metu jis pats surimtėjo ir liūdnai atsiduso.

– Bet tu pyksti ne tik dėl to, ar ne?

Juna, nė akimirkos nedelsdama, atsakė:

– Žinoma.

Dabar jiedu nutilo. Toliau net beveik nejudėdami stebėjo vienas kitą. Iglei pasirodė, kad ginčas dabar persikėlė nuo jų lūpų į akis.

– Tai kas atsitiko? – paklausė mergaitė, staiga neiškentusi tos tirštos, šaltos tylos. Vos ištarusi pasigailėjo savo žodžių. Junos pyktis dabar atsisuko į ją, o Iglės skruostuose ėmė sirpti šiluma – iš tikrųjų, kaip atrodo, kad ji kišasi ne į savo reikalus?

– Aš tau sakiau, – sumurmėjo Juna. Iglė nedrąsiai papurtė galvą. „Bartas – išdavikas“ – nesiskaito. Išgirdo jo balsą:

– Tai pasakyk ir man.

Juna sukryžiavo ant krūtinės rankas.

– Tu neįtikėtinas! Nori apsimesti, kad nesupranti?

– Vis dar dėl Koros? Juk žinai, kad ji mane apgavo, žinai, kad savo noru niekuomet nebūčiau bandęs tau pakenkti.

– Aš tau daugybę kartų sakiau, kad ja nepasitikėtum.

– Ir kaip visada buvai teisi, bet...

– Tai nė nebeklausinėk kodėl. Viskas jau seniai aišku. Tu įvilioji mane į tos, tave įsimylėjusios beprotės spąstus ir paskui stebiesi, kad ant tavęs pykstu?

Jis papurtė galvą.

– Ne, Juna, tavo pyktis ne dėl to. Juk mudu buvom draugai ir tu galėjai pasirinkti man atleisti. Žinai, kad bet ką būčiau dėl to padaręs. Tik, matyt, neatleisti tau buvo daug paprasčiau. – Jis trumpam nutilo, bet ji nieko neatsakė, tad liūdnai šyptelėjęs pratęsė: – Turbūt sunku su tokiais draugais. Su draugais kaip ir turi elgtis taip, kad jiems būtų geriau. O jei jiems gali būti gerai tik su tavim, bet tu to nenori? Tuomet gal tikrai paprasčiau rasti priežastį supykti, viską pabaigti, išeiti ir palikti su ta, su kuria liepei nesusidėti.

– O, tai dabar aš net jau ir kalta?

– Ne tai noriu pasakyti... – jis numojo ranka ir atsiduso, lyg jau praradęs norą ginčytis. – Nesvarbu.

Galop padėjo savo nešulį ir nuėjęs prie suolo atsisėdo. Bartas atrodė beveik ramus, tik vis liūdnesnis, bet Junos akyse pyktis liepsnojo dar kaitriau.

– Ne, ne nesvarbu! – Nerimo ji. – Tu pats pradėjai, o dabar nori nutraukti pokalbį savo paskutiniu žodžiu. Ne, išsiaiškinkim šį kartą iki galo, jei jau taip!

Jis nusišypsojo:

– Kokia tu kartais pikta, mylimoji.

Iglė net krūptelėjo išgirdusi tą žodį. Atrodė, kad kažkas aštraus dūrė kiaurai odą.

– Dar ir tai prieš mane naudosi? – paklausė Juna net ir dar garsiau.

– Bet tai tiesa. Žinau, kad tau nepatinka, bet myliu tave ir tu čia nieko nepakeisi.

– Nekalbėk nesąmonių.

– Kodėl nesąmonių? Kodėl nekalbėti? Ką tik sakei, kad nori viską išsiaiškinti, o dabar nebe? Juk jo čia nėra, niekas nesupyks.

Iglė dabar pajuto Junos žvilgsnį. Mergina lyg kažko delsė. Iglė nebežiūrėjo nei į vieną, tik jautė, kaip ima virpėti pirštai, kaip kažkas karšto ir sūraus kaupiasi gerklėje. Dabar dar labiau norėjosi čia nebebūti, iš čia išnykti. Dabar taip skaudžiai pajuto, kad yra tik beveik nepastebimas arba tik trukdantis balastas tarp jų, šalia jo.

– Tau tik patinka taip galvoti. Iš tiesų... – vėl ištarė Juna, jau beveik įprastai ramiai, tačiau Bartas staiga pakilo nuo suolo ir greitai žengė jos link.

– Ne, nepradėk ir vėl būti už visus protingesnė, aiškinti, ką kiekvienas „iš tiesų“ jaučia, ką „iš tiesų“ galvoja. Nepaisant tavo ilgo gyvenimo ir tavo sugebėjimų, tu negali geriau už mane žinoti ką aš jaučiu!

Junos akyse suvirpėjo nuostaba ir išgąstis. Traukdamasi nuo jo tolyn, ji tyliai paliepė:

– Nutilk.

– Nes ką?! Nes užčiaupsi mane savo žolės pinklėm?

– Bartai! – jau suriko ji ir jos ištiesta ranka įsirėmė į jo krūtinę. Jis sustojo. Juna vis dar žvelgė į jį išsigandusi ir tik trumpam atsisuko į Iglę. Merginos lūpos beveik be garso sujudėjo, bet mergaitei pasirodė, kad ji suprato, ką Juna norėjo jam pasakyti.

Neišduoti buvo per vėlu. Tyla užtruko akimirką per ilgai, o jo žodžiai jau patvirtino tai, kuo Iglė buvo beveik tikra. Dabar buvo proga viską išsiaiškinti. Dabar jau matė, kad Bartas tikrai žino, kas yra Juna.

– Gal visgi jau pasakysi kas esi? – ištarė, žiūrėdama į ją.

Ši lyg susigūžė nuo to klausimo ir dar sykį priekaištingai nužvelgė Bartą. Judviejų ginčas dabar ištirpo iki nejaukios tylos ir abu lyg prasikaltę nusuko akis.

– Atsiprašau, bet nemaniau, kad jie gali nežinoti, – ištarė jis tyliai Junai, bet ir mergaitė tai girdėjo.

– Igle... – pradėjo ji, tačiau skėstelėjusi rankomis vėl nutilo.

Iglė laukė, bet Bartas tik dar žemiau nuleido galvą, o Juna nieko nesakydama liūdnai žvelgė į ją. Iglė žengė artyn.

– Juna, tu žinai viską apie mus, o mes nežinom beveik nieko apie tave. Tai nesąžininga. Aš jau ir taip turiu slėpti tavo paslaptis, nors tu išdavinėji maniškes. Aš nieko niekam nesakiau apie tuos debesis, apie stirną, apie žolę, o tu...

Dabar jau ir Iglė pajuto kaip krūtinėje pamažu tvenkiasi pyktis. Ne, dabar ji jau tikrai jos nepaliks ramybėje. Kodėl turėtų? Jei Juna ir toliau slėps kas esanti, viską, ką apie ją žino, Iglė tikrai papasakos ir tėčiui, ir Symantui, vos tik jie grįš iš šventyklos. Juna pravėrė lūpas:

– Tai nėra taip paprasta. Tai...

– O tu pabandyk pasakyti ir aš pati nuspręsiu.

Juna vis dar įdėmiai, bet liūdnai žvelgė į jos veidą. Tarsi maldautų pamiršti, nebeklausinėti, apsimesti, kad šitų klausimų nė nebuvo, bet Iglė nenusileido. Galop merginos blakstienos nusviro, pečiai nulinko žemyn, ir lyg jau apsisprendusi, ji giliai įkvėpė.

– Gerai. Tebūnie. Aš – laumė.

Iglė krūptelėjo.

– Laumė?

Juna linktelėjo. Susvaigo galva. Iglė nesitikėjo tokio atsakymo. Būtų spėjusi, kad ji ragana, kad kokia nors miško dvasia, bet... Laumė? Juna – laumė? Mergaitė pabandė atsiminti viską, ką buvo apie jas girdėjusi: senos, bjaurios moterys su vištos kojomis, grobiančios mažus vaikus pakrantėse. Juna į tokią nebuvo panaši.

– Tave tai gąsdina? – atsargiai paklausė. Iglė papurtė galvą.

– Ne, aš gi... Juk jau seniai įtariau, kad tu ne žmogus, tik... Tu nepanaši ir į tokią laumę, apie kokią aš girdėjusi.

Jos liūdnose akyse trumpam nušvito šypsena.

– Na, Igle, iš baimės ir nežinojimo žmonės juk prisigalvoja keisčiausių dalykų.

Mergaitė žvelgė į ją lyg matytų patį pirmą kartą. Ne, baisu nebuvo. Buvo greičiau nuostabiai neįprasta. Taip, ji juk galvojo, kad kažkas tokio gali būti, bet kai supranti, kad tai iš tikrųjų tiesa... Kiek dar aplinkui darosi keistų dalykų, kurių Iglė tiesiog nesupranta? Juk ir brolis, ir tėtis – jie turbūt nė neįtaria, kad ji gali būti... Laumė. Iglė dabar pažįsta tikrų tikriausią laumę, o dar ne taip seniai nebuvo tikra, kad jos apskritai nėra išgalvotos.

– Bet kodėl tu negalėjai iš karto pasakyti kas esi?

Juna papurtė galvą.

– Tai nėra taip paprasta. Dauguma žmonių iš karto manęs išsigąstų, be to... Kartais ir geriau, ir saugiau to nežinoti.

– Kodėl?

– Igle, tu dabar ir taip jau žinai net per daug. Tegul visa lieka taip.

Krivio dukra linktelėjo lyg sutikdama nebeklausinėti, bet... Bet tai buvo per daug keista, per daug svarbus dalykas, kad tuojau pat galima būtų baigti kalbą. Galvoje ūžė per daug klausimų: iš kur ji atsirado, kodėl ėmė bendrauti su jais, ar dar yra šalia tokių kaip ji, ko ji siekia? Ko pirmiausia paklausti?

– Bet... Kaip? Kodėl tu... Su mumis?

– Visų didžiausia tai tavo brolio kaltė, – nusišypsojo ji.

– A, na... O ką tu, kaip laumė, veiki? Jei jau sakai neužsiimi tuo, kuo kiti įsivaizduoja, kad užsiimi.

Vėl su priekaištu laumė pažvelgė į Bartą, lyg vien tuo žvilgsniu norėtų pasakyti „tai – vien tavo kaltė“.

– Jei klausi mano gyvenimo tikslo, tai nežinau ką tau atsakyti. O koks žmogaus tikslas? Aš tiesiog gyvenu ir vis kažkuo užsiimu. Ir nesenstu. Gyvenu šalia žmonių, kurie sensta ir miršta, o pati vis lieku tokia pat.

Iglė akimirką susimąstė.

– Turėtų būti puiku nesenti.

– M-hm, aš irgi taip jai sakiau, – paantrino Bartas, tačiau Junos veidu vėl praslinko liūdesio šešėlis.

– Taip tik atrodo.

– Kodėl? – vėl paklausė Iglė.

– Ir vėl tas „kodėl“. – Ji apsižvalgė po anglimi išmargintas sienas. – Ar atsimeni Sinotę, Igle? Tą mielą senučiukę, kuri tau atidavė savo talismaną. Tada klausei, iš kur ją pažįstu. Dabar jau galiu atsakyti: mudvi buvom geros draugės, kol ji gyveno ten, netoli jūsų miesto ir buvo dar jauna mergaitė. Vėliau ji įsimylėjo vaikiną iš tolimo krašto ir su juo pabėgo. Sinotė buvo nuostabi ir aš maniau, kad jos gyvenimas irgi bus nuostabus. Maniau, kad ji gyvens su juo ilgai ir laimingai, kad turės daug vaikų, daug anūkų, kad galų gale numirs būdama senutėlė, ramiai, apsupta šeimos. O tu pati matei kaip ją visai vienišą, be jokios prasmės ir tikslo nužudė kvailas plėšikas. Kartais nebesinori ir vėl to matyti, vėl nusivilti, kai viskas baigiasi ne taip kaip turėtų. Kiekvieną kartą kai susitinki naują draugą suprasti, kad tai tik neilgam, kad netrukus tu jo neteksi.

Iglė žvelgė į apniukusias akis. Ar apie juos Juna irgi taip galvoja? Apie Symantą, tėtį, ją pačią, kaip apie trumpaamžius pakeleivius? Jos liūdesį dabar tarėsi pajutusi ir Iglė.

– Bet gal kaip tik dėl to pasaulis ir yra gražus? Jei jis nemirtų, nustotumėm juo žavėtis, – vėl ištarė Bartas.

Juna atsisuko į jį ir galų gale beveik draugiškai jam nusišypsojo.

– Galbūt, bet todėl ir pačiai norėtųsi žinoti, kad galiu numirti pirmiau negu žmonės, kuriuos myliu.

Iglė vėl paklausė:

– Tai kiek tau metų?

– Tiksliai nebepamenu, bet gerokai daugiau nei Sinotei. Tik Igle, pažadėk, kad to tu nesakysi savo tėčiui ir broliui.

Mergaitė susiraukė. Juna iš tiesų kalbėjo rimtai. Jos žvilgsnis tiesiog reikalavo sutikti.

– Gerai, bet... – Pasidarė neramu. Nesinorėjo slėpti tokių dalykų nuo savo šeimos. O jei kas nors... – Ar bent Symantui neturėtum pasakyti?

Ji stipriai papurtė galvą:

– Ne. Juk žinai, kad žmonės bijo to, ko nesupranta, ir... Galbūt tavo brolis mane galėtų mylėti tik kaip žmogų, ne kaip kažkokį sutvėrimą, kuris nesensta ir nemiršta. Būk gera, nesakyk jam. Bent kol kas.

Lyg vis dar iki galo nesuprasdama, Iglė žvelgė į ją.

– Bet ar jie patys to neišsiaiškins? Juk tau ne visada išeina viską nuslėpti.

– O prisimink, kaip buvo su žole. Plėšikui buvo aišku ir kas vyksta, ir kas dėl to kaltas, tau buvo aišku, o jiedu sugalvojo visai kitaip. Taip, kad tilptų į jų suvokimą. Tai vienas iš dalykų, kuriuos supratau per savo gyvenimą: nepaisant visų įrodymų, žmonės visada iš visų jėgų stengsis tikėti tuo, kuo tikėti jiems norisi.

Iglė vėl trumpam žvilgtelėjo į trobelės šeimininką.

– O kodėl Bartui pasakei?

– Na, Bartui irgi ne visai pasakiau. Bet nuo jo neslėpiau. Na matai, jis... Na, toks... – Juna šyptelėjo.

– Koks? – paklausė jis.

– Nesvarbu. Tikrai. Be to, tu vėl supyksi.

Jis pravėrė lūpas lyg norėdamas priekaištauti, bet rodės persigalvojo. Juna atidžiai žvelgė į jį. Buvęs atšiaurus žvilgsnis dabar tapo beveik geranoriškas. Galop ji ištarė.

– Klausyk, gal iš tiesų galim nebesipykti? Aš pamirštu Korą ir tai, kad ką tik mane išdavei, o tu nustoji erzinti Symantą.

– Iš tiesų? Taip paprastai? – jis žvelgė įtariai.

– Taip. Juk dabar mes visi trys suokalbininkai, visi trys nebeišduosim vienas kito. Ar ne, Igle?

Mergaitė dar kartą nužvelgė judviejų veidus, lyg spręsdama ar tikrai su tuo sutikti. Visgi linktelėjo galvą. Bartas trūktelėjo pečiais.

– Jau turėtų būti keista, jei staiga nustotum kabinėtis prie kiekvieno mano žodžio.

– Bet aš galiu, – šyptelėjo ji. – Tik prieš tai, gal dar leisi ištaisyti klaidas? – Juna mostelėjo galvą į juodais ženklais išmargintas sienas. Jis pametėjo jai angliuką begulintį šalia krosnies. Pamažu kambaryje išnyko tas virpantis nerimas. Junos veidas tapo toks pat ramus, kaip visuomet, Bartas vėl atsisėdo ant suolo ir jo lūpų kampučiai lyg netyčia kilstelėjo šypsenai. Iglė atsikvėpė. Iš tiesų, tos bendros paslaptys ramino ir ją. Ar turėjo būti baisu viename kambaryje su laume ir žmogum, kurio dar prieš dvi dienas ji nepažinojo? Galbūt Iglės protas ir būtų sakęs „taip“, bet širdyje ji suprato, kad iš jų nieko blogo negali sulaukti. Priėjusi prisėdo ant kito suolo galo. Juna anglimi perbraukė vieną simbolį ant sienos ir šalia parašė kitą.

– Iš tiesų, Bartai! Maniau, kad rašydamas nebeturėtum daryti tokių klaidų.

– Judu mokate rašyti? – paklausė mergaitė vėl nustebinta.

– Aš, kaip paaiškėjo, dar nelabai, – ištarė jis, – o Juna... Na tu dar pamatysi, kiek neįtikėtinų dalykų ji moka.

– Ar dabar rašai tik čia? – paklausė laumė, nutraukdama jį.

– Ne.

– Gal net paskaitysi ką nors ką esi parašęs? Būtų beveik kaip senais laikais.

Jiedu vienas kitam nusišypsojo. Iglei dabar net pasirodė kiek keista, kaip taip greitai galima susitaikyti – jų šypsenose pykčio, regis, nebebuvo. Bartas papurtė galvą:

– Kad gal ne.

– Kodėl? – vėl paklausė Iglė.

– Jei dar nepastebėjai, Juna būna labai priekabi ir pikta, jei tik kas nepatinka.

– Ne, aš norėjau paklausti kodėl tu rašai?

Jo akys nušvito.

– Kodėl? Man iš pradžių irgi atrodė keista, bet dabar keista kas kitas. Būtent tai, kad niekas tuo neužsiima. Juk, pavyzdžiui, šitos sienos, tie beržo tošies ritinėliai visada pasiruošę klausytis ir niekada nuo to nepavargsta. Tai, kaip patys kantriausi draugai, kokie tik gali būti. Dabar juose jau tiek minčių, jausmų, tiek atskirų pasaulių užrakinta. Žmogaus atmintis per trumpa detalėms, o juose aš visuomet galiu sugrįžti į tai, kas buvo gera ar kas buvo aukščiau kasdienybės. Juose galiu sudėlioti savo naują pasaulį ir bet kada į jį patekti. Galiu tuo pasauliu pasidalinti ir su kitu.

– Su tuo, kas moka skaityti. – pataisė Juna.

– Na taip. Tai apsunkina pastarąjį tikslą, – šyptelėjo jis, – bet kada nors, Juna, aš sukursiu tokį, kuris patiks bent jau tau.

– Sukursi pasaulį? Aš manau, kad dievai ims tau pavydėti. Vadinasi, nusprendei nustoti bendrauti su žmonėmis ir pradėjai kalbėtis su sienomis?

– Sienos rečiau skaudina, Juna.

Ji atidžiai pažvelgė į jo akis, lyg supratusi ir neištartus žodžius. Jiedu tarsi vėl pamiršo Iglę, bet dabar ji dėl to blogai nebesijautė. Tiesiog nebetrukdoma, nebestebima galėjo žiūrėti į jį. Nors dabar tos žalios, smaragdinės akys buvo beveik paslėptos po ilgomis blakstienomis, ji vis tiek tarėsi jose matanti tą jos širdį draskantį liūdesį. Šią akimirką nebesinorėjo galvoti apie dvasias, dievus, keistas būtybes, šešėlius grobiančius žmonės, šią akimirką svarbesnis buvo jis. Vienas vienintelis, kurio širdgėla dabar skaudžiai graužėsi ir į ją.

Juna pakilo ir priėjo prie durų.

– Debesys prasisklaidė. Gal eime laukan? Dabar krenta žvaigždės.

– Tau tai dar nenusibodo? – paklausė Bartas. – Per tiek metų?

Ji papurtė galvą: tai – ne.

Netrukus jie jau sėdėjo žolėje, atrėmę nugaras į namo sieną. Per medžius matėsi didelis plotas žvaigždėmis nusėto dangaus. Jie ir miškas aplink be garso stebėjo naktį.

– Žinai, o visgi norėtųsi kažkaip palikti savo pėdsaką pasaulyje, – nutraukdamas tylą vėl ištarė Bartas. – Kad bent kažkas liktų, kas primintų, kad toks buvau.

– O, štai! Gal ir nereikėjo su tavim taikytis – pokalbiai vėl tampa diskusijomis apie Barto gyvenimo prasmę. Bet iš tikrųjų? „Palikti pėdsaką pasaulyje“?– nusijuokė Juna. Iglė susiraukė – dabar buvo net pikta, kad ji vis tiek gali iš jo šaipytis. Tačiau jis į tai, rodos, nekreipė dėmesio.

– Taip. Užmarštis baisi. Kai viskas ką darei, atrodo, praėjo per niek, nes niekas to nebepamena.

– Ir kas tau iš to, kad tave atsimins kai jau būsi negyvas? O jei ir atsimins, tai kaip ilgai? Vis tiek pagaliau užmirš, vis tiek visi tavo pasauliai virs pelenais.

– Tu taip manai?

– Taip.

Bartas staiga atsisuko į Iglę:

– O tu, mieloji?

– Ką aš? – sumurmėjo krūptelėjusi, išgąsdinta jo žvilgsnio.

– Ar tu norėtum, kad tave atsimintų?

– Aš? Aš nežinau. – Ji nutilo, bet nė vienas jos nepertraukė. Žalios akys iš žvaigždėtos nakties tamsos toliau atidžiai ją stebėjo. – Man kasdien vis kitaip atrodo.

Jis nenusisuko ir ji ėmė jausti kaip skruostai vėl ėmė rausti. Stengėsi nekreipti į tai dėmesio ir tikėjosi, kad dabar to nesimato.

– Tai visgi, – vėl pradėjo jis, – nemanau, kad dar nesi sugalvojusi... Kaip tu norėtum praleisti savo gyvenimą?

Jo dėmesys tikrai trikdė.

– Na, aš norėčiau... – Ji stabtelėjo bandydama iš anksto susidėlioti galvoje žodžius. – Norėčiau tapti žolininke ir daug keliauti, padėti žmonėms, kaip mano močiutė ar Sinotė. Taip pat norėčiau išmokti rašyti kaip judu.

Jis tarsi susimąstė.

– Būsi moteris be šeimos? Be namų? Tokia pat atsiskyrėlė kaip mudu? Ar supranti, kad dėl savo gražios svajonės turėsi atsisakysi laimingos meilės ir nuolatinės žmogiškos šilumos? Sugebėsi?

– Kodėl aš turėčiau atsisakyti meilės? – paklausė Iglė, nebedrįsdama pažvelgti tiesiai į jį.

– Nes nelabai tikiu, kad rasi kažką, kas viską mes ir su tavimi iškeliaus ieškoti kam reikia padėti. Arba būsi viena ir turėsi svajonę, arba būsi kartu ir apsiprasi su tuo, ką turi. Tokia tiesa.

Jo balsas nuskambėjo švelniai ir beveik linksmai, bet Iglės krūtinėje skaudžiai suplakė. Jis turbūt teisus. Be to, ji net nebeieškos meilės. Kam? Juk jau žino, kur ją rasti, tik negali gauti. Jis myli kitą, o Iglė, kad ir kaip apie save begalvotų, prieš jį turbūt tėra tik vaikas.

Junos petys švelniai prisilietė prie jos. Iglė pakėlė galvą. Sutiko jos tylią, kiek liūdną šypseną. Atrodė, kad ji be žodžių nori pasakyti, kad tuo tikėti nereikia, bet mergaitė vėl nusisuko.

Niekas nebedrįso drumsti nakties. Tik Juna kartkartėmis vis pakeldavo ranką parodyti kur krenta žvaigždė. Pamažu paskaudo kaklą taip sėdėti ir Iglė, atsigulusi ant žolės, padėjo galvą jai ant kelių. Po tuo gyvu, judriu dangum, tarp gąsdinančių savo pačios jausmų, dabar ir čia, Juna ėmė atrodyti kaip vienintelė, į kurią galima atsiremti. Tai, ką iki šio vakaro ji taip slėpė, nebegąsdino – atrodė, kad dabar ja kaip tik galima iš tiesų pasitikėti. Žvaigždės pamažu nustojo kristi. Iglė užsimerkė. Tik trumpam. Tačiau, nepaisant pasiryžimo kartu su jais sulaukti ryto, miegas nugalėjo.

Juna nuleido žvilgsnį žemyn, nuo dangaus iki miegančios mergaitės. Švelniai perbraukė ranka per jos plaukus. Atsargiai, taip, kad nepažadintų. Bartas žvelgė į jas abi. Akys jau priprato prie žvaigždžių tamsos ir jis tyliai paklausė:

– Tu iš tiesų labiau norėtum būti su jais?

Junos akyse ėmė kauptis ašaros, ir ji sušnabždėjo:

– Aš nesakau, kad man atsibodo gyventi. Man tik atsibodo taip gyventi. Aš nenoriu vėl matyti kaip jie miršta. Kaip miršta ji, jos tėvas, o ypač jis. Aš pati norėčiau pasenti ir numirti su jais. Turėti kažką, kas sėdės prie mano mirties patalo, turėti šeimą. Man atsibodo būti vienai kaip mėnulis.

Bartas pasislinko arčiau jos, kad galėtų kalbėti dar tyliau.

– Tu turbūt išmintingesnė už mane, bet aš tuojau pat su tavim pasikeisčiau savo gyvybe į tavo nemirtingumą. Man taip baisu stebėti kaip laikas, skirtas man gyventi, vis trumpėja, o aš vis dar nieko svarbaus nenuveikiu.

– Gaila, kad negalim apsikeisti, Bartai, bet aš tikiu, kad tu suspėsi. O jei ir ne, aš ir taip tave visuomet atsiminsiu. Tu būsi nepamirštas taip ilgai, kaip ilgai gyvensiu aš.

– Gal netgi verksi, kai numirsiu?

– Taip, Bartai, tikrai verksiu, – ji nusišypsojo, bet pasakė nuoširdžiai. Tada nusišluostė ašaras. – Atsiprašau. Silpnumo valandėlė, – pabandė nusijuokti ir vėl pažiūrėjo į miegančią mergaitę:

– Beje, ar pastebėjai, kad ir ji tave...?

Jis linktelėjo:

– A, na taip.

– Vargšas vaikas. Aš vis tiek niekaip nesuprantu už ką jos tave taip myli.

– Juna, tu man tikras įkvėpimo šaltinis, prisiekiu.

Ji įdėmiai pažiūrėjo į jo veidą:

– Aš kartais manau, kad vis tiek tu labiau erziniesi, negu iš tiesų mane myli, – pasakė ji, šį kartą be pašaipos. – Kad ir kaip ten bebūtų, smagu, kad galim nebesipykti. Ar ne?

– Žinoma. Bet matai, kaip čia yra: Juna, kuri taip gerai supranta žmones, nežino ar aš ją myliu, ar tik erzinuosi. Tai didina mano savigarbą.

– Na, tegu bus nesvarbu kaip yra iš tiesų. Šiaip ar taip, vis tiek nuo to niekas nesikeičia. Ką mes darysim su Igle? Ar padėsi man ją parnešti į vidų ar miegosim čia?

– Tu juk žinai, kad lengviausia būtų tiesiog ją pažadinti ir ji nueitų savom kojom.

– Ne, tegu miega, – pasakė Juna vėl perbraukdama ranka per jos kaktą. Bartas atsiduso, nuėjo atgal į namelį ir grįžo su apklotais.

*********

Iglę pažadino ryto saulės spinduliai ir paukščių čiulbėjimas. Šviesus dangus beveik akino po tos begalinės, spindinčios juodumos, kurią matė užmerkdama akis. Šviesa nusmelkė kaip dūris – naktis baigėsi ir ji to nepamatė. Laiko čia liko dar mažiau.

Dar prisimerkusi, po truputį pratindama akis, bandė susivokti kas dedasi aplink. Tarp virš galvos pradūzgiančių bičių, išgirdo Junos kvėpavimą, pajuto jos pirštus ramiai besiilsinčius ant peties. Pasuko galvą į šoną. Už poros žingsnių, įsisupęs į kailinį apklotą, miegojo Bartas. Smulkios ryto rasos lašeliai kabėjo jo tamsiose garbanose ir net ilgose blakstienose. Šviesa krito ant jo virpėdama tarp medžių lapų. Buvo beveik pavydu spinduliams – ir Iglei norėjosi amžinai žiūrėti į tą ramų, gražų veidą.

Tarsi pažadintas žvilgsnio jis atsimerkė. Pažvelgė tiesiai į ją. Iglė pasijuto lyg užklupta daranti kažką neleistino, tačiau vis dar nenorėjo nusisukti. Suaižėjusių smaragdų akyse suspindo saulė. Lūpų kampučiai pakilo į viršų ir jis tyliai ištarė „Labas rytas“. Iglė atsakė. Pajuto, kad pajudėjo Junos ranka. Besirąžydama ji ištiesė ją į viršų, ir pasakiusi tą patį „Labas rytas“ pridūrė:

– Ką gi, Igle, metas keltis, nes aš beveik nebejaučiu savo kojos.

Mergaitė pakėlė galvą nuo jos kelių ir atsisėdo. Kaip tik tuomet ir pamatė iš miško pareinančius tėtį ir brolį.

Preigilas nusijuokė:

– Kas nutiko, pasiklydot ir neberadot namų?

Symantas susiraukė. Nors Juna ir įtikinėjo, kad jam tikrai nėra ko nervintis, jis ir vėl matė juos kartu. Tai, kad šalia buvo ir Iglė paguodė ne per labiausiai.

– Ne–a, kažkaip pritrūkom gryno oro, – atsakė Juna šyptelėdama. Bartas atsistojęs pamojo jiems ranka. Symantas apsimetė to nematęs. Jiems priartėjus Juna paklausė:

– Tai kaip?

Preigilas gūžtelėjo pečiais:

– Šį kartą tikrai mačiau vieną. Bet pakalbėti nepavyko.

– Tai ką darysim?

– Galvoju gal reikia dar šiandien nueiti su Igle? Gal ji matys kažką daugiau?

Iglė iš karto linktelėjo. Symantui pasirodė, kad tuo pasiūlymu net buvo patenkinta.

Bartas surinko paklotus ir visi nuėjo į vidų. Tik krivio sūnus pasiliko. Atsirėmė į apsamanojusią sieną. Reikėjo kažkaip nusiraminti. Tėvo žodžiai tuomet tikrai suveikė ir jis pats bandė pasijuokti iš savęs, bet dabar ir vėl... Jis žinojo, kad nėra vertas Junos, bet vis tiek nebuvo pasiruošęs jos atiduoti be kovos. Tik kaip dabar turėtų kovoti?

Netrukus vėl išgirdo jos žingsnius. Jau sugebėjo juos atpažinti iš to tylaus, lyg laukinio žvėrelio sėlinimo. Neatsisuko, laukė, kol prieis.

– Symantai.

Jis tylėjo. Ji atsirėmė į sieną šalimais ir jos petys prisiglaudė prie jo rankos.

– Kas dabar? Ar tik tai, ką matei, ar dar ir kas nors, ką sugalvojai?

Jis atsisuko į ją.

– Kodėl tu turi taip su juo?

– Ką? Ką su juo? Aš juk tikrai nedarau nieko, dėl ko turėtum pavydėti. Jei netiki manim, paklausk Iglės. Aš jam žodžio pasakius nesu, kol jos nebuvo šalia.

– Ir tau turbūt to labai gaila, – ištarė jis, nebesugebėdamas nuslėpti nei susierzinimo, nei nerimo. Junos veidas sustingo. Ji įkvėpė ir pyktis užtvindė jos akis.

– Įsivaizduokim, kad tu šito nesakei. Aš jo nemyliu, nemylėjau ir nemylėsiu, bet jis vis dar myli mane. Aš dėl to nekalta. Bet atsimink, kad Bartas – vienas iš nedaugelio, kuris nesavanaudiškai mums padeda, nepaisydamas tų dvasių ar to, kad jam skaudu po savo stogu matyti mus abu, to, kad dabar nuolat turiu įrodinėti, kad myliu tave, o jis man – tuščia vieta.

Symantas nuleido akis žemyn. Nebežinojo, kaip į ją reaguoti. Tikėjosi gynybos, ne puolimo. Ji atsistojo priešais ir uždėjo delnus ant jo skruostų. Piktos akys žvelgė tiesiai, neleisdamos nusisukti.

– Aš nesu tavo. Įsidėmėk ir paklausyk, kai sakau, kad nebūčiau priversta, tau įrodyti ne žodžiais, o veiksmais. Aš beprotiškai tave myliu, bet nesu ir niekada nebūsiu tavo nurodymus vykdanti tarnaitė, todėl net negalvok, kad gali bandyti man įsakinėti.

Jis žvelgė į jos akis ir kitas nerimas, kaip lietus per smėlį, jau graužėsi krūtinėje. Jei ją prarastų... Ne, net nenorėjo apie tai galvoti. Jos delnai pasitraukė. Ne, dar akimirką.

Jis ištiesė rankas ir apkabino ją priglausdamas prie savęs. Ji vis dar atrodė supykusi, bet nesipriešino.

Staiga iš trobelės atsklido dūžtančio indo garsas ir kažkieno riksmas. Juna krūptelėjo. Jo rankos nusileido ir abu nubėgo į vidų.

Prie ugniakuro stovėjo Bartas, o po jo kojomis ritinėjosi molinio indo šukės. Išsigandęs jis stebėjo tamsą kambario kampe. Preigilas ir Iglė žvelgė ten pat. Kol kas labiau susidomėję, nei išgąsdinti. Symantas bandė suprasti, ką turėtų matyti, bet tada tamsumoje kažkas sujudėjo. Kaip visada, šiurpas nusliuogė stuburu žemyn. Šešėlis išslinko į šviesą. Tamsi dvasia iš juodų gaisro dūmų, senu raukšlėtu veidu.

Baimę staiga pakeitė nuostaba. Šešėlis lėtai paėjęs, sustojo kambario viduryje. Vaikinas žengė artyn.

– Symantai, ką darai? – riktelėjo tėvas.

Jis nekreipė dėmesio. Tas veidas atrodė matytas. Dabar svarbiausia buvo įsitikinti. Priėjo taip arti, kad ištiesęs ranką jau galėjo paliesti tamsą. Jis tyrinėjo kiekvieną raukšlę, įdubusių skruostų judesius ir anglies juodumo vyzdžius. Šešėlis žiūrėjo tiesiai į akis, bet nebejudėjo. Tuomet juodi plaučiai šaižiai sucypė ir tamsa išnyko.

Junos pirštai stipriai įsikabino į jo alkūnę.

– Ką tu sau galvoji?

Kurį laiką Symantas nesugebėjo nieko pasakyti. Jautė kaip trupa žemė po kojomis, kaip diena temsta prieš akis ir darosi sunku kvėpuoti. Pritūpęs apkabino savo galvą rankomis.

– Tai aš. Aš dėl visko kaltas.

XVII SKYRIUS. SAVO PĖDOMIS

Tas gniuždantis jausmas pamažu šiek tiek nuslopo. Vis dar tylėdamos į jį žvelgė jų akys.

– Tai kur tu jį matei? – vėl paklausė tėvas.

Symantas dar žemiau nunarino galvą.

– Ten, šiaurėje. Kai su Vilkgaila ėjome į paskutinį žygį. Pats jį ir nužudžiau.

– O kiti? Kiti irgi iš ten? – klausinėjo, net neleisdamas pagalvoti.

Symantas papurtė galvą.

– Nežinau. Nežinau. Bet jis tai tikrai. Niekada neužmirščiau.

Preigilas panardino pirštus į savo plaukus.

– Net jei šitas buvo iš ten, tai gali ir nieko nereikšti. Gal jie tiesiog iš visų pakampių surankioti mirusieji? Sinotė juk sakė, kad jai jie priminė protėvius.

– Bet taip pat gali būti ir vienos giminės protėviai. Nuo paskutinių mirusių iki anksčiau, – įsiterpė Juna.

– Igle, – tėvas atsisuko į ją, – o kaip tau atrodo?

– Man? Aš nežinau. Iš kur aš galiu žinoti? Dabar nemačiau nieko daugiau negu jūs.

– Igle? Tikrai? – Junos balsas suskambėjo beveik aštriai.

Sesė apsidairė lyg ieškodama ar sienose nebesislepia daugiau piktų žvilgsnių.

– Bet tikrai...

Symantas atidžiai įsižiūrėjo į jos veidą. Pasirodė, kad ji dar kažko nesako. Vėl atrodė kaip bailus paukščiukas; lygiai taip, kaip tada, kai Juna jiems pasakė, kad ji gali matyti dvasias. Mergaitė suspaudė savo pirštus saujoje.

– Nebent... Jau seniau, dar namie, prieš vieną šešėlių atėjimą mačiau atspindį vandenyje. Nors taip net negalėtum to pavadinti, nes nebuvo nuo ko atsispindėti... Mačiau moters veidą juodom akim. Tokį piktą.

Tėvas susiraukė.

– Kodėl anksčiau nesakei?

– Nes... – Iglė, įsmeigė gailų žvilgsnį į Juną, – Nes nesureikšminau, nes sunku buvo atsirinkti, kas svarbu, o kas ne. Negalėjau papasakoti apie visus žemių padarėlius, kuriuos esu mačiusi. Kas iš to dabar?

Krivis pažvelgė į Juną, tarsi tikėdamasis iš jos kokios nors išvados.

– O galbūt reikėtų nuvykti ten, kur buvo tas kaimas? Pameni, kaip Sinotė kalbėjo apie tai, kad mirštančiojo pyktis yra labai galingas? – paklausė ji.

– Bet jei jie visi mirę, ką tai padės?

– O jei ne? Jei ne mirštantis? Jei juos iškvietė kažkas gyvas?

Žvilgsniai vėl pasisuko į Symantą. Jis rankomis suspaudė tvinksinčius smilkinius.

– Jei klausiat ar visus nužudėm, tai nežinau. Tikėjausi, kad ne.

Pasirodė, kad tėvas dvejoja. Tyla tapo sunki.

– Išjojam. Dabar.

*********

Rišdama savo mantą prie balno, Iglė stebėjo Bartą kalbantį su tėčiu. Štai ir viskas. Turbūt tai paskutinis kartas, kai jį mato. Galbūt jis apskritai paskutinis jos sutiktas žmogus. Galbūt šešėlių atnešama mirtis juos suras pirmiau, negu jie tą, kuris už juos atsakingas. Kelias dar toks tolimas, pakeliui ne vienas vakaras ir ne du, o šešėliai gali ateiti ir iki kito ryto. Krūtinėje buvo taip sunku. Dabar tetroško bent jau į ką nors įsikibti – visa atrodė taip beviltiška: tas bėgiojimas per miškus, iš vienos pakrantės į kitą, vien tam, kad sužinotų, jog atvyko ne ten. Tebūnie ji silpna, bet nebeatrodė, kad dar turi tam jėgų. Kaip jų dar užteko tėčiui, Symantui, Junai? Iglei jau nebesinorėjo niekur keliauti. Jei nuo to priklausytų tik jos pačios gyvenimas, ji iš tiesų nebeitų niekur. Pasiliktų čia iki galo. Bent jau prieš tai, kai ją pasiglemš tamsa, galėtų žiūrėti į tas smaragdines akis.

Lyg išgirdęs neištartą norą, Bartas atsisuko. Jo lūpos dar kalbėjo su tėčiu, bet akys žiūrėjo į ją. Jis nusišypsojo. Dar skaudžiau sugėlė širdį. Niekaip, visiškai niekaip, viso to pabaiga jai negalėjo būti laiminga. Net jeigu kažkokiu stebuklingu būdu jie sustabdytų šešėlius, Bartas buvo teisus – Iglei teks likusį gyvenimą būti vienai. Ji niekada neras dar vieno Barto. Ašaros ėmė kauptis ne tik akyse, bet ir kažkur giliai širdyje, ir greitai nusisukusi, ji nubėgo prie upės.

Ten, toli nuo jų; ten, kur jos verksmą užgožė vandens čiurlenimas, atsisėdusi ant kranto ji pagaliau davė valią ašaroms. Buvo nebesvarbu kaip tai galėjo atrodyti bet kam kitam; nebesvarbu, kad iš jos jausmų pasijuoktų Juna, Symantas ar tėtis; kad jie sakytų, kad Iglė jo beveik nepažįsta. Nepaisant visko, jai tai buvo pats tikriausias, pats stipriausias įmanomas jausmas. O dabar kažkaip reikėjo jį išrauti su visomis šaknimis, kurios, rodos, jau spėjo apsivyti kiekvieną nervą ir gyslą.

Praėjo nemažai laiko, kol įstengė susivaldyti. Pakėlusi akis nuo šlapių delnų ji pažvelgė į upę. Tada ir išgirdo kažkieno balsą. Išsigandusi atsisuko. Už jos stovėjo Bartas. Ji greitai pabandė nusivalyti ašarotą veidą, bet smaragdinės akys vis tiek liūdnai stebėjo dar drėgnus ašarų takus. Jis atsisėdo šalia jos ant kranto.

Kodėl jis čia? Ašaros vėl kaip upės vanduo ėmė tekėti skruostais, nepaisydamos Iglės pykčio ir begalinio noro jas suvaldyti. Bartas uždėjo ranką ant jos pečių ir prisiglaudė ją prie šono.

– Igle... – tyliai ištarė, ir jo balsas susiliejo su upės čiurlenimu.

– Kas? – pabandė paklausti, nekreipdama dėmesio į smaugiančią raudą. Lėtai pakilo jo lūpų kamputis, bet akys nebesišypsojo.

– Igle, tu dar tikrai rasi ką mylėti.

Jos petys po jo delnu krūptelėjo.

– Net jei pažadėčiau tavęs čia laukti kokius dešimt metų, kol užaugsi... Tau manęs tada tikrai nebereikėtų. Ne taip kaip mudviejų draugė Juna, aš tik žmogus ir tada aš jau būsiu beveik senas, bjaurus ir tau jau juokingas padaras, gyvenantis viduryje miškų. Tada tau pačiai bus juokinga. Vakarykščiai jausmai visuomet atrodo netikri. Pamatysi.

Jis nutilo. Ji nebežinojo ką atsakyti, net kaip į jį pažvelgti. Bartui nereikėjo to sakyti. Jo žodžiai visai neguodė, vis tiek netikėjo nė vienu jo sakiniu. Buvo tik dar liūdniau, tik dar labiau gėda. Ar iš tiesų ji jam atrodo toks vaikas? Kodėl jis negalėjo apsimesti, kad nieko nesupranta?

– Atleisk. Žinau, kad dabar tu manimi netiki. Ir netikėk. Liūdėk, nes tik iš liūdesio, o ne iš džiaugsmo galima sukurti ką nors gražaus.

Jis dar vieną, paskutinį kartą, jai nusišypsojo. Tik jai vienai. Bent tai ji galėjo užrakinti širdyje kaip skaudų, bet brangesnį už visus pasaulio smaragdus prisiminimą.

*********

Jaukiai traškėjo laužo liepsna, o vakarai darėsi vis šaltesni. Keturi kūnai susispietė arčiau. Pečiais susirėmę sėdėjo ir Juna su Igle. Symantas nesusilaikė nenusišypsojęs. Buvo gera matyti, kad ir sesutė pagaliau priprato prie jos. Taip ir nesužinojo, kuo jai iš pradžių Juna neįtiko, bet kita vertus dabar tai nebesvarbu. Dabar šie trys žmonės buvo pati artimiausia šeima. Galbūt ir vienintelė likusi. Galbūt namie jų nebelaukia niekas, gal nieko ir nebėra. Ar sugrįžę dar rastų Auktarę? Tikėjosi, kad taip, bet net jei ir ne, net jei jie – paskutiniai likę prakeiktojo miesto gyventojai, tai neslopino Symanto noro kovoti. Tuo labiau dabar, kai suprato dėl ko visa tai. Jei tik galėtų išgelbėti šiuos žmones, nedvejodamas iškeistų savo gyvybę į jų. Net nepaisydamas to, kaip svajojo apie tai, kas dar galėtų nutikti jo gyvenime. Be jų, be jos, visa tai būtų neįmanoma.

Pakėlė galvą aukštyn. Ar nuo vėsos, ar nuo kažkokios negeros nuojautos per nugarą perbėgo šaltis. Junos juodasis vanagas taip pat kažko nerimo ir dairėsi į medžius gaubiančią prietemą. Vaikinas įsižiūrėjo į paukštį. Lagis sustingo akylai stebėdamas kažką už jų nugarų. Sutraškėjo užmintos šakos. Symantas ištiesė ranką ir palietęs kardo rankeną atsistojo. Preigilas taip pat pakilo. Tai išgirdo visi.

Šešėliai? Ne, šį kartą ne jie. Toliau miške, nušviestos besileidžiančios saulės spindulių, stovėjo trys moterys. Panašios viena į kitą, tarsi būtų seserys, visos trys pilkšvais, šaltais veidais žvelgė į juos ir tylėjo. Tik ramiame vėjyje lėtai plaikstėsi jų ilgi juodi plaukai. Tėtis pasisveikino:

– Labas vakaras.

Jos netarė nė žodžio. Net nejudėjo, net jų veidų išraiška nesikeitė.

– Ar galime jums kuo padėti? – vėl paklausė Preigilas.

Vėl tyla. Jos nesidairė, žiūrėjo tiesiai, tarsi laukdamos. Jų veidai beveik gąsdino. Ne taip seniai jie buvo prajoję vieną kaimelį, bet kažkodėl atrodė, kad jos ne iš ten. Symantas pažvelgė į Iglę. Jos akys tik patvirtino jo įtarimus. Vėl įsižiūrėjęs į tas pilkas figūras dabar suvokė į ką tiksliai buvo nukreipti jų žvilgsniai. Atsisuko į Juną: jos veidas buvo kaip niekad baltas, o sudėti ant krūtinės pirštai virpėjo.

– Aš turiu eiti. Kuriam laikui.

– Kur?

– Nebijok, aš jas pažįstu. Aš turiu. Aš grįšiu. – Jos balsas vis labiau tilo, o žodžiai labiau vis panašėjo į klausimus, į kuriuos ji nežinojo atsakymo.

Jis papurtė galvą:

– Ne, Juna, neik. Ne.

– Ššš, – prilietė pirštą prie jo lūpų. – Privalai manim pasitikėti. Gerai? Nesijaudink. Aš sugrįšiu.

Moterys laukė. Juna žengė į priekį ir Symantas staiga suprato kur anksčiau yra jas matęs. Ne, ne jas visas, tik vieną, turbūt tą, kuri dabar stovėjo viduryje – dar namie, naktį pievoje, kai nepažįstamoji jo klausė, ar jis nežinąs, kur Juna. Prisiminė ir kaip Juna išsigando, kai jis papasakojo jai apie šitą susitikimą. Sučiupo jos ranką.

– Ne.

– Mylimasis, aš žinau ką darau.

– Iš kur, Juna?

Jos lūpos tvirtai susispaudė, bet dabar ir Iglės pirštai įsikibo į Juną laikančią brolio ranką.

– Symantai, paleisk ją. Taip reikia.

Krūtinėje liepsnojo baimė. Jis pažvelgė į tėtį. Krivio veide matė tik nuostabą, bet Iglė ir Juna žiūrėjo į jį su liūdnu, bet atkakliu prašymu paleisti. Symanto pirštai virpėdami išsitiesė ir mergina vėl žengė nepažįstamųjų link. Jis vos vos laikėsi vėl nesučiupęs jos tolstančios rankos. Iglė tebespaudė jo riešą, o moterys, sulaukę Junos, apsisuko ir pamažu visos pradingo miško tamsoje.

Tik joms išnykus, Symanto kūną apglėbė stingdantis šaltis. Ne! Kodėl jis leido jai nueiti? Negalima buvo leisti. Juk turėjo ją apginti, o ne atiduoti pavojui! Jis greitai išsivadavo iš sesės rankų ir pradėjo bėgti ten, kur paskutinį kartą matė jas nueinančias.

Visas miškas kvėpavo vėsuma. Buvo net per daug tylu. Jos negalėjo toli nueiti, bet jų niekur nebesimatė. Symantas sušuko jos vardą, bet garsas susigėrė į medžius, garso neliko. Kad ir kaip atidžiai dairėsi aplink, nematė žmonių siluetų, negirdėjo lūžtančių po jų kojomis šakelių, traškančių sausų samanų. Aplink nebuvo nieko, tik medžiai. Jis nebežinojo į kurią pusę bėgti. Jau trečią kartą pametęs Juną ieškojo jos miškuose, tačiau dabar dainos pagal kurią galėtų sekti nebebuvo. Pirštai tvirtai įsikibo į sueižėjusią medžio žievę ir jis dar kartą iš visų jėgų pašaukė ją vardu. Ji neatsiliepė.

Saulė pasislėpė ir vienintelis šviesos šaltinis teliko laužas. Symantas neleido liepsnai nuslopti – dabar tai buvo viltis, švyturys jam ir jai. Jei ji sugrįš. Šį vakarą nepasirodė šešėliai, bet vaikinas nebuvo tikras ar tos trys moterys nebuvo atsiųstos vietoj jų. Iglė pamažu užmigo, turbūt tiesiog praradusi viltį jį nuraminti. Ji tikino jį, kad Juna tikrai grįš, kad ji žino ką daranti, bet... Bet kodėl Symantas turėjo tuo tikėti? Iglė mato dvasias, bet iš kur tokius dalykus turėtų žinoti Juna? Žiniuonis senelis? Šita istorija kuo toliau, tuo mažiau jį įtikindavo. Kas per padaras turėjo būti tas jos niekam nežinomas senelis, jei net tėvas kartais žino mažiau nei Juna?

Net ir Preigilas galop užmerkė akis: „Pamiegok, Symantai, juk ji prašė nesijaudinti. Viskas bus gerai. Ji tikrai sugrįš“. Budėti jie liko tryse: jis, Lagis ir ugnis.

Jau artėjo aušra. Turėjo taip būti, nes naktis dabar atrodė pati tamsiausia. Širdyje irgi buvo kaip niekad tamsu. Jis jau nebežinojo kur dėtis iš nerimo, kaltės ir liūdesio. Juk dar šį vakarą save tikino galintis atiduoti gyvybę už juos, o kai iš tiesų reikėjo ją apginti... Juną! Jis kažkokioms piktoms dvasioms atidavė Juną! Užsidengė veidą delnais. Jei ji negrįš... Staiga Symantas išgirdo, kaip sušlamėjo kažkieno užkabinta lapuota šaka. Abu – ir jis, ir paukštis – pasisuko į garsą. Jei tai ne ji, nebesvarbu kas, tegu ir mirties šešėlis. Vaikinas pakilo ir greitu žingsniu nuėjo link dar ką tik judėjusio silueto.

– Juna.

Ji klūpėjo atsirėmusi į medžio kamieną. Tamsios akys pažvelgė pro susitaršiusių plaukų pinkles. Pasirodė, kad jose suspindo ašaros. Jis suklupo šalia ir prispaudė ją prie krūtinės. Tarsi maldą, tarsi padėką ėmė tyliai kartoti jos vardą. Buvo taip gera vėl ją pajusti. Jos kūnas drebėjo, o rankos lengvai pakibo ant jo pečių.

– Kas atsitiko? Ką jos tau padarė? – kalbėjo tyliai, lyg bijodamas, kad garsas gali ją sužeisti.

– Nieko. Viskas gerai. Aš tik labai pavargau. Šalta.

Jis pakėlė ją ant rankų ir nusinešė prie liepsnojančio laužo. Ugnis buvo kaitri, bet Juna vis dar drebėjo. Tebelaikydamas ją savo glėbyje nubraukė plaukus nuo jos veido. Mergina užmerkė akis ir įsirėmė kakta į jo krūtinę.

– Kaip aš galėjau tave paleisti? Taip neatsakingai... Su kažkuo. Atleisk, aš...

Jos veide suspindo mieguista šypsena ir lūpos sušnibždėjo:

– Tu vėl pamiršti, kad negali man įsakinėti.

Priekaištas nebuvo piktas. Symantas pasilenkė ir pabučiavo jos kaktą.

– Užtat tu gali. Įsakinėk man, daryk su manim ką nori, tik niekada niekada nedink. Gerai, mylimoji?

Jos pirštai tvirčiau įsikabino į jo petį.

– Pakartok.

– Ką?

– Mylimoji.

Symantas nusišypsojo.

– Juk tu jau seniai žinai, kad tave myliu.

Jos lūpose ir užmerktose akyse vėl prisirpo šypsena, drebulys išnyko.

– Žinau, bet kai tu tai sakai, tavo žodžiai šildo. Labiau negu tavo laužas.

Jos pirštai dar kartą stipriai įsirėmė į jo odą ir tada pamažu atsipalaidavo. Ji užmigo, bet šypsena nedingo.

*********

Kai Preigilas jas išvydo, abi sustingusios stovėjo viena priešais kitą. Vilkės sprandas pašiauštas, nasrai iššiepti, o Juna – tiesi ir rami, veide daugiau nuostabos negu baimės. Neatitraukdamas akių, jis lėtai išsitraukė peilį iš už diržo. Jos buvo per toli, kad spėtų pribėgti.

Merginos lūpos kažką sušnabždėjo. Žvėris pasiruošė šuoliui. Preigilas užsimojo.

Akimirksnį per lėtai.

Pamatė kaip su savo laukine našta Juna pargriuvo ant žemės ir pribėgo artyn.

Visi merginos drabužiai buvo nulaistyti krauju – jos ir žvėries. Vilkė spėjo dantimis įsikabinti į ranką, bet dabar jau buvo nebegyva. Krivis ištraukė peilį iš gyvūno kaklo ir nustūmė jį šalin. Juna atsirėmė alkūnėmis ir atsisėdo. Per sudraskytą rankovę sunkėsi kraujas.

– Atleisk, kad pavėlavau, – ištarė Preigilas. Ji nusišypsojo iš pradžių pažvelgusi į jo veidą, paskui į kapsintį nuo rankos kraują.

– Ne, tu pataikei kaip tik laiku.

– Galėjau paleisti peilį anksčiau, juk buvo aišku kaip baigsis.

– Niekada nebūna aišku kaip baigsis, kol nesibaigia.

Juodos akys mirktelėjo, šypsena nedingo. Negi jai neskauda?

– Leisk, padėsiu. Reikia sutvarkyti tavo ranką.

Ji apžvelgė savo drabužius.

– Vaje, jau įsivaizduoju ką pasakys Symantas, – nusijuokė.

– Tuo labiau, turim pasistengti, – šyptelėjo Preigilas jai atgal, akimis ieškodamas kuo būtų galima sutvarstyti žaizdą.

– Va, neieškok, – ištarė ji, ištiesdama ranką su perplėšta rankove, – galėtum nupjauti medžiagą aukščiau ir tuomet bus galima aprišti.

Preigilas pakraipė galvą – ką gi. Suėmęs drabužį ties jos petimi perbraukė peiliu.

– Na, galėjai pjauti ir žemiau, – dabar jau kiek nepatenkinta pasakė Juna. Jis atsargiai nutraukė rankovę nuo jos rankos. Nebuvo jau taip blogai – matėsi tik keleto dantų prakąstos skylutės iš kurių nebeskubiai varvėjo kraujas. Krivis apvyniojo pilkšvą audeklą ant žaizdos ir stipriai suveržė.

– Štai.

– Ačiū.

Jis pakėlė akis. Ji patraukė plaukus nuo akių ir vėl meiliai šyptelėjo. Juna tikrai buvo labai graži. Lyg būtų nupiešta grakščiomis, niekur nekliūnančiomis, nesudrebėjusiomis linijomis, nugludinta per daugybę šimtmečių, kaip jūros akmenėlis. Joje nerastų nieko, ką galima būtų pakeisti ar patobulinti. Nebent tas akis, kurios žvelgė per rimtai, per giliai. Preigilas įkvėpė. Jei tik būtų jaunesnis... Nusipurtė. Ne, net negalima pradėti taip galvoti. Jei būtų jaunesnis, jaunesnė būtų ir Leitė, Leitė būtų gyva. Pasistengė išvyti iš galvos tas mintis. Žvilgsnis sukdamasis nuo Junos, visgi nuslydo jos apnuoginta ranka. Sustojo ties petimi, kur dabar aiškiai matėsi nudegimo randas. Priminė tarsi žvaigždę, tarsi...

– Kada užsidirbai tokį įdomų randą? – paklausė. – Primena, sakyčiau, laumių kryžių. Tokius mano senolė kabindavo kieme, kad nuo jų saugotųsi.

Šypsena jos veide išnyko, ir ji pamažu atsistojo:

– Ilga istorija. Papasakosiu kada vėliau. Gal jau geriau eikim.

Pakilusi, ji apsidairė. Praskleidė šalia augusio krūmo šakas. Ten žiojėjo ola.

– Taip ir galvojau. Štai ką ji taip saugojo.

– Vilkė?

Mergina linktelėjo ir pritūpusi pažvelgė gilyn į tamsą. Primerkė akis.

– Taip. Matau, kad kažkas juda gilumoje.

Preigilas tylėjo.

– Vargšai mažyliai, – liūdnai ištarė Juna, – jie pasmerkti. Ir tik dėl bereikalingo pykčio. Visai kaip mes, ar ne?

Krivio veidas apniuko.

– Dar ką tik sakei, kad neaišku kaip baigsis, kol nesibaigia, o dabar jau, kad pasmerkti?

– Norėjau pasakyti apie bereikalingą pyktį, ne pasmerkimą. Be to, – ji pakilo paleisdama šakas, kurios vėl tamsoje paskandino našlaičius vilkiukus, – maniau, kad tu tiesiog sutiksi. Dar vis nustebini tuo išoriniu ramumu, nors jau seniai nebetiki savo kelionės prasme.

Preigilas susiraukė ir pažvelgė į tas juodas akis. Jos iš tiesų matė daugiau negu reikėjo.

– Nesakyk taip. Bent jau prie jų. Negalim visi prarasti vilties.

Ji linktelėjo.

– Ir tu save kaltini, ar ne?

– Ir aš?

– Taip. Kaip Iglė, kaip Symantas.

– Iglė tai jau tikrai neturi dėl ko savęs kaltinti.

– Tikrai? Dėl bitės? Dėl regėjimų, kuriuos nuo tavęs nuslėpė? Dėl regėjimų, kurių prasmę turėjo suprasti, bet nesuprato? Dėl mamos?

Paskutiniai žodžiai, kaip šukės susmigo į jo krūtinę.

– Dėl Leitės kaltas tik aš.

Juna stovėjo priešais tylėdama ir, atidžiai žiūrėdama į jo veidą, klausėsi.

– Leitę turėjau apsaugoti aš. Jos saugojimas buvo pavestas man. Tik nuo kunigaikščio pykčio būtų buvę lengviau ją apginti, negu nuo jos pačios. Tu juk nepažinojai Leitės? – paklausė. Mergina nieko neatsakė. – Ji galėjo būti nuostabiausias, šilčiausias, meiliausias žmogus, su kuriuo buvo galima kalbėtis per naktis, kuris viską galėdavo suprasti, o kitą kartą, nei iš šio, nei iš to, užsidaryti nuo viso pasaulio liūdesio ir pykčio siena. Jei bent būtų išdavusi kas dėl to kaltas. Kaip sunku matyti kaip mylimas žmogus kankinasi, o tu nežinai nei dėl ko, nei kaip padėti. Symantas kartais man dėl to atrodo panašus į ją.

Skruostas timptelėjo jos lūpų kamputį į viršų nedrąsiai slaptai šypsenai. Toliau klausė. Preigilas įkvėpė. Turbūt reikėjo nutilti, bet taip norėjosi kažkam visa prisipažinti, nusimesti nuo krūtinės tuos slegiančius geležinius šarvus ir apnuoginti ją strėlių lietui, vien tam, kad galėtų dar keletą kartų giliai ir lengvai įkvėpti.

– Aš tikrai galėjau ją išvaduoti iš to bokšto. Žinau, kad galėjau. Jei tik būčiau paprašęs Vilkgailos ir pažadėjęs ją saugoti, ją nuraminti, jai padėti. Bet jos liūdesys taip beprotiškai vargino. Net neįsivaizduoji kaip. Aš tikrai būčiau tai padaręs, bet maniau, kad jai pačiai... Ne, turbūt apie ją tada mažiau galvojau nei apie save. Maniau, kad ji gali pabūti viena ir nusiraminti. Kol nusiraminsiu aš. Kol galėsiu prisiversti jai padėti. Nesupratau, kad neturėjau laiko laukti. Nenorėjau suprasti. – Jis trumpam nutilo. – Jei Leitė visgi prie viso to prisidėjo – tik aš vienas kaltas.

Preigilas giliai įkvėpė pro suglaustus priešais lūpas delnus ir perbraukė pirštais per savo plaukus. Pajuto, kaip Juna įsikimba į jo ranką:

– Iglė teisi. Leitė nebūtų galėjusi. Nebūtų norėjusi tau keršyti. Greičiau bet kam kitam tik ne tau.

Tylėdami abu lėtai grįžo į kelią pas Symantą ir Iglę. Vakaro saulė jų šešėliais pridengė temstančią žemę.

*********

Krėtė šaltis. Medžių šakos vis tvirčiau kaustė dangų ir net vidurdienį saulės spinduliai čia pasiklysdavo nepasiekę žemės. Brolis pasakė, kad liko nedaug, bet Iglė ir pati jautė, kad šį kartą jie tikrai eina ten, kur turėjo eiti nuo pat pradžių. Turbūt dėl to vis ryškėjo baimė. Plačiai atmerktomis akimis vėl apžvelgė likusius brangius žmones. Jie turbūt jautė tą patį: grėsmė augo po kojomis, medžių kamienuose, išsiskėtusiose virš galvų šakose, plito per orą, skverbėsi į plaučius, į akis, į gerklę. Kelio gale jų laukė blogis. Iglė ištiesė ranką, kaip tada, kai buvo dar maža, siekdama tėčio pirštų. Jis atsisuko ir pažvelgė į ją. Suspaudė jos delną, bet nebenusišypsojo, neprabilo. Melsvose akyse šmėkštelėjo tik ryžtas ir rūpestis. Mergaitė užsimerkė ir patraukė ranką. Juk ji stipri. Baimę reikėjo pamiršti. Net jei pasiekus tikslą ir teliks tik numirti.

Tankią tylą sudaužė žingsnių išbaidytų varnų balsai. Ji pravėrė akis. Miškas praretėjo. Žirgai sustojo.

Kelias pasikeitė. Gūdi žalia tankmė baigėsi, vietoj jos priešais, tolyn lyg iki pat horizonto, plytėjo tik medžių skeletai: sausi balti kamienai, be žievės, be lapų; žemė be žolės ir be gyvybės. Kapinynas, per kurį jiems turbūt teks pereiti. Ji atsisuko į brolį. Jo pirštai iki baltumo susigniaužė į kumščius. Juodas Junos vanagas pakilo nuo jos peties ir nuskrido atgal. Tas, kas turėjo pasirinkimą nenorėjo ten. Tačiau ne jie, jie juk to ir ieškojo. Iglė įkvėpė ir pati pirma paragino savo žirgą. Nebebuvo dėl ko stoviniuoti ir abejoti.

Balti apsupę kamienai tyliai girgždėjo nejaučiamame vėjyje, lyg šnabždėtų jiems prakeikimus. Kelias, apraizgytas vaiduokliškais šakų pirštais, ėjo pirmyn nevingiuodamas, o su kiekvienu žingsniu baimė smelkėsi vis giliau, nepaisydama to, kad Iglė žadėjo nebekreipti dėmesio į jos buvimą. Pamažu jie ėmė leistis į pakalnę. Pasirodė, kad medžiai čia buvo didesni. Mergaitė pažvelgė aukštyn. Dabar apraizgytas dangus aptemo – šakos nebebuvo tuščios. Juna tyliai aiktelėjo, bet Iglė dar turėjo gerai įsižiūrėti, kad suprastų ką mato.

Tai buvo jie – tie, kurių galvojo nebeišvysianti. Įkelti medžiuose palei kelią, su šakomis lingavo ir mirusieji. Lyg įsipainiojęs tankioje lajoje, plačiai atmerktomis, negyvomis akimis, ir burna praverta riksmui, į keliautojus apačioje žiūrėjo Ilmantas. Toliau ji pažino Rikantę, Eidintą, Jorelę, Mantį, Dagilę, Mėtą... Nuleido galvą ir užsimerkė. Nebenorėjo to matyti. Nežiūrėjo, bet vis tiek jautė, kaip tos baisios akys veria kiaurai kaulus. Mirusiųjų ir šešėlių akys. Ji jautė šešėlių kvėpavimą. Apsidairiusi turbūt nebūtų pamačiusi, bet žinojo, kad jie visai šalia.

Vyrai vėl paragino žirgus, tačiau po keleto akimirkų tėčio Kormas vėl stabtelėjo. Brolis garsiai atsiduso ir Iglė išgirdo kaip viršuje tyliai suskimbčiojo žalvaris. Net nereikėjo pakelti galvos, kad suprastų. Tai taip supdavosi gelsvos pelėdų akys ant jos kaklo. Širdį suspaudė šalta ranka, bet Iglė nurijo ašaras – juk iš tiesų jau ir nebesitikėjo jos pamatyti. Būtų taip norėjusi, bet... Močiutės žolininkės, kuri turėjo ją išmokyti savo amato, kad kada nors Iglė galėtų įgyvendinti savo svajonę nebebuvo, tačiau turbūt nebebuvo ir laiko svajonėms pildytis.

Tai buvo pats ilgiausias kelias, kokiu kada teko eiti. Mirusios akys stebėjo juos beveik iš kiekvieno medžio. Dingusiųjų buvo tiek daug, kad buvo baisu, jog galbūt nieko gyvo namie ir nebeliko. Ar dar liko dėl ko kovoti, dėl ko nepasiduoti? Iglė nulenkė galvą, užmerkė akis, tik leidosi nešama savo žirgo ir klausėsi artimųjų kvėpavimo ir kanopų girgždėjimo per smėlį. Bent tai dabar šiek tiek ramino – tai, kad jie vis dar yra.

Galop tėtis ramiau atsikvėpė. Žirgo kanopos atsirėmė į žolę. Iglė pakėlė galvą. Jie atsidūrė apleistame, sužėlusių javų lauke. Už jo – tylūs mediniai trobesiai, o toliau už miško leidosi kruvina saulė. Baltų medžių kapinės baigėsi ir šešios akys atsisuko į Symantą. Jo lūpos suvirpėjo, tačiau neprasivėrė. Galva linktelėjo – čia.

Kažkada svetimų kojų išminti javai atsitiesė ir pamiršo skriaudą, bet dabar svetimšaliai ir vėl laužė jų senstančius stiebus. Lyg išsimėtę nešienautose pievose, liūdni stūksojo nedideli namukai. Kaimas buvo tuščias. Čia nesimatė mirties, bet nesimatė ir gyvybės. Buvo kraupiai tylu. Kiemuose nelojo šunys, nebaubė galvijai, nekalbėjo žmonės. Tarsi nedrįsdami sudrumsti tos beveik apeiginės tylos, jie lėtai jojo per aukšta žole apaugusias, besileidžiančios saulės nurausvintas pievas tarp namų, kuriuose nedegė žiburiai. Iglė dairėsi aplink. Pamatė kaip per kiemą prabėgo balkšva vaiko vėlė. Toliau ant suolo sėdėjo tokia pat balta senutė, o didelėje tankioje pievoje pasirodė ir tuojau pat išnyko dvi mergaitės pinančios vainikus. Ar tai žemės atmintis, ar tos sielos nežino, kad jos jau mirę? Bet tai neišgąsdino. Tai nebuvo šešėliai.

Išgirdo kaip tėtis tyliai ištarė „ei“. Pažvelgė į jį. Dabar jo pirštas rodė į pilką dūmą, kylantį iš vieno namo kamino. Iglė suprato – tai jų kelionės pabaiga. Suprato taip aiškiai, kaip niekada: šalia namelio stovėjo ir ji – baltoji pranašė. Mergaitė žiūrėjo tiesiai į ją, nebenusisuko. Net jei jie iš čia nebeišeis, Iglė dabar privalo būti drąsi. Bent jau dėl tėčio, brolio, Junos.

Jie nulipo ir pririšo žirgus prie artimiausios tvoros. Preigilas paėmė Iglę už rankos. Vis dar nekalbėdami jie nuėjo per rasotą rudenėjančią žolę, tik Symantas stabtelėjo pievelėje šalia gelsvų, tarsi išdegintų smilgų. Pasilenkęs palietė žemę. Kaip gerai jis tai atsiminė. Tėtis vėl linktelėjo sekti paskui ir ištiesęs ranką palietė durų rankeną.

Įžengus į sutemas, į veidus plūstelėjo aštrus degėsių kvapas. Viduje, kambaryje, kuris atrodė net per didelis, kad tilptų tame mažame namuke, buvo vėsiau nei lauke, nors jo gilumoje spragsėjo ugnis. Iglė prisimerkė bandydama įsižiūrėti toje virpančioje tamsoje. Priešais ugnį kažkas sujudėjo. Tėtis suspaudė jos delną. Siluetas priešais ugniakurą pasilenkęs šildėsi rankas. Buvo sunku suprasti ar tai šešėlis, ar žmogus.

Preigilas atsikrenkštė. Būtybė išsitiesė ir rankos atsitraukė nuo ugnies. Plazdanti jos šviesa apšvietė žmogų. Iglės tai nenuramino. Apsigobęs plačia skara į juos žvelgė jaunos moters veidas. Tamsių jos akių fone oda atrodė blyški kaip pelenai. Lūpos išsirietė lyg bandytų šypsotis, bet akys liko šaltos. Dabar Iglė suprato, kad būtent šią kraupią šypseną matė tuomet ežere.

– O, sveiki, – ištarė moteris švelniu, beveik vaikišku balsu, rodos, nėmaž nenustebusi dėl netikėtų svečių. – Taip tyliai atėjote, kad net neišgirdau.

– Labas vakaras, – pradėjo tėtis. – Atleiskite už įsibrovimą. Aš Preigilas, čia Iglė, Juna, Symantas.

Ji linktelėjo.

– Aija, – prisistatė. Jos veide vis dar trūkčiojo šypsenos kaukė.

– Mes keliavome per mišką ir kaip tik saulei leidžiantis pamatėme šitą kaimelį. Pagalvojome, kad gal kas priimtų mus pernakvoti, tačiau čia visai tuščia. Kurgi visi žmonės?

Lūpos, lyg neišlaikę šypsenos svorio nusileido, tačiau ji vis dar ramiai ištarė:

– Kitų nėra. Aš viena.

– Nėra? O kur jie?

Jos kūnas vėl nusisuko į ugnį. Paėmusi žarsteklį ji pradėjo maišyti žarijas. Ugnis lyg supykusi šoktelėjo aukštyn. Viskas apsiklojo tylos uždanga, šnabždėjo tik liepsnos. Preigilas laukė. Galop Aija lėtai padėjo jau įkaitusį įrankį ir vėl atsisuko į pašnekovą. Dabar per jos blyškią odą dar geriau persišvietė juodas pyktis.

– Jums nereikėtų čia pasilikti, – tyliai ištarė.

– Kodėl, Aija?

Moters akyse sirpo vis tamsesni audros debesys. Lūpos sudrebėjo ir trapi ramybės kaukė subyrėjo. Švelnus vaikiškas balsas pavirto vilko urzgimu.

– Ar jūs manote, kad aš neužuodžiu savo šeimos kraujo ant jūsų rankų? Jei atėjote atsiprašyti, tai užtrukote labai ilgai ir keliavote visai be reikalo – susitaikymo nebus.

Iglė išvydo, kaip už jos ryškėja tamsios šešėlių formos. Pyktis tvino aplink ir darėsi vis sunkiau kvėpuoti.

– Jei atėjote pabaigti žudyti visus iki vieno, pribaigti ir mane, tai irgi nepavyks. Deja.

Šešėliai ėmė artėti.

– Bet kodėl taip ilgai užtrukote? Galėjote ir nebespėti. Turbūt tiek daug kam esate prasikaltę, kad nežinojote nuo ko pradėti?

Tėtis stovėjo tvirtai. Iglė vis dar stipriai laikėsi už jo pirštų.

– Turbūt taip, Aija, – ištarė jis. – Matyt, tu teisi.

Jos galva sutikdama palingavo. Šešėliai artėjo.

– Tai susimąstėt?

– Taip, Aija, – vis dar ramiai kalbėjo tėtis. – Atradome daug savo klaidų. Supratom, kiek skausmo atnešėm niekuo nekaltiems. Savo kailiu pajutom, kai ėmė dingti ir mūsų nekalti vaikai, motinos, seserys, žmonos. O juk dėl jų ir kovojom, dėl jų liejom kraują, jūsų kraują... O vis tiek juos praradom. Ir jie net nesuprato už kokias kaltes miršta. Jie niekuo nebuvo kalti. Bet mes supratome savo pamoką. Tu pasiekei savo.

Nepaisant tėčio ramybės, Iglė visa savo oda jautė nuolat augančią grėsmę. Moteris, apsupta galybės šešėlių, paniekinančiai prunkštelėjo, bet jis tęsė:

– Mes nedrįstame maldauti atleidimo, norime tik prašyti pasigailėjimo. Negi dar negana? Ar matei kiek jau negyvų kūnų kabo tavo miške?

Jos skardus juokas nuaidėjo, atsimušęs nuo nykaus, tuščio kambario sienų.

– Klysti, jei manai, kad mano tikslas buvo jus išauklėti ir padaryti geresniais žmonėmis. Nesu tokia kilni. – Ji palinko į priekį ir dar pikčiau sušnypštė, – Mano tikslas – nutrinti nuo žemės visą prakeiktą jūsų giminę! Jūs gimę tik naikinti. Koks reikalas jus vertė išžudyti mano kaimą? Mano šeimą, mano vaikus? – Balsas suaižėjo ir užsikirto, – Turtai? Kerštas? Kas? Pasakyk, nes aš iki šiol nesuprantu.

Preigilas dabar tylėjo. Prabilo Symantas:

– Mes buvome plėšikai, o jūs norėjote apsiginti. Aš nesiteisinu, bet iš visos širdies gailiuosi dėl to, kas...

Jos dantys sugriežė.

– Tu! Tu. Aš prisimenu tave. Visus jus prisimenu. Tave, nužudžiusį mano tėvą, tavo draugą, išžudžiusį mano vaikus ir jo kirvį suskaldžiusį mano galvą. Atsimenu kur kaba jis. Tave irgi pakabinsiu. Taip, ten, kur galėčiau gerai matyti. Bet ne iš karto. Pirmiausia tu turi patirti visą, ką patyriau aš: jausmą, kai atsimerkęs supranti, kad nebėra nieko kas svarbu, nebėra nieko ką mylėjai, tų, už kuriuos galėjai atiduoti gyvybę. Kai būtum nesvyruodamas atidavęs, bet niekas neleido rinktis, nesiūlė vietoj jų pasiaukoti. Tik atėmė juos. Turėjai nužudyti ir mane! Turėjai, jei nenorėjai atsidurti mylimų žmonių kapinyne, kai nebegali nei gyventi, nei numirti. – Jos akyse susitvenkė ašaros, ir ji turėjo nutilti ir įkvėpti. – Iki tol niekada nebuvau piktas žmogus, bet tas mirštančiųjų pyktis susigėręs į mano žemę juk turėjo kažkur pasidėti. Protėviai noriai sutiko man padėti, o jūs patys leidot svetimšaliui išvyti jūsų dievą, kad niekas nebetrukdytų jiems ateiti. Jūs daugybę kartų kalti! Jūs visi turit mirti! Geriausiai taip, kad pirma pamatytumėt kaip miršta viskas, kas jums brangu. Kitaip nesate nusipelnę! – suriko ji ir mostelėjo ranka į Preigilą.

Šešėlių juodos burnos staiga išsižiojo ir tėčio ranka išslydo iš Iglės pirštų. Lyg ąžuolus raunančio viesulo jėga trenkė jį į sieną. Mergaitė suriko. Preigilas sukniubo ant grindų. Symantas pabandė žengti jo link, bet šešėliai tuojau pat užstojo kelią.

Juodos, liepsnojančios Aijos akys dabar atsisuko į Iglę. Tas žvilgsnis, visai toks, kokį atsiminė iš ežero, dabar, pamačius iš arti, gąsdino dar labiau. Pasiryžimas išvyti baimę iš širdies sutrupėjo į dulkes.

– O tu! – suriko ji, bet staiga, įtampos pritvinkęs veidas, kiek nurimo ir balsas suminkštėjo. – Visad norėjau tave pamatyti iš arti. Labai įdomu, kad ir tu čia. Šiek tiek keista net. Bet tu turbūt nežinai, visų savo sugebėjimų, sesute kerėtoja, a?

Vis dar nenuleisdama akių nuo Iglės, ji atitraukė savo rankovę. Pakreipė apnuogintą ranką, taip, kad ji būtų apšviesta ugnies ir mergaitė galėtų gerai matyti. Ant jos odos buvo tamsi įgimta žymė – apskritimas su keletu gyvatiškai nuvingiavusių į tolį spindulių. Iglės akys išsiplėtė, o burna prasivėrė iš nuostabos. Ji juk turėjo lygiai tokią pat! Aija iššiepė dantis ir nusijuokė.

– Taip ir maniau, kad nieko nežinai. Vaikutis, kurį, matyt norėjo apsaugoti nuo piktų pagundų! Kaip apmaudu, ar ne? O jei būtum žinojusi, kad būtent to tereikia, kad galėtum kalbėtis su jais, – jos rankos skėstelėjo į šalis, rodydamos į alsuojančias šešėlių tamsumas. – Gal būtum galėjusi išmokti? Gal būtum galėjusi sustabdyti? Juk apmaudu, tiesa? – vėl suskambėjo jos dūžtantis juokas.

– Nors tu turbūt būtum buvusi per silpna. Ką gi. Plėšike, žiūrėk! – suriko ji, atsisukdama į Symantą ir mostelėdama ranka Iglės link.

Mergaitė stipriai užsimerkė ir pajuto, kaip kūnas pakyla nuo žemės, kaip vėjas sušvilpia plaukuose ir galva skaudžiai trenkiasi į kažką kieto. Viskas aptemo.

Symantas stipriai suspaudė rankomis smilkinius. Matė kaip greitai trupa jo pasaulis, o jis nieko negali padaryti, kad tai sustabdytų. Neviltis kaip stiprus, plėšiantis skausmas draskė krūtinę. Šešėliai jau glaudžiai supo iš visų pusių, jis niekaip negalėjo pasiekti nei Aijos, nei savo mylimų žmonių. Išgirdo kaip Juna suriko:

– Užtenka, Aija! Tavo kerštas tau nebesuteiks jokios laimės. Tavo kerštas tik gimdys kerštą.

Moteris pakreipė galvą ir nuleido ranką. Tamsos sklidinos akys, atidžiai tyrinėjo merginą.

– Tu juk ne iš jų? Tu tikrai ne iš jų... – Jos burna staiga plačiai išsižiojo. Pasirodė, kad dabar ji kažką suprato. Vėl išsišiepė, – Ką tu veiki su jais? Tu juk laumė.

Symantas sustingo. Kas? Jam pasigirdo? Ji pasakė, kad Juna – laumė? Ne, tai nesąmonė, negalėtų būti... Pasuko galvą į ją ir sutiko jos akis. Širdį kažkas nusmelkė. Žvilgsnis įtikino labiau, nei tie žodžiai. Ji... Išties? Jo mylimas žmogus, net ne žmogus? Bet kaip, kodėl? Juodas liūdnas žvilgsnis aštriai dūrė. Jis pravėrė lūpas, bet nesugebėjo ištarti nė žodžio.

Juna nusisuko. Pažvelgė į Aiją ir lėtai papurtė galvą.

– Jau nebe.

Kerėtoja susiraukė. Dar keletą akimirksnių žiūrėjo į jos veidą ir galop sukikeno.

– Matai, kaip, pasirodo, būna. Bet tu ir kvaila! Atidavei savo nemirtingumą už jį? Už jo gyvybę? Šito žudiko?! – balsas vėl pagarsėjo. – Tai buvo baisiai prasti mainai, nes jis iš čia gyvas nebeišeis. Tėti!

Iš juodos minios į priekį žengė jos mirusio tėvo šešėlis. Tas pats senelis, kurį Symantas teigė nužudęs.

– Nužudyk jį, –parodė Aija į Symantą.

– Ne, neliesk jo! – suriko Juna.

Moteris aiktelėjo:

– A, tiesa, ir ją, – paliepė kitam šešėliui iš jos dešinės, – ją pirmiau.

Aijos tėvas žengė prie Symanto, o kitas šešėlis prie Junos. Vaikinas net nebepravėrė lūpų prašyti, maldauti, grasinti. Puikiai suprato, kad tai bergždžia, kad taip tik sukels tai besijuokiančiai gyvai tamsumai mažytį papildomą malonumą. Tik dar pabandė ištiesti ranką Junos link. Jei šešėliai bent kiek pasitrauktų, galėtų dar ją paliesti, bent paskutinį kartą. Aija buvo teisi, tai buvo tūkstančius kartų baisiau negu numirti pačiam – stebėti, kaip ji užmuša tėtį, Iglę, o dabar ir ją: tą, kuri pati būdama pats nuostabiausias žemės sutvėrimas kažkodėl pasirinko mylėti jį; tą, kuri jau vieną kartą, jam net nežinant, save dėl jo paaukojo. Dėl jo, kuris buvo pats kalčiausias dėl visko, kas vyko nuo pat šešėlių atėjimo. Junos akys dar kartą pažvelgė į Symanto veidą. Lūpose dar kartą suspindo šypsena. Ji taip pat ištiesė ranką.

Aijos viesulas vėl siūbtelėjo per kambarį ir pagavęs Juną tėškė ją į sieną. Symantas nebeiškentė nesurikęs. Atrodė, kad akmeninis milžino kumštis ir jam trenkęs per krūtinę, sulaužė visus šonkaulius. Suklupo, vis dar nenuleisdamas akių nuo jos. Akimirka užtruko amžinybę, bet Junos blakstienos galų gale suvirpėjo.

Aija vėl juokėsi. Jis nebegalėjo tylėti:

– Ji neturi nieko bendro su tuo! Ji nieko tau nepadarė, aš jos net nepažinojau tada, kai nužudžiau tavo tėvą. Palik ją ramybėje. Tau tereikia manęs. Aš kaltas. Daryk su manim ką nori, tik ją palik!

– Negi tu dar nesupranti? Po visko ką sakiau. Ne taip mes tarėmės. Ji turi mirti vien tam, kad tau skaudėtų. Bereikalinga auka? Taip, visiškai sutinku. Tokia pat bereikalinga, kokia buvo mano vaikai.

Juodi pirštai išsitiesė prie Symanto kaklo. Jis nesitraukė. Tik pro juodus pečius žvelgė į Juną, sekdamas ar dar kilnojasi jos krūtinė. Šešėliai vėl artėjo prie jos. Šalti gniaužtai surakino ir už kaklo pakėlė jį į viršų.

Iglė pabandė atsistoti. Kojos linko, bet skausmo nebejautė. Įsirėmusi į sieną apsidairė. Kambarys buvo juodas nuo skausmingai kvėpuojančios tamsos, bet pro ją ji vis tiek matė, kaip toliau ant žemės guli tėtis. Jis nejudėjo. Toliau Juna dar bandė atsiremti ant alkūnės, kitą ranką tiesdama į Symantą, bet jis buvo per toli, jam ji nebegalėjo padėti. Brolio rudens spalvų akyse jau geso gyvybė. Tik dar kelios paskutinės akimirkos ir viskas, dėl ko jie stengėsi, dėl ko skubėjo bus baigta. Visas taip saugotas tikėjimas veltui. Liks tik mirtis be prasmės ir be pėdsakų.

Iglė jautė kaip aštrios skausmo šukės sminga į krūtinę ir trukdo įkvėpti, kaip įkaitusia geležimi degina žymė ant rankos. Tai, kas galbūt buvo vienintelė viltis, kurią visuomet nešiojosi su savimi, bet nesuprato. Jei ji galėjo tai sustabdyti... Jei ji galėjo išgelbėti močiutę, jei ji galėjo išgelbėti visus... Širdis plėšėsi į gabalus.

Staiga visos minčių gijos nutrūko, skausmas nutilo, baimė baigėsi. Liko tik tamsa ir joje sirpstantis pyktis. Piktos juodos akys, alsuojančios tamsumos, besiplaikstanti šviesa maitino įniršį. It geležinėmis šaknimis jis dabar kabinosi į kaulus, šakomis tiesėsi per rankas, lapojo pirštuose. Aštrūs spygliuoti žiedai sprogo gerklėje ir į tamsią erdvę ištrūko garsiu šauksmu:

– Stok! – suriko vienu žodžiu išrėkdama tai, kas nebetilpo kūne.

Visa nutilo. Aijos juokas nuščiuvo, o šešėliai sustingo. Juodos rankos atsipalaidavo ir brolio nebejudantis kūnas susmuko ant žemės. Pasirodė, kad kambaryje tapo šviesiau. Ne iš karto Iglė suprato, kad tai šešėliai sklaidosi. Pykčio spygliai atsileido, išrėktas įniršis nuslopo. Dar pora skaudžių įkvėpimų ir šešėlių nebeliko. Iglė ir vėl peržvelgė kambarį. Dabar niekas nebeužstojo vaizdo – nė vienas brangus žmogus nebejudėjo.

– Sesute kerėtoja! – nustebusios juodos Aijos akys žvelgė į Iglę. – O tu gabi! Iš pirmo karto! Žinai, juos išvyti lengviau nei iškviesti, bet... Na, nieko tokio, aš ilgai neužtruksiu, jie sugrįš. Visgi... Pagalvok: jei tik būtum išmokusi tai anksčiau. – Aija žengė artyn. Į Iglės kūną vėl sugrįžo baimė. – Juk supranti, kad tada tikrai būtum galėjusi juos visus išgelbėti. Juk gaila, kad tada tau niekas nepasakė, kad pati nepagalvojai? Ar ne? O dabar... Dabar kas iš to? Dabar jau per vėlu. Jie visi mirę, dabar tu jau net nebeturi kur grįžti. – Žaibai perskrodė Aijos akių padanges ir ji pakėlė ranką, – Tai ir negrįžk!

Iglė susigūžė pasiruošusi jos smūgiui, bet pirmiau nei nusileido jos ranka, ore kažkas sužibo ir iš kažkur atskriejęs peilis susmigo tiesiai į Aijos krūtinę. Tamsos akys išsiplėtė. Pyktį gąsdinančioje juodumoje pakeitė nuostaba. Pro moters lūpas išsiveržė skausmingas iškvėpimas, ji susvyravo ir pargriuvo ant žemės.

Iglė pasuko galvą ieškodama kas metė peilį, bet tuojau visa aptemo. Kauluose vėl pajuto stiprų geliantį skausmą. Keliai sulinko ir ji taip pat parkrito šalia vis dar kvėpuojančios kerėtojos. Aijos besimerkiančios akys priešais dar žvelgė tiesiai, o lūpos beveik be garso kuždėjo žodžius. Mergaitė suprato, kad mirštantis kerėtojos pyktis trokšta kartu pasiimti ir paskutinę gyvybę. Aija buvo stipri, o Iglė jau nebenorėjo priešintis. Pasidavė. Pasiduoti buvo lengva, kai nebebuvo dėl ko kovoti.

Epilogas

Šviesa buvo per ryški. Šviesa degino akis. Prisimerkiau. Per blakstienų grotas stebėdama mirgančią šviesą, išgirdau vaikišką balsą, tyliai šnabždantį kažkokius žodžius. Įsiklausiau. „Meškinėli, Samanėli“... Kvepėjo šviežiomis lentomis ir vasara. „...Aš girelės nekertu...“. Akys jau pamažu pratinosi prie saulės, jaučiau kaip ji šildo petį. „... namo grįžti netrukdyk“. Atsimerkiau. Priešais mane ant grindų žaidė tamsiaplaukė, gal kokių ketverių metų amžiaus mergaičiukė. Pirmą kartą ją mačiau. Apsižvalgiau. Aplink – šviesaus medžio kambario sienos, lentynos, stalas, suolas.

Kur aš? Kas ji? Nieko nebesupratau. Pabandžiau atsiminti. Lyg pro tirštą rūką, iškilo juodos piktos akys ir mirštanti viltis. Per kūną praslinko šaltas drebulys. Aija ir šešėliai. Praradimas, skausmas, įniršis, susitaikymas. Mirtis. O paskui turėjo būti nebūtis arba kelionė dūmais į dausas. To neprisiminiau. Bet kas tai, kur aš? Aš jau nebegyva?

Pažvelgiau žemyn. Ant kelių sudėtos gulėjo mano rankos. Mano rankos? Pakėliau kairę. Pakluso. Apverčiau delnu į viršų – ant dilbio tebebuvo ta dėmė, bet ranka buvo kitokia. Didesnė? Vyresnė? Dar kartą apsidairiau po mane supančią erdvę. Sėdėjau ant kėdės kambaryje, kuris man atrodė kažkuo pažįstamas. Kaip ir ta mergaitė ant žemės. Buvau tikra, kad niekada nesu jos mačiusi, bet kažkas buvo joje savo. Pravėriau lūpas, bet nesugalvojau kaip jos paklausti. Įkvėpiau. Mergaitė atsisuko ir pažvelgė į mane. Blyškiame veidelyje sublizgo didelės akys. Viena ruda, kita žalia. Užėmė kvapą.

Mažoji, susidomėjusiu žvilgsniu stebėdama mano veidą, priėjo artyn ir uždėjusi rankutę ant kelio, prikišo savo veiduką dar arčiau. Tylėjau iš arti stebėdama tą gražų vaiką.

– Mama! – sušuko ji.

Dar akimirką buvo tylu, bet tuojau išgirdau žingsnius. Jie priartėjo ir sustojo. O aš vis dar negalėjau atitraukti akių nuo mergaitės.

– Igle? – atsargiai, tarsi švelniai žadindamas, ištarė pažįstamas balsas. Nusisukau nuo mažylės ir pakėliau akis į atėjusiąją.

Tai tikrai buvo ji. Plaukai dabar tvarkingai surišti, veidas kiek vyresnis, bet akys vis dar tokios pat – degančios šiltomis liepsnelėmis.

– Juna!

„Ar mes abi mirusios?“ – turėjau paklausti, bet net tai dabar nebebuvo taip svarbu. Taip gera buvo ją pamatyti. Pasirėmiau ir pakilau nuo kėdės. Jos rankos, apsivijusios mane, priglaudė prie savęs. Kaip buvo gera, kad ji čia. Nebūčiau pagalvojusi, kad taip jos pasiilgsiu.

– Mes visiem sakėm, kad tu pabusi, bet jie netikėjo, – kalbėjo ji, vis dar spausdama mane prie krūtinės.

– Kas? Kam? „Pabusiu“?

Tada pasitraukė ir suėmusi mane už pečių atidžiai įsižiūrėjo į akis. Dabar ji žvelgė nebe žemyn, o net šiek tiek į viršų – dabar buvau už ją aukštesnė.

– Tu nieko neatsimeni kas buvo po Aijos?

Papurčiau galvą. Ji atsikvėpė, lyg per tą laiką dėliotųsi galvoje žodžius, kuriuos turi man pasakyti.

– Kai Aija numirė, galvojau, kad ir tu jau nebegyva, bet pasirodo ji tau buvo per silpna. Norėjo tave pribaigti, bet tik užkeikė. Tu tada beveik iš karto prabudai, bet... Kaip ir... Iš to tavo prabudimo mažai tebuvo naudos – atrodė, kad, tarsi, per miegus vaikščiotum. Nei pasikalbėti, nei tavo dėmesio atkreipti... Lyg būtum likus tik lukštas, supranti. Jei nieko neprisimeni, matyt, taip ir buvo. – Ji trumpam nutilo. – Aš išbandžiau viską ką mokėjau, bet niekas nepadėjo. Bet žinai, vis tiek taip ir sakiau, kad net jei mes nieko nesugalvosim, tu kažkada vis tiek prabusi iš tiesų. – Juna vėl nusišypsojo ir dar kartą stipriai mane apkabino.

– Tai kiek aš taip...?

– Na, dabar bus... Šešti metai.

– Šešis metus? – keista, ką tik galvojau, kad jau nebesu gyva, bet dabar skaudžiau žeidė, kad tokiu būdu beveik pramiegojau šešerius metus.

– O kur mes?

Ji kilstelėjo antakius stebėdamasi.

– Na jau, Igle. Negi jau nieko nebeprisimeni? Apsidairyk.

Kambarys iš tiesų atrodė matytas. Ypač viena siena. Su lentyna. Priminė... Močiutės namus? Prisilaikydama priėjau prie durų. Į mane plūstelėjo saulės ir žiedadulkių kvapas. Toliau tyliai lingavo mėtos. Lauke sirpo vasaros diena: takeliu besijuokdami prabėgo du berniukai, kitapus kiemo stūksojo kauladirbio sodybos stogas, kažkur girdėjosi metalo kalimas, kažkas šūkavo ragindamas gyvulius.

– Namai? – sušnibždėjau. Ašaros užplūdo akis, ir tam, kad galėčiau dar matyti tą nuostabų vaizdą, teko nusibraukti jas nuo veido. – Bet kaip? Juk turėjo beveik nieko nebelikti.

– Liko, Igle. Be to, čia dabar yra ir Dangerio, ir Miloto žmonių. Skiriotas sugebėjo atsikratyti priešų paversdamas juos draugais.

– Skiriotas? Jis dar gyvas? O kas dar? Vaiga?

Juna linktelėjo.

– Vainė?

Linktelėjo vėl. Širdyje įsiplieskė vilties liepsnelės, bet vis nedrįsau jų užgesinti ir ištarti:

– Lilūna?

Juna nusišypsojo. Galva vėl linktelėjo.

Liepsnelės įdegė ugnį. Nusišypsojau ir aš: ir Lilūna, ir Juna čia. Ir aš nemiriau, tik pramigau keletą metų. Ir miestas vėl gyvas.

– O tėtis?

Šypsena jos veide nusitrynė. Ne. Sudūrė krūtinėje ir viena liepsnelė užgeso.

– Bet tada... Bet Aiją nužudė juk jis?

– Taip, jis. Bet tai ir buvo viskas.

Į plaučius giliai pritekėjo oro. Dar neteko gyventi pasaulyje, kur nebuvo jo. Prieš akis iškilo tėčio šypsena. Prisiminimai skaudžiai draskė, taip aiškiai parodydami, ko niekada nebebus. Tėčio, kuris visad norėjo tapti didvyriu. Kažin, ar jie visi supranta, kad jis toks ir yra?

Į mane vis dar neatitraukdama akių žvelgė mergaičiukė.

– Tai tavo dukra Juna?

Ji nusišypsojo, suveldama ranka mergaitės plaukus.

– Tai tu... O kas tėtis?

Jos šypsena sutrūko ir ji garsiai nusijuokė.

– Igle, nejuokauk! O kas gali būti tėtis? Ką, iš akių nesimato?

Nedrąsi ugnis širdyje susigūžė nuo šalto vėjo gūsio.

– Bet... Juk Aija... Jos šešėliai... Juk pati mačiau...

– Na, ką aš galiu pasakyti, net ir be mano pagalbos, tavo broliui tiesiog nuostabiai sekasi nenumirti.

Krūtinėje kilo džiaugsmingas gaisras. Symantas gyvas!

– Kur jis? – turėjau tuojau pat jį pamatyti.

– Lauke turbūt.

Palikusi Juną ir jos dukrą įžengiau į kiemą. Tik už trijų žingsnių išvydau jį.

– Symantai!

Jo akys nušvito ir, turbūt pirmą kartą gyvenime, brolis mane taip stipriai apkabino. Šiluma iš širdies keliavo smulkiausiomis kraujagyslėmis ir tirpdė visą tamsą, visą šaltį ir snaudulį. Ore sklendė nužydėję balti žiedlapiai, pievoje viską pamiršę čirpė žiogai, iš už krūmo nedrąsiai žvelgė Sniegė. Net ir ji šypsojosi.

Išgirdau, kaip kanopos daužosi į smėlėtą kelią. Žirgo žingsniai vis artėjo, kol galop sustojo visai šalia. Per brolio petį pažvelgiau į raitelį. Akys, žalios kaip smaragdai, persmelkė kiaurai.

– Čia tai tau! Iglė pabudo? Tai jau keliausim į svetimas žemes gydyti nelaimėlių?

Nusišypsojau. Jis vis dar buvo toks pats.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt

Išnašos 

1 – Bernardas Klervietis „Naujosios riterijos pagyrimas Šventyklos riteriams“.