Ieva Rutavičiūtė

KAIP FILME

Detektyvas

Viršelis – Gintaras Balionis

Autorės redakcija

ISBN 978-609-8245-09-7

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2021

Autorės žodis

Kiek save pamenu, visada kurdavau įvairias istorijas. Dauguma jų taip ir liko minčių užkaboriuose, bet vienai pasisekė labiau. Seniai seniai ji gimė vaizduotėje, lėtai augo, vystėsi ir evoliucionavo, kol galiausiai įgijo romano pavidalą: neišauklėto, nepraustaburnio, aštroko ir nenugludinto, kaip ir pagrindinė jo veikėja Viktorija, kurios mintis girdi skaitytojas ir kurios akimis jis yra lydimas po išgalvotą pasaulį nuo pirmosios eilutės. Kaip filme, nes gyvenime tokių istorijų nebūna, kaip filme, nes įkvėpimo sėmiausi būtent kine – naujame ir sename, gerame ir blogame.

Ieva Rutavičiūtė

Leidėjų žodis

Detektyvas, vykstantis kažkuriame paraleliniame istorijos vingyje (tačiau ir čia netrūksta korupcijos, apgaulių, išdavysčių, smurto, nacionalistinės pagiežos). Jauna prokurorė Viktorija tirdama nusikaltimą susiduria su, regis, neįveikiamomis kliūtimis, tačiau nutaria pasipriešinti Sistemai. Čia jos nuotykiai ir prasideda. O kur baigsis – sužinosite perskaitę šią intriguojančią knygą.

N-14 (necenzūrinė leksika).

11-17

Klausiau romantiškos muzikos ir svajojau. Apie prerijas ir dykumas, saulę ir lietų, apie vėją ir laisvę. Mintys buvo toli toli nuo tų pilkų besiliejančių vaizdų už lango, už juodų sušalusių medžių šakų, besitaikančių pačiupti mano žvilgsnį ir sudraskyti tą mielą prerijų svajonę.

Suskambo telefonas, manęs paklausė, kur esu, „kelyje“ – atsakiau. Ar daug liko? Dar nežinau. Jau nežinau. Daugiau nekalbėjome.

Pažiūrėjau į dangaus pilkus debesis, į nuo pirmojo sniego pilkuojančią žemę, į pro šalį prabėgančius pajuodusius medžius, rodančius man gąsdinančias grimasas. Pilka pilkiausioje pilkumoje, nors imk ir apsivemk, kad praskaidrintum šitą pilkybės didybę ir nuspalvintum ją bent jau pusryčių spalvomis.

Lėtai snyguriavo, kai įvažiavau į Litvinską. Visi apygardos vakaruose įsikūrę miestai atrodo vienodai – pilka ir tuščia, pirmiausia priemiestyje pasitinka suklypę trobos, visokie seni brūzgynais virtę sodų masyvai, ištuštėję privačių namų kvartalai užkaltais langais, kur ne kur ant sienų likę dar karą menantys užrašai raudonais dažais „čia gyvena žmonės“. Duobėtos gatvės, koks apsimyžęs girtuoklis, besišlaistantis pakelėje – peizažas visur tas pats.

Arčiau centro – visokiom geometrinėm formom išraityti ir tvoromis užtverti daugiabučių kvartalai, tiems, kurie norėjo būti arčiau „miesto šurmulio“. Po karo nebeliko nei miestelėnų, nei jų šurmulio, o tik vėjo perpučiami skeletai, kuriuose kažkada buvo namai. Pačiame centre, žinoma, aikštė. Aplink aikštę – kelios parduotuvės, kavinės, pigiais alubariais virtę restoranai, o aikštės viduryje koks nors stabas. Nežinomam kareiviui arba labai žinomam biurokratui.

Sustojau prie Litvinskos PK. Senas mūrinis pastatas grotuotais langais ir išblukusios žydros spalvos sienomis. Prie tamsiai rudos spalvos durų trypčiojo apystambis uniformuotas jaunuolis ryžais plaukais, rankose maigydamas tokios pačios spalvos segtuvą. Jis atrodė netvarkingai, vilkėjo ploną uniforminę striukę, po kuria, matėsi, buvo užsimaukšlinęs storą megztinį. Pamatęs mane, mostelėjo tuo gerai išminkytu segtuvu ir mažais žingsneliais pasileido manęs link. Pro keleivio dureles stebėjau šį komiškai ironiškai groteskišką mūsų šlovingosios teisėsaugos portretą, kol riebusis pareigūnas sugrabaliojęs dureles klestelėjo į keleivio sėdynę, atsuko į mane raudonom dėmėm išmuštą veidą ir abu kiek nustebę žiūrėjom vienas į kitą. Nesitikėjau tokio įžūlaus įsiveržimo, bet atsitokėjau pirma, ištiesiau jam ranką, pasisveikinau. Jis padarė tą patį, kiek nervingai, bet mačiau, kad sumišimas jau slūgo. Jo ranka buvo minkšta, šalta, drėgna ir suglebusi. Jis prisistatė, jo vardas buvo jaunesnysis inspektorius Romanas Danilko. Prisistačiau ir aš. Jaunesnysis inspektorius linktelėjo į priekį:

– Čia-čia netoli.

Pavažiavus duobėta gatve pro gigantiškus apleistus sandėlius, kur anksčiau buvo įsikūrusios logistikos įmonės, o duobes šitoj gatvėj išdaužė dieną-naktį zujančios fūros, miesto pakraštyje pasimatė žmonių būrelis, pora policijos mašinų, autobusiukas iš morgo, juodas Mersedesas.

– Žinot, – sumikčiojo jaunesnysis inspektorius, kai sustojome, – ten toks vaizdas... Nu nekoks... – ir papurtė galvą.

Savo šviesią teisėsaugininko karjerą pradėjau policijoje, todėl girdėjau šitą mažiausiai kokį milijoną kartų: „Oj, mergaite, gal jūs neikite ten“. Buvau pripratus prie panašių pagraudenimų ir padrąsinimų, tad nekreipiau per daug dėmesio.

Tiesa, dar norėjau paaiškinti jam, kad mirusio žmogaus vaizdas visada yra „ne koks“. Bet koks lavonas sukelia konfliktą kiekvieno emociškai stabilaus žmogaus galvoje. Lyg ir matai savo gentainį, kitą žmogų, bet tuo pačiu supranti, kad tai jau nebėra žmogus, o tik daiktas. Bet susilaikiau, pasilaikiau savo mintis sau, manau, tai būtų sukėlę jam nereikalingus apmąstymus apie žmogaus būtį ir egzistenciją. Ta būtis ne kažin kokia, o baigtis visų dar bjauresnė. O juk žmonės yra tokie... estetai.

Nespėjus išlipti prisistatė, kaip supratau, didžiausias viršininkas šitose apylinkėse – Aleksandras kažkoks-tai. Nenugirdau pavardės. Bet sakė vadinti jį Saša. Buvo vidutinio ūgio, bet toks stambus, plačiais pečiais, rudais pasišiaušusiais plaukais, mėlynom akim, nesiskutęs ir apsivilkęs juokingu odiniu švarku. Dėl to keisto švarko nebuvo visiškai aišku, ar jis stambus todėl, kad sportuoja, ar todėl, kad ėda. Iš veido buvo simpatiškas. Čia toks tipažas, kur durnos mergos greit susileidžia: apsirengęs, kaip banditas, elgiasi, kaip banditas, kalba, kaip banditas, amžinai girtas, bet švelnaus veido ir gražių akių. Prisižiūri visokių debiliškų serialų apie banditus, mafiozus, jų garbės kodus visokius, ir įsivaizduoja, kad jau šitie su kožom rožom gyvenime moralines dilemas sprendžia... Realybė, deja, kur kas bjauresnė, nei filmas, realybė yra pagirios, galvos skausmas ir fanaras po akim.

Pasiūlė man cigaretę. Aš merga neonorava, paėmiau. Och, pareigūne, ar tik ne alkoholio kvapas nuo jūsų sklinda? Apsidairiau, aplinkui sukinėjosi dar keli tokie, kaip man pasirodė, su spindinčia alkoholio garų aura.

– Kieno gimtadienis? – paklausiau pono viršininko.

– Niekieno, – atsakė kiek nustebęs, – o kas?

– Ne, nieko. Šiaip lavoną galėjot susipakuoti. Pas jus yra čia pat-anatomas?

– Ne.

– Visai nėra?

– Jis dabar atostogauja.

Kas, po velnių, tokiu laiku atostogauja?

– O kada grįš? – paklausiau.

– Tipo, rytoj atvažiuos. Po pietų.

Linktelėjau.

Geriam, rūkom ir imituojam darbą – tokia tat buvo Federacijos kasdienybė. Prisigeri jau iš ankstyvo ryto ir kaip robotas žygiuoji į darbą, marširuoji ten iš kampo į kampą, rūkai cigaretes, o vakare šliauži namo ir geri vėl.

Lavoną rado šiandien ryte griovyje prie kelio, tai jau antras šioje apylinkėje per savaitę, dėl to ir prireikė pagalbos iš prokuratūros. Išvis, mūsų šlovingoje tėvynėje nebuvo visiškai aišku, kada čia jau generalinis reikalas, o kada dar galima leisti vietiniams tvarkytis. Įstatyme iškilmingai stovėjo uždeklaruoti bylos „sudėtingumas“, „svarba“ ir kiti popieriniai kriterijai, realiai viskas priklausė nuo vietinių gabumų, darbo krūvių arba kai chebra tiesiog nusprendžia „davaj dėl viso pikto pranešam“. Ir tada praneša, prokuroras strimgalviais lekia į vietą, nes gi turi dalyvauti visuose procesiniuose veiksmuose, kol prokuroras lekia, tol kaimo mentai stovi išsižioję tris valandas prie numirėlio pliku užpakaliu ir laukia.

Apygardos prokuratūroje buvo du nespecializuoti skyriai: antrasis baudžiamojo persekiojimo skyrius ir trečiasis baudžiamojo persekiojimo skyrius. Antrasis koordinavo platėjantį koridorių nuo apygardos centro iki rytinės apygardos ribos. Trečiasis BPSas – viską, kas liko: šiaurę, pietus ir vakarus, iki pat sienos.

Į vakarus nuo apygardos centro tekdavo važiuoti dažnokai, nes čia nuo seno daug nedidelių miestų, po karo vietiniai išsilakstė, o kurie liko –prasigėrė. Arba jau buvo prasigėrę, todėl ir liko. Taigi tušti miestai su tuščiais komisariatais, kuriuose dirbo prasigėrę mentai.

Na, antai minėtasis PK viršininkas Aleksandras Kažkoks-tai buvo iliustratyvus pavyzdys, nors pati Litvinska – palyginus dar didelis miestas.

O ir nusikaltimai šiuose kraštuose čia kaip tik mano profilio: kas nors, baltosios karštinės apimtas, ką nors papjauna taip, kad niekas „protu suvokti negali, kaip žmogus taip gali pasielgti“. Tada ir siunčia mane. Dėl viso pikto.

Kriminalistai kaip tik baigė vietos apžiūrą. Lavonas vis dar gulėjo kaip surastas, nuogas, ant pilvo, kojos ir rankos nenatūraliai išmestos plačiai į šalis, matėsi, jog sulaužytos. Iš pirmo žvilgsnio tai buvo moters lavonas. Nugara buvo ryškiai violetinės spalvos, lavonas, vadinasi, buvo uždusintas ir čia išmestas. Tiesa, trūko galvos.

– Kur galva? – klausiu Sašos.

Tyli. Nėra galvos.

Priėję sanitarai apvertė lavoną, krūtinės ir pilvo srityje žiojėjo didžiulė skylė: lavonas buvo išskrostas, išimtas krūtinkaulis ir vidaus organai. Tokie nužudymai mane erzino, nes tai reiškė, kad kitos dėlionės dalys kažkur voliosis, kol jas, kaip visada, ras pamiškėje kokie nors vaikai ar besibastantys šunys partemps namo. Rašys laikraščiai. O aš turėsiu visiems aiškintis, nes taigi aš atlieku tyrimą. Lyg aš būčiau tuos kaulus išmėčiusi.

Saša nervinosi, nes jį kamavo pagirios, pradėjo smarkiai snigti, o aš vis tiek norėjau pasivaikščioti po tą sutrešusią pilkumos pievelę. Ne todėl, kad man būtų patikę kankinti vargšą viršininką, ar kad mėgčiau šių kraštų rudenišką klimatą. Tiesiog įprotis trintis įvykio vietoje, nepaisant to, kad visą laiką tik rūkai cigaretes vieną po kitos ir galvoji, ką pirksi iš kitos algos. Bet žmonės mato. Žmonės galvoja, kad dirbi.

Visgi peizažas čia buvo iškalbingas: rėkte rėkė, kokie netikę mūsų gyvenimai ir kaip netikusiai mes juos gyvename, kad gyvename tokioje netikusioje vietoje, kaip ši. Aplink – apleisti sandėliai, netoliese keletas pamestų ir rūdžių ėdamų puspriekabių, dar menančių tuos klestėjimo laikus, kai pro čia keliavo patys įvairiausi kroviniai: vaisiai, daržovės, kosmetika, nauji automobiliai, dieną naktį pirmyn atgal, viskas klestėjo, lentynos lūžo nuo pertekliaus, galėjai turėti, ko tik širdis geidžia.

Tolėliau mačiau juodą mišką, tarsi kokį tyliai tūnantį žvėrį, tupintį atokiau ant plyno lauko ir laukiantį progos pulti. Miško link vedė kažkoks šunkelis, kuris klastingai vinguriavo per lauką ir atrodė, kad tokią idiotišką trajektoriją galėjo nubrėžti tik koks girtas traktoristas, desperatiškai bandydamas pataikyti namo. Dar toliau, ties mišku kelias darė vingį ir girto traktoristo kelionė liko paslaptyje. Žiūrėjau tiesiai, iš tolo tai atrodė viena didelė juoda ir neįžengiama raizgalynė. Saša nebeiškentė mano tylos:

– Ką ten matot?

– Nieko, – atsakiau.

– Matot, ten toliau lūšnos matosi? – pamojo į tą pusę, kur vinguriavo šunkelis. – Tai va ten gyvena tokia šeima ir šią vasarą dingo jų vaikas. Paklydo va šitam miške. Mes, aišku, ėjom ieškot, ėjo visi: ir pareigūnai mūsų, ir šiaip žmonės. Du paklydo. Vienas, mūsų žmogus, taip ir negrįžo, o kitas... Toks Slavikas, grįžo po trijų dienų, visas susidaužęs, susidraskęs. Nė žodžio nepasakė, nei vaikams, nei žmonai, tik pas motiną nuėjo, pavalgė ir sekančią dieną pasikorė. Išsikraustė iš proto besiblaškydamas.

Nesu tikra, ką jis norėjo pasakyti. Bet jei tos paieškos vyko su tiek promilių, kiek dabar tvoskia nuo pono komisaro, aš dar stebiuosi, kad tik du paklydo.

Rytinė kava išpuolė tik per pietus, ne tokia, kokią mėgstu, bet tiek tos, po velnių, gerai, kad bent jau gavau tos kavos. Sėdėjau komisariate prie tuščio to paklydusio pareigūno stalo dideliame kabinete grotuotais langais. Prie vieno iš jų stovėjo dulkėtas papartis, po juo ant išblukusio laminato rudavo dėmė, kurią, greičiausiai, buvo bandoma paslėpti nelaiminguoju augalėliu, sienos buvo, aišku, madingiausios komisariatų spalvos – pilkai žalios. Jei iki karo buvo daromi euroremontai ir sienos dažomos švelnia persikų ar kapučino spalva, tai po karo prasidėjo antieuroremontų era. Kur viskas buvo daroma priešingai. O kas gali būti toliau nuo šviesios ir švelnios kapučino? Pūvančios mėsos žalioji, kas gi daugiau. Užtat praktiška, gali vemt, šikt, turkšt ten, ką nori ant tų sienų, kvapas išsivėdins ir kaip nebūta.

Be manęs čia dar sukinėjosi keturi žmonės, Saša, kaip ir galima tikėtis iš tokių tipelių, daugiau laiko praleido plepalams nei darbui. O aš skaičiau ano, pirmojo lavono bylą. Ir nieko gero, štai kaip pasakysiu. Anas gi lavonas surastas buvo nors ir su pilnais viduriais ir sveikom kojom, bet taip pat be galvos. Taip pat nuogas, tik prie ežero, nebe griovy. Įtariau, kad abu šituos nelaimėlius galėjo nugalabyti tas pats nedorėlis, neįtarti tokio dalyko būtų tiesiog nepateisinamas aplaidumas. Visada, galvoju, žmonės pamato klaidas. Pastebi, kai kažko nepadarai, nepamatai, apie kažką nepagalvoji. Bet kai padarai gerai, tai priimama kaip savaime suprantamą.

Pastaruosius porą metų dirbau su tyčiniais nužudymais. Po tam tikrų įvykių mano karjeroje, dėl kurių vos pati neatsidūriau kitoje grotų pusėje, man nebeleidžiama dirbti su bylomis dėl narkotikų, prekybos žmonėmis, prostitucijos, stambių vagysčių, finansinių nusikaltimų, mokestinių nusikaltimų, taip pat bet kuo, kas turi organizuoto nusikalstamumo elementą. Taigi liko tyčiniai nužudymai be ON. Visi kažkodėl iškart galvoja, kad čia serijiniai žudikai, na, maniakai visokie. Tikrieji, klasikiniai egzemplioriai, nors nepaprastai įdomūs, praktikoje, deja, pasitaikydavo ne taip dažnai, kaip norėtųsi. Dauguma mano ištiriamų bylų – nužudymai laikinos psichozės ar afekto būsenoje. Taigi likau su pačiom beprasmiškiausiomis bylomis: nužudytais niekam nereikalingais žmonėmis.

Man medituojant giliuose apmąstymuose atliumpsėjo jaunesnysis inspektorius Danilko, tankiais mažais žingsniukais rovėsi tiesiai mano stalo link, rankoje, mačiau plevėsavo kažkoks popierius. Buvau tikra, jog tuojau pat sužinosiu, kas ten.

***

Kaip ir tikėjausi, Danilko patiesė savo popieriūkštį man ant stalo ir ištempęs nugarą atsistojo priešais, tarsi pirmokas, padaręs namų darbus ir laukdamas pagyrimo. Pakėliau jo lapą. Tai buvo pareiškimas piliečio Valentino Šuchovskio, kuriame pilietis pareiškė, jog dingo jo sugyventinė, pilietė Marina Mironova, 58 metų, vidutinio kūno sudėjimo moteris, tamsiais trumpais plaukais, vakar ryte išėjo iš namų ir negrįžo. Apsirengusi violetiniu paltu, mėlynais džinsais, rudu megztiniu, avėjo rudus žieminius batus.

– Gerai, – sakau, – jaunesnysis inspektoriau. Lauksime.

Padėjau lapą ant stalo ir nuleidau akis į begalvio lavono nuotrauką byloje. Danilko sutrypčiojo, bet nesitraukė. Jo infantilusis ego ne tokios reakcijos tikėjosi? O kokios?

– Inspektoriau, nejau manote, kad mūsų Marina Mironova...

– Apsaugok, Viešpatie! – nutraukė mane Danilko ir puolė žegnotis.

Danilko, neapsimetinėk, juk tam ir atnešei čia tą pareiškimą. O iš tiesų, Danilko, kam atnešei šitą pareiškimą? Jaunesnysis inspektorius po Dievo palaiminimo dar kažin ką mekeno apie tai „kas per laikai šiais laikais“, bet nebenorėjau jo klausytis. Trinktelėjau delnu per ant stalo gulintį lapą ir pastūmiau jį Danilko pusėn, teatrališku balsu, pakeltu tonu pakartojau:

– Lauksim, lauksim pilietės Mironovos sugrįžtant. Ačiū, inspektoriau.

Žiūrėjau į Danilko kaip tas, slėpdamas sumišimą, išliumpsėjo pro duris. Jaučiau susmigusius į mane žvilgsnius, tad apsidairiau:

– Žmogus dingo. Ko neieškot?

Kai baigiau pažindintis su bylomis, už lango buvo sutemę. Spaudė visai nebe rudeniškas šaltis, o dangus apsivėmė dideliais sniego gabalais. Prieš pat darbo pabaigą telefonu prasitęsiau savo komandiruotę dar vienai dienai, kelias į Dansburgą buvo ilgas, o ryt vis tiek tektų grįžti. „Nieko nerašysiu, man Pavlovas nieko nesakė“ – atkirto man personalo skyriaus specialistė Vanda, sena tarka, tose pačiose pareigose dirbanti jau turbūt kokį ketvirtį amžiaus. O čia, matai, ateina tokios jaunos mergos kaip aš, kurios kvailos ir nieko neišmano. Vanda manęs nekentė. Nuo pat tos akimirkos, kai pirmą kartą peržengiau prokuratūros slenkstį, ji manęs nekentė. Sena pinda. „Rytoj iš ryto nueisi pas Pavlovą, grįši ir suforminsi įsakymą“ – atsakiau ir baigiau pokalbį. Vanda, kad ją kur.

– Ar turit kur nakvoti? – paklausė Saša, užpakaliu pasirėmęs į stalą priešais ir demonstratyviai beigi su pasimėgavimu besiklausęs mano pokalbio su vyriausiuoju, paskui su Vanda. Apsidariau po kabinetą.

– Manau, čia bus gerai, va, susistumsiu kėdes po paparčiu...

– Tuomet puiku. Bet šiaip, jei norėtumėt, prokurore, ko nors prabangesnio, galiu pasiūlyti pernakvoti pas mano motiną, penkios žvaigždutės, tik trys šimtai metrų iki komisariato, su vaizdu į kiemą, all inclusive[1]. Arba čia pat, apačioje – mūsų areštinės liukso numeriai, su pusryčiais į kambarį.

– Viršininke, leiskit priminti, kad pagal rekomendacijas, pusryčiai priklauso tik sulaikytiesiems.

– Tikrai taip. Bet jei jūs čia, prokurore, po paparčiu miegosite, mes jus ir sulaikysim. Už valkatavimą.

Džiaugiausi, kad Sorokinas mano juokelio apie kėdes ir papartį nepriėmė rimtai. Nakvynės opcijų nebuvo daug, tad nelabai turėjau iš ko rinktis. Aišku, dar galėjau pulti strimgalviais ieškotis kokio prasmirdusio, blakėm aptekusio viešbučio, o paskui ilgai kasytis šonus ir klausytis Vandos.

Lena Sorokina mane priėmė, kaip ir reikėjo tikėtis, svetingai: su lašiniais ir degtine. Ir brendžiu. Ir kava. Ir silke. Ir sausainiais bei medaus pyragu. Ir balta mišraine. Kaip gi be jos. Sėdėjom prie stalo, nejaukią tylą užpildydami beprasmiu parypavimu „ai, koks oras, oj, kas per laikai“. Mano ciniškoje makaulėje dar šlaistėsi vienas kitas sąžinės likutis, todėl, kad ir kaip man nepatiko ši socialinė sėdėjimo prie stalo situacija, stengiausi atrodyti bent jau mandagiai, nes šiais laikais tikrai niekas neprivalo įkurdinti svetimo žmogaus savo namuose. Net ir vienai nakčiai.

Ponia Sorokina prisistatė esanti būrėja. Ne, ne būrėja, o mediumė. Tipo, bendrauja su dvasiomis. Mirusiaisiais. Nežinojau, kaip turėčiau deramai sureaguoti į tokią, pavadinkim, profesiją, todėl tepasakiau „kaip įdomu“. Aišku, man nebuvo įdomu. Čia galėjo būti du variantai: arba geras verslo planas, arba diagnozė. Arba ir tas, ir tas. Vaišino Lena tikrai ne pačiu pigiausiu, o importiniu brendžiu, tai, matyt, apsimokėjo.

Lena pasiūlė užkąsti, paskui išgėrėme, politkorektiškai aptarėme politines naujienas, vėl pasiūlė užkąsti, aptarėme mišrainę, puiki mišrainė, vėl išgėrėme, Lena atnešė dar duonos iš virtuvės ir jau laukiau „Viktorija, papasakokite apie save“, nes mišrainės klausimas jau, rodos, buvo išsemtas.

– Na, ką aš čia vis apie save plepu, – pradėjo ji.

Nors apie save nebuvo pasakiusi nei žodžio, išskyrus tą dalį su dvasiomis.

– Oi, ką jūs, ponia Lena! Man ne kasdien tenka sutikti žmonių, užsiimančių tokia įdomia ir netradicine veikla kaip jūsų. Papasakokite, kai jūs supratote turinti šį talentą, na, gebėjimą bendrauti su dvasiomis?

Atsargiai dėliojau žodžius, kad nepasirodyčiau netaktiškai ir netektų kraustytis po tuo paparčiu komisariate, taip pat tikėjausi bent kuriam laikui atitraukti dėmesį nuo savęs. Lena nusišypsojo ir pradėjo pasakoti, jog nuo jaunystės tam tikrose vietose, tam tikromis aplinkybėmis jausdavusi ir matydavusi ženklus, kad egzistuoja kažkas dar, kažkokia energija, būtybė, norinti bendrauti, o vėliau išmokusi šiuos ženklus valdyti ir gauti žinią iš tų vargšių paklydusių sielų. Nuostabi istorija. Norėjau dar paklausti, kiek ji ima už seansą, bet susilaikiau. Apsidairiau po kambarį, pažiūrėjau į stalą, vaišes. Tikriausiai pragyvenimui užtenka.

Kai mane išspirs iš prokuratūros, reikės ir man pradėti dirbti, kuo čia? A, mediume. Pardavinėti viltį. Viltį rasti tai, ko ieškai. Viltį rasti atsakymą. Viltį rasti ramybę. Jei pas mane ateitų sielvarto draskoma šeima ir aš paklausčiau: „papasakokite, kada paskutinį kartą matėte savo dukrą?“, jie pasakytų, kad ji tiesiog išėjo kažkur, kur eidavo visada, ir negrįžo tada, kai įprastai grįždavo. Tiesa buvo ta, kad ji greičiausiai buvo jėga įsitempta į mašiną, nuvežta į mišką, išžaginta, užmušta ir tame pačiam miške užkasta. Bet galėčiau sakyti jiems, kad ji gyva, ji dar sugrįš, kad ji kovoja. Ir dar paimti už tai pinigų. Ir nesvarbu, kad kita prokurorė, tokia, kaip aš dabar, po kelių mėnesių tyrimo pakviestų atpažinti lavoną ir tą parduotą viltį sudaužytų į šipulius. Per tuos kelis mėnesius aš jau būsiu pardavus tuziną vilčių. Tuziną atsakymų, kuriuos norime girdėti.

– O kaip jūs, Viktorija, nusprendėte tapti prokurore? – baigusi savo pasakojimą suskubo paklausti Lena.

– Tiesiog atsirado tokia galimybė ir ja pasinaudojau, – šyptelėjau ir patraukiau pečiais.

Aišku, nemelavau, tačiau tai, kad be manęs ta galimybe norinčių pasinaudoti buvo ne vienas ir kad tik trečio BPSo vyriausiojo dėka darbą gavau aš, o ne kažkieno tėvo švogerio kaimyno pusseserė, buvau linkusi nutylėti. Ne todėl, kad čia kažkokia gėdinga paslaptis, bet tiesiog. Paskui seka krūva klausimų, o kaip, kodėl, už ką, o nežinau, iš tiesų, kaip, kodėl ir už ką.

Tada, pamenu, buvau jauna tyrėja iš Dansburgo PK, dalyvavau formaliame konkurse į Dansburgo apygardos prokuratūros trečiojo baudžiamojo persekiojimo skyriaus prokuroro pareigas. Mano viršininkas iš manęs žvengė. Visas komisariatas žvengė. Buvau vietinė, tai yra čia gyvenau iki karo, po karo, kai Federacija įkėlė čia savo murziną čebatą ir trenkė kietu asimiliacijos kumščiu, tokiems kaip aš šansai gauti geresnį darbą valstybiniame sektoriuje buvo labai riboti. Kad nemaištautume. Ir į šitas mano pareigas jau buvo numatytas kadras – tokia jaunutė mergaitė su akinukais ir languotu sijonėliu. Mačiau ją konkurse, atrodė kokių dvidešimties, ne daugiau, tokia rimta mergaitė. Pagal taisyklę visi aukštesnio rango viršininkai buvo atkomandiruoti iš senosios Federacijos užkampių ir užkaborių, ir trečiojo BPS vyr. prokuroras Pavlovas nebuvo išimtis. Iš kažkokios tolimųjų rytų šiknaskylės atsibeldė čia su visais vaikais ir tėvais.

Konkurso tvarka nebuvo labai sudėtinga – velniams to reikia, jei konkursas tik dėl akių? Buvo vienas vienintelis pokalbis su personalo skyriaus atstovu ir su tiesioginiu vadovu, mano atveju – su Pavlovu. Personalo skyriui, kaip ir iki šiol, atstovavo Vandačka, Vandutė, mūsų tiesos ir moralės bastionas. Jos panieka ir pasibjaurėjimas pokalbio su manimi metu tiesiog pribloškė. Supratau, kad visos tos kalbos apie atrankas buvo tiesa ir kad šansų gauti darbą neturiu. Nepaisant to, vis tiek klusniai atsakinėjau į jos klausimus ir galvojau, na, moterie, tiesiog dirbk savo darbą, kam taip asmeniškai viską priimti? Tik vėliau sužinojau, kad Vandutė – neeilinė prisitaikėlė. Ji buvo vietinė, kaip ir aš, bet taip karštai mylėjo savo naująją šlovingąją tėvynę, kad buvo pasirengusi gultis kryžiumi ir bučiuoti kulnus kiekvienam aukštesniam federaciniam valdininkėliui, taip įrodydama, jos pačios žodžiais, „ištikimybę atkurtai teisingai santvarkai“.

Man užėjus, vyriausiasis mostelėjo ranka į vieną iš priešais jo stalą stovinčių kėdžių, nepakeldamas akių nuo popierių. Maniau, kad Vandutės arogancijos ir paniekos kokteiliukas buvo tik įžanga, o dabar jau prakoš mane, kad sėdėsiu tam dvokiančiam PK iki pensijos. Bet Pavlovas nepakeldamas akių tepasakė: „Jūsų CV tvarkingas, dabartinė tarnyba, kaip matau, sekasi puikiai, pagyrimai, kasmet teigiami įvertinimai, mūsų personalas taip pat nieko blogo apie jus neparašė, trūksta lojalumo, nepaklūsta autoritetams, čia nieko naujo. Bet man įdomu, kodėl jūsų tiesioginis vadovas surašė jums tokią neigiamą rekomendaciją?“ Nesumečiau, ką atsakyti, net nemačiau tos rekomendacijos. „Supratau. Matyt, arba nenori jūsų paleisti, arba tikrai turite problemų su autoritetais,“ – tarsi sau pasakė vyriausiasis. Toks tas ir tebuvo mano „darbo pokalbis“. Išėjau, o kitą dieną sulaukiau skambučio – taip, iš tos pačios Vandos, – kad esu priimta.

– Ak, kaip čia jūs paprastai! Aš, va, pamenu, kai Saša buvo tik baigęs mokyklą...

– Mama. Eik, išvirk kavos.

Panašu, kad nebuvau vienintelė, savo istorijas linkusi pasilaikyti sau. Mūsų pasaulis – tokia paslaptinga vieta.

– Ponia Lena, o jūs, pasitelkdama savo gebėjimą, nepadedate Sašai spręsti bylų?

– Aš gal ir padėčiau, bet Saša neleidžia! – atsakė ir priekaištingai dirstelėjo į savo sūnų.

Nepaisant draugystės su anapusiniu pasauliu, Lena buvo tipinė motina, paprasta, kaip trys kapeikos: Saša jai vis dar buvo mažas, savimi negalintis pasirūpinti vaikelis. Išlydėdama jį įbruko dėžutę su pyragu ir baltos mišrainės likučiais. Griūk negyvas, sako, sūneli, nesušalk, o tas sūnelis toks oblius kvadratinis.

– Netikėk niekuo, ką ji apie mane pasakos, – šyptelėjo man Saša išeidamas. – Ir nesiknisk po mano daiktus.

Įkurdino mane Sašos kambaryje, kuriame jis gyveno, kol negyveno vienas. Kambarys buvo pilnas daiktų – nebylių liudytojų, kuriuos būtinai prakalbinsiu šįvakar, jei nesimiegos. Koks keistas visgi gyvenimas, kažkas kažką dėl kažko užmušė ir štai aš jau sėdžiu svetimo žmogaus kambaryje, vartau jo daiktus.

Sėdėjau ant lovos, krausčiau išsitraukusi vieną iš Sašos stalčių ir abejingai mąsčiau, kuo baigsis šita byla. Danilko buvo, žinoma, teisus, atnešdamas tą pareiškimą dėl Marinos Mironovos. Galvojau, geriau jau lavonas būtų rytoj, kol dar esu čia. Rytoj po pietų atvažiuoja tas jų pat-anatomas, tai va, būtų trys zuikiai vienu šūviu. Tiksliau, trys numirėliai vienu pjūviu. Ne vienu, ten daug pjūvių, bet dėjau visas viltis, kad autopsijos metu ras ką nors naudingo tyrimui. Kokio nors įrankio pėdsakus, kokių nors medžiagų, šukių žaizdose. Arba spermos. Visi mėgsta spermą. Sperma kriminalistui – tarsi dangaus mana: surenki ir siunti į institutą DNR tyrimui. Tai reiškia, kad bylą gali geram pusmečiui paguldyti ant lentynos. Teismas irgi mėgsta spermą, nes šventai tiki, kad DNR visada atsako į visus klausimus. Priešingu atveju teisme vargas įrodyti, kad tas ką nors padarė ir kad padarė tai tyčia. Net jei pilna kitų, dar prieš dešimtmetį laikytų pakankamais, įrodymų. Žmonėms visada reikia absoliučios tiesos, to tikrojo atsakymo, kurio nereiktų vertinti, analizuoti ir priimti sprendimo. DNR per amžius amen. O aš vis nesuprantu, jei tiek daug žmonių tiki dievu, kažkokiom dvasiom, netgi su mirusiais kalbasi, kodėl jie negali patikėti mintimi, idėja, kėslu, ketinimu, motyvu? Kodėl logika jų neįtikina? Prokuratūroje visi tokie patenkinti, kad dirbu su nužudymais, galvoja, kad gerai tiriu tokias bylas, nes turiu talentą, įžvalgos, gerai išmanau nusikaltėlio psichologiją. Bet kam ta psichologija, jei vis tiek reikia to vienintelio neginčijamo įrodymo? Todėl paprastai nedarau nieko daugiau, nei kad reikalauja įstatymas. Net nenukrypstu nuo vadovėlinių rekomendacijų, kaip tirti nužudymo bylas. O kam stengtis? Čia pasipelnymo schemų neprikursi. O paprastai žudikai arba prisipažįsta, arba išsiduoda. O jei neišsiduoda ar jei mes būnam pernelyg abejingi ir pernelyg susikoncentravę į procesą ir nepamatom to, kas akivaizdu, byla atgula į tą lentyną. Tą, kurioje bylos guli ilgai. O tie žmonės juk jau mirę, šiaip ar taip, ar ne?

Nubudau, laikrodis rodė be aštuonių minučių keturias, jaučiausi lyg po blogo sapno, tik niekaip neprisiminiau, ką sapnavau. Ponia Lena, matyt, kažko pribūrė. Arba degtinės per daug išgėriau. O gal lašiniai per riebūs buvo. Atsigėriau vandens, įsikandau cigaretę ir atsitraukiau užuolaidas. Lauke nebesnigo, dangus buvo giedras ir žvaigždėtas. Žiūrėjau į kieme priešais namą pastatytas vaikiškas sūpynes. Ant jų lėtai lingavo lavonas.

***

Lėtai traukiau kartų dūmą ir gaivinausi iš miego. Gal čia tik mano ligota sąmonė krečia pokštus. Kai stojau į universitetą, pamenu, įsivaizdavau, kaip ginsiu žmones, kaip teisme sakysiu ugningas kalbas, pasiųsiančias kaltuosius už grotų. Jei kas būtų pasakęs, jog štai man kada teks stovėti va taip prie svetimo lango su cigarete ir svarstyti, ar bekojis lavonas ant sūpynių yra tikras, ar ne, nebūčiau patikėjus. Deja, nėra malonaus būdo išmokti bjaurius dalykus. Ir taip, jis tikrai ten lingavo, o aplink pritrypta daug daug pėdučių, reikėjo skambinti budinčiam į komisariatą, kviesti opergrupę, bet negalėjau atitraukti akių nuo makabriško vaizdo. Galėčiau spėt, gyvą ją vadino Marina. Marinos kojos buvo nupjautos virš kelių, rankos pririštos prie sūpynių, o ant galvos – baltas maišas.

Iš pradžių buvo baisiai šlykštu pagalvojus, kad kažkas čia tą lavoną atvilko, pasodino, pririšo ir paliko, kai tuo metu aš pusiau miegodama varčiausi lovoje vos už keleto dešimčių metrų. Toks jausmas, lyg norisi nusiprausti, uždegti šviesą ir užrakinti duris. Užgesinau cigaretę. Surinkau numerį.

Stovėjau, rūkiau, nuobodžiavau. Stebėjau kriminalistus, kaip jie atlieka įvykio vietos ir lavono apžiūrą, fiksavau, kuriuos veiksmus pagal rekomendacijas jie atlieka, kuriuos praleidžia. Ne, čia iš smalsumo, nors dėl kai kurių galėjau ir tarnybinį surašyt. Baigiant lavono apžiūrą ir nuėmus jam nuo galvos maišą, paaiškėjo ne visai džiuginantis dalykas. Lavonui buvo prisiūta prieš keturias dienas dingusios moters, kurios, kaip įtariama, lavonas buvo rastas prie ežero, galva. Prisiūta buvo nevėkšliškai ir nerangiai, kažkokia virvute, retom kreivom siūlėm, kad vargšė galva vos laikėsi. Tyrėjai, nuimdami tą maišą vos nenuplėšė jos velniop. Kažkas užsidengęs burną nuskubėjo ir žiaukčiojo pasislėpęs už belapio krūmo. Kurioziška situacija, nei juoktis, nei verkti.

11-18

Rytoj tikriausiai bus dar vienas. Jaučiau, kad esu spiečiama į kampą. Procesiškai. Sėdėjom komisariate su tyrėjais ir neva kėlėm įvykio versijas, – iš tiesų tik pasakojom visokias šlykščias istorijas iš darbo patirties. Čia ne veiksmo filmas, kuriame darbui atsidavę detektyvai nemiega naktimis, kol sugauna blogiuką ir išgelbsti pasaulį. O mes dirbam taip, kaip dirbam, nors aš puikiai supratau, kad apylinkėje siautėja maniakas, gal netgi tas tikrasis, grynasis egzempliorius, kad žmonės nesaugūs, kad rytoj kažkas bus išniekintas, išmėsinėtas ir numestas, gal jau ir man prie durų šįkart. Žinojau ir tai, kad va, apie devynias skambins man vyriausiasis, klaus, kaip čia reikalai, o aš turėsiu pasakyti, kad dar vienas lavonas rastas šalia tos vietos, kur nakvojau, tada vyriausiasis, žinoma, nesusilaikys nepasakęs, kad man dar reikia pažiopsoti ir žudikas pats ateis ant kilimėlio su nauju lavonu. Bet aš vis tiek gėriau kavą ir pasakojau istorijas. Ir kodėl ne? Žmonės juk miršta, toks gyvenimas.

Į kabinetą įslinko Danilko, rankose entuziastingai gniaužydamas lapą.

– Ar ir vėl žmogus dingo, inspektoriau? – paklausiau ironiškai, iš anksto nuleisdama tulžį dėl būsimo negyvėlio ant Danilko.

– Ne visai, prokurore, greičiau... atsirado... – Danilko veide švietė plati šypsena.

Ant balto popieriaus lapo buvo kelios riebalų dėmės, kažkokios pilkšvos dėmės, viršuje dešinėje priskretę rudos medžiagos ir kaip tik ant tos vietos uždėtas policijos antspaudas su „Gauta“. Lape grafitiniu pieštuku užrašytas ketureilis: „Tiesiai tiesiai per miškus, nuo Vladimirovsko penkis kilometrus, miške, kairėje, rasit ją“. Na, tai jau būtų šis tas, tik panašu, kad šito sumauto kaimo sumauti mentai eilinį kartą įrodė, kad skaičiuot jie moka, bet nuovokos neturi nė už kapeiką.

– Danilko, iš kur šitas... raštas?

– Radome prie pašto, nu, dėžutėje.

– Kas išėmė paštą? Kas čia užregistravo šitą?

– Nu pas mus nėra... Sekretorės... Tai kas išima paštą, tas registruoja...

– Danilko, kas užregistravo šitą popierių, ar supratote klausimą?

Danilko atrodė labai sutrikęs, supratau, kad ne tokios reakcijos jis tikėjosi, bet man atrodė, kad jis vis dar nesuprato, kodėl įsiutau.

– Nu... Aš užregistravau...

– Danilko, jūs – idiotas. Pusgalvis. Ne viskas, kas pašto dėžutėj guli, yra paštas, Danilko. Ar gal ir karvašūdį registruotumėt kaip korespondenciją!? Čia yra daiktinis... buvo daiktinis įrodymas, ant kurio galėjo būti likę bylai reikšmingų pėdsakų! Atrodo taip paprasta ir aišku, bet ne, Danilko, sugebėjot pargriūti lygioje vietoje! Bent dabar nuneškit, tegu nuima pirštų antspaudus.

– Jūs, ponia prokurore, aš čia lygioj vietoj, aš ne, čia jūs neišaiškinat bylos, jūs čia gi, o žmonės vis tiek žudomi, o aš nugriuvau, čia jūs nugriuvot! – Ir užbaigė garsiai pokštelėdamas durimis.

Važiavome į raštelyje nurodytą vietą. Ieškojome lavono. Dvi valandas. Sušlapau kojas ir buvo šalta. Atvažiavome su opergrupe, bet kažkodėl visi kaip teliukai išpūstomis akimis žiūrėjo į mane, tarsi čia aš jiems kažkokiu būdu suvadovauti turėčiau. Ir iš pradžių, nors ir nubridau į tą prakeiktą mišką, buvau principingai nusprendus būti tik žiūrovu, o tegu vyrai dirba savo darbą. Vėliau gerokai pasigailėjau, nes po dviejų valandų nesėkmingos paieškos buvo iškeltas kritinis klausimas, ar tikrai toje kelio pusėje ieškome. Raštelis sakė, pasukus į Vladimirovską, už penkių kilometrų, kairėje. Dešimt minučių debatų, teorijų ir hipotezių, kokią gi atskaitos sistemą turėjome naudoti kairei nuo dešinės atskirti ir ką daryti, kad ateityje tai nepasikartotų. Ir visi kaip užvesti - „niekas neparodė, niekas neparodė“.

– Kas opergrupės vyresnysis? – paklausiau, kol šitie debatai neužsitęsė dar dviejų valandų.

– Aš, – burbtelėjo aukštas vyriškis, vis kartojęs, kad jis čia nieko nežino, kad kažkas ėjo ir jis nuėjo, ir vienu žodžiu.

– Tai į kurią pusę eiti? – paklausiau.

– Į kitą.

Kai pagaliau pavyko visiem ir kiekvienam sau pripažinti, kad ne toje kairėje ieškojome, iškilo kitas klausimas – kaip nustatyti penkis kilometrus? Nuo ko penki kilometrai? Kaip juos paskaičiuoti? Ar čia tiksliai, ar tik apytikriai?

– Nebeskaičiuokit! – riktelėjo Saša iš kitos kelio pusės.

Lavonas nebuvo nuėjęs toli nuo kelio, gulėjo įsitaisęs čia pat už krūmo, tačiau kadangi nebuvo itin šviežias, gerai įsiliejo į rudeniškos miško paklotės koloritą. Taip pat ir tiesiogine prasme.

Sukritęs ir vietomis pajuodęs, paskleidęs po savimi gličiai atrodančią balą, taigi spėjau, kad guli čia jau apie mėnesį.

– Buku daiktu į galvą, – kaip profas mirties priežastį konstatavo Saša, pamakalavęs pirštu virš pajuodusios galvos.

– Manai, čia to paties darbas?

– Nežinau. Anos tai buvo pasmaugtos. Ir be galvos.

– Gal kažkas bando savo darbelius prikabinti mūsų maniakui?

Saša pažiūrėjo į mane nustebimo ir susirūpinimo iškreiptu veidu. Suprantu, būtų be galo paprasta gyventi, jei visus negyvėlius galėtum susegti į vieną bylą ir tą bylą padėti į tą lentyną. Na, tą lentyną, kur „visi procesiniai veiksmai atlikti, įtariamųjų nenustatyta“. Ir taip kiekvieną naują lavoną vis segi, segi, byla pučiasi, pučiasi, lentyna linksta, linksta. Tada lūžta, nebeatlaikiusi, pabyra lavonai iš bylos, nuskrieja į visas keturias puses, o tu tiesiog konstatuoji, kad byla dingo. Ir imi naują segtuvą.

– Kaip pas jus statistika dingusių žmonių? – paklausiau.

Saša paėjo tolėliau nuo opergrupės ir jau jaučiau, kad gausiu kokį pamokymą, kad per rimtai čia į viską žiūriu ir taip toliau, ir panašiai.

– Čia daug žmonių dingsta. Ir niekam, tiesą sakant, nerūpi…

– Aš ir nesakau, kad turi rūpėti. Bet mes visi turim darbą, kurį turim padaryti. Galvoji, kad valytojai rūpi koridorius, kurį ji plauna?

Dabar suprantu, kaip kasdien jaučiasi vyriausiasis. Kai turi bent kartą per savaitę paklausti manęs, kai sekasi su viena ar kita byla, nes kitaip tos bylos net nepajudinčiau. Ir taip su visu skyriumi.

– Tų žmonių nebeprikelsi, – burbtelėjo Saša.

– Aš ir nenoriu prikelti. Bet aš nesuprantu, kur problema? Neatrodo, kad šitą laiką, kurio tu NESKIRI darbui, skiri kažkam reikšmingesniam. Saša, būk naudingas, eik dirbt.

***

Grįžus į komisariatą jau buvo ežero moters skrodimo rezultatai. Mirties priežasties nustatyti nepavyko, nes visi sužeidimai ant kūno padaryti jau po mirties. Bet mirties priežastis nėra uždusimas, taigi tai galėjo būti smūgis buku daiktu į galvą. Be to, kaip rašoma išvadoje, galva galėjo būti pašalinta kirviu: tą rodo devynių centimetrų ilgio pjautinės žaizdos aplink kaklą ir audinių pažeidimai, būdingi kirstinėms žaizdoms. Be to, moteris po mirties buvo išžaginta. DNR, deja, nerasta. Et.

Kaip ir laukiau, paskambino vyriausiasis, ramiai paaiškinau jam, jog tyrimas vyksta, renkame intensyviai duomenis. Neakcentavau, aišku, kad didžioji dalis duomenų atkeliauja yrančios organikos pavidalu. Vyriausiasis patylėjo, nieko nepasakė, bet jaučiau, kad jis jautė, kad nepasakau jam visko iki galo. Ar čia tik mano sąžinė. Substance over form[2]. principas Pavlovui buvo svetimybė, todėl skyriuje jis buvo tas prievaizdas, kuris taisydavo mūsų visų procedūrines klaidas. O aš visada buvau žmogus, kuris pirma padaro, paskui pagalvoja. Buvau nesurašytų nutarimų ir neįformintų procesinių veiksmų čempionė. Vyriausiasis gi buvo pavyzdinis pareigūnas, be nuobaudos, be dėmelės. Iš pažiūros – laimingai vedęs, du vaikai, žmona – uoli namų šeimininkė, tėvas – karininkas. Visi atžalos – pirmūnai, šeima – aktyvi bendruomenėje, pats vyriausiasis – sąžiningas, rūpestingas, vieni pagyrimai, padėkos. Viskas pagal taisykles ir schemas, instrukcijas. Jo net automobilis pilkas, nes taip praktiškiau!

O aš gi, aš ką? Turiu seną vogtą juodą GT500[3], kurį gavau iš žmogaus, atliekančio bausmę už kontrabandą, vagystes ir turto prievartavimą, turiu juodą korupcijos dėmę savo biografijoje, turiu juodą štampą savo asmens byloje, kad nebegaliu dirbti su jokiomis bylomis, kuriose man galėtų daryti poveikį. Taigi ir likau su juodžiausia juoda, su pajuodusiais lavonais, pajuodusiu krauju panagėse, juodu dumblu plaučiuose, juodais maišais ir juodomis duobėmis pamiškėse.

Taip pat, nors žinojau apie ant mano stalo sparčiai augančią bylų krūvą, kuriose jau štai kelinta diena neatliekami jokie veiksmai, o kasmetinis vertinimas neišvengiamai artėja, paprašiau dar pratęsti mano komandiruotę vienai dienai, patikinau, jog daugiau laiko neprireiks. Jei rytoj nieko neišsispręs, velniop visa tai. Sustabdysiu ir nutėkšiu ant lentynos. Saša įtariai klausėsi mano pokalbio.

– Taip greitai tikiesi pagauti mūsų maniaką? Tai gal, Viktorija, pasidalink savo įžvalgomis bei informacija, nes man asmeniškai čia dar begalė klausimų.

– Na, pradžiai galiu pasiūlyti susipažinti su byla.

Jei nebūčiau buvusi moteris, tikriausiai jau keliaučiau nachuj. Saša demonstratyviai paėmė bylą nuo mano laikinojo stalo ir praeidamas tėškė ant savojo. Vaikų darželis.

– Saša, kiek pas jus dingusių žmonių per pastarąjį pusmetį?

Sorokinas nepatenkintas dėbtelėjo į mane. Tai blyn, jau antrą kartą klausiu to paties ir jis vis tiek nežino atsakymo.

– Kaip manai, žudikas veikia vienas? – pasakiau nebesitikėdama sulaukti atsakymo į pirmąjį klausimą.

Ir vėl tyla. Byloje buvo įvykio vietos apžiūros protokolas, kai radom lavoną ant sūpynių. Ten buvo rasti vieno asmens pėdsakai. Jam tik atsiversti ir pažiūrėti reikėjo.

– Aš manau, galime palaukti, – atsidususi toliau kalbėjau su savimi, – Prieš mėnesį žudikas nužudė moteriškę smūgiu į galvą ir patyliukais numetė lavoną atokioje vietoje. Kadangi tai nesulaukė jokio dėmesio nei žiniasklaidoje, nei teisėsaugoje, jis pradėjo tikrinti, kiek mes jam leisime. Dabar jau lavonai kabinami po langais. Tai galim palaukti. Ką jis dar gali padaryti? Ateit nupjaut kam nors galvą komisariate? Ir tegul, sulaikysim jį, kaip ten sako, in flagrante delicto[4], televizorius parodys, bus ką į vadovėlius įrašyt.

Dabar jau nežinojau, ar Saša tiesiog taip siaubingai tingi, jog padarytų bet ką, kad tik nereiktų dirbti, ar jis turi kažkokį kitą interesą dėl šitos bylos baigties.

– Reiktų apsiklausti liudytojus, – tęsiau monologą.

– Kokius liudytojus? Nėra jokių liudytojų!

– Vadinasi reikia surasti liudytojus ir juos apsiklausti.

Saša nustūmė bylos aplanką į šalį ir atsilošė kėdėje. Tarsi jo darbas čia jau baigtas.

– Iš kur man juos paimti?

– Nežinau, iš kur. Iš kur nori, iš ten ir imt. Turi krūvą pavaldinių, duok pavedimą, tegu ieško. Apylinkovai tegu ieško.

Surašiau tarnybinį pranešimą apie tai, kaip Danilko šiandien ryte sudirbo „itin svarbius daiktinius įrodymus nužudymų byloje“. Taip, tą nelemtą popieriūkštį pavadinau „įrodymais“, kad rimčiau skambėtų, nors tik teismas gali konstatuoti, kad kažkas yra ar nėra įrodymas. Dar papildomai išdėsčiau visą teoriją, kodėl Danilko pasielgė neprofesionaliai ir netoleruotinai. Pasikviečiau jaunesnįjį inspektorių susipažinti. Šaltą dušą Danilko priėmė kaip tikras kareivis, šaltu veidu, nepasakęs nė žodžio ir netgi netrenkęs durimis. Iš pykčio už tinginystę, dar įrašiau, kad Sorokinui reiktų atidžiau kontroliuoti savo pavaldinius.

Dienai baigiantis jaučiausi pakylėtai, kol į komisariatą neatsibeldė dingusiosios Marinos Mironovos sugyventinis Valentinas Šuchovskis. Jis buvo gerokai išgėręs, rėkavo, verkė, skundėsi, jog girdėjo, kad jo Marina rasta išniekinta, kad norįs ją pamatyti. Taip, tai nemalonioji darbo dalis, kai turi nusiimti savo ciniko kaukę ir elgtis su žmogumi kaip su žmogumi. Ar kažkaip panašiai. Taip, čia vyriausiasis mėgsta filosofuoti apie tai, kaip pareigūnai „užsiaugina storą odą“ ir „praranda žmogišką gailestį“. Paprastai tai būna po to, kai kas nors susiėda su nukentėjusiaisiais. O juk mes visi su savo kaukėm: ciniko, kietuolio, doruolio? Bet po jomis kiekvienas turim dantis. Mano žemesnio rango kolegos, nežinodami, kokią čia kaukę užsidėjus šioje situacijoje ir, žinoma, vengdami atsakomybės, atgrūdo sielvartaujantį poną pas mane. Aprėkiau visus, Šuchovskį liepiau uždaryti į areštinę, kol prablaivės, tada surašyti protokolą ir skirti administracinę nuobaudą už smulkų chuliganizmą ir girto pasirodymą viešoje vietoje.

Chaosui nurimus sėdėjau pasirėmusi alkūnėmis į stalą, paskendusi egzistenciniuose apmąstymuose, kam geriau išleisti būsimus priedus, kurių dar negavau. Reiktų naujų batų pavasariui.

– Tai čia taip ir lauki maniako, Viktorija? – su pabrėžtina ironija paklausė Saša.

Nežinojau, ką jam atsakyti, todėl tiesiog apsimečiau nenugirdusi ir paprašiau pakartoti.

– Tai kaip tu čia tą bylą tikiesi iki rytojaus išspręsti? – viršininkas toliau ne itin draugišku tonu vystė pokalbį.

Kaip matau, mano pastaba apie neatliktus namų darbus ir nesukontroliuotus pavaldinius jam ne itin patiko, bet, užuot pripažinęs, kad tarp gėrimų ir lėbavimų darbui ne visada lieka pakankamai laiko, jis toliau demonstratyviai nedėjo jokių pastangų pastumti šį tyrimą link pabaigos ir dar prisikniso prie manęs... Truktelėjau pečiais:

– Aš nesitikiu bylos išspręsti iki rytojaus. Rytoj aš tiesiog išvažiuosiu iš čia, nes man jau va čia, – pridėjau ranką prie kaklo. – Saša, paskolink man savo mersą šiam vakarui.

Iš tikro, patikrinau jų dingusių asmenų registrą. Ten buvo reto grožio bardakas. Dėl paties pono Šuchovskio, kuris va, ką tik čia šlaistėsi girtas, yra pradėta dingusio asmens byla, registre įrašas. Pagal tą registrą vos ne pusė Litvinskos dingusi. Norėjau pasivažinėti po apylinkę, ypač po tuos apleistus sandėlius ir fermas, kurių aplinkui čia buvo gausu. Be tų logistikos firmų iki karo čia taip pat veikė didelis mėsos perdirbimo fabrikas, kuris dabar, aišku, apleistas, buvo įsikūrusios bent dvi didelės gyvulininkystės fermos, kurios taip pat apleistos.

– O kam tau? Gi turi Malenkovo amerikietišką baidyklę!

Nusijuokiau. Pasirodo, mūsų viršininkas gerai informuotas.

– Tai kur važiuosi? – paklausė.

– Pasivažinėti.

– Gal reikia vairuotojo?

Pažiūrėjau į laikrodį:

– Ar spėsit išblaivėti, viršininke?

Saša priėjo prie mano stalo, pasilenkė tiesiai virš manęs:

– Klausyk, bet tai iš kur tu tokia ir išlindai?

Ir pradėjo žvilgsnių karą su manim. Žiūrėjau į jo mėlynas akis, prisiminiau kažkokį straipsnį iš laikraščio apie mėlynakius, neva šie turi bendrą protėvį.

– Tavo akys tokios pat, kaip tavo mamos, – pasakiau.

Kaip ir tikėjausi, Saša išsitiesė, išgraibęs iš kišenės tėškė mašinos raktelius ant stalo ir nieko nebepasakęs nuėjo.

– O vairuotojas kur?

***

– Tai kur tave vežti, Viktorija?

Mano pagiringas vairuotojas nekantravo, kol maigiau garso aparatūros mygtukus.

– Visos mūsų gerbiamos damos buvo rastos netoli rytinio išvažiavimo, kur tie sandėliai, ar ne?

– Išskyrus Mironovą, jos kūnas rastas...

– Taip taip, važiuok į tą pusę, apsuksim porą ratų.

Saša nepatenkintas dėbtelėjo į mane. Paleidau groti magelį, tikėjausi kokios provincialios senienos trankiu ritmu ir kriokiančiu vokalu, dvokiančios cigaretėmis, degtine ir bepraeinančia jaunyste. Na, ko klauso kaimo mentai. Nustebau, nes išgirdau tą patį, ko pati klausiau važiuodama į šitą užkampį. Žinojau kiekvieną tos dainos žodį: „ar tai tavęs aš laukiau?“

– Iš kur čia taip apie Malenkovą sužinojai?

Nesugalvojau jokio kito klausimo tylai išsklaidyti. Saša suprunkštė:

– O kas tuo metu nežinojo? Dirbau tuo metu operatyviniam Dansburgo PK, – Saša atsisuko į mane, matyt, norėdamas pamatyti mano reakciją, mano wow, mano susižavėjimo kupiną veidą, dėl to, kad jis dirbo, ir dar ne bet kuo, o operu. – Bet paskui nutekėjo informacija ir teko išeiti į šitą skylę.

– Bet į klausimą man vis tiek neatsakei, – šyptelėjau.

– Iš gandų. Pasakojimų. Iš chebros. Sakau, vienu metu tai čia visi apie judu žinojo. Buvai populiari tam tikrose grupėse.

– Kokiose būtent grupėse?

– Pasiskaityk byloje savo draugelio.

– O ką reiškia „populiari“?

– Aptarinėjama.

– Kokiame kontekste?

Saša pradėjo juoktis.

– Ko tu žvengi? – pasakiau ir aš juokais. – Kad tu sakai ir nepasakai nieko. Ką reiškia aptarinėjama? Ką reiškia populiari? Kokiam kontekste buvau aptarinėjama?

Aš žinojau atsakymus į visus šituos klausimus, tik dabar buvo principo reikalas išspausti šitą iš Sorokino. Jis pats pradėjo apie Malenkovą, ne aš.

Matote, teisėje prezumpcija yra tokia aplinkybė, kurios nereikalaujama įrodinėti. Federacijoje buvo daug prezumpcijų. Pačių įvairiausių. Prezumpcijų, kas kiekvienas iš mūsų esame. Atitinki tam tikrus požymius, šlept tau etiketė.

Pavyzdžiui, jei kokia nors moteris netyčia gaudavo aukštesnes pareigas, tapdavo vertinama ar įtakinga, buvo preziumuojama, kad pastaroji to pasiekė per lovą. Nes kaip kitaip ji galėtų? Ne, ne, aš nesakau, kad buvau čia baisiai jau įtakinga, ar panašiai. Nu bet pakeičiau darbą, nulipau nuo šūdino PK durų kilimėlio, įsidarbinau prokuratūroje. O tai reiškia tik vieną – miegu su tuo, kas mane pasamdė, taigi šiuo atveju – su Pavlovu. Įsisukau į nelabai švarų biznį su Malenkovu? Sugulovė, ne kitaip. Nes Federacijoje aš, dora ir nuolanki moteris, turėjau pasipuošti, susišukuoti, sėdėti ir laukti, kol ateis koks nors vyras, kurs pasodins mane į virtuvę. O jei neateis? Nes jis taip ir neatėjo. Savęs į virtuvę nepasisodinsi, tai sukausi, kaip galėjau. Kaip šiandien pamenu, prieš pat Malenkovo teismą sėdėjau su jo advokatu ir dėsčiau jam gynybos strategiją, kad mano brangus draugas gautų minimalią bausmę. O jis išpūtęs akis rašėsi į užrašų knygutę. Bet jis buvo karjeros laiptais sėkmingai kylantis vyras, o aš tik boba kažkokia, kur pačiulpė kažkam ir gavo naują darbą.

– Ai, nu žinai, visokių kalbų buvo, – toliau muistėsi Saša.

– Polska kurwa, ane? – pasakiau juokdamasi.

Sorokinas atrodė pasimetęs ir nežinojo, kaip reaguoti. Taip, būtent taip mane ir vadino tose tam tikrose grupėse, apie kurias jis kalba. Taip, polska kurwa, nes mano mama buvo polska dziewczyna. Prie ko čia mano mama, klausiate? Cha. Kažkas juk turi būti kaltas. Aš nekenčiau šitos šalies, šitos mano naujos, prievarta primestos tėvynės. O mano tėvas buvo nuo Juodosios jūros krantų, okupantų kraujo. Tai kas kaltas dėl mano šitos neapykantos? Karas? Priespauda? Bjaurūs, veidmainiai, pikti ir pagiežingi žmonės? Ne. Mano lenkė mama kalta.

– Gal mes galim kokią kitą temą… – pradėjo mykti Sorokinas.

Matyt, pliaukšti liežuviais už akių lengviau nei tą patį pasakyti tiesiai.

– O ko taip? – pasakiau nerūpestingu tonu, degdamasi cigaretę, – Geri laikai buvo.

– Geri? Gi vos kaliūzėn neatsisėdai, – nusijuokė. – Tu operu nedirbai. Va ten tai geri laikai. Aš per tris metus sukaupiau kapitalo tiek, kad nusipirkau butą Dansburge, nusipirkau butą čia ir dar pensijai liko tiek, kad iki mirties nespėsiu išleisti. Ir niekas. Nieko. Netikrino.

– Nu nedirbau aš tuo operu, žinau, babkės geros, tik darbas purvinas.

– Ai, žinai, – numojo ranka, – bet neliūdėk, ne piniguose laimė.

– O kame gi?

Šis klausimas kaip kokia mazgotė nubraukė tą žaismingą šelmišką šypseną ir Sašos veidas paskendo gatvės tamsoj, o pro šalį bėgančių žibintų atspindžiai šmėsčiojo kažkokiu buku liūdesiu.

– Nežinau, – kimiai atsakė.

Užtat aš žinau. Stikliuko dugne, girtuokli tu.

Lauke drėbė šlapdriba, visur telkšojo visai nežaismingos purvinos juodos balos, po jas maklinėjo susigūžę zombiai, klaidžiojantys neišsipildžiusių blokinių svajonių labirintuose, tamsoje beieškantys namų. Pažiūrėjau į laikrodį. Buvo po aštuonių.

Važiavome šlapiomis duobėtomis gatvėmis, kol netikėtai pasijutau, tarsi ištraukusi laimingą loterijos bilietą: tuščia ryškiai baltai apšviesta degalinė ir vienišas jos klientas su senu pasatu, pildantis du metalinius kanistrus. Galėčiau lažintis, kad dyzelio. Tas žmogus buvo kokių 30 metų amžiaus, stambus, ryžais plaukais ir raudonom dėmėm išmuštu veidu. Jo vardas buvo Romanas Danilko. Mostelėjau pirštu Sašai po nosim, rodydama degalinės pusėn:

– Važiuojam paplepėti.

– Jaunesnysis inspektoriau, labą vakarą! – šūktelėjau prisėlinus iš nugaros. Danilko sutrikęs atsisuko. Jo veide tryško skaistus raudonis. – Ar į kelionę tokiu oru susiruošėt?

Raudonos putlios rankutės pradėjo drebėti. Atsakyti jau irgi nieko nesugebėjo, tik numykė kažką panašaus į „ne“, bet taip, lyg ir tą patį būtų reikėję nutylėti.

– Danilko, dėl to tarnybinio tai jūs nesijaudinkit! Mes va su Saša jau bylą išsprendėm, laukiam ryt sankcijos kratai, manom, kad štai viskas ir paaiškės po to, ataskaitoj paminėsiu jus geru žodžiu – mirktelėjau jam kairę akį. Danilko žiūrėjo į mane siaubo apimtas. – Tai geros kelionės, inspektoriau, iki rytojaus!

Energingai patapšnojau Danilko per riebų petį ir nusitempiau Sašą atgal į mašiną.

Tūnojome šešėlyje, stebėjau, kaip Danilko drebančiomis rankomis bando uždaryti kanistrų dangtelius, o šie neklauso ir vis atšoka atgal. Saša leipo juokais. Akivaizdu, Danilko degalinėje vogė tarnybinius degalus. Ir buvo sučiuptas. In flagrante delicto. Tai irgi buvo juokinga.

Spėjau, jog mokykloje iš Danilko tyčiodavosi. Jį pravardžiuodavo. Iš jo juokdavosi. Juokiasi ir dabar. Juoksis ir rytoj, kai paaiškės, jog pripūčiau nesąmonių apie kratas ir sučiuptą žudiką. Kol sėdėjome mašinoje ir laidėme juokelius apie Danilko nevykėliškumą, maniakas šlaistėsi kažkur laisvėje, mes nelabai nutuokėme, kur jo ieškoti. O, jaunesnysis inspektorius pagaliau susitvarkė su kanistrais ir išriedėjo iš degalinės rytų kryptimi.

– Viršininke, mums pakeliui, – pamojau Sorokinui.

Danilko atsargiai lingavo Vladimirovsko link, už savęs sudarydamas nemažą mašinų eilę, mes malėmės už poros automobilių iš paskos. Juokais pasiūlau Sašai atimti tą dyzelį iš Danilko, nes, tipo, o kodėl ne. Iš vagies nepavogsi, ar ne? Sorokinas iš pradžių laužėsi, bet galiausiai avantiūrai pasirašė. Galų gale, mes pareigūnai – korumpuoti, savanaudžiai, cinikai, demoralizuoti ir demotyvuoti.

– Pizdavojat Danilko komisariate? – paklausiau Sašos.

– Ai, nu tai biškį gal. Ta prasme, ne žiauriai. Bet kad jis toks... Nu pati matai.

– Matau. Dėl to ir klausiu.

Netrukus Danilko kledaras pasuko į šunkelį. Saša sustojo kelkraštyje ir atsisuko į mane, tylėjo, bet mačiau jo veide laukimą atsakymo, ar važiuot toliau, ar važiuot atgal, ar išvis kur nors kitur važiuot.

– Žinai, kur veda tas kelias? – atsakiau į tą nebylų, neištartą klausimą.

– Ten anksčiau buvo kelios sodybos, už jų kiaulių fermos, bet jau seniai ten viskas apleista. Nežinau, kur ten galima važiuoti…

– Aš kaip ir norėjau ten apsidairyti. Po tas fermas ir ten, kur fabrikas buvo…

– Rimtai? Dabar? – pažiūrėjo į mane nepatenkintas.

Patraukiau pečiais.

– Ir šiaip, ar nekeista, kad, štai, žmogus antradienio vakarą, drebiant sniegui, užuot jaukiai sėdėjęs namie, linguoja kažkokiu šunkeliu velniai žino kur, ir dar su dviem kanistrais vogtų degalų?

– Ne, – nukirto.

Saša gniaužė rankomis vairą.

– O ar nekeista, Viktorija, kad du žmonės, užuot kur nors gurkšnoję vyną ar alų, ar... šiaip... o dabar drebiant sniegui vaikosi kažkokius valkatas?

– Nuo šiaip paskui rytais galvą skauda...

***

Palikę Danilko vieną dykinėti naktyje, važiavome atgal į Litvinską. Mačiau, kaip Saša vis atsisukdavo į mane, maniau, kad ketina ką nors pasakyt, bet ne, tik dėbčiojo ir tylėjo. Keista. O manyje tūnantis mažytis sąžiningas valstybės pareigūnas netikėtai sukilo ir vertė jaustis taip, kaip jaučiasi pareigingas žmogus, per anksti išėjęs iš darbo. Kaip jaučiasi vagis, palikęs įrankius apvogtam bute. Ir šiaip, aš smalsi laputė.

– Ką mąstai, Vika? – pagaliau paklausė Saša ir aš nesupratau, ar tai mano sąžinės perkreiptas veidas jį išprovokavo, ar jis tiesiog negali sėdėti tyloje.

– Rytoj ryte turiu iškilmingai prisistatyti vyriausiajam ir pradžiugint jį jūsų bylos rezultatais. Tai mąstau, kokios spalvos švarkelį vilktis.

Taip, šiek tiek dramatizavau. Mano abu švarkai juodi.

– Svarbiausia – nepamiršk sijono, gi kojos gražios...

Koja tu, koja.

– Žinai, niekaip nesuprantu, darbui nudirbt reikia pastangų. Reikia sumanumo. Bet išsisukt nuo darbo irgi reikia pastangų. Ir sumanumo taip pat. O išsisukinėjimo vadovėlių nėra. Instrukcijų irgi. Bet imi žmogus ir nusprendi, kad ne, geriau stengtis nedirbt.

– Kuo darbas susijęs su važiavimu laukais paskui tą pyderą? Darbas baigėsi penktą! – užsiputojo Saša.

– O gal Danilko kileris? – paklausiau iš pradžių gal nelabai rimtai, bet tęsiau jau be juokų: – Bet rimtai, tu galvok. Nešiojo jis gi vakar ir šiandien tuos popierėlius visokius. Tai Mironova kokia ten dingus, tai jis eilėraštuką pašto dėžutėje rado. Iš kur, blet, žinot, kad ne pats jis tą šūdpopierį parašė?

Saša žiūrėjo į kelią ir nieko nesakė.

– Žiūrėk, – patapšnojau jam atbula ranka, – tu man įrodyk, kad aš nusišneku ir galim važiuoti to alaus, ar ką tu ten geri.

Sašai neliko kitos išeities, kaip tik apsisukti ir grįžti ten, kur ir turėjom pradėti.

– Ko tik dėl tavęs nepadarysi, Viktorija.

O taip.

Kai išsukome iš plento, Danilko kledaro, žinoma, jau nebesimatė, bet ant lauko keliuko šviežiame sniege dar juodavo automobilio pėdsakai. Važiavome miško link, nežinojau, ko tikėtis, dėl to jaučiau įtampą ir darėsi šalta. Pirma, kol važiavome atgal į Litvinską, tiesiog mutinau Sašą, judinau pilkąją masę, bet dabar, kai pradėjau pati galvoti, Danilko pradėjo atrodyti įtartinas.

Pravažiavome visą lauką. Sekėme ratų pėdsakais, įvažiavome į miškelį, išvažiavome, pravažiavome vieną sodybą, pėdsakai vedė tolyn, fermų link, privažiavome, bet ne, Danilko ir čia nesustojo. Šunkelis toliau ėjo miško pakraščiu, buvo taip tamsu, kad nematėme nieko toliau nei apšviečia automobilio žibintai. Netrukus už kelio vingio, nusileidus nuo nedidelio kalniuko privažiavome apleistą sodybą pamiškėje. Ten kelias ir baigėsi. Sustojome kieme, prie nebegyvenamojo namo, šalia šulinio, o tolėliau, prie ūkinių pastatų, baltavo ir Danilko Volkswagenas.

Iš kairės kišenės išsitraukiau latekso pirštines, dešiniojoje sugraibiau dujų balionėlį. Išgirdau, kaip Saša užtaisė pistoletą.

– Ką tu dirbi?

– Kas? – numykė man atgal.

– Kojos tik nepersišauk, – numečiau ironiškai.

Turėjau ir aš tarnybinį pistoletą, guli šiltai prokuratūroje, seife. Kai pradėjau dirbti sistemoje, turbūt labiausiai lauktas dalykas buvo tarnybinis ginklas. Bet kai jį gavau, supratau, kad būtent seife yra jo vieta. Nes mūsų šlovingoje tėvynėje pareigūnas gali tapti didvyriu tik vienu vieninteliu atveju – užversdamas kojas. Netgi susikūriau sau linksmą epitafiją. Tam atvejui, jei jau... Pirštinės nebepadėtų.

***

Dangus išsigiedrijo, šlapdriba liovėsi, oras šalo, pažiūrėjau į daviklį, kuro buvo likę nedaug, bet tikėjausi, kad iki miesto užteks, laikrodis rodė tris. Mieste būsiu po valandos. Įsijungiau muziką, grojo ta pati daina. Šiek tiek pykino ir skaudėjo galvą. Nugarą. Kelius. Ištiesiau delnus priešais vairą ir jie baltavo tamsoje taip, kaip turėtų. Švariai. O rūbus reikės išskalbti. Kaip gerai, kad neturiu nei vyro, nei vaikų ir niekam nereiks uostyt įkyraus latekso kvapo ant mano rankų, kurį parsivešiu. Tik nuplausiu kraują ir rytoj bus eilinė diena.

11-19

Prieš aštuonias jau sėdėjau savo kabinete, apygardoje. Spoksojau į tuščią lapą kompiuterio ekrane su antrašte „Tarnybinis pranešimas“. Šalia gulėjo proceso kodeksas bei krūva kitų teisės aktų, rekomendacijų, instrukcijų ir kito šlamšto, kur pieštuku jau buvau spėjus pažymėti punktus, kuriuos vakar pažeidžiau. Nieko naujo, kaip visada. Kai kurie punktai žymėti tiek daug kartų, kad vos begali įžiūrėti numerį.

Lygiai aštuntą, pro kabineto duris kyštelėjo laikrodžio gegutė – vyriausiojo galva, pasiteiravo, ar man viskas gerai. Kai patikinau, kad viskas, puolė teirautis, kaip mano tarnybinis pranešimas. Tarnybinis jaučiasi kur kas prasčiau. Taigi.

Pradėti reiktų nuo to, kad vakar, ne, lapkričio 18 d. apie 21 val. atvykome, ne, aš ir... Vėl viskas šmėstelėjo prieš akis. Kada aš pagaliau pradėsiu galvoti prieš ką nors darant, o ne galvoti po to, kaip viską užglaistyti. Taigi.

Prie apleistų ūkinių pastatų stovėjo baltos spalvos Volkswagen Passat automobilis, užrakintas. Apžiūrėję automobilį sekėme pėdsakais, vedančiais į ūkinį pastatą…

***

Laikrodis rodė be keturių devynias. Jei kalbėti atvirai, toliau nieko netikėto neįvyko. Saša rovėsi pirmas, net neatsigręždamas, atplėšė to tvarto duris ir žengė vidun, aš tik spėjau myktelėti „nn…“, kaip tarpduryje šmėstelėjo kažkoks įrankis, kastuvas, kaip vėliau paaiškėjo, ir Saša žnektelėjo ant žemės. Toliau sekė duslūs smūgiai, po trečiojo pradėjau nerimauti, kad kitas gali būti ir paskutinis. Surikau keiksmažodžių tiradą. Smūgiai liovėsi, po akimirkos tarpdury pasirodė storo žmogaus figūra pasipuošusi šviesia striuke. Užsidėjau savo war face[5] ir surėkiau „Kurwa! Ateik čia!“. Figūra pajudėjo manęs link. Net nustebau, koks tas storas žmogysta greitas. Paskutinę akimirką, kastuvui šmėstelėjus tiesiai prieš mano nosį, šokau į šoną ir pasileidau bėgte palei tvartą. Storulis bėgo iš paskos neatsilikdamas, greitai gavau tuo kastuvu per kuprą, taip stipriai, kad visu kūnu ir veidu trenkiausi į sieną ir vos išsilaikiau ant kojų. Skausmo nejaučiau, greičiausiai dėl adrenalino, tačiau kelias akimirkas nebegalėjau iškvėpti. Kaip žuvis gaudydama orą kapanojausi pirmyn. Tiek iš to war face. Apibėgau tvartą ir įbėgau į vidų. Netrukau už kažko užkliūti, griuvau ant kelių, kaip vėliau pajaučiau, ganėtinai skaudžiai, ir chaotiškai graibiau žemę aplink, ieškodama pistoleto, nors neturėjau nė menkiausio supratimo, kur jis galėjo nukristi. Išgirdau storulį šnopuojant prie durų, sustojau nejudėdama, mačiau jį tarpduryje, nedrįstantį žengti vidun ir bandantį įžvelgti ką nors tamsoje. „Nevykėliai! - prašneko storulis Danilko balsu. - Nepabėgsi nuo manęs, kūrva! Sušikti mentai! Girtuokliai! O jūs čia, prokuratūra! Jum panosėj viskas guli, o jūs vis tiek rytoj man po medžiu kabėsit! Abu pakabinsiu!!! GALVAS NUPJAUSIU!!!“ Tyliai klūpojau, rankomis vis dar grabaliodama aplink. „Žinot, kodėl?“ - išgirdau, kad Danilko buvo visai šalia, jei žengtų dar žingsnį, spirtų koja man į veidą. Kišenėje jau čiuopiau balionėlį ir lėtai stojausi. Jis buvo taip arti, kad girdėjau jo garsų kvėpavimą. Žinot, tą garsų kvėpavimą. Stovėjau užėmusi kvapą, širdis plakėsi kaip išprotėjusi, bet delsiau, delsiau, nes buvo smalsu. „Žinot, kodėl?“ – jau visai tyliai pakartojo Danilko, išsigandau, kad galbūt jis pajuto, užuodė, išgirdo, kad aš čia pat, tad nusisukau, užsimerkiau, viena ranka užspaudžiau nosį, o kita papurškiau dujų. Danilko sukriokė kaip sužeistas žvėris, pradėjo gargaliuoti, kosėt, numetė kastuvą man ant kojos. Pakėliau ir mostelėjau juo, pirmiausia priešais save, niekur nepataikiau, lopeta barkštelėjo į medinę sieną. Prarandu įgūdžius, velniai rautų. Laimei netrukus sumojau, kad Danilko greičiausiai parkritęs, todėl užsimojau ir trenkiau į žemę. Nepataikiau, užsimojau dar kartą, – sustenėjo, kosėjimas ir kriokimas perėjo į kažkokį kimų cypimą, vožtelėjau dar kartelį. Vis dar girdėjau šnopavimą. Užsimojau ir trenkiau trečiąkart. Ketvirtą. Penktą. Šeštą. Nebeskaičiavau, jaučiau, kad padusau, darėsi sunku kvėpuoti, nebeturėjau jėgų ir kastuvu tik šlepsėjau į šlapią tamsą po kojomis. Taigi lioviausi ir nebesigirdėjo nieko, tik mano vargšė širdis stukseno, paskutines jėgas atiduodama mano netikusiai gyvybei palaikyti. Įkvėpiau, iškvėpiau, širdelė rimo, o lauktąjį atsakymą pasigrobė tyla.

Uždegiau žiebtuvėlį, maža liepsnele pasišviesdama priėjau prie kniūbsčio tarpduryje suklupusio Sašos kūno. Tikėjausi, kad jis bus negyvas, bet nebuvo.

Ar bandėte kada nors įkelti lavoną į mašiną? Gerai, tiek to. Kviesti pagalbą buvo beprasmiška – niekas, įskaitant ir mane, nežinojo, kur mes. Iš bejėgiškumo norėjosi verkti. Per keletą ramaus gyvenimo metų užsiauginau biurokrato raumenis, iš kurių naudos tik kurpti raštus ir malti liežuviu. Įsispyrusi iš visų jėgų tesugebėdavau patraukti jį kokį metrą ir tekštelėdavau užpakaliu į pažliugusį gruntą. Klupau ir griuvau, skaudėjo kelius, buvo tamsu, taip tamsu, kad, rodės, spaudė prie žemės. Bet negalėjau pasiduoti, ar ne? Ar ne? Nuo to prakeikto tvarto iki mašinos tikrinau jo pulsą gal tris kartus, dvėsk gi tu pagaliau, galvojau, dvėsk. Bet jis vis nedvėsė. Na, tiek to. Vėliau sekė visa amžinybė laukais, akimirka plentu, kol mieste visiškai atsitiktinai užkirtau kelią greitosios mašinai.

Tik atsisėdus ligoninės priimamajame ant kieto suolo pradėjau pamažu grįžti į realybę. Mačiau savo rankas, kruvinas iki alkūnių, vis dar mūvėjau pirštines, jaučiau dvoką, kuris sklido nuo manęs, jaučiau, kad užpakalis šlapias, kad keliai skauda, mačiau žmonių žvilgsnius, nėščiąsias, nes šalia buvo akušerijos skyrius. Galiausiai priėjo stora moteris ir liepė man nueiti į tualetą, ten, už kampo, nes negaliu čia „taip“ sėdėti. Tada išvis sunerimau, o kaip gi aš čia „taip“ sėdžiu? Tualete pažiūrėjau į veidrodį. Visas veidas buvo juodas, nes rankomis maklinėjau po tą purvyną, paskui tomis pačiomis rankomis tryniau nosį ir taisiausi plaukus. Pirštinės buvo purvinos ir dvokė, viskas dvokė ir buvo šlykštu, kad net norėjosi verkti. Bet nebuvo kada. Pamozojau veidą šaltu vandeniu ir išėjau lauk. Netrukus atvažiavo du policijos ekipažai. O nuo čia jau galiu baigti, nes viskas buvo protokoluojama.

Taigi be dviejų minučių devynios. Kaip šitam mėšlui suteikti procesiškai priimtiną pavidalą?

Prieš dešimt įteikiau tarnybinį vyriausiajam. Jis, kaip visada, pasiūlė man sėstis ir įniko skaityti. Kol vyriausiasis skaitė, dairiausi po jo kabinetą. Ant lentynų pedantiškai surikiuotos kolegų ir bendražygių dovanos, pagyrimo raštai. Kitose – surūšiuoti segtuvai su… kažkuom. Kad ir ką jis ten laiko.

Baigęs skaityti vyriausiasis pažiūrėjo į mane taip, kaip tikriausiai žiūri į savo vaikus, kai jie ko nors pridirba, arba į žmoną, kai ši išleidžia per daug. Meilės ir priekaišto žvilgsniu. Patraukiau pečiais.

– O tai kodėl jūs ten, Vika, ji sekėte? Ne tarnybos metu?

Nežinojau, ką į tokį klausimą atsakyti.

– Turėjom operatyvinės informacijos – pasakiau.

Vyriausias atsilošė kėdėje ir nusijuokė.

– Nu gerai, tarkime, tarkime, kad turėjote ten tos operatyvinės informacijos. Ir tarkime, tarkime, kad buvo būtina ją nedelsiant patikrinti, nedelsiant imtis veiksmų. Kodėl neinformavote budėtojo, pavyzdžiui?

Patraukiau pečiais. Pavlovas papurtė galvą.

– Malėmės po miestą ir pamatėm, kaip Danilko degalinėj du kanistrus dyzelio prisipylė...

Vyriausias suraukė antakius ir nutaisė nustebusį veidą:

– Dyzelio??? Tai čia dėl dyzelio viskas? Jau dasigyvenom tiek, kad pyzdinam dyzelį?

Patraukiau pečiais ir skėstelėjau rankomis.

– Eikit šiandien namo, Vika.

Oj kaip ačiū.

– Vika... – pašaukė vyriausias man jau einant pro duris. Atsisukau. Pauzė. Vyriausias žiūrėjo į mano tarnybinį. – O jis nesakė, na, kodėl čia viską?.. – pagaliau paklausė.

– Ne, – atsakiau. Dabar tai jau buvo nesvarbu.

Taigi iš ligoninės jau su kriminalistais ir viršininko pavaduotoju grįžome į tą fermą. Viskas dvokė iš tolo, keista, kad kvapo nepastebėjau anksčiau. Čia gi buvo puvėko tvaikas, pūvančio, išpampusio ir dzikūnų graužiamo lavono tvaikas. Nesenstanti klasika, blyn.

Danilko lavonas, laimei, gulėjo ten, kur jį ir palikau, pakaušyje žvilgėjo didžiulė žaizda, matėsi kaulai. Užaugau menininkų šeimoje, bet kastuvu pasidarbavau kaip tikra ūkininkė. Kas galėtų pamanyti. Užtaisytas Sašos pistoletas voliojosi netoliese. Tiesiog dviguba sėkmė. Situacija ir taip sudėtinga, todėl bent vieno iš šių herojų dingimas būtų viską komplikavęs kosminiais mastais.

Kadangi tyrėjai norėjo tinkamai užfiksuoti visas aplinkybes, man teko prasitrinti ten dar porą valandų. Dėl baisaus kvapo vos kvėpavau ir sukosi galva, o siauruose prožektorių blyksniuose vis šmėstelėdavo rankos, kojos, tarsi tie nelaimingieji numirėliai iš tamsos tiesė savo galūnes į mane. Tikrasis jau velionio jaunesniojo inspektoriaus veidas nušvito ryškių ir karščiu tvoskiančių lempų šviesoje: tvartas buvo pilnas yrančių įvairaus amžiaus lavonų dalių, tvarkingai išrūšiuotų palei tvarto sienas. Štai kažkokie vidaus organai, štai, va, kampe, panašu, senas šaldiklis su širdimis, o rankų ir kojų krūvą, matyt, pati būsiu išvarčius besiblaškydama... Palubėje kabojo šešios moterų galvos, tyrėjai visas iškart pažino – tai pastaruoju metu apylinkėje be žinios dingusios moterys. Danilko pasato bagažinėje radome dar vieną surištą nelaimėlę su diržu ant kaklo. Šią ir aš pažinau – tai buvo Lena Sorokina.

Ne, Lena nebuvo mirusi, priešingai, gyva ir krutanti. Tiesa, pagulėjusi bagažinėje skundėsi nutirpusiomis kojomis, bet be to viskas buvo lyg ir gerai. Užtat jos sūnui pasisekė kiek mažiau, bet jis irgi nemirė. Ir aš nemiriau. Kaip nors išsisuksiu.

***

Gėriau pigią kavą prekybos centro aikštelėje atsirėmusi į nekantriai burzgiantį Malenkovo Shelby ir jau rodos sapnavau, kaip grįžtu namo, atsigulu, užmiegu ir viskas išnyksta. Tik tamsa.

Man bestovint suskambo tarnybinis mobiliakas. Skambino vyriausiasis. Atsiprašinėjo, bet yra lavonas, pas kurį būtinai kas nors turi nuvažiuoti, o jis nenori siųsti Masliakovos, nes ji „paskui ten nesusitvarko“. Pažadėjo finansinę motyvaciją. Va čia buvo Federacija savo gražiausia forma. Dievas banknotas, atrodo, kad juo pamosikuoji prieš nosį ir viskas vyksta pagal planą. Čia viskas buvo perkama ir parduodama. Ir aš taip pat. Na tai kas, kad po vakar nugara mėlyna ir galiu miegoti tik ant pilvo, na tai kas, kad miegoti apskritai buvau bene prieš dvi paras. Bet po trumpo, atsiprašymų ir finansinių pažadų kupino pokalbio jau važiavau į dar vieną mūsų šlovingos valstybės užkampį, tiksliau, į pietinę Vakarų autonominės gubernijos Dansburgo apygardos Sedos apylinkę, kur dar vienas pilietis neteko gyvybės.

Regiono, tai yra visos šitos autonominės nesąmonės pietūs po karo tapo savotiškai žavia demografine zona. Dansburgo apygarda nebuvo pačiuose pietuose, bet šios vietos nebuvo taip baisiai nuniokotos karo, nes pasipriešinimas invazijai buvo minimalus. Pietuose buvusi Elenburgo apygarda nukraujavo gerokai labiau. Čia buvusios valstybės nors ir formaliai priklausė Sąjungai, bet buvo tokios kaip podukros, kurios tik siurbė pinigus ir kurių niekas nenorėjo. Ir kai atėjo piktoji didžioji Federacija su ekspansyviais ketinimais, jie priešinosi. Pralaimėjo, aišku. Ir ne tik pralaimėjo, buvo sugriauti, bet dar gavo bonusą, įkurtuvių Federacijoje dovanėlę – sieną su Otomanų respublika. Otomanų respublika buvo geidžiamiausias visų kaimynas. Jei pasaulis būtų daugiabutis, Otomanai būtų tas kaimynas, kuris įsikrausto į socialinį būstą, pradeda ten platinti falsifikuotą kontrabandinį alkoholį ir įkuria landynę.

Gerai, pradėkime nuo pradžių.

Kažkuriuo metu istorijoje visas pasaulis nusprendė, kad reikia plėstis. Sąjunga plėtėsi diplomatiniu keliu ir per pusšimtį metų išplito per kelis žemynus ir išdidžiai pasivadino Europos, Amerikų ir Okeanijos sąjunga. Kažkaip panašiai. Arba UNIO, sutrumpintai. Federacija, kurioje, savo didžiam liūdesiui šiuo metu turiu reziduoti, taip pat bandė eiti diplomatiniu plėtros keliu, deja, nelabai ką savo pasiūlymais sudomino. Dėl to pradėjo pūstis ir tukti jėga. Pirmiausia, prieš penkias dešimtis metų bandė į pietryčius, nes tos basiplečiančios ir besijungiančios Amerikos tuo metu atrodė bauginančiai, bet ten gavo smarkiai į kaulus nuo didžiųjų Azijos „demokratijų“, kurios šio karo sūkuryje supyko, susipyko su visais, susijungė tarpusavyje, įkūrė Komunistinę Azijos liaudies respubliką, pasistatė aplink save sieną, šįkart tokią, kuri tikrai iš kosmoso matosi, ir parodė visiems pasturgalį. Federacija po to dar bandė pabaksnoti į tą pasturgalį porą kartų, tikėjosi kokio tai revanšo gal, apginti gėdingai nuplėštą garbę, abu kartus gavo smarkiai atgal, todėl kažkuriuo metu istorijoje pradėjo gręžiotis į vakarus. Kol nusprendė kartą pabaksnoti ir čia. Šįkart sėkmingai. Bet kuo čia dėta Otomanų respublika?

Otomanai nebuvo pakviesti į nei vieną iš šitų vakarėlių, todėl nusprendė surengti savo. Kadangi vienai pačiai įveikti nei Sąjungą, nei Federaciją nebuvo vilčių, o tarp tų dviejų jau brendo konfliktas, tuometinis prezidentas nusprendė, kad reikia suvienyti aplinkines tautas. Lengva ranka, faktiškai be pasipriešinimo užsiėmė aplinkines teritorijas, kurių septym procentų sudaro dykumos su tarpusavyje etniniu pagrindu besipliekiančiomis tautelėmis. Aš net nesu tikra, ar tie žmogeliai ten iki galo yra informuoti, kad jie dabar visi otomanai ir gali baigti kariauti. Užimti teritorijas Otomanams pavyko be vargo, bet savo sienų ji faktiškai nekontroliuoja iki šiol. Nu ir, aišku, kaip tarakonai, eina per tas sienas, kas tik netingi. Į Federaciją taip pat.

Todėl čia, pietuose, šiuo metu didžiąją populiacijos dalį sudarė čigonai ir visokio plauko musulmonai, atvykę iš ten, kur dar didesnė šikna, nei čia – iš Otomanų respublikos. Na, ir dar nusikaltėliai iš Sąjungos. Jei susimovei Sąjungoje, šlovingoji tėvynė buvo puikus prieglobstis. Su Sąjunga neturėjome jokio teisinio bendradarbiavimo, politinis-ideologinis ginčas buvo pasiekęs ribą, kai besąlygiškai „mano priešo priešas yra mano draugas“. Taigi visos Sąjungos atmatos didelio vargo čia, motinoje tėvynėje, nematė. Suprantama, kodėl sąjungiečiai telkėsi Dansburgo apygardoje – tai pasienis su Sąjunga, bet kodėl pietuose, dievai težino. Ir pietūs – nesupraskite klaidingai – tai ne prancūziška rivjera, čia vidutinių platumų pietūs.

Nuvykus paaiškėjo, kad piliečių buvo visi du, nušauti į nugarą, o sprendžiant iš solidaus diametro žaizdų, sakyčiau, iš lygiavamzdžio stambaus kalibro šautuvo. Vienas šviesus, kitas, žinoma, panašus į čigoną. Statistika. Lavonus rado miško kirtimu užsiimančios įmonės darbuotojai, atvykę išsivežti medienos. Lavonai abu gulėjo lygiagrečiai, tvarkingai ištiestomis rankomis ir kojomis, taigi gali būti, kad čia jie tik išmesti. Miške kūnai pragulėjo apie porą dienų. Porą dienų, per kurias snigo, tirpo, lijo. Puikus pasiteisinimas, jei pražiūrėsim kokį itin svarbų pėdsaką. Gi nulijo. Lyti pradėjo ir dabar, begėdiškai pliaupti dideliais šaltais lašais.

Opergrupės vyresnysis apčiupinėjo kišenes, jokių dokumentų nebuvo, vienas turėjo balisongą[6], kitas kastetą ir grandinę. Nu grandinė, aišku, ne stebuklas, bet apskritai šitos radybos mane nuteikė pakiliai. Jaučiau, kad šie du ponai gali būti susiję su organizuotu nusikalstamumu, kas reiškia, kad šita bylutė čiuoš nuo mano galvos į Organizuotų nusikaltimų tyrimų skyrių.

Kriminalistai paskubom atbulom rankom atlikinėjo privalomus veiksmus, matavo, pildė, paišė, rinko, pakavo, lavonai irgi greitai buvo supakuoti, pakrauti ir visi, rodos, net nudžiugę subruzdę nuskubėjo į mašinas.

Tradiciškai stoviniavau ir žiopsojau. Kirtavietė nebuvo didelė, bet už keleto šimtų metrų prasidėjo tamsus tankus spygliuočių miškas, tikriausiai laukiantis savo nukirsdinimo. Lietus maišėsi su rūku, viską dengdamas išsiliejusiu pilku šydu ir net visžales pušis paversdamas niūromis pamėklėmis.

Netrukus laukymėje likau viena, tolumoje girdėjosi variklių burzgimas. Akimirką pasirodė, kad tame miške kažkas šmėstelėjo, kažkokia žmogysta ar žvėris. Darėsi nejauku, nors supratau, kad tai tik nuovargis, įtampa ir mano ligota vaizduotė. Tik.

Sedos pareigūnai tikri spartuoliai. Kol aš mirkau lietuje ir gaudžiau miško vaiduoklius, šie susirinko, susėdo ir išvažiavo. Paskutinis pareigūnas dar spėjo man pamoti ir šūktelėti kažką pro mašinos langą. Pradėjo temti. Kelkraštyje elegantiškai stovėjo mano juodas gražuolis su geltona juosta ant šono, padengtas dideliais apvaliais lietaus lašais. Jau buvau bežengianti jo link, bet apsidairius ir vėl užkliuvau. Už kokių trijų šimtų metrų stovėjo tamsus automobilis. Jei visi išvažiavo – kas liko? Kas galėtų stovėti tokioje vietoje, tokiu laiku? Grybautojas? Žvejas? Vargu. Sugedo automobilis? Galėjo paprašyti pagalbos. Sustojo gamtinių reikalų? Koks sutapimas. Stypsojau pakelėje, pilve skraidė drugeliai ir nežinojau, - o kas toliau? Tas automobilis ten tiesiog stovėjo. Tolumoje iš priešingos pusės išgirdau atvažiuojant. Iš garso sprendžiant tai buvo senas sunkvežimis, greičiausiai miškovežis. Burzgimas artėjo, praūžusi didžiulė masė, paskui save taškydama vandens purslus ir kelio šiukšles, tarsi pažadino mane: šokau į savo mašiną ir numyniau miesto link.

Viduje buvo šilta, sausa, rodės, net jos jaukus kvapas ramino. Bet drugeliai ir nerimas grįžo, kai veidrodėlyje pamačiau paskui važiuojantį automobilį. Taip, tai galėjo būti bet koks automobilis. Bet tai taip pat galėjo būti ir tas automobilis. Padidinau greitį. Jis vis dar buvo ten. Galimai pramušiau naują paranojos lygį, bet buvau tikra, kad mane seka. Sumažinau greitį ir įsitempus laukiau, kol jis priartės. Tai buvo maždaug dešimties metų senumo juodas Volvo. Pamačiau, jog registracijos numeriai nusukti, įjungiau trečią ir spaudžiau iki dugno. Juodas Volvo ėmė tolti, kol visiškai išnyko sutemose. Nuojauta kamavo, kad tą mašiną dar pamatysiu.

11-20

Prieš devynias sėdėjau išsidrėbusi savo kėdėje, gėriau kavą ir skaičiau naujienas internete. „Žudikas maniakas – iš policijos gretų“. O! „... sakė prokurorė V. Vasilenko.“ Oho! Kada aš čia taip spėjau ir su žurnalistais pabendrauti? Elektroniniu paštu atėjo vakarykštės miško apžiūros protokolų kopijos. Skaičiau. Nieko gero. Išskyrus gal tai, kad rado ginklo tūtas. Krūmuose kažkokiuose. Nepamenu ten jokių krūmų. Nebesusivokia mentai, kur krūmas, o kur kelmas. Tūtos 12 kalibro, lygiavamzdžio šautuvo. Taip ir parašyta. Nei nuotraukų, nei diametro. Juk tai gali būti ir šiaip kokios nors tūtos, girto medžiotojo numestos prieš metus po kažkokiu neaiškiu krūmu. Atsidariau ginklų kontrolės departamento duomenų bazę. Ką aš čia rasiu pagal kalibrą? 12 kalibro lygiavamzdžių gubernijoje – tūkstančiai, šalyje – milijonai: juos mėgsta medžiotojai ir saugos tarnybos. Bet dingusių ginklų suvestinėje radau šį tą įdomaus. Užvakar pilietis Garis Daškevič, deklaravęs gyvenamąją vietą kaip tik toje apylinkėje, kurios krūmuose rastos dvi 12 kalibro tūtos, parašė pareiškimą, jog jo lygiavamzdis Winchesteris buvo pavogtas. Lavonai, preliminariai, dviejų dienų amžiaus. Kaip čia neįtikėtinai įtaigiai įvykiai dėliojasi į chronologinę eilutę. Atsidariau transporto priemonių registrą. Jei tas Garis Daškevič netyčia turi tamsios spalvos dešimties metų senumo Volvo, aš einu pirkti loterijos bilieto. Juodos spalvos Volvo S40, 2000 metų laidos, sedanas, registracijos numeris... Velniai rautų! Per kitas dešimt minučių jau turėjau šūsnį popieriaus su menkiausia detale apie tą Garį Daškevič. Kiek metų, kur registruotas, kur mokosi, kur dirba, gyventojų registre dabar netgi nuotraukas pradėjo saugoti. Atrodė kaip trylikametis čigonas.

Atsitiktinumai ir sutapimai darbe yra smagu, bet apgaulinga – tai kaip ir loterijoje, kai tau pritrūksta vieno skaičiaus iki milijono. Beveik laimėjau? Ar aš laimingesnis nei tas, kuriam pritrūko dviejų skaičių? Ar aš labiau laimėjau? O gal jis labiau pralošė?

Gerai, Daškevič turėjo ginklą, dėl kurio vagystės parašė pareiškimą kitą dieną po įvykdytos žmogžudystės, kurios vietoje rastos tūtos nuo ginklo, kurio kalibras sutampa su to, kurį turėjo Daškevič. Net jei ekspertai konstatuos, kad tie du vyrai buvo nušauti iš 12 kalibro lygiavamzdžio, tai vis tiek neįrodo, kad jie buvo nušauti iš Daškevič Winchesterio ar juo labiau, kad pats Daškevič juos nušovė. Nebent rastume ginklą, bet ginklo nėra. Tas pats ir su Volvo. Taip, mane sekė juodas Volvo, bet tai nereiškia, kad vairuotojas buvo kaip nors susijęs su įvykiu, taip pat tai nereiškia, kad tai apskritai buvo Daškevič Volvo. Kaip pasakytų net ir nelabai gudrus advokatas: tai – prielaidos.

Išeinant pietų tarpduryje stuktelėjom pečiais su vyriausiuoju. Pietauti eidavome tuo pačiu laiku kiekvieną dieną – be penkiolikos dvylika, į tą pačią prasmirdusią valgyklą. Ir taip praktiškai kasdien pietaudavome kartu, bet iš anksto niekada nesitardavome. Turėjome ir standartines pašnekesių prie pietų stalo temas. Pirma – darbinė, kai vyriausiasis jausdavo, kad nėra tinkamai informuotas apie kokios nors bylos eigą. Arba jausdavo, kad aš jau kažką chimičinu. O ant šito tai turėjo uoslę, atsakau. Antra – asmeninė, kai vyriausiąjį užvaldydavo begalinis susidomėjimas, ar aš netyčia neprasigėriau, ar nesivalkioju su kokia netikusia kompanija, ar manęs nekamuoja savižudiškos mintys. Tiesa, dar būdavo atvejai, kai jis pasakodavo savo šeimos istorijas. Ir ne pačias gražiausias, o tas kitas, tas, kurios tokios įprastos ir kurias taip įprasta slėpti. Bet, matyt, kartais ta realybė dapisdavo jį tiek, kad nebegalėdavo jos laikyti savyje. Ir tik aš buvau tas, kas galėjo jį išklausyti.

Ir aš klausydavau. Tyliai kramsnodavau savo kotletą su šaltom bulvėm ir konservuotais žirneliais ir klausydavau. Ir nesakiau jam, ką daryti. Nedalinau patarimų, nors kartais ir labai norėjosi. Juk kalbėti iš šalies visada labai lengva, o pasilaikyti savo nuomonę sau taip sunku.

Pakeliui į pradvokusią, pigią valgyklėlę bandžiau išgryninti, koks šiandienos repertuaras. Svarsčiau, ar papasakoti vyriausiajam apie incidentą su Volvo. Iš dabarties perspektyvos žiūrint bei bandant įsijausti į klausytojo vaidmenį, bijau, kad pasirodysiu nerimtai. Taip, tuo metu man atrodė, kad mane seka automobilis be numerių, bet dabar, kai vos prieš kelias minutes subariau save dėl per didelio įsijautimo į prielaidas ir dėsningumo paieškų ten, kur jo gal visai ir nėra, pradėjau abejoti viskuo, net pačia savimi. Juk tik kiek daugiau nei prieš parą manęs vos neužmušė. Gal aš perdedu. Numerius galėjo tiesiog pamesti...

– Ko toks susirūpinęs veidas? – paklausė vyriausiasis.

– Daug darbo, – atsakiau. Standartinis atsakymas, abu puikiai žinojome, kad darbo visada buvo daug ir kad darbo krūvis jau seniai nėra tai, kas keltų nerimą bei susirūpinimą.

– Nauja byla neduoda ramybės?

– Galbūt.

– Ar žinote, Viktorija, kas yra Garis Daškevič? – moralizuojantį veidą nutaisė vyriausiasis, kai papasakojau jam apie 12 kalibro tūtas ir pavogtą Winchesterį.

Ne, nežinau. Po velnių, juk išknisau apie tą žmogų pačios įvairiausios informacijos, netgi žinau, kaip jis atrodo! Ką dar galėjau praleisti!

– Garis Daškevič yra Stepono Daškevič sūnus. Ar žinote, kas toks yra Steponas Daškevič?

– Pavardė girdėta...

Nė velnio negirdėta, nenutuokiu, apie ką kalbame.

– Aukščiausiojo teismo pirmininkas, – pasakė kramtydamas kąsnį.

Supratau, kad esu kvailokoje situacijoje, ir jei noriu tą Daškevič bernelį bent jau į apklausą išsikviesti, turiu sugalvoti ką nors įtikinamesnio.

– Vakar, kai buvau vietos apžiūroje, netoliese mačiau juodą Volvo. Garis Daškevič turi juodą Volvo.

– Matėt Daškevič Volvo?

Akimirką Pavlovas atrodė susidomėjęs, bet teko jį nuvilti:

– Nežinau, ant mašinos nebuvo numerio, bet modelis atitinka, esu tikra.

– Modelis, Vika… Čia gi ne kažkokia reta mašina. Gal turėjo kokių nors išskirtinių, nežinau, požymių?

Papurčiau galvą.

– Paprastas tamsus Volvo. Nieko neįprasto nebuvo.

– O tai ką tas Volvo ten darė? Kur jis buvo? Ar matėt vairuotoją?

– Tas Volvo stovėjo atokiau įvykio vietos, pamačiau jį, kai ketinau važiuoti iš ten. Kai išvažiavau, jis mane sekė.

– Tai gal matėt, kas vairavo?

Papurčiau galvą. Mačiau, kad vyriausiasis nuoširdžiai stengiasi, bet… Lijo, temo, buvo rūkas ir aš nieko nemačiau.

– O tai kas nutiko paskui?

– Nu kas, paspaudžiau ir nebepavijo jis manęs...

Vyriausiasis atsiduso.

– Man paranoja? – paklausiau.

Man paranoja.

11-21

Iš ryto pavėlavau į darbą. Kaip tyčia, kažkokia kiauragalvė boba užkišo savo mažalitražę pirdalynę prieš pat nosį ir aš, aišku, nesustabdžiau. Hiena keikėsi, rėkavo, džiaugėsi, kad neturiu video registratoriaus, skambino vyrui, skambino advokatui, skambino kažkokiam Seriožai. Aš paskambinau į Eismo priežiūros skyrių, atvažiavo ekipažas, surašė protokolą, juokai baigėsi.

– Imu atostogų savaitę, – po labo ryto išpyškinau tarpduryje vyriausiajam.

– Atostogų? O kam?

Šitas klausimas, pagalvojus apie mano pastarųjų dienų darbo pobūdį ir aplinkybes, man pasirodė keistas.

– Mašinai taisyti, – atsakiau.

– Mašinai? Savaitės???

– Nu taip, mašinai, savaitės. Aš turiu dar iš praėjusių metų nepanaudotų...

– Vika, – nutraukė mane vyriausiasis, – o kaip su bylom? Aš neturiu, kam perduoti, o terminai eina. Kaip su tais dviem... iš Sedos?

– Kai paskutinį kartą juos mačiau, abu buvo negyvi ir atvėsę. Esu tikra, kad jie niekur nebeskuba.

Pavlovas pažiūrėjo į mane priekaištingu žvilgsniu. Uždariau duris.

– Kodėl aš turiu dirbti už visą skyrių?

– Prie ko čia skyrius, Vika, kai jūsų savų bylų krūva stovi ir aš matau, kad dokumentai ten nevaikščioja jokie, tai čia jau laiko klausimas, kada pradės eiti skundai dėl praleistų terminų.

– Kokie dar skundai, kas ten skųsis? Lavonai tie???

– Vika, čia yra jūsų darbas, kurį jūs turite daryti, ir visiškai nesvarbu, ar tie žmonės gyvi, ar ne.

Kaip ironiška, lygiai tą patį užvakar porinau Sorokinui.

– Aš ir darau, va vakar tąsiausi pusę dienos pirmyn-atgal į Sedą, ar aš, blet, kalta, kad turiu važinėti dėl kiekvieno pirstelėjimo šimtus kilų ir gaišti laiką? Jei jau taip stovi tos bylos, nu tai užrašykite jas kam nors, ar nėra čia, kas dinderį muša?

– Viktorija, skyriaus darbo organizavimą palikit man, – pasakė šaltai, nors aš jau buvau ant ribos. – Ką planuojate su ta byla daryti? Iš Sedos?

– Išsikviesiu Daškevič į apklausą.

Žinojau, kad dabar jis užsius. Tyčia pasakiau, kad užsiutinčiau. Taip, pagrindas apklausai gal ir buvo pakankamas paprastą žmogelį patąsyti, bet teisėjo sūnelis gali ir užsirūstinti. Vyriausiasis pasitrynė delnu veidą.

– Ir ko jūs jo paklausit?

– Ruslanai, taigi čia tik dėl ginklo apklausa, neformaliai paprašysiu Sedos pareigūnų, kad pakalbėtų su juo ir tiek. Man reikia informacijos apie tai, kas galėjo pavogti jo ginklą.

– Informaciją apie tai, kas galėjo pavogti jo ginklą jis bus nurodęs rašydamas pareiškimą. Ir leiskit, atspėsiu: jis bus nurodęs, kad nežino. Kaip ir niekada niekas nežino, kur dingsta jų daiktai. Nes jei žinotų, nerašytų pareiškimų policijai. Vika, jūs įsipainiojote į savo paranojos pinkles, užsikabinote už to Daškevič, nors neturite nė menkiausio įrodymo, kad nusikaltimas padarytas būtent su Daškevič ginklu. Tokių ir panašių vinčesterių Federacijoje namuose kas penktas turi, bet iš visų jų išsirinkote būtent tą, kuris pridarys jums bėdos. Ir man taip pat.

– Aš nesutinku, kad neturiu nė menkiausio įrodymo…

– Vika. Pirmiausia nustatykite nužudytųjų tapatybes. Tada išsiaiškinkite, kas jie buvo, su kuo bendravo, kada ir kas juos matė paskutinį kartą gyvus. Po to pasidomėkite apskritai, kokioje aplinkoje tie asmenys gyveno. Bus galima tada spręsti, gal išvis tą reikia bylą perduoti ONams. O apie Garį Daškevič kuriam laikui pamirškite. Man, žinoma, nesunku jus instruktuoti dėl ikiteisminio tyrimo atlikimo strategijos ir taktikos, bet po tiek metų prokuratūroje turėtumėte tą žinoti pati.

Apsisukau ir išėjau lauk nieko nesakiusi. Dar norėjau trenkti durimis, bet koridoriaus gale pamačiau Vandą, todėl susilaikiau. Bet eik tu šikt, Pavlovai.

Sukau ratus po ištuštėjusį miestą, lauke šalo, asfaltas dengėsi plonu žaižaruojančių blizgučių sluoksniu. Ant priekinės keleivio sėdynės ritinėjosi pora skardinių alaus, kurias planavau išgerti grįžus namo ir su lengvu apsvaigimu griūti į lovą. O kol kas tuščiose sankryžose lenktyniavau su savimi ir su gatvės šviesų kamuolėliais, vis greičiau ir greičiau riedančiais kapotu. O po kapotu riaumojo senas geras V8, pagamintas dar tada, kai aš nebuvau gimus, kai Amerika buvo Amerika, o ne kažkokių Okeanijų sąjunga. Ir kad riaumojo – čia ne vaizdingas palyginimas, ta mašina, garbės žodis, griaudė ir kriokė kaip pragaro šuo.

Paspaudžiau akseleratorių, kapotas kilstelėjo, o aš smigau giliau į sėdynę. Galvojau apie alų. Kaip jį išgersiu. Norėčiau išgerti dabar. Slidžia gatve čiuožiau link sankryžos nevaldomame automobilyje, sustojau beveik viduryje. Beveik. Galvojau apie darbą. Galvojau nusišalinti nuo tos prakeiktos bylos. Galvojau apie Pavlovą. Jis teisus? Aš blogai dirbu? Man paranoja? Galvojau apie algą. Padangų cypimas ir griausmingas V8 padarė mane vakaro žvaigžde.

Daugiabutis, kuriame gyvenau, buvo paskutinis daugiabučių bloke, pastatytas pačioje stataus kalno papėdėje. Šlaitu buvo nutiesta vaizdinga gatvė, kuria važiuojant atsiverdavo miesto panorama. Pakeliui namo mėgau pravažiuoti šia gatve ir važiuojant pažiūrėt žemyn į savo kiemą, ar ko nors neįprasto nevyksta ir, svarbiausia, ar laisva mano parkingo vieta. Buvau viena iš tų pižonų, kurie municipalitetui mokėjo visai įžūlaus dydžio mokestį už teisę parkuoti automobilį arti namų. Taip, parašai prašymą, jie ateina, skaisčiai raudonais dažais ant asfalto tavo pasirinktoje vietoje užrašo automobilio registracijos numerį ir po to kiekvieną mėnesį siunčia sąskaitą. O tu tampi šakalu, ar tiesiog nuspardytu dvarniaška: puoli žymėtis savo teritoriją kuoliukais, grandinėmis, padangomis, plakatais ar kitokiomis namudinėmis barikadomis ir garsiai garsiai loji, jei kas netyčiomis ar tyčiomis įsigudrina įvairuoti savo bolidą į tavo pašventintąją parkingo vietą. Tiesa, kuolų aš taip ir nesusikaliau, bet jau tikriausiai teks. Nes kaip tik šį ramų penktadienio vakarą, kai artėjant vidurnakčiui ketinau apsukti paskutinį ratą, leistis nuo kalno ir važiuot namo, teko nemaloniai nustebti pamačius, kad vieta užimta. Iškart susierzinau, pašiaušiau kailį ir, aišku, sukurpiau detalų planą, kokiu būdu likviduosiu šitokią įžūlumo apraišką, ką sakysiu, kokiu tonu ir panašiai, bet jau prieš pat pasukant į kiemą prisiminiau, kad berods užvakar mane lyg ir kažkas sekė. Pilve subruzdėjo drugeliai, užuot pasukus į kiemą, pavažiavau toliau ir sustojau pustuštėje parduotuvės aikštelėje. Be manęs ten dar vakarojo pora į asfaltą baigiančių įaugti surūdijusių pamestinukų bei keli jaunuoliai, besipuikuojantys mėlynom lempelėm žibančiais BMW. Liejosi muzikos garsai: monotoniškas techno rimtas, kuriam pritardamas barškėjo ant bagažinės dangčio super duper moment cement klijais priklijuotas gigantiškas spoileris. Matyt, tam, kad tas gaidelis už gigantiško viens aštuoni litro agregato vairo nepakiltų į orą.

Ėjau gatve pro daugiabučių bloką į viršų, savo namo link. Šaligatvis buvo slidus, šviežiai pasidengęs leduku. Rankovėje nešiausi nedidelį vamzdžio galą, besivoliojusį po vairuotojo sėdyne dar nuo tų laikų, kai joje sėdėjo Malenkovas. Nors Malenkovas sėdo kitur, bet niekaip nekilo ranka išmesti tą vamzdį, toks baisiai praktiškas daiktas, storumo kaip bananas, patogus laikyti, gero ilgio, telpa į rankovę, pakankamai sunkus, kad praskeltų makaulę pirmu smūgiu, bet pakankamai lengvas, kad galėtum greitai juo užsimoti. O geriausia, kad vamzdis – ne kastetas ar teleskopinė lazda, skaldyk tu juo, ką nori, bet atskiru straipsniu neina. Bet gana apie vamzdžius, nes kaip tik mano brangiai apmokamoje parkingo vietoje stovėjo juodas Volvo.

Modelis atitinka tą, kuris mane sekė ir kokį kaip tik turi užsiregistravęs Garis Daškevič. Mašina buvo tuščia, iš tolo bandžiau įžiūrėti registracijos numerį, mačiau, jis buvo, bet purvinas, todėl ženklų neįžiūrėjau. Taip, tikrai taip, kartais labai pravartu būti sutrium ir neplauti mašinos mėnesių mėnesius. Radarai nefiksuoja, o prieš policiją galima įsistatyti kiaulės akytes ir įrodinėti, kaip tu čia nepastebėjai, kad tavo numerio ženklai šūdini.

Iš pradžių tikėjausi pasielgti kaip nors tyliai ramiai ir, kaip vyriausiasis sako, – diskretiškai: pašniukštinėti, kas čia toks per Volvo stovi, gal pakrapštyti spynelę, gal neužrakinta, gal palaukti kokioj pakrūmėj, kol grįš savininkas, gal tą, gal aną... Bet čia – še tau, boba, kaip tyčia: kai tik norisi vienumos, kažkam reikia išvažiuoti, kažkam grįžti namo, kažkas gi merginą turi pavežti ir būtinai sustoti ir paglamonėti ją mašinoje, kitam gi, žiūrėk, būtina parūkyti ir ne bet kur – prie laiptinės, o trečiam – vidury nakties išnešti šiukšles. Pakeliui į konteinerį šitos socialinės įtampos neišlaikęs trūko šiukšlintojo maišas ir ant asfalto pasklido bulvių lupenos, kažkokie maišiukai ir papuvusios mėsos aromatas. Nebeliko daugiau ką daryti, jei nenorėjau pasirodyti įtartinai, turėjau, kaip mūsų šlovingoje valstybėje yra įprasta tokiose situacijose, užsiimti edukacine veikla: sudaužyti mašiną, palaukti savininko ir jį sumušti. Diskretiškai paspyriau ratą. Užkaukė signalizacija, šiukšlių žmogus liovėsi rankioti savo turtą ir sukluso.

– Čia tavo mašina? – riksmu ir iškeltu vamzdžiu kreipiausi į šiukšlių žmogų, kreipinį palydėdama papildomu ir visiškai nereikalingu vamzdžio smūgiu į sparną.

– Uj nia, nia mano, nia nia, – kažkokiu keistu akcentu atsakė šiukšlių žmogus ir tuoj pat grįžo prie lupenų rankiojimo. O aš laukiau.

Šiukšlių žmogus susirinko savo turtą ir sėkmingai užbaigė naktinę misiją į konteinerį. O aš vis dar laukiau viduryje aikštelės su pakeltu vamzdžiu ir jau pradėjau jaustis kvailai. Rūkorius prie laiptinės, besiglamžanti porelė netoliese – visi budėjo, laukė, kas bus. O čia nieko. Priėjau prie cypiančio Volvo, batu nuvaliau registracijos numerio ženklą, D-GV-25780 ATN. O, laba diena. Tas pats Volvo, kuris registruotas Daškevič vaikio vardu.

– Labas vakaras! – išgirdau švelnų vyrišką balsą iš už nugaros.

Atsisukus netrukau pažinti ir patį Garį Daškevič. Apsirengęs juodu plonu paltuku, kokius buvo pamėgę prakutę verslininkėliai bei ambicingi vadybininkėliai, paltukas, aišku, prasagstytas, tarsi jaunuolis būtų rengęsis paskubomis, ant kaklo nerūpestingai tabalavo šalikėlis, ir pats nesuprasdamas, kokiu tikslu ten pakabintas, per petį permestas nešiojamo kompiuterio krepšys, o ansambliui užbaigti – rankoje sugniaužtas ne pats pigiausias išmanusis telefonas. Klasikinis „skubantis žmogus“.

– Aš labai atsiprašau, tikriausiai...

– Čia jūsų mašina? – įžūliai nutraukiau.

– Taip, tikrai mano, čia tikriausiai užėmiau...

– Tai aišku, kad užėmėt, ar jūs nematot jau visai, kur statotės, čia gi išpirkta vieta! – toliau staugiau. – Ten prie parduotuvės tuščia aikštelė naktimis, tai jei jums čia reikia, ten ir statykit! Nachalas! – plūdausi iš širdies.

Rūkorius prie laiptinės mėgavosi reginiu.

– Labai atsiprašau, aš tuoj patrauksiu mašiną... Sakykit, ar čia jūsų vieta?

– O ar čia jūsų vieta? – pamojau vamzdžiu į Volvo.

– Ne, ne mano, – atsakė Daškevič su prasikaltusia šypsena veide, taip, matyt, tikėdamasis sušvelninti konfliktą. – Aš čia atvažiavau...

– MAN NEĮDOMU, KO TU ČIA IR PAS KĄ, DAVAI VARYK TIK ŠITĄ SAVO DRAPOKĄ IŠ KIEMO! – ir vėl nutraukiau jį, vėl tyčia, nes kažkaip jautė širdis, sąmonė kuždėjo, kad ne atsitiktinumas čia. Apsisukau eiti šalin.

– Ar jūs prokurorė Vasilenko?

– O kas?

– Man reikia jūsų pagalbos! – Še tau, kad nori. – Išklausykite, prašau...

Apsidairiau. Rūkoriaus nebebuvo, porelė mašinoje, panašu, buvo užsiėmusi savais reikalais.

– Ar mašiną ant buksyro ištempt reikia?

– Hm, na, ne visai. Aš... Mano vardas Garis Daškevič, nežinau, ar jau girdėjote ką nors apie mane, bet, tikriausiai, greitai išgirsite... Ir ne visai gerų dalykų... Ar galime kur nors tai aptarti?..

– Kaip jūs mane radote?

– Pasekiau jus nuo darbo...

– Darau prielaidą, kad jūs žinote, kur gyvenu.

– Ne visai, žinau, kad šitam name, bet...

– 54 butas, patraukit savo geldą iš mano vietos, o tada galėsime aptarti jūsų reikalus.

Daškevič nervingai pasitrynė kojas į kilimėlį prie durų, buvo aiškiai sutrikęs, bandė rengtis paltą, netrukus suprato, kad pirma reikės nusiimti kompiuterio krepšį... Nuėjau į virtuvę. Ant šaldytuvo kabėjo lapeliai pirkinių sąrašui, už šaldytuvo – Mosbergas. Atplėšiau vieną lapelį, užrašiau „RENKIS“, kai Daškevič atėjo į virtuvę, pridėjau pirštą prie lūpų ir parodžiau jam lapelį. Žmogus tikrai įtikinamai sutriko. Apverčiau lapelį, ant kitos pusės parašiau „TYLĖK“. Parodžiau. Apsukau kitą pusę.

– Nesuprantu, – skėstelėjo rankomis Daškevič.

– Prisėskit, – pasakiau, tuo pat metu nuplėšiau dar vieną lapelį: „RENKIS IR DUOK MAN RŪBUS“.

– Kam visą tai? – toliau kvailiu apsimetė Daškevič.

– Kad sušiltumėte, – atsakiau, pabaksnodama dar kartą į paskutinį lapelį.

Korupcija mūsų šlovingoje tėvynėje nebuvo itin retas reiškinys. Visas veikas, susijusias su korupcija ir tarnyba, tyrė speciali institucija – Nusikaltimų tarnybai tyrimo departamentas, arba NTTD, kuriame tupėjo išskirtinės kokybės kadrai, gaunantys pasakiško dydžio algas, taigi stafkei NTTD gali prireikti ir viso gyvenimo santaupų. Kurių aš neturėjau. O ir NTTD metodai buvo, švelniai tariant, nenuspėjami: visa jų veikla reglamentuota teisės aktais, kuriuos rašo jie patys ir kurie yra įslaptinti. Taigi niekada negali žinoti, iš kurios pusės tave prigriebs. Laimei, prieš teismą ir baudžiamąjį įstatymą visi vis dar buvo lygūs, o teismui ir tokiose bylose reikėjo tiesos „per amžius amen“. Kadangi sperma ir kyšiai kartu pasitaiko retai, NTTD arkliukas buvo filmavimas, fotografavimas ir garso įrašai. Dėl to visi svarbiausi klausimai buvo sprendžiami pirtyse, baseinuose ar sporto klubų persirengimo kambariuose. Deja, aš turėjau tik virtuvę.

– Aš nieko neturiu, – jaunasis Daškevič pagaliau pradėjo išrišti, ko aš iš jo noriu.

– Tai nieko ir nereikia, va, turiu meduolių.

Iš duoninės ištraukiau celofaninį maišelį su padžiūvusiais vaniliniais meduoliais. Padėjau ant stalo, pabaksnojau vėl į lapelį. Neturėjau jokio plano tam atvejui, jei paaiškėtų, kad jis visgi apsiklijavęs laidais.

Prokurorai mūsų šlovingoje tėvynėje buvo sistemos įkaitai, tam tikra prasme. Prokuroras – ikiteisminio tyrimo šeimininkas, kurio vienintelė, labai aiški ir konkreti užduotis – tinkamai, nuosekliai ir be jokių abejonių ar netikslumų, be to, dar ir nešališkai, nepažeidžiant nei vienos pusės interesų beigi teisių ištirti nusikalstamas veikas. O štai kaltumo ar nekaltumo klausimą sprendžia teismas, taigi būtent teismas yra ta struktūra, kuri išdainuoja taip trokštamą teisingumą. Teismui laiduojamas nepriklausomumas, garantijos ir kiti briedai. Bet tai teorija, parašyta dar ikikariniuose vadovėliuose. Ir ja vadovaujasi nebent tie, kas nustato prokurorui algą. Taip, jei teisingumo sistemoje esi ne itin reikšminga figūrėlė, tai tokią algą ir gauni. Realybė, deja, nuėjo savu keliu. Realybė tokia, kad tai aš nusprendžiu, kuri byla pasieks teismą, o kuri bus nutraukta. Tai aš nusprendžiu, kada byloje pakanka duomenų apkaltinamajam nuosprendžiui, o kada dar reikia atlikti marias ikiteisminio tyrimo veiksmų. O kai bylą perduodu teismui, teismas nelabai begali rinktis. Jei trūksta duomenų – išteisinamasis nuosprendis, o jei DNR – per amžius amen. Kita vertus, o kas bus, jei man pasirodys, jog duomenų byloje pakanka, kai iš tiesų jų gerokai trūksta? Ogi teismas negalės priimti apkaltinamojo nuosprendžio. Grąžins papildyti, o aš nepapildysiu, taip pažaisime ping-pongą, kurio rezultatą žinome iš anksto. Realybė tokia, kad laisvas, nepriklausomas ir nepaperkamas teismas yra saistomas mano sprendimų. Tai aš nusprendžiu, kas sės ir kaip ilgai, o kas išeis laisvas. Tik algą gaunu vos didesnę, nei eilinis mentas.

Netrukus Daškevič jau stovėjo su kojinėm ir apatinėm kelnėm vidury mano virtuvės. Paprašiau apsisukti, tada pasiūliau prisėsti ir užkąst meduolio. Jaunuolis klusniai klestelėjo ant kėdės ir nervingai taisėsi plaukus. Tarsi tai pridengtų jo nuogumą. Apčiupinėjau rūbus, iškrausčiau kišenes. Degalinės kvitai, cigaretės, prezervatyvai. Nieko įtartino.

– Nu gerai, tai ko tu iš manęs nori? – grąžinau Daškevič jo rūbus.

– Viskas prasidėjo nuo to, kad susipažinau bestudijuodamas su tokia mergina... – besimaudamas kelnes giliu atodūsiu pradėjo Daškevič. – Veronika Bauer. Ji ne vietinė buvo, iš Sąjungos... Tiksliau, ji buvo ištekėjusi už kažkokio ten Reno Bauerio, bet buvo iš čia kilusi. Mes pradėjom draugauti, bet ji labai nepatiko mano tėvui. Bet man buvo nesvarbu, mes ketinom tuoktis ir išvykti iš čia... Na, ji turėjo Sąjungos pilietybę, tai... Bet tada ji dingo, netikėtai visai, nei skambino, nei rašė, negalėjau su ja susisiekti. Tik paskui po kelių savaičių, ten jau slaptai per tėvo pažįstamus sužinojau, kad ji buvo pagrobta ir išvežta į Otomanų respubliką. Radau tiesioginius vykdytojus viso šito plano. Jūs jau turėjote garbės su jais susipažinti...

– Susipažinti? – kilstelėjau antakį.

– Nagi tiedu, miške...

– Kas dar žino apie šituos jūsų ...žygdarbius?

– Niekas. Na, keli žmonės žino, kad ieškojau Veronikos. Bet tik tiek. Daugiau niekas.

Nepatikėjau.

– O tėvas? – paklausiau.

– Tėvas?! Tikrai ne! Juk jis pats ir užsakė... Veronikos pagrobimą...

Buvau tikra, kad senis Daškevič ne tik kad viską žinojo, bet dar ir padirigavo paradui. Nieko naujo – nudaigojo neaiškią mergšę, o karštakošį sūnelį išsuks. Ne pirmas ir ne paskutinis kartas. Bet tai dar geriau.

– Gerai. 200.

– Du?.. Maniau, kad šimtas... – pasimetė jaunuolis.

– Šimtas už galvą.

– Aš dabar turiu 150... Galiu dar pridėti laikrodį, jis kokių 6 vertas...

– Aha, laikrodį, dar du maišus burokų ir būsim atsiskaitę. Aš neimu natūra. Nešk tuos 150.

11-28

Miško lavonų bylą paguldžiau didžiulės bylų krūvos viršuje, kad kaskart visi, užėję į kabinetą, manytų, jog su ja dirbu. Tiksliau, visas vyriausiasis. Kadangi byla jau buvo de facto išspręsta, tai nebesiplėšiau maikės, nebekėliau versijų, padariau viską, ką pasakė Pavlovas praeitą penktadienį. Nors visą savaitę erzinau Pavlovą užuominomis apie galimą Daškiuko apklausą.

Šiandien pakeliui pietų, o atsitiktinume, vėl susitikome tarpduryje.

– Einate pietų, Viktorija? – tradicinį klausimą uždavė vyriausiasis.

– Ne, vykstu dėl mašinos, – melavau. – Klausykit, Ruslanai, man tikrai reiktų atostogų, ar galim persvarstyti šį klausimą?

– Kaip sekasi tų dviejų... byla? – pamakalavo pirštu prie galvos vyriausiasis, neva bandydamas prisiminti, kas ten per byla tokia neįdomi ir nereikšminga.

– Nustatėm tapatybes, – spragtelėjau pirštais. – Aibaras Bagijevas ir Janas Ladzis. Abu, kaip manoma, priklausė nusikalstamam susivienijimui, – šyptelėjau. – Apie Ladzį informacijos nedaug, dėl to kito kol kas anksti kažką sakyti, jis Otomanų respublikos pilietis, o ten su jais, žinot, teisinis bendradarbiavimas – nekoks. Kol kas net nežinom, kur kūną parsiųsti.

– Įtariamųjų kokių nėra?

Papurčiau galvą.

– Klausykit, Ruslanai, dėl tų atostogų. Man reiktų kitą savaitę. Jei ne, aš kitą savaitę kviečiuosi Daškevič į apklausą.

Pavlovas pradėjo juoktis:

– Žinot, kas čia yra? Šantažas. Atskiru straipsniu eina, man atrodo.

– Tarnybos įstatymo atskiru straipsniu šitas eina, "atostogos" vadinasi.

– Rašykit tą prašymą, pavizuosiu, – atsiduso.

Sėdėjau mašinoj ir kimšau kebabą. Nesmagiai jaučiausi, primelavusi vyriausiajam. Įtariau, kad jis klausinės apie Litvinską, apie Danilko. Nenorėjau kol kas narstyti šito įvykio, juo labiau, turėjau įkyrią nuojautą, kad dar turėsiu dėl to problemų. Kadangi nei aš, nei PK viršininkas Sorokinas nebuvome tarnyboje, dėl įvykio buvo pradėtas ikiteisminis tyrimas. Pagal baudžiamojo kodekso 129 str. Nužudymas. Galėjau spėti, kas bus įtariamuoju. Vyriausias nebuvo idiotas ir šita aplinkybė jį neramino.

Įpusėjus savo nevisaverčius pietus suskambo tarnybinis mobilusis. Nepažįstamas numeris.

– Vika, oj... Jis atsibudo!.. – prašneko girdėtas balsas kitame gale.

– Puiku, Lena, – atsakiau šaltai.

– Tai jūs šiandien atvyksite?

– Ne.

– Tai rytoj?

– Turiu kitų planų. Bet perduokit Sašai linkėjimų, – atsakiau tuo pačiu šaltu tonu.

– Na, atleiskite. Viso gero, – netikėtai gavau tokį pat šaltą atsisveikinimą.

Aš kažkaip nuo pirmos akimirkos, kai pamačiau šitą moterį, nuo pirmų jos žodžių, man toks jausmas, kad ji bando mane supiršti su Saša. Nes kiek tik su ja bekalbėjau, ji arba pasakojo, koks puikus vyras yra jos sūnus, arba klausinėjo tokių dalykų, kaip, pavyzdžiui, iš kur aš, ar aš turiu nuosavą butą, ar aš buvau ištekėjus, taip tarsi kažkoks anytos egzaminas. Ir aš būčiau visai nebloga „geriau tokia, nei jokios“ žmona, jei ne vienas niuansas. Aš buvau iš Sąjungos.

Šiaip ar taip, vis tiek ketinau nuvažiuoti į Litvinską, bet tikrai ne dėl Lenos, o visų pirma pašniukštinėti dėl tyrimo. Reikėjo susitikti su Saša ir ne tik nuvežti apelsinų, pasiteirauti apie sveikatą, padėkoti už svetingumą ir paapgailestauti, kad „viskas taip išėjo“. Reikėjo suderinti parodymus, kad tas nepripliurptų ko nors. Nors ir nebegyvas, Danilko ėdė mane. Ėdė iš savo kapo. Ėdė, nes per šitą smurgeną, kiaulės maitą galiu prarasti darbą ar net į kaliūzę atsisėst. Būtų apmaudu.

12-01

Pirmadienį iš pat ryto nusibeldžiau į atgal Litvinską. Tais pačiais pilkais plynais laukais, pro tas pačias priemiesčio lūšnas. Snyguriavo.

Buvo šiek tiek koktu grįžti į tas pačias vietas. Juk atvykus pirmas sutiktas žmogus buvo pats Danilko, spaudžiau jam ranką, sveikinausi, kalbėjau. O paskui pritvojau jį kastuvu... Bet blogumą kėlė ne mintis, kad štai atėmiau žmogui gyvybę, o kad pati vos išnešiau sveiką kailį. Aš išgyvenau karą ir okupaciją, būtų ironiška užverst kojas nuo kokio pakelės maniako.

Pirmą kartą su smurtine mirtimi iš arti ir lavonais susipažinau dar prieš karą, studijų metu, kai atlikinėjau praktiką dar sąjunginėje policijoje, pas kriminalistus. Pamenu, važiavome atlikti įvykio vietos apžiūros. Buitinis konfliktas, vienas papjautas, du sulaikyti. Veiksmas vyko bute, viskas sujaukta, kraujas ant sienų, užuolaidų, baldai išvartyti, smarvė, šiukšlės, buteliai. Staiga iš kažkokios daiktų krūvos atsikelia dar vienas puotos dalyvis. Miegojo jis mat, o mentai eilinį kartą nepasivargino patikrinti, nu negi dabar jie šiukšles kilnos. O tas gi pilietis, girto siautulio apimtas nustveria dar nesupakuotą nusikaltimo įrankį – peilį, kuriuo, kaip buvo įtariama, jo kolegos prieš tai vieną puotautoją neutralizavo šešiais dūriais į krūtinę. Du šūviai, garsas toks, kad atrodė, nuraus galvą, kraujo purslai, tik akimis spėjau sulapsėti ir jau guli tas žmogelis paslikas visai man prie kojų, kūną tąso kažkokie traukuliai, o ausyse cypia, nieko negirdžiu, tik žiūriu į besitąsantį ir krauju gargaliuojantį kūną. Pašovė jį į akį ir kažkur į žandą, veidas subjaurotas, kraujas visur. Kriminalistai, žinoma, patirties turėjo daugiau nei aš, todėl dar man pačiai nepajutus, kad tuoj tuoj apsivemsiu, ištempė lauk. Nuvėmiau visus laiptus nuo antro aukšto. Likusį praktikos laiką čia buvo einamiausias bajeris tame komisariate.

Paskui pamenu, kai pradėjau dirbti jau federacinėje policijoje. Tada buvo sunkūs laikai. Po karo teisėsauga buvo pasimetusi, nebežinojo, kieno kas pusėje. Todėl natūralu, kad priviso ir suklestėjo visokio plauko nusikaltėlių. Viena iš didžiausių ir pavojingiausių grupuočių užsiėmė narkotikų gabenimu iš Otomanų į Federaciją, o iš čia – toliau į vakarus. Tą gaują vadinom „čiūrkom“. Ir taip, ta gauja buvo iš Otomanų. Čiūrkos mėgdavo viešas mentų egzekucijas daryti, o tokios jaunos žalios mergos kaip aš buvo lengvas taikinys. Taip, tada buvau jauna ir kvaila, užliūliavusi save mintimis, kad mama mane myli ir man taip nenutiks. Nutiko pakeliui į namus. Privažiavo automobilis, iššoko augalotas rytietiškų bruožų vyriškis ir ilgai nediskutavęs įgrūdo mane į mašiną. Kartais ir dabar dar nusistebiu, kaip ten man pavyko ir tą ginklą išsitraukti, ir dar iššauti daugmaž į temą. Nukoviau abu: ir vairuotoją, ir tą kitą. Dėl vairuotojo, beje, turėjau paskui ilgai aiškintis teisme, nes mašina nuskriejo į šaligatvį ir nudaužė ten kažkokią babcę. Pamenu ją, kai ateidavo į posėdžius su vyru ir dukra, tokia stora, dideliais raudonais plaukais. Tada nebevėmiau, tik jaučiausi kažkaip... neteisingai gyvenanti. Po karo daug kas atrodė neteisinga. Federacijoje daug kas atrodė neteisinga.

Gal sistema mane sugadino, bet kuo toliau, tuo aiškiau matau, kad dauguma žmonių yra parazitai. Ir juokas ima prisimenant pavapėjimus apie tai, kad kiekvienas žmogus savaime yra vertybė. Ir stovi paskui tokie su transparantais prie parlamento, prie vyriausybės, protestuoja, matai, prieš mirties bausmę, prieš abortus, reikalauja žmogaus teisių kaliniams. Tik paklausykit! Taip ir norisi paimti tokį demagogą ir suleisti į vieną kamerą kad ir su kokiu Danilko. Galėtų padiskutuoti apie vertybes. Vertybė yra žmogus, kuris naudos gal ir neduoda, bet bent jau kitiems nekenkia. O kokia vertybė yra tas, kuris eidamas per gyvenimą tik luošina ir žaloja kitus? Tuo, kad jis unikalus, sakot jūs, kad toks vienintelis? Parodykit man nors vieną daiktą, kuris nėra unikalus. Duosiu medalį.

***

– Mano gelbėtoja! – tokiais žodžiais ir didele šypsena, šviečiančia iš po tvarsčių, mane pasitiko Saša, kai nedrąsiai kyštelėjau galvą pro palatos duris. Supratau, kad Lena, nepaisant mano demonstratyvaus abejingumo, visgi jautė, kad pasirodysiu. Gal tikrai ji su dvasiomis kalba?

– Kaip galva? – paklausiau.

– Ai, nieko. Gal ką skanaus atnešei?

Iš rankinės ištraukiau pieniško šokolado plytelę. Kava ir šokoladas – turbūt banaliausia dovana žmonėms, apie kuriuos nieko nežinai ir kurie tau nelabai terūpi. Juk kas negeria kavos? O šokolado? Kas nemėgsta šokolado? Net jei ir nemėgsta – paimk, į darbą nusineši. Visada atsiras, kas išles kavą ir šokoladą.

– Nežinau, ką tu mėgsti.

– Viską! – šelmiška šypsena nedingo nuo Sašos veido.

Sutraškėjęs saldainio popierėlis, rodos, nubudino visą palatą, lovos kaimynai pradėjo krenkščioti ir vartytis. Klauso, gal ir jiems iš mandagumo kas kyštelės kąsnelį paknibinėti.

Saša išlupinėjo tą šokoladą, kyštelėjo man, paėmiau gabalėlį.

– Tau išvis galima šitą valgyti? – paklausiau.

Saša numojo ranka.

– Viskas čia galima.

Nežinojau nei ką jam pasakyti, nei ko paklausti. Nenorėjau iškart klausinėti apie tuos įvykius, ką jis pamena, ko nepamena, ką jam pasakojo Lena. Būtų nemandagu.

– Nu, tai pasakok, – pertraukė tylą Sorokinas.

– Ką tau pasakot? – apsimečiau durnele.

– Nu, kas ten nutiko.

– Tau dar niekas nepapasakojo?

Žiauriai tingėjau vėl viską pasakoti. Šitą istoriją jau pasakojau kokius penkis kartus išsamiai, su visomis detalėmis. Ir kuo daugiau ją sau kartojau, tuo prasčiau viskas atrodė.

– Pasakojo. Bet tik tu ten iš tiesų buvai, – šyptelėjo.

Atsidusau.

– Beje, kodėl palikai mano mamą ten?

Kas per klausimas? Ką jis nori man primesti? Suraukiau antakius.

– Aš nežinojau, kad ji ten buvo, – atsakiau.

– Galėjai patikrinti.

Suskambo tarnybinis mobilusis. Vyriausiasis.

– Vika, – jo balsas buvo sunerimęs. – Jums reikia šiandien atvykti į prokuratūrą.

– Šiandien nelabai galiu. O kas atsitiko?

– Atvykite kuo skubiau. Pas mus čia pareigūnai... Iš nusikaltimų tarnybai... departamento...

Vyriausiojo balsas buvo pakimęs. Jis nelabai mokėjo slėpti jaudulio, visada, kai susinervindavo, kalbėjo tokia labai specifine savo maniera. Atrodydavo, kad labai atsargiai renka žodžius, su tokiom trumpom, bet labai išreikštom pauzėm. Buvo savotiškai žavu klausytis.

NTTD. Net nusmelkė, nuo galvos iki kojų pirštų galų, o pilve sukrutėjo drugeliai.

– Gerai, būsiu po valandos.

– Darbas? – Paklausė Saša, kai po trumpo pokalbio padėjau ragelį.

– NTTD.

Į ofisą parsibeldžiau gerokai po pietų. Vos įžengus į mane susmigo šešios akys, o vyriausiojo veide mačiau palengvėjimą. Kabinete sėdėjo du kostiumuoti pareigūnai, vienas iš jų rūkė cigaretę, kitas maigė savo išmanųjį telefoną. Įdomu, ar jie čia taip ir sėdėjo nuo ryto? Šikna. Pasisveikinau. Pasakiau, kad čia nerūkoma. Pavlovas nusmeigė mane priekaištingu žvilgsniu.

Bevažiuojant sumodeliavau pačių įvairiausių šios istorijos scenarijų. Pradedant labiausiai pesimistiniais. Mane suima. Mane teisia. Aš kalėjime. Ilgai. Rašau meilės laiškus Malenkovui. Arba prasideda zombių apokalipsė. Bet pakeliui susitaikiau. Su visais. Su savimi.

Rūkorius pareigūnas atsistojo, užgesino cigaretę, pasitikslino, ar aš tikrai Viktorija Vasilenko, padavė ranką, prisistatė, įteikė vizitinę kortelę. Vyriausiasis tyrėjas Vadimas Karamazinas. Nusikaltimų tarnybai tyrimo departamentas. Ketvirtas skyrius. O štai su telefonu – jo kolega – vyriausiasis tyrėjas Dainius Vasilčikas. Karamazinas buvo kokių 50 metų amžiaus, aukšta kakta, trumpai kirptais plaukais, pliktelėjęs, vilkėjo nuobodžiu šviesiai pilku kostiumu, ryšėjo tamsiai mėlyną kaklaraištį, buvo aukštas ir, sakyčiau, atletiškas. Iškart įtariau, kad šis vyriausiasis tyrėjas yra vyresnis, nei tas kitas. Ir ne tik amžiumi. Vasilčikas buvo liesas, riebaluotais plaukais, po švarku vilkėjo megztinį aukštu kaklu, buvo apsiavęs lengvais vasariniais batais, nors jau gruodis, ir mūvėjo baltas kojines. Šitas problemų neturėtų sukelti.

– Prokurore Vasilenko, ar jūs koordinuojate Bagijevo ir Lacio nužudymo bylą? – paklausė pilkasis švarkas.

– Ladzio.

– Prašau?

– Aibaras Bagijevas ir Janas Ladzis. Taip, čia mano byla.

– Ak, taip, Ladzis. Papasakokite, kokie procesiniai veiksmai buvo atlikti?

Situacija buvo keista, stovėjau kabineto viduryje kaip mokinukė prie lentos, mačiau, kaip už stalo muistosi ir nervinasi vyriausiasis, ir tai nervino mane, taip pat žinojau, kad viskas, kas dabar bus, apie ką bus kalbama, lems, kiek giliai įmirksiu į šitą šūdą. Stengiausi nežiūrėti į vyriausiąjį, žinojau, kad bet koks žvilgsnis yra tolygus suokalbiui, ir net jei baltakojinis nepastebėtų, Karamazinas tokių smulkmenų nepraleis pro akis.

– Gal galėčiau pasikabinti paltą, ar čia jau blitz turnyras? – paklausiau žaismingai, beveik koketiškai, paikai šyptelėjau.

Karamazinas irgi šyptelėjo. Blitz turnyru pareigūnai vadindavo apklausas suėmimo, kratų ar kitų procesinių veiksmų atlikimo metu, kai apklausiamasis pareigūno priremtas prie sienos ir švelniai prilaikomas už kaklo, kartkartėmis lengvai patapšnojant inkstų srityje, prišneka daug ir visko. Paprastai protokole būna gražiai atžymima, kad, antai, kratos metu toks ir toks paliudijo, kad buvo tas ir taip. Taip pat kratos metu toks ir toks priešinosi, todėl buvo panaudotos spec. priemonės ir koviniai veiksmai. Ir, aišku, niekas nesigilino, kaip čia taip gali būti, kad vieną akimirką žmogus noriai duoda parodymus, o kitą – jau priešinasi. Karamazinas, aišku, suprato, kad šitaip tik bandau išlošti laiko, susikaupti, įvertinti situaciją ir apmąstyti savo ėjimus.

– Buvo atlikta vietos apžiūra, surinktų daiktinių įkalčių apžiūra... – pradėjau vardinti, bet Karamazinas netruko mane nutraukti:

– Kokius procesinius veiksmus inicijavote jūs?

– A, tai tik teisinės pagalbos prašymą, kreipimąsi į Otomanų respubliką dėl...

– Kodėl tik tiek?

Mačiau akies krašteliu, kaip vyriausiasis nenustygo vietoje. Pakėlė tušinuką, padėjo, vėl pakėlė. O, dievai. Arba jis suprato, kad čia mane bando provokuoti, todėl kolegiškai nerimavo, arba prieš tai prisimelavo, ir bijojo, kad istorijos nesutaps.

– Tai kad nesugalvojam, ką čia toliau daryti su šita byla, – atsakiau ir vėl paikai šyptelėjau. Karamazinas prapliupo juokais, baltakojinis šyptelėjo, bet, matyt, nesuprato, kas čia juokingo, vyriausias nervingai atsikrenkštė.

– O proceso kodeksą bandėte paskaityti, ten šiek tiek rašo, žinot, kaip bylas tirti reikėtų... Nors jums gal jau ir nebepadės...

Karamazinas mėgavosi savimi.

– Kodeksą mes skaitom, vyriausiasis tyrėjau. Pavyzdžiui, yra ikiteisminio tyrimo terminai, straipsnis toks. Jei gerbiamas vyriausiasis tyrėjas jį paskaitytų, sužinotų, kad dar yra marios laiko procesiniams veiksmams atlikti, taip pat jei vyriausiasis tyrėjas paskaitytų kodekso pirmąjį straipsnį, prisimintų, kad proceso tikslas yra ne procesinius veiksmus atlikinėti, o išsamiai atskleisti nusikalstamas veikas ir tinkamai pritaikyti įstatymą, kad nusikalstamą veiką padaręs asmuo būtų teisingai nubaustas ir niekas nekaltas nebūtų nuteistas. Tą mes čia ir darom.

Baltakojinio veidas ištįso. Vyriausiasis sėdėjo visas raudonas. Jis gi pas mus diplomatijos žmogus, o aš čia smegenų aneurizmą kirviu operuoju.

– Kodėl taip kruopščiai rinkote informaciją apie pilietį Garį Daškevič, o vėliau nieko su ja nedarėte? – Karamazinas susitvardė, atlaikė smūgį kaip tikras kareivis.

– Nesupratau, ką reiškia „nieko nedarėte“? Mes ją surinkome ir išanalizavome.

– Prie bylos šios informacijos nėra.

– Šita informacija yra mano darbo kompiuteryje. Tam, kad ji būtų pridėta prie bylos, man reikia surašyti popieriuką, viską atspausdinti, patvirtinti, gauti vizą ir įsegti į segtuvą. Nespėjau.

Nebegalėjau suvaldyti šypsenos, akies krašteliu dirstelėjau į Pavlovą, norėjau pažiūrėti, ar labai jis rūstus, taip, tikrai, labai piktai pro antakius dabar šnairavo į mane, nes gal kokius šešis šimtus kartų man buvo sakęs susitvarkyti popierius bylose, o aš, aišku, nesusitvarkiau.

– Nesilaikote bylų vedimo reikalavimų, prokurore.

Papasakokite man, ko dar nežinau.

– Neturite kompetencijos apie tai spręsti, – naglai atsikirtau, užuot nuolankiai atgailavusi ir žadėjusi pasitaisyti.

Nuo mano veido nedingo nerūpestinga šypsena. Mačiau, kaip Karamazino veidas niaukėsi. Jau laukiau sunkiosios artilerijos. Vyriausiasis ir toliau nenusėdėjo savo vietoje, pradėjau nuogąstauti, apie ką jie kalbėjo iki man atvykstant. Jaučiau, žinojau, kad anksčiau ar vėliau Karamazinas tikrai paklaus, ar buvau susitikusi su Daškevič. Karamazinas, paspoksojęs į savo popierius, jau kėlė galvą ir ruošėsi kažko klausti, bet užbėgau už akių galimai nepatogiam klausimui:

– O apskritai, apie ką čia mes kalbam? Kokia čia byla ir dėl ko?

Dabar Karamazinas ir kojinė turėjo nuspręsti, kokia visgi čia byla, dėl ko ir – svarbiausia – koks mano statusas joje. Kojinė gal ir ne, bet Karamazinas tikrai žinojo, kad būtent toks bus kitas klausimas. Ir jis delsė. Mano širdis baladojosi bene labiau nei tam prakeiktam tvarte tą nelemtą naktį, atrodė, kad tuoj išvemsiu visus savo vidurius, bet susiėmiau. Išsitraukiau iš kišenės telefoną ir kol Karamazinas akimirkai vėptelėjo į popierius, strateguodamas, kaip ir ką, surinkau NTTD priimamojo numerį, kuris buvo ant Karamazino vizitinės. Atsiliepus sekretorei, nurijau didžiulį sausą gumulą gerklėje ir kiek įmanoma ramesniu balsu, su ta pačia nerūpestinga šypsena veide pasakiau, kad noriu kalbėtis su ketvirtojo skyriaus viršininku. Signalas. Kojinė pradėjo dairytis, o Karamazinas spoksojo išsprogdinęs akis. Šach’matas, pilki? Signalas.

– Alio, departamentas, – prašneko moteriškas balsas.

Košmaro istorijų apie siaubūnus iš NTTD esu girdėjus dešimtis, bet faktas buvo vienas – nepaisant to, kad NTTD turėjo ypatingus įgaliojimus bei išimtinę jurisdikciją tam tikroms veikoms tirti, jiems galiojo tas pats senas geras baudžiamasis kodeksas ir baudžiamojo proceso kodeksas, kurį Karamazinas taip siūlė man paskaityti. Karamazino ir viso NTTD bėda buvo ta, kad aš tai tą kodeksą skaitau.

– Laba diena. Norėčiau kalbėtis su Ketvirtojo skyriaus viršininku.

– Klausau, viršininkė Galina Semaško, – po atodūsio arogantišku tonu atsakė iš ragelio.

Och, dama. Na, tai paplepėsime mergaitiškai.

– Jus sutrukdė prokurorė Viktorija Vasilenko, Dansburgo apygardos prokuratūra. Kaip tik šiuo metu bendrauju su dviem jūsų skyriaus pareigūnais, vyriausiuoju tyrėju Vadimu Karamazinu ir jo kolega. Deja, jau kokios dešimt minučių kaip mums niekaip nepavyksta išsiaiškinti, kokią bylą tiria gerbiami pareigūnai ir koks mano bei taip pat mano tiesioginio vadovo apygardos prokuratūros trečiojo baudžiamojo persekiojimo skyriaus, – greitakalbe bėriau kaip žirnius, – vyriausiojo prokuroro Pavlovo procesinis statusas toje byloje.

Ragelyje kelias akimirkas buvo tylu, vėliau – porą krenkštelėjimų.

– Mes turime duomenų, kad... gali būti daromas poveikis... tyrimui... vienos bylos. Jūsų bylos.

– Gal galėtumėte patikslinti, kokia nusikalstama veika buvo padaryta? Pagal kurį straipsnį mes kalbame...

– Kaip jau sakiau, mes turime duomenų, kad... poveikis gali būti daromas... Dabar aš jums straipsnio nepamenu... Poveikis ikiteisminiam tyrimui... Pareigūno pareigų atlikimas... neatlikimas...– kažką nerišliai vapėjo Galina.

Nudžiugau. Galėjo būti blogiau. Jei būtų atsiliepęs koks kitas „karamazinas“. Ar „karamazina“. Sėsčiau ir už Daškevič, ir už šitą juokelį dar, užtvirtinimui.

– Sakykite, prašau, viršininke, koks mano procesinis statusas šioje byloje?

– ... Procesinis?.. Liudytojas...

– Gerbiama viršininke, leiskite atkreipti jūsų dėmesį į kelis niuansus, – gal kiek perdėtai mandagiu balseliu pradėjau baudžiamojo proceso pradmenų pamokėlę. – Pirma, jei jūs tiriate galimą poveikį tyrimui bylos, kurios tyrimą aš kuruoju, vadinasi, kalbame apie mano pačios galimai padarytą nusikalstamą veiką. Taigi tokiu atveju aš negaliu turėti liudytojo procesinio statuso, nes man bus taikoma atsakomybė už melagingus parodymus, o jūs žinote, kad negalima versti įtariamo asmens duoti parodymus prieš save. Taigi mano procesinis statusas geriausiu atveju gali būti specialusis liudytojas, bet specialusis liudytojas, ponia Galina, jau turi tam tikras teises, apie kurias...

– Klausykite, ponia, kaip ten jūs... – nutraukė mano edukacinį monologą Galina. – Mes kol kas nieko niekuo nekaltiname. Tik renkame duomenis... Ar buvo poveikis... Čia labiau yra užkardomasis tyrimas... ne baudimui...

– Užkardomasis kas??? Čia pagal kurį...

Ponia Galina, panašu, nebuvo nusiteikusi toliau nagrinėti baudžiamojo proceso teisinio reguliavimo praktinio taikymo problematikos:

– Klausykite, jei jūs nenorite bendradarbiauti, tai mes informaciją surinksime savo kanalais, jei jūs norite, kad mes pas jus jau su sankcijomis ir orderiais ateitume, tai tada taip ir bus, o dabar jūs čia galvojate, kad galite paskambinti ir statyti visus ant ausų, brangioji, šitaip nėra!

Ir, žinoma, trenkė ragelį. Kaip nemandagu.

12-05

Lauke šlykščiai drėbė pirmuoju tikru žieminiu sniegu, kai sukaupusi fizines ir dvasines jėgas patraukiau parduotuvėn tualetinio popieriaus ir mandarinų. Romantiškas pirmadienio flirtas su NTTD gerokai komplikavo mano taip ilgai lauktas atostogas. Bijojau išeit iš namų ir kas tris minutes tikrinau telefoną, ar tik nepraleidau kokio skambučio. Iš namų išeidavau tik kai jau visai visai reikėdavo ir visur su savim tąsiausi tuos prakeiktus 150 gabalų. Ir kitus kelis gabalus. Iš anksčiau. Namie palikti negalėjau, nes gali ateiti NTTD šunys su sankcijomis. Ilgai reiktų aiškinti, kaip čia iš prokurorinės algos sutaupiau šitokias pasakas.

Ir dabar, spardydama šviežias snaiges šaligatviu pėdinau į kalėdiniais dzingalais apkarstytą parduotuvę, kišenes prisikimšusi valiutos, kai iš už kampo išgirdau pažįstamą balsą, linkintį man geros dienos. Atsisukau. Tikrai taip, ten buvo Karamazinas. Na, pagaliau. Pilve vėl prabudo drugeliai.

– Ne veltui apie jus jau legendos kuriamos, – draugišku tonu jis pradėjo pokalbį. – Klausykit, Viktorija, mes čia pirmadienį taip pradėjom gal ne visai tinkamai... Žinau, ką galvojat. Manot, kad čia tik mes keičiam taktiką. Bet viskas ne taip paprasta.

Karamazinas paėmė mane už parankės ir vos vos negrybštelėjo ten man už kišenės.

– Eime pasivaikščioti.

– Nu ne, palaukit, – vikriai išsinėriau iš paspęstų kontrolės spąstų, dėl užtikrintumo dar atsitraukiau kelis žingsnius atgal. – Jokių pasivaikščiojimų. Su jumis kalbėsiu, kai ateisit su sankcijomis.

– Mes žinom, kas yra žudikas jūsų toj byloj.

– Tai siūlau jums kreiptis į apygardos prokuratūrą ir perduoti atsakingiems asmenims jūsų turimą informaciją. Nes aš šiuo metu atostogauju, kaip matote. Primenu, kad nužudymo bylos nėra NTTD kompetencija, todėl jūsų delsimas gali būti laikomas nusikaltimo slėpimu, – išbėriau kaip žirnius.

– Mes žinom, kad paėmėt kyšį.

– Pfff! Nei jūs ką žinot, nei aš ką paėmiau. Kol neturit įrodymų, čia tik jūsų haliucinacijos.

Karamazinas prapliupo juoktis. Nežinojau, nebuvau tikra, ar tai bejėgiškumo juokas dėl to, kad niekaip neišsiduodu, ar pergalės juokas, kad pagaliau susimoviau. Įtampa darė savo, jaučiau, kad nebekontroliuoju savęs: tekstas eina sau, bet ką sako poza, net nenutuokiau. Jaučiau, kad esu pričiupta ir dabar nebesvarbu, ar NTTD tikrai ką nors turėjo prieš mane, ar tai tik Karamazino provokacija. Išsidaviau? Išsidaviau. Jau pirmą kartą pamačius Karamaziną buvo aišku, kad jo lengvai neapmulkinsi. Taip, mano pastangos tikriausiai atrodė juokingai. Apsisukau eiti savo mandarinų, girdėjau, Karamazinas eina paskui ir jau laukiau, kol mane sulaikys ar kažko panašaus. Na, ir geriausieji kartais krenta veidu į purvą. Ne pirmas kartas bus.

– Nu bet jūs vis tiek paklausykit, – neatlyžo jis. – Mes kaip ir ne viską žinom. Žinot, kas yra Steponas Daškevič? Tai va, mes žinom, kad jis yra suinteresuotas šitos bylos baigtimi. Turim įrašą, kur jis ten... Nu, žodžiu. Ir žinom, kad transakcija jau įvyko. Bet nesužiūrėjom, nei kada, nei kur, nei kam. Todėl bandom atsekti galus, pas ką nusėdo pinigai. Visą jūsų prokuratūrą patikrinom. Visi, aišku, švarūs. Ubagėliai. Algelės, avansėliai, vėl algelės, priedukas, priemokėlė. Kažkas mašiną pardavė, kažkas baudelę gavo, kažkam antstolis alimentus nuskaito...

Karamazino tonas dvelkė naivia nuostaba ir nenusakomų proporcijų arogancija.

– Ai, bet va, jūsų viršininkas. Žmonai kailinukus taip – bach – prieš mėnesio galą ir nupirko. Po algos – dar suprastume, o čia – jau kriminalas. Tai va man įdomu, neoficialiai, pažadu, neoficialiai, ar jūs ten tą bylą taip nerūpestingai tyrėte savo iniciatyva, vedama to savo vidinio cinizmo, to tokio protesto prieš sistemą, ar kad gavote nurodymą iš aukščiau?

O, dievai, žmonai kailinukus! Pavlovas neperka žmonai kailinukų, jis duoda jai kreditinę, o ji perka sau, ką nori. O kai iščiulpia visą limitą, Pavlovas traukia iš kojinės grynų ir įmeta į sąskaitą dėl šventos ramybės, kad nereiktų klausyti, kaip ji neturi kuo rengtis. Ir čia ne aš sugalvojau, čia Pavlovo žodžiai. O NTTD rado kriminalą. Griūk negyvas. Pamatęs, kad rimtai susimąsčiau, Karamazinas tęsė:

– Prokurore, jūs savo atsakymus, nors ir neoficialiai, bet apgalvokite, – ir mirktelėjo man.

Supratau, kad viskas yra klausomasi ir įrašinėjama. Taip pat supratau, kad netruks jie ras banknotus mano kišenėse, jei nesugalvosiu, kaip čia deramai išsisukti.

– Žinot, tyrėjau, aš jums galiu pasakyti, kaip viskas buvo iš tikrųjų, bet ten tokia istorija... kaip čia jums pasakyti... neintriguojanti. O jums, kaip suprantu, metų galas, metinės atestacijos ir panašiai.

– Ne, palaukit, metinės... atestacijos čia, brangioji, ne prie ko. Čia jūs jau taip įsisvajojusi, kad vieninteliai vargšai prokurorai dirba, arba gal netgi čia jūs vienintelė visoje galaktikoje vargšė, dirbanti taip baisiai, o kiti čia tik spąstus spendžia, provokacijas rengia. Mes irgi dirbam savo darbą, prokurore, patinka jums tai, ar ne. Ir mūsų darbas yra išaiškinti veikas, jei jos buvo padarytos. Todėl nesuprantu, kodėl mes žaidžiame skirtingose komandose. Žinot, būtų mano valia, tokius kaip jūs sodinčiau jau vien už požiūrį.

– Taip, taip, jei būtų jūsų valia, bet nėra. Taip kad galit čia nepostringaut man, eikit savo žmonai pasiskųsti, čia jos darbas šito š… klausyti. Iš tikrųjų tai buvo taip, kad po nusikaltimo man atsiuntė protokolus, ten parašyta, kad rado 12 kalibro tūtas. 12 kalibro ginklų šalyje – gyvas velnias, todėl patikrinau dingusių ginklų suvestinę. Logiška, ar ne? Ten buvo vienas sudominęs įrašas, nes susijęs su įvykiu teritoriškai. Taip byloje atsirado Gario Daškevič pavardė. Patikrinau jo duomenis, tikėjausi ką nors rasti. Nieko neradau. Pasitariau su vyriausiuoju prokuroru Pavlovu. Jis man ir pasakė, kas yra Steponas Daškevič – įtakinga šyška, ir kad be pagrindo to vaikio nejudinčiau, nes jei paskui paaiškės, kad vaikis ne prie ko, gali čia perkratyti visą apygardą kaip reikiant. Todėl nieko ir nedariau su byla. Šiuo metu neturiu nieko, kas vestų prie Daškevič, taip pat neturiu nieko, kas vestų prie ko nors kito.

Nesumelavau nė žodelio, bet Karamazinui mano atsakymas nepatiko.

– Tai Pavlovas jums sakė nieko nebedaryti?

– Ką jūs jo vietoje būtumėte pasiūlęs daryti?

– Jūsų žodžiais tariant – tai ne mano kompetencijoje.

12-07

Ligoninėje tvyrojo įkyrus troškintų kopūstų kvapas. Beviltiškumo, liūdesio ir skurdo kvapas. Sėdėjom kažkokiam poilsio kambaryje su keliais foteliais, sofa ir televizorium. Kampe stovėjo liūdna mažutė eglutė retomis šakomis, ant kurių kabojo dar praėjusį amžių menantys pablukę burbulai ir blizgučiai. Net pagailo medelio. Buvo beviltiškai šalta.

Saša numojo ranka išklausęs mano epopėją su NTTD.

– Tu tai nagla, bet be reikalo. Nieko jie neturi. Nežinau, ko tu čia išsikalinėji. Pas mus kiek yra buvę, tai neklausk. Prisišikę visi iki vieno, bet sėdi, tyli, tik akim lapsi. Ir ką? Ir nieko, parėkauja, parėkauja klerkai ir važiuoja namo. Taip kad nesinervuok. Man yra su visais popieriais buvę, nu, su kaltinimais, ta prasme. Bet neperdavė teismui.

– Kodėl?

Saša nusišypsojo ir truktelėjo pečiais. Nesupratau, ką reiškė toks atsakymas.

– Tipo papirkai? – beveik pašnibždomis paklausiau.

– Vika...

– Nu man įdomu, – net susimuisčiau ant tos senos sofos. – Kokio dydžio stafkė?

– Niekam nieko nemokėjau. Tu labai ilganosė, viską nori žinoti.

– Kad tu čia sakai ir nedasakai, aš ir nežinau, ką galvoti, – pasakiau tokia naivia intonacija.

Nes man buvo įdomu, kokios kainos, po kiek laisvė šiais laikais vaikšto.

– Vadini mane melagiu?

– Nevadinu, tik kad tu toks, nei taip, nei ne.

– Tai kad tu kaip vakar gimusi, pariniesi dėl smulkmenų. Primink man, kada išvis NTTD paskutinį kartą kokią nors bylą perdavė į tesimą? – retoriškai klausė Saša, nes į klausimą kaip ir nebuvo atsakymo. – Kai mane išleis iš ligoninės, atvažiuosi? – akimirką patylėjęs paklausė.

– Kur?

Reikia staigiai sumesti planą, kaip šitą klausimą atfutbolinti.

– Pas mane.

– Kada?

Sorokinas pažiūrėjo į mane suraukęs kaktą. Su tokiu priekaištu, kad aš čia išsikalinėju, kai jis rimtus klausimus užduoda.

Pradėjau juoktis:

– Va čia taip aš jaučiuosi, kai aš tavęs klausiu, o tu man neatsakai.

Saša uždėjo savo ranką ant manosios.

– Tai ar atvažiuosi?

Mačiau, kad kažkur einame, tik nežinau, ar tuo pačiu taku ir ar į tą pačią pusę.

– Pažiūrėsim, – pasakiau, ištraukiau savo ranką ir uždėjau Sašai ant riešo.

– Pažiūrėk dabar, norėčiau žinoti, ar tavęs laukti…

Atsidusau.

Kambarys prisipildė tyla ir prislopintais ligoninės garsais. Kažkur trinkteli durys. Kažkas kosti. Žingsniai koridoriuje. Jaučiau, kaip pradeda kaisti ausys. Nesulaukdamas atsakymo Saša vėl paėmė mano ranką, taip švelniai ir atsargiai, ir štai, jau sėdėjom sunėrę pirštus. Pažiūrėjau į mūsų rankas – tikrai. Jo rankos buvo sudiržę ir šiurkščios.

Tada atsisukau jau ketindama suriesti kokį nors bajeriuką, bet jis tiesiog perbraukė ranka man per plaukus ir pabučiavo. Jo lūpos buvo sausos. Taip arti jo veidą mačiau tik tą prakeiktą naktį, kai tikrinau, ar jis vis dar kvėpuoja. Ir dabar aš galvojau ir niekaip negalėjau prisiminti, kada ir kur buvo tas momentas ir ką aš padariau, kad leidau jam galvoti apie romantišką mūsų pažinties perspektyvą. Bet tas momentas neabejotinai buvo.

Nuo jo odos sklido tas ligoninės kvapas. Nežinau, ko tiksliai, gal jodo. Jis uždėjo ranką man ant skruosto, jaučiau jo šiurkščius delnus. Galvoje šmėstelėjo mintis, vaizdinys, kaip jis mane dulkina. Kaip glamonėja tais kietais šiurkščiais šaltais delnais. Kokia aš romantikė. Kopūstais prasmirdusi realybė netruko smogti atgalios ir pirmykštę mintį nuvijo kita: kaip čia pat, ant šitos išklypusios sofos, tuo šiurkščiu delnu jis palenkia mano galvą prie savo klyno.

– Ar atvažiuosi? – dar kartą paklausė, kai jau stojausi eiti.

– Paskambinsiu.

12-08

Pirmadienį ant savo gigantiškos bylų krūvos viršaus radau dar tris. Visos trys iš skirtingų apylinkių: Vladimirovsko, Severopolio ir Friburgo. Taigi. Lydraštis. Kas per betvarkė. Vadovaujantis... dėl jurisdikcijos... straipsniu, Severopolio apylinkės policijos komisariato... perduoda... baudžiamoji byla dėl nužudymo numeris... nukentėjusysis... Veronika Bauer.

Po velniais. Net loštelėjau atgalios.

Negana to, kad įklimpau su tais dviem Daškevič lavonais iš Sedos ir dabar NTTD laksto iš paskos, tai dar šita prakeikta mergšė pas mane. Nusprendžiau eiti pas vyriausiąjį iškelti sceną ir reikalauti bylą perduoti kam nors kitam. Tėškiau segtuvą ant stalo, taip teatrališkai, kad išsilakstė ant grindų visi protokolai ir fotolentelės. Teko apsiraminti biškį. Pradėjusi rinkti pabirusius procesinius dokumentus nustėrau. Iš Gario Daškevič pasakojimo buvau susidariusi nuomonę, kad iš tiesų Bauer buvo nužudyta samdytų kilerių, o šie vis tik turi savo braižą. Kiek teko matyti, mafukai paprastai būdavo žudomi arba itin žiauriai, pabrėžtinai brutaliai ir beveik visada viešai, siekiant pagąsdinti oponentus, teisėsaugą, visuomenę, arba nesenstanti klasika: šūvis į nugarą, šūvis į galvą. Čia buvo kažkas kito.

Nuotraukose Veronika sėdėjo nuoga, atsirėmusį į medį, į šalis išmestom rankom ir kojom. Vienoje rankoje įstatytas degtinės butelis. Apatinis žandikaulis buvo tiesiog nuplėštas, akys atmerktos, vargšė Veronika atrodė kaip zombis. Krūtinė, pilvas ir šlaunys nusėtos nedidelėmis žaizdelėmis, peilio dūriais ar įpjovimais, sunku pasakyti. Kūnas jau išpurtęs, tačiau visiškai švarus, nei purvo, nei kraujo, nei išmatų.

Stebėtina, kaip trijų apylinkių komisariatai sugebėjo ne tik kad susieti visas šias tris bylas, tačiau dar ir tvarkingai perduoti į apygardą. Friburgo ir Vladimirovsko aukos – Rita Katkevič ir Natalija Bauskanė – kaip ir nelaimėlė Veronika, rastos miške, nuogos prie medžio, išžergtom kojom, nuplėštom barzdom ir su degtinės buteliais rankose.

Iki pietų susipažinau su bylom ir surašiau nutarimą sujungti jas į vieną. Nužudymų geografija tikrai įdomi, Rita Katkevič rasta kovo mėnesį Friburgo apylinkėje, tai yra apygardos rytuose. Natalija Bauskanė – gegužę Vladimirovsko apylinkėje, taigi vakaruose. O štai Veronika Bauer – šiaurėje, Severopolyje, lapkritį. Garis Daškevič pasakojo, kad su Veronika susipažino studijuodamas. O kaip aš išsiaiškinau anksčiau, gyvena ir studijuoja jis Sedoje. Seda yra apygardos pietuose, kur telkiasi išeiviai iš Sąjungos. Taigi logiška, kad ten jis galėjo sutikti Veroniką. Bet Veronikos kūnas rastas šiaurėje. Be to, Daškevič tikino, kad jo mergina buvo išvežta į Otomanų respubliką. Tai irgi visiškai priešingoje pusėje nei Severopolis. Būtų gerai dar susitikti su tuo Daškevič, bet baiminausi dėl NTTD šunpalaikių. Friburgo policininkai buvo nustatę porą įtariamųjų, tačiau po apklausų paleido. Visos aukos buvo po mirties išžagintos. Aišku, jei taip galima sakyti.

Panašu, turime vadovėlinį psichą. Užderėjo ant žiemos. Pirma Danilko, dabar šis. Tik šis atrodė kažkoks... Kaip iš kokio filmo. Jis, tikriausiai, renkasi auką, veikiausiai ją stebi, turi įsirengęs vietą, pasiruošęs įrankius, aprangą. Apgalvojęs priemones, reikalingas nusikaltimui nuslėpti, todėl pagauti jį nebus lengva. Bet tai nesvarbu, mes čia tokiom aukštom materijom neoperuojame. Man nedavė ramybės, kaip velniai rautų, trys apylinkės susikalbėjo ir šios bylos atsidūrė pas mane. Labai gerai žinojau, kad organizuotų grupių veikas sunku atskleisti būtent dėl apylinkių nekoordinuotumo ir bendradarbiavimo stokos. O čia, kažkokios mergos, ir ne dešimt, o tik trys, ir ne penki metai praėjo, o tik keli mėnesiai.

Nusprendžiau paskambinti į Severopolį, kur rado Veroniką Bauer. Bylą tyręs pareigūnas papasakojo, kad tiesiog gavo paklausimą iš Friburgo, o Friburgas gavo anoniminį pranešimą. Tas pats ir su Vladimirovsku – anoniminis pranešimas. Tik Vladimirovskas neįrašė skambučio, taigi nustatyti, ar skambino tas pats asmuo, nepavyko. Taip pat Severopolis nustatė, kad Bauer gyveno Sedoje, kaip aš ir maniau, tačiau apie jos buvimo Severopolyje tikslą informacijos nėra.

Iš Friburgo gavau to anoniminio skambučio įrašą.

„Alio, policija.“

„Policija?“

„Taip, klausome.“

„Luokasės miške, baltaveidė mergina, pririšta prie medžio. Liūdesys jos veide, svaigulys jos delne, mergina be žado“.

Ir padėjo ragelį.

***

Žinojau, kad penktadienio pokalbis su Karamazinu beigi ta arogantiška ponia ir mano pasiklykavimai apie orderius ir sankcijas nepraeis be atgarsio. Pirmadienio popietę nesibeldęs į mano kabinetą grėsmingai įžygiavo visas NTTD ešelonas: generolas Karamazinas, du uniformuoti policijos pareigūnai ir dar du augaloti jaunuoliai. Anšliusas, dievaži. Šįkart cirkininkai jau mojavo karo vėliavomis: ikiteisminio tyrimo teisėjo nutartis dėl kratos atlikimo. Kaip mačiau, vyriausiajam irgi pasisekė, kartu pražygiavom su visa klounada apygardos koridoriumi. Cirkas išvažiavo.

Atrakinau buto duris, jaunuoliai veržliai puolė vidun. Per ateinančias porą valandų mano gyvenamosios patalpos buvo perverstos ir perkratytos skersai ir išilgai – Dansburgo butvagiai, turbūt, rūko kamputyje. Kratai vadovavo Karamazinas ir su pasimėgavimu krėtė viską. Aš ten ir raudonavau, ir žaliavau, ir juokas ėmė, ir sarmata buvo, kokių daiktų tik jie nerado. Išardė pusę svetainės sofos, rado gerą saują riešutų ir apipelijusį pusiau suvalgytą šokoladuką, iš po kriauklės iškratė supuvusių bulvių maišelį, besivoliojantį ten nuo rudens. O, smarve. Bet buvo gražu. Buvo gražu žiūrėti, kaip su kiekviena išversta rūbų lentyna, su kiekvienu trusikų ir kojinių stalčiumi, su kiekvienu praplėštu meduolių pakeliu Karamazino veidas vis labiau niaukėsi. Taip, kratė mane ir vyriausiąjį, bet dabar buvo aišku, kas yra pagrindinis įtariamasis. Kai namuose nebeliko nepaliestos vietos, vos tvardžiau šypseną. Karamazinas su savo pažais stovėjo svetainės viduryje, mano daiktai voliojosi visur ant grindų, o jis atrodė suvargęs, jo aukšta kakta blizgėjo ir jis nervingai braukė sau per pakaušį. Taip, greičiausiai gausiu baudą už tai, kad Mosbergas šaldytuve, o ne seife, bet... Jis nieko nerado. Nieko, nei supersto tugriko. O tai reiškia, kad arba pinigų nėra, arba jie kažkur. Kažkur Federacijoje. Nu gerai, būkime realistai, kažkur gubernijoje, greičiausiai netgi čia pat apygardoje. Kažkur, bet ne čia. Oj, Vikule, tu visgi gudri laputė.

– Ar jau baigėt, vyriausiasis tyrėjau? – paklausiau su nebesutramdomu sarkazmu. Mėgavausi savimi. – Ar rezultatai jus tenkina? Kur man pasirašyti, kad nieko neradote? O už sugadintus daiktus atlyginate, ar ne?

– Kokius dar daiktus? – per sukąstus dantis iškošė Karamazinas.

– Maisto produktai, – parodžiau mažuoju pirštu į ant grindų išpiltą kavos pakelį.

Taip, taip, žinau, reikėjo laikytis oriai, kaip suaugusiam civilizuotam žmogui. Bet po velnių, Karamazinai, tu turėjai šansą ir prapisai jį kaip vaikas. Nesiginčysiu, Karamazinas buvo kietas ir, velniai rautų, tikrai buvo akimirkų, kai maniau, kad mane prigriebs, dar blogiau: buvo akimirkų, kai mane tikrai galėjo prigriebti, nes buvau per daug atsipalaidavusi. Per daug pasitikėjau savimi. Per daug pasitikėjau sėkme. Kad ir penktadienį. Karamazinui būtų užtekę grybštelėti ne man už parankės, o į kišenę, ir būtų viskas. Nes tądien aš, kvaiša, nesitikėjau, tądien buvau neatsargi, tądien elgiausi neapdairiai. Tada man pasisekė, ištraukiau laimingą loterijos bilietą. Bet po penktadienio, po tokio aiškaus ir nedviprasmiško puolimo duoti man dvi dienas ir po dviejų dienų ateiti į mano namus, kuistis po mano apatinius, mėtyti daiktus, maistą (MAISTĄ, po velnių!) ir tikėtis, kad aš vis dar laikysiu prikimštas kojines valiutos?

Žinoma, penktadienį NTTD nespėjo susiveikti orderio. Man irgi yra taip buvę. Šūdų šūdas, kai reikia kratos penktadienį, nes bent jau Dansburgo apygardoje sunku rasti blaivų teisėją. Kartais išvis sunku rasti teisėją. O šiandien jau per vėlu. Visi mes tos pačios sistemos įkaitai.

12-09

Iš pat ryto jaučiausi pakiliai, sėdėjau ir raičiau prašymą NTTD dėl kratos metu padarytos žalos atlyginimo. Skaičiavau, kiek kainavo meduoliai, kiaušiniai, trijų metų senumo šaldytas karpis... Kažkas atsargiai skrebinosi į duris. Raštinės vyr. specialistė Tania įkišo vidun savo veidą išpūstom juodu pieštuku riebiai apvedžiotomis akimis ir trūkčiojančiomis lūpomis: moteris nežinojo, ar čia šypsotis, ar visgi laikytis rimtai. Netrukus sužinojau, kad vyriausiasis buvo laikinai nušalintas nuo pareigų dėl jo atžvilgiu pradėto tyrimo. Kadangi prokuratūroje sklandė gandai, kad aš stoviu arčiau vyriausiojo nei bet kas kitas, o gal net ne tik stoviu, bet gal ir guliu, ji, žinoma, bandė primesti draugytę ir iškvosti mane apie tai, kas ir kaip. Deja, neguliu, todėl net norėdama neturėjau ko papasakoti. Išpūstaakei sekretorei pagaliau išsinešdinus, atsidariau langą ir nusprendžiau paskambinti vyriausiajam. Jos kvepalai tokie aštrūs, kad negaliu susikaupti.

Kitame laido gale vyriausiasis skambėjo susirūpinęs. Rypavo apie tai, kaip jis čia nekaltai apkaltintas, kas galbūt ir buvo tiesa, kaip jis dabar negali atlikti savo pareigos, dar kliedėjo apie kažkokius trukdymus jam tarnauti valstybei, nes čia jo pašaukimas, pareiga, skirta aukščiausiojo...

– Ruslanai, jūs ne vienas?

– Ne.

– Tai aš jūsų nebetrukdysiu.

Netrukus gavau žinutę su pasiūlymu susitikti Rygos aikštėje ir papietauti kur nors.

Prisėdome vienoje iš kavinių, kurios siūlė dienos pietus. Kotletų su konservuotais žirneliais čia nebuvo, teko rinktis ką nors neįprasto tokiems pokalbiams. O ir vyriausiasis atrodė neįprastai. A, taigi jis be kostiumo.

Su Pavlovu mus siejo kažkokie keisti santykiai. Prokuratūroje dirbau jau kokius šešis ar dar daugiau metų. Jis buvo viršininkas, aš pavaldinė, visada tas jūs-jūs, prašau, ačiū. Bet buvo ir tokių keistų dalykų, kurie išeidavo gerokai toliau už to dalykinio bendravimo ribų. Žinojau apie jo komplikuotus santykius su tėvais, su vaikais, kai jam reikėjo naujos mašinos, padėjau išsirinkti, kai aš pirkau naujus baldus, jis padėjo juos surinkti, visada rūpinosi, kad nepakliūčiau į kokią bėdą. Ir tai atrodė smulkmenos, bet kai pagalvoji, gal ir nėra stebėtina, kad apie mus visokie gandai sklandė. Ir ne darbe jis toks normalus bičas atrodė, bet tik užsivilkdavo tą savo pilką darbinį kostiumą, iškart „Vika, prašyčiau“.

– Pizdec, – po ilgoko tylos prologo pradėjo vyriausiasis.

– Kas būtent? – paklausiau.

– Vika, pas jus buvo kratos?

– Buvo.

– Rado ką nors?

– Rado. Kavos. Meduolių. Šokoladuką. Mosbergą.

– Mosbergą?

– Mosbergą.

– Turit Mosbergą?

– Nu. Bet pofig tas Mosbergas, – numojau ranka.

– Pas mane žinot ką rado? Pas mano sūnų, Maksą, rado 10 gabalų. 10 sušiktų gabalų.

– 10 tai nedaug. Iš kur pas Maksą tokios šaibos?

– Aha, palauk, saulyte. Mūsų pinigais 10 nedaug. Rado sąjunginiais. Ir palauk, klausyk toliau. Klausia jo – Maksai, ar čia tavo pinigai. O tas sako – ne, čia tėvo! Tas pailgasnukis iš NTTD iškart į mane, sako – aiškinkis. O ką aš pasiaiškinsiu, nežinau, iš kur pas šešiolikinį snarglį tokie lobiai. Paėmė pinigus, surašė protokolą ir viskas. Turiu dabar įtarimą, oficialų jau, kad ėmiau. Ir žinai, iš ko? Iš Stepono Daškevič. Nebesuprantu. Aš jo gyvenime nesu matęs!

– Čia, Ruslanai, šitas dar nieko nereiškia. Jiems reiks įrodyti, kad Daškevič būtent jums mokėjo, – bandžiau paguosti vyriausiąjį iš Sašos girdėta mantra.

Prasta iš manęs paguoda. Todėl jis tik numojo ranka, papurtė galvą ir tęsė:

– Kai tie šakalai išsinešdino, nuėjau pasikalbėti su savo vaikiu. Sakau, maža kas, gal išsigando, gal ką. O jis, sutrauka, toliau kaip užvestas, kad ne jo tie pinigai, o mano! Į akis meluoja! Nesusitvardžiau ir vožiau jam atbulu delnu per marmūzę! Ne taip aš savo vaikus auklėjau, blet! Tada prisistatė iškart žmona visa apsiputojusi, kad pradės staugti, koks aš blogas tėvas, koks aš blogas vyras, koks aš toks ir anoks, ir šioks, ir kitoks! Sako – viskas, skiriamės. Rinkis daiktus ir nešdinkis, nes vaikus muši. Smurtautojui namuose ne vieta. Dar ir smurtautoju pavirtau! Reiškia, mane ta durna boba iš mano namų išvaro! Nu gerai, galvoju, nesikarščiuosiu, ataušim abu ir išsiaiškinsim. Skambinu tėvui paklaust, ar galiu pernakvot pas juos. Ir spėk! Tėvas su manim nesišneka, sako, kad išdaviau valstybę! Vika, aš nebesuprantu, kas čia darosi, čia toks tas pasaulis, kuriame mes gyvenam? Čia taip normalu?

Jis žiūrėjo į mane tarsi iš tiesų laukdamas atsakymo.

– Vika, o jūs taip parduotumėt savo tėvą?

– Prie ko čia mano tėvas? O be to, vien giminystė savaime nereiškia, kad žmogų turi gerbt, mylėt ir panašiai. Jei mano tėvas būtų šiknius, ne tik kad parduočiau, o dar ir už dyką priduočiau.

– Tai norit pasakyti, kad aš blogas tėvas?

Iš tiesų, norėjau pasakyti, kad jo tėvas buvo blogas tėvas. Jau seniai tą norėjau pasakyti, bet vis susilaikydavau, nes čia ne mano reikalas.

– Aš nemanau, kad jūs blogas tėvas.

Pavlovas susimąstęs įsmeigė akis į pilką aikštę už lango. Pravažiuojančius pilkus automobilius ir skubančius susigūžusius praeivius.

Prieš grįždama į darbą po pietų, tarsi tarp kitko pasiteiravau, ar jis turi kur apsistoti.

– Rasiu, nesirūpink. Bet ačiū...

– Jeigu ką, tai nenakvokit mašinoj. Skambinkit, ką nors sugalvosim, – šyptelėjau.

Buvau šimtu procentų tikra, kad jis neturi kur gyventi. Per daug reprezentacinis buvo jo gyvenimas ir jo aplinka. Kažkokia butaforija. Per vieną naktį Pavlovas atsidūrė kitoje barikadų pusėje. Nuo pavyzdingo pareigūno, šeimos žmogaus ir tėvo iki pašlemėko. Kultūrinis šokas.

***

Luokasės miške, baltaveidė mergina, pririšta prie medžio. Liūdesys jos veide, svaigulys jos delne, mergina be žado. Ir aš jau taip įsivaizduoju, kaip sėdi štai mūsų žudikas. Sėdi liūdnas, nes niekam neįdomu jo žygdarbiai. Bomžių visokių prigalabijo, šitaip stengėsi, prausė, vežė, sodino, o čia še tau, boba, – visiems pochuj. Tada prisėdo ir nusprendė parašyti eilėraštį.

Po pietų negalėjau susikaupti jokiam darbui, galinčiam sugeneruoti apčiuopiamą rezultatą, taigi nusprendžiau valandėlę skirti savo naujajam poetiškajam draugui. Ką aš turėjau prieš jį? Bazinį teisinį išsilavinimą, keletą metų baudžiamojo proceso patirties, kelis amerikoniškus vadovėlius lentynoje, kuriems neturėjau laiko, keletą nutarimų dėl ikiteisminio tyrimo organizavimo ir vykdymo rekomendacijų, kur punktai vienas kitam prieštarauja.

Koks gi mūsų poetas? Norėčiau sakyti, kad tai vyras, bet tik todėl, kad dažniausiai taip būna. Nė vienoje iš bylų tiesioginių įkalčių, galinčių patvirtinti šią prielaidą, nebuvo. Nepaisant to, visi trys pareigūnai, aprašinėdami įtariamojo portretą, per daug nesigilindami minėjo vidutinio amžiaus vyrą. Aš suprantu, faktas, kad lavonai buvo išprievartauti, perša tam tikras išvadas, bet kaip ten sako: jei girdi kanopų dundesį, tai nebūtinai arklys. Žinoma, yra anoniminio skambučio įrašas, bet jis irgi nieko neįrodo: nežinoma, ar skambino pats žudikas, ar kažkas kitas. Gal žudikas apskritai veikia ne vienas? Taigi apsistojau prie belyčio asmens. Dėl amžiaus ir vėl: kodėl vidutinio? Kas yra vidutinis amžius? Suprask, kaip nori.

Na, bet keli dalykai visgi buvo aiškūs. Moterys buvo nužudytos kitoje vietoje, nei rasti kūnai, vadinasi, žudikas turi turėti fizines galimybes lavonus paruošti, pervežti, pernešti. Taigi bent jau vaikus ir paliegusius senelius galime eliminuoti iš įtariamųjų rato. Taip pat manau, kad žudikas veikia vienas. Čia tiesiog nuojauta.

Dvi aukos rastos tuose rajonuose, kuriuose ir gyveno, viena – gyveno pietuose, rasta šiaurėje. Nuvažiuoti nuo Sedos, kur gyveno Bauer, iki Severopolio, kur rastas jos lavonas, užtruktų apie 5 valandas. Automobiliu. Įtariu, kad žudikas Veroniką Bauer sutiko Severopolyje, ten ją nužudė, ten išmetė lavoną. Įdomiausia, kad bylos duomenimis, Bauer kol kas niekas nepasigedo. Na, išskyrus Garį Daškevič, bet aišku, kad į policiją jis nesikreipė.

Rita Katkevič, netekėjusi, vertėsi kartu su pussesere prekiaudama drabužiais turguje. Paskutinį kartą gyvą ją matė draugės, su kuriomis po darbo jos išgėrė kavinėje vyno ir išsiskirstė. Kitą dieną Katkevič nebepasirodė darbe, pusseserė dar po dienos kreipėsi į policiją. Paieškos buvo nesėkmingos, po kelių dienų žvejas randa lavoną, pusseserė atpažino auką.

Natalija Bauskanė iš Vladimirovsko, netekėjusi, gyveno su seserimi ir jos šeima. Dirbo pardavėja juvelyrinių dirbinių parduotuvėje. Apklausos metu sesuo ją apibūdino kaip laisvai bendraujančią, nurodė, kad Natalija turėjo daug draugų ir pažįstamų, tačiau sesuo šių žmonių nepažįstanti. Dingimo dieną Natalija negrįžo namo po darbo, kadangi buvo penktadienis, sesuo maniusi, kad ji tiesiog kur nors leidžia laiką. Į policiją kreipėsi tik tada, kai Bauskanė pirmadienį nepasirodė darbe. Kodėl daugiau nieko nėra šioje byloje? Kodėl nebuvo aiškintasi, kas tie „daug draugų ir pažįstamų“? Surašiau nutarimą, išsiunčiau į Vladimirovską.

Vakare su Pavlovu sėdėjome virtuvėje ir gėrėm alų. Žinojau, kad jis paskambins. Graužiau sudžiūvusius meduolius. Už lango snigo dideliais lipnaus sniego gabalais, kurie taip džiugindavo vaikystėje, kai nerūpėjo nei užsnigti keliai, nei slidūs šaligatviai ar šlapi batai. Pavlovas atrodė susikrimtęs.

– O jei teks sėsti į kalėjimą?.. – dūsavo jis.

– Niekur jūs nesėsit. Vien pinigai nieko neįrodo, reikia įrodyti veikimą, neveikimą, nustatyti, teisėtas tai buvo ar neteisėtas veikimas, priežastinius ryšius nustatyti. Bus krūva lengvinančių aplinkybių. Realiausias scenarijus – bauda. Blogiausias – minimalus terminas lygtinai.

– Vika, jūs tikrai taip visą BK mintinai mokat?

– Valstybės tarnautojas ar jam prilygintas asmuo, savo ar kitų naudai tiesiogiai ar netiesiogiai pats ar per tarpininką pažadėjęs ar susitaręs priimti kyšį arba reikalavęs ar provokavęs duoti kyšį, arba priėmęs kyšį už teisėtą veikimą ar neveikimą vykdant įgaliojimus, baudžiamas bauda arba areštu, arba laisvės atėmimu iki penkerių metų, – išbėriau greitakalbe.

Ne, viso BK mintinai nemokėjau, bet kai kurios sudėtys buvo skaitytos ir narpliotos iki skausmo. Ši, deja, buvo viena iš jų.

– Ruslanai, pamenat tas bylas, kur man numetėt prieš pat kratas ir nušalinimą? – kreipiau pokalbį kokia nors linksmesne tema, nes nu kiek gi galima dūsauti dėl to paties?

– Tas, kur trys moterys nužudytos?

– Aha. Iš trijų apylinkių. Ar skaitėt jūs ten jas nors kiek?

– Pamenu, bet nelabai skaičiau. Kažkaip... nebuvo laiko. Mačiau tik, kad nužudymai, ir užvizavau. Ir šiaip tai dabar neturėtumėt, Viktorija, man šito pasakot. Nu, apie darbą. Aš juk nušalintas.

Numojau ranka.

– Ten įdomi byla bus.

– Nu, nu?

– Trys aukos, trys apylinkės. Žinot, kaip apylinkių mentai susiejo šitas bylas?

– Aha, kai atėjo šitos bylos, man irgi pirmas klausimas: kaip??? Skaičiau, kad buvo kažkoks pranešimas, – vyriausiasis, rodos, net atgijo.

– Taip, ten buvo anoniminis skambutis budėtojams. Dvejose apylinkėse. Iš vienos gavau įrašą. Tipo skambintojas paskambino ir sako: Luokasės miške, baltaveidė mergina, pririšta prie medžio. Liūdesys jos veide, svaigulys jos delne, mergina be žado.

– Taip ir pasakė?

– Nu, taip ir pasakė!

– Poetas suknistas. Ir dar tiesiai budėtojams skambino?

Palinksėjau. Pavlovas paėmė ant stalo gulėjusį mano cigarečių pakelį ir užsirūkė. Nežinojau, kad jis rūko. Ai, bet nieko nesakiau. Atsidarėm dar po vieną alaus.

– Nu, bet, o tai vis tiek, kas iš to pranešimo? – paklausė.

– Kaip man sakė, Friburgo KPS viršininkas kažkaip ten nugirdo apie šitą skambutį ir pažino apibūdinimą. Nu ten kietas tas bičas kriminalistas, nedurnas, ta prasme. Bet Luokasė tai gi kurortas prie jūros, tai jie paskambino į Vladimirovską. Nu ir sužinojo, kad taip, jie turi panašią medžiagą ir skambutį panašų yra gavę, tik, priešingai nei Friburgas, jie tai nesuprato, apie ką ten kalba ir, aišku, nieko nedarė...

– Aš ten lyg skaičiau, kad viena iš aukų buvo Veronika Bauer.

Per nugarą perbėgo nerimo šiurpuliukai, kodėl vyriausiasis būtent į ją atkreipė dėmesį. Aš žinojau, kas yra Veronika Bauer, bet ar galiu jam apie tai pasakoti?

– Taip, Veronika Bauer, Rita Katkevič ir kita kažkokia. Keista pavarde. Bauskanė, atrodo.

Buvau beveik tikra, kad vyriausias dabar paklaus, ar aš žinau, kas yra Veronika Bauer. Čia jo tokia maniera, niekada nesakys „o, aš žinau tą ir tą“, visada bus „o ar jūs žinot?..“ Žinau. Bet nesakysiu.

– Ar žinot, kas buvo šita Bauer?

Sakiau.

– Kas? – nesulaikiau šypsenos.

– Tai jūs, Vika, man pasakykit, kas.

– Pirmąkart girdžiu.

Vyriausias atsiduso, akimirkai įsmeigė žvilgsnį į virtuvės kriauklę, tarsi tikėdamasis patarimo iš anapus.

– Pamenat tą Garį Daškevič, apie kurį čia taip aršiai rinkot informaciją?

Palinksėjau traukdama cigaretę.

– Tai va. Šitas vaikis buvo nelabai seniai su manimi susitikęs. Ir pasakojo, kaip jis draugavo su puikia mergina, vardu Veronika Bauer, bet jo tėvas neva nepritarė jų draugystei ir tada ta mergina dingo. Vaikis įtikėjo, kad tas jo tėvas teisėjas suorganizavo Veronikos pagrobimą, o jis neva surado vykdytojus ir juos užmušė. Čia tie du, kur Sedoje miške rasti. Čia jo darbas.

– Tai aš buvau teisi, – pasakiau ir pakėliau rodomąjį pirštą.

– Dėl ko?

– Kad Daškiukas čia įsivėlęs.

– Vika, kiek pamenu, jūs ten kliedėjote, kad Daškevič jus sekė.

– Taip, nes taip ir buvo. Bet jis nupylė tuos du savo vinčesteriu ir paskui, klasika, parašė zajavą, kad ginklą pavogė. Aš sakiau, kad jį reikėjo į apklausą kviestis.

Pavlovas nepritariamai papurtė galvą.

– O tai ką Daškevič? Kodėl jūs su juo susitikot? Siūlė pinigų? – nesusilaikiau nepaklaususi.

– Siūlė.

– Paėmėt?

– Viktorija!

– Tai ar paėmėt? – vos susiturėjau nežvengusi.

Patraukė pečiais, palingavo galvą į šonus. Dėl viso pikto, jei aš netyčia turiu mikrofoną, kurio kitame gale visai netyčia tupi koks Karamazinas ar kitas šuva. Juokinga buvo skersai išilgai dėl visos šitos situacijos.

– Ko jūs žvengiat, Viktorija?

– Bet tai prokurore, jūs irgi geras! Verkšlenat, kaip čia jus neteisingai apkaltino!

– Bet tai ir neteisingai! Pinigus aš paslėpiau, jų niekas nerado! Ten ne mano pinigai pas Maksą buvo! Ir be to, mane kaltina kyšio ėmimu iš Daškevič vyresniojo! O jo aš, kaip jau sakiau, nepažįstu, nežinau ir nemačiau, – užsiputojo kaip įdilgintas.

Pastūmiau puodelį:

– Nekratykit man čia pelenų visur.

– Atsiprašau, – ir nukratė cigaretę į mano rytinės kavos puodelį.

Kažkaip nekrikščioniškai čia Pavlovas piktinasi, matai, nekaltą apkaltino!

– Žinot, – tęsiau, – man Karamazinas, nu tas iš NTTD, sakė, kad jie tipo žino, kad Daškevič vyresnysis kažką papirko. Bet jie nesugaudė, ką ir kada. Tai jei jie nesužinos nieko apie sūnelio žygius, Ruslanai, dabar jau tikrai manau, kad lipsite sausas iš balos.

– Vika, ko jūs taip domėjotės tuo vaikiu?

– Nu kad jis man iškart įtartinas pasirodė. Paliko galų jis su tais lavonais, dėl to ir vaikšto su pinigais čia pas visus. Jis, beje, ir pas mane buvo. Su ta pačia istorija ir su tuo pačiu pasiūlymu, – mirktelėjau.

– Tai... paėmėt?

Nieko neatsakiau. Nenorėjau meluoti, bet... Negalėjau patikėti, kad Pavlovas tikrai ėmė kyšį. Maniau, kad ką jau ką, o vyriausiąjį pažįstu kaip nuluptą. Pasirodo – nė velnio. Aišku, pagalvojus, tai pateisintų jo nervingą elgesį ginant Garį Daškevič nuo bet kokio įtraukimo į ikiteisminį tyrimą, muistymąsi prieš NTTD. Bet, kita vertus, dabar jis buvo žmogus, kuris yra kaltinamas kyšio ėmimu, tačiau be aiškių ir konkrečių įrodymų. O mano prisipažinimas būtų gardus kaulas NTTD ir Pavlovo bilietas į laisvę.

– Aš tikiuosi, jūs čia nebandot dabar manęs pakišinėti NTTD? – lėtai traukiau dūmą ir stebėjau kiekvieną Pavlovo judesį, kiekvieną žvilgsnį, išraišką.

Bet išgirdęs klausimą jis tik atrodė nusiminęs.

– Manot, kad galėčiau?

– Neįsižeiskit, Ruslanai, bet net neabejoju, kad galėtumėte.

Pavlovas padėjo nugertą alaus butelį ant stalo, užgesino cigaretę ir pradėjo kraustyti savo kišenes. Nepakeldama galvos šnairavau, ką jis čia sugalvojo. Išsitraukė piniginę, numetė ant stalo priešais mane, iš kitos kišenės – pasą, saujelę monetų, parduotuvės kvitą.

– Nereikia, – pasakiau, kai nutėškė megztinį ant žemės.

Įtampa, nuovargis, du buteliai alaus ir štai mes jau aiškinamės, „ar tu mane gerbi“. Bet šiaip Pavlovas buvo principingas, todėl į mano „nereikia“ nereagavo. Aišku, čia šitas striptizo šou gerai, nes žinosiu, kad neturi ten prisikišęs kokių mikrofonų ar dar ko. Bet jaučiausi kaip gestapas.

– Tiesa, apie tą Veroniką Bauer... – lyg niekur nieko tęsė vilkdamasis maikę. – Man teko girdėti, kad ji dirbo, kaip čia tas vadinasi dabar... eskortu. Nu žinot, brangi kūrva. Šitos mergužėlės klientūra – visas mūsų imperijos elitas: politikai, teisėjai, verslininkai. Tai, Vika, turėkit omeny, ieškodama savo žudiko poeto. Pasidomėkit, ar kitos aukos tokia ar panašia veikla neužsiiminėjo.

– Tikrinau, Ruslanai, viena dirbo juvelyrinėje parduotuvėje, kita – pardavinėjo skudurus turguje. Manau, žudikas su jom galėjo susipažinti atsitiktinai. Nes šiaip jos nelabai ką turi bendro. Bent jau kol kas neradau nieko, kaip jas susieti.

Jaučiau, kaip kaista veidas ir tikėjausi, kad buvau pakankamai išraudus nuo to pusantro butelio alaus, kurį išliurlinau, nes, mamyte, be rūbų jis visai nieko.

– Ar kuri nors buvo ištekėjusi? – vyriausiasis vien su trumpikėmis klestelėjo ant taburetės ir pamojo ranka į savo drabužių krūvą.

– Ne, tiesą sakant, visos buvo vienišos, – atsakiau po vieną keldama jo rūbus nuo grindų.

Nuo jų sklido lengvas cigarečių dūmų kvapas, sumišęs su vyriškų kvepalų aromatu. Ir jie buvo šilti.

– Spėčiau, kad žudikas vyras.

– Tikriausiai taip, – atsakiau lankstydama Pavlovo rūbus ir dėdama į krūvą ant savo kelių, – vienišas moteris…

– ...lengviau įvilioti į spąstus?

– Vyrui lengviau įvilioti į spąstus, – pataisiau.

– Vika, nelankstykit, – pasakė Pavlovas, kai, matyt, jau užkniso šalt pasturgalį ant taburetės.

– Man nesunku…

– Galima? – mostelėjo ranka į krūvą ant mano kelių. – Man šalta.

– O tai ko čia išsirengėt? – šelmiškai atsakiau.

Vika, tvardykis.

12-13

Aš neskambinau, bet paskambino jis. Tikriausiai kaltė už vienos rankos, o gailestis už kitos atvedė mane į Litvinską. Mačiau, kad Saša buvo sukrėstas visų šitų įvykių, spėju, jam visas gyvenimas prieš akis prabėgo. Ir dabar persistumdo jis ten savo prioritetus, ar ką ten.

Sašos butas buvo vienas iš tų senuose namuose aukštomis lubomis, girgždančiu parketu ir kreivom sienom. Litvinskoje tokių namų buvo likę vos pora, pačiame miesto centre. Kiti po karo virto landynėmis ir juos išgriovė. Iki karo tokiuose namuose gyveno komerciškai sėkminga bohema, sugebėjusi įtikti masėms ir kapitalizuoti savo kūrybą. Apskritai Sąjungoje buvo du menininkų tipai. Vieni – turtingas elitas, kiti – tokie, kaip buvo mano mama. Vos galą su galu suduriantys. O toks senamiesčio butas buvo statuso simbolis. Ir kuo daugiau antikvariato ir autentikos čia sukiši, tuo tu šūstresnė bohema. Pamenu, mama su pavydžia panieka skaitydavo naujienas apie tai, kaip štai koks skulptorius ar architektas aukcione įsigijo kokio kito tokio pačio baisiai žinomo tapytojo darbą. Todėl negalėjau liautis dairytis: baltos, gipsiniais lipdiniais puoštos lubos, tamsios sienos, tikro medžio parketas, – parketas, bliamba, – dideli mediniai langai, erdvūs kambariai, balkonas. Net nežinau, ar Saša žino visų tų užuolaidų, lipdinių, apmušalų ir dekoro vertę. Nenusakomas kontrastas su mano blokinėmis svajonėmis.

Maniškis butukas gi buvo naujame rajone, naujame name, idiotiškai išplanuotas su didžiuliu holu ir isteriškai maža virtuve. Turėjau pirkti naują butą, nes senąjį, buvusį mano tėvų, municipalitetas nusprendė nugriauti.

Atėjus stengiausi išlaikyti atstumą, kad tas netyčiukas ligoninės bučinys toje ligoninėje ir pasiliktų. Kai atėjau, buvo ir Lena, kuri netruko pasišalinti, neva tik užbėgo atnešti sausainių. Esu tikra, kad ji instruktavo savo didelį vaiką, kaip asistuoti damai. Dievai, į ką aš čia įsivėliau?

Sėdėjom su Saša dideliame kambaryje prie didelio sunkaus senovinio medinio stalo, gėrėm arbatą, rūkėm ir valgėm Lenos imbierinius sausainius ir visokį šlamštą.

– Žinai, kad dėl Danilko pradėtas tyrimas? – paklausiau Sašos.

– Girdėjau. O tu jau žinai ką nors?

– Nežinau. Bet jaučiu, gausiu įtarimą.

– Nebūtinai. Gali nutraukti tiesiog.

– Nu bliam, čia ne ta situacija. Taigi ne tarnybos metu buvom.

– Būtinoji gintis.

– Būtinoji nuo ko??

– Nesiparink. Niekas nenuteis tavęs.

– Tu visada taip sakai. Nežinau, gal tu žinai kažką, ko aš nežinau, bet kiek paskutinį kartą tikrinau, esu paprasčiausias pareigūnas, žmogus, neturiu nei stogo, nei neliečiamybių.

Sorokinas kažkaip nervingai pasimuistė.

– Būtų keista, jei ką nors nuteistų dėl žudiko nužudymo.

– Saša, čia motina tėvynė. Niekada nežinai, kokia grimasa mūsų teisingumas išsišieps.

– Vika, o tai mano mama? Taigi jis ją įsitempė į bagažinę, tai ji gi liudytoja.

Šita byla jau beveik mėnesį graužė man nervus, todėl Sašos nerūpestingumas tiesiog vedė iš proto. Ir vedė iš proto visos šitos jo užuominos, kai sakinio normaliai pasakyti negali. Išvis jis kažkokiam kosmose gyvena.

– Kaip tavo reikalai su NTTD? – nuo vienos mėšlo krūvos prie kitos peršoko Saša.

Velniai rautų, esu ne juokais įklimpusi.

– Ramu. Bent jau kol kas.

– Juk sakiau. Garsiai loja, bet nekanda. O tai, beje, Pavlovas jau pas tave įsikūręs?

– Žmogus neturi kur gyventi. Nuosavas vaikas jį pakišo, žmona iš namų išvarė.

– Tai tu čia prieglaudą įsteigei? Man galima ateiti? – toliau šaipėsi Saša.

Ar aš čia girdžiu pavydo gaidelę?

– O ką, tave irgi žmona iš namų išvarė?

– Ne. Aš pats išėjau, – atsakė išdidžiai.

O, dievai, kažkokia komedija. Tam, kad išeitum, turi pirma kažkur būti. O bičui mama kepa sausainius.

– O iš kur tu žinai, beje?

– Ką žinau?

– Kad Pavlovas pas mane gyvena?

– Paukštelis pačiulbėjo.

Papurčiau galvą.

– Kodėl nevedei? – paklausiau, kerštingai tikėdamasi įgelti į skaudžią vietą.

Saša akimirką susimąstė. Bet visgi nuleido klausimą juokais:

– Išsigandau, kad ir mane kokia matrona iš namų išmes senatvėj.

– Kyšių nereikia imti ir neišmes, – mirktelėjau.

– Koks aš būčiau mentas, jei neimčiau kyšių?

– Sąžiningas. Ir gyventum bendrike su dviem tualetais ant viso aukšto, o ne šimto pem kvadratų bute. Kiek už šildymą ploji per mėnesį?

Saša nusijuokė.

– Gal aš šiaip... ūkiškas.

Jis sėdėjo pasirėmęs alkūnėmis, rankiojo iš puodelio arbatžoles ir tvarkingai rikiavo jas palei stalo kraštą. Sėdėjau priešais ir žiūrėjau į jo rankas, pirštus, atsargiai žvejojančius susirangiusius arbatos lapelius. Žiūrėjau į jo veidą, plaukus, nosį, akis, lūpas. Jis vis dirstelėdavo į mane savo mėlynomis akimis.

– Į ką taip žiūri?

O jis buvo visai simpatiškas. Kai pagalvoji, tikriausiai dėl to jam palyginus neblogai sekėsi. Sakykit, ką norit, galiausiai mes visi vis tiek estetai.

Nesulaukęs atsakymo Saša klausiamai linktelėjo. Na, ar gali tu užsičiaupti bent minutei?

– Ko tyli? – neištvėręs paklausė.

Truktelėjau pečiais.

– Nu nesiparink tu dėl tų bylų.

– Aš ir nesiparinu.

– Tai dėl kažko pariniesi.

Aišku, kad aš parinausi dėl tų sušiktų bylų. Būtum tu, suka, nudvėsęs ten toj fermoj, būčiau ką nors sugalvojus ir jau būtų baigtas bent šitas klausimas.

Saša atsistojo ir paėmė mane už rankos. Nu pasiutimas.

– Nesiparink, – pasakė šypsodamasis.

– Mums reiktų susitarti dėl parodymų.

Jis nuėjo prie lango ir įbedė žvilgsnį į tolyn besitęsiančią gatvę. Kurį laiką stovėjo tylėdamas. Tylėjau ir aš, nežinojau, kaip baisiai jį sukrėtė šitas įvykis ir nenorėjau pasirodyti nejautri. Visgi ne kasdien tau sudaužo galvą iki komos. Bet man REIKIA ŽINOTI, po velnių, ką jis liudys. Ar jau liudijo.

– Aš nelabai ką pamenu… iš tų įvykių.

– Ką paskutinio pameni? – paklausiau stengdamasi sutvardyti nekantrumą.

Saša liūdnai nusijuokė ir užsidengė ranka veidą. O mano viduje kovėsi gailestingoji Viktorija ir Viktorija cinikė. Gailestingoji sakė: „Eik, paguosk, žmogus kenčia“, o cinikei buvo pochuj. O kur dar Viktorija pragmatikė, kuri jau kurį laiką rėkė, kad jai REIKIA ŽINOTI.

– Nesiparink, – pasakiau uždėjus ranką Sašai ant peties.

Saša apkabino mane per liemenį ir priglaudė prie savęs. Manipuliatorius. Antro bučinio nebus, pamiršk.

– Žinai, aš niekada nesusimąstydavau, koks trapus yra gyvenimas, – pasakė toliau žiūrėdamas pro langą į niekur. – Ir kaip kartais tavo gyvenimas gali priklausyti nuo kitų žmonių. Jei tavęs tą vakarą nebūtų buvę toj fermoj, dabar aš būčiau negyvas.

Tu gal durnas?

– Jei ne aš, tu išvis į tą fermą nebūtum važiavęs.

– Manau, kad mūsų susitikimas nebuvo atsitiktinis.

– Ką turi omenyje? – paklausiau, bet tik dėl to, kad gailestingoji Viktorija šiandien valdo.

– Negalvok, kad aš čia kokiu misticizmu užsiimu. Tiesiog iki šiol aš nevertinau nei savo gyvenimo, nei žmonių, kurie mane supa. Dabar mačiau mirtį iš taip arti, kaip arti nesu niekada jos matęs. Ir supratau, kad noriu gyventi, nes sutikau tokį žmogų kaip tu.

– Džiaugiuosi, kad šitas sukrėtimas tave pakeitė… į gerąją pusę.

– O tave? – pažiūrėjo į mane.

Saša matė mirtį. Žiūrėjo tai nabagei į akis. Ėjo tuneliu į šviesą. Kalbėjo su angelais. Levitavo virš savo nejudančio kūno reanimacijos palatoje. O paskui kaip koks Jėzus Kristus prisikėlė iš komos. Ir dabar jam viskas pasidarė aišku ir paprasta. Dabar jis žino kelią į šviesą. O aš žinau, kas yra tamsa. Nuo pat okupacijos gyvenau tamsoje. Dehumanizuojančioje tamsoje. Ir tamsos keliu aš einu. Niekada niekam nesakiau, bet kai tempiau jį tą naktį į mašiną, skaudančiais keliais, sutrankyta skaudančia nugara ir šlapiu užpakaliu, mano vienintelė mintis buvo „nustok kvėpuot“. Kas galėjo pagalvoti, kad svetimas gyvenimas gali būti našta. Ir dabar jis klausia manęs, kaip mane visa tai pakeitė. Niekaip, blet. Niekaip nepakeitė.

– Man tai buvo tiesiog labai didelis stresas, – melavau. – Ir aš noriu greičiau pamiršti. Žinai, kai važiuoji apledėjusiu keliu ir tave sumėto. Sugaudai galą, ištiesini mašiną ir važiuoji toliau. Tai aš noriu važiuoti toliau.

– Ar šitoj tavo mašinoj yra vietos bendrakeleiviui?

– Saša…

– Palauk. Aš nenoriu tavęs spausti. Bet tu gali man suteikti šansą?

Stovėjau tylėdama ir jaučiau jo ranką, glostančią mano nugarą. Aš galiu suteikti jam šansą?

– Kokį šansą?

Sorokinas tylėjo.

– Saša. Tu manęs nepažįsti, ir aš manau, kad tu įsivaizduoji, kad aš esu tas, kas aš nesu. Kad aš galiu suteikti tau tai, ko aš negaliu suteikti.

Bandžiau kažkaip išlaviruoti nesuteikiant jam per daug tuščių vilčių, nes to tikrai nenorėjau, bet ir neatfutbolinant jo visiškai, bent jau kol baigsis tas ikiteisminis.

– Tu manęs irgi nepažįsti, – atsakė. – Gal tu irgi įsivaizduoji, kad aš esu tas, kas nesu?

Jau pradėjau gailėtis dėl to prakeikto bučinio ligoninėje. Tada man neatrodė tai labai svarbu, maniau, na, pabandysiu, o gal patiks, o gal ką. Juk negyvensiu amžinai viena. Bet man nepatiko. O čia, Federacijoje, su šitais visais dalykais reikia atsargiai. Niekas čia bučiniais nesišvaisto šiaip sau. Aš, kaip ten bebūtų, visgi buvau visai nebloga „geriau tokia, nei jokios“ žmona. Ir dar su bonusu: sąjunginiu pasu. Bijau, kad neatsiginsiu dabar čia jo.

12-15

Praėjusią savaitę išsiuntinėjau pranešimus į apylinkes apie tai, kad apygarda perėmė nužudymo bylas, sujungė jas į vieną, numeris toks ir toks, aprašiau esmines faktines aplinkybes bei požymius ir nurodžiau visas panašias bylas nedelsiant perduoti apygardai. Tais atvejais, kai nusikaltėlis iškeliauja iš vienos apylinkės teritorijos, apygarda privalo ne tik koordinuoti atliekamą tyrimą, tačiau perimti ikiteisminio tyrimo vykdymą. Pirmadienį jau skyniau šio pranešimo vaisius. Vladimirovsko apylinkė surado dar vieną tokią pat prie medžio pasodintą nelaimėlę, dar dvi atkeliavo iš vietinės Dansburgo apylinkės. Visų braižas tas pas: aukos paliktos miške, prie medžio, nurengtos ir nupraustos, subadytos, subjaurotais veidais ir degtinės buteliu rankoje. Žudiko portretas vis dar buvo miglotas ir labiau grįstas prielaidomis bei įvairiais stereotipais ir išankstiniais nusistatymais, tačiau potenciali auka buvo aiški: jauna, vieniša, neturinti šeimos moteris. Pirmoji mergina iš Dansburgo – Mina Nikolau, nužudyta rugsėjį, netekėjusi, vieniša, našlaitė, dirbo barmene, paskutinį kartą matyta darbe, vakarą prieš nužudymą, nieko įtartino niekas nepastebėjo. Antroji – Silvija Cvirko, nužudyta liepą, vertėsi individualia veikla, kirpėja, nelaimės metu atostogavo, todėl niekas jos nematė ir nepasigedo. Šeimos neturėjo. Nelaimėlė iš Vladimirovsko – Aliona Bielko, nužudyta gegužę, vieniša asociali moteris, narkomanė, gyveno gatvėje, niekas jos nepasigedo, tapatybę nustatė pagal policijos įskaitą.

Įdomu, ar žudikas šias moteris pasirinko dėl to, kad jos pažeidžiamiausios, jas lengviau, nei, tarkime, namo pas vaikus skubančias moteris, įvilioti į pinkles? Ar jos buvo pasirinktos būtent todėl, kad lyg ir nieko neturi, niekam jų nereikia? O gal čia toks modus operandi[7], gal poetas – išvaizdus vyriškis, ieškantis žavingos damos vakarui? Tokiu atveju taip, pas apsisnargliavusius vaikus skubančią mamą sunkiai suviliosi. Visos aukos panašaus amžiaus: nuo 24 iki 33 metų. Taigi žudikas galėtų būti... 25 – 40 metų? Vyresnis gal jau taip lengvai nebesuviliotų vienišų jaunų merginų. Nebent turėtų labai daug pinigų, bet tada kam terliotis su narkomane bomže Aliona Bielko?

Priešpiet sulaukiau skambučio, dėl kurio teko ne tik nutraukti kuitinėjimąsi prie popierių, bet ir atsisakyti savo kasdieninio kotleto su ataušusia bulvių koše. Metusi visus darbus spaudžiau Majarsko apylinkės link.

Kelias į Majarską buvo apgailėtinos būklės, dar blogiau, kad pusiaukelėje turėjau išsukti iš pagrindinės magistralės ir važiuoti kažkokiais kaimais iki miško, kuriame, kaip telefonu žadėjo susijaudinusi ikiteisminio tyrimo pareigūnė, rastas lavonas, atitinkantis požymius, aprašytus mano siųstame rašte. Kelias link vietos buvo duobėtas, kalnuotas ir vingiuotas, aplink gūdūs lapuočių miškai, kur bepažiūrėsi – neįžvelgiama juodų šakų raizgalynė, kurių niūrumos nesušvelnino ir šventiškai besisūpuojantys balti sniego kąsniai.

Navigacija rodė, kad jau atvykau, tačiau aplink nieko nebuvo, tik tie patys vienodi monotoniški krūmynai ir brūzgynai. Besidairydama ir bevėpsodama į krūmus spaudžiau įkalnėn, nenutuokdama, kad būtent už šio eilinio vingio su nuliniu matomumu Majarsko tyrėjai bus strategiškai išrikiavę pustuzinį savo tarnybinio transporto vienetų. Kirtau per stabdžius ir mano siaubo apimtas automobilis du kartus apsisuko, išpiešdamas dvi šleivas saulytes ant šlapio asfalto, ir sustojo bakstelėjęs nosimi į sniego pusnį pakelėje. Komanda liko sužavėta.

Tyrimą koordinavo apylinkės vyriausioji tyrėja Darija Stepanova. Atrodė ji ne vyresnė nei dvidešimties, labai nervinga, visur nešiojosi segtuvą ir tik skėsčiojo ir grąžė rankas, nelabai žinojo, ką daryti, ir visiškai nesugebėjo vadovauti vietos apžiūrai. Blogiausia, kad jos komanda buvo ne ką geresnė: šviežiai kepti kriminalistai, kišenėse tebesinešiojantys konspektus, ir dar du visur besipainiojantys praktikantai. Rimčiausiai atrodė du morgo sanitarai, beramstantys medžius ir rūkantys, spėju, nebe po pirmą cigaretę. Ironiškais veidais jie sekė mane, praeidama paklausiau, ar seniai laukia. Pasivaipė, kad valandėlę kitą. Neabejoju.

Šviesiaplaukės moters lavonas sėdėjo atsirėmęs į medį, išžergtom kojom, kažkoks jaunuolis kaip tik traukė iš rankos degtinės butelį. Apatinė veido dalis buvo nuplėšta, akys atmerktos, kūnas nusėtas mažomis pailgomis žaizdelėmis. Ir tai yra viskas, kas liko iš įvykio vietos. Nusikaltimo vieta nebuvo niekaip pažymėta, tik maždaug dešimties metrų spinduliu aplink lavoną buvo išmindytas sniegas ir išlaužyti krūmai. Daug daug mažų pėdučių. Supratau, kad dvi valandas duobėtu keliu baladojausi visiškai be reikalo, nes jei čia ir buvo kas nors vertingo, tai arba užfiksuota jaunųjų kolegų, arba sutrypta amžiams.

– Kokia čia kaimenė prabėgo per nusikaltimo vietą? – paklausiau tyrėjos.

Ši tik išpūtė akis, perbraukė ranka per plaukus ir užkišo už ausų netvarkingas sruogas, kurių ten nebuvo, ir galiausiai sumykė kaip paspirtas šuo.

– Papasakokit, ką radot.

Jaunoji tyrėja sukluso, tuoj pat pašiureno pluoštelį popierių savo segtuve ir pradėjo vardinti:

– Pranešimas apie nusikaltimą buvo gautas šiandien apie 8 valandą ryto, komanda į nurodytą vietą atvyko apie 11. Lavoną radome tiksliai, kur buvo nurodyta. Jokių pėdsakų prie lavono neaptikome, greičiausiai dėl to, kad iki vakar vakaro stipriai snigo. Kaip matote, apžiūrėjome perimetrą, tačiau nieko neradome, tik aukos rankoje įstatytas butelis. Jį fotografavome, aprašėme, supakavome ir siųsime ekspertizei.

– Kokiai ekspertizei?

– Mmmm... daktiloskopinei?

Tebūnie daktiloskopinei. Dar norėjau paklausti, o kurgi tas perimetras prasideda ir baigiasi, nu bet tiek tos.

Po pirmojo nuviliančio įspūdžio Majarskas visgi maloniai nustebino. Apie negyvėlę pranešė anonimas, paskambinęs policijos budėtojui. Šįkart jis eilėraščių neskaitė, tiksliai nurodė vietą, kur yra lavonas – kelyje Dysna-Daugava, 34 kilometras. Skambučių centras iškart nustatė, kad skambinama iš mokamo telefono Majarsko autobusų stotyje, ir, kai skambinusysis padėjo ragelį neprisistatęs ir nepateikęs savo duomenų, pranešimą priėmęs budėtojas priėmė sprendimą pirmiausia lėkti ne prie lavono, o ieškoti skambinusiojo. Aišku, stotyje jo pėdsakai jau buvo ataušę, tačiau pavyko gauti apsaugos kamerų įrašus. Skambino tamsiu ilgu paltu, tamsiomis kelnėmis, tamsiais batais ir juoda megzta kepure apsirengęs vyriškis, kuris, baigęs pokalbį, išėjo iš autobusų stoties per pagrindinį išėjimą ir įsėdo į tamsios spalvos sedaną, kurio markės ir modelio dėl prastos kokybės vaizdo įrašo nustatyti nepavyko. Čia tas pats, kas ieškoti juodos katės tamsiame kambaryje. Kuriame jos nėra.

***

– Visad norėjau paklausti, tik kažkaip nebuvo progos... – pasakė Pavlovas, sėdėdamas virtuvėje prie stalo ir gerdamas savo vakarinę arbatėlę. – Juk jūs, Vika, turėjot galimybę išvykti, na, kai čia viskas prasidėjo rimtai... Kodėl likot?

Norėjosi valgyti. Atsidariau šaldytuvą, pažiūrėjau į vidų.

– Ne taip čia paprasta viskas buvo. Pamenu karo pradžią. Buvo vasara, vasaros pabaiga, gal rugpjūtis. Studijavau paskutiniame kurse ir žinojau viską apie gyvenimą. Na, gal ne tiek daug, kiek pirmame kurse, bet visgi solidžiai. Sekėm viską karo eigą nuo pat pradžios. Iš pradžių tankai ir gradai buvo toli. Pakankamai toli, kad galėjome visi atsipūtę paistyti apie tai, kas teisėta, kas neteisėta, tarptautinė teisė, kieno čia atsakomybė. Visas karas buvo kažkoks vyksmas, tolimas ir svetimas. Netruko prabėgti pora mėnesių ir visa šita tolumoje gaudusi mėsmalė priartėjo ir jau, rodėsi, mes patys jautėm kraujo kvapą ir parako skonį. Nu ir žinoma, parėjo. Kaip gerai turėjai, supranti tik tada, kai prarandi. Parėjo karas ir pas mus visu gražumu… Tą pačią dieną, kai buvo apšaudyti mūsų sesių kaimynių miestai, mama sukrovė lagaminus. Susiginčijome, susikalėme iki matų ir durų trankymo. Pasisiuntėm vieni kitus ant gero kelio ir tėvai mašina išvažiavo į vakarus, aš likau. Jų sprendimas buvo rizikingas ir rizikinga kelionė. Jie vyko į vakarus, o paskui juos ėjo okupanto armija ir jiems išvykstant kai kurie miestai į vakarus nuo čia jau buvo kontroliuojami Federacijos. Aš buvau beveik teisininkė, jauna ir naivi, aš tikėjau, kad yra tarptautinės sutartys, kad yra Sąjungos kariuomenė, yra įsipareigojimai, taigi bus ir pagalba. O bėgti priešais tankus nebuvo gera mintis. Saugiausia buvo likti. Mano tėvai, vienok, buvo bohema ir jie pasakė, kad prieš okupantą nesiklaups. Nepraėjo nė savaitė nuo jų išvykimo ir svetimi tankai riedėjo ir mūsų miestų gatvėmis. O tada ble kai baisu buvo. Televizorius vis kartojo, kad mes svarbūs, mes suverenūs, mus gins, mes nepasiduosime. Bet pagalbos nebuvo. Aš nežinau, ar mano šeimai pavyko. Ir aš nežinau, ar tai buvo proga išvažiuoti. Manau, kad realiai proga išvažiuoti, o ne bėgti gręžiojantis per petį atsirado gerokai vėliau, tada, kai jau išmokau čia gyventi. Nežinau, gal ir suklydau neišvažiavusi…

– Juk dar ne vėlu?

Patraukiau pečiais. Grįžti į Sąjungą dabar galėčiau, jei turėčiau Sąjungos pasą. Tegu ir nebegaliojantį. Nežinojau, ar Pavlovas čia tiesiog klausia, ar bando išsiaiškinti, tebeturiu tą prakeiktą mėlyną pasą su ereliu, ar ne.

– Papasakokit geriau, kokius jums čia aukso kalnus žadėjo? – nukreipiau kalbą.

Pavlovas karčiai nusijuokė, atsilošė ir perbraukė delnu veidą.

– Aš gyvenau tuose taip vadinamuosiuose tolimuosiuose rytuose. Saloj. Dirbau policijos tardytoju. Darbo daug, alga maža ir visa kita, nieko naujo. Ir šiaip ten šikna tokia buvo, ubagynas. Per teliką triūbijo, kaip ten gelbėja jus nuo kapitalizmo išgamų, o aplink sklandė gandai, kad jei nori gyventi kaip sojūze, tai reikia kraustytis į tuos naujuosius vakarus. Nu ir žinai, patikėjau gi šituo šūdu. Pasiūlė tokiais visai nieko pareigas čia, sakė, kad karjerą afigieną padarysiu, tipo rimtų aktyvių žmonių reikia. Nu fignia visokia. Mano tėvas labai įkalbinėjo, sako, čia tokia galimybė tik kartą gyvenime. Tai ir susikrovėm tada, viską, ko negalėjom susikrauti, pardavėm. Nu žodžiu, atvažiavom čia, o čia kaip po karo, nu, tipo, tiesiogine prasme. Tuščia, žmonių nėra, o tie, kurie yra, žiūri į tave kaip į kokį, nežinau… Čigoną. Mes čia taip tikėjomės, kad kaip namie gyvensim, kad su gėlėm pasitiks, o jau pirmą dieną man raudonais dažais išterliojo mašiną. Parašė „dvėsk koloradas“. Tada net nesupratau, kas parašyta, nemokėjau kalbos, nuėjau į darbą, klausiu, kas čia, o iš manęs žvengia. Vėliau išsirutuliojo visos šitos autonomijos, teko ir vietinę kalbą išmokti.

– Beveik be akcento.

– Ačiū. Nors ir tai kreivai kai kurie žiūri.

– Ane.

– Jūs, pavyzdžiui.

– Aš? Kada?

– Nežinau. Man taip atrodo.

Patraukiau pečiais. Iš dalies jis buvo teisus. Kai pradėjau dirbti prokuratūroje tai Pavlovas buvo eilinis koloradas. Okupantas. Bet Federacija yra Federacija, motina tėvynė niekada nenuvilia. Permetė čia tuos žmones, pripūtusi į smegenis tuščių pažadų, be atgalinio bilieto tam, kad asimiliuoti užgrobtas teritorijas. Na, bent jau ne aš viena naivi buvau, o ir Pavlovas pasimovė ant šito tuščių pažadų kabliuko. Neturėjo okupantai čia jokių žadėtų privilegijų, išskyrus darbus, iš kurių negalėjo išeiti penkis metus nuo perkėlimo. Bet ir tų pačių atkraustytų okupantų neužteko visoms darbo vietoms užpildyti. Ir sėdėjom visi vienoje mėšlo krūvoje. Ir tapo nebesvarbu, ar tu buvai vietinis, ar atvykėlis, kur tu dirbai, kuo tu dirbai, visiems tapo vienodai sunku. Kaip ir likusiai Federacijai.

12-16

Iš pat ryto elektroniniu paštu iš Majarsko gavau vietos apžiūros protokolą su nuotraukom ir planais ir viskuo, kas turi būti pagal vadovėlį, taip pat lavono apžiūros protokolą (nieko nerado) ir butelio daktiloskopinės ekspertizės aktą (irgi nieko nerado). Autopsijos rezultatus žadėjo trečiadienį, bet preliminari mirties priežastis – uždusimas, apytikrė mirties data – gruodžio 13-ta. Pribloškiantis operatyvumas. Mainais į tai darbštuolei Darijai išsiunčiau įgaliojimą atlikti ikiteisminio tyrimo veiksmus: nustatyti nukentėjusiosios Anos Bogdanovos artimuosius, draugus, pažįstamus, darbdavį, atlikti šių asmenų apklausas.

Kol jaunimas darbavosi, knisinėjau bylas. Abi Vladimirovsko apylinkėje rastos moterys buvo nužudytos gegužę, pagal nustatytą mirties laiką – vos poros dienų skirtumas. Tai lyg ir patvirtina teoriją, kad žudikas keliauja ir aukas susiranda pakeliui.

Atsiverčiau Veronikos Bauer bylą. Lavonas rastas lapkričio 20. Mirties data – lapkričio 12. Mirties priežastis – uždusimas, smaugimo žymės ant kaklo. Skambučių išklotinė. Paskutinis skambutis lapkričio 10, 22.48 val., trukmė 0.35. Skambinta Gariui Daškevič. Apklausos protokolas. Protokole Daškevič neparodė nieko naujo, pasakojo, kad su Veronika draugavo, paskutinį kartą kalbėjo apie įvairius dalykus, susipykę nebuvo, ketino susitikti kitą dieną. Tą pačią dieną Bauer skambino ir dar vienas abonentas, tačiau prie numerio savininko pavardės nurodyta „paslėptas“. „Paslėptas“ reiškė, kad tai yra politiko, teisėjo ar kito aukšto valstybės pareigūno tarnybinis telefono numeris.

Jei ir yra koks nors kelias, kuris nuvestų mane prie žudiko, tai tik Bauer. Visos kitos buvo niekas, o štai Veronika buvo jau šis tas.

Būdas, kaip sužinoti, kas gi slepiasi po paslėptuoju numeriu, buvo. Jis buvo ilgas, sudėtingas, daugiaetapis ir dažnai nesėkmingas. Neturėjau tam laiko. Todėl stalčiuje susiradau besivoliojantį seną mobilųjį telefoną su išankstinio apmokėjimo kortele. Naudojau jį visokiom varkėm sukti. Surinkau paslėptojo numerį ir laukiau, kas bus. Atsiliepė sodrus vyriškas balsas.

– Aš ieškau Veronikos, – pasakiau.

– Kas čia kalba?

– Draugė.

– Nežinau, apie ką jūs čia kalbat. Ne čia pataikėt.

Ir padėjo ragelį.

Toliau verčiau Bauer bylą. Informacijos joje, deja, nebuvo daug. Artimųjų nenustatyta, pažįstamų nenustatyta, darbovietės nėra. Gyvenamosios vietos – nėra. Pakvipo kažkieno neatliktomis tarnybinėmis pareigomis. Įsijungiau interneto naršyklę, suvedžiau vardą, pavardę ir štai aš jau naršau Veronikos Facebook profilyje, mirguliuojančiame turtingais draugais, vakarėliais, kelionėmis. Čia blykst Paryžius, o čia jau Dubajus. Atsidariau „draugų sąrašą“. 3491. Aš per savo gyvenimą, tikriausiai, nesu apskritai tiek žmonių sutikus. Draugai. Ir nė vienas nepasigedo.

Netikėtai stalčiuje suburzgėjo mano slaptasis telefonas. Taip, skambino slaptasis abonentas.

– Alio.

– Kas čia? Iš kur gavai šitą numerį?

– Iš Veronikos, – nemelavau nė žodžio.

– Kas čia skambina?

– Sandra, – prisistačiau žavinga juodaplauke papūstomis lūpomis, nusifotografavusia dviejų raumeningų juodaodžių glėbyje.

– Ko tu nori?

– Aš ieškau Veronikos. Negaliu su ja susisiekti. Ji sakė skambint tau, jei kas nutiktų.

– Ką tu čia nusišneki.

– Ji man sakė, kad jūs artimi.

– Klausyk. Sandra. Nebeskambink čia.

Ir padėjo ragelį.

Atlikus kruopštų Veronikos Facebooko detektyvinį analitinį tyrimą nustačiau, kad ji galimai galėjo artimai bendrauti su Sandra Dubois, kurios tapatybę begėdiškai pasigrobiau bendraudama su paslėptuoju, ir Lena Burheim. Kas per velniava su tom pavardėm? Visos trys gražuolės mėgo lankytis viename iš tų ypatingų, ekskliuzyvinių uždarų klubų Sedoje ir, mano laimei, nepasikuklino ir nepatingėjo įkelti milijonus gigabaitų įrudusių, auksu, svarovskiais ir balintais dantimis spindinčių veidų iš girtų vakarėlių. Klubas vadinosi Sevilija. Ir aš ketinau jį aplankyti.

12-19

Penktadienį buvo ką švęsti. Pavlovas už suteiktą pastogę visą savaitę uoliai atidirbinėjo rašydamas raštus, prašymus, paklausimus ir skundus įvairias pagrindais ir į įvairias institucijas, pradedant teismu, pačiu jo didenybe NTTD, baigiant mokesčių inspekcija. Pavlovas mokėjo pastebėti detales, dėl ko buvo geras kriminalistas, bet taip pat turėjo savyje to valdininkiškumo, biurokratizmo, to užsispyrusio formalizmo. Ir šita kombinacija suveikė kaip koks napalmas. Kadangi jo kratą ir visus dokumentus tvarkė ne Karamazinas, o kolega baltomis kojinėmis, Pavlovas trečioj dienoj rado kažkur tuose NTTD popieriuose, tuose protokoluose, nutarimuose, pavedimuose, kažkur kažkokį vieną trūkumą, kažkur buvo nekorektiškai pavizuotas dokumentas, uždėtas tik spaudas su pareigomis, bet, matyt, pamiršta pasirašyti. Pavlovas aišku pasikabino ant to nusmurgusio parašiuko, virtuoziškai išplėtojo šešių lapų novelę apie užnuodyto obuolio teoriją[8], pasiuntė skundą NTTD, kopiją dar šešioms įstaigoms, pradedant valstybiniu archyvu, baigiant ministerija. Ir jo skundas buvo patenkintas: Pavlovui panaikintas nušalinimas.

Na, mūšį jis neabejotinai laimėjo ir šią pergalę, pasinaudodama proga, pasiūliau atšvęsti ne kur kitur, o garsiojoje Sevilijoje. Per senus pažįstamus susiveikiau du kvietimus į kažkokį super koncertą ir ne bet kokius, o VIP. Nebuvau jokia vakarėlių liūtė, nei hiena, „Didžiosios tėvynės šlagerių karaliaus“ vardas ant kvietimo man nieko nesakė, vietinį elitą menkai tepažinojau, o štai vyriausiasis gi turėjo polinkį rinkti ir kaupti įvairaus pobūdžio paskalas. Jis bent jau žinojo svarbius ir įtakingus asmenis, žinojo jų vardus ir veidus, priešingai nei aš. Pamaniau, jo įdirbis būtent šioje srityje man visai pasitarnautų. Deja, mano pastangas ir iniciatyvas ekskliuzyviai pasilinksminti ir pažibinti baltus dantis uždarame klube nebuvo sutiktos itin džiugiai. Pavlovas, vos spėjęs apsivilkti savo pilkąjį darbinį kostiumą, netruko įsistatyti ir dorovingo pareigūno veidą, kurį suraukęs žiūrėjo į kvietimus ir nieko nesakė.

– Vika, gi jūs suprantat, čia reikia orderių, kitaip jokia informacija jums tyrimui nebus vertinga, – skeptiškai mosikuodamas kvietimais galiausiai išstenėjo.

Pavarčiau akis, bet neturėjau ūpo su juo ginčytis. Ta prasme, Pavlovas grįžo į pareigas tik dėl laimingo atsitiktinumo, dėl kažkieno formalios mažareikšmės klaidelės, jo vietoje aš tikriausiai irgi sėdėčiau šikną suraukus. Rimtai.

– Gerai, tiek to, – pasakiau, ir lėtai ištraukiau kvietimus iš Pavlovo rankų.

Tuo metu į kabinetą kažkas pasibeldė, durys atsidarė ir paskui aštraus kvapo parfumerijos šleifą atkaukšėjo Tania, raštinės vyr. specialistė, su krūva popierių. Rezoliucijoms, greičiausiai. Mačiau, kaip jos ilga nosis nusekė du baltus popierėlius su didelėm auksu tviskančiomis raidėmis VIP.

– O, Sevilija! – paplonintu balsu riktelėjo ji, o aš vos neišvirtau iš batų. – Viktorija, ir tu važiuoji?

Pasimetimo pagauta dėbtelėjau į Pavlovą, jis į mane, ta prakeikta patarška šituos žvilgsnius, žinoma, sugavo:

– O, jūs gal kartu?

– Ne! – atsakėm unisonu.

– Nu tai, Vika, susitiksim! – iššiepė kaplius ir pamojavo savo raudonais dideliais ilgais geliniais nagais. Dzvangt, dzvangt.

Iki Sedos buvo pora valandų kelio. Prieš kelionę bandžiau konvencinėm priemonėm nutrinti nuo kaktos teisėsaugininko antspaudą ir supanašėti su tomis žibančiomis Facebooko gražuolėmis, kad nuvykus į klubą per daug neišsiskirčiau iš viso ekskliuzyvo. Na, ar bent jau kad būčiau panaši į moterį kažkiek. Nusiskutau kojas, išsitraukiau išleistuvių aukštakulnius, su kuriais paskutinį kartą ėjau į kažkieno laidotuves. Apsiaviau juos, kaip gandras pražergliojau koridoriumi. Bus gerai, toli vis tiek neisiu. Susiradau studijų laikų trumpą juodą suknutę, su kuria tais laikais eidavau į klubus, pamaniau, bus kaip tik Sevilijai. Ir, o, dievai, kiekvienos trisdešimtmetės svajonė – aš į ją tilpau. Ironiška.

Iš tėčio paveldėjau kaštoninius plaukus, dideles žalias akis ir dailius skruostikaulius. Iš mamos – ilgą kaklą, liauną liemenį ir visus tuos moteriškus išlinkimus ir iškilimus. Šita suknutė priminė, kad graži merga buvau kažkada. Dabar nusikirpau plaukus, apsileidau kelnėm, švarkais, per didelėm maikėm ir megztiniais.

Nusipiešiau veidą, apvedžiojau akis. Viską dariau pagal instrukciją, bet vietoje elegantiškų „katės akių“ gavosi labiau meškėno akys. Tebūnie meškėnas. Matyt, šita žmogaus karikatūra, kuri dabar žiūrėjo į mane iš veidrodžio, buvo geriausia mano versija.

Jaučiausi ne savo kailyje. Šita iškirptė per gili. Patąsiau suknelę į vieną šoną, paskui į kitą, bet tie papai vis dar buvo ten. Patempiau į viršų, bet tada jau labai trumpa. Kaip man su ja atsisėsti? Pritūpiau. Nu blyn. Kaip aš anksčiau taip rengdavausi? Patraukiau suknelę žemyn ir suėmiau ranka tą iškirptę. Gal čia kuo nors susegti?

– Gražiai atrodot, Vika, – pasakė Pavlovas, išlindęs į koridorių žvalgybai. – Kada jūs planuojat grįžt?

– Ačiū, – šyptelėjau. – Galit į mane kreiptis „tu“.

– Negaliu.

– Kodėl ne?

– Nes bent jau kol kas aš vis dar viršininkas, o jūs – pavaldinė.

– Ruslanai, kol kas jūs gyvenate mano namuose, o čia tai jau aš viršininkas.

Pavlovas nusijuokė. Čia toks Sašos lygio bajeriukas. Cha.

– Jau pradėjau ieškoti buto.

– Žmona atgal nepriima?

– Dabar jau priima.

– Susitaikėt?

Pavlovas ironiškai prunkštelėjo.

– Buvau su ja susitikęs vakar. Pasikalbėjom apie... dalykus...

Kokius dar dalykus? Kas čia per pasakymas – apie dalykus? Mačiau, kad jam šita tema nelabai, tad nenorėjau kamantinėti. Bet čia man tik išlaukti reikėjo tinkamo momento ir jis pats papasakos. Ne kartą jau taip buvo. Kai kažkas jį ėdė, ėdė ir galiausiai vis tiek ateidavo pasiguosti pas mane.

– Apie daug ką kalbėjome, – tęsė žiūrėdamas į sieną. – Apie tuos pinigus, kur, pamenat, pasakojau. Nu, kad pas sūnų rado.

Palinksėjau.

– Tai va, pasirodo, mano brangiausioji juos tyčia pakišo, kad būčiau apkaltintas, o tada ji paduotų mane skyrybų dėl mano kaltės. Vienas iš motyvų ir mano kaltės įrodymų būtų faktas, kad esu nusikaltėlis. Žodžiu. Ji tikėjosi, kad taip jai priteis butą. Tik pamiršo, kad ten tarnybinis butas.

– O tai NTTD žino apie šitą?

– Žino. Čia per juos viskas ir išaiškėjo. Nu ji gi primokino Maksą, sūnų mano, ką sakyti, ir taip toliau. Bet paskui prasidėjo ten apklausos NTTD, ją apklausė, Maksą apklausė, o jam gi jau šešiolika, tai jokių ten psichologų ir vaiko teisių nebereikia. Nu ir pradėjo vaikis mėtytis, taip ir išaiškėjo. Man šitą tas Vasilčikas, prisimeni, iš NTTD pasakojo. Sako, išsikvietė tada jie Žaną, nu žmoną mano, sako, ponia, ar tu žinai, kokia atsakomybė už tokius bajerius. Sakė, ji tik pasimetė, tik rankos dreba. Nu tai užglaistė jie ten šitą klausimą galiausiai. Dėl tų dešimt štukių. Karamazinas su savo tyrimais tai toliau eina, bet šitą klausimą uždarė. Sako, užjaučiu, kad tokiais būdais tenka šeimos santykius aiškintis. Taigi va, o vakar susitikau su ja. Ir labai, pasirodo, pasikeitus visa retorika. Ir tonas sušvelnėjo. Jau, žiū, gal galima kažką padaryti, gal dėl vaikų, gal tą, gal aną. Kad gal reikia dar laiko apmąstyti viską.

– O tai bent atsiprašė?

– Kur tau. Kliedėjo visą laiką, kokia ji vargšė. Kaip jai sunku.

– Tai eisit dar apmąstyti?

– Nėr čia apie ką mąstyti. Jau tiek mąstyta, kad bloga darosi. Pasiūliau jai skirtis taikiai, vaikai lieka su ja, pasiūliau alimentus, pasiūliau du mėnesius išsikraustyti iš buto.

– Sutiko?

– Sutiko, o ką jai daryti? Prisidirbo, dabar aš galiu ją duoti į teismą ir skirtis dėl jos kaltės.

– O tėvai ką? – atsargiai paklausiau, nes čia buvo itin jautri tema.

– O ką tėvai? Ten visada viskas blogai, ką bedarau. Blogas tėvas, blogas vyras, blogas sūnus, blogai dirbu, blogai vaikštau, blogai kvėpuoju.

– Aš nenoriu čia labai kištis, bet… o čia tos skyrybos, čia netikėta buvo, ar…

– Nebuvo netikėta, – atsakė šaltai. – Čia buvo tik laiko klausimas. Viskas praktiškai laikėsi ant buities ir rutinos. Ant įpročio. O jei išvis reflektuoti giliau, tai tos skyrybos buvo užprogramuotos jau tada, kai su ja susituokiau.

– Man labai gaila, – pasakiau.

– Taip ir gyveni, neaišku kodėl, neaišku su kuo, bandai įtikti neaišku kam ir kasdien vis galvoji, kad rytoj bus geriau, o tada apsidairai vieną dieną, kad pusė to gyvenimo jau praėjo.

Jis buvo žiauriai nusiminęs. Per visus šituos metus, kiek jį pažįstu, turbūt nesu mačiusi jo labiau sugniuždyto. Man buvo smalsu, kaip ten jo reikalai sprendžiasi, ir iškamantinėjau, o dabar stovi jis pas mane koridoriuje visas susisukęs, o aš net nežinau, kaip jį ir paguosti. Pasakyti, kad žiūrėtų į ateitį, nes ateityje viskas bus geriau? Bet juk tai banalus melas. Sakyti, kad visos patirtys, net ir blogos, mums duoda kažką gero? Bet juk tai įžūlus melas, kai kurių patirčių geriau niekam nelinkėti.

– Aš nežinau, ką pasakyti.

– Vika, nereikia nieko sakyti.

– Pakeisti praeities niekas negali, kaip ir žinoti ateities. Bent jau aš gyvenime stengiuosi apie šituos du per daug negalvoti. Kas yra tikra ir ką dar galime kontroliuoti, tai yra dabartis. Aš, beje, vis dar turiu tuos du kvietimus į klubą, – šyptelėjau. – Negi čia dabar sėdėsit savigraužoj visą vakarą?

Mustangą pasistačiau tiesiai priešais žaižaruojančias klubo duris, kitoje gatvės pusėje, kad matytų visi. VISI. Po velnių, gi čia Malenkovo ratai, ar jau šiais laikais tai nieko nereiškia? Pokštas.

Pavlovas visgi paklausė patarimo negalvoti per daug apie gyvenimą ir ekskliuzyviniam vakarui Sevilijoje turėjau kompaniją.

Apsauginis iš tolo sekė mus žvilgsniu. Greičiausiai buvome nematyti veidai, įžūliai pasirodę su VIP kvietimais. Apsauginis pažiūrėjo į kvietimus. Tada pakėlė akis ir nužiūrėjo mane, nužiūrėjo Pavlovą. Vėl nuleido akis į kvietimus. Tada vėl į mus. Tada pažiūrėjo į mašiną kitoje gatvės pusėje. Vėl į kvietimus. Ta plokščia makaulė jautė, kad kažkas čia ne taip, bet niekaip nesukalkuliavo, kas. Suraukiau savo pandos snukį, o Pavlovas įžūliai ištraukė kvietimus iš apsauginio rankų:

– Kažkas negerai?

Vau. Čia tas aukštuomenės tonas, kai aristokratas aristokratui sako „kas Yra? AtEIni čia“. Pavlovas pas mus, pasirodo, mėlynojo kraujo atstovas. Apsauginis atidarė duris ir štai mes jau elitas.

Viduje plėšė nesveikai garsi muzika, tvyrojo aštrus rūkalų smogas ir buvo pilna žmonių. Prasigrūdome prie baro, pamatęs VIP kvietimus mano rankose, barmenas įpylė du brendžio.

– Tai ko mes čia ieškom? – paklausė Pavlovas ir pasitraukė taurę prie savęs. Bet neparagavo. Negėriau ir aš.

– Nežinau. Noriu pažiūrėt, kokioje aplinkoje trynėsi toji Bauer.

– Ir kas iš to?

– Priklausys nuo to, ką pavyks sužinoti.

– Vika, ar nemanot, kad kaip akla višta čia baksnojat?

Užsirūkiau. Akla višta, mat. Aš vis dar pažinojau žmonių įvairių. Aristokratų. Stengiausi neatrodyti nervingai, bet dairiausi kokio pažįstamo veido, kad neapsipazorinti prieš Pavlovą visiškai. Restoranas šitas, tai yra klubas, buvo …savotiškas.

Sevilija buvo įrengta per du aukštus. Bet erdvė buvo ankštoka. Apačioje – scena, kurioje staipėsi ir pagal fonogramą vapsėjo vidutinio amžiaus vyriškis, apsirengęs pigiai atrodančiomis odinėmis kelnėmis. Čia, greičiausiai, buvo tas šlagerių karalius. Prieš sceną – „šokių aikštelė“. Žmogysta scenoje primygtinai siūlė pakelti rankas. Pakelkit rankas, kur jūsų rankos, kur rankos. Va taip, vienas, du, trys, visi visi visi. Jei jau taip reikia tų rankų, žinau vieną įrankį, kuris labai efektyviai pagelbsti pakelti rankas. Kuo didesnio kalibro, tuo greičiau kyla rankos. Viso šito briedo šone – baras, prie kurio sėdėjome, toliau – keli staliukai. Kitoje pusėje palei sieną buvo laiptai į antrą aukštą. Viršuje, žinoma, dar daugiau staliukų prisėsti, palakti.

Klubo fauna buvo tikrai įdomi. Tokiai periferijos rožei kaip aš – tikra egzotika. Moteriškoji dalis atrodė taip, kaip Veronika Bauer arba kaip Sandra Dubois. Tiksliau – visos buvo tiesiomis nosimis, atsikišusiais skruostikauliais, papūstomis lūpomis, ilgais juodais arba platinos baltumo plaukais, ryškiai pasidažiusios, išpuoselėtos, gerai įrudusios, o milžiniškos jų krūtys kukliai pridengtos mažomis juodomis, rožinėmis arba leopardo raštų suknelėmis. Manoji „maža juoda suknelė“ šiame fone atrodė tiesiog gigantiška. Ir visos jos be išimties buvo tokios liesos… Velniai rautų, aš jau buvau perkarusi, bet dabar, garbės žodis, savivertė voliojosi nusiritusi kažkur mėšlo krūvoje. Stora karve, gal ženykis su Saša, o tai kas tave tokią ims?

Vyriškiai buvo trijų tipų. Į pirmąjį tipą galėtų pretenduoti ir Pavlovas. Tai daugiausia vidutinio ar kokio ten amžiaus krizės draskomi vyrai, turintys pakankamai pinigų, kad įpirktų bet ką, tačiau nebežinantys, kuria linkme teka jų gyvenimas. Todėl leidžia jį tokioje skylėje kaip Sevilija, su tokiom pupom, kaip Veronika. Politikai, verslininkai, teisėjai, visi brangiais kostiumais, ant rankos būtinai tabaluoja koks roleksas, o pašonėje – elitinė pupa.

Antrąją grupę sudarė „auksinis jaunimas“: jauni vyrai, pertekę tėvų pinigais, bet dėl jaunystės ir nepatyrimo nežinantys, kur tuos pinigus išleisti. Šitų dauguma susitelkę būriais, triukšmingi kaip džiunglių beždžionės ir girti iki apsivėmimo.

Trečiosios grupės kontingentas – rūsčiais veidais, ramiai sėdintys prie stalelių ir geriantys degtinę, atrodo, tarpusavyje mažai besikalbantys, tik stebintys aplinką vyriškiai. Aukso grandinės, tatuiruotės ir treningai išduoda kriminalinį elementą. Priešingai nei pirmos dvi grupės, šitie čia ne pramogauja ar iš vidurio amžiaus krizės vaduojasi. Čia jų ryšių ir pažinčių poligonas. Žodžiu, rimti vyrai rimtai dirba.

Būtent trečiajai grupei priklausė ir mano senas pažįstamas Serioža, pravarde Lesnoj, kurį oriai besiilsintį prie stalelio, geriantį degtinę ir nesikalbantį su savo sugėrovais užmačiau antrame klubo aukšte.

Pasisveikinus ir paspaudus rankas, Lesnojus pasiūlė prisėsti, nes kaip ir neturėjo kitos išeities, būtų taip nemandagu, o mes ir prisėdome, nes to aš čia ir atvažiavau. Nors atsiglėbesčiavę su Lesnojum negalėjom atsistebėti, na, kaip čia taip netikėtai mūsų keliai ir vėl susikirto, bet Seda kriminalinio kontingento gausa nusileido nebent tik pasieniui su Otomanų respublika. Todėl, dievai, nieko čia netikėto. O be to, aš čia tiesiai šviesiai tokiu tikslu ir atsibeldžiau. Abu šitą žinojom, visi šitą žinojo, bet tiek to. Pavlovą, vienok, tąsė moralinės konvulsijos, nervingai dairėsi, kad tik čia jo kas nepamatytų. Tarsi kam nors rūpėtų.

Kadangi Lesnoj buvo kalbus ir keliskart pasigyrė, kad Sevilija – jo antrieji namai, paklausiau jo apie Bauer.

– Matyta! – suplojo Lesnoj, pažiūrėjęs į Veronikos nuotrauką telefone. – Bet tai palauk, tu čia gi ne darbo reikalais, Vika?

– Nu ar atrodo, kad aš čia darbo reikalais? – nerūpestingai nusijuokiau ir sulapsėjau juodai pridažytomis akimis.

Lesnojus pasimuistė, numetė kažkokį komplimentą, kad nu tikrai jau ne prokuroriškai aš čia išsipusčiusi.

– O ji čia dažnai lankosi, ta Bauer? – vis tik grįžau prie to paties.

– Pastaruoju metu jau seniai mačiau. Bet anksčiau tai jo, kiekvieną savaitgalį. Pasiutusi merga!

– Kaip suprast?

– Eiiiik tu, taigi ateidavo čia su apsauga, nu ji ten kelis iš tų vierchų eskortuodavo, o gerdavo, Vikulia, tu neįsivaizduoji, kibirais, ki-bi-rais. Ir girdėjau, kad lovoj irgi išdarinėdavo tokius dalykus, kur… ir dviese, ir keturiese, ir kaip tik nori.

– O su kuo ji čia ateidavo?

– Vika! – Lesnoj juokdamasis pagrūmojo man pirštu.

– Matai, ji dingo.

– Ooo… Kaip gaila. Bet tai negi tu dabar čia jos ieškosi?

– Ne, greičiausiai. Man tik įdomu, tu sakai, ji su vierchais ateidavo, tai man įdomu, kurios pusės vierchais?

– Nu su tavo vierchais, Vikulia. Pastaruoju metu tai su tokiu teisėju vienu ji vis būdavo. Kiek žinau, jis ten visų teisėjų vierchas.

Ponas pirmininkas? Senis Daškevič? „Paslėptasis“ abonentas Veronikos Bauer skambučių išklotinėje?

Išklausę Lesnojaus istorijų apie Otomanus, otomanų mergas, albanų mergas, mentus ir kaip jis į Sąjungą veža narkotikus, su Pavlovu nutarėme vakarėlį baigti. Klykaujantis šlagerių gnomas odinėm kelnėm jau buvo pabaigęs savo pasirodymą, šokių aikštelėje stumdėsi apgirtusios porelės. Netikėtai Pavlovas sustabdė mane:

– Matau pažįstamų veidų.

Netoliese, prietemoje įsprausta į kampą, prokuratūros nagingoji sekretorė Tatjana raitė striuka leopardine suknele vos pridengtą pasturgalį prie dailaus jaunikaičio klyno. O jaunikaitis buvo ne kas kitas, kaip mūsų bendras pažįstamas Garis Daškevič. Šimtas metų. Tania gi buvo visiškai girta, makalavosi užsinėrusi ant Daškevič kaklo, o tas nesnaudė, rankos buvo visur: ir ant, ir po, ir už. Gerai bent jau, kad pirmadienį neskleis gandų, kaip matė mane su Pavlovu neaiškios reputacijos klube.

Negalėjome tiesiog stovėti ir spoksoti į besiglamžančią porelę, todėl, kol pro garsiakalbius Lana sriūbavo apie vasarišką liūdesį, Pavlovas paėmė mane už rankos ir pradėjome trypčioti kartu su minia. Jis, aišku, užsiėmė strateginę poziciją stebėjimo darbams, o aš likau atsisukusi į tuos du nugara ir jaučiausi kvailai. Nemokėjau šokti, su tais prakeiktais kablais buvo nepatogu, nežinojau, kur dėti akis, ir visą laiką tik žiūrėjau į tą savo suknelės iškirptę ir kad netyčia neprisiglausčiau kaip nors nepadoriai arti.

– Taigi Tania ištekėjusi, – palinkęs man prie ausies pasakė Pavlovas.

– Ji išsiskyrusi, – atsakiau, užsinėrusi jam ant kaklo.

– Rimtai? Nežinojau.

– Visi šitą žinojo. Ji ten su trenksmais ir dramomis skyrėsi, – atsakiau kaire ranka apkabinusi Pavlovo kaklą, o dešine laikydamasi už jo rankos.

Čia buvo neįmanoma susikalbėti ir tikėjausi, kad jis daugiau nieko neklaus. Pavlovas buvo šiek tiek už mane aukštesnis ir jam tereikėjo tik kiek pasilenkti prie manęs, kad ką nors pasakytų, bet man jau reikėjo arba kartis jam ant kaklo, arba rėkti kaip beprotei.

Stebėjau Pavlovą, kaip jis stebėjo Tanią su Daškiuku. Koks čia jis kitoks nei darbe. Buvau įpratusi prie tų preciziškai ir šiek tiek senamadiškai sušukuotų plaukų ir pilko kostiumo su nuobodžiai melsvais marškiniais, o čia prieš mane tarsi kitas žmogus. Tipo, išeiginį kostiumą išsitraukė. Juodas, idealiai prigludęs ir balti marškiniai, ant kaktos krentanti juodų plaukų sruoga. Bendrame šito klubo kontekste Pavlovas atrodė kaip savo vietoje. Vienintelis dalykas, ko jam dabar trūko – status symbol[9]: brangaus laikrodžio ant riešo ir dailios blondinės glėbyje.

– Įsivaizduok, jei pirmadienį Tania nepasirodo darbe, – pasakė pasilenkęs man prie ausies, – o po savaitės jos lavoną randa kur nors miške.

Nieko jam neatsakiau, nes iš paskutiniųjų stengiausi išlaikyti tą amžiną ir nesulaužomą dalykinį atstumą tarp mūsų. Kas buvo sudėtinga, nes aplink darėsi ankšta. Iš kur čia tie visi žmonės? Kadangi šiknoj akių neturiu ir nematau, kas vyksta už nugaros, nemačiau ir kaip pro šalį nešėsi girtų avių banda ir mane, aišku, pastūmė, o aš, aišku, tiesiog įvirtau Pavlovui į glėbį. Apkabino mane abiem rankomis ir sulaikė, kad nenusivožčiau ant žemės. Čia kaip romantiniuose filmuose kartais rodo, tik realybėj nebuvo tai romantiška, anaiptol, man buvo gėda. Nereikėjo tų kablų autis. Neturėjau kur dėti dešinės rankos, todėl uždėjau jam ant peties ir dabar jau šokom tą, ką mokyklos diskanuose vadinom lėtu. Mačiau, kad Pavlovas pažiūrėjo į mane.

– Atsiprašau, – pasakiau. – Dar matot juos?

– Jo, nuėjo prie baro. Palauk dar biškį.

Na, palaukt, tai palaukt. Palauksiu.

Jaučiau jo rankas, vieną ant nugaros, kita – kiek žemiau, bet vis dar padorumo ribose. Jaučiau jo kvepalus. Pradėjau galvoti, kad jei dabar jis apkabintų mane tvirčiau ir tas rankas nuleistų žemiau, aš pasirašyčiau. Grįžtume namo, nespėjus uždaryti durų paskęstume vienas kito glėbyje, kaip filmuose rodo. Nuspirčiau tuos prakeiktus batus į kampą, o jis priremtų mane prie sienos, bučiuotų kaklą, kol segčiau jam marškinius. Jis atsegtų mano suknelę ir lėtai ją nuvilktų, bučiuodamas… Tada pamačiau, kaip kitam salės gale jau stumdosi vos ant kojų bepastovintis auksinis jaunimėlis.

– Ruslanai, muštynės, einam iš čia, – pasakiau.

12-22

Kai pirmadienio rytą išsikepetojau iš lovos, Pavlovas jau sėdėjo kava kvepiančioje virtuvėje, rijo sumuštinius ir maigė telefoną. Įsliūkinau į virtuvę. Atsidariau šaldytuvą, tvokstelėjo gerai įpuvęs dvokas. Pavlovas nepakeldamas akių nuo telefono uždarė šaldytuvo duris.

– Ten kažkas žuvo. Imkit geriau sumuštinį.

Prisėdau prie stalo. Pavlovas pakėlė telefoną ir atkišo man į veidą. „Sedos policija ieško dingusios studentės“, rašė naujienų portalas.

Džiaugiausi neatsidžiaugiau puikiuoju Majarsku ir jo tyrėjais. Jaunosios tyrėjos Darijos vedami pareigūnai surado žmogų, skambinusį iš autobusų stoties. Kažkokia juodoji magija. Pasirodo, kad tai benamis, kuriam buvo sumokėta. Liudytojo apklausos protokolas. Apklausos metu liudytojas parodė, kad yra benamis, gyvena apleistame name Upės gatvėje. Gruodžio 15 dienos ryte, valandos nepamena, kai šiukšlių konteineryje ieškojo maisto ir gėrybių, prie jo priėjo nepažįstamas vyriškis. Gėrybių? Vyriškis pažadėjo 400 pinigų už tai, kad jis iš stoties paskambintų ant lapelio nurodytu numeriu ir perskaitytų kitoje to paties lapelio pusėje parašytą tekstą. Pusę pinigų sumokėjo iš karto, kitą pusę – po skambučio. Taip pat vyriškis parvežė jį atgal į Upės g. Kaip atrodė vyriškis, nepamena, be to, gerai nematė, nes jo prastas regėjimas. Matė, kad buvo tamsaus gymio, vidutinio ūgio ir liesas. Vairavo juodą sedaną. Taip, tą mes jau žinom iš vaizdo įrašo.

Majarsko auka Ana Bogdanova dirbo aukle sutrikusio vystymosi vaikų darželyje-lopšelyje „Rasytė“. Netekėjusi. Gyveno su mama. Apklausos protokolas, liudytoja Galina Bogdanova, giminystės ryšys – motina. Parodė, kad paskutinį kartą Aną matė penktadienį, gruodžio 12 d., kai ši grįžo iš darbo. Elgėsi įprastai, ketino eiti į kavinę su drauge. Draugės vardas Agnieška Radovska. Iš kavinės negrįžo, į skambučius neatsakė. Apklausos protokolas, liudytoja Agnieška Radovska. Su Ana pažįstamos nuo studijų laikų. Gruodžio 12 d. susitarė susitikti apie 19 val. Laisvės aikštėje, prie paminklo. Nuėjo į klubą „Gotika“, ne, nubraukta, ištaisyta, „Gotica“. Klube iš pradžių buvo kartu, išgėrė prie baro. Vėliau Agnieška laiką leido su klube sutiktu vaikinu, su kuriuo išėjo apie 01 val. nakties. Su Ana atsisveikino, susitarė susiskambinti iš ryto. Apklausta ir klubo administracija. Nieko reikšmingo nepaliudijo. Vaizdo įraše užfiksuota, kad Ana iš klubo išeina viena.

Pasiskambinau į Sedą dėl dingusios studentės. Pasirodo, mergina penktadienį leido ne kur kitur, o Sevilijoje. Ir dingimo scenarijus labai panašus į Anos iš Majarsko: į klubą atėjo su drauge, laiką leido kartu, vėliau draugės išsiskyrė, auka iš klubo išėjo viena ir daugiau jos niekas nematė. Kitų moterų dingimo aplinkybės nebuvo iki galo aiškios, kai kurių pasigedo tik tada, kai jos nepasirodė darbe. Ieškojau, už ko galėčiau kabintis. Ar naktinis klubas galėtų būti vieta, kur poetas ieškosi aukų? Jis ten ateina, išsirenka merginą, vėliau galbūt ją paseka, patyko. Aišku, gal būti, kad jis į klubą neužeina, o tyko kur nors prieigose. Arba išvis tas klubas čia ne prie ko. Juk viena auka buvo benamė.

Po savaitgalio savo slaptajame išankstinio apmokėjimo telefone radau penkis praleistus skambučius iš „paslėptojo“, dar du iš kito nepažįstamo numerio ir SMS žinutę iš „paslėptojo“: „Kas tu?“ Ar tik nebus „paslėptasis“ išsiaiškinęs, kad jokia iš manęs Sandra. Veronikos išklotinėse kito numerio nebuvo. Į „paslėptojo“ žinutę atsakiau „Žinai, kas“, o nežinomam numeriui išsiunčiau žinutę „Kas tu?“. Netrukus gavau atsakymą „Žinai kas“.

Mano bičiulis Lesnoj minėjo, kad Bauer buvo finansuojama pono aukščiausiojo teismo pirmininko, su kuriuo, tikėtina, dabar susirašinėjame paikomis esemeskėmis. Prisiminiau, kad paslėptasis, kai anądien su juo kalbėjau prisistačiusi Sandra, turėjo tikrai išskirtinį, žemą, sodrų balsą. Tokį, kurį tikrai atpažinčiau. Todėl, siekdama išsklaidyti įkyrias mintis, internete susiradau aukščiausiojo teismo teisėjų kontaktus, surinkau pirmininko numerį.

– Teismas, – pasakė man moteriškas balsas. Greičiausiai pirmininko sekretorė referentė padėjėja.

– Labas rytas. Norėčiau kalbėtis su pirmininku.

– O kas ieško?

Jei pasakyčiau, kad iš televizijos, neatsilieptų. Jei pasakyčiau, kad iš nevyriausybinės organizacijos, irgi neatsilieptų. Jei pasakyčiau, kad asmeniniu klausimu, neatsilieptų. Atsilieptų, jei pasakyčiau, kad iš kokios nors institucijos, pavyzdžiui, kokio nusmurgusio teismelio. Galvotų kad, nu, čia toks grynai darbinis skambutis. Nenorėčiau prisistatinėti Vasilenko, bet kuo tada? Sandra Dubois? Iš teismo? Sunkiai tikėtina.

– Apygardos teismas trukdo, referentė Sandra Iljina.

– O kokiu klausimu?

– Čia dėl to skundo, kur vakar persiuntėme.

– Dėl kokios bylos… – dūsavo kitame gale.

Gal tu tiesiog sujunk, juk toks tavo darbas, o aš jau išsiaiškinsiu, kokia ten byla.

– Čia kur dėl tyčinio bankroto buvo… – mykiau nesąmones.

– Nematau aš jokios bylos vakar…

– Pažiūrėkite, prašau, dar kartelį, mes tikrai persiuntėme.

– O ko jūs norite paklausti? – jau tokiu labai labai nepatenkintu tonu kalbėjo balsas ragelyje.

– Dėl bylos perdavimo, ten didelė apimtis, norėjau pasiteirauti, ar bus priimtas skundas.

– Nu tai aišku, kad perduokit, kas per klausimai pas jus.

– O tai bus skundas priimtas nagrinėjimui? – neatlyžau.

– Nu, aš nematau jokio skundo. Kada jūs siuntėt? – užkliuvo už varčios ir vėl iš pradžios.

– Tai gal pirmininkas žinos daugiau. Mes vakar siuntėm.

Kitame gale pasigirdo gilus atodūsis.

– Minutėlę.

Ir iš tiesių, visą minutėlę ragelyje tvyrojo tyla, kol pagaliau išgirdau laukimo signalą.

– Alio, pirmininkas, – atsiliepė sodrus žemas balsas.

Ačiū, viso gero, atjungiau pokalbį.

Po poros minučių suskambo mano slaptasis mobiliakas. Skambino tas pats nepažįstamas numeris. Nekėliau. Deja, po akimirkos suskambo mano tarnybinis mobilusis ir jame švietė tas pas nežinomas numeris. Kur mano durniaus mygtukas, op, spaudžiam, jungiam:

– Trečias skyrius, Vasilenko, klausau, – išbėriau standartinį „laba diena“.

– Sandra.

– Nėra čia Sandros. Čia prokuratūra, prokurorė Vasilenko, kokiu klausimu?

– Ak, nėra, sakot, – ironiškai nusijuokė sodrus vyriškas balsas. – O gaila.

– Nūūū, man irgi gaila, bet, deja, nėra. Tikriausiai sumaišėte numerį. Viso gero, geros dienos.

Ir atjungiau pokalbį. Netrukus suskambo mano slaptasis mobilusis. Vėl nekėliau. Nu, jis iškart atpažintų mano balsą. Kai tas nustojo skambėti, vėl perskambino į tarnybinį. Aš ir vėl, alio alio, įjungiau durnių:

– Trečias skyrius, Vasilenko, klausau.

– Čia pas jus tokie darbo metodai? – pakeltu balsu prašneko iš kito galo.

– Ponas, kokiu jūs klausimu?

Ragelyje tylėjo. Gal ponas rimtai pradėjo abejoti, ar ten tikrai aš skambinėjau.

– Alio? Ponas, kokiu jūs klausimu?

– Vasilenko, jūs savo veiksmus su vadovybe derinate, ar čia saviveikla užsiiminėjate?

– Apie kokius, ponas, konkrečiai veiksmus kalbate, mes čia vadovaujamės BPK ir generalinio prokuroro instrukcijomis. Jūs konkrečiai įvardykite, dėl kokio veiksmo teiraujatės, – tokiu jau labai perdėtu biurokratiniu tonu vis dar apsimečiau šlanga.

– Neapsimetinėkite, atsiprašau, durnele.

– Kaip-kaip, kuom tokiu? Dovanokite, su kuo turiu garbės bendrauti? – atsimečiau baisingai įsižeidusia.

– Jūs žinot, su kuo.

Ir aišku, padėjo ragelį.

Taip, iš tingėjimo pradėjau skambinėti jam iš savo seno „slapto“ mobiliako, kuris iš esmės buvo ir yra skirtas visokiems ribiniams klausimams aptarinėti. Ir, aišku, ponui pirmininkui nebuvo didelio vargo atsekti, kam gi priklauso telefono numeris, nes naudoju jį dar nuo Malenkovo laikų ir turbūt nėra ant svieto institucijos, kuri dar nepasiklauso pokalbių šituo numeriu.

Dabar klausimas buvo, ar ponas pirmininkas skųsis ir, jei skųsis, tai kam.

12-24

Varčiausi pusę nakties ir negalėjau užmigti. Rytoj Kalėdos. O aš net eglutės neturiu. Nei mandarinų. Atsikėliau parūkyti, atsigerti vandens ir taip prastumti bent penkiolika minučių iki ryto, bet virtuvėje jau degė šviesa.

Pavlovas sėdėjo prie stalo cigarečių rūke su arbatos puodeliu ir skaitė kažkokią bylą. Tylėdama atidariau langą, vidun plūstelėjęs drėgnas šaltis ėmė sklaidyti melsvus dūmus.

– Nesimiega? – paklausė nepakeldamas akių nuo segtuvo.

– Nelabai kažkaip.

Įsipyliau vandens ir atsirėmiau į spintelę prie kriauklės.

– Ką čia skaitot?

– Čia mano byla. Nu, dėl kyšio. Žiūriu, ką čia Karamazinas pririnkęs.

– Kas nors įdomaus?

– Nu žinai… Čia vien operatyvinė informacija. Be pavardžių, be nieko. Yra kažkoks pokalbio įrašas, čia stenograma įdėta, bet neaišku, su kuo ten kalbėjo Daškevič.

– O man dar keista, jie iškėlė jums bylą, iškėlė man, o bet neturėjo tada kelti ir ponui pirmininkui?

Pavlovas ironiškai šyptelėjo ir papurtė galvą. Suprantu, čia toks naivus klausimas buvo. Baigęs gerti savo arbatą, priėjo, pastatė puodelį į kriauklę ir atsirėmė į spintelę šalia manęs.

– Kalbant apie poną pirmininką, Vika, jūs kartais su juo nebendravote pastaruoju metu?

Šyptelėjau. Ups.

– Turėjau pastaruoju metu porą keistų pokalbių, nesu tikra iki galo su kuo turėjau garbės pabendrauti…

– Ta prasme?

– Nu kaip… Aš tikrinau Veronikos Bauer išklotines ir ten buvo vienas numeris, kuris jai skambino jos dingimo dieną. Abonentas buvo su statusu „paslėptas“. Nu ir aš tuo numeriu paskambinau iš savo asmeninio telefono. Ir paskui man pradėjo skambinėti kažkoks kitas numeris, toks diedas labai nepatenkintas. Tai čia, spėju, ir buvo tas pirmininkas? Prisimenat, kai klube buvom, Lesnoj sakė…

– Atsimenu, Vika, – Pavlovas pasitrynė abiem rankomis veidą. – Kodėl tu veliesi į tokias konfrontacijas?

– Aš kai pirma skambinau, iš tų išklotinių, aš nežinojau, kam konkrečiai skambinu.

– Bet tu matei, kad abonentas paslėptas.

– Mačiau. Tai kas dabar man bus?

Pavlovas truktelėjo pečiais.

– Nieko nebus. Kas gi jums gali būti?

Kai Pavlovas pykdavo, kreipdavosi į mane „tu“, o kai nebepykdavo – „jūs“. Praslydau šįkart.

– Nu nežinau... O tai iš kur čia jūs sužinojot? Jis parašė kažką ant manęs?

Pavlovas papurtė galvą.

– Skambino... Šiaip, Vika, kitą kartą, kai tokia situacija susiklosto, jūs ir man pasakykit, nes dabar durnai gavosi: jūs atliekat tyrimą, skambinėjate žmonėms neaišku kokiu pagrindu, prisistatote neaišku kuo… O aš, kaip tiesioginis vadovas, nieko apie tai nežinau.

– Tikiuosi, kad nebus kito karto. Atsiprašau, aš pasikarščiavau eilinį kartą. Nieko nesakiau, nes visi tie skambučiai... Čia spontaniškai kilo mintis...

Bandžiau kažkaip kvailai pasiteisinti, nors apskritai niekada nemačiau prasmės teisintis: kas padaryta, padaryta.

Pavlovui dažnai nieko nesakydavau apie savo tyrimus ir visokius neoficialius ir kartais ne visai teisėtus veiksmus, kuriuos juose atlikdavau. Nes reakcija visada buvo ir bus tokia pati: čia negalima, čia nėra pagrindo, čia bus bėdos. Kaip ir su Daškiuko apklausa.

– O taip kaip visgi jūs čia taip nugesinot Daškevič?

– Nieko aš negesinau. Jis paskambino, aišku, ganėtinai įtūžęs, papasakojo situaciją ir pasakė, kad iš principo jis nėra linkęs trukdyti tyrimui ir sutiktų neoficialiai bendradarbiauti ir, jei gali suteikti informacijos tyrimui, jos suteikti, tačiau toks bendravimo būdas, kuris buvo pasirinktas, jam esą netoleruotinas. Klausė, ar tokie veiksmai buvo su manimi derinti. Teko už jus atsiprašyti teisėjo, pabrėžti, kad esate savo srities profesionalė, su turtinga patirtimi tiriant sudėtingas bylas, bei apgailestauti, kad kartais imatės nekonvencinių priemonių. Šiaip, – tęsė Pavlovas, – po švenčių susisiekit su Daškevič, aišku, neoficialiai. Jis žadėjo mielai atsakyti į jums rūpimus klausimus, susijusius su tyrimu.

Tai reiškė, kad „po švenčių“ man teks nusižeminus skambinti tam pačiam Daškevič, atsiprašinėti, aiškintis, galimai išklausyti kokio moralo ir prašyti suteikti malonę ir atsakyti į kelis nepatogius klausimus. Ir jau dabar žinau, kad fig iš jo ką nors sužinosiu. Geriau jau būčiau gavusi tarnybinį patikrinimą pagal pilną programą.

12-25

Ištesėjau pažadą susitikti su Saša per Kalėdas. Nežinau, kodėl. Jaučiau, kad tai nebuvo labai gera mintis, turint omenyje ganėtinai nedviprasmiškas intencijas, kurias Sorokinas turėjo mano atžvilgiu. Deja, atsakyti jam tuo pačiu negalėjau. Tik stengiausi kažkaip palaikyti bent jau draugiškus santykius, kol baigsis Danilko byla. Kaip nors.

Prie stalo sėdėjome devyniese: aš, Saša, jo motina, buvęs kolega iš AVPK, dabartinis kolega iš PK su žmona, brolis su žmona ir Lenos „gyvenimo draugas“. Arba „sugyventinis“, kaip kad mes, teisėsaugininkai, labiau įpratę. Tiesa, aplink dar trynėsi du kažkieno vaikai, bet šitie prie žmonių nesiskaito. Lena vadino mane martele: „Dėkis, martele, dar mišrainės, martele“. Vargas man. O jos tas sugyventinis vis spoksojo į mane. Jis sėdėjo vienoje stalo pusėje, o Sorokinas – kitoje, priešais mane. Jei stengdavausi nežiūrėti į Sašą ir kur nors nusukti žvilgsnį, vis susitikdavau jo akis. Net nepamenu, koks ten jo vardas. Bet buvo taip nemaloniai keista.

Valgiai ant stalo keitėsi tartum kaleidoskopas. Čia šalta žuvis, čia karšta žuvis, silkė tešloje, farširuotas karpis, paniruotas karpis ir trijų rūšių mišrainės užkandžiui: balta, burokėlių ir su silke. Kulinariniai dievai šiandien dosnūs. Tada pagrindinis – galima rinktis keptą vištą su česnakais arba kalakutą su bruknėms, garnyrui virtos bulvės ir dar dviejų rūšių mišrainės. Ir, žinoma, alkoholis. Moterims – vynas, keturi buteliai, vyrams – stipresnio – degtinė arba viskis. Pradžioje „arba“, o paskui „ir“. Po du butelius kiekvieno. Stipru. Galiausiai ir damų nedagertas vynas tiks. Vynas buvo pusiau saldus, raudonas, brandintas. Jis tiko nebent prie tamsiai raudonos staltiesės ir aukso spalvos žvakidžių, bet tikrai ne prie maisto. Paprašiau vandens, bet man įpylė dar vyno.

Su susirinkusia publika neturėjau apie ką kalbėti, o maistas buvo neapsakomo bjaurumo, todėl tiesiog sėdėjau tylomis, stengdamasi neišsiskirti iš bendro konteksto: jei publika juokėsi, juokiausi ir aš, jei atrodė susikrimtę ar susirūpinę, rūpinausi ir aš.

– Vikulia, kodėl nevalgai? – galiausiai paklausė Lena, kai vakaras jau įsisiūbavo ir svečiai išlenkė bemaž po trečią stikliuką.

– Aš ant dietos, – atsakiau.

Iš tiesų ne, bet dieta moteriai yra šventas dalykas. Jei dieta, niekas tau nebesiūlys maisto, neįkalbinės įsidėti dar šaukštelį, nepriekaištaus, kad nieko nevalgai. Nors valgyt aš, deja, norėjau ir iš alkio tiesiog ėmė siutas. Laukiau deserto, tikėdama, kad bent cukraus nesugadins.

– Kaip gaila, – atsakė Lena. – Tikriausiai ir mano deserto neparagausite.

Velniai rautų.

Kai pirmasis tuščias degtinės butelis keliavo po stalu, kur pirmyn-atgal davėsi tie prakeikti vaikigaliai, o į jo vietą didvyriškai stojo pusbrangis viskis, svajojau apie jautienos burgerį su bokalu IPA. Atrodo, net jaučiau tą malonų kartumą gomuryje, kai brolio žmona paklausė, kaip mes su Saša susipažinome.

– Atvažiavau iš Dansburgo tirti bylos.

– Ir?

Susigrūdau šaltos vištos gabalą į burną ir ėmiau lėtai gromuluoti, nes nesupratau klausimo ir nežinojau, ką atsakyti.

– Jei ne Vikulia, Aleksandras turbūt čia su mumis taip nesėdėtų, – nejaukią tylą nutraukė Lena.

Ir ji, žinoma, papasakojo visą istoriją iš savo perspektyvos. Lena buvo paprastas žmogus, taigi tikėtina, kad tokius parodymus ji davė ir tyrėjams. Ji papasakojo, kad tą vakarą, iškart po pavakario žinių pas ją užėjo Danilko, kurį ji iš matymo pažinojo ir žinojo, kad jis yra Sašos pavaldinys. Ko tiksliai jis norėjo, dabar negalėjo prisiminti, bet jį įsileido nieko neįtardama. O tada gavo smūgį į galvą ir atsibudo jau surišta automobilio bagažinėje. Kiek ten pragulėjo, nežino, bet pamena, kad važiavo, sustojo, vėl važiavo, girdėjo, kaip kažkas atidaro ir uždaro dureles, vėl važiuoja, tada vėl sustoja ir taip toliau.

Ir čia aš pradėjau galvoti. Lena gyveno ketvirtame aukšte, šitą žinau, nes buvau tam bute. Lena yra vidutinio sudėjimo, nėra baisiai stora, bet ir nėra iš tų šakalinių sudžiūvusių bobų, kur tik kaulai ir skūra. Ir jei sąmonės ji neteko dar bute, Danilko turėjo ją niekieno nepastebėtas pakankamai operatyviai nusinešti iš ketvirto aukšto į savo pasatą. Danilko nebuvo labai atletiškas, jis labiau tešlinis, be to, ganėtinai žemas. Kaip jis nusinešė Leną iš ketvirto aukšto?

Kol skendėjau savo apmąstymuose, antrasis butelis nukeliavo po stalu.

– Viktorija, o jūs gi iš Sąjungos, ar ne taip? – paklausė tas buvęs Sašos bendradarbis.

– Taip, taip, Vikulia pas mus senbuvė čia, sąjungietė, – už mane atsakė Lena.

Tada sekė šurmulys prie stalo, maždaug „oho, o kaip čia taip, o kaip čia“ ir įspūdžiai, kas ką kada nors iš kur nors girdėjo apie gyvenimą Sąjungoje.

– O tiesa, kad ten gali vyrai su vyrais tuoktis?

– Tikrai taip, ir vyrai su vyrais, ir moterys su moterimis, net ir vaikus gali įsivaikinti, – atsakiau su mandagia šypsena veide.

– O, dievo motina, koks košmaras, – su kažkokia melodramatiška išraiška pasakė kažkieno žmona.

– Ir jūs ten tikrai norit gyventi? – paklausė kažkas.

– Ai, nu ką čia, ai… pilkitės dar, vaikai, – greitai visus klausimus nutraukė Lena, vėl pasiūlė visiems gert, valgyt, dar gert, gal vaikams ko.

Stalo temos toliau linko prie politikos, kritikos valdžiai ir skundų turimais darbais. Ar buvot kada baliuje, bet negėrėt nei lašo? Pabandykit kada nors. Jausmas savotiškas, atrodo, štai tu sėdi lyg ir su pažįstamais žmonėmis, tada staiga – op! Ir tu jau kreivų veidrodžių kambaryje. Aplink save lyg ir atpažįsti žmones, su kuriais sėdėjai prie stalo vakaro pradžioje, tačiau jų veidai, jų žodžiai, jų judesiai kažkokie iškreipti, nebe tokie. Ir tada nebesupranti, dievai mielieji, ką išvis tu su šitais žmonėmis veiki, kodėl tu išvis čia.

– Vika, dar vyno, – mostelėjo Lena.

– Ačiū, bet vairuoju.

– Nejau nepasiliksite, Vikule?

– Ne.

Sulaukusi neigiamo atsakymo Lena atsisuko į Sašą.

– Pasilik, Vika, juk ryt laisva diena, – pasakė jis.

– Negaliu.

Jei klaus kodėl, jau buvau beveik sugalvojusi kokį nors melą, kodėl rytoj, šventinę dieną, turiu būti kur nors kitur.

– Negali ar nenori? – paklausė Saša.

Stalo pokalbių šurmulys nuščiuvo ir visi žiūrėjo į mus. Užjuto hienos dramos kvapą.

– Negaliu.

– Negali, nes nori būti kažkur kitur?

Saša buvo girtas ir provokavo konfliktą. O mane tas gėrimas nervino. Viena yra išgerti du alaus, pakalbėti apie gyvenimą ir eiti miegoti, bet kai nebepataikai į duris, nebepataikai į taktą ir nebepataikai kasdien, čia yra visai kitas lygis. Ir ką, aš dabar turiu miegot su juo, kad kažką įrodyčiau? Greičiau ta byla baigtųsi ir velniop čia viską, šitą kaimą su šitais alchašais.

– Galvok, kaip nori, – atsakiau.

– Man nereikia galvoti, – pasakė atsilošęs kėdėje ir įbedęs girtą žvilgsnį į tuščią stikliuką ant stalo. – Aš žinau.

O, dievai, koks jis buvo girtas. Ir, aišku, jis viską žino. Kaip gi kitaip.

– Saša, sūneli, nusiramink.

Lena įpylė degtinės į tą tuščią stikliuką. Taip, sūneli, išgerk dar, užpilk gerklę degtine, kad nekalbėtum, užpilk galvą degtine, kad negalvotum.

– Ko jai čia sėdėti, kai namie Pavlovo šilta lova laukia.

– Primink, Saša, mano lovos reikalai nuo kada tavo reikalais tapo? – paklausiau tokiu dar visai ramiu ir korektišku tonu.

– Vaikai, nesipykit, – Lena bandė deeskaluoti kylantį konfliktą.

– Ne veltui tave kūrva visi vadina, – pasakė Saša užsiversdamas tą naujai pripildytą stikliuką.

– Ne šiaip kūrva, o polska kurwa, – pasakiau stodamasi nuo stalo.

Kažkas iš svečių pasakė „o bože“. Po to stojo kapų tyla. Lena užsidengė delnu veidą. Jos sugyventinis vis dar spoksojo į mane. Visi laukė kulminacijos, atomazgos, kurią galėtų paskui visą savaitę aptarinėti. Pasakoti visiems, kokią bobą vargšiukas Saša susirado ir kokią sceną šioji per Kalėdų vakarienę iškėlė. Taigi visos tos lenkės isterikės.

– Pamiršai, kad tavo Pavlovas toks pats jobanas okupantas, – girta ironija nuvėmė Saša, kol koridoriuje aviausi batus.

– Piderastas tu gal, kad tą Pavlovą visur tik matai! Polskie kurwy kacapams nečiulpia, atsimink šitą, dalbajobe supistas!

Dramatiškai trenkiau durimis ir lipdama laiptais vilkausi paltą. Dievai, šitiek daug gražių žodelių prigalvota, kuriais vieni kitus galime pavadinti. Mūsuose okupantus buvo labiau įprasta vadinti koloradais. Kacapais juos vadino atėjūnai iš rytų ir pietryčių, kuriuos mes vadinome čiūrkom arba babajais atitinkamai. Kada, jei ne Kalėdų vakarą, yra geresnis metas prisiminti visą šitą rasistinį-nacistinį folklorą?

***

Grįžau prieš pirmą nakties, svetainėje, kur vis dar gyveno Pavlovas, degė šviesa. Norėjau valgyti kaip žvėris, bet kadangi buvo Kalėdos, nė vienas naktinis kebabų kioskelis nebedirbo.

Kai grįžau, Pavlovas išlindo iš svetainės, bet nieko nesakė ir atrodė sutrikęs.

– Pažadinau?

Pavlovas palinksėjo trindamas dešinę akį.

– Atsiprašau, nepykit. Šviesa degė, tai maniau… Gal turit ko valgyt? – paklausiau, nes lyg ir jaučiau kažkokių kumpių ir kečupo kvapą.

– Turiu picos, bet šalta turbūt, – pamojo ranka į kambarį.

– Galima?

Sėdėjau ant sofos ir godžiai kimšau tos atšalusios picos likučius. Pavlovas sėdėjo kitame sofos gale. Nuo mano rūbų jaučiau sklindantį keptų riebalų kvapą. Nusivilkau švarką, numečiau ant grindų ir koja paspyriau koridoriaus link. Rytoj reikės išskalbt. Kambaryje buvo vėsu. Vėsu, nes čia kampinis butas, o gretimuose irgi niekas negyveno ir jie buvo nešildomi. Ir smelkėsi šaltis per plonas sienas.

– Valgyt nedavė? – paklausė Pavlovas.

– Davė. Ir ėst davė, ir gert davė…

– Tai ko taip anksti grįžot?

– Neskanu buvo.

Pavlovas nelinksmai nusijuokė.

– O čia tiesiogine, ar perkeltine prasme?

– Abiem, turbūt.

– Aš pirmadienį išsikraustau, – pasakė akimirką patylėjęs.

– Nuomojat?

– Jo.

– Toli?

– Link stoties. Kad arčiau namų būtų. Ir darbo.

Iš tiesų buvo šiek tiek liūdna. Gal dėl to, kad buvau alkana. Arba dėl to, kad šventės.

– Aš lieku skolingas, – pasakė, akimirką pamąstęs.

– Niekis.

– Jūs geras žmogus, Vika. Bet turit aštrių kampų.

– Aš jums skolinga picą, – atsakiau kramtydama paskutinį kąsnį. Ir tikėjausi nukreipti pokalbį kur nors toliau nuo mano kampų.

– Niekis, – atsakė. – Bet juk turbūt yra ir švelnioji pusė, negali gi būti vien spygliai.

Nieko neatsakiau. Nesupratau, kur jis lenkia. Ar čia buvo flirtas? Nežinojau, ką pasakyti. Tada pradėjau galvoti, kad aš jam skolinga gerokai daugiau nei tik picą.

– Prieš tuos čia kiek metų, kodėl visgi priėmėt mane į prokuratūrą?

Pavlovas atsiduso ir nusijuokė.

– Tuo metu prokuratūroje reikėjo gerų specialistų. Bent poros gerų dirbančių žmonių, kad praskiesti šiek tiek tą statytinių gvardiją. Tavo viršininkas iš PK buvo labai nepatenkintas tokiu sprendimu. Labai priešinosi, teko padirbėti, kad apeiti visus... vingius. Bet, jei atvirai, – tęsė jis po trumpos pauzės, – tu nebuvai pats geriausias pasirinkimas.

– Čia dėl tos istorijos su Malenkovu?

Labai norėjau, kad jis pasakytų, kad taip, čia dėl Malenkovo istorijos. Nes Malenkovas yra viena, aš turėjau savų priežasčių elgtis vienaip ar kitaip, bet labiausiai nenorėjau, kad jis pasakytų, kad aš šiaip šūdina tyrėja.

– Ir taip, ir ne, – atsakė. – Su Malenkovo istorija komplikacijos buvo tos, kad mes negalėjome tavęs tiesiog išspirti lauk, nes reikėjo tą istoriją užglaistyti, policija ir prokuratūra turėjo likti švari. Ir nors tu ten gal įsivaizduoji, kaip tu ten gudriai prasisukai, bet… – numojo ranka. – Malenkovą tu ten gal ir gudriai išvartei teisme, bet pati išsisukai tik dėl palankiai aplinkybių susiklosčiusių. Bet ir be to su tavim sunku dirbti.

– Ta prasme?

Aš žinojau, kuria prasme. Ir dabar jau gailiuosi, kad uždaviau šitą klausimą. Dabar turėsiu išklausyti, ką ir taip žinau. Ką Pavlovas kaupė savyje ilgus metus ir dabar pati daviau jam progą išleisti visą tą apmaudą. Ką jis ir padarė:

– Ta prasme, kad tu labai konfliktiška, labai kategoriška, labai neprognozuojama. Ir nors tu turi potencialą kaip tyrėja, kaip kriminalistė, bet prokuratūra iš to potencialo naudos gauna minimumą. Tu eini per visur kaip tankas, o kažkas turi eiti iš paskos ir rinkti šiukšles, taisyti, ką tu sugriauni. Turiu apsimetinėti durneliu tik tam, kad tu galvotum, kad aš čia niekur nieko nesuprantu. Šovė tau į galvą, pyst patikrinsiu registrus. Patikrini, bybiai žino, ko ten ieškai, nesuformini procesinių veiksmų, tada ateina NTTD. Ateina NTTD, tada tu pyst, skambini jų vierchams. Ir pareina kratos. Ir tada tu vis tiek sėdi kažkokius šūdskundžius rašinėti dėl meduolių. Nauja diena išaušta ir vėl pareina koks nors tavo ekscesas. Susigalvoji, pyst, paskambinsiu teisėjui, paskambini, tada durnelis Pavlovas iš paskos su nukelta kepure atsiprašinėja. Nuvažiuoji tirti nužudymo – pareigūnas komoj perpista galva, parsiveži baudžiaką. Ir čia mes kalbam apie kiek? Du paskutinius mėnesius.

– Bet mes radom žudiką.

– Vika! Ką jūs radot??? Ar jis buvo suimtas, ar veika buvo ištirta, surinkti įrodymai ir byla atiduota į teismą? Ne! Jūs nieko neradot. Savo, kaip prokuroro, funkcijos tu neatlikai.

Skėstelėjau rankom ir patraukiau pečiais. Nieko nebeatsakiau, tik toliau lėtai čiaumojau picą. Ką aš galėjau pasakyti? Iš savo pusės jis buvo teisus. Bet aš buvau tuo, kuo buvau.

– Vika, nesuprask klaidingai, aš negrasinu čia tavęs atleisti ar panašiai. Tu nesi blogas žmogus. Ir net nesi blogas specialistas. Bet aš pavargau kasdien eiti į darbą ir galvoti „na, koks šiandien laukia bezpridielas“. Ir kada nors ateis laikas, kai aš nebeištrauksiu tavęs iš tavo bėdų.

Kurį laiką sėdėjome tylėdami.

– Kodėl tu atėjai tada, prieš kiek čia metų, į prokuratūrą? – paklausė.

Nusijuokiau. Niekada niekas šito neklausė, nes visiems kaip ir buvo savaime suprantama: švaresnis darbas, didesnė alga, didesnis prestižas.

– Kad galėčiau sukti savo varkes, – pasakiau.

Pavlovas ironiškai nusišypsojo ir palingavo galvą:

– Ir dabar nebeturi, kur dingti.

– Neturiu, – pasakiau tyliai.

Žiūrėjau į tuščią lėkštę ant stalo priešais, buku žvilgsniu, taip, kaip Sorokinas žiūrėjo į tuščią stikliuką.

– Nepyk, Vika.

Atsisukau į jį.

– Nepykstu.

– Aš nenoriu…

– Žinau, – nutraukiau jį. – Tik nežinau, kodėl.

01-02

Sėdėjau mašinoje ir rūkiau jau trečią cigaretę. Iš eilės. Ant priekinio stiklo krito dideli sniego gabalai, greitai ištirpdavo ir nuvarvėdavo žemyn. Kol pūčiau dūmus pro siaurą šoninio lango plyšelį, į mašinos vidų įsigudrindavo prasmukti viena kita riebi snaigė, kuri negailestingai ištikšdavo ant mano palto rankovės. Stovėjau aikštelėje prie Nacionalinės galerijos, kur kaip tik šiuo metu vyko nacionalinio pasididžiavimo – skandalingo ir kontroversiško fotografo Dmitrijaus Kozikovo fotografijų paroda. Kaip tik čia jo didenybė Aukščiausiojo teismo pirmininkas Steponas Daškevič sutiko su manimi susitikti ir aptarti tuos visus subtilius mane dominančius klausimus.

– Aš esu Viktorija Vasilenko iš...

– Minutėlę, – atsakė ryžas ir strazdanotas jaunuolis, pastatytas prie įėjimo į galeriją ir saugantis, kad tik neprasmuktų koks neelitinis ar už bilietą nesusimokėjęs kadras. Juk toks rinktinis menas tik išrinktiesiems.

Kišenėje gniaužiau savo pažymėjimą ir jau rengiausi ilgai ir nuobodžiai aiškinti, kas aš esu ir ko man čia reikia, tačiau berniukas tris sekundes pažiūrėjo į segtuvą, kurį laikė rankose, ir praleido mane vidun, mostelėjęs ranka į dešinę, kur turėjo būti rūbinė.

Ekspozicijos salė buvo pilna nepažįstamų matytų veidų ir nuogų tetų nuotraukų. Kol dairiausi po salę ieškodama Stepono Daškevič, iš nugaros man į parankę įsikibo vyriškis, ryškiai dirbantis mažiau už mane ir ryškiai gaunantis gerokai didesnę algą. Subtilus vyriškos parfumerijos aromatas, žvilgantys ir purūs plaukai, gudrus kirpimas, kurio kirpėja Jelena iš mano namo pirmo aukšto net ir su penkiolikos metų patirtimi neišlaužtų, juodas kostiumas, šilkiniai juodi marškiniai, soliariumo, o gal ir kokio Tailando saulės nugairinta oda ir kažkur matytas veidas. Tiesiog dar vienas kažkur matytas veidas.

– Jūs, brangioji, atrodote pasimetusi, – pasakė ir įbruko į rankas man aukštą siaurą taurę su burbuliuojančiu gėrimu, tada stuktelėjo į ją savąja ir palinkėjo „gražių naujų“.

Jau nuo pat to momento, kai ryžikas prie durų mane taip greit ir sklandžiai praleido, jaučiausi taip, tarsi prieš mane rengiamas kažkoks sąmokslas.

– Turėjau čia su kai kuo susitikti, – atsakiau subtiliai šyptelėjusi.

– Na, tai mes ir susitikome, – atsakė man subtiliai šyptelėdamas matytas veidas.

Na, tai imkite man, gerbiamasis, dabar ir papasakokite apie tą elitinę kekšę, kurią nuplėštu žandikauliu radome miške. Mintis apie tokią pokalbio eigą įrėžė plačią šypseną mano veide, bet vis dėlto nusprendžiau šį klausimą palikti seniui Daškevič.

– Aš ieškau Stepono Daškevič.

– Kaip gaila! – manieringai suraukė antakius mano pašnekovas. – Tikėjausi, kad atėjote pasigrožėti menu.

Apsidairiau. Ir iš kur jis toks visas savimi pasitikintis išlindo? Kvepalai, šilkai ir galvoji, kad tu jau nenugalimas? Tai, kad tu tepi veidą ožkos placenta, o tavo tingaus gyvenimo riebalais apsilipinusias šlaunis masažuoja nelegaliai dirbančios kinų masažistės nepadaro tavęs patraukliu vyru. Atsimink tą. Be šilkų ir be babkių tu tik eilinis japas.

Salė nuo lubų buvo prikabinėta nuogų vidutinio amžiaus moterų nuotraukomis. Visai nuogų. Ir ne pačiomis patogiausiomis pozomis. Kur pažvelgsi – visur senos pizdos. Aš nežinau, čia gal menas toks šiais laikais. Atviras. Bet šito meno aš nesupratau, manęs jis nešokiravo ir nepapiktino, nesukėlė intensyvesnių ar gilesnių nei įprasta filosofinių pasvarstymų svarbiausiais gyvenimo, būties ir buities klausimais, taip pat niekuo nepraturtino ir nenudžiugino. Gal todėl, kad kasdien spoksau į fotolentelėse nejudančius pilkšvai gelsvus kūnus purpurinėmis lavondėmėmis ir pabalusiomis nereginčiomis akimis?

Mano mama buvo dailininkė, buvo ir jos repertuare ten savotiškų siužetų, gal kiek subtilesnių, bet irgi, pamenu, būdavo, žiūri, žiūri į tą pliką tetą ir dėdę paveiksle ir kuo ilgiau žiūri, tuo ten daugiau visokių detalių, užuominų… Mūsų valgomajame, kiek save pamenu, visada kabėjo paveikslas, kuriame buvo pavaizduoti nuogas vyras ir moteris virtuvėje. Aktai buvo mamos „arkliukas“, einamiausias žanras. Ir ji visada piešdavo tuos pačius vyrą ir moterį. Moteris buvo stambi, kaip čia sako, „rubensiška“, raudonais plaukais, didelėmis krūtimis, skaisčia balta oda. Vyras buvo atletiškas, juodaplaukis, įdegęs. Ir jos paveiksluose niekada nebuvo matyti jo veido. Virtuvėje kabėjusiame paveiksle moteris sėdėjo prie stalo, pasirėmusi galvą, o vyras buvo atsisukęs į ją ir jos žvilgsnis buvo nukreiptas į jo klyną. O ant stalo stovėjo dubenėlis su vaisiais. Paveikslas vadinosi „Pietūs“. Iš pradžių tik žiūrėdavau išsižiojusi į tą paveikslą, vėliau pradėjau klausinėti, mamyte, o kodėl teta ir dėdė nuogi, tada sekė paaugliškas pasipiktinimas: „nu, mama, ką tu čia pieši, kaip pošla, fuj!“, o dabar, kai pagalvoju, kartais ir pati neatsisakyčiau tokių pietų.

– Ką manot? – paklausė ponas matytas veidas, pastebėjęs, kad dairausi.

O ką aš galiu atsakyti į tokį klausimą? Buvau prastai išauklėta ir bjauroko būdo, todėl norėjosi pasakyti, kad šitas kreatyvas yra mėšlas, šiukšlių konteinerio lygio ir būtent šiukšlių konteineryje yra jo vieta. Nepaisant to, aplink mačiau ne tik nuotraukas, bet ir prie jų besibūriuojančius žmonės, rankų mostais kažką gestikuliuojančiais ties atvaizdais, kažką aršiai diskutuojančiais, linksinčiais galvomis, todėl jaučiau, kad socialiai priimtiniausia būtų aiktelėti iš susižavėjimo arba nutriesti kokį pseudointelektualinį papostringavimą apie brutaliai išreikštą šiuolaikinio meno konceptualizmą ir skubančio žmogaus gyvenimo siurrealizmo dramatizmą bei netikėtą menininko komunikacijos su žiūrovu išraišką. O realiai man buvo tiesiog nusispjauti. Tegu būna tose nuotraukose putės, peniai ar negyvi šunys, dabar buvo penktadienio vakaras ir aš tiesiog norėjau greičiau užrišti darbinius reikalus, grįžti į savo tuščią šaltą butą, išjungti šviesą ir paskęsti toje tamsoje.

– Na... Tokių ant savo sienų nekabinčiau...

– O kodėl gi ne? Jums nepatiko?

– Optiškai sumažintų kambario plotą.

Ponas matytas veidas akimirką pasirodė tikrai sutrikęs. Spėjau, kad su šitom raukšlėtom vaginom jis įpratęs atremti kiek kitokio pobūdžio kritiką. Na, iš serijos: vulgaru, neetiška, neestetiška.

– Hm... Gal jums vertėtų pamąstyti apie didesnį butą?

– O kam gi? Dabar labai patogu: sėdėdama svetainėje galiu pasiekti šaldytuvą.

Ponas nusijuokė. Nežinau, ar jam nuoširdžiai patiko mano medinis humoras, ar tiesiog apsimetė, nes taip reikia? Būtų juokinga, jei viso šito tūpo pokalbio metu mes abu viso labo apsimetinėjame, kad paklustume ir paklusę tinkamai įvykdytume kažkokios hipotetinės visuomenės tariamus elgesio reikalavimus. Aš pasakau nejuokingą bajerį, o klausytojas solidariai nusijuokia. Sociumas džiaugiasi.

– Kuo jūs vardu, brangute? – vis dėlto paklausė misteris.

– Viktorija Vasilenko.

– Malonu, aš Dmitrijus.

– Dmitrijau, gal kartais galėsite man pagelbėti?

Vos prieš dvidešimt sekundžių jau sakiau jam, kad ieškau Daškevič, bet pokalbį jis nukreipė link nuotraukų, todėl nusprendžiau vis tiek įkyriai laikytis savo kurso.

– Žinoma, brangute, kuo tik galėsiu!

Ir jau jaučiau jo ranką besileidžiančią mano nugara iki juosmens. Delsti nebuvo kada.

– Kaip jau sakiau, čia buvau sutarusi susitikti su vienu žmogumi. Galbūt netyčia visai netikėtai jūs, Dmitrijau, jį pažįstate ir galėsite padėti man jį čia surasti? – atsakiau koketiškai šypsodamasi.

– Kuo sakėt vardu jūsų draugas?

– Steponas Daškevič.

Dmitrijus palydėjo mane į kitą, mažesnę salę.

– Stepai, tavęs ieško dama! – sušuko jis, salėje buvę vyriškiai ir jaunos liesos, ultramadingomis šukuosenomis pasipuošusios jų palydovės atsisuko į mus, o nuo vienos iš kompanijų atsiskyrė aukštas, tvirto sudėjimo vyriškis, kuris turėjo būti Steponas Daškevič. Taip, „turėjo būti“, nes ne, aš nepagooglinau, kaip jis atrodo.

Man, kaip prokuratūros darbuotojai ir praktikuojančiai teisininkei, gal ir turėjo būti gėda prisipažinti, kad iki šiol nebuvau mačius šito žmogaus, iki nelabai seniai dar net nežinojau, kas apskritai yra Aukščiausiojo teismo pirmininkas. Nenoriu leistis į nuobodžius svarstymus apie teisėsaugos ir teisėtvarkos sistemos mūsų šlovingoje tėvynėje niuansus, todėl pasakysiu tik tiek, kad Aukščiausiasis teismas, turiu omenyje šios Vakarų autonominės gubernijos aukščiausiasis teismas, buvo paskutinė kasacinė instancija civilinėms ir baudžiamosioms byloms. Taip, skamba kaip kažkoks wow, bet iki jo dar buvo apeliacinis teismas. O iki apeliacinio – pirmoji instancija, prasmirdęs apygardos teismas. Čia mano reikalai dažniausiai ir baigdavosi. Paprastai jau turėdamas visą ikiteisminio tyrimo medžiagą matai, bus nuosprendis, ar nebus. Kartais kildavo ginčai dėl bausmės. Bet šituos paprastai irgi iki teismo išspręsdavome su įtariamojo advokatu. Suderėdavom, kartais ir su priemoka, aš paprašydavau, teismas skirdavo. Todėl baisus įvykis ir stebuklas būdavo apeliacinis skundas. Labiausiai nukentėjusieji mėgdavo tokius šposus. Jeigu aršesni pasitaikydavo, tai be apeliacinio dar ant manęs ir ant bylą nagrinėjusio teisėjo kokį skundą parašydavo. Bet tuo tai ir baigdavosi. O iki Aukščiausiojo teismo vos viena kita byla nukeliaudavo. Per savo karjerą prokuratūroje tokias turėjau gal dvi. Todėl buvo įdomu, na ką gi dar, be atsiskaitymo lapelių gavimo, veikia Aukščiausiasis teismas. Dabar matau – sėdi galerijose, grožisi menu.

Turiu pasakyti, kad senis Daškevič visai neatrodė kaip senis. Veikiau priešingai. Turint omenyje, kad Daškevič jau turi suaugusį sūnų, jam turėtų būti penkiasdešimt kažkiek. Bet atrodė jis tikrai jaunesnis. Aukštas, juodų plaukų, rudų akių, ryškiu, kampuotu žandikauliu, ir pro marškinių apykaklę pūpsančiu adomo obuoliu.

– Kuo galiu jums padėti, prokurore? – kreipėsi į mane Daškevič, kai prisėdome ant kiek atokiau stovinčios raudonos lūpų formos sofos. – Bet aš tikiuosi, kad mums abiem aišku, kad čia nėra oficiali apklausa. Prokurore, jei jūsų tyrime kokiu nors būdu ar aplinkybėmis figūruos mano pavardė, būkite tikra, kad likusį savo gyvenimą šluosite gatves.

Jis sėdėjo atsilošęs, užsikėlęs koją ant kojos ir vieną ranką užmetęs ant sofos atlošo.

– Viskas turi savo kainą, teisėjau. Jūs turėtumėte tą žinoti geriau nei bet kas. Todėl grasinimus siūlau pasilikti sau, nes jei aš šluosiu gatves, jūs neabejotinai trinsite kameros gultą. Ar pažinojote Veroniką Bauer?

Daškevič karčiai nusijuokė. Prisiminiau, kad čia tikriausiai buvo tai, ko Pavlovas prašė nebedaryti. Bet aš buvau praleistų progų patylėti čempionas, taigi...

– Teisėjau, – pratęsiau. – Supraskite mane teisingai. Neturiu tikslo nei kompromituoti jūsų kaip asmens, nei žlugdyti jūsų karjeros. Turiu septynias nužudytas moteris, viena iš jų gyvybės neteko vos prieš porą savaičių. Taip pat Sedoje policija vis dar ieško neaiškiomis aplinkybėmis dingusios studentės, kuri, įtariu, bus aštuntoji. Todėl iš jūsų tikiuosi informacijos, kur padėtų man ir kolegoms surasti šių moterų žudiką. Ir man nereikia formalių parodymų, man tik reikia kažko, už ko galėčiau užsikabinti, o procesus aš sutvarkysiu.

Tikėjausi sušvelninti mūsų nekokią, puolimu-gynyba grįstą pažintį. Bet tarp manęs ir Daškevič nuo pat pirmos sekundės tvyrojo kažkokia neigiama chemija. Aišku, šitas mano pareiškimas atrodytų ironiškai juokingas, jei paaiškėtų, kad pats Steponas Daškevič yra taip ieškomas žudikas-poetas.

– Ką jūs norite iš manęs sužinoti?

– Kaip suprantu, jūs pažinojote Veroniką Bauer?

– O kas jos nepažįsta?

– Aš ne. Bet, manau, suprantu, ką norite pasakyti.

– Taip, aš pažinojau Veroniką Bauer.

– Kokie buvo jūsų santykiai?

Daškevič atsiduso. Suprantu, yra sudėtinga korektiškai apibūdinti kekšės ir kliento santykius, nepavadinant jų kekšės ir kliento santykiais. Iš apklausų turėjau įprotį uždavinėti atsakymo nemenančius klausimus, bet juk čia ne apklausa, todėl susigriebiau:

– Ar jūs buvote draugai?

– Pažįstami.

– Kada paskutinį kartą su ja kalbėjotės?

– Nežinau, nepamenu. Gal prieš mėnesį.

– Spėju, kad nepamenate ir apie ką...

– Pažodžiui neatkartosiu, tačiau supraskite. Mano ir Veronikos santykiai buvo išimtinai... dalykiniai.

– Ar jūsų sūnus pažinojo Veroniką?

– Kodėl klausiate?

Gūžtelėjau pečiais. O kodėl jūs neatsakote iš karto? Buvau linkusi parutulioti šitą klausimą plačiau.

– Žinot, mano sūnus yra suaugęs žmogus ir turi savo gyvenimą. Aš, tiesą sakant, nekontroliuoju su kuo jis draugauja ir ką veikia.

Žinot, nors mano sūnus ir yra suaugęs ir turi savo gyvenimą, aš kruopščiai kontroliuoju, su kuo ir ką jis veikia, taigi žinau, kad jis draugavo su Veronika Bauer, bet jums šito nesakysiu, nes jūs pradėsite klausinėti apie tai, apie ką aš nenoriu jums pasakoti.

– Supratau, – atsakiau. – Sakykit, čia bus ne į temą, bet ar pastaruoju metu neturėjote reikalų su NTTD?

Bandžiau kaip nors prieiti prie sūnelio klausimo iš kitos pusės. Daškevič veidas akimirksniu apsiniaukė.

– Klausykit. Kas jus čia atsiuntė!

Linktelėjau Dmitrijaus pusėn, kur jis kaip tik pasikabinęs už parankių tąsėsi su dviem anoreksiškom blondinėm. Daškevič ryškiai susinervino.

– Iš kur jūs visą šitą informaciją imate???

– Turiu ryšių.

Daškevič veidas ėmė blizgėti.

– Ką jūs dar norit sužinoti?

– Kaip jūs sužinojote, kad Veronika buvo nužudyta?

– Sūnus pasakė, – akimirką pamąstęs atsakė Daškevič. – Jis buvo labai ja susidomėjęs. Na, suprantate. Netgi, sakyčiau, per daug susidomėjęs.

– Ar Veronika buvo taip pat susidomėjusi jūsų sūnumi?

Daškevič papurtė galvą ir nusijuokė.

– Buvau net nusamdęs jai apsaugą. Suprantat, Veronika buvo... Na, kaip čia pasakyti, verslo žmogus. O mano sūnus paikas avinas.

– Jei buvot nusamdęs apsaugą, kaip nutiko, kad Veroniką visgi radome…

Daškevič skėstelėjo rankomis.

– Kaip jūsų sūnus susipažino su Veronika?

– Ar mano sūnus kažkuo įtariamas?

Daškevič laviravo nuo klausimo prie klausimo praktiškai nepateikdamas jokios konkrečios informacijos. Jaučiau, kad gaištu čia laiką, šitas pokalbis vedė į niekur. Pavlovas, greičiausiai, prisuokė jam kažkokios fignios, kad tas sutiko atseit „pasikalbėti“, bet realiai šitas pokalbis buvo toks šūdas, kad norėjosi verkti.

– Niekuo jis neįtariamas. Niekas neįtariamas, – atsidusau. – Aš ieškau žmonių, su kuriais paskutiniais bendravo Bauer. Iš visų nužudytųjų Bauer turėjo plačiausią pažinčių ratą. Tačiau aš suprantu specifinį Veronikos statusą. Tokios kaip Veronika visada turi daug draugų, yra žinomos ir populiarios tol, kol kas nors neatsitinka. Tol, kol kas nors neišplaukia į paviršių. Tada labai greitai šitų moterų visi atsifutbolina, niekas jų nebepažįsta, niekas su jomis nedraugauja, visi tik „gal kada nors buvo sutikę kur nors kokį kartą“. Bet aš jums vieną dalyką pasakysiu, Veronika daugeliui gal ir buvo mėsos gabalas, bet kažkas ją nudėjo ir dabar aš turiu šitą prakeiktą bylą ant savo galvos ir Veronika, deja, nėra vienintelė auka ir tų aukų daugėja ir šiai dienai mes neturime nieko prieš nieką, yra tik versijos, teorijos, bet nieko konkretaus. Mes turime teorinę schemą, kaip galėjo būti įvykdyti šie nužudymai, bet nieko konkretaus, jokių veidų ir pavardžių.

– Viktorija, aš jums nepateiksiu nei vardų, nei veidų, – nutraukė mane Daškevič. – Jei atvirai, tai man nusišikt ant tų jūsų bobų. Dėl manęs jų gali būti nors ir dvidešimt. Man pochuj.

– Ačiū jums, teisėjau, už jūsų laiką. Man, tiesą sakant, irgi pochuj. Ir ant tų bobų ir šiaip ant visko. Bet dėl šitos bylos, kad vėliau nesakytumėte, kad jums nesakiau – yra laiko klausimas, kada kurios nors iš tų bobų, ant kurių jums nusišikti, artimieji, nesulaukdami jokios reakcijos, jokio rezultato iš teisėsaugos, t. y. manęs, kreipsis į žiniasklaidą. Ir kai žiniasklaida užsuks šūdų malūną, tai ant šitos sofkės sėdėsiu nebe aš, o kokia peroksidinė blondė iš pirmo kanalo „TV pagalba“. Va tada jai galėsite plačiau papasakoti, kaip jums nusišikti. Gero vakaro.

Girdėjau, kaip Daškevič šaukė man pavymui, bet ėjau neatsigręždama. Ką aš sakiau apie praleistas progas patylėti? Jau mačiau įtūžusį Pavlovo veidą. Ne, ne įtūžusį, o nusivylusį. Man kelią pastojo Dmitrijus:

– Stop stop stop! Niekas iš mano galerijos neišeis rūškanu ir susiraukusiu veidu! – sulaikė mane už rankos, apgręžė ir familiariai apkabino per pečius. Kad neištrūkčiau. – Stepai, ką tu sau galvoji? Argi taip reikia bendrauti su damomis?

– Dima, nereikia, – pasakė iš paskos atėjęs Daškevič ir plačiu rankos mosto pasiūlė grįžti prie raudonosios sofutės.

Piktosios žiniasklaidos pabaisos korta šįkart suveikė. Tolesnio pokalbio metu Daškevič papasakojo laisvalaikiu bendravęs su Veronika. Bet detalių pateikti nenorėtų. Kadangi Veronika buvo populiari vakarėlių viešnia, jo sūnus Garis su ja atsitiktinai susipažino viename iš klubų, kur ji lankosi. Veronika maloniai bendravo su jaunuoju Daškevič, greičiausiai matydama jame potencialų klientą. Tačiau Garis, anot pono pirmininko, iš jos tikėjosi daugiau. Bet Veronika daugiau duoti nė neketino. Kai Gario kompanija ir įkyrumas įgriso Veronikai, ji pasiskundė Daškevič vyresniajam. Daškevič pripažino, kad jam nelabai patiko faktas, kad Veronika vienu metu „laisvalaikį leisdavo“ tai su juo, tai su jo vaiku, bet jis, „suprasdamas Veronikos padėtį“, nusamdė jai apsaugą, kuri turėjo apginti ją nuo Gario. Šeimynėlė, garbės žodis. Netrukus po to Veronikai nusamdyta apsauga „dingo“, kur dingo, Daškevič nežino, tačiau buvo nusamdęs naujus žmones, tačiau tuomet dingo pati Veronika. Daškevič nepatiko, kad Veronika „išvyko neatsisveikinusi“, bet, kaip supratau, jį neramino tik jo paties reputacijos klausimas.

01-08

– Vika! Aš jūsų ieškau visą rytą! – ant viso koridoriaus pro atidarytas virtuvėlės duris sukliko personalo specialistė Vanda. – Čia jums šaukimas iš Dansburgo AVPK atėjo.

Ir demonstratyviai, tarpduryje, viena koja koridoriuje, kita virtuvėlėje, kurioje kaip tik šiuo metu su kitomis Bendrųjų reikalų skyriaus tarnautojomis gėrė kavą, užtikrindama, kad visi, absoliučiai visi girdėtų, įteikė man šaukimą Vandutė. Popierius buvo jau gerokai padėvėtas, greičiausiai dėl to, kad prieš patekdamas pas mane, perėjo per visų Bendrųjų reikalų skyriaus tetulių rankas. Viktorija Vasilenko šaukiama į apklausą... sausio 9... tai čia rytoj, pagal BPK... specialiuoju liudytoju. Specialiuoju liudytoju.

– Ir nepamirškit, po naujų metų teikiamos privačių interesų deklaracijos, – lyg tarp kitko pridėjo Vanda, nepasitraukusi nė per metrą, kol skaičiau šaukimo turinį.

– Aš jau pateikus anksčiau. Niekas nesikeitė, – atsakiau jai nepakeldama akių nuo lapelio.

Širdis drebėjo iš baimės ir nerimo dėl būsimos apklausos ir šitos pusgalvės senės su savo nesąmonėm man mažiausiai reikėjo. Apsisukau eiti, bet ta prakeikta bobšė neatlyžo:

– Ar tikrai nereikia atnaujinti duomenų?

– Ne.

– Juk žinot, kad turit pateikti duomenis ne tik apie sutuoktinį, bet ir apie sugyventinį.

Tą žodį ji pasakė ypatingai pabrėždama.

– Žinot, nesuprantu, kaip tokios išvis gali tokioje įstaigoje dirbti! – tarsi man, tarsi savo draugelkom, susispietusiom virtuvėlėje su nugertais kavos puodeliais užmetė Vanda. – Ar jums ne gėda! – dabar jau kreipėsi tiesiogiai į mane.

Užsimoju kastuvu. Pirmas smūgis – Vandutė susverdi, tačiau lieka stovėti. Pasimetusi žiūri į mane. Užsimoju vėl, šįkart Vandutė jau klumpa, viena ranka pasiremia į žemę, o kita griebiasi galvos. Trečias smūgis iš viršaus ir Vanda išsitiesia kaip paklodė. O dabar linksmoji dalis. Užsimoju tiesiai jai į pakaušį. Kiek įmanoma stipriau. Jos veidas trenkiasi į grindis, kažkas trakšteli. Vandutė nebesikelia, bet vis dar raitosi. Baubia kaip karvė. Dar vienas smūgis, dar vienas, dar vienas. Vandutę jau tąso traukuliai. Viskas turi savo kainą. Vandutei pasisekė, kad neturiu lopetos.

Išgirdęs triukšmą iš kabineto išlindo ir vyriausiasis, lyg atsitiktinai, tarp kitko, savo reikalais.

– Na, o jūs, Ruslanai Vladimirovičiau, ar jau pateikėte deklaraciją? – paklausiau mėgdžiodama davatkos Vandos toną.

– Kokią deklaraciją?

Pavlovas atrodė nustebęs ir dėl kažkokios mistinės deklaracijos, ir dėl kreipinio.

– Vandos paklauskite, ji viską pasakys ir paaiškins.

01-09

– Viktorija Vasilenko, taip? – perklausė Tomas Miliušis, Dansbugro apygardos VPK Sunkių nusikaltimų tyrimo skyriaus vyriausiasis tyrėjas, pildydamas įtariamojo apklausos protokolą.

– Taip, Vasilenko.

– 1984-tų birželio dvidešimt penkto?

– Taip.

– Kalbą?..

– Moku.

– Dabar papasakokite apie lapkričio aštuonioliktos įvykius.

– Nuo kur pradėti?

– Nuo pradžių, – atsakė ir pažiūrėjo į mane su dirbtinai malonia šypsenėle. Tarsi viskas bus gerai.

Kūrva, žinau aš šitas šypsenėles.

– Lapkričio aštuonioliktos vakare su Litvinskos PK viršininku Sorokinu ne tarnybos metu važinėjome automobiliu po miestą. Sustoję degalinėje sutikome Litvinskos PK specialistą Romaną Danilko. Jis pylėsi dyzeliną į kanistrus. Mums pasirodė, kad jis buvo kažkoks sutrikęs, pasimetęs, elgėsi nelabai mandagiai, tarsi ką nors slėptų. Kadangi iš degalinės Danilko pasuko link išvažiavimo iš miesto, nutarėme pasekti ir pažiūrėti, kur jis važiuoja. Na, jis elgėsi įtartinai, dėl to jį sekėme. Įtarėme, kad degalai galėjo būti vogti, na, tarnybos reikmėms, ta prasme. Manėme, galbūt jis juos ketina parduoti kam nors. Norėjome sužinoti, kam. Dėl to sekėme. Danilko nuvažiavo prie apleistos fermos, per laukus. Ten, kur ir įvyko visi įvykiai. Kai atvykome prie fermos, stovėjo tik Danilko automobilis, paties Danilko nesimatė. Pradėjome jo ieškoti. Sorokinui užėjus į ūkinį pastatą, kažkas jam trenkė. Buvo tamsu, tai iš pradžių nemačiau, ar ten buvo Danilko, bet vėliau pažinau jį iš balso. Surikau jam, kad liautųsi, tada jis išėjo iš pastato, trenkė man kastuvu ir pradėjo mane vytis. Vydamasis grasino užmušti. Sakė: „užmušiu jus visus“. Apibėgau aplink ir įbėgau į to pastato vidų. Jis įbėgo iš paskos. Su savimi turėjau pipirinių dujų balionėlį, kai išgirdau, kad jis arti, papurškiau dujų. Užpuolikas susirietė ir iš rankų išmetė kastuvą. Aš susiradau tą kastuvą ir trenkiau kelis kartus. Man pasirodė, kad dujos tik laikinai jį sustabdė. Bijojau dėl savo sveikatos ir gyvybės, todėl su kastuvu kelis kartus trenkiau. Neskaičiavau kiek kartų, nes buvau labai susijaudinusi. Kai įsitikinau, kad užpuolikas nebekelia pavojaus, skubėjau suteikti pagalbą Sorokinui. Jis buvo sužeistas ir be sąmonės. Tamsoje negalėjau įvertinti jo būklės. Kadangi nepažįstu vietovės, nekviečiau pagalbos, nes nežinočiau, kaip apibūdinti vietą, kurioje buvome. Taigi nutariau grįžti į miestą savarankiškai automobiliu, kuriuo ir atvykome. Viskas.

Man džiūvo burna, tyrėjas spėriai skrebeno klaviatūra, stengdamasis surašyti visus mano iš anksto sugalvotus ir surepetuotus parodymus. Baigęs rašyti, suklapsėjo kelis kartus pele, spėju, atsidarė kitą dokumentą, kuriame jau laukė man paruošti klausimai ir iš segtuvo išsiėmė keletą nuotraukų.

– Kodėl su Sorokinu buvote tą vakarą mieste?

Kas per debiliškas klausimas. Nesuprantu, kokio jis atsakymo tikėjosi.

– Nes nebuvo, ką veikti.

– Tiesiog?

Skėstelėjau rankomis.

– Taip, tiesiog. Ketinome pasivažinėti, nes buvo blogas oras ir šalta. Gal vėliau kur sustoti kavos. Ar ko.

– Supratau, – ir spėriai subarškino klaviatūrą. – Kas būtent jums sukėlė įtarimą dėl Danilko?

– Drebančios rankos, išraudęs veidas, nerišli kalba. Be to, jis pylėsi degalus į kanistrus.

– Tai jis buvo girtas?

– Nemanau. Danilko man pasirodė toks žmogus, kurį labai lengva išmušti iš vėžių. Toks labai impulsyvus. Ir mus pamatęs jis akivaizdžiai susinervino. Mus, turiu omenyje mane ir Sorokiną. Jis susinervino ir man kilo klausimas, kodėl.

– Ar jūs sekate visus įtarimą sukėlusius asmenis?

– Kuo tai susiję su byla?

Tyrėjas tyliai šnypštelėjo iš nepasitenkinimo ir pašnairavo į mane.

– Atsisakote atsakyti į klausimą?

– Neatsisakau. Aš esu prokurorė. Prieš tapdama prokurore dirbau kriminalinės policijos tyrėja, buvau policijos pareigūnė...

– Bet dabar nesate.

– Nesu, bet nemanau, kad tai priežastis liautis kreipti dėmesį į įtartiną elgesį.

Miliušis iš nuotraukų krūvos išsitraukė keturias ir išrikiavo priešais mane. Tai buvo stop kadrai iš degalinės stebėjimo kamerų.

– Ar pažįstate nuotraukose esančius asmenis?

Parodžiau save, Sorokiną, Danilko.

– Parodykite Danilko automobilį, kurį sekėte.

Kažkokia keista čia apklausa. Parodžiau į baltą Danilko Pasatą.

– Jūs sakėt, kad galvojot, kad jis vagia degalus. Kodėl taip pamanėte?

– Nes tai buvo ganėtinai akivaizdu, – nusijuokiau. Šitas tyrėjas kažkoks iš medžio iškritęs su tokiais klausimais. – Pareigūnai arba gauna tarnybinį automobilį funkcijoms vykdyti, arba, jei tarnybinių automobilių komisariatas neturi pakankamai, o jūs man parodykite apygardoje nors vieną komisariatą, kuris turėtų pakankamai, tada jie funkcijoms vykdyti naudoja asmeninius automobilius. Tokiais atvejais pareigūnui yra kompensuojamos išlaidos kurui. Išlaidos kompensuojamos per kuro korteles: tai yra įstaiga, komisariatas sudaro su degaline sutartį ir gauna mokėjimo kortelę. Ta kortelė yra duodama pareigūnams įsipilti kuro į asmeninį automobilį tarnybos funkcijoms vykdyti. Kiek teko matyti, retai kada yra realiai tikrinama, kiek per dieną pareigūnas nuvažiuoja kilometrų, vykdydamas tas savo funkcijas, taigi praktika tokia, kad kas jau gauna tą kortelę, tai pilasi, kiek telpa. Ir kur telpa.

Tyrėjas net išraudo beklausydamas.

– Palaukit, kaip? O kelionės lapai, taigi viskas fiksuojama!

– Kelionės lape deklaruojamas nuvažiuotų kilometrų skaičius, kuro sąnaudų norma, užpiltas degalų kiekis. Bet kas tikrina, kiek realiai buvo nuvažiuota kilometrų? Pagal ką nustatoma kuro norma? Iš lempos dažniausiai.

Man atrodo, kad ką tik atskleidžiau žmogui vieną iš piktnaudžiavimo tarnyba schemų. Jo veide degė susižavėjimas, nuostaba ir kartu pyktis.

– Palaukit, kaip dabar man čia trumpai surašyti?

– Rašykit: „Danilko degalinėje pylėsi degalus į atskirus kanistrus, kilo įtarimas, kad jis galėjo neteisėtai naudotis PK išduota atsiskaitymo už tarnybinius degalus priemone“.

– Palaukit, palaukit, lėčiau.

Pakartojau tarnybinių degalų litaniją dar du kartus, paskui dar kartą kartu perskaitėme jo formuluotę, kad įsitikintume, jog viskas surašyta gerai.

– Taip, kur mes baigėm... Mhm... Tai jūs sekėte Danilko dėl to, kad įtarėte, kad jis vogė kurą?

– Ir dėl to.

– O tai gal tiesiog kitą dieną reikėjo pranešti, na, vadovybei?..

Pasikrapščiau galvą. Taigi Sorokinas ir buvo vadovybė.

– Norėjome sužinoti, gal jis kartais tą kurą pardavinėja.

– Aha... – tyrėjas dirstelėjo į laikrodį ir sukruto. Žinojau, kad po penkiolikos minučių buvo numatyta ir paties Sorokino apklausa. – Ar tuo metu turėjote įtarimų, kad Danilko galėjo būti žudikas byloje, kurią atvykote tirti?

– Ne, tuo metu pagrindo įtarti Danilko nebuvo.

– Reiškia, jūs jį sekėte ne todėl, kad išsiaiškintumėte, ar jis žudikas?

– Ne.

– Ar jūs buvote ginkluota?

– Ne, turėjau tik pipirinių dujų balionėlį.

– Ar žinojote, kad Sorokinas turi tarnybinį pistoletą?

– Nežinojau, kol jis jo neišsitraukė tada, kai atvykome į apleistą fermą.

– Ar žinojote, kam priklauso ferma?

– Ne.

– O ar nemanėte, kad įsibrovėte į svetimą nuosavybę?

– Ne. Ferma buvo apleista, tai akivaizdžiai matėsi. Ji nebuvo niekaip aptverta, nebuvo jokių ženklų, liudijančių, kad tai yra privati valda, joks asmuo nepareiškė draudimo įvažiuoti į teritoriją. Be to, mes važiavome lauko keliu, nors tai nebuvo nei žvyrkelis, nei asfaltuotas kelias, tačiau net ir naktį aiškiai matėsi provėžos, o keliu pagal įstatymus gali naudotis visi.

– Bet sakėte, kad buvo tamsu. Kaip jūs matėte, kad ferma apleista?

– Būtent iš to, kad niekur nebuvo šviesų, matėsi, kad pastatuose nėra langų, kad durys kai kur atviros.

– Supratau, – ir suskrebeno klaviatūra.

– Ar matėte kitų asmenų, be Danilko?

– Ne, mačiau tik jo baltą Volkswagen automobilį.

– Žinot, tyrėjai fermoje rado keturis tipus pėdsakų. Vieni, suprantama, priklauso jums, antri – Aleksandrui Sorokinui, treti – Romanui Danilko. Kol kas nustatinėjame, kas galėtų būti ketvirtųjų savininkas. Ar turite kokių minčių?

– Ne, – atsakiau.

Kažkokia bloga nuojauta persmelkė.

– Kiek smūgių sudavėte Danilko?

– Neskaičiavau.

– Apytikriai?

– Tris-keturis.

– Ekspertizės metu nustatyta, kad turėjo būti suduota bent dešimt smūgių. Ar taip galėjo būti?

Gūžtelėjau pečiais. Galėjo būti, žinoma. Juk daužiau tol, kol iš tos galvos nieko neliko. Galėjo ir visas tuzinas būti.

– Kada supratote, kad Danilko negyvas?

– Kai tą patį vakarą iš ligoninės su tyrėjais grįžome į tą fermą. Ten jis gulėjo tam pastate.

– Tai iki tol dar manėte, kad jis gyvas?

– Tuo metu apie tai negalvojau. Kadangi jis puolė pirmas, aš tik gyniausi, vėliau stengiausi kuo skubiau nugabenti kolegą į ligoninę.

– Tai jūs norite pasakyti, kad čia visiškas atsitiktinumas, kad Danilko ir buvo jūsų ieškomas žudikas? Kad sekėte jį visiškai atsitiktinai?

Šiek tiek nustebau, kad jis nepaklausė, o kodėl gi palikau Danilko gulėti prie fermos, kodėl nepasirūpinau pristatyti ir jį į ligoninę, gal turėjau išankstinį ketinimą nesuteikti jam pagalbos? Aš būčiau šito paklaususi.

– Byloje nebuvo duomenų, leidžiančių teigti, kad jis galėjo būti žudikas. Lena Sorokina patvirtino, kiek žinau, kad ji buvo pagrobta Danilko, taip pat ta aplinkybė, kad Danilko ją pagrobęs atvyko į apleistą fermą, kurioje jau buvo sukaupta nemažai dingusių žmonių kūno dalių, jau yra šis tas tyrimui. Bet iki lapkričio aštuonioliktos viso šito nežinojome.

Tyrėjas parodė keletą nuotraukų, jose pabaksnojau, pro kur įėjo Saša, pro kur bėgau aš, kur gulėjo Danilko kūnas.

– Kokie jūsų santykiai su Aleksandru Sorokinu?

Šito klausimo nesitikėjau.

– Dabar ar tuo metu?

– O yra skirtumas?

– Skirtumas tas, kad dabartiniai mano santykiai su Sorokinu yra nesusiję su byla.

Tyrėjas šyptelėjo. Matyt, jis buvo įpratęs prie paprastesnių bylų ir prie situacijų, kai į bet kokius jo klausimus yra atsakoma be išsikalinėjimų. Arba tiesiog turėjo mažai patirties.

– Kokie buvo jūsų santykiai su Aleksandru Sorokinu lapkričio aštuonioliktą?

– Dalykiniai. Kolegiški.

– Bet tą vakarą visgi leidote kartu? Ne darbo metu?

– Taip. Čia kažkas neįprasto?

– Ne, anaiptol.

Tikėjausi, kad tyrėjas susipras palikti šį klausimą ramybėje, nes jau ganėtinai akivaizdžiai atrodė, kad jis viso labo šniukštinėja.

– Ar dar norėtumėte ką nors pridurti? – subarškinęs klaviatūra ir paklapsėjęs pele paklausė tyrėjas.

– Neturiu, ko pridurti.

Kol Miliušis baigė pildyti būtinus protokolo rekvizitus, skaitė, kažką taisė, dairiausi po jo kabinetą. Nedidelis, visos sienos nuklotos lentynomis su segtuvais. Stalas keliais sluoksniais padengtas popieriais, segtuvais. Nuotraukos iš įvykio vietos vis dar gulėjo tų popierių viršuje. Degalinės stebėjimo kamera sumontuota taip, kad iš vieno kampo aprėpia beveik visą degalinės teritoriją. Vienas dalykas tuose stop kadruose patraukė dėmesį. Pirmojoje nuotraukoje, kuri gulėjo pačiame viršuje, matosi Danilko ir mes su Sorokinu, bet dar tik beeiną prie jo. Antros nuotraukos mačiau tik kamputį, bet tame kamputyje jau buvo matyti kitas automobilis. Juodas Volvo, valstybinis numeris D-GV-25780 ATN. Pakėliau tuos keturis stop kadrus. Taip, antrojoje nuotraukoje tikrai buvo tamsios spalvos Volvo, D-GV-25780 ATN, stovintis kitoje degalinės pusėje, už parduotuvės, jis buvo ir trečiajame stop kadre, stovėjo toje pačioje vietoje. Ketvirtajame kadre, kur Danilko jau likęs tik vienas krauna kanistrus į bagažinę, Volvo nebėra. Nebuvau tikra, negalėjau prisiminti Daškevič Volvo numerio, bet skaičiai tikrai buvo kažkokie panašūs.

– O čia yra byloje įrašai iš šitos degalinės? – paklausiau tyrėjo, kai šis padavė man atspausdintą apklausos protokolą.

– Taip, yra.

– Gal galima būtų pamatyti?

– Nelabai.

– Susipažinti su byla?

– Jūs apklausiama kaip liudytoja, taigi pagal BPK…

– Pagal BPK aštuoniasdešimt antro straipsnio trečią dalį, atsižvelgiant į tai, kad ką tik daviau parodymus apie savo pačios galimai padarytą nusikalstamą veiką, reikalauju pripažinti mane įtariamąja.

– Ar jūs čia rimtai, kas čia dabar yra?

Tyrėjo veidas ištįso, išraudo ir atrodė, kad jis tuoj tuoj verks.

– Man reikia to įrašo.

***

Prieš apklausą tikėjausi, kad kaip nors pavyks prasilenkti su Saša, tačiau dėl mano durnų prašymų iš tyrėjo kabineto išėjau likus vos porai minučių iki Sorokino apklausos. Nuo tos nevykusios Kalėdinės vakarienės su Saša nekalbėjau, nei bandžiau jam skambinti, nei jis man skambino. Todėl, kai pamačiau jį sėdintį koridoriuje, nežinojau kokios reakcijos tikėtis.

Man pavymui iš kabineto išlindo ir Miliušis, pažiūrėjo Sašos pusėn ir mostelėjo ranka:

– Sveiks, Sania, aš pakviesiu!

Toks, sakykim, familiarus pasisveikinimas.

– Labas, – pasakiau priėjusi.

– Labas, Vika, – atsakė atsistodamas. – Tai su naujais.

– Aha, ir tave.

– Ką tu?

– Ai, nieko gi va, – gūžtelėjau pečiais ir pažiūrėjau Miliušio kabineto pusėn.

– Kaip sekėsi?

– Nežinau, gal gerai.

– O šiaip kas, kaip šventės? – neatlyžo.

– Nieko ypatingo.

– Žinai, mano mama labai nusiminė, kad per Kalėdas turėjai išvykti.

Jaučiau, kad jis kažkaip suko ratus aplink „kalėdų“ temą, nors man atrodė, kad dabar nebuvo nei tinkamas laikas, nei tinkama vieta tą temą plėtoti. Kažkaip reikėjo užglaistyti šitą klausimą, nors ir labai norėjosi priminti, kiek stikliukų jis pats tą vakarą ištuštino ir kad jei jo motinai ir yra dėl ko nusiminti, tai būtent dėl to.

– Man labai gaila, – atsakiau.

– Na, va, visiems gaila. Žinai, aš gal kiek pasikarščiavau tada…

Tai čia taip šiais laikais vadinasi, kai prisigeri ir pritauški nesąmonių – pasikarščiavimas. Tik pamanykit.

Saša pažiūrėjo į telefoną.

– Gal mes galime kada kur susitikti? – paklausė. – Jei, žinoma, Pavlovas tave išleis.

– Prie ko čia Pavlovas?

– Taigi judu kartu gyvenat, kiek žinau?

– Negyvenam.

– Tai išsiskyrėt?

Nu o ką aš galėjau atsakyti į tokį klausimą? Viena vertus, aš suprantu, kad jam iš šalies dalykai gal vienaip atrodė, kita vertus, dėl tos situacijos jau esu jam davusi ataskaitą ir paaiškinimą ir tuo metu jis net, rodos, buvo blaivus.

– Saša, mes neišsiskyrėm su Pavlovu, ir niekada neišsiskirsim, nes mes nebuvom pora ir nesam pora. Aš jau tau tą sakiau ir tu vis tiek užsivedęs ant to pačio.

– Gerai, nepyk jau.

– Paskambink.

01-12

Pirmadienį iš pat ryto Pavlovas pasikvietė pas save į kabinetą aptarti bylas. Iš jo veido mačiau, kad nieko gero.

– Rado tą mergą iš Sedos.

– Nužudytą? – paklausiau naiviai.

– Jo, bus mūsų. Mane jau spaudžia vyr. dėl šito, – parodė pirštu į viršų. Apygardos vyriausiasis, suprask. – Jį spaudžia iš generalinės. Šita byla šiandien per visus laikraščius… Ir mums reikia rezultato. Jiems reikia rezultato. Greitai. Ką mes turime?

– Nieko.

– Buvot susitikus su Daškevič?

– Buvau.

– Ir ką?

– Nieko. Išsiaiškinau tik tiek, kad jaunasis Daškevič nukirto tuos du iš Sedos, kur miške rasti. Ką jau ir taip žinom. Ten buvo tai kūrvai apsauga senio Daškevič nusamdyta. Viskas. Kur dingo pati Bauer niekas nežino. Stepui Daškevič tai išvis nusišikti, ji paprašė apsaugos nuo jo sūnaus, tas nusamdė, bet paskui, kai ji dingo, tai jis tiesiog kitą mergą susirado ir tiek žinių.

– Nu bliamba. Tai mes rimtai nieko neturime.

– Tik tiek, kad žudikas galimai važinėja su tamsiu sedanu.

– Galimai?

– Galimai. Garis Daškevič važinėja tamsiu sedanu.

– Ir kaip dar koks milijonas kitų garių. Vika, nebepradėkit vėl šito.

Patraukiau pečiais.

– O jūs, Ruslanai, ten žinot dėl tos naujos aukos kokių detalių iš Sedos? Gal jie ką nors karštais pėdsakais?

– Kokiais karštais… – numojo ranka Pavlovas. – Aš girdėjau tik tiek, kad ten tėvai labai užtrimitavo dėl tos mergos ir visi ten jos ieškojo, skelbimus kabino, nu ir taip toliau. Ir rado galiausiai.

– Net ne mentai rado?

Vyriausiasis papurtė galvą.

– Žodžiu, Vika. Reikalas toks, kad mums per šią savaitę reikia įtariamojo. Ta prasme, man buvo duotas toks terminas. Iš mano vadovo. Iš generalinės.

Pavlovas žiūrėjo į mane nenuleisdamas akių, tarsi laukdamas kažkokio išganingo atsakymo. Kurio aš neturėjau.

Popietinėje spaudos konferencijoje su Pavlovu sutartinai linksėjome galvelėmis, lapsėjome akelėmis ir tauškėme, kad jau turime bent tris potencialius įtariamuosius, taip, net pavadinome tuos fantomus „įtariamaisiais“, ir greitu laiku visi nužudymai bus išaiškinti.

– Blet nežinau, ką daryti, – po konferencijos vyriausias ir toliau mynė takus į niekur savo kabinete.

– Galim tą Daškevič vaikį kabinti, – pusiau juokais, pusiau rimtai pasakiau.

– Vika.

– Suorganizuosiu slaptą liudytoją jam. Juokų darbas. Duok man žmogų, įrodymus aš surinksiu.

– Bet tai čia gi pasius visi.

– Bet tai kai prikolas bus.

Buvo gaila žiūrėti į Pavlovo desperaciją. Visus šiuos darbo imitavimo metus žinojau, kad ateis vieną dieną tokia „krizė“. Bet ilgainiui problemos išsisprendžia vienaip ar kitaip. Viskas išsisprendžia vienaip ar kitaip. Net jei nieko nedarai, laikas staiga nesustoja. Mes nesame tokie svarbūs istorijos tėkmei ir visiems palengvėtų, jei nustotume apsimetinėti, kad yra priešingai. Viskas vienaip ar kitaip baigiasi. Baigsis ir šitas furoras. Tos moterys vis tiek nebegyvos, niekas jų nebeprikels ir klausimas dar, ar reiktų.

Artėjo penkta valanda ir už kabineto durų girdėjosi bundantis darbo pabaigos uraganas. Kažkas greitu žingsniu iškaukšėjo prieš penkias. Žlega raktai, pleška tualeto durys. Trumpi pašnekesiai susitikus tarpduryje. Dzingteli indai – kažkas skuba paskutiniosiomis darbo minutėmis išplauti popietinės kavos nuodėmes. Prokuratūra niekada nebūna taip kupina gyvybės, kaip ryte, per pietus ir penktą. Penktą, kada visi skubėdami plauna puodelius, plauna rankas ir į lentynas krauna visus dienos negyvėlius, išlaužtus sandėliukus, nežinia kur liūdinčias nuvarytas mašinas, rakina kabinetus, kad tik netyčiomis neprasprūstų kuris negyvėlis ar pavogtas dviratis kartu su jų mintimis namo. Namo į standartinius blokinius inkilėlius su persikiniu euroremontu. Su kamščiais gatvėje. Su prigrūstais kiemais. Su klykiančiais vaikais ir atsibodusiomis jų istorijomis. Su geriančiais vyrais ir storomis žmonomis. Prieš akis išsiguldžiau savo negyvėles. Jos visos tam tikru momentu savo gyvenime sutiko tą patį žmogų su tamsiu sedanu. Besėdėdama prisiminiau, kad benamis, kuris skambino iš Majarsko autobusų stoties, skambučio užsakovą apibūdino kaip… tuoj… protokolas, taip, ieškojo gėrybių, va… „Matė, kad buvo tamsaus gymio, vidutinio ūgio ir liesas.“ Po pokalbio su seniu Daškevič nusprendžiau, kad sūnelis negali būti susijęs su šių moterų nužudymais dėl motyvo stokos, bet ar psichopatui tikrai reikia motyvo?

Atsiverčiau informaciją, kurią buvau surinkusi apie Garį Daškevič dar tada, kai isterikavau dėl mane sekusio juodo Volvo. Jis dirba advokatų kontoroje „Skrzecz ir partneriai“. Kaip skelbia šios advokatų kontoros svetainė – advokato padėjėju. Padėjėju? Juk tas suskis dar studentas! Socialinio draudimo įmokų mokėjimo pradžia – šių metų, ne, praėjusių metų kovo mėnuo. Pirmoji auka – Rita Katkevič iš Friburgo, nužudyta pernai kovo mėnesį. Peržiūrėjau internete viešai skelbiamus posėdžių tvarkaraščius. Friburgo apylinkės teisme kovo mėnesį buvo du posėdžiai, kuriuose bylos šalis atstovavo „Skrzecz ir partneriai“ atstovas. Nenurodyta, koks. Kovo penktą ir dvidešimtą. Rita dingo kovo penktą, kūnas rastas kovo dvidešimt aštuntą, apytikris mirties laikas – tarp kovo trečios ir dešimtos. Kas toliau? Gegužė: dvi aukos Vladimirovske, Natalija Bauskanė ir Aliona Bielko. Natalijos Bauskanės pasigesta penktadienį, gegužės devintą, mirties laikas – tarp gegužės devintos, dvidešimt trečios valandos ir gegužės dešimtos penktos valandos. Alionos Bielko niekas nepasigedo, apytikris mirties laikas – tarp gegužės pirmos ir dešimtos dienos. Vladimirovsko apylinkės teismas, posėdžių tvarkaraštis. Gegužės devintą – viena byla, ieškovo atstovas „Skrzecz ir partneriai“. Patikrinau tų bylų sprendimus, kai kurie jau įsiteisėję ir paskelbti viešai. Sprendimai buvo nuasmeninti, bet parašyta, kad byloje dalyvavo, pavyzdžiui, ieškovo atstovas advokatų kontoros Skrecz ir partneriai advokato padėjėjas G. D. Žinoma, G.D. gali reikšti ir Gaidys Didžiausias, bet nebūtinai. Viskas dėliojasi kaip pagal vadovėlį.

Laikrodis jau suko septynių link, penktos valandos tornadas jau buvo pakeliui namo, o koridoriuje išgirdau vyriausiojo kabineto duris. Žinojau, kad netrukus jis užklys ir čia ir iš įpročio lieps eiti namo, nesėdėti po darbo, nes už viršvalandžius niekas nemoka.

– Nesimiega? – paklausė pasirėmęs tarpduryje. Pro atleistą kaklaraištį matėsi prasegta viršutinė marškinių saga, o paprastai tvarkingai sušukuoti plaukai sruogomis krito ant kaktos. Kaip tada klube. Po velnių, jis gerai atrodo.

– Ruslanai, turiu dvi naujienas.

– Gerą ir blogą?

– Tegu bus gera ir bloga. Aš čia žiūrėjau šitų nužudymų chronologiją ir radau tam tikrų sutapimų, kurie savaime nieko neįrodo, bet veda prie vieno žmogaus. Tai čia geroji naujiena. Blogoji yra ta, kad tas žmogus yra Garis Daškevič.

Koks kalambūras. Pavlovas atsiduso, kai papasakojau jam apie savo šitą visą šio vakaro analizę ir Daškiuko teismo posėdžių ir aukų mirties laikų sutapimus. Prisiminiau, kad rankinėje voliojasi USB atmintukas su vaizdo įrašu, kurį vakar ne visai gražiai išsireikalavau iš tyrėjo Miliušio.

– Kas čia yra? – paklausė Pavlovas, kai paleidau įrašą.

– Gal čia nieko svarbaus, bet kažkaip vakar per apklausą man užkliuvo čia ta juoda mašina. Nes kažkaip keistai ji ten, vienam kadre yra, kitam jau nėra. Ir dar numeris…

Knisau popierius byloje ieškodama išrašų apie Daškevič.

– Pareiškė įtarimus? – prislopintu balsu paklausė Pavlovas, tarsi klaustų, ar sergu vėžiu. Ne, nesergu.

– Nepareiškė. Neklauskit.

Pavlovas pasitraukė kėdę prie stalo.

– Čia tas žudikas? – mostelėjo į Danilko. – O čia – simpatija?

Pavlovas iškart pažiūrėjo į mane, kaip sureaguosiu. Suprantama, čia gi klausimas ne tylai užpildyti.

– Ne, čia Sorokinas, – atsakiau. – Paskutinį kartą, kai jį mačiau, išvadino mane kūrva.

Pavlovas šiek tiek pasimetė. Gal ir ne visai tiesą pasakiau, bet dabar tai buvo nesvarbu, todėl suskubau dėmesį grąžinti prie bylos:

– Va šita mašina…

Tuo pat metu, kai įraše su Saša priėjome prie Danilko, antrame plane, degalinės pastato šone pasirodė juodas Volvo sedanas, D-GV-25780 ATN. Atvažiavo greitai, bet staigiai sustojo ir išjungė šviesas. Stovėjo ten, kol šnekėjomės su Danilko. Kai patapšnojau Danilko per petį, automobilis pajudėjo atgal ir dingo iš kadro. Kadangi buvo tamsu, o Volvo važiavo be šviesų, nebesimatė, į kurią pusę jis nuvažiavo, jei išvis nuvažiavo. Visą šį laiką iš automobilio niekas neišlipo. Pagaliau išknisau transrego išrašą, taip D-GV-25780 ATN.

– Čia Daškevič Volvo.

– Nu, čia nauja aplinkybė byloje, tik nežinau, ar dabar daugiau, ar mažiau aiškumo? – po kelių akimirkų mąslios tylos pasakė Pavlovas.

– Ai, ir dar tas tyrėjas sakė, kad jie rado keturių žmonių pėdsakus.

– Žinau.

Klausiamai pažiūrėjau į Pavlovą.

– Vika. Nu taigi mes tą bylą užbaigėm. Tų nužudymų, ta prasme. Buvo ten visokių apžiūrų, rado Danilko bute, ne, ne bute, sandėliuke ten kažkokiam įrankius, rado kraujo ir taip toliau. Ketvirti pėdsakai rasti tik prie fermos, niekur kitur kito pašalinio asmens pėdsakų nebuvo rasta, nei Danilko bute, nei tam sandėliuke, nei mašinoje. Niekur. Tai kaip ir nebuvo pakankamai duomenų konstatuoti, kad buvo bendrininkas, ir tyrimas nutrauktas pagal BPK 3 straipsnį. O tai tas tavo tyrėjas kažką kito nustatė, ar rėmėsi šitos bylos duomenimis?

– Jis niekuo nesirėmė. Čia aš pamačiau tą mašiną ir tiek.

– Tai mes turim ką? Yra Daškevič, kuris buvo maždaug tada ir ten, kur buvo nužudytos mūsų aukos, be to, jis buvo degalinėje tą vakarą, kai jūs su Sorokinu susidūrėt su Danilko ir Danilko byloje yra kažkoks nežinomas asmuo buvęs fermoje įvykio metu?

– Taip išeina. Aš dar pagalvojau, kad Lena Sorokina, ta moteris, kur buvo bagažinėje, ji gyvena ketvirtame aukšte, o Danilko ją užpuolė namuose. Jam tikrai būtų reikėję pagalbos nusinešti ją iš ketvirto aukšto laiptais į mašiną. Blogai tai, kad mes neturim nieko daugiau prieš Daškevič, o vien tai, kad jis buvo tam tikru laiku tam tikroje vietoje nieko neįrodo.

– Nu kaip čia pasakius, – pasakė susimąstęs, – kartais tai daug ką įrodo. Tik tokiais atvejais jau tikrinti reikia. Ar atsitiktinai asmuo buvo tam tikroje vietoje, ar tikslingai.

– Gal yra kokių liudininkų?

– Su tos moteriškės pagrobimu, tai nenustatė jokių liudytojų. Niekas nieko nematė, negirdėjo.

– Teoriškai čia gali būti atsitiktinumas, kad Daškevič Volvo buvo toje degalinėje tuo laiku. Bet realiai, gal Daškevič ir Danilko galėjo veikti kartu? Kaip bendrininkai? Jei mes darom prielaidą, kad Daškevič yra mūsų žudikas poetas…

– Bet žiūrėkit, Vika, tam įraše, tas Volvo lyg atvažiuoja, tada staigiai sustabdo, galbūt pamatęs, kad Danilko ne vienas, išjungia šviesas, kad neatkreiptų dėmesio, ir tyliai pasišalina.

Ir tada prisiminiau, kad dar Litvinskoje surašiau tarnybinį Danilko už tai, kad jis įregistravo popieriūkštį su nuoroda, kur yra lavonas. Tas raštelis buvo eiliuotas.

– Ruslanai.

– M?

– Danilko byloje, jei pamenat, buvo toks gautas raštelis, kur parašyta apie lavoną.

– Nu.

– Aš dabar tiksliai nepamenu, bet ten buvo kažkoks ketureilis, tipo surimuota, „miške-kilometre“, kažkas panašaus. Šitoj byloj pranešimas apie lavonus taip pat buvo eiliuotas!

– Nu ir vis tiek tai nieko neįrodo, – pasakė Pavlovas, atsilošęs kėdėje. – Vika, žiūrėkit į šituos įkalčius irgi šiek tiek kritiškai. Ar tikrai šitie duomenys kažką rodo, ar čia tik bandom tempti juos link Daškevič bet kokia kaina, ignoruodami kitas aplinkybes?

Gal Pavlovas ir teisus. Bet visuma dažnai susideda iš mažų detalių, mažų dalykų, kurie siejasi vienas su kitu glaudžiais saitais, kurie galiausiai nebepalieka vietos abejonei asmens kaltumu. Gal aš ir tempiu kažką kažkur, o gal jis pats eilinį kartą bijo žiūrėti ten, kur tie įkalčiai ištiestu pirštu rodo?

01-16

Tiesiai prieš mane ant sienos kabėjo plastmasinis laikrodis rudu ciferblatu, aukso spalvos skaičiais ir tokios pat spalvos rėmeliu. Rodė devynias minutes po dešimtos, o aš negalėjau įsivaizduoti interjero, kuriame šis laikrodis derėtų. Kai pradėjau dirbti prokuratūroje, tas laikrodis čia jau kabojo. Tikriausiai kabos ir tada, kai nebedirbsiu. Nenustebčiau, jei jį išrinko Vanda. Vanda irgi buvo čia, kai atėjau dirbti. Ir tikriausiai liks, kai išeisiu. Paskutinę darbo dieną prokuratūroje galėsiu atsinešti savo Mosbergą ir nušauti Vandą. Ir toje vietoje atsivertų juodoji skylė.

Su vyriausiuoju sėdėjom tylėdami prie ilgo šviesiai rudo stalo posėdžių salėje. Per vieną kėdę sėdėjo ir visos mūsų apygardos vadas su pavaduotoja. Kirilas Osipovskis. Iki šios dienos mačiau jį gal kokius tris kartus. Ir pavaduotoja, Oksana Gerasimenko. Girdėjau, kaip jiedu tyliai persimetė keliais žodžiais apie tarnybines mašinas.

Kartu su laikrodžiu skaičiavau sekundes, minutė po minutės. Viena Misisipė. Dvi Misisipės. Trys Misisipės. Keturios Misisipės. Penkios Misisipės. Šešios...

Praėjo penkios ilgos dienos nuo paskutinės poeto aukos. Dabar jos kūną jau pradeda graužti žemės kirmėlės, o mus tuoj sugrauš nenuovokios kirmėlės iš generalinės, nes per savaitę nepajudėjome nė per menkiausią žingsnelį į priekį. Poetas vis dar vaikščiojo laisvėje ir galbūt taikėsi naujos aukos. Bent jau aš, jo vietoje, kaip tik tą ir daryčiau.

Pavlovas nervingai krapštė pirštus ir lupo odą aplink nagus. Šios bylos nesėkmė gali kainuoti jam darbą ir karjerą. Aš neturėjau karjeros, turėjau tik darbą, taigi beveik neturėjau ką prarasti.

Uždėjau ranką jam ant riešo, kad pagaliau liautųsi.

Daškevič automobilis degalinėje Vladimirovske ir nenustatyto asmens pėdsakai fermoje, jie turi būti kažkaip susiję. Nutrauktoje nužudytų moterų byloje perskaičiau, kad pėdsakai greičiausiai bus vyro, tačiau dėl oro sąlygų kriminalistai negalėjo paimti pilnų antspaudų pavyzdžių, taigi net jei rastume batus, kurių dydis ir padų forma atitiktų fermoje rastus antspaudus, tai nebūtų pakankamas įrodymas patraukti atsakomybėn batų savininką. Žodžiu, akligatvis.

Tarkime, kad Daškevič ir Danilko visgi veikė kartu. Kontaktą jie greičiausiai užmezgė internetu. Taip, jei čia būtų filmas, tai mes su Pavlovu greitai panaršytume internete, klikt klikt, rastume grupę, vienijančią serijinius žudikus, netruktume nustatyti IP adresus, pagal juos nustatytume vartotojų tapatybes ir štai – tikrai, vienoje grupėje bendravo Danilko su Daškevič, planavo bendras veikas ir dalinosi asmeniniais pasiekimais. Deja, čia ne filmas. Deja, čia ne tas pats, kas naršyti po Veronikos Bauer Facebooko anketą, kurios ne tik kad ieškoti nereikia, o ji tiesiog padėta ir atverta: imkite mane ir skaitykite. Taip, internete pilna anoniminių puslapių, grupių, socialinių tinklų – vadink, kaip nori, – kuriuose gali rasti pačių įvairiausių šlykštybių kiekvieno rafinuotam skoniui. Bet elektroninių ryšių stebėjimas, kaip ir telefoninių pokalbių klausymas – reikia sankcijos. Net ir tokiu atveju, na, pafantazuokime, gavome teismo nutartį stebėti Gario Daškevič elektroninius ryšius. Ir ką? Nebe tie laikai, kai internetas visam kaimui buvo vienoje vietoje – kaimo bibliotekoje. O dabar? Nusipirkai telefoną, nusipirkai išankstinio apmokėjimo kortelę ir viskas, tu jau online. Mokėjai grynais – tavęs susekti nėra absoliučiai jokių galimybių.

Grįžtant prie poeto bylos, prieš Daškevič turėjime tik tai, kad jis dirba advokatų kontoroje, važinėja į komandiruotes darbo tikslais dirbdamas advokatų kontoroje ir, brolyti, kur tik jis pasirodo, kokia nors jauna vieniša moteris užverčia kojas. Vienas ar du kartai gali būti sutapimas, bet čia mes kalbame apie aštuonias damas. O tai jau nė joks ne sutapimas, tačiau ir vėl, teisme to nepakaks. Teismui reikia visas abejones išsklaidančių įrodymų: daiktiniai įrodymai, DNR, liudytojai. A, tiesa, liudytojai. Ak, tie kalbantys mėsos gabalai. Viską jie mato, viską jie girdi, viską jie žino. Įdėk pinigėlį ir išspjaus tau žodžius, kuriuos nori išgirsti.

Visą savaitę laikraščiai ir televizijos eksploatavo studentės iš Sedos istoriją. Jauna, perspektyvi, išplėšta iš gyvenimo per anksti. Ir žinoma, atsirado dešimtys viską mačiusių ir žinančių. Šitiek liudytojų, mačiusių su kuo ir kada ji važiavo, ką darė, kur ėjo. Vienas net buvo atsiradęs, kur matė, kaip automobilis atvežė ją į mišką. O policija, o ta policija, nieko netiria, neapklausia, neieško. Kur telefonų išklotinės, kur stebėjimo kamerų įrašai, kur tas, kur anas.

Surašiau gal dvidešimt įgaliojimų Sedos apylinkės PK tyrėjams apklausti liudytojus ir ką jūs manote? Visų pirma, žurnalistai atsisakė teikti duomenis apie galimus liudytojus. Kai kuriuos iš laidų pažino apylinkovai. Kiek sugaudė, skambino, siuntė šaukimus. Apylinkovai patys važiavo su tais žmonėmis pakalbėti. Beveik pusė apskritai nesiteikė atvykti į apklausas ar duoti parodymus. Didelė dalis tų, kuriuos visgi pavyko apklausti, kaip paaiškėjo, nėra tikri, kad matė tikrai tą merginą. O tas žymusis, neva matęs į mišką atvežtą merginą, paaiškėjo, kad tiesiog girtas ėjo namo keliu ir matė prie miško sustojusį automobilį, kuris sustojo, pastovėjo kelias minutes ir išvažiavo. Ir jis, aišku, nepamena, koks tai buvo automobilis.

O kur dar visi specialistai, geriausiai viską išmanantys ir žinantys. Visokio plauko ekstrasensai ir šamanai porina, kokia mergina buvo kovotoja, kaip ji priešinosi, nors ant lavono nėra nė vienos žymės, kad ji būtų nors kaip nors priešinusis. Na taip, juk jie nematė lavono. Iš pakampių ištraukti ekspertai psichologai paišo psichologinį žudiko portretą – koks jis vidinių demonų kamuojamas, kaip jis neradęs būdo realizuoti save visuomenėje, koks jis atsiskyrėlis, kaip žudymas yra jo meditacija, kaip jis išsilaisvina žudydamas. Vietiniai politikėliai kaltina policiją, tyrėjus, prokuratūrą, graso reformomis ir auginasi sau reitingus.

Mūsų audiencija pas visų prokurorų šventąjį tėvelį baigėsi lygiai dvyliktą. Nes pietų metas – šventas reikalas. Bylą tirti perėmė generalinė prokuratūra, kažkokia prokurorė Irina Kot, kuriai turėsiu perduoti visą surinktą medžiagą, jei „išvis yra, ką perduoti“. O mes su Pavlovu gausime po tarnybinį patikrinimą. Turiu pasakyti, kad didžiąją dalį laiko tiesiog prasėdėjau ir kartu su laikrodžiu skaičiavau Misisipes. Šventasis sostas leido suprasti, kad aš durna boba ir nieko nesuprantu ir išvis nėra čia ko su manim kalbėti. Užtat vyriausiąjį atitarkavo kaip turi būti ir už policijos, ir už mano darbą, ir šiaip už viską.

Po pietų prokurorė Kot grįžo susirinkti bylos. Su Pavlovu nusprendėm nieko nesakyti apie Daškevič. O be Daškevič nebuvo ką daugiau ir sakyti.

– Tai čia jūs turėjot nors vieną įtariamąjį? – paklausė Kot.

– Friburgo apylinkės PK buvo nustatę porą įtariamųjų, jiems buvo pareikšti įtarimai, bet nepasitvirtino.

– Bet tada dar ne jūs kuravote šitą bylą.

– Ne.

Jaučiausi kaip universitete per egzaminą, kai labai gerai moki visas temas, išskyrus kokias dvi, kurias nurašei kaip nereikšmingas. Ir gauni klausimą kaip tik iš jų.

– Aš nesuprantu, kaip taip gali būti. Negali gi nebūti jokio kabliuko. Nėra tobulų žudikų, visi ką nors palieka, bent menkiausią pėdsaką. Aišku, ne visi geba tuos pėdsakus rasti.

Vieną po kitos rijau šitas karčias piliules.

– Nu žinot, nežinau, ko čia ir paklausti. Gal duokit savo numerį, aš pasiskambinsiu, jei ko reikės. Nors nemanau, kad reikės, ką gi jūs čia man bepasakysite, – karčiai užbaigė Kot. – Viso gero.

01-21

– Tai ką, prisikukavot, balandėliai!

Tebūnie pašlovintas trečiadienio rytas, prasidėjęs įkvepiančiu Vandos vizitu. Iš generalinės atsiuntė pranešimą apie pradėtą tarnybinį patikrinimą. Vandutės užuomina apie „balandėlius“ leido įtarti, kad tokį pat gavo ir Pavlovas.

Viktorijai Vasilenko, pranešimas apie galimai padarytą tarnybinį nusižengimą. Generalinė prokuratūra turi duomenų, kad jūs galimai padarėte tarnybinį nusižengimą, o būtent laikotarpiu nuo 2014 m. gruodžio 8 d. iki 2015 m. sausio 16 d. neatlikote būtinų ikiteisminio tyrimo veiksmų kuruojamoje ikiteisminio tyrimo byloje Nr. 65-1-01218-14, taip vilkindama ikiteisminį tyrimą. Nepervargo rašydami, nelabai aišku nei kokių veiksmų neatlikau, nei kokius turėjau atlikti, nei kaip pasireiškė vilkinimas.

– Labas rytas, – įslinkau į Pavlovo kabinetą.

– Labas. Gavot?

Kilstelėjo perlenktą popierių nuo stalo. Linktelėjau.

– Mums, Ruslanai, reiktų susitarti, ką rašyti. Turiu omenyje dėl Daškevič.

– Siūlau nevargti, – Pavlovas atsilošė kėdėje. – Kiek žinau, jie jau turi ten kažkokį įtariamąjį. O mes gausim nuobaudas. Ta prasme, galim ten ką norim rašyti, jie vis tiek skirs nuobaudas.

– Iš kur čia tokia informacija?

– Paskambinau ir paklausiau. Kai šitie įvykiai taip buvo nušviesti žiniasklaidoje, tai, kaip man pasakė, yra būtina atkurti visuomenės pasitikėjimą sistema, o jį atkurti galima tik operatyviu tyrimui ir kaltų dėl vilkinimo nubaudimu. Taip pat leido suprasti, kad jei nuobaudas skųsime, tai doros mus viešumu ir visaip kitaip.

– O tai iš kur jie įtariamąjį paėmė?

– Šito man nesakė, – nusijuokė.

– Manot, čia realu?

Pavlovas papurtė galvą, paskui patraukė pečiais.

– Nemanau, kad taip greitai galėtų rasti tikrąjį žudiką. Ta prasme, procesiškai… Arba kažką pakiš, arba kažkoks durnius atėjo prisipažinti. Nu, žinai, kaip būna.

Palinksėjau, žinau.

– Bet čia gi sušaudymas laukia.

– Kam čia įdomu. Žmonės nori kraujo. Bet nu man įdomu, čia toks nestrateginis ėjimas. Nes anksčiau ar vėliau poetas pradės vėl žudyti. Turi gi pradėt.

– Gal nepradės? Byla tai bus uždaryta, dabar čia visi ant galvos sustatyti, bet prisimenat, kad jei ne pačio poeto užuominos, tikriausiai iki dabar tos bylos atskiros dulkėtų kur nors lentynose. O tai kokias nuobaudas gausim?

– Ko taip skubat, Vika? Va, pora dienų praeis ir sužinosit. Negi nemėgstat siurprizų?

– Jo, mėgstu, va tokie kaip tik mano mėgstamiausi.

– Sakė, neatleis.

– Čia labai griežta nuobauda, nežinau, ar ištversiu, – pasakiau ironiškai.

– Bylas jums greičiausiai pakeis. Kokias mašinas gal duos, ar sandėliukus. Su sandėliukais daug jau žmonių dirba, tai mašinos tikriausiai bus.

– Taigi man negalima su mašinom dirbti.

Dar nuo senų laikų dėl savo „korupcinio pobūdžio ryšių su organizuoto nusikalstamumo vienetais“ turėjau draudimą dirbti su tam tikromis bylų kategorijomis. Bylų, kurios gali būti susijusios su organizuotu nusikalstamumu. Nes man, atseit, gali daryti poveikį ir atvirkščiai.

– Gerb. prokurore, jūs, kaip matau, net tik nesekate jūsų tarnybinėje veikloje naudojamų teisės aktų pakeitimų, bet ir neskaitote prokuratūros naujienų intranete. Nuo naujųjų keičiasi nusikalstamų veikų klasifikacija ir mašinos nuo sausio 1-os yra D3 kategorija.

– Kaip sandėliukai?

– Kaip sandėliukai. Sodo nameliai. Butai.

– Tai čia man beveik paaukštinimas.

Likimo ironija. Prieš kelis metus mane išdulkino už visus mano kyšius ir ryšius, pastatė į doros kelią, sako: „vaike, eik“. Ir aš ėjau. Ėjau, kol priėjau akligatvį, vardu Garis Daškevič. Ir štai, pati sistema, pastatė mane atgal, ten iš kur atėjau. Kad vėl nueičiau klystkeliais.

Aš gi nuo to ir pradėjau. Atėjau į policiją, numetė man vogtas mašinas, manė, jauna naivi mergaitė, nesugadinta, nu nesusimaus gi. Nepridarys bėdos. Ir aš taip maniau, kol neatsiverčiau vienos bylos. Pavogtos dvi apybrangės mašinos, bandyta su vogtais numeriais išvežti į Otomanų respubliką, sugavo pakeliui, mašinos sulaikytos, du asmenys sulaikyti, po apklausos paleisti, įtarimai nepareikšti. Ir vienas iš tų asmenų buvo Pavelas Malenkovas, taip tas garsusis Malenkovas, linksniuojamas vos progai pasitaikius, tas garsusis Malenkovas, su kuriuo aš buvau nuolat guldoma į vieną guolį.

Niekam niekada nesakiau, o niekas ir neklausė, bet Malenkovą pažinojau seniai, dar gerokai prieš karą.

Su mašinoms buvome atidirbę dvi einamas schemas. Pirma, paprasta, kai realiai uždirbdavai už nieko nedarymą. Pavyzdžiui, Pavlikas nuvaro mašiną. Savininkas kreipiasi į policiją, pradedamas ikiteisminis tyrimas. Tada paskambina Pavlikas ir pasako, kuri yra jo byla ir byla gula ant sustabdytųjų lentynėlės su prierašu „Visi galimi duomenys surinkti, įtariamųjų nenustatyta“. Mašina su perkaltais VINais išvažiuoja į Otomanus arba į kitą apygardą. Babkės. Kita schema buvo kai Pavlikas iš užsienio (Sąjungos) atsivaro brangią mašiną (vogtą), užregistruoja čia (lengvai, nes Federacijoje galima patikrinti, ar mašina nebuvo vogta Federacijoje, bet jei mašina vogta Sąjungoje, niekaip nesužinosi) kokio nors bomžo vardu, apdraudžia. Tada to bomžo vardu rašo pareiškimą policijai, kad mašina pavogta. Pradedamas ikiteisminis tyrimas, ten suformini viską kaip reikia, kad tikrai buvo vagystė, įtariamieji nenustatyti, bylą dedi į lentyną, Pavlikas bomžo vardu gauna draudimo išmoką. Babkės. Tada Pavlikas perkala VINus, užregistruoja tą mašiną dar kartą, kaip atvarytą iš Sąjungos (taip pat, kaip ir pirmąkart) ir parduoda tą mašiną į užsienį, paprastai Otomanams. Babkės.

– O jums kas? – paklausiau Pavlovo, baigusi svajoti apie būsimus turtus.

– Tiesiai nesakė, bet klausė, ar turim laisvų etatų. Tai greičiausiai planuoja pažeminti pareigose. Čia būtų optimistinis variantas.

– Būsim kolegos, – primerkiau akį.

– Mes ir dabar kolegos, – mirktelėjo atgal Pavlovas.

Pro duris su trenksmu nesibeldusi įvirto Vanda.

– Vasilenko, jūsų ieško vėl iš NTTD! – surėkė ant viso koridoriaus. – Vėl kažko prisidirbote!

Ir numetus priekaištingą žvilgsnį į mane ir Pavlovą iškaukšėjo koridoriumi atgal į savo kamūrkę, palikusi pasimetime ne tik mus su Pavlovu, bet ir manęs ieškantį svečią iš NTTD.

Koridoriuje, sutrikdytas netikėto Vandos netakto trypčiojo senas geras mūsų draugas Karamazinas. Kai manai, kad jau visi devyni pragaro ratai ant tavo galvos nusirito, atvaro NTTD. Dievai, kas šį kartą?

– Labas rytas, jūs pas ką? – paklausė Pavlovas.

– Aš šiaip… Šiaip žinot, kadangi jau jūs abu čia, tai jei galima… – nebe tokiu užtikrintu tonu, kaip per kratas, mikčiojo Karamazinas.

– Kokiu klausimu? – griežtu tonu tęsė Pavlovas.

– Gal mes galim, nežinau… Kaip nors ne koridoriuje…

– Jei čia apklausa, tai ateikit su popieriais, o jei ne, tai galit čiuožt!

Ir trenkė durimis. Koks pilkas būtų gyvenimas be lašelio dramos.

Pamojau Karamazinui savo kabineto durų link. Suprantu, Pavlovas įjungė „neturiu-ką-prarasti-ir-man-dzin“ režimą ir tai, aišku, įkvėpė pakilt aukščiau nuo šitos purvinos kasdienybės ir eiti į priekį oriai iškeltu viduriniu pirštu, bet aš norėjau šįkart nusileisti visgi labiau ant žemės ir į problemą pažiūrėti racionaliau. Jei NTTD vėl mėgins ką nors kabinti, tai man geriau iš anksto žinoti, kas ir kaip.

– Kavos? – pasiūliau, kai Karamazinas pasikabino paltą ir prisėdo ant kėdės priešais mano stalą.

– Ne, dėkui.

Gerai, nes labai tingėčiau virti. Visada malonu, kai maloniai pasiūlius, svečias maloniai atsisako. Ne visiems duota šitą suprasti. Kiti gi, būna, užsimano tos kavos. Tada reikia ieškoti puodelio, kurio nėra, švaraus šaukštelio, kurio nėra, klausti, kokią mėgsta – stiprią, ar silpnesnę, su cukrum ar be. Tada prisimeni, kad kava spintelėje guli jau antrus metus ir yra šūdo skonio. Tpfu.

– Nors aš šiandien geriau nusiteikus nei mano viršininkas, bet prieš pradedant, aš turiu du klausimus, kaip visada, – pradėjau. – Pirma, kokia byla, antra, koks mano statusas.

Karamazinas giliai atsiduso ir apsidairė po kabinetą. Pro gatvės purvu apskretusį langą švietė šaltas žiemiškos saulės spindulys į smėlėtas kabineto grindis. Valytojos ir vėl nebuvo. Jau gal trečia savaitė. Saulėje skraidė dulkės, jų buvo tiek daug, kad net užėmė kvapą. Kažkur kapsėjo vanduo. Kabinetas iki lubų prikištas popierių ir kažkur kapsi vanduo.

– Byla vis dar ta pati, – pradėjo lėtai Karamazinas, – bet jūsų ji tiesiogiai nelies. Norėjau paklausti, kaip baigėsi ta jūsų byla, kur miške rasti du lavonai? Sedoje, pamenat? Ar radot žudiką?

Jo. Taigi pats senis Daškevič man papasakojo, kad tuodu užlenkė jo sūnelis. Bet ta byla niekaip neišspręsta. Ir vargu, ar bus. Bandžiau sukti uodegą:

– Matot, išsiaiškinome, kad abi aukos buvo susijusios su ON. Man oficialiai kaip ir uždrausta dirbti su ON, taigi turėčiau tą bylą perduoti kažkam, bet… prisipažinsiu, nespėjau.

– ON?

– Organizuotas nusikalstamumas. Gaujos.

– A, taip. Tiesa, čia pas jus filmuojama? Įrašinėjama? – paklausė prislopintu balsu.

Papurčiau galvą.

– Mes žinom, kas ten žudikas, – tęsė.

– Iš kur?

– Operatyvinė informacija. Žinau, ką jūs galvojat. Bet paklausykit. Mūsų, tai yra NTTD darbas yra susijęs su korupcijos prevencija. Teoriškai mes esame tam, kad visi piliečiai be išimčių neišvengtų teisingumo. Kad įstatymai galiotų visiems vienodai, ar tu eilinis darbininkas, ar koks politikas. Ar teisėjas. Bet jūs turbūt suprantat, kad ir mes susiduriam su labai dideliu spaudimu. Gal net didesniu, nei kad paprasti pareigūnai. Ir ne visada tas tikslas, apie kurį kalbu, būna pasiektas. Aš sakau „operatyvinė informacija“, bet realiai mūsų agentai iš neoficialių šaltinių surinko tam tikrą informaciją apie visuomenėje aukštą statusą užimančius asmenis ir jų šeimos narius. Ir toks atsitikimas, turiu omenyje, su tais dviem nužudytaisiais, toks įvykis nėra pirmas. Aš žinau, kad šiuo metu jūs esate nepavydėtinoje situacijoje dėl to serijinio. Aš esu panašioje situacijoje, tik gal manęs netarkuoja žiniasklaida taip baisiai. Ką aš noriu pasakyti – yra proteguojami, galimai proteguojami tam tikri asmenys. Ir tai kartojasi, yra daromi pažeidimai, atsakomybėn asmenys nėra traukiami ir ta schema, poveikio, ta prasme, yra labai išsišakojusi ir įsišaknijusi.

Karamazinas šnekėjo daug ir kažkokiomis užuolankomis. Lyg ir nori pasakyti, bet lyg ir nenori. Aš supratau, ką jis nori pasakyti, bet tik todėl, kad žinojau šitą situaciją. Bet kam nors iš šalies čia būtų tik žodžių kratinys. Ir negaliu suprasti, ar Karamazinas mala užuolankomis, nes nenori kažko tiesiogiai pasakyti, ar tam, kad patikrintų, ar aš suprantu, apie ką jis kalba. Šiais laikais niekuo negali pasitikėti.

– Kuo aš galiu padėti? – paklausiau.

– Jūs žinote, kas yra žudikas toje byloje? Turiu omenyje neoficialiai.

Neatsakiau, tik skėstelėjau rankomis. Karamazinas iš švarko kišenės išsitraukė popieriaus lapą ir išlankstė man ant stalo. Ten buvo pranešimas apie galimai padarytą tarnybinį nusižengimą. Dėl būtinų procesinių veiksmų neatlikimo, aplaidaus bylos vedimo ir taip toliau. Jo, tikrai kad panašus į maniškį.

– Viktorija, paklausykit manęs, – ir palinko mano pusėn. – Jūs ten kratėt toje byloje informaciją apie Garį Daškevič, taip?

– Taip.

– Bet ji niekur nevedė?

– Niekur.

– Tas Garis. Jis ir yra jūsų žudikas. Ta prasme, jis nužudė tuos du boicus iš Sedos. Bet. Bet, kaip jūs turbūt irgi žinote, jo tėvas yra mūsų aukščiausiojo teismo pirmininkas. Mes žinome, kad jis yra kažkam sumokėjęs, kad ši byla nepasiektų teismo. Kadangi byla sustojo pas jus, žinoma, mūsų pirmasis įtarimas buvote jūs ir jūsų vadovas. Bet prieš jus nieko neradom, panašu, kad jūs rimtai tiesiog vilkinant tyrimus dėl kažkokių savo vidinių priežasčių. Ir aš nesakau, kad būtinai tyčia. Nesvarbu. Bet man reikia, kad jūs tą bylą prastumtumėte ir prastumtumėte link Gario Daškevič. Nes tada mes galėsime matyti, kas blokuoja tolimesnį tyrimą ir perdavimą teismui.

– Taigi tėvelis viską blokuoja, – pasakiau.

– Tėvelis tai taip, bet mums reikia tarpinių asmenų. Jei daromas poveikis, mes turime žinoti, kam konkrečiai.

– Karamazinai, jūs užsiminėt, kad šitas įvykis nėra pirmas. Čia apskritai, ar kalbant apie Daškevič?

Karamazinas minutėlei susimąstė. Aišku, reikia pastrateguoti, ką galima ir ko negalima man sakyti, bet tokiais atvejais pati tyla, pati pauzė yra iškalbinga. Taip, greičiausiai tai nėra pirmas įvykis, susijęs su Daškevič.

– Norėčiau, kad mes susikoncentruotume ties būtent šiuo atveju, šia byla.

– Ne, jei jūs norite mano pagalbos, jūs turėsite padėti man. Už ką dar Garis Daškevič yra išvengęs atsakomybės?

Karamazinas tylėjo.

– Tada aš jum negaliu padėti.

– Kam jums reikia šitos informacijos? Jūs galvojat, kad jis ir tas moteris nužudė?

Pala pala. Pala. Šita teorija buvo mūsų su Pavlovu mažytė paslaptis, o dabar čia jau meilės trikampis darosi.

– Kodėl jūs galvojat, kad mes įtariam Daškevič būtent toj byloj?

– Jūs su Pavlovu esat stipri komanda. O Daškevič turi istoriją. Jis turi polinkį į tai. Dabar jis gal atsargesnis, bet po kiekvieno nusikaltimo kažkas lieka.

– Kokia ta istorija?

– Prieš kelis metus buvo įvykis, kai jis buvo rastas viešbučio kambaryje Sedoje apsvaigęs nuo kokaino su negyva kekše lovoje. Tada tas vaikis dar tik mokyklėlę pabaigęs buvo, besišildantis turtingo tėvo pinigais. Jei gerai pamenu, net byla nebuvo užvesta. Tėvui kainavo, bet visi galai į vandenį. Ta mergina dar ir dabar turbūt paieškomų asmenų registre kabo.

– Bet šitai niekur nedokumentuota?

Karamazinas nusijuokė. Žinau, durnas klausimas.

– Tą bylą dėl tų… aš sutvarkysiu, kiek tai mano kompetencijoje.

Per pietus papasakojau visą istoriją Pavlovui.

– Čia taip ir bus, – su nusivylimu palingavo Pavlovas. – Šitą bylą iš mūsų su trenksmais atėmė ir dabar atpirkimo ožiais padarė būtent tie, kurie ir nori išsukti Daškevič. O dabar dar Karamazinas kaip avinas ant to Daškevič pasikabinęs, baigsis jam taip pat. Eis gatvių šluot. Juk žiūrėkit, kaip viskas sutampa: niekam nebuvo įdomu tol, kol jūs neužjudinot senio Daškevič.

– Gal. O gal šiaip viešumas, kaip žiniasklaida visą šitą reikalą išeskalavo.

– Spauda gali rėkti kiek nori, jei nėra įtariamojo, tai jo ir neatsiras. Gi kiek tokių bylų yra. Paskui žiūrovui atsibosta, reitingai krenta tų temų ir viskas, visi pamiršo, viso gero. O čia, matai, viešas pasmerkimas, kaltų paieškos ir po mažiau nei savaitės – įtariamasis.

– O mes čia galim kažką padaryti?

– Realiai šiai dienai mūsų žinioje yra vienintelė byla – lavonai Sedoje. Danilko byla nutraukta ir šiaip jūs ten suinteresuotas asmuo, bet koks kišimasis tik kompromituotų visą tyrimą. Poeto byla generalinėje, o jie ten jau savo paradą varo. Sutvarkykit tą Sedos bylą, sudėkit visus tuos ten duomenis, ką surinkot ant Daškevič, aš perrašysiu kam nors tą bylą, kol dar galiu, ir pavesiu į apklausą išsikviesti.

– Bet tai jūs čia ant savęs užsistumsit. Keršys paskui dar… nu dėl...

Turėjau omeny kyšį, kurį Pavlovas paėmė iš Daškevič.

– Išgyvensiu, – numojo ranka.

– Gal palaukti naujo vadovo?

Pavlovas atsiduso.

– Sutvarkyk bylą, perrašysiu. Blogiau nebus čia jau, bent sąžinė rami liks.

01-30

Penktadienio rytą generalinė prokuratūra pradėjo viešųjų ryšių akcija. Generalinės atstovė spaudai, įsispraudusi į elegantišką juodą kostiumėlį, tvarkingai sušukuotais plaukais ir proginiu makiažu, lėtai, aiškiai ir raiškiai, kad kiekvienas – ir inteligentas, ir degradas pragertomis smegenimis – suprastų. Suprastų, kad po įtempto ir sunkaus geriausių šalies kriminalistų darbo, lenktynių su laiku, pagaliau visuomenė gali jaustis saugi. Šaltakraujis žudikas, ciniškai pamynęs žmogiškumą, visuomenės moralę ir deramo elgesio normas, praradęs paskutinius sąžinės ir doros likučius pagaliau yra sulaikytas ir saugiai izoliuotas nuo visuomenės. Jam pareikšti įtarimai aštuonių nekaltų moterų nužudymu. Įtariamasis, prispaustas surinktų neginčijamų įrodymų vakar vakare prisipažino įvykdęs šiuos protu nesuvokiamus nusikaltimus, šiuo metu bendradarbiauja su teisėsauga ir duoda parodymus. Kokia kalba šios moters, kokia iškalba! Pats Gėbelsas nukeltų kepurę, atsakau. Ir žinoma, kaltieji dėl bylos vilkinimo. Kaip gi be mūsų. Nors morališkai mes esame ne mažiau kalti nei pats įtariamasis, tai liks amžinas mūsų sąžinės priekaištas, o už tarnybinių pareigų neatlikimą būsime adekvačiai nubausti.

Skaičiau įsakymą dėl tarnybinės nuobaudos paskyrimo. Pavlovo paukštelis iš generalinės pačiulbėjo teisingai: manęs neatleido, o nubaudė finansiškai. Gavau griežtą papeikimą, kas reiškė metus laiko be jokių skatinamųjų priedų, ir rekomendaciją prokuratūros vadovui pavesti man tirti žemesnės kategorijos bylas, kas reiškė mažesnį arba jokio priedo už bylų kategoriją. Vėl sukirbėjo mintis apie darbą su nuvarytom mašinom. Vis vienas kitas pinigas į kišenę. Prokuroro, kaip ir bet kurio federacijos tarnautojo alga buvo sudaryta iš bazinės dalies ir kelių kintamųjų. Prokuroro kintamieji paprastai buvo stažas, krūvis, bylų kategorija, skatinamieji priedai už rezultatus. Ir ten buvo dar tokios įmantrios formulės, kaip apskaičiuoti tą algelę, kurias mažai kas tesuprato. Bet esmė tokia, kad dabar iš viso to gėrio man liko bazinė dalis, stažas ir krūvis, bet už krūvį gali mokėti arba nemokėti – kaip jau ponas vadovas nuspręs. Tad praktiškai praradau pusę buvusios algos ir jei anksčiau vienas ar kitas kyšis iš šalies buvo labiau į kojinę juodai dienai, tai dabar – būtiniesiems poreikiams patenkinti. O jie dar sako – ne piniguose laimė. Dievai!

Oficialiam pranešime spaudai buvo rašoma, kad įtariamasis žudikas buvo kažkoks Jegoras Rustafanovas, pagalbinis geležinkelių depo darbininkas iš Dolgatovo. Bet Dolgatovas yra miestas gubernijos pietryčiuose, visos aukos buvo iš šiaurės, šiaurės-vakarų. Dolgatovas ne toje pusėje! Dolgatovas net ne mūsų apygardoje! Kaip mes galėjom… Iš kur jie… Nesuprantu. Negaliu ir nenoriu galvoti, kad galėjau kažką tokio esminio pražiopsoti. Net jei žudikas ir būtų palikęs reikšmingus pėdsakus įvykio vietoje, jie nebuvo laiku surinkti, medžiagose nebuvo absoliučiai nieko. O gal buvo? Kas galėjo būti? Kas galėjo atvesti juos iki kažkokio Rustafanovo? Net jei aš kažko būčiau nepamačius, būtų pamatęs kas nors kitas.

– Tai pasiruošėt atsisveikinimo kalbą? – paklausiau Pavlovo prie mūsų tradicinio pietų stalo su kotletais ir atšalusia bulvių koše.

Pavlovas papurtė galvą.

– Nejuokinga, Vasilenko, visiškai nejuokinga.

– Žinau. Ruslanai, atsiprašau, per mane čia viskas.

Papurtė galvą:

– Ne per tave. Tu nieko blogo nepadarei. Čia yra nenormalu mūsų valstybėje, kad tokie dalykai vyksta.

– Taip, bet aš irgi ne nuo vakar čia gyvenu.

– Nebesuk dėl to galvos. Galėjo būti blogiau. Tik abydna dabar. Žinot, kaip ten moko teoretikai, bausmė yra efektyvi tik tada, jei kaltininkas aiškiai suvokia, ką jis padarė blogai ir kodėl tai yra blogai. Tik tada yra pagrindas pasitaisymui. Nesilaikau čia kėdžių įsikabinęs, bet aš nesuprantu, ką blogo padariau. O blogiausia, kad jie ne tik nepasako, ką blogai darei, bet dar ir vos ne atviru tekstu tėškia, kad buvai kaip šiukšlė nušluotas į šoną, nes kažkam reikėjo praeiti.

– Čia kam taip reikėjo praeiti?

– Žinot, kas bus pakaitalas?

– O jau yra? O konkurso nereikia?

– Konkurso, šikurso. Valerija Bezrukova. Nuo pirmadienio bus l.e.p., kol sutvarkys formalumus.

Valerija Bezrukova buvo gubernatoriaus patarėjo Antono Bezrukovo naujoji jaunoji žmona. Taip, čia ta klasikinė situacija, kai vienas yra turtingas ir įtakingas, vidurio amžiaus krizės draskomas diedas, o kita – piemenė iš kaimo. Už savo jaunikį Bezrukovą mergaitė jaunesnė nei daug, nei mažai – 28 metais. Na, meilė ribų neturi juk. Bus įdomu.

– Kaip čia viskas greitai vyksta, aš jau nebesuspėju su šitais tempais. Iš kur jūs taip viską žinot? – paklausiau.

Pavlovas pažiūrėjo į laikrodį.

– Vika, einam šiandien kur nors pavakarieniauti. Brangiai ir prabangiai, kaip žmonės, o ne kaip šiukšlės. Kur nors, kur tau kotletus asmeniškai iškepa, o ne iš bendro bliūdo įdeda.

Aš, aišku, sutikau. Susitarėme susitikti Rygos aikštėje septintą. Buvo pusė šešių, o aš kuičiausi spintoje bandydama surasti ką nors, kas nebūtų švarkas ar kelnės ir neatrodytų beviltiškai pigiai.

Traukiau iš spintos gilumos visokias suglamžytas, formą praradusias sukneles, kai kurios buvo dar iš mokyklos laikų. Tikėjausi, kad nubus kokia giliai giliai pasislėpusi moteriškumo deivė ir aš netikėtai sužibėsiu naujomis, šviesiomis ir netikėtomis spalvomis, kaip ten reklamose sako, švytėk, spinduliuok žavesį ir moteriškumą. Brangiai ir prabangiai.

Bet deivė tylėjo. Susiradau tamsaus raudono vyno spalvos suknelę. Spalva buvo prabangi, tačiau suknelė pasiūta iš trikotažo, todėl nors ir buvo vilkėta gal tris kartus, atrodė beviltiškai pigiai. Neturėjau ir jokio brangaus papuošalo, kuris galėtų užmaskuoti tą beviltišką pigumą ir suteikti šitam ansambliui prabangos. Viskas, ką galėjau rasti, tai pigi bižuterija, spalvoti karoliai ir segės, kurių didžiąją dalį nusipirkau belaukdama eilėje prie kasų, nes buvo nuobodu.

Jau pradėjau gailėtis sutikusi. Brangiai ir prabangiai – ne tokiai garažų fėjai, kebabų gnomui kaip aš. Ir kada aš tapau šituo padaru? Velniop, vilksiuosi švarką.

– Tai ta Bezrukova jau nuo pirmadienio ateis? – paklausiau, kai išsprendėm ėdalų ir lakalų klausimą.

– Turėtų.

– Ji kokios nors patirties turi?

– Nu ji stažavosi pas Bezrukovą gubernatūroje, tai, matyti, kažkokios patirties turi, – pasakė ironiškai.

– Bet, Ruslanai, aš čia kažko nesuprantu. Aš maniau, kad visi šitie patikrinimai tai dėl Daškevič, dėl mano šitų visų išsišokimų. Ar čia tipo kažkam pareigų laisvų reikėjo?

– Bezrukova tai čia antrinis dalykas, pasinaudojo proga ir tiek. Žinot, ką man iš generalinės pasakė tas bičiukas, kur tarnybinį atlikinėjo? Sako: „turėjot progą sustoti“.

– Be tai jūs čia prie ko? Nes realiai tai aš ant Daškevičių roviausi.

– Prie to, kad mano darbas buvo pristabdyti jus biškį. Procesiškai. Šitoj byloj. Visur, kiek tai susiję su Daškevič.

Jis teisus. Pavlovas teisus, jis ne kartą įspėjo, kad su Daškevič bus bėdos. Ir aš, aišku, neklausiau, nes galvojau, taigi čia Pavlovas vėl triedalioja be reikalo, ką gi man tas Daškevič gali padaryti. Ir iš tiesų, man jis nieko negali padaryti. Užtat gali Pavlovą viens-du ir pažeminti pareigose. Arba ir išmesti. Vėl prisiminiau, ką Pavlovas sakė per Kalėdas. Nu aš tikrai šiku jam gyvenimą su savo nesąmonėmis.

– Bet nesukit dėl to galvos, – mano niūrią tylą nutraukė Pavlovas. – Mes bent pabandėm nors kartą ką nors padaryti dėl visuomenės gerovės, o ne vien dėl nuosavų šiknų saugumo.

– Tik kad veltui. Apšikau čia aš jums avietes, atsiprašau...

– Gal mes galime nevadinti vienas kito „jūs“? Aš jau kaip ir nebe vadovas.

Restorane kiekvienas palikome tiek, kiek aš išleidžiu per savaitę. Ištvatijom vieną brangaus raudono vyno butelį ant dviejų. Prancūziško. Sąjunginio. Negaliu pasakyti, kad buvo labai skanus, bet išgėrėm nesiraukydami. Meniu buvo tokių patiekalų, kurių pavadinimų aš nesu girdėjusi. Escargots à la kažkas-kažkas? Jokių idėjų. Apsidžiaugiau meniu radusi eilutę „jautienos didkepsnis“. Pavlovas šitoj srityje ryškiai gaudėsi labiau nei aš. Užsisakė kažką gudriai užvadinto, kas paaiškėjo tėra antis su bulvėmis.

Išėjus iš restorano Pavlovas pasiūlė pasivaikščioti valandėlę, sakė nenorįs vairuoti išgėręs. Netrukus prisiminė, kad jis jau nebe „vyr.“, paprastam prokurorui reputacijos reikalavimai gerokai žemesni. Bet pateiktą ofertą jau akceptavau, taigi žingsniavome apsnigtomis senamiesčio gatvėmis, apšviestomis blausia oranžine gatvės žibintų šviesa. Juodame danguje žibėjo žvaigždės ir apskritas mėnulis, buvo šalta ir sniegas girgždėjo po kojomis. Ore tvyrojo dūmų kvapas, kuris gėrėsi į drabužius, odą, plaukus.

– Tikiuosi ne apie darbą taip susimąsčius, Vika? – paklausė Pavlovas, nutraukdamas mano tyloje paskendusias mintis.

– Kad be darbo nelabai kas belieka…

– Žinai… Kodėl tu darbe su žmonėm visiškai nebendrauji? Nesakau, kad ten labai bičiuliautis su kažkuo, bet galėtum kažkaip su moteriškąja kolektyvo dalim kažkaip… kartais…

– O kam? – paklausiau, nors žinojau atsakymą.

Pavlovas buvo pletkų maišas. Jis registruodavo viską ir apie visus ir aš suprantu kodėl. Svetimų žmonių reikalai gali tapti raktu siekiant savų tikslų, gali tapti ledlaužiu užmezgant pokalbį, gali tapti šantažo įrankiu, svetimų žmonių reikalų žinojimas gali tave patį padaryti paklausų. Ir aš eilinį kartą žinau, ką Pavlovas man pasiūlys. Tik nesu tikra, koks jo motyvas. Ar jis nuoširdžiai nori man patarti, ar čia yra tik savanaudiška manipuliacija, ryšium su tuo, kad jo pareiginis statusas nuo pirmadienio gerokai sumenks.

– Ruslanai, tu turi savo metodus, aš – savo, – atsakiau, taip ir nesulaukusi atsakymo į savo klausimą.

– Aš suprantu, bet pagalvok. Pavyzdžiui, tam klube Sedoje, kur matėm Tanią su Daškevič. Jei būtum nuėjus pas ją kitą dieną, lyg tarp kitko, paplepėti ir paklaustum, ar buvo ji tam klube, kaip jai patiko ir taip toliau?

– Kiek aš prisimenu ten aplinkybes, nelabai ji man ką papasakotų.

– Va čia, Vika, tu klysti. Visų pirma, tu nežinai, ar ji tikrai buvo tokia girta, ar tik apsimetė. Visų antra, ji tau nesakytų: „žinai, Vika, buvau girta kaip šliurė, nieko nepamenu“. Čia vyras tau galėtų taip pasakyti, bet moteris tau niekada taip nesakytų. Taigi ji papasakotų ką nors. Greičiausiai ką nors, ką ji vis dar prisimena iš to vakaro, pavyzdžiui, kaip susipažino su Daškevič. Ar jis ją užkalbino, ar ji – jį. Kokiu vardu jis prisistatė? Galų gale, ji prisimintų, kieno lovoje atsibudo. Supranti?

Ir pasižiūrėjo į mane, ar tikrai tikrai suprantu. Man, kaip moteriai, buvo įdomu, kaip jis, vyras, porina man, ką moteris sakytų ar nesakytų. Neturėčiau aš geriau žinoti?

– Vika, – tęsė, – aš jau tau sakiau, tu turi tyrėjo potencialą, kurio tu neišnaudoji.

– Tyrėjo ar žvalgybininko? – paklausiau ironiškai.

Pavlovas nepatenkintas atsiduso.

– Aš tau sakau. Pažiūrėk, Vanda. Sėdi koridoriaus pačioje pradžioje ir, jei atkreipei dėmesį, jos kabineto durys retai kada būna uždarytos. Ir ką – ji viską žino. Niekas prokuratūroj jos nemėgsta, nu gal Sveta nebent, niekas ten su ja labai nebendrauja, bet ji viską apie visus žino.

– Bet tavo durys visada uždarytos, – paklausiau juokais.

– Jo, nes šalia tualetas.

– Ai, nu taip.

– Man nereikia atidarinėti durų, aš ir taip girdžiu, kas kada ten eina.

– Ir kiek užtrunka.

– Ir kiek užtrunka.

– Ir kaip dažnai.

– Ir kaip dažnai.

– Bet čia gali būti vertinga informaciją: išgirsti, kad koks prokuroras ar prokurorė nuėjo į tualetą, žinai, kiek maždaug laiko jis ar ji ten sėdi, per tą laiką gali nueiti į kabinetą, pašniukštinėti, emailus paskaityti.

– O tu greitai mokaisi tyrėjo amato subtilybių, – nusijuokė Pavlovas.

– Žvalgybininko! Ar tu tik nebandai čia man subtiliai pasiūlyti pirmadienį susipažinti ir susidraugauti su ta Bezrukova, ar kaip ji ten?

– Neketinau to sakyti, bet, Vika, čia puiki mintis.

– Bus ten ir be manęs besipažindinančių. Vanda, pavyzdžiui.

– Ooo, nu, Vandutė! Vandutė tai išvis euforijoj.

Palaidėm dar keletą juokelių apie Vandą, kol ofisinių dramų tema išsisėmė.

– Nu, o su Sorokinu susitaikėt jau? – matyt, pasinaudodamas lengvu ir neįpareigojančiu šio vakaro pokalbių tonu paklausė Pavlovas.

– Kodėl klausi?

Nežinojau, ką jam atsakyti.

– Šiaip. Smalsu, – šyptelėjo. – Dirbo jis gi čia kažkada AVPK. Buvo čia bezpridielų su juo visokių. Tai įdomu ir tiek.

– Irgi tiek pat gerdavo? – paklausiau ironiškai.

– Nesu tikras, ar gėrimas tuo metu buvo didžiausia jo bėda.

– Nagi, nagi, aš klausiau įdėmiai.

– Nežinau, ar čia turėčiau tau pasakot, seniai tas viskas buvo. Jei jūs ten…

– Nieko mes ten, – pertraukiau. – Nereikėjo užsiminti, jei nenori sakyt.

– Amžina bėda ten su juo būdavo, kiek girdėjau. Arba biuletenis, arba nušalintas.

– O kuo jis ten dirbo?

Pasidarė įdomu, kuo gi iš tiesų Sorokinas dirbo. Pats krūtinę išpūtęs gyrėsi, kad operu, bet jei tai tiesa, kas jau kas, o Pavlovas neturėtų žinoti nei apie jo nušalinimus, nei biuletenius.

– Tyrėju. Tipo. Pradėjo apylinkės PK nuo sandėliukų, bet paskui kažkaip dasimušė, persivedė į AVPK ir pradėjo ten dirbti su narkotikais. Nu, o tada prasidėjo. Suko kažkokias varkes, bet taip labai naglai, banaliai. Eidavo į kabakus sėdėti su tais pačiais bachūrais, prieš kuriuos paskui atseit atlikinėjo tyrimus. Visi matė, visi žinojo. Ir čia prokuratūroj, dabar jau ji nebedirba, bet tokia moteriškė dirbo, ONuose, nu ir dapiso ją šitie bajeriai, ji ten pradėjo ant jo skundus rašinėti. Nu ir tada eidavo, žinai, mentų imunitetas, tai jei spėdavo, nušalindavo jį, o jei ne, tai sirgdavo, – parodė kabutes ore, – savaitėm. Ir čia buvo kaip tik tas laikas, kai labai visuomenės akyse buvo kritęs teisėsaugos prestižas ir visus tokius reikalus buvo stengiamasi užglaistyti. Tipo nėra jokių problemų. Nu ir jį ten glaistė, glaistė, o jis savo vietos taip ir nesuprato. Pradėjo ten grasinti visiems, tai prokurorei pirmiausia, kažkas jos mašiną sudegino. Tas neveikė, tada pradėjo tuometiniam AVPK viršininkui, nu o tas užsiuto ir ištrenkė jį ten į provinciją, į tokią vietą, kur niekas nevyksta, ir į tokias pareigas, kur… Rodos, galėtų sėdėti sau tyliai viršininkėlis, algą gauti ir nemaišyti dumblo. Bet jis vis išlįsdavo su prašymais visokiais paslaugėlių, skambinėdavo daugiausiai į AVPK, bandė ir čia kelis kartus. Tipo, davaj, davaj tą, davaj aną, davaj tą pasakyk, davaj tą pažiūrėk. Galiausiai susėmė tuos jo draugelius, į kaliūzę susodino, o jis ir liko sėdėti ten toj savo skylėj.

– Iš kur tu tiek apie jį žinai?

Pavlovas nusijuokė:

– Nes bendrauju su žmonėmis. Bet ką aš norėjau pasakyti dėl Sorokino. Jis toks manipuliatorius yra, – tęsė po trumpos pauzės. – Visada kažką kombinuoja, visada sako, bet nedasako, visada ten pas jį kažkokie reikalai, kažkokie trukdžiai, ko paklausi, to negausi, nieko nežino, nieko negali sakyti. Kad ir dabar: PK darbo organizuoti nemoka, čia šitą tai jau mačiau iš ikiteisminių, kuriuos Litvinskos PK vykdo, betvarkė ten amžina. Aš net nežinau, ar jis juristo išsilavinimą turi.

– Turėsiu omenyje, – atsakiau. – Bet ir be to, man atrodo, savų tikslų jis turi.

– Kokių?

Pažiūrėjau į Pavlovą, ar tikrai tikrai jis nesupranta, kokių.

– Jei ne tas ikiteisminis dėl Danilko, jau pamiršus jį būčiau.

02-13

Sakoma, kad dalykus įvertini tada, kai juos prarandi. Mačiau visko. Mačiau karą, mačiau okupaciją, likau viena kaip pirštas, mačiau nuosmukį ir pakilimą. Bet pastarieji keli metai buvo ramūs. Nieko nevyko ir visi buvo savo vietoje. Turėjau darbą be perspektyvų, bet stabilų, nuobodų, bet nepavojingą, turėjau stabilų darbo užmokestį, kurio netgi užteko, neturėjau draugų, bet neturėjau ir priešų. Murkdžiausi šitam stovinčiam vandenyje, viskas buvo aišku, pasitikėjau savo intuicija ir gebėjimu vertinti. Bet lapkričio 17-ą aš išvažiavau į Litvinską. Prakeiktoji lapkričio 17-a. Ta diena buvo kažkoks lūžio taškas. Lūžio taškas nuo kurio tas stovintis vanduo pradėjo suktis ratu žemyn. Ir dabar velniai težino, kas tavo draugai, kas priešai, kuo gali pasitikėti, kuo ne. Kasdien vis kažkas naujo. Nereikėjo prasidėti su Sorokinu, nereikėjo važiuoti paskui Danilko, reikėjo klausyti Pavlovo. Dabar ant galvos turiu nužudymo bylą, sėdžiu teisėsaugos elito shitlistuose[10], prokuratūroje esu apskritas nulis, vadinasi net tam įstatymo užribyje, kuriame anksčiau taip mielai ieškodavau užtarimo, netrukus galiu jo ir nebesulaukti. Šiandien tebūnie, bet jaučiau, kad čia reikia strateginių sprendimų.

„Tai ką veiksi per Valentino dieną?“ – toks buvo Sašos klausimas po „labas“ ir „ką tu?“ Tada ten kažkada prieš mėnesį sakiau jam paskambinti. Ir jis paskambino. Žinoma, juk šiandien penktadienis. Nors dar ne vakaras, bet jaučiu, tiesiog užuodžiu, kad taurelė jau kilstelėta, gal net ne viena, kojos sušilę, o ir širdis gal nebe tokia kieta ir išdidi, juk ir penktadienis-linksmadienis, o dar ir Valentino diena, o gi mūsų Saša – amžinas romantikas. Ar gali būti geresnis metas paskambinti damai? Buvo kaip tik darbo pabaiga, tiesiog galėjau šokti į savo plieninį žirgą ir atskubėti pas ilgesingai laukiantį kavalierių. Buvo darbo pabaiga, kaip ir sakiau, todėl pro duris viena po kitos kyštelėjo galvos, linkinčios gražaus savaitgalio, geros Valentino dienos, ar šiaip tiesiog viso ko geriausio. Per šitą baltą triukšmą nesumojau nieko įtikinamo ir teko prisipažinti, kad Valentino dienai planų neturiu.

– Nu aš irgi nelabai turiu, – atsakė į neužduotą klausimą. – Žinai, aš čia visaip galvojau…

O dievai, jis vėl galvojo! Nežinau, ar tikrai noriu žinoti apie ką. Tikiuosi, ne apie Pavlovą vėl.

Bet yra kai kas, ką aš gal visai ir norėčiau sužinoti. Apie tą prakeiktą Danilko nužudymo (taip, TAIP, NU-ŽU-DY-MO) bylą. Jie iškėlė bylą dėl nužudymo, neturi nė vieno įtariamojo, nors visiems arkliams ir taip aišku, kad tokioje byloje pagal tokį straipsnį vienintelis įtariamasis, kaltinamasis ir nuteistasis galiu būti aš. Man buvo įdomu, ką Sorokinas prišnekėjo per apklausą savo draugeliui Miliušiui. Ir tie Pavlovo atsiminimai apie jį man nedavė ramybės.

Aš žinojau, kodėl Pavlovas įspėjo mane apie Sorokiną ir jo galimai nenuoširdžius ketinimus mano atžvilgiu. Ne paslaptis, kad po okupacijos į užgrobtas teritorijas buvo masiškai atkraustyti piliečiai iš tolimiausių Federacijos kampelių tam, kad asimiliuotų vietinius, tokius, kaip aš. Kaip taisyklė, atsikraustė čia tokie, kurie ieškojo geresnio, sotesnio, gražesnio gyvenimo. Tikėjosi gyventi čia, kaip mes gyvenome Sąjungoje. Deja, tokios viltys dužo, nes atvyko čia jie, asimiliavo viską ir dabar nelabai čia geriau nei kad tolimuosiuose Federacijos rytuose.

Sąjunga, kita vertus, visada turėjo labai atlapaširdišką politiką visokio plauko nuskriaustiesiems. Na, visa Sąjungos filosofija buvo grįsta humanistinėmis idėjomis ir ne vien Sąjungos piliečių atžvilgiu, o visų žmonių. Taigi visi, turintys net ir nebegaliojantį Sąjungos pasą, gali grįžti į Sąjungą. Taip pat jie mielai priima ir politinius pabėgėlius, t. y. Federacijos vietinę fauną, bėgančią nuo šito protu nesuvokiamo režimo. Čia nieko naujo, Sąjunga visada mielai priimdavo politinius pabėgėlius. Aišku, kol kas šita iniciatyva Federacijos atžvilgiu tokia šiaip sau: sąjunginiai pasai paprastai būna padirbti, nes visi arba jau grįžo, arba buvo nušauti prie sienos, arba tokie kaip aš, kurie nebežino, ką daro su savo gyvenimu. O politiniai disidentai pasirodydavo besą Federacijos žvalgybos agentai.

Bet aš turėjau tikrą pasą. Taip, jis baigė galioti prieš kokius keturis metus. Bet jis buvo tikrut tikrutėlis, garbingai išduotas vienos iš Sąjungos rzeczpospolitų, tamsiai mėlynas su sidabriniu ereliu ant viršelio ir užrašu UNIO virš išdavusios narės pavadinimo. Ir jei aš būčiau susituokusi, šitas mano bilietas į laisvės šalį galiotų ir sutuoktiniui. Ir visam jo taborui.

Šitas pasas darė mane labai patrauklia nuotaka. Ne, aš nepraleidau pro ausis, kai tą nuostabų Kalėdų vakarą kažkas ėmė klausinėti, ar aš iš Sąjungos ir netruko nuskambėti klausimas „ar jūs tikrai norite ten gyventi?“ Pavlovas gali porinti, ką tik nori apie mano tyrėjo gebėjimus, bet detales aš pastebiu ir tokie dalykai man niekada nepraslysdavo. Nepraslydo ir tąkart.

Ir ne, Pavlovas to tiesiai nepasakė, nepasakė, kad Sorokinas per mane gali ieškotis koridoriaus į Sąjungą. Ponas politkorektiškasis. Jis vengdavo apskritai šitos temos, nes čia buvo tokia amžina priešprieša tarp mūsų. Aš čia gimiau ir užaugau, čia mano namai, o Pavlovas, kaip vis visi kiti, kaip ir tas pats Sorokinas, buvo okupantas. Bet Pavlovui ir nereikėjo nieko sakyti apie galimus mano kavalieriaus ketinimus, aš ne vakar gimus, tą supratau ir taip. Bėda, kad ta prakeikta Danilko byla tarsi kokia nematoma grandinė rišo mane prie Sorokino. Būgštavau, kad Sorokinas pats nesugalvotų ar kad jam kas nors nepakištų išganingos minties pamanipuliuoti manimi šitos bylos kontekste. Nes, na, jis galėjo daryti tam tikrą įtaką, ypač turint omenyje tai, kad su tuo tyrėju, kaip tyčia, jie draugeliai. Mažiausiai ko norėjau, tai rinktis tarp kalėjimo gulto ir Sorokino guolio.

– Gal tu nori šiandien atvažiuoti čia į Dansburgą, nueitume kur picos suvalgyti… – paklausiau, kol Saša galvojo, apie ką jis ten galvojo.

Čia toks taktinis buvo. Įtariau, kad jis vis tiek nesutiks. O jei ir sutiks, tai bent jau man nereikės trenktis kažkur, paskui trenktis atgal. Jis net neatsiprašė už tą sceną per Kalėdas. Ar čia jis mano atsiprašymo laukia?

– Velnias, žinok, mano ratai servise. Termostatas, ar kažkas tai parėjo. Gal tu nepasididžiuotum atvažiuoti? Kelią gi žinai, – atsakė žaismingai.

Auditorija, gimtosios kalbos pamokėlė. Ratai servise – vaizdinga metafora, reiškianti, kad „jau pripisau tiek, kad nebegaliu vairuoti“ arba „šiandien planuoju gerai pripisti, gali būti, kad iki mašinos nedaroposiu“. Arba abu variantai.

– Žinau kelią, Saša, bet negaliu atvažiuoti. Negaliu vairuoti šiuo metu.

Pradėjau kurpti melą, kuris kol kas dar nežinau, kuo baigsis. Jei gyvenimas tau duoda citriną, pasidaryk limonado, o jei gyvenimas, rodos, skysta iš po kojų, melu sukurk naują realybę.

– Vartoju vaistus, dėl jų negaliu vairuoti, – toptelėjo netikėta mintis.

Jau beveik ant liežuvio galo sukosi pasakyti, kad per anksti pradėjau švęsti valentinkę ir padauginau kagoro. Pasyviai agresyviai taip. Bet vaistai geriau. Liga, nelaimė. Vaistai reiškia, kad aš silpna, kad man reikia pagalbos. Aš jautri ir gležna moteris, kuria reikia rūpintis. Kiekvieno vyro svajonė.

Ir Saša susirūpino. Jis, žinoma, perklausė, o nuo ko gi vaistai, nes mums visiems labai įdomu šitie delikatūs ir pikantiški kito žmogaus sveikatos dalykėliai. Aš aišku tiesiai neatsakiau, bet leidau suprasti, kad vaistai stiprūs, kad jaučiuosi blogai, kad būklė rimta ir kad nors tai ir laikina, bet gali praeiti metų metai, kol pasijusiu geriau.

Sorokino automobilis, kaip buvo galima ir spėti, mistiškai susiremontavo pats ir pachmo riteris atskubėjo gelbėti paliegusios princesės. Sėdėjome senais riebalais prasmirdusiame kinų restorane. Saša pasiūlė, nes „atsibodo jau tos visos picos“, nu gerai, galvoju, užsisakysiu Pekino antį ir nebereikės vaidinti ligonio, nes žiaukčiosiu ja kokias tris dienas.

Stalas buvo lipnus, Saša pasakojo apie savo mamą, pasakojo, kad nuovadoje bus remontas ir kaip jie ten kraustosi iš kabineto į kabinetą, bandė iškvosti mane apie sveikatos būklę, pasakiau, kad nenoriu gadintis nuotaikos ir apie tai kalbėti, tada jis papasakojo, kaip jo pusbrolis sirgo vėžiu ir numirė. „Tai gerai“, atsakė, kai pasakiau, kad man ne vėžys.

Atnešė maistą. Užsisakiau 0,5 l kolos. Restoranas turėjo tik mažais buteliukais po 0,2, tai paprašiau trijų.

– Troškina?

– Nuo vaistų, – atsakiau ir šyptelėjau.

Iš šalies, tikiuosi, atrodė, kad bandau sušvelninti tikrai niūrią situaciją, bet iš tikrųjų tiesiog mėgavausi šituo savo melu. Na, bent kažką dar galiu kontroliuoti.

– Gal girdėjai ką nors naujo apie Danilko bylą? – pagaliau ėmiau kreipti kalbą man rūpimais klausimais, kol Sorokinas dar neprilakė tiek, kad nebesuprastų, kur esąs.

– Nelabai ten yra ką girdėti.

– Ta prasme?

– Nu čia nėra prioritetinė byla. Tipo, kiek žinau, kad guli ji dabar. Tipo tas tyrėjas, kur tiria… Nu aš jį ten biškį pažįstu… Jie ten kaip ir rado ketvirtus pėdsakus toj fermoj. Nu tipo mano, tavo, Danilko ir dar kažko.

– Žinau šitą, – palinksėjau.

– Ta va Tomas užsidegė surasti, kas tas ketvirtas asmuo. Čia, žinai, labiau susiję ne su tavo klausimu, bet su patraukimu atsakomybėn už tas nužudytas moteris.

– O jis čia neišeina biškį už tyrimo ribų? Nes su tom moteriškėm, tai kiek žinau, nutraukta byla, nes vienintelis įtariamasis negyvas? Taigi čia dar mūsų prokuratūra kuravo šitą bylą, rado gi pas Danilko ten dafiga inkriminuojančių įkalčių.

– Jo, bet nu žmogus užsidegė rasti tą bendrininką. Tu ne man skųskis, aš nieko negaliu pakeisti, – nusijuokė Saša. – Ir be to, gi tu pati jam ten kažką užrodei. Kažkokią mašiną. Kolonėlėj. Paskui, kai tu išėjai, jis ten kvotė mane apie tą mašiną, o aš blet pirmą kartą matau, kas ten per mašina.

Ups. Tik pamanyk. Pasėjau abejonės sėklą toj paikoj vyr. tyrėjo Miliušio galvoj. Tik kažin kokie ten runkeliai iš tos sėklos išaugs… O jei imtų jis ir dasiknistų iki Daškevič? Nepasirodė jis man aštraus proto, bet ką gali žinoti?

– Tu sutikai su manim susitikti tik tam, kad sužinotum ką nors apie bylą? Kad sužinotum, ką papasakojau per apklausą? – nervingai pasimuistęs paklausė Saša.

Dramatiškai įbedžiau žvilgsnį kažkur į grindis ir papurčiau galvą.

– Aš nesistebiu, kad tau taip atrodo. Bet man tiesiog labai sunku šiuo metu. Atrodo, kad viskas slysta iš po kojų. Mane pažemino pareigose, virš galvos tarsi koks Damoklo kardas kabo tas baudžiakas ir prie viso to dar sveikata šlubuoja. O draugų aš nelabai ir turiu. Tiesiog norėjau su kuo nors pasikalbėti. Nesėdėti visą vakarą viena namie.

Melavau pasičepsėdama ir net neraudonavau. Melas – dalykas rimtas. Melas apgauna ne tik tą, kuriam jį sakai. Melas ir patį apgauna ir įtikina, kad turi kažkokį pranašumą prieš tą, kurį maustai. Saša uždėjo ranką man ant riešo.

– Puikiai suprantu tave, patikėk.

Vika, tu blogas žmogus. Gal Saša visai nebuvo piktybinis, o aš tiesiog tampau jį už virvelių savanaudiškais ar išvis velniai žino kokiais tikslais, vietoje to, kad pasakyčiau tiesiai šviesiai: nieko nebus.

– Tau reiktų mažiau gerti, – pasakiau.

– Kodėl?

– Nes girtas nusišneki ir darai nesąmones.

– Tu vis dar pyksti dėl to vakaro?..

Nu ir klausimas.

– Saša, tu juokauji? Tu pasikvietei mane į savo namus, tada prisigėrei, prikalbėjai nebūtų dalykų apie mane prie man visiškai svetimų žmonių, išvadinai visokiais keiksmažodžiais ir dabar lyg niekur nieko klausi, ar aš vis dar pykstu? Tu net neatsiprašei. Ar tu gal lauki, kol aš atsiprašysiu?

– O gal aš nusišneku ir darau nesąmones ne todėl, kad aš girtas? Gal blaivas aš dar daugiau nesąmonių darau? Aš tau patikčiau labiau, jei negerčiau?

– Aš čia ne prie ko.

– Žinoma, kaip gi kitaip. Tu čia ne prie ko, triniesi tik iš pareigos ar iš gailesčio. Nes per tave aš pakliuvau į bėdą, per tave aš vos nepakračiau kojų. Ir čia prieš mane sėdi gailestis. Sėdi kaltė ir pareiga. Ir tada, kitą dieną po visko, kai atvažiavai į ligoninę, blyn, aš taip apsidžiaugiau, o, pasirodo, tu atvažiavai tik tam, kad sužinoti, ar aš dar savo vardą prisimenu. O visus kitus kartus atvažiavo tavo kaltė. Tavo pareiga. O tu man patikai. Tikrai patikai. Ir dabar patinki.

Sorokinas atsilošė kėdėje ir įsmeigė žvilgsnį į tuštėjantį alaus bokalą ant stalo. Panašiai, kaip tada per Kalėdas žiūrėjo į tuščią stikliuką. Ir jis buvo teisus.

– Dabar gali pasakyti, – nesulaukęs jokios mano reakcijos tęsė savo monologą, – kad galime likti draugais. Ir mes liktume draugais, tik tu niekada neskambintum. Nebent tau ko nors prisireiktų.

– Kaip aš tau galiu patikti? Tu manęs nepažįsti. Tu dabar manęs nepažįsti, o tada ligoninėje, kai laikei už rankos ir lindai bučiuotis, nepažinojai dar labiau. Vos mėnuo praėjo po to, kai pirmą kartą gyvenime mane pamatei ir tavo motina mane jau vadina martele. Aš dar suprasčiau, jei būčiau priblokšiančio grožio diva, kurią gali norėti turėti kaip trofėjų. Bet aš nesu. Todėl atleisk jau man, bet aš netikiu nė vienu tavo žodžiu. Aš tikiu, vienok, kad gali būti kitų motyvų, kodėl tu norėtum mane matyti šitam „martelės“ vaidmenyje. Tai gali būti desperacija, kai tau pochuj, kas skalbs tavo kojines ir ką tu pisi tamsoje, arba tai gali būti išskaičiavimas. Bet tai nėra patikimas, tai nėra simpatija ir mane biesina šita tavo manipuliacija, kai aš staiga pasidarau tas blogietis, suvedžiojęs tave iš gailesčio ar pareigos.

Mano specializacija, mano super-galia buvo neprilygstamas gebėjimas praleisti progas patylėti. Ir čia, man regis, buvo viena iš tų progų.

Saša pradėjo lėtai ir garsiai ploti. Išsitraukiau iš piniginės porą banknotų, nutėškiau ant stalo, apsivilkau paltą ir pasukau durų link.

– Ir beje, aš neturiu… – pradėjau tarpduryje, bet numojau ranka.

Norėjau pasakyti, kad „neturiu to paso“, bet šiandien jau pasakiau daugiau, nei reikia. Ir išvis, velniop tą pasą.

– Palauk!

Saša pasivijo mane gatvėje. Sustojau, bet nežinojau, ar čia reiktų atsiprašyti, kad pasikarščiavau, ar čia toliau plėtoti konfliktą.

– Vika, tu viską ne visai taip supratai.

– Aš girdėjau, Lena kalbėjo apie kraustymąsi į Sąjungą.

Saša karčiai nusijuokė.

– Aš negaliu pakeisti savo mamos. Aš negaliu jos priversti galvoti tai, ko ji nenori galvoti, ar daryti tai, ko ji nenori daryti. Ir sakyti ji sako tai, ką nori.

Lauke dulksnojo įkyrus lietus, gatvės, namai, žmonės, viskas skendėjo drėgname dulksnos rūke, kuris slogaus šalčio pavidalu smelkėsi pro drabužius, į plaukus, į odą, į kiekvieną ląstelę, versdamas gūžtis savyje. Žingsniavome gatve pirmyn. Nežinojau, kur mes einame.

– Aš atsiprašau, – galų gale pasakiau, – aš ten kiek pasikarščiavau. Gal kitus žodžius pasirinkt reikėjo.

– Bet toks tavo būdas.

– Deja, taip.

– Aš žinau, kad mano mama kalbėjo apie išvykimą į Sąjungą. Ji nuolat apie tai kliedi. Taip pat kaip ir kliedėjo, kai išvažiavome čia.

– Iš toli atvažiavot?

– Iš Kaukazo.

– Tai netoli.

– Kaip pažiūrėsi.

Netoli buvo fiziškai, Kaukazas buvo ties senąja ikikarine Federacijos-Sąjungos siena. Čia gal toks mentalitetas žmonių, gyventi pasienyje. Siena pasitraukė ir jie persikraustė.

– Ir leisk, atspėsiu. Tikėjotės čia aukso kalnus rasti.

Sorokinas pradėjo juoktis. Taip, kiekvienas atvykėlis į okupuotas teritorijas buvo vaikščiojantis anekdotas.

– Ir dar leisk, spėsiu, – tęsiau, – šūdą čia radot.

– Žinai... Nesakyčiau taip... Mūsų gyvenimas nebuvo labai lengvas. Mano mama viena augino šešis vaikus. Ir gal Kaukaze nebuvo taip jau blogai, kaip tolimuosiuose rytuose, bet irgi ne pyragai.

– Bet čia mačiau tik vienas brolis buvo?

– Vienas, – pasakė ironiškai. – Matai, mama sunkiai dirbo, kad išlaikytų visus vaikus savo. Dėl ko anksčiau laiko pasiligojo. Ji turėjo stuburo traumą, galvos traumą, iš darbo fabrike. Tai čia prieš tuos dešimt metų, kai paskelbė atranką išsikraustyti, mano šitas brolis, kurį matei, Dmitrijus. Jis pasigavo tą idėją, kad reikia čia išsikraustyti. Įkalbėjo motiną, sakė, kad čia bus afigiet sveikatos priežiūra, bus slaugos paslaugos ir visa kita. Esmė tik ta, kad niekas su motina nenorėjo važiuot. Tai išvažiavo Dmitrijus, nes čia buvo jo mintis, ir aš, nes aš buvau nevedęs, neturėjau šeimos. Nu ir mes čia atvažiavom. Ir aišku, čia nieko nebuvo. Čia viskas buvo sugriauta. O kelio atgal nebebuvo. Taip ir vargstam. Kaip manai, kas nors iš likusių brolių ir seserų domėjosi, kaip mums čia sekasi? Pfff. Nė vieno skambučio. Pradžioje dar mama pati skambindavo. Dabar jau ir ji prarado viltį. Bet nesvarbu. Dabar Dima vėl savo stiliuje: sužinojo apie tave, sužinojo, kad tu iš Sąjungos. Nu ir jam čia šovė mintis, – spragtelėjo pirštais, – kad čia jo auksinis planas. Tipo aš turiu tave vesti ir mes visi išvažiuosim į Sąjungą. Ir aš dar jam bandžiau sakyti, kad čia mes lipsim ant to paties grėblio, bet motinai šita idėja labai patiko.

– O tu tik vėjo blaškomas laivelis dideliame vandenyne be savo nuomonės.

Saša atsiduso.

– Kaip tu ten sakei, desperacija? Aš ką, man trim septyni, tuoj kem. Aš nevedęs ir niekada nebuvau vedęs. Aš turiu ligotą motiną, kuria man reikės rūpintis, jei ir liksiu nevedęs. O tu gal tokia ir nieko sau žmona būtum.

– O kaip gi. Ir dar su bilietu į Sąjungą. Geras laimikis, aš irgi turbūt imčiau.

– Va, matai.

– Tik vat man įdomu, kas nusprendėte, kad aš noriu išvažiuoti į Sąjungą?

– Nežinau. O tu nenori?

– Taigi jei aš norėčiau, jau būčiau seniai išvažiavus, – nusijuokiau.

– Mat kaip.

– Ar jūs čia galvojat, kad aš labdaros organizacija ar migracijos biuras, kur sėdžiu, laukiu, kol koks jaunikis atsiras su puse giminės, kuriuos galėsiu palydėti per sieną?

– Matai, mūsų smegenys, matyt, taip veikia, kad negalim patikėti, kad kažkas gali nenorėti į Sąjungą, kai čia visi nori.

– Pražūtumėte jūs toj Sąjungoj. Tu ten galvoji, kad viską tau ten dykai duoda? Visų pirma, tau reiktų ten susirasti darbą. Susirasti darbą ir mokėti achujenus mokesčius. Ir darbą tau tektų susirasti savo jėgomis, o ne per draugelius, ar kyšį kam nors sumokėjus. Niekam ten tokių nereikia, dievai, ten reikia žvaigždžių. O jūs čia su savo panetkėm…

– Nu bet žmonės šneka…

– Šneka žmonės, kurie ten nebuvę. Pasakyk savo mamai ir broliui, kad aš neturiu to paso. Pasakyk, kad tu paklausei ir aš sakiau, kad jį pamečiau per karą.

Saša akimirkai nutilo. Kurį laiką ėjome taip tuščia gatve. Buvau beapsidžiaugianti, kad štai, rodos, jau sustatėm viską į savo vietas, atvirai, dabar žinome vienas kito ketinimus ir lūkesčius. Ir išties galėsime „likti draugais“ ir niekada vienas kitam neskambinti. Nebent ko prisireiktų. Bet kur tau.

– O ką tu? Toliau lauksi savo princo? – paklausė, kai sustojome prie perėjos.

– Kodėl tu manai, kad aš kažko laukiu?

– Nes visi laukia. Niekas nenori būti vienas.

Norėjau pasakyti Sorokinui, kad aš nieko nelaukiu, bet jis nebūtų patikėjęs, tik galvotų, kad nenoriu prisipažinti nuoširdžiai arba meluoju pati sau. Bet tiesa ta, kad aš iš tiesų nieko nelaukiau. Po to kai karas sugriovė visus mano planus, mano svajones ir viltis, gyvenu šia diena ir stengiausi tik tiek, kad ateitų rytojus. Aš negalėjau pamiršti praeities, todėl apie ją stengiausi per daug negalvoti. Ir aš negalėjau kontroliuoti ateities, todėl apie ją stengiausi taip pat per daug negalvoti. Todėl aš nelaukiu. Nelaukiu, nes nėra ko laukti, nesu susikūrusi kažkokios idealios ateities realybės, kurioje norėčiau gyventi. Aš nieko nelaukiu. Ir vienintelė mano viltis ir svajonė buvo šiandien grįžti namo, o rytoj atsikelti savo lovoje, o ne kalėjimo kameroje. Viskas.

– Tau dabar gal atrodo viskas pochuj, – tęsė nesulaukęs mano atsakymo, – bet tu dar jauna. Vėliau, pamatysi, kad… geriau yra su kažkuo būti. Nes tos meilės gali ir neateiti… Ir kol tu ten lauki kažko, gal nepastebi, kas visai šalia…

– Saša, aš nežinau, ką tau atsakyti, – atsidusau.

– O tu dabar nieko ir nesakyk. Bet pagalvok.

Sorokinas pragmatiškai ieškojo žmonos. Tam, kad kažkas aptvarkytų buitį. Tam, kad prieš žmones geriau atrodyti. Tam, kad naktys ne tokios vienišos būtų. Tam, kad nereiktų rūpintis senstančia motina. Ar bent jau nereiktų to daryti vienam. Ir štai pasipainioju aš pakeliui. Geriau tokia, nei jokios. Pragmatiškai žiūrint, man taip pat reiktų susirasti vyrą. Kokį nors. Su kiekvienais metais mano, kaip žmonos potencialas menksta ir greitai iš „geriau tokia, nei jokios“ pavirsiu „geriau jokios, nei tokia“.

Aš prisitaikiau prie daug ko, bet, garbės žodis, niekada nepriimsiu šitos supistos kultūros, kur iki trisdešimtmečio privalai susirasti kokį nors diedą, nuo kurio nepykina, už jo ištekėti, pagimdyti kelis vaikus ir būti gera žmona. Ar bent jau „geriau tokia, nei jokios“.

Ir ne, aš nežinojau, kas yra meilė. Kažkas mistinio? O gal tik cheminės reakcijos smegenyse? Aš nežinojau, ar ji apskritai yra. Bet tiek dainų prikurta, tiek knygų ir eilėraščių prirašyta, tiek filmų nufilmuota. Turėjo, po velnių, būti kažkas daugiau, nei vien sumautas išskaičiavimas.

02-16

Mūsų naujoji skyriaus vyr. prokurorė buvo kiaura kaip kalgotkė, tuščia kaip puodas ir buka kaip taburetės koja. Pavadinom ją Zefyru. Pirmiausia Zefyras įsikūrė Pavlovo kabinete, davė nurodymus pakeisti interjerą. Pasakė, kad čia baldai seni, nudėvėti ir tokiom sąlygom ji nedirbs. Kadangi mano kabinetas buvo arčiausiai, Pavlovą su visais stalais ir spintom išgrūdo pas mane. Bet kėdės nedavė. Ką jau čia.

Bandant įkurdinti Pavlovą mano kabinete, paaiškėjo, kad nėra laisvos sienos, kur galėtume sustatyti dar dvi spintas. Todėl tas spintas sustūmėme ir pastatėme priešais duris, palikę lygiai 37,6 cm atstumą nuo sienos. Praeiti. Mums, džiūsnoms, pakako. Toks architektūrinis sprendimas nenudžiugino didelės dalies kolegų prokurorų, kuriems pirmąją savaitę teko dažnai minti Pavlovo slenkstį, nes skyriaus darbo klausimais Zefyras buvo „nežinau, darykit, kaip visada“. Būdavo, kad aš sėdžiu kabinete, Pavlovas kur nors išėjęs, ir girdžiu, kad kažkas užėjo. Užėjo ir jau stena, dūsauja, tapsena mažais žingsneliais, bando prasliuogti tuo kūdu tarpeliu nesusitepęs rūbų į dulkėtą sieną ar neužkliuvęs už į spintos nugarėlę sukaltų vinių. Tada iš už spintos išlenda galva. Galva paklausia, ar yra Pavlovas, nors akivaizdu, kad jo nėra. Aš patvirtinu Pavlovo nebuvimo faktą ir galva išstena atgal.

Bestumdant stalus Pavlovas pasitempė kelio raiščius. Atbėgo Vanda. Atbėgusi bandė cypsėti, kad čia buitinė trauma, bet Pavlovas reikalavo tarnybinio patikrinimo dėl nelaimingo atsitikimo darbe. Padarė dramą, susikalė su Vanda. Išvažiavo su greitąja, grįžo su įtvaru. Vaidino auką dėl to, kad neėmė nedarbingumo. Zefyras nurodė Vandai inicijuoti patikrinimą. Vanda vaikščiojo raudonu veidu. Vanda žinojo, kad Pavlovo pareigybėje nenumatyta stalų stumdymas, taigi čia bus darbų saugos pažeidimas, taigi Pavlovui priklausys kompensacija už gydymo išlaidas. O jis, aišku, užsipirks ibuprofeno ir nošpos trims metams į priekį. Nedovanotina.

Mūšio aistroms nurimus Vanda atėjo pas Zefyrą su organizaciniais ir personalo klausimais. Klausimai buvo išspręsti „darykit, kaip visada“ ir Vandutės pastangos įrodyti, kad ankstesnis vadovas nebūtinai buvo pakankamai kompetentingas ir nebūtinai reikia vadovautis jo suformuota praktika liko bevaisės. Tuomet Vanda atėjo pasiskųsti Pavlovui, bet netilpo pro tarpą, todėl tarpduryje tepasakė, kad čia nebeįmanoma dirbti.

Man pavedė dirbti su nuvarytom mašinom, o Pavlovas perėmė mano nužudymus. Visi ir toliau ėjo klausti Pavlovo, ką daryti. Siena ties praėjimu pradėjo blizgėti nuo trynimo nugaromis. Pavlovas vaidino, kad labai nervuojasi, kad čia jo klausinėja, kad jam už tai nemoka, bet mačiau, kad jautėsi svarbus ir reikalingas. Kaip minėjau, ne visi, kam reikėjo, tilpo pro tarpą. Kai kurie bandė užmegzti kontaktą iš anapus, bet Pavlovas apsimesdavo, kad negirdi ir primygtinai kviesdavo visus lankytojus užeiti. Buvo sunku dirbti tokiomis sąlygomis, todėl nusprendžiau papokštauti.

Po savaitės naujose pareigose jau turėjau nemažą krūvą vogtų autotransporto priemonių bylų. Skaičiumi nuvarytos mašinos gerokai pranoko nužudymus, o moka mažiau, todėl nusprendžiau, kad reikia kažkaip susimažinti darbo apimtis. Buvo kelios einamos markės, taigi surūšiavau į atskiras krūveles Audi, BMW ir Volkswagenų bylas ir nunešiau Zefyrui. Sakau, čia visose bylose tokios pačios markės mašinos, gal reiktų tas bylas sujungti. Paprastai ji turėtų paklausti kodėl, kokiu pagrindu? Nes bylos nejungiamos šiaip sau. Būčiau sakiusi, dėl to, kad markės vienodos, nors tai ir nėra pagrindas sujungti bylas. O jei būtų paklaususi, kaip visada daroma, būčiau sakius, kad nežinau. Bet ji nei sakė, nei klausė: taukšt, rezoliucija, jungiam. Tada, sakau, čia turbūt ON. ON? Taip, ON, gaujos, reikia perduoti ONams. A? Aha. Ji nežino, kas yra ON. Bet neklausia, o taukšt, antra rezoliucija, perduoti tirti ON. Papasakojau Pavlovui, pažvengėm. Nuėjau pas sandėliukus ir butų vagystes, papasakojau, pažvengėm. Tada sandėliukai nuėjo pas Zefyrą, susirinko rezoliucijas. Tada butų vagystės nuėjo, susirinko rezoliucijas. Grįžo, papasakojo, pažvengėm.

Po pietų ONTSo vyriausias prokuroras pamatė rezoliucijas ir kad turi jo skyriui perduotas tris naujas autotransporto priemonių vagysčių bylas po 12, 15 ir 8 epizodus atitinkamai, vieną vagystės iš gyvenamųjų patalpų bylą su 97 epizodais ir keturiolika vagysčių ir negyvenamųjų patalpų bylų su velniai žino kiek epizodų. Prasinešė kaip tornadas per visus kabinetus, visiems išrašė matų. Tada Zefyras lyg ir pradėjo jausti, kad ar tai kažkas ją mausto, ar tai gal ji pati kaip ir pasimovė. Aiškinosi, kaip atšaukti rezoliucijas. Ėjo į koridoriaus pradžią, Bendrųjų reikalų skyrių, pas Tanią. Tania nežinojo. Nuėjo pas Vandą. Vanda nesuprato, o kodėl reikia atšaukti rezoliucijas. Tada pabandė išsikviesti Pavlovą pas save į kabinetą. Pavlovas nėjo, nes skauda koją. Tada ji pati atėjo pas Pavlovą, bet lįsdama pro spintas kažkur užsikabino, greičiausiai už tų išlindusių vinių. Krenkštė ir bruzdeno ten gal dvi minutes, kol kažkas plyšo.

Darbo dienos pabaigoje Zefyras nusprendė, kad jai reikia pavaduotojo. Liepė Vandai padaryti pavaduotoją. Vanda klausia, o kam čia reikia, juk niekada nebuvo. O dievai, net Vanda ją trolina. Zefyras jau ant nervinio išsekimo ribos, klykia, kad reikia. Tada Vanda klykia, kad negalima, apygardos vyriausiasis turi keisti struktūrą, gauti generalinės suderinimą, tada rengti pareigybę, tada patvirtinti, tada skelbti konkursą. Galiausiai Zefyras trenkė durimis ir išėjo namo. Vanda vėl bandė prasibrauti iki Pavlovo per spintas, bet vis dar netilpo.

Jau sekančią dieną Zefyras turėjo kažkokį neoficialų konsultantą, su kuriuo telefonu derindavo visus savo sprendimus. Ponas Bezrukovas, spėju, įkinkė kurį nors savo klapčiuką. Greičiausiai Zefyras buvo pratusi prie Bezrukovo popinimo ir galvytės glostymo, o čia atėjo ir gavo kibiru per marmūzę.

Su naujuoju patarėju viskas vyko lėtai ir chaotiškai, be to, Zefyras dar panoro kontroliuoti beveik visus atliekamus veiksmus. Kas buvo kvaila, nes dabar ji viena bandė dirbti už visą trečią BPSą. Dabar, jei tyrėjas iš kokio nors prasmirdusio apylinkės PK norėjo atlikti kokį nors procesinį veiksmą, kuriam reikalingas prokuroro leidimas, siųsdavo, kaip ir anksčiau, paklausimą bylą kuruojančiam prokurorui. Bet prokuroras, užuot operatyviai, per kelias minutes, ar net greičiau, priklausomai nuo kompiuterinio raštingumo lygio, išdavęs sutikimą, turėdavo persiųsti paklausimą Zefyrui. Zefyras paklausimą siųsdavo savo klapčiukui. O klapčiukui reikėjo laiko išsiaiškinti, kas tai per paklausimas ir ką su juo daryti. Kadangi darbas buvo paralyžiuotas ir žmonės neturėjo, ką veikti, buvo kuriami paklausimai-vaiduokliai. Pavyzdžiui: „prašome leisti, vadovaujantis BPK 354 str., atlikti duomenų tyrimo įvertinimą medžiagoje Nr. toks ir toks, siekiant nustatyti duomenų tyrimo efektyvumą ir išspręsti pakartotinio duomenų tyrimo būtinumo klausimą“. Jei atsiverti BPK, tame straipsnyje kalbama apie visai kitus dalykus, o pats paklausimas – tik žodžių kratinys. Ir jei turi bent menkiausią supratimą apie baudžiamąjį procesą ir ikiteisminius tyrimus, tai bus aišku, kad čia nesąmonė. Bet Zefyras nagrinėjo, siuntė klapčiukui, aiškinosi.

Kadangi reikėjo atlaisvinti kabinetą būsimajam Zefyro pavaduotojui, mus su Pavlovu išgrūdo į sekantį artimiausią kabinetą, pas tokią prokurorę Svetlaną Vitulkevič. Sveta daugiausiai dirbo su išžaginimais ir buvo labai pikta. Didžiąją darbo dienos dalį jį telefonu staugdavo ant tyrėjų dėl visko: netinkamai atliktos apklausos, netinkamai užpildytų protokolų, dėl rašybos klaidų protokole ir panašiai. Jos pastabos gal ir buvo teisingos, bet tie pokalbiai buvo tokie nekonstruktyvūs. Pavyzdžiui, ji rasdavo klaidų protokole. Gramatinių. Tada skambina tyrėjui ir klausia, ką jie čia prirašė. Kaip jie rašo protokolus. Kas juos mokė rašyti protokolus. Ir taip gal dešimt minučių, pakeltu tonu. Ir, spėju, tas tyrėjas nei suprato, ką blogai ten parašė, nei suprato, kaip kitą kartą gerai parašyti. Kabinete ramu buvo tik tada, kai Sveta sulaukdavo asmeninio skambučio ir demonstratyviai paprašiusi pašnekovo palaukti, nes ji ne viena ir negali kalbėti, išeidavo kažkur kitur.

Kol Sveta eilinį kartą išrašinėjo pizdulių tyrėjui, skaičiau naujienas. Autoavarijoje žuvo NTTD pareigūnas. Vakar vėlai vakare Nusikaltimų tarnybai tyrimo departamento vyriausiasis tyrėjas V. Karamazinas ne tarnybos metu nesuvaldė savo automobilio Mercedes-Benz, nuvažiavo nuo kelio ir atsitrenkė į medį. Nuo smūgio automobilis užsiliepsnojo, atvykę ugniagesiai ir greitosios pagalbos medikai nukentėjusiajam padėti nebegalėjo, pareigūnas žuvo vietoje. Policija aiškinasi, ar pareigūnas buvo blaivus. Policija prašo įvykio liudininkus atsiliepti.

– Kas čia darosi, ką? – uždaręs virtuvėlės duris paklausė Pavlovas, kol pyliau į virdulį vandenį.

– Pameni, kai Karamazinas čia buvo atėjęs prieš kelias savaites? Taigi jis viską žinojo apie Daškevič.

Pavlovas tylėjo. Nu tai paklausk gi, ar aš manau, kad Karamazino mirtis su tuo susijusi. Bet jis neklausė.

– O iš kur jis visą tai žinojo?

– Jis nesakė. Apskritai nelabai norėjo ką pasakoti. Man įdomu, ką jis buvo surinkęs.

– Man irgi įdomu, ką jis buvo surinkęs, jei išvis ką nors buvo, – pasakė. – Bent jau mano toje kyšio byloje tai šūdų krūva ten buvo. Viskas, visa informacija iš kažkokių neskelbiamų liudytojų. Mes pažįstam ką nors iš NTTD?

Ironiškai suprunkščiau.

– Bet jis turėjo kažką turėti, šiaip sau, už nieką gi nebūtų nukirtę, – pasakiau.

– Gal šiaip lindo į akis, užkliuvo kam nors. Žinai, kaip būna. Plius Karamazinas, kiek teko su juo susidurti, nebuvo pats subtiliausias ir diskretiškiausias pareigūnas. Beje, tą bylą, kur du lavonai miške rasti, pameni. Perrašiau ją Masliakovai, bet ji perrašė man ją atgal.

– Stabdyk tu ją, man atrodo.

– Stabdysiu, – atsakė Pavlovas. – Prieš srovę nepaplauksi.

03-02

Didelėmis paklaikusiomis akimis nuo „Ryto“ laikraščio pirmojo puslapio į mane žvelgė Jegoras Rustafanovas. Surakintas antrankiais, vedamas trijų pareigūnų, apžėlęs dviejų savaičių – tiek jį laikė areštinėje – barzda, o iš pravertos burnos veržte veržėsi nebylus riksmas. Ir ne, nebūtinai pagalbos, nedramatizuokime.

– Skaitėte? – iš už laikraščio į mane akis pakėlė Svetlana. – „Ūžas“.

Ir toliau įniko į vidinius „Ryto“ puslapius.

Skaičiau, iš tiesų. Šiandien apygardos teismas paskelbs nuosprendį šioje byloje. „Rytas“ tikrai padirbėjo iš peties ir į šios dienos vedamąjį sudėjo visas šlykščiausias ir kruviniausias detales. Kai kurios frazės tiesiog perrašytos iš protokolų. Nežinau, ar norėčiau tai skaityti apie savo draugę, seserį. O Sveta skaitė, dūsavo ir čepsėjo ten už laikraščio. Galiausiai atsistojo, suvapėjo kažką, kad visi vyrai kiaulės, ir išsinešdino. Virtuvėlėje likau viena. Laukiau skambučio.

Po šitos visos perestroikos prokuratūroje, dirbau su nuvarytomis mašinomis. Be manęs su mašinomis dirbo dar vienas prokuroras. Toks Alesius. Vaclovas, Vaciukas. Sąjunginis antikvariatas, kaip ir aš. Alesius buvo toks 0,5 pensininko. Į užtarnautą poilsį turėjo būti palydėtas jau prieš tris ar keturis metus, bet išsiprašė likti, nes iš pensijos nepragyventų. Jis buvo toks diedžiokas, žemas, apystambis, nešiojo akinius ir petnešas. Visada rengdavosi vienodai, išskyrus kai eidavo į teismą. Tada užsidėdavo švarką, kuris nebeužsisegė, ir užsirišdavo kaklaraištį. Ir teismo slenkstį Alesius mindavo dažnai. Alesius mokėjo savaip pašokdinti tyrėjus. Jei Svetlana Vitulkevič rėkdavo kiekvieną kartą, kai pakeldavo telefono ragelį, tai Alesius buvo malonus. Malonus penkis kartus per dieną: „Laba dienelė, iš apygardėlės čia patrukdė jumis vėl...“ O jei ir tai nesuveikdavo, tada važiuodavo pats. Ir pažinojo jau jis bachūrus, kaip ir aš pažinojau, jau pagal braižą žinojo, į kurį garažą važiuoti, ar Šiaurinėj gatvėj, ar Savanoriuose. Jis niekada neėmė kyšių, nedarė kažkokių varkių ar dar ko. Žodžiu, kai perėmiau dalį Alesiaus autoparko, pasklido gandas. Pasipylė skundai ant Alesiaus. Ir ne šiaip skundai, o skundai su prašymais, reikalavimais, siūlymais perduoti bylas kitam prokurorui. Ne, niekas nereiškė nušalinimo prokurorui, nors tokią teisę kaip ir turi, ne, buvo tiesiog „Skundas. Prašau pakeisti prokurorą“. Pavlovas, gavęs tokius skundus, pasikviestų mane į savo kabinetą, pasiūlytų sėsti, išrikiuotų skundus priešais ant stalo ir sakytų „Vika“. Bet naujoji vyr. Bezrukova nelabai gaudėsi, kas čia ir kaip, ir gal čia net negaliu jos kaltinti. Ji tuos skundus buvo linkusi tenkinti, nes kažkas ją prigąsdino, kad ką jau ką, o nušalinimus reikia tenkinti. Nors čia net ne nušalinimas. Šiaip ar taip, neilgai truko ir jau turėjau visą tralą vogtų pernykščių Range Roverių, Audi, MB, BMW, vienas retesnis Aston Martin. Kaip ten sako, jei gyvenimas tau duoda citriną, išspausk iš jos pinigų.

Paėmiau Svetos paliktą „Ryto“ numerį, dar kartą pažiūrėjau į akis Rustafanovui. Nuosprendis skelbiamas 15 val. Transliuos tiesiogiai per teliką. Kaip kokios kašio rungtynės. Suskambo telefonas.

***

Grįžau į kabinetą, Svetlana kaip visada rėkė į ragelį ant tyrėjo, kuris nepaėmė pareiškimo iš nepilnametės, galimai išžagintos per kažkokį mokyklos vakarėlį. Pavlovas jau trečia diena rašė kaltinamąjį aktą byloje, kurioje žmona, ilgus metus kentusi sutuoktinio smurtą, mėsos plaktuku išmušė karbonadą iš jo galvos. Jis ten rašė, trynė, vėl rašė, vėl trynė. O rašydamas vis retoriškai klausdavo, kaip jis gali tokią moterį teisti. Sveta jam antrino, kad visi vyrai – kiaulės.

Išslinkau prieš tris, kaip tik beprasidedant Rustafanovo realybės šou. Važiavau Šiaurinės link. Šiaurinė gatvė buvo – siurprizas – miesto šiaurėje. Ji prasidėjo, kaip ir visos kitos gatvės, eilėmis daugiabučių, o baigėsi milžiniškuose garažų masyvuose. Nesibaigiantys garažų blokai, vieni apleisti, kituose suslėpti seni rūdijantys pensininkų opeliukai, kuriais jie kartą per metus išvažiuoja į kapines. O dar kituose sukasi biznis. Į vieną tokių užsuktų važiavau aš.

Durys buvo uždarytos. Pasibeldžiau. Aplink buvo tylu, tik tolumoje girdėjosi netolygus kalenantis variklio burzgimas. Netrukus nutilo ir tas, o iš kitos durų pusės pasigirdo grubokas „kas“.

– Mokesčių inspekcija, – atsakiau.

Kelias akimirkas buvo tylu. Tikriausiai balsas kitoje pusėje kontempliavo egzistencinį „atidaryti ar neatidaryti“.

– Mes nedirbam, – galiausiai atsakė.

– Vytia, atidaryk, blet, duris.

Netrukus sutraškėjo spynos ir pro siaurą durų plyšį išlindo siaura Vytios nosis.

– Ko čia gąsdini? – paklausė, pradaręs duris plačiau ir linktelėjęs man užeiti į vidų.

– Turi?

– Turiu.

Padavė man Biedronkos maišelį. Ištraukiau pluoštelį, pirštu perbraukiau banknotus, visos šimtinės. Neskaičiuosiu.

– Bet čia tik už tas tris, – pasakiau.

– Jojojo, – palingavo kontrahentas.

Kažkur garažo gilumoje girdėjosi televizorius. Iš transliuojamo konteksto supratau, kad mano verslo partneris žiūri tiesioginę Rustafanovo transliaciją.

– Čia tas jūsų kileris? – paklausė pamatęs, kad klausau.

– Nežinau, – atsakiau.

– Jo, žinok, kad tikrai čia bybys žino. Man tai atrodo, kad ne šitas.

Iš pradžių ignoravau Vytios įžvalgas apie bybio išmintį, bet jis kelis kartus primygtinai pakartojo, kad tikrai, nu tikrai ne šitas kileris.

– Nu tai aš klausau tavo teorijos, – stengiausi be sarkazmo.

– Ai, nu tokia čia ne teorija, tik šiaip, – pradėjo mykti Vytia. – Buvo čia toks pacanas, kažkoks vadybininkas ar chuj žino, kas. Toks pienburnis, bet prasisukęs, tipo, čia atvarydavo visokį chlamą remontuoti. Tipo visokias apynaujes mašinas iš Sąjungos parvarytas, tipo skiedė, kad ale jis pirko jas, bet tokias visiškai nuchujarintas arba sujebalintas ir iš snarglių suklijuotas. Žodžiu fignia. Jis ten kažkoks politiko sūnelis buvo…

Ir va čia jau pradėjau jausti, kad istorija bus įdomi.

– Žodžiu, – tęsė, – ateidavo čia su šaibom ir bašliuodavo ant tų mašinų. Nu aš jau pats su tokiom nevažinėčiau, nu bet jam gerai, man pochuij, tipo pussy magnetas[11], – ir nerangiai nusijuokė. – Bet man toks kitas bičas pasakojo apie jį, kad jis tipo gerai ant kokso pasėdęs buvo. Ir mergas mėgdavo. Bet tipo mergas tai bele kokias, nu tipo ir klubines, ir stotines visokias kūrvas. Arba narkaškas, kur sėdi ant šyrkos. Nu supuvusiom pizdom. Ir tipo pasakojo tas bičas, kad tas, nu tipo tas, prisijibašindavo kokso, važiuodavo į stotį, ten prisirinkdavo visokių šavalkų ir pisdavo jas ten belenkaip. Paskui kur nors pakelėj išmesdavo, bet tos, kadangi kūrvos, negalėjo niekam skųstis.

– Iš kur tada visa šita istorija, jei kūrvos nesiskųsdavo?

– Nu tipo vienas sutenioras pasakojo tam mano bičui. O jis man pasakojo.

– O tai kas čia tokio, kad jis kūrvas mėgdavo pisti? Daug kas mėgsta.

Vytia sukrenkštė kaip šeštokas, žiūrėdamas į biologijos vadovėlį.

– Ne nu tipo… Jis ten žostkai jas suvarydavo. Nu tipo žinai… – krenkštė, – tipo, ir per burną, ir per šikną… Visaip. Ir subaladodavo dar po to. Jį, ten pasakojo, kad tas sutenioras su savo kūrva viešbutyje rado vieną kartą. Merga be pulso, kraujo klanai, o tas visas ant kokso užsijibašinęs.

Deja vu? Aha.

– Tai tu manai šitas kentas nukilino tas bobas?

– Nu blet jei čia eitų stafkės, tai aš už šitą eičiau, – pasakė arkliškai žvengdamas.

Lošėjas, blyn, atsirado.

– O kada čia šitas buvo bajeris viešbutyje?

– Ai chuj znajet, čia man tik pasakojo.

– O tai dar ateina čia tas pas jus?

– Ne, žinok, prapuolęs kažkur, jau koks mėnuo gal.

– O tu gal jo vardą žinai?

– Eik tu, ne.

– O kas ten per bičas, kur apie jį pasakojo?

– Draugelis mano.

– Koks draugelis?

Per televizorių paskelbė nuosprendį. Jegoras Rustafanovas, penkiasdešimt trejų metų, Dansburgo apygardos teismo pripažintas kaltu pagal Federacijos baudžiamojo kodekso 129 straipsnio 2 dalies 5, 6, 8 dalis, 146 straipsnio 1 dalį ir nuteistas pagal baudžiamojo kodekso 42 straipsnio 8 dalį – mirties bausme sušaudant.

03-10

Laikas ėjo, ėjo lėtai ir užtikrinai. Anądien garaže Vytia laužėsi kaip prancūziškas batonas, bet savo nekaltybę išsaugojo ir neatskleidė, kas gi tas bičas, kuris pasakojo, ką jam pasakojo kitas bičas apie tą dar kitą bičą. Kita vertus, net jei būtų ir pasakęs, ką aš daryčiau? Nueičiau, sakyčiau, „laba dienelė, apygardėlė, papasakokite, kas jum pasakojo istoriją apie bičą, kur kūrvas pist mėgsta“.

Laikrodis rodė be aštuoniolikos minučių šešias, Sveta su savo isterikom jau buvo išskubėjusi namo plūsti savo vyro-kiaulės, o Pavlovas, sprendžiant iš to, kaip dažnai klaviatūros braškėjimą keitė pelės spragsėjimas, redagavo kažkokį dokumentą. Tai galėjo būti kaltinamasis aktas arba koks nors rimtesnės apklausos protokolas. Sėdėjau atsilošusi kėdėje ir galvojau apie tai, ką pripasakojo Vytia. Kentas prapuolęs „jau koks mėnuo“, suprantama, matyt, tėtukas sukomandavo būt tyliai. Ir Daškiukas pabus tyliai, kol čia viskas nurims. Rustafanovas gaus švino į pakaušį, o tada, esu beveik tikra, na ne beveik, o tikrai tikra, kad Daškė grįš.

– Aš matau, kad tu tik sėdi ir nieko nedarai, – galiausiai pasakė Pavlovas, neatitraukdamas akių nuo ekrano ir toliau spragsėdamas pele.

– Anądien susitikau su tokiu biču.

– Žinau, dėl mašinų. Susirinkti stafkės.

Kas čia per? Profilaktiškai pažiūrėjau į Pavlovą su akivaizdžiu priekaištu. Kad neįprastų. Stafkės, matai.

– Tas bičas man papasakojo istoriją, kurią jam pasakojo kitas bičas, kuriam tą istoriją papasakojo dar kitas bičas.

– Daug bičų, Vika.

– Daug, bet istorija privertė prisiminti draugą Karamaziną.

Pavlovas kilstelėjo antakius.

– Karamazinas, čia kai buvo paskutinį kartą užsukęs, – tęsiau, – pasakojo, kad jaunasis Daškevič buvo įkliuvęs viešbutyje su negyva proste. Tai va tas bičas, kur buvau susitikus, pasakojo, kad jam pasakojo kitas bičas, kuriam pasakojo kitas bičas, kad yra toks kentas, kuris mėgsta koksą ir stotines šavalkas pisti ir dubasinti, ir kad vieną kartą tas bičas, nu tas kitas kitas bičas, rado šitą kentą viešbutyje su savo negyva proste kraujo klane.

– Sutapimas! – pasakė ironiškai.

– Sutapimas. Ir dar tas bičas, kuriam pasakojo kitas bičas, kuriam pasakojo kitas bičas, sakė, kad tas kentas yra kažkokio politiko sūnelis.

– O „politikas“ šiame kontekste labiau generalizacija, ar tavo bičas visgi intelektualiai pajėgus operuoti tokiom kategorijom, kaip valdžių atskyrimas?

Pavlovas net ir visoje šitoje bičų gausybėje suprato, kur lenkiu.

– Manau, labiau generalizacija. Bet aš nežinau, nei kas tas bičas, nei kas tas suteneris.

– Ir net jei žinotum, tai ką? Čia yra tik istorija, kaip jaunasis Daškevič kažkur kažkokiam viešbutyje nudaigojo prostitutę. Gali būti, kad šitą istoriją vos ne visa šalis žino, čia tik mes, ne-elitas, kaip nuo mėnulio nukritę ir akis vartom.

Pavlovas buvo teisus, bet jo teisybės liudijimą nutraukė burzgimas mano stalčiuje. Skambėjo tas slaptas mobiliakas, iš kurio skambinėjau seniui Stepui Daškevič ir apsimetinėjau Sandra ir kurio klausosi visos ministerijos. Po Rustafanovo teismo prokuratūra ir prokurorai asmeniškai sulaukdavo daug skambučių, elektroninių laiškų, kuriuose žmonės reiškė abejones dėl bylos baigties ir Rustafanovo kaltumo. Iškart įtariau, kad tai gali būti vienas iš tokių skambučių.

Atsiliepiau į skambutį.

– Labas, prokurore, – pasigirdo iš ragelio.

Kalbėtojo tonas buvo kažkoks keistas. Atrodo, ar tai tvardytųsi nesijuokęs, ar šiaip dėl kažko labai susijaudinęs. Ir išvis, kodėl tokiu klausimu skambina į šitą numerį?

– Klausau, – atsakiau abejingai.

– Kaip gyveni, prokurore?

– Kokiu klausimu?

– Aš dar grįšiu, žinai?

– Iš kur?

Ragelyje pasigirdo juokas.

– Luokasės miške, baltaveidė mergina, prisimeni, prokurore? Ar jau ir tu be žado?

– Šitą bylą kuruoja generalinė prokuratūra, – atsidusau, – skambinkite ten, telefono numeris aštuoni penki du trylika trylika trys, darbo laikas nuo aštuonių iki penkių. Viso gero, – išbėriau kaip žirnius ir išjungiau pokalbį.

– Vėl dėl šito? – paklausė Pavlovas.

– Jo. Tik keista, kad į šitą numerį skambina.

Vėl suskambo telefonas. Atsiliepiau.

– Aš dar grįšiu! – prašneko tas pats paikas balselis.

– Į generalinę ponas, apygarda nekuruoja šitos bylos. Aštuoni penki du trylika trylika trys.

– Aš noriu pasikalbėti su tavim, gražute.

Su policijos budėtojais mums nėra kuo lygintis, bet ir į prokuratūrą per savaitę paskambina solidus skaičius priedurnių. Įvairiais klausimais. Būna ir kvėpuojančių į ragelį. Būna, sako „aš dabar tave stebiu“. Iš pradžių būdavo kiek nejauku, bet paskui pripranti. Nes nieko jie nestebi.

– Kokiu klausimu? – atsakiau abejingu balsu.

– Aš noriu nuplėšti visus rūbus nuo tavęs. Kuo tu apsirengus?

O, čia šitas tipas. Kur kalendorius, gal pilnatis vėl? Padėjau ragelį, nes toliau seka kalbos apie skyles ir ką galima į jas įkišti. Pavlovas klausiamai pažiūrėjo. Telefonas vėl suskambo. Atsiliepiau, bet nieko nesakiau. Po nedidelės pauzės iš ragelio prašneko:

– Žinai, kas čia skambina?

Balsas atrodė nebe toks žaismingas, kaip prieš tai. Nu, aš įsivaizduoju, jis ten sėdi, bando tenkinti save, o aš čia vis ragelį mėtau.

– Pizdūnas Dročiūnas? – paklausiau.

Pavlovas stebėjo susidomėjęs.

– Mano vardas Garis. Čia Garis, ar tu mane prisimeni, žertva tu?

– Tu gal per ausį perpistas, aš tau sakiau į generalinę skambink ir pisk ten jiems protą!

Ir nutėškiau ragelį. Pavlovas klausėsi pakėlęs antakį.

– Čia tokie pas mus bendravimo su interesantais standartai dar nuo mano laikų likę, ar čia jau Bezrukovos naujovė? – paklausė juokdamasis.

– Čia net ne darbinis telefonas. O asmeniniu kalbu, kaip noriu, – atkirtau kiek suirzusi.

Ir tada aš supratau, kad Garis Daškevič su šia Rustafanovo byla susijęs tik mano realybėje, o toje realioje realybėje jis niekur niekaip niekada.

Telefonas vėl suskambo.

– Duok man, – pasakė Pavlovas ir priėjęs pats paėmė telefoną.

Atsiliepė ir ramiu balsu pasakė, kad ir kas ten klausėsi kitoje pusėje:

– Dar kartą čia paskambinsi, ir atvažiuos policija. Galėsi jiems papasakoti savo istorijas.

Ir padėjo ragelį.

– Ačiū, aš galiu savo psichus susitvarkyti pati, – pasakiau ir ištraukiau telefoną iš Pavlovo rankų. – Žinai, kuo jis prisistatė? Gariu Daškevič. Sako, ar tu mane prisimeni.

– Ir tada tu jį pasiuntei į generalinę? – nustebo Pavlovas.

– O kur man jį siųst? – patraukiau pečiais.

Telefonas vėl suskambo. Paspaudžiau žalią mygtuką ir įjungiau garsiakalbį. Su Pavlovu tylėjome, kaip ir negalėdami nuspręsti, kuriam užmegzti kontaktą. Tylėjo ir kitoje pusėje.

– Labas vakaras, – pagaliau žaismingai pasakė Pavlovas, tarsi ketintų pasiūlyti pašnekovui naują puikų interneto planą su puikia nuolaida, tik šiandien.

– Labas vakaras, – pasakiau ir aš.

– Mes jūsų labai įdėmiai klausome, – tęsė Pavlovas.

Vis dar tyla kitoje pusėje.

– Gari? – tęsiau.

– Gari? – pakartojo Pavlovas. – Labas vakaras, Gari?

– Alioalio?

– Prijom-prijom?

Iš anapus girdėjosi kažkoks traškesys, kažkas neabejotinai mūsų klausėsi.

– Kukūūū, – Pavlovas toliau ieškojo ryšio, o aš vos nulaikiau juoką.

– Kuo jūs apsirengęs, Gari?

– Kaip tėvelis?

Kitoje pusėje kažkas atsikrenkštė.

– Girdžiu, kaip tu kvėpuoji, – sušnibždėjo Pavlovas į ragelį.

– Mes tave stebime, – pasakiau.

– Užsimauk kelnes ir pamojuok į kamerą.

Pasigirdo pypsėjimas, padėjo ragelį.

03-16

Pavlovas mokino mane, kad turėčiau būti subtilesnė. Nebūti tanku. Bendrauti su kolegomis. Rinkti informaciją. Nušlifuoti savo kampus. Taigi štai aš čia, Berlinskos gatvėj, kur įsikūręs Nusikaltimų tarnybai tyrimo departamentas, sėdžiu priimamajame ir laukiu tokio vyr. tyrėjo Vlado Mikulskio, kadaise tyrusio mano ryšius su Malenkovu. Va, matau, jau ateina koridoriumi. Mažai pasikeitęs. Sužinojau, kad jis perėmė Karamazino tyrimus. Toks sakykim, įdomus sutapimas, kuriuo, pamaniau, pasinaudosiu. Kaip ir Pavlovas sakė, reikia bendrauti su žmonėmis.

Mikulskis mane kaip ir pažinojo iš „senų laikų“, todėl, pamaniau, bus labiau linkęs bendrauti ir, jei jau noriu užmegzti ryšį su kuo nors iš NTTD, būtent Mikulskis buvo tas asmuo, nuo kurio turėčiau pradėti. Plius, netikėtas sutapimas – dabar jis kaip ir tiria velionio Karamazino bylas, o Karamazinas man paliko keistų ir užkoduotų žinučių.

– Kuo galiu jums padėti? Kaip Malenkovas laikosi? – po visų kavų-arbatų-vandens tiradų paklausė Mikulskis.

Klausimas apie Malenkovą, pripažinsiu, šiek tiek išmušė iš vėžių. Bet čia Mikulskis norėjo man įgelti, jis toks savotiškas tipelis buvo, kiek pamenu. Kartais pasakydavo tokių dalykų, kad klausai ir nesupranti, ar čia nieko tokio, ar jau reiktų įsižeisti. Tai šiuo atveju, žinoma, Malenkovas. Čia jam sena nuoskauda, matyt, užsilikus.

– Aš girdėjau, kad jūs perėmėte Karamazino tyrimus, ar ne taip?

Mikulskis linktelėjo. Jis žiūrėjo į mane akmeniniu žvilgsniu, kaip šuo pakreipęs galvą į dešinę pusę ir sudėjęs abi rankas ant stalo. Mikulskis buvo keistas. Jis buvo smulkus, ganėtinai žemas, siaurų pečių, apskrito veido, jo akys buvo pilkos, jo plaukai buvo pilki, sakytum žili, bet oda atrodė lygi, nė vienos raukšlelės. Jis buvo nenusakomo amžiaus.

– Dėl šito atėjau, – tęsiau. – Mes su Karamazinu bendravome šiek tiek ne tik mano ir mano vadovo atžvilgiu vykdyto tyrimo kontekste, bet ir dalykiškai, prieš pat nelaimę, tiesą sakant.

Mikulskis toliau žiūrėjo į mane akmeniniu veidu.

– Kai paskutinį kartą kalbėjau su Karamazinu, jis minėjo kelias pavardes asmenų, kurių atžvilgiu jis teigė turįs įtarimų.

– Kokias pavardes, – paklausė atsidusdamas Mikulskis, tačiau tokiu tonu, tarsi tai būtų ne klausimas, o tiesiog teiginys. Kokias pavardes. Taškas.

– Daškevič?

– Nežinau, išties, ar galiu taip aptarinėti su jumis tas ar bet kurias kitas amžinatilsį Karamazino bylas, – patylėjęs akivaizdų pastebėjimą išmetė Mikulskis.

Bet jis pasakė „tas ir bet kurias kitas“ – subtilu. Vadinasi, yra „tos“ bylos.

– Paskutinį kartą, kai buvau sutikusi Karamaziną, kalbėjome apie vieną baudžiamąją bylą, kuri tuo metu buvo mano dispozicijoje. Ten buvo nužudyti du ON smogikai Sedoje. Karamazinas minėjo, kad NTTD turi įtarimų, kad kažkas daro įtaką toje byloje. Jis manęs tada prašė trūks-plyš tą bylą perduoti į teismą, netgi įvardijo konkretų įtariamąjį. Įtariamąjį, kurio mes, beje, tuo metu neturėjom. Tai, ponas Vladai, mano toks klausimas kaip ir paprastas, ar tas Karamazino pageidavimas vis dar galioja? Aš asmeniškai tos bylos nebekuruoju, bet kuruoja mano kolega.

Mikulskis susimąstęs tylėjo. Bet susimąstęs, panašu, ne todėl, kad nesuprastų apie ką kalbu.

– Problema čia tokia, – tęsiau, – kad Karamazinas įtariamuoju įvardijo…

– Palaukite, – nutraukė mane Mikulskis, bet pats toliau tylėjo.

Tylėjau ir aš.

– Jūs norite pasakyti, – tęsė, kai tyla pradėjo darytis nelabai jauki, – kad pas jus buvo atėjęs Karamazinas dėl jūsų kuruojamos bylos. Kurioje jūs neturėjote įtariamojo?

Palinksėjau.

– Ir tada jis pasakė, kas turi būti tas įtariamasis??

– Galima ir taip pasakyti, – atsakiau, nors kai įsiklausai, kažkaip negerai čia nuskambėjo…

– Sakot, kad kolega tą… bylą kuruoja. O kodėl tada ne kolega, o jūs pas mane dėl šito klausiate?

– Tiesiog su Karamazinu buvo toks kaip ir neoficialus susitarimas, na, pažadas iš mano pusės, kad padarysiu, kas mano galioje. Kolega su Karamazinu nebendravo, tai dėl to… Kol kas nieko konkretaus nepavyko, nes pas mus čia pertvarkos prokuratūroje…

– Taip, taip, girdėjau… pertvarkos… O tai jūs jam taip ir pažadėjote?

– Aš pažadėjau padaryti, kas yra mano galioje. Aišku, suprantama, aš negaliu pritempti bylos prie žmogaus, jei ten nėra jokių įkalčių, bet Karamazinas bent jau davė kažkokį siūlelį, už kurio galėjome kabintis.

– Ir ar kabinotės?

– Nespėjome.

Buvau tikra, Mikulskis suprato apie ką kalbu. Tik čia jis dabar vartosi ir varto mane, kad viskas atrodytų kaip kažkokie kliedesiai. Vos ne: atėjo Karamazinas, kažką pasakė, o mes kaip ožiukai ir mekenam jo dainelę. Aš, aišku, galiu jam pasakyti, kad žinau, kas nudėjo tuos du iš Sedos, bet jis, žinoma, paklaus, iš kur aš žinau, ir čia jau matau, kaip pareitų man dar vienas NTTD tyrimas.

– Žinot, – po eilinės pauzės pradėjo Mikulskis, – Karamazinas buvo toks… idėjos žmogus. Impulsyvus ir kompulsyvus. Jis kai pasigaudavo kokią nors idėją, ji tarsi užvaldydavo jį, kaip kokia manija. Taip neturi būti darbe. Čia yra tik darbas ir turi atsiriboti kartais. Aš įsivaizduoju, kad pažintis… ar greičiau – susidūrimas su Karamazinu jums turėjo būti… savotiškas. Bet, prokurore, mes čia taip nedirbam. Karamazino, amžinatilsį, metodai buvo ekstensyvūs ir intensyvūs, bet NTTD metodai yra paprastesni. Žemiškesni.

Sekė dar viena ilgėlesnė pauzė. Mikulskio balsas buvo vienodas ir monotoniškas, be spalvų ir intonacijų. Pilkas, kaip ir jis pats. Jo klausytis buvo sunku, o klausantis atrodė, kad jis pats sau neįdomus.

– Žinot, aš ten šiek tiek žiūrėjau tas jo bylas, – tęsė, – Tai yra šita, apie kurią kalbate. Nu ten pririnkta labai daug operatyvinės informacijos. Yra vienas telefoninis pokalbis užfiksuotas, na, po to nužudymo Sedoje, kur lyg ir yra susitariama dėl kyšio, bet čia tokia gal labiau interpretacija. Na, Karamazinas buvo įsitikinęs tuo, ką girdi. Bet man paklausius to įrašo tai nėra taip akivaizdu. Žinot, – pridūrė patylėjęs, – tirkite jūs tą bylą taip, kaip jum išeina. Jei ten nėra galų jokių, nu tai nėra. NTTD negali tiesiog ateiti ir nurodyti jums, ką daryti su, kaip mes sakom, civilėm bylom, – šyptelėjo.

– Dar vienas dalykas… Karamazinas buvo ten vienu metu nusitaikęs ir į mane, ir į tuometinį trečio BPSo vadovą.

Dar nespėjus baigti sakinio Mikulskis nutraukė:

– Tie tyrimai nutraukti, nejau negavote pranešimų.

– Ne, tai taip, bet aš norėjau paklausti, – tęsiau, – ar nebuvo kartais sankcionuotas mano pokalbių klausymasis?

Mikulskis atsiduso ir vėl nugrimzdo į egzistencinius apmąstymus. Būna, žmonės bando išlošti laiko atsakymui apgalvoti, tylą maskuodami įvairiais beverčiais klausimais. Mikulskis gi nematė reikalo. Jis tiesiog sėdėjo ir galvojo. Galvojo, kaip baisiai aš jį varginu su savo klausimais. Ir ne, Mikulskis nebuvo durnas, anaip tol. Jis buvo ir protingas, ir suktas kaip gyvatė. Jis žinojo, kad klausimas apie pokalbių klausymąsi niekada nėra geras ir patogus klausimas. Ir greičiausiai dabar jis galvojo, kaip čia jam išvairuoti. Aš jo vietoje, tikriausiai jau pereičiau į puolimą. Arba melą.

– Nežinau, ar turėčiau jums šitą atskleisti, – galiausiai išstenėjo abejodamas. – Tyrimai yra nutraukti, tai kaip ir nebevykdomas pasiklausymas.

Neturėtų būti vykdomas, būtų tiksliau. Praktiškai žinojau, kad automatiškai tas pasiklausymas nėra išjungiamas, tyrėjas turi rašyti raštus įstaigos IT skyriui ir jie ten sutvarko iš techninės pusės. Tik šitą veiksmą dažnai yra pamirštama padaryti, ne iš kažkokių blogų kėslų, bet tiesiog, nutraukus tyrimą skubama nutėkšti bylą į nutrauktų lentyną ir pamiršti.

– Kodėl aš klausiu: man čia pradėjo skambinėti kažkoks pilietis, prisistatantis Gariu. Ir man tiesiog įdomu, gal jūs netyčia turite įrašus tų skambučių.

– Gariu? Čia kaip nors susiję su tuo Gariu Daškevič, apie kurį ką tik kalbėjome?

Patraukiau pečiais. Mikulskis vėl apie kažką įtemptai mąstė.

– Ir jei turėčiau tuos įrašus, jūs aišku, tikitės juos gauti?

Aštrus protas, nieko nepasakysi.

– Nu kaip… Jūs neprivalote man jų duoti, tą aš suprantu. Bet man bent jau būtų gerai žinoti, kad tokie pokalbiai yra įrašyti, jei netyčia ištiktų mane Karamazino likimas.

Mikulskis, kaip jau tapo įprasta, paniro į apmąstymus, kažką paklapsėjo pele.

– Jūs dabar su mašinom dirbate? – lyg iš niekur nieko paklausė. – Yra nutartis dėl trijų numerių klausymosi. Paskutiniai skaičiai 887, 025 ir 568.

– Pažiūrėkite 568.

– O jei nepažiūrėsiu, vakare mane sumuš prie namų ir rytoj jūs vis tiek čia su tuo pačiu klausimu sėdėsite priešais? – paklausė abejingu balsu.

– Ne, – nusijuokiau. – Tiesiog neišeisiu iš čia, kol nepažiūrėsite tų pokalbių.

– Aš galiu pakviesti apsaugą, – atsakė akmeniniu tonu.

– Tada aš parašysiu skundą, kad nenutraukėte telefoninių pokalbių klausymosi.

– Bet aš šiandien pat viską suforminsiu, įrašus ištrinsiu ir viso gero.

– Tebūnie, – nusijuokiau. – Tik netrinkite tų įrašų, aš rimtai.

Mikulskis atsiduso, paklapsėjo pele, pasakė, kad yra keli įrašai, savaitės senumo. Pasiūliau paleisti kovo 10-osios. Besiklausant paskutiniojo mačiau, kaip jo akmeninis pilkas veidas persimainė, lūpų kampučiai nusviro žemyn, o antakiai susiraukė, tarsi nustebus, tarsi tramdant juoką, nelabai supratau, kokios emocijos užliejo Mikulskio esybę, gal jis ir pats nelabai suprato. Dalykas tas, kad tą vakarą, kai su Pavlovu blevyzgojom į ragelį, viskas atrodė labai vaikiškai ir žaismingai, bet dabar, sėdint svetimo žmogaus kabinete ir klausantis įrašo, tas pokalbis pradėjo atrodyti labai tamsus. Nejučiomis atsikrenkščiau. Kažkaip net norėjosi pasiteisinti, kad buvo vakaras, kad tokių skambučių pastarosiomis dienomis būna daug, kad čia asmeninis telefonas, kad tas, kad anas.

– Nesistebiu, kad jis daugiau nebeskambino, – vis dar susiraukęs, bet tuo pačiu monotonišku tonu pasakė Mikulskis ir papurtė galvą. – Ir aš neskambinčiau.

– Mes sulaukiame panašių skambučių beveik kasdien. Ta prasme, kai kas nors apsimeta kuo nors, kuo nors grasina, – vis dėlto pradėjau kažką mekenti bandydama pasiteisinti.

– Manot, čia tas pats Garis Daškevič?

Patraukiau pečiais. Juk jau sakiau jam, kad nežinau.

– Nu jis prisistatė Gariu. Bet aš sakau, žinokit, čia jie prisistato, kuo tik nori. Dabar ypač su šita žmogžudysčių byla, viskas taip užaštrinta…

– Nu tas vaikis ten toks savotiškas… Nebandėt numerio tikrinti?

Garis Daškevič, gyva legenda, blet. Nuo snargliuoto garažo iki spindinčio klubo, nuo tūlo mašinvagio iki teisėjo – visi turi istoriją apie Garį.

– Mes su šituo, dovanokite, kentu, jau prisitikrinom… O ką reiškia „savotiškas“?

Tikėjausi dar vienos istorijos, dar vienos legendos apie mūsų herojų. Aišku, vėl stojo ilgoka pauzė, kol Mikulskis galvojo, ką gi čia man atsakyti. Kurią legendą papasakoti. O gal nepasakoti nieko, nes tikrieji žygdarbiai žodžiais nenusakomi.

– Duokite kokią laikmeną, įrašysiu jums tuos pokalbius.

Išeinant tarpduryje dar paklausiau Mikulskio apie Karamazino žūtį. Sakau, gal jis žinąs daugiau aplinkybių. Mikulskis nedaugžodžiavo, tepasakė, kad jis nesidomėjo, pasiūlė nesidomėti ir man.

04-02

Šiandien sueina lygiai mėnuo po apkaltinamojo nuosprendžio Rustafanovui paskelbimo. Lygiai mėnuo, per kurį Rustafanovas turėjo teisę kreiptis į valstybės garantuojamą gynėją ir su jo pagalba pateikti apeliacinį skundą. „Nuosprendis įsiteisėjo“ – skelbė laikraščių ir portalų antraštės, nes Rustafanovas nepageidavo teikti apeliacinio skundo. Cituojami valstybės paskirtos gynėjos žodžiai apie tai, kad Jegoras Rustafanovas suprato savo poelgių baisingą prigimtį, kad pripažino savo kaltę, susitaikė su savimi ir Dievu, susitaikė su paskirta bausme, atsiprašė aukų artimųjų ir dabar maldoje ir meditacijoje laukia neišvengiamos ir užtarnautos bausmės. Rytoj turėtų paskelbti, kada bus įvykdyta mirties bausmė.

Šios pora savaičių buvo ramios. Niekas nevyko, niekas neskambino, niekas nesikeitė. Lauke ištirpo sniegas, išplukdęs pernykštes šiukšles ir šunų išmatas, o saulė vis dažniau švietė, nei nešvietė. Ar čia bus mūsų gražios ir įdomios istorijos laiminga pabaiga? Rustafanovas gaus kulką į kaktą, sužydės alyvos, o niūrios žiemos niūrios istorijos bus nugrūstos į atminties užkaborius kartu su žieminiais paltais ir fufaikėm.

– Kieno čia šita byla buvo? – makaluodama į tris dalis sulankstytu popieriumi tarpduryje riktelėjo prokurorė Masliakova.

– Kokia byla? – paklausė Pavlovas, nepakeldamas akių nuo ekrano.

Taip, jau du mėnesiai kaip turime naują BPSo vyr., bet Pavlovas vis dar sako visiems, ką daryti.

– Nu šita byla.

Pavlovas nepatenkintas atsisuko.

– Olga, aš gi nematau, ką tu ten turi.

– Čia Vikos byla. Vika, čia tavo byla.

Iš už Masliakovos nugaros kaip antilopių kaimenė atidundėjo Vanda. Čia ryškiai atnešė paštą, o kartu su juo ir chaosą, kuris dabar tarsi tornadas ritasi koridoriumi šiurendamas popierius ir trankydamas kabinetų duris.

– Vasilenko!! Čia laiškas jums. ASMENIŠKAI. Prašau, ačiū, – išvėmė Vanda, demonstratyviai tėškė voką man ant stalo ir dideliais žingsniais išskubėjo lauk.

Kol Pavlovas su Masliakova aiškinosi, ką daryti su tuo popiergaliu ir ta „mano“ byla, atplėšiau voką. Nutarimas dėl ikiteisminio tyrimo byloje tokioje ir tokioje nutraukimo… pagal BPK 3 straipsnio 1 dalies 1 punktą – nepadaryta veika, turinti nusikaltimo ar baudžiamojo nusižengimo požymių. Permečiau akimis motyvus, o fone girdėjau vis nesibaigiantį disputą, kieno visgi ten byla ir ką su ja daryti.

– Kas ten per byla? – paklausiau nebeištvėrus kelis kartus kartoto mano vardo.

– Nu čia Litvinska, – atsakė Masliakova. – Atnaujino.

– Olga, eikite pas Bezrukovą, tegu ji sprendžia, aš jau čia jums nebegaliu padėti, – gynėsi Pavlovas.

Masliakova atsiduso.

– Dėl ko atnaujino? – paklausiau.

– Surinko kažkokių naujų duomenų. Aš nežinau, aš išvis nežinau, apie ką čia ta byla, aš ją gavau jau kai reikėjo tik nutraukti tyrimą, nežinau, ką čia man dabar daryti, – greitakalbe bėrė Masliakova.

Masliakova, aišku, galiausiai suėmė save į rankas ir nuėjo pas Bezrukovą. Ir byla netruko atgulti ant mano stalo. Kaip bumerangas, kurį paleidau skrieti po velnių, grįžo atgal. Ir tai, kad šiandien gavau nutarimą dėl ikiteisminio tyrimo mano atžvilgiu nutraukimo, nebuvo sutapimas. Spėju, kad naivusis Dansburgo apygardos VPK vyr. tyrėjas Tomas Miliušis, kuriam apklausos metu pasėjau mintį apie tą paslaptingą automobilį degalinėje, kurio jis pats nepastebėjo ir nebūtų pastebėjęs, įkvėptas bundančios gamtos, o gal Sorokino paakintas, nutarė apsivalyti, apsikuopt ir apsiplauti nuo senų užsigulėjusių bylų. Manąją nutraukė, o vaizdo įrašą su keliom sekundėm pasirodančiu tamsios spalvos Volvo perdavė Litvinskos tyrėjams. Nes greičiausiai jam kas nors pasakė, kad „bičas, čia ne tavo tyrimas“. Ir Litvinska, aišku, nori atnaujinti bylą. Ką kitą jie gali daryti? O, dievai. Aš gi jau žinau, kieno ta mašina. Ir išvis, čia toks nonsensas. Nu realiai, man ta mašina gali ir buvo svarbi, nes aš žinojau ją. Bet jei žiūrėtume blaiviomis naivaus ir patiklaus tyrėjo akimis: na, atvažiavo kažkokia mašina į degalinę. Ir kas iš to? Juk tai degalinė, tai vieta, kur atvažiuoja mašinos. Taip, ten buvo Daškevič mašina, bet joks blaivus naivus ir patiklus tyrėjas to nežinotų. Bet ne. Kad man, matai, prisireikė to įrašo, Miliušis nusprendė, kad tai turi būti svarbu. Kad čia reikšminga aplinkybė. Ir perdavė jis, matai, duomenis Litvinskai. Nu ir vėl visas šitas karavanas iš naujo. Pavesiu Litvinskai patikrinti duomenis, kieno mašina. Pavesiu Sorokinui patikrinti duomenis, kieno mašina. Duosiu ir jam šitą šūdą, vardu Garis Daškevič, pavolioti. O tada, greičiausiai, nutrauksiu vis tiek, nes „nenustatyta duomenų, siejančių Daškevič su Danilko byla, automobilio pasirodymas degalinėje laikytinas atsitiktiniu ir neturinčiu tiesioginio ryšio su byla“.

04-07

Sprendimą atnaujinti ikiteisminį tyrimą turėjau priimti nedelsiant, bet ne vėliau kaip per tris darbo dienas, taigi negadinau nei sau, nei Litvinskos PK tyrėjams savaitgalio ir nutarimą atnaujinti ikiteisminį tyrimą Nr. 58-1-00993-14 parengiau ir išsiunčiau pirmadienį. Antradienį popiet sulaukiau Sašos skambučio išsiaiškinti, kas, kaip ir kodėl.

– Tai ką mums dabar daryti? – nepatenkintu balsu klausė Saša. – Čia vėl visas šitas šūdas iš naujo!

– Nieko negaliu padaryti, Saša, aš negaliu neatnaujinti ikiteisminio tyrimo, kai paaiškėja naujų aplinkybių. Čia per tą tavo Miliušį, su juo iš aiškinkis.

– Ai, ten su juo… – nepatenkintas numykė Saša.

– Sugalvokite kokius nors veiksmus atlikti, paknibinėsim ten tas aplinkybes, po mėnesio bus galima vėl traukti.

– Kokius veiksmus?!

– Nu kokius nors, bet kokius. Nežinau, nu patikrink, kieno ten ta mašina degalinėj. Gal į apklausą išsikviesti savininką…

Mačiau, kad Pavlovas jau šnairuoja į mane.

– Kas? – paklausiau, baigusi pokalbį su Sorokinu.

– Aš nieko nesakiau.

Tikėjausi, kad Pavlovas ką nors pasakys, į ką galėčiau atsikalbinėti. Jis buvo proto balsas net ir tada, kai tylėjo. O aš žinojau, kad lipu ant to paties grėblio. Ir Pavlovas žinojo, kad aš žinau, nebuvo prasmės to paties kartoti.

04-08

Lygiai po paros sulaukiau Sorokino skambučio. Vyras visai be fantazijos kaip vilkinti ikiteisminius tyrimus. Jis aišku numetė tą bylą kažkuriam iš savo klapčiukų, pasakė tą patį, ką ir aš jam pasakiau: „nu patikrink, kieno ta mašina“. Tas aišku patikrino ir štai aš čia, klausiausi Sašos „ar tu žinai, kas yra Garis Daškevič“. Tada gal šešis kartus pakartojo, kad jis gali išsikviesti Daškevič į apklausą, bet tik su sąlyga, kad aš asmeniškai išduosiu rašytinį pavedimą tą padaryti „su parašu ir antspaudu, ir visa kita“. Štai, prašau, koks veržlus, iniciatyvos nestokojantis ir atsakomybės nevengiantis PK viršininkas.

Aišku, neketinau siundyti Daškevič ant Sorokino, ar Sorokino ant Daškevič, net nebežinau jau, kuris čia kurį, todėl penktos valandos uraganui siaučiant koridoriuje dėliojau procesinių veiksmų rebusą, kaip šitą atnaujintą tyrimą kaip galima greičiau nutraukti. Ir kai stalčiaus gilumoje suskambo seniai begirdėtas mano operatyvinis mobiliakas, buvau beveik tikra, kieno balsą išgirsiu kitame gale.

– Klausau, – atsiliepiau.

– O tu, Vikule, niekaip negali be manęs, – prašneko kitame gale jau girdėtas balsas.

O mūsų senas draugas gerai informuotas.

– Daškevič, tu kaip pavasarinis šuns šūdas, sniegas nutirpo ir kur pasisuksi, visur tavęs pilna.

Kitam gale man niekas neatsakė.

– Alio blet, praradai amą? – riktelėjau.

Pasigirdo pypsėjimas.

04-10

Penktadienis buvo itin graži ir pavasariška diena, rodos, vien besišypsanti saulutė kėlė ūpą po slogios žiemos. Daškevič daugiau nebeskambino. Išvis niekas nebeskambino ir jau buvau beapsidžiaugianti, kad šis nemalonus senos ir pamirštos bylos atnaujinimas buvo tik nedidelis raibuliukas per porą mėnesių nusistovėjusiame vandenyje. Raibuliukas, kuris netruks nurimti, tyrimą nutrauksiu, dumblas nusės ir pelkėje vėl stos ramybė. Oj, kaip smarkiai klydau.

Namo grįžau vėlai: kaip visada užtrukau darbe, tada važiavau nusiplauti mašinos, tada važiavau į parduotuvę pirkti pavasarinių batų, tada pirkau maistą savaitgaliui, dar apvažiavau porą ratų ištuštėjusiais prospektais. Namų link pasukau, kai laikrodis artėjo link vienuolikos, ir čia manęs laukė nelabai malonus deja vu. Kaip žinia, gyvenau tokioje gūdžioje pakalnėje su nuobodžiu vaizdu į kalno šlaitą. Grįžtant namo mėgdavau leistis gatve, vedančia išilgai šlaito, iš čia gražiai matosi ne tik mano miegamasis rajonas, bet ir mano kiemas. Ir štai, atsipūtus leidžiantis nuo kalno pamačiau, kad mano mašinos vieta, taip, ta vieta, kurią išpirkau iš municipaliteto, už kurią moku įžūlų mokestį kiekvieną mėnesį ir kuri šviežiai pažymėta oranžiniais dažais, yra užimta. Taip jau yra buvę, tąkart savo vietoje radau tą prakeiktą Daškevič Volvo. Koks gi siurprizas laukia šįkart?

Mašiną palikau tuščioje prekybos centro aikštelėje, kaip ir anąkart, iš po vairuotojo sėdynės išsigrabaliojau vamzdžio galą, kaip ir anąkart, ir susikišau į rankovę, kaip ir anąkart. Lėtai lipau į kalną, stengiausi laikytis šešėlyje. Iš tolo mačiau, kad mano vietoje stovi kažkoks pilkas pasatas. Purvinas. Viduje kažkas sėdėjo.

Aš atnaujinau ikiteisminį tyrimą, kuriame atsirado naujos aplinkybės, o būtent – Daškevič Volvo. Daškevič man skambino, leisdamas suprasti, kad žino apie atnaujintą tyrimą. Aš jį pavadinau šuns šūdu. Ir dabar mano kieme stovi kažkoks pasatas, kuriame kažkas sėdi. Nebūkime naivūs, šitie įvykiai yra susiję tiesioginiais priežastiniais ryšiais. Ir jei bandytume spėti, kokia bus sekanti šitos dėlionės dalis, tai tikriausiai, kad aš gausiu į galvą. Nežinau tik, kaip smarkiai. Ar čia tik pagąsdinimas, ar jau susidorojimas? Gal ir aš baigsiu savo dieneles kur nors miške pasodinta prie medžio?

Apsisukau ir šešėlių priedangoje nuslinkau iš kur atėjus. Gretimais kiemais apėjau kvartalą iš kitos pusės, pakėliau galvą į savo buto langus ir ten… Opa. Degė šviesa. Virtuvėje. Ir užtraukta užuolaida. Kažkas buvo mano namuose. Aš tikrai nepalikau virtuvėje šviesos ir tikrai nepalikau užtrauktos užuolaidos. Nes jos niekada neužtraukiu. Ten už šaldytuvo yra užkištas Mosbergas. Su šoviniais. Apsisukau eiti atgal į mašiną. Prakaitavo delnai, atrodė, kad šiek tiek pykina. Atrodė, kad mane seka. Klasika.

Leidžiantis nuo kalno ėmė siutas. Mane kratė nuo Daškevič. Dabar kur bepasisuksi, ten jo pavardė, ten jo snukis. Ir dabar ką, aš turiu čia drebėti? Bijot dirbti savo darbą, kad tik neužkabinčiau šventojo Daškevič? Kai pasiekiau mašiną, įsėdau vidun ir užsirūkiau cigaretę, buvau įtūžusi. Surūkiau dar vieną. Vis tiek buvau įtūžusi. Bandžiau blaiviai mąstyti, ką man daryti. Blaivus atsakymas buvo – kviesti policiją, akivaizdu. Įsiprašyti pas ką nors, tai yra pas Pavlovą, į namus pernakvoti, paverkti kam nors, tai yra Pavlovui, ant peties, paverkti kamputyje, ryte grįžti ir pasikeisti spynas. O pirmadienį apmąstyti savo darbo metodus. Pradėti gyventi baimėje ir paranojoje. Pradėti gerti raminamuosius. O ryte tokia graži diena buvo, taip gražiai švietė saulė.

Ir prisiminiau visai netolimą praeitį. Kažkada man buvo dvidešimt vieneri. Buvau paskutinio kurso studentė. Tai buvo tas laikas, kai turėjau žengti į suaugusiųjų pasaulį. Kai turėjau susirasti savo draugų, pirmą darbą, kai turėjau kurti romantiškus santykius. Turėjau eiti per gyvenimą, kaip kad to linkėjo baigiant mokyklą, stojant į universitetą. Aš nebuvau kažkuo ypatinga, bet aš turėjau tikslų, ambicijų. Norėjau būti prezidente, norėjau būti žmogaus teisių teismo teisėja, norėjau būti svarbi. Aš norėjau keisti pasaulį. Ir aš tikėjau, kad galiu, nes kodėl turėčiau negalėti?

Bet tada prasidėjo karas. Tada prasidėjo okupacija. Okupacija, kuri atėmė ne tik laisvę. Sulaužė ir atėmė viską. Ir po jos niekada nebebuvau tuo žmogumi, kuris turėjo laimingai eiti per gyvenimą. Ir niekada nebebūsiu.

Ta žiema buvo baisi. Buvo Naujųjų išvakarės. Normaliam pasaulyje Naujuosius turėjau sutikti siausdama klube, flirtuodama su bernais, paryčiais apsivemti ir basomis grįžti namo. Ir tai turėjo būti gyvenimo pamoka, kurios neišmokau. Bet išmokau kitą pamoką. Pamoką, kurios niekam nelinkiu išmokti. Realybėje Naujųjų naktį prasėdėjau savo balkone, susisukusi spintelėje, nes kažkas įsilaužė į mano butą, mano tėvų butą, kuriame buvau likusi viena. Butą, kuriame užaugau. Butą, kur buvo mano namai. Mano visas gyvenimas, nes daugiau nieko neturėjau. Spintelė buvo tokia maža, aš net dabar nepatikėčiau, kad kažkas ten galėtų tilpti. Bet tądien buvau niekas. Buvau ankštoje spintelėje susisukęs nulis. Pradėjo daužyti duris. Aš panikavau, laksčiau iš kambario į kambarį. Tada daužymas nutilo ir girdėjau, kaip iš lauko rakina spyną. Pirma vieną. Truktelėjo duris. Neatsidarė. Tada kitą. Stovėjau svetainėje ir ašaros kaip pupos riedėjo veidu. Nežinojau, kur slėptis, išbėgau į balkoną ir sulindau į balkono spintelę. Susiriečiau, galvą sukišau tarp kelių, uždariau duris ir vienintelis dalykas, ko tada norėjau – mirti. Bijojau, kad mane ras, kad mane muš, kad mane kankins, kad mane prievartaus, bijojau, kad tai truks valandas, o gal net dienas. Atėjo Naujieji, lauke šaudė fejerverkai, šaudė automatai, kas tik nešaudė, girti okupantų kareiviai rėkė „s novym godam“. O mano bute girdėjau dūžtančius indus, trenksmus, riksmus ir juoką. Prasėdėjau toje spintelėje visą amžinybę, rankos ir kojos nuėjo pūslėmis, gavau žiaurią šlapimo pūslės infekciją, nežinau net, kiek laiko myžau krauju, nes vaistų gauti buvo sunku. Kitą dieną po to žliumbiau taip, kaip niekada nežliumbiau. Tikriausiai išverkiau visas ašaras, nes iki dabar nesugebėjau išspausti nei vienos. Viskas buvo sugriauta ir sudaužyta. Rinkau šukes, rinkau išmėtytus daiktus, kuriuos buvo palikę tėvai. Tai daugiausiai buvo ne pirmo būtinumo, tačiau sentimentalią vertę turintys daiktai: nuotraukų albumai, mamos eskizai, dažai, teptukai, knygos, visokie suvenyrai, mylimiausias čiulptukas, mylimiausias meškiukas... Pavasarį, kai gavome diplomus, nuėjau darbo ieškotis į policiją. Nes tokiame pasaulyje aš gyvenau, pasaulyje, kur policija padeda. Pasaulyje, kuriame, jei tave skriaudžia, tu eini į policiją. Todėl ėjau į policiją. Ėjau, kad daugiau niekada nereiktų slėptis balkono spintelėje. Ir policija man padėjo. Gal ne visai taip, kaip aš tikėjausi, bet dabar aš kitas žmogus. Kitas, nei galėjau būti. Kitas, nei norėjau būti.

Daškevič. Kad jis kur nustiptų.

Turėjau slėptuvę maždaug dvidešimt minučių kelio nuo čia. Naktį – penkiolika. Pakankamai laiko apmąstyti tiek strateginius, tiek taktinius sprendimus. Garažų masyvas viduryje lauko tarp oro uosto ir rytinio aplinkkelio. Atoki vieta. Ten, viename iš garažų, duobėje iškastoje slėptuvėje laikiau dalį savo pinigų, du neregistruotus Glockus ir kažkokį lygiavamzdį. Net nepamenu tiksliai, kokį. Pareigūnui ginklas – tiesus kelias į kaliūzę. Neregistruotas ginklas – galas karjerai. Ir Vikos proto balsas daug kartų sakė atsikratyti tų ginklų. Jis sakė „Vika, jei jau eini tiesos keliu, palik praeities demonus už nugaros“. Bet ta Vika, kur prieš daugelį metų gūžėsi balkone, niekaip neprisiruošė to padaryti. Todėl dabar nevaldomas Vikos įniršis spaudė greičio pedalą to garažo link, tos duobės, tos dėžės.

Dangus buvo giedras, lauke tylu, tik kairėje girdėjosi viena kita aplinkkeliu praošianti mašina, o tolumoje dešinėje – ūžė lėktuvas. Nuo oro uosto pusės skido balta šviesa, nuo aplinkkelio – oranžinė. Garažų masyvas nebuvo apšviestas, tik blausioje iš abiejų pusių sklindančioje šviesoje galėjai matyti metalinių garažų kontūrus ir šviesiai pilka skalda išklotą kelią.

Atsidariau savo garažą, maktelėjau į duobę. Joje buvo vandens iki kauliukų, batai iškart peršlapo. Atsidusau. Kaip gerai, kad turiu naujus. Iš slėptuvės išsitraukiau dėžę, kurioje manęs laukė siurprizas.

Kaip ir tikėjausi, radau du Glockus nutrintais serijiniais numeriais, bet blausioje telefono šviesoje vietoje lygiavamzdžio radau sąjunginį Heckler&Koch. G36[12]. Dar dėžėje buvo keturios pilnos dėtuvės, pora dėžučių su šoviniais ir keli palaidi voliojosi. Na, tebūnie.

Išlindau į laukymę aplinkkelio pusėje. Oro uoste ūžė varikliai, aplinkkeliu, jei kas ir važiavo, tai labai greitai, todėl nusprendžiau, kad bus pakankamai saugu paleisti keletą bandomųjų šūvių. Serijom – ne. Automato kalenimas – toks ganėtinai atpažįstamas garsas. Net ir praėjus dešimtmečiui po okupacijos.

Paleidau kelis šūvius į žemę. Kaip važiuoti dviračiu – kartą išmokęs, niekada nepamirši. Metas keliauti namo.

Mano namas buvo paskutinis namų bloke, pačioje kalno papėdėje. Mano butas buvo antrame aukšte, kampinis, paskutinėje laiptinėje, toliausiai nuo gatvės. Mano buto langai išėjo į kalno pusę. Tas kalnas buvo ganėtinai status, kad juo lipti, nepaisant to skersai šlaito vedė išmintas takas. Kažkoks genijus nusprendė toje gatvėje, kuri eina aukščiau kalno šlaitu, toje, kuria aš grįžtu namo, įrengti viešojo transporto stotelę. Ir, aišku, keleiviai pramynė taką, kuriuo kaip kokiu Everestu kopė kas rytą ir leidosi kas vakarą. Tas takas ne silpniems nervams ir ne silpniems keliams. Buvo reginys, kai, ypač po lietaus, nuo to tako kas nors nusivoždavo žemyn. Pabirdavo nešuliai, pasklisdavo bulvės ir koldūnai po visą šlaitą. Nuo tako iki namo buvo kokie dvidešimt metrų, gal dvidešimt penki. Gerai užsimojęs nuo tako galėjai primesti šiukšlių į balkonus. Pats kalno šlaitas kur ne kur apaugęs krūmais ir medžiais. Dabar lapų nebuvo, bet nebuvo ir sniego, nebuvo apšvietimo, tik tamsa. Geresnės maskuotės negalėjau tikėtis.

Atvažiavau ir mašiną pasistačiau toje stotelėje viršuje. Buvo kažkur prieš dvyliktą. Nusileidau taku žemyn, sustojau už medžio maždaug tiesiai prieš savo virtuvės langus. Atvažiuodama mačiau, kad pasatas vis dar stovi, bet manęs jis neturėjo matyti. Virtuvėje vis dar degė šviesa. Pakėliau šautuvą, rankenėlę ant šono persukau iš S į E ir laukiau. Iš pradžių planavau sulaukti kokio nors judesio bute ir tada šauti, bet jaučiau, kad Heckleris sunkėjo su kiekviena sekunde, kurią laikiau jį „kovinėje pozicijoje“. Todėl teko improvizuoti. Įkvėpiau, iškvėpiau ir tiesiog šoviau į virtuvės langus. Šūvio garsas čia buvo daug smarkesnis, nei prie garažo, garso bangai nebuvo kur išsisklaidyti. Spengė ausyse. Po sekundės ar dviejų kažkas šmėstelėjo virtuvės lange. Šoviau dar kartą, figūros nemačiau, bet lyg ir mačiau kraujo purslus ant užuolaidų. Pasileidau bėgti į kalną atgal į mašiną.

Grįžau į garažų masyvą, ginklą padėjau atgal į slėptuvę. Iš slėptuvės išsitraukiau juodą polietileninį maišelį, sugrūdau jį į slėptuvę po vairuotojo sėdyne. Čia bus planui B. Bet tai vėliau, o dabar metas užbaigti, ką pradėjau.

Juk negaliu tiesiog paskambinti į policiją ir sakyti: na, žinote, čia aš ką tik pašaudžiau į savo virtuvės langus su neregistruotu Heckler&Koch. Vien jau Hecklerio turėjimas būtų tėvynės išdavystė. Mašinoje visą šį laiką kartu su manimi keliavo mano dienos pirkiniai: nauji batai ir maišas maisto. Batus apsiaviau, nes senieji buvo permirkę nuo vandens duobėje ir purvini nuo pažliugusio tako. Sudėjau juos į maišelį, kuriame buvo naujieji, pakeliui išmesiu kur nors į konteinerį. Maiše su maistu be sūrelių ir duonos buvo ir butelis Jack Daniels viskio. Nupirkau jį, nes ketinau eiti pas Mikulskį prašyti paskutinio pokalbio su Daškevič įrašo. Maniau, nusinešiu. Toks kaip ir dėkingumo gestas būtų. Bet velniop Mikulskį.

Alkašų folklore yra toks pamokymas, kad jei prieš geriant privalgysi ko nors labai riebaus, ne taip kirs galvon alkoholis ir galėsi išgerti daugiau. Planavau būti gerokai išgėrus, kai reikės policijai paaiškinti, kas čia atsitiko, bet norėjau neapgirsti vairuodama. Maisto maiše riebiausias produktas buvo grietinė, todėl surijau visą indelį. Ant viršaus išgėriau kelis didelius gurkšnius Jacko ir supratau, kad tai nebuvo labai gera mintis. Iškart pradėjo pykinti. Išgėriau dar kelis gurkšnius, kažkiek nupyliau ant žemės už garažo, kad atrodytų daugiau nugerta, dar šiek tiek užpyliau ant palto, čia dėl kvapo, ir sėdau važiuoti namo. Butelį demonstratyviai padėjau ant priekinės sėdynės, jei kam nors kiltų klausimas, tai kur ir ko aš čia gėriau. Ir kiek.

Grįžusi ketinau kviesti policiją dėl to, kad į mano butą buvo įsilaužta arba šaudyta, arba kad ten lavonas, priklausomai nuo to, ką rasiu grįžusi. Pykino vis labiau. Į klausimą, kur buvau visą vakarą, tikiuosi, atsakinėti nereikės, už mane kalbės nuo manęs sklindantis aštrus alkoholio, o gal net ir vėmalų kvapas. Arba gal pavyks apsivemti duodant pirminius parodymus. Būtų toks gražus akcentas, dėmesys detalėms, žinot.

Vos užėjus į laiptinę pamačiau kruvinų batų pėdsakus, taip pat rankų antspaudus ant turėklų ir sienų. Įdomu tai, kad aplink buvo kapų tyla. Ne, niekas neišlindo pasižiūrėti, kas vyksta. Ne, niekas nepaskambino policijai, nes girdėjo šūvius. Nieko. Suprantu, kad pusė butų buvo tušti, bet tik pusė, kur visi kiti? O ant laiptinės durų vis dar kabo lipdukas „Saugi kaimynystė“.

Buto durys buvo atidarytos, viduje degė šviesa. Virtuvėje telkšojo kraujo bala, pritaškyta ant sienų, ganėtinai daug, daugiau nei tikėjausi, ant stalo ir spintelių palikta kruvinų pirštų pėdsakų ir pritapsėta daug kruvinų pėdučių, prislidinėta, suskaičiavau bent tris skirtingas batų poras.

Pakraščiais nutipenau į virtuvę patikrinti už šaldytuvo paslėpto Mosbergo. Visi mano nešvarūs reikalai paprastai vyko virtuvėje, todėl šone už šaldytuvo laikiau šautuvą, na, dėl visa ko. Blet, kiek visur kraujo. Laimei, Mosbergas vis dar buvo ten, kur jį palikau.

Bet mano dėmesį atkreipė kita maža detalė. Ant šaldytuvo kabėjo magnetukas su lapeliais užrašams. Kažkokių makaronų reklama. Tie patys lapeliai, ant kurių Daškei rašiau „Renkis“, kai atnešė čia man kyšį. Ant viršutinio buvo kažkas parašyta. Ne mano rašysena. „RUOŠKIS“.

Nevalingai ištiesiau ranką Mosbergo link. Ruoštis, tai ruoštis.

Jaučiausi kiek apgirtusi, stabiliai pykino. Sugrįžusi į butą nepatikrinau, ar čia kas nors yra. Pamačiau kraują laiptinėje, pėdsakus, vedančius lauk, ir nusprendžiau, kad tikriausiai butas bus tuščias. Jei būčiau buvusi blaivi, iš įpročio vis tiek būčiau patikrinus. Nu, o dabar yra, kaip yra.

Stovėjau nejudėdama ir tyliai traukiau Mosbergą. Jis turėjo būti su šoviniais, tušti vamzdžiai pas mane nesimėto, bet negalėjau prisiminti, ar užtaisytas. Turėjo būti. Išgertas alkoholis darė savo juodą darbą ir sunkiai begalėjau sustrateguoti tolimesnius veiksmus. Atsargiai, kiek įmanoma tyliau patraukiau pompą į save, atsargiai iškrapščiau pilną šovinį, kad neiškristų ant žemės į kraujo balą, ir įsidėjau į kišenę. Mačiau, kaip sekantis sulindo į vamzdį. Dabar žinau, kad bent vieną šūvį tikrai turiu. Nuleidau saugiklį ir įrėmiau šautuvą į petį.

Turėjau siaurą sausų grindų tarpelį tarp stalo ir ištryptos kraujo balos virtuvės viduryje. Kol spoksojau į tą siaurą takelį modeliuodama savo neblaivią trajektoriją, svetainėje, rodos, išgirdau grindų trakštelėjimą. Ten buvo viena vieta, kur kažkada plaudama grindis išpyliau kibirą vandens, laminato lentelės biškį išsilankstė ir dabar traška, kai pro jas eini.

Širdis pradėjo daužytis, stovėjau nejudėdama, sulaikius kvėpavimą, Mosbergą laikiau nutaikius pro atviras virtuvės duris, pirštas ant nuleistuko. Tada kažkas staiga šmėstelėjo tarpduryje, aišku, šoviau.

Mosbergas nebuvo pats diskretiškiausias ginklas, ypač šaudyti šešių kvadratų virtuvėse. Driokstelėjo kaip patranka. Iš įpratimo pertraukiau pompą iš visų jėgų, tuščia tūta barkštelėjo į grindis. Tarpduryje niekas negulėjo. Lėtai, nenuleisdama šautuvo praėjau tuo siauru tarpeliu palei stalą, atsargiai dirstelėjau į koridorių. Mano buto durys vis dar buvo atlapotos. Ant grindų mačiau naujus pėdsakus.

Apžiūrėjau butą, jame daugiau nieko nebuvo. Bandžiau įvertinti žalą, kurią padariau šituo neplanuotu šūviu. Laimingo atsitiktinumo dėka pataikiau į tarpą tarp svetainės durų staktos ir varčios, taip durys šiek tiek nukentėjo, bet, laimei, Mosbergo nebuvau užtaisius šratais ar dar kokiu šūdu, todėl neliko penkiolikos centimetrų skersmens skylės. Šovinys įstrigo sienoje, tą vietą gerai paslėpė durys.

Buvau tikra, kad kas nors jau iškvietė policiją, todėl laiko neturėjau daug. Mosbergą nunešiau į seifą, tuščią tūtą pakėliau nuo grindų ir susidėjau į kišenę. Gerai, kad neįkrito į kraujo balą, o nukrito šalia, palei virtuvės spinteles.

Tikėjausi, kad policija nepastebės šito šūvio. Jei pastebės, sakysiu, kad čia iš kažkada seniau. Arba ką nors.

Nežinau, ar čia buvo geras planas, bet tik tokį mano girta galva dabar galėjo sugalvoti.

– Tai kas čia nutiko, – paklausė opergrupės tyrėjas, baigęs pildyti privalomus protokolo rekvizitus.

– Nežinau, – atsakiau. – Kai grįžau jau taip buvo.

Užsirašė. Mačiau, kad šita procedūra truks amžinybę. Toliau sekė klausimai, kada grįžau, kur buvau, ką veikiau. Pasakiau, kad gėriau. Tyrėjas dėbtelėjo į mane gailesčio ir supratimo kupinu žvilgsniu. Taip, tokia jauna ir tokia prasigėrusi. O ir atrodžiau aš nekaip. Gal ne taip blogai, kaip po Danilko incidento, bet mano kelnės buvo šlapios ir purvinos iki maždaug kelių, paltas taip pat, veidas sveikata irgi nešvietė, gal nuo viskio ir grietinės kokteilio, gal šiaip nuo gyvenimo, be to, buvo vėlu. Sukurpiau melą, kad po sunkios savaitės gėriau pasislėpusi iš nevilties ir liūdesio, o kai jau prisitašiau pakankamai, nusprendžiau grįžti namo. Ir štai, ką radau. Be abejonės, paminėjau, kad man skambino nežinomas asmuo ir grasino.

– Žinokit, čia mes greit nebaigsim… – pasakė tyrėjas prieš tai geras penkiolika minučių atsargiai dairydamasis po butą. – Čia reikia pėdsakus biologinius nuimti, taip pat daktiloskopijai, paskui ten matau šaudyta pro langą, reiškia reikės šūvio pėdsakus rinkti… Čia be pirmadienio nieko nebus, mes antspauduojam butą, o pirmadienį, gal antradienį ateis čia ekspertai surinkti… Jūs galite čia užrakinti, bet reikės paskui įleisti… Paskambins jums. Jūs turite kur apsistoti? Mes galime nuvežti.

***

Sėdėjau pas Pavlovą virtuvėje. Kurgi daugiau. Virtuvė yra TA namų vieta. Vieta iš didžiosios raidės. Pati purviniausia namų vieta, bet jei per balių reikia rimtai pakalbėti, tai vyks virtuvėje, jei kažkas barasi ir skraido lėkštės, tai skraidys tik virtuvėje, jei diskretiškas pokalbis telefonu – tik virtuvėje. Štai ir dabar, geriam citrininę arbatą ir aš pasakoju apie kraujo klanus mano bute. Ne kažkur kitur – virtuvėje.

– Nepyk, kad užsikroviau čia pas tave ketvirtą nakties, – pasakiau.

Pavlovo virtuvė buvo didelė. Sėdėjau prie didelio valgomojo stalo. Buvo vietų šešiems. Pavlovas stovėjo priešais, atsirėmęs į virtuvės spinteles ir krapštėsi akis.

Išties neturėjau kur kitur eiti. Na, žinoma, visada galima į viešbutį, bet buvau purvina, girta ir pavargusi. Todėl kai opergrupės vyresnysis organizavo mano „konvojaus“ paslaugas, tiesiog pasakiau Pavlovo adresą, nesiteikusi jam prieš tai paskambinti. Žinojau, kad nepraspirs jis manęs lauk vidury nakties. Žinojau. Ne tikėjausi, bet žinojau. Na, visgi gera kartais tokius dalykus žinoti.

– Nieko tokio, – atsakė Pavlovas, – aš tau vis tiek skolingas už apgyvendinimą.

– Ai tai čia tipo atiduodi skolą, – nusijuokiau. – Aš tai tąkart tave priėmiau grynai iš geros valios.

Pavlovas irgi nusijuokė.

– Vika, tu gi žinai, kad aš tau visada padėsiu. Kad ir kas nutiktų.

Palinksėjau.

– Geriau tu man papasakok, kas tau atsitiko.

– Kažkas buvo mano bute.

– Tave užpuolė?? – visai ne juokais susirūpino Pavlovas, mačiau, kaip visi miegai išsisklaidė.

– Ne, ne visai. Bet, manau, norėjo. Aš grįžau namo ir, žiūriu, mano vieta užimta. Nu ten žinai, kur ta gatve kai leidiesi, tai matosi aikštelė.

Pavlovas palinksėjo.

– Tai sustojau kitur, nuėjau prie langų, o ten šviesa dega. Tai aš nuvažiavau, pasiėmiau automatą, – mačiau, kaip Pavlovas suraukė kaktą. Reikėjo sakyti „šautuvą“. – Grįžau namo ir paleidau porą šūvių į virtuvės langą. Kažką sužeidžiau. Nuvažiavau, pasidėjau pabūklus, sukurpiau savo alibi, kad gėriau, išgėriau, kad patvirtinčiau tą alibi, grįžau.

– Kaip, kaip? Kodėl tu gėrei?

– Nu kad turėčiau pasiteisinimą, kodėl namo grįžau tik gerokai po vidurnakčio ir dar purvinom kelnėm.

– O kodėl, beje, kelnės purvinos?

– Nu tai aš ten laipiojau tuo šlaitu. Kad nusitaikyti į langą. Žodžiu. Bet tu niekam nepasakok, nes čia man gali blogai baigtis.

– Vika, niekam nepasakosiu.

– Dabar įdomioji dalis. Klausyk. Grįžtu aš į butą, nu o ten, šiaip, kaip ir tikėjausi: durys atlapotos, kraujo balos, pritrypta visur. Pirmiausia kur nuėjau, tai į virtuvę savo Mosbergo pažiūrėti, vietoj, viskas gerai. Nes čia būtų nu jau visai pravalas. Bet ant šaldytuvo pas mane lapeliai tokie kabo, kur niekada nieko nerašau, o dabar pakeliu galvą, pyst, parašyta „ruoškis“.

Pavlovas klausė istorijos užsidengęs delnu burną.

– Nu ir aš tai biškį peršikau, galvoju, buto tai aš nepatikrinau grįžus. Aš tą Mosbergą tik išsitraukiau, užsitaisiau nu ir galvoju, reikia eiti dabar apžiūrėti visur. O tada tik girdžiu, blet, laminatas svetainėje braška, nu toj vietoj, prie sofos. Aš tik vamzdį pakėliau ir kažkas pyst tarpduryje pralėkė. Šoviau, bet nepataikiau. Žodžiu…

– Matei, kas ten buvo? Galėtum atpažinti?

Papurčiau galvą.

– Nemačiau, bet esu beveik tikra, kad ten mūsų senas geras draugas Daškė buvo.

– Manau, tau geriausia būtų čia pasilikti kurį laiką, – pasakė Pavlovas.

– Tai teks, užplombavo gi mano butą.

– O kodėl… kodėl tu nekvietei policijos, kai pamatei, kad tavo bute kažkas yra?

– Nu, o ką policija? Ten gi vienas kieme sėdėjo, mašinoj. Pamatytų policiją, įspėtų tuos, kur bute laukė, jie pabėgtų ir tiek tos policijos. O aš ten paskui naktim miegot bijočiau.

– O dabar nebebijosi?

Nežinau. Nežinojau, ką jam atsakyti.

– Bijosiu. Tikriausiai. Bet… esmė čia yra… Aš nenoriu būti auka. Aš jau buvau auka, auka, kuri priklauso nuo kitų malonės. Auka, kurios gyvybė priklauso nuo to, ar tau kas nors padės. Patikėk manim, šitas bejėgiškumo jausmas būnant auka yra…

Vėl prisiminiau karą. Po tos prakeiktos Naujųjų nakties neturėjau kitos išeities, bet eiti į tas vadinamas „civilių stovyklas“. Niekas nevartojo žodžio „belaisviai“. Bet visi supratome, kas esame. Okupantas paniškai bijojo civilio pasipriešinimo, todėl visi civiliai, net moterys, seniai ir vaikai buvo laikomi grėsme. Federacija labai stiprų pasipriešinimą patyrė į pietus nuo čia, ten, kur dabar nustekenta ir išbombarduota Elenburgo apygarda. Priešingai nei čia, ten žmonės nelaukė ir gal net nesitikėjo jokios pagalbos iš kitų, gerokai didesnį karinį potencialą turinčių Sąjungos narių. Jie mobilizavo didžiąją dalį savo rezervo, atidarė kažkokius pusiau formalius registracijos punktus, kur civiliai galėjo registruotis į kovotojus, gaudavo ginklus, amunicijos, taktines užduotis ir panašiai. Pamenu dar, per teliką rodė, koks čia beprecedentis atvejis. Juos, aišku, nušlavė. O mus sukišo į stovyklas, atėmė turtą, atėmė pasus, atėmė viską. Dar dabar pamenu, stoviu eilėje registruotis į tą „stovyklą“, prieš mane tokia senė susiraukšlėjus stovėjo, atsisuko, sako, „mergaite, paso tik, paso neatiduok. Sakyk, kad pametei“. Neatidaviau. Tik dėl tos senės dabar jį turiu.

Žinoma, čia ne karas. Bet jausmas labai panašus. Kai svetimas įsibrauna į tavo namus, o tu tik stebi susigūžęs iš šalies ir lauki, gal kas nors teiksis tau pagelbėti.

– Vika, bet tu tik įsivelsi į bėdą…

– Žinau.

04-13

Pirmadienį nuo pat ryto mano urve triūsė kriminalistai. Surinko šūvio pėdsakus, teisingai identifikavo medį, iš už kurio šaudžiau. Nuėjo pažiūrėti, gal ten bus pėdsakų, bet sekmadienį lijo, o ir rytiniai autobuso keleiviai jau buvo maišę permaišę tą košę. Nuėmė pėdų antspaudus, rankų antspaudus, pirštų antspaudus, kraujo mėginius paėmė dar penktadienį.

Su kriminalistais atvyko ir pagrindinis tyrėjas, pakartotinei vietos apžiūrai. Toks susikūprinęs bičas šiaudų spalvos plaukais. Kažkoks Lisovskis ar Likovskis. Pavaikštinėjo po laiptinę, paskambino kaimynams, niekas neatidarė. Paskui vaikščiojo po butą ir kažką murmėjo po nosimi. Net nesupratau, ar man, ar šiaip sau.

Sužinojau, kad penktadienį du piliečiai prisistatė į Respublikinės universitetinės prijomniką su šautinėmis žaizdomis. Tapatybės buvo nustatytos, vienas komoje, nes smarkiai nukraujavo, kitas bendrauja, bet parodymų neduoda. Bet tam Lisovskiui jie žinomi, abu teisti už plėšimus, sveikatos sutrikdymus, viešosios tvarkos pažeidimus ir narkotinių psichotropinių medžiagų laikymą.

Skylės sienoje niekas nepamatė.

Paklausė, ar turiu idėjų, kas galėtų būti organizatorius, gal turiu kokių probleminių bylų. Jau duodama parodymus penktadienį, įvykio vietoje, užsiminiau, kad man „skambinėja ir grasina“, tik nesakiau kas. Nepamenu, ar pažymėjo tai protokole. Dabar pasakiau, kad nieko nežinau. Ir idėjų neturiu.

***

Darbe pasirodžiau tik visai prieš pietus. Vyr. Bezrukova, matyt, išgirdusi, kad atėjau, atskubėjo pareikšti užuojautą, lyg kažkas būtų miręs, ir palaikymą beigi moterišką solidarumą dėl mano nutikimo. Palingavome abi galvomis, kaip „baisiai nemalonu, kai kas nors į tavo namus įsibrauna“. Ir ji, žinoma, leido šiandien nedirbti, o „eiti susitvarkyti reikalų, susitvarkyti namuose, juk tokia betvarkė, ir šiaip atsipūsti, atsigauti“. Padėkojau. Šiuo bilietu tikrai ketinu pasinaudoti.

Slaptajame mobiliake radau keturiolika praleistų skambučių. Skambinta šeštadienį, sekmadienį ir šiandien. Gal penki skirtingi numeriai. Įmečiau telefoną atgal į stalčių. Akumuliatorius buvo beveik išsikrovęs. Manau, šito numerio kol kas gana.

Iš seifo prokuratūroje pasiėmiau tarnybinį pistoletą. Čia gal buvo mano strateginė klaida neprigriebti kurio nors iš tų Glockų slėptuvėje. Nu bet tiek to. Nenorėjau kol kas maltis prie savo slaptojo garažo. Bet šią laisvą popietę ketinau aplankyti kitą garažą. Garažą, kur toks kentas atvarydavo sąjungines mašinas remontuoti.

Nors visą savaitgalį Pavlovas kaip įmanydamas stengėsi atitraukti mane nuo šitos situacijos mėsinėjimo, bet visgi man nedavė ramybės klausimas, o iš kur visgi Garis Daškevič gauna informaciją. Senis Daškevič buvo variantas, bet abejoju, kad jis duotų, pavyzdžiui, mano numerį. Niekaip negalėjau įsivaizduoti, kaip toks pokalbis galėtų atrodyti: „Tėvai, duok tos dūros iš prokuratūros numerį. – Prašau, imk, sūnau“. Todėl siūlo galo nutariau paieškoti Vytios garaže.

– Mokesčių inspekcija, – atsakiau, kai iš kitos pusės paklausė „kas“.

Vytia atidarė duris ir atrodė sutrikęs ir įsitempęs. Vytia buvo toks intelektu nespindintis primatas, todėl iškart supratau, kad nesitikėjo jis čia manęs pamatyti ir nesitikėjo ne todėl, kad stafkę mokėti dar per anksti, o dėl kažko kito. Čia nereikia būti genijumi, kad tą suprastum.

– O, prokurore, ar jau laikas, anksti kažkaip šį mėnesį, – sulemeno nenatūraliai, apsimesdamas nustebusiu, bet nelabai sėkmingai.

Vytia, garbės žodis, suimk save į rankas, arba išdrošiu iš tavęs šaukštą.

– Vytia, nebuvo čia pas tave kas nors užėjęs apie mane pasiklausinėti? – paklausiau.

– K-kada?

– Tai tu man pasakyk, kada.

– N-nu gal ne, ne, nebuvo.

O, dievai, nemaniau, kad bus taip lengva. Jis aiškiai kažką žinojo. Netgi, įtarčiau, žinojo, kas konkrečiai nutiko penktadienį. Dėl to jis čia toks susitąsęs visas, nervuojasi, mikčioja.

– Eik į vidų, – linktelėjau galva durų link.

Vytia nesipriešino, užėjau iš paskos ir uždariau duris. Standartinis garažas, lygiai toks pats, kaip ir maniškis prie oro uosto. Viduje stovėjo apynaujis BMW, raudonos spalvos, atidarytu kapotu.

– Vytia, atsimeni, man kažkada nelabai seniai pasakojai apie tokį kentą, kur čia atvarydavo pas tave mašinas remontuoti?

– Koks kentas? – bandė vartytis Vytia.

– Nu toks kentas, kur pasakojai, kad supistas mašinas atvaro ir reanimuoja čia.

– Ai, nu gal.. Nu jo, atsimenu, – pakinkavo galva Vytia.

– Nebuvo jis čia kada pasirodęs?

– Ai, nu jo, jis čia dabar užeina.

– Tai užeina visgi? Gi sakei kada čia, kad dingęs kažkur.

Vytios veidas atrodė susirūpinęs.

– Tai maždaug tada, kai pasakojau tau apie jį, tai ir pargrįžo jis, vėl čia atvažiuoja tai to, tai to…

– Mašinas veža vėl?

– Ai, nu visaip…

– Čia gal jo bemsas?

Vytia kažką sumykė po nosimi, pradėjo dairytis, tarsi ieškodamas atsakymo į klausimą.

– Ne, čia… šiaip… čia ne jo.

Žiūrėjau, kaip jis ten muistosi prie tos mašinos, kaip trijų metų vaikas, sukinėjasi, dairosi.

– Ji-jis klausinėjo apie tave, – galiausiai prisipažino.

– Ko klausė?

– Ai, nu nežinau, gal nieko svarbaus…

– Vytia, ko jis klausė? – pakartojau.

– Nu tipo ar dažnai tu čia pasirodai… Klausinėjo, kada stafkės ateini… Sakė, jam reikia su tavim susisiekti, tai daviau jam tavo numerį. Jis labai įkyrus buvo…

– Grasino ar mokėjo?

Vyta giliai atsiduso.

– Aš, žinok, negavau iš jo nei supistos kapeikos, – pasakė vos ne verkdamas.

– Ką dar jam sakei?

– Nieko…

– Vytia.

– Nu nieko gi!

– Čia jo mašina? – dar kartą paklausiau, kad jau Vytia nusprendė kalbėti.

– Nu jo.

– Kada jis jos ateis pasiimti?

Vytia vėl pradėjo mykti ir mindžiukuoti, kas leido suprasti, kad jis žino, kada jis ateis, bet nenori man sakyti.

– Aš nežinau, jis nesakė… – numykė galiausiai.

Kampe prie durų stovėjo puspilnis kibiras su, greičiausiai, atrabotke. Pakėliau, atsivedėjau, Vytia dar spėjo išberti „nenenenene“ greituką, kai supyliau tą atrabotkę ant raudonojo BMW.

– Linkėjimai chaziajnui, – pasakiau išeidama. – Dar pakaziolinsi, tavo galva bus tam kibire.

***

Buvo apie tris, gal pusė keturių. Užėjusi pro dideles besisukančias duris priėjau prie aparato ir paspaudžiau mygtuką. Išlindo lapelis su numeriu. 0003. Prieš jus žmonių: 0. Spėju, eilių čia nebūna. Nurijau kietą seilių gumulą.

Dalykas toks, kad užvirus tokią košę, kokią užviriau švaistydamasi su savo bičiuliais Heckleriu ir Kochu, turėjau turėti planą B. Atsarginį išėjimą. Nes čia jau žiūrėjau ne vien į pažeminimą pareigose ar atleidimą iš darbo. Čia jau buvo metai kaliūzėje. Be to, nežinau, ko dar tikėtis iš Daškevič. Nesugalvojau jokio geresnio atsarginio išėjimo, kaip išėjimą į Sąjungą.

Migracijos departamentas buvo įsikūręs didžiuliame pastate, kuriame pats departamentas užėmė gali tik kokius 10 procentų. Likusi dalis stovėjo tuščia. Netrukus turėtų užsidegti kabineto numeris. Po pažastimi spaudžiau juodą polietileninį maišelį su savo finansine gerove.

MD buvo tokia keista įstaiga Federacijoje, turint galvoje tai, kad faktiškai jokia oficiali migracija nevyko. Federacija fizines sienas turėjo tik su Sąjunga, Otomanų respublika ir KALR, arba kitaip – Komunistine Azijos liaudies respublika. Į Otomanų respubliką niekas legaliai nevyko, nes didžioji dalis sienos buvo tiesiog griovys dykumoje, kurį galėjai pereiti ir viso gero. Arba laba diena, kaip kam labiau priimtina. Tiesa, iš Otomanų, dažniausiai iš pasienio atvažiuodavo kartais darbininkai čia uždarbiauti. KALR turbūt jau kokie penkiasdešimt metų kaip laiko uždarytas savo sienas. Su Sąjunga migracija vyko viena kryptimi, tai yra į Federaciją. Taigi, kyla natūralus klausimas, ką veikia Migracijos departamentas, išskyrus tų kelių leidimų gyventi ir dirbti otomanams išdavinėjimu.

Federacija save laikė laisvesne valstybe, nei KALR, kuri neleido nieko nei į, nei iš, ir civilizuotesne nei Otomanai, kuri išvis neturėjo migracijos politikos ir didžiojoje dalyje teritorijos neturėjo jokios pasienio apsaugos, todėl Federacija kartais ką nors įsileisdavo ir išleisdavo. Patekti į Federaciją nebuvo labai sudėtinga, tik nelabai daug buvo norinčių. Vizai gauti ypatingų sąlygų nebuvo, išskyrus vieną – jos kainą. Susimoki ir važiuoji. Tai va su tokiom vizom važiavo čia visos tos kurtizanės, kaip Veronika Bauer, kurios per klyną gaudavo kitos šalies, paprastai Sąjungos, pilietybę, bet grįždavo čia užsidirbti vieną kitą pinigėlį.

O išvykimui reikėjo gauti… išvykimo vizą. Taip. Viza išvykti. Čia toks oksimoronas gaunasi, bet tokia ta mūsų šlovingoji tėvynė. Ir taip, toks dalykas tikrai egzistavo, išvykimo viza, ir jos buvo iš tiesų išdavinėjamos. Vienas nedidelis niuansas – niekur, kartoju – NIEKUR nebuvo reglamentuota konkrečiai, kam gali būti išduodama išvykimo viza, kokius kriterijus turi atitikti norintysis išvykti, išskyrus tai, kad turi norėti išvykti. Buvo patvirtinta tvarka, kaip pateikiami ir nagrinėjami prašymai, bet kažkokius ten kriterijus nustatinėti… Niekas nebesivargino.

Visą šitą painų reikalą dar labiau komplikavo ir tai, kad taip, šiandien prieš mane čia apsilankė dar du žmonės. Du žmonės iš visos Vakarų autonominės gubernijos. Tai jei einant į kokią kelių policiją, mokesčių inspekciją ar tą pačią NTTD aš dar galėjau iš anksto pasišniukštinėti, kas ten ir kaip, kokia tvarka, kokios stafkės, kada paduoti stafkę, kaip paduoti, ar maišelyje, ar palikti ant kėdės, pas kokį darbuotoją geriau nepapulti, tai MD buvo tokia totali prieblandos zona. Ne tik kad nebuvo ko paklausti, bet paklausus dar gali įdomių reakcijų sulaukti. Nieko, jei tu esi koks netyčiukas užsienietis Federacijoje ir klausi, kur čia tas MD, nes dėl nesuvokiamų priežasčių nori prasitęsti leidimą gyventi ir dirbti Federacijoje. Bet kai tu esi vietinis ir klausinėji apie MD. Minčių kyla visokių.

Pabėgimas iš Federacijos nuo senų laikų buvo kriminalinis nusikaltimas. Ir ne šiaip koks nusikaltimas, o su tokiu politinio puvinio kvapeliu. Kurį visi stengiasi apeiti kuo toliau. Kai užvanoji kam nors per makaulę pagaliu, gali realiai tikėtis išsipirkti ne tik kad mažesnę bausmę, bet dar ir kokį lygtinį paleidimą, jei galva ta ne kokios šyškos. Nes nu kam nepasitaiko. Bet kai sugalvoji palikti puikiąją motiną tėvynę, tai tampi valstybės priešu. Visų priešu. Nes kaip tu drįsai. Kur tai matyta. Ir ne, nėra taip, kad tu negali išvykti iš Federacijos. Vat čia ir yra spąstai. Išvykti tu gali, bet negali grįžti. Nes jei grįši, būsi teisiamas už tėvynės išdavimą. Greičiausiai tam ir tų „vizų“ reikėjo, kad struktūros galėtų kontroliuoti, kas ir kur išvyksta. Ir tik tu bandai sugrįžti – opa. Baudžiakas, gulagas. Todėl jei išvažiuoji ir netyčia užsinori sugrįžti, tenka ieškotis kokio senio, už kurio galėtum ištekėti, pasiimti jo mandrą importinę pavardę ir mėlyną pasą.

Taigi man reikėjo tos išvykimo vizos. Ir ne kažkur, o į Sąjungą. Buvo kiek neramu taip tiesiog eiti, nes buvau įpratusi žinoti, ko tikėtis, bet kitos išeities neturėjau. Kaip ir neturėjau laiko, nes šiai dienai jau nežinojau, kada gali prireikti tepti slides. Aišku, buvo nedidelė tikimybė negauti tos prakeiktos vizos. Tada, žinoma, liktų Otomanų respublika, ir turbūt terbas susikrauti reiktų labai greitai, bet čia buvo toks jau labai labai blogas variantas. Ten laukinė šalis.

Dėl to tame juodame maišelyje nešiausi viską, ką turiu. Tikėjau, kad banknotai vis dar yra dievai visagaliai ir jie mane išganys, išvaduos iš kančios, išpirks mano nuodėmes ir atvers kelią į amžinąjį rojų.

Tyliame fojė šaižiai sučirškė skambutis ir švieslentėje pamačiau 0003.

Kabinete numeris 101 sėdėjo viena vidutinio amžiaus moteriškė. Buvo stambi, apsirengusi raudona vilnone suknia, kuri atrodė jai švelniai tariant mažoka, suspaustos krūtys tiesiog lipo lauk pro iškirptę. Į sluoksniuotą kaklą buvo įsirėžusios kelios auksinės grandinėlės su kažin kokiais medalionais ir kryželiais, nutįsusiais ir įsispraudusiais tarp tų išspaustų papų.

– Sėskit, – nosimi parodė link kėdės priešais savo stalą.

Klusniai prisėdau.

– Noriu užpildyti prašymą išvykimo vizai.

Ponia aplaižė pirštą ir iš dokumentų stalčiuko ištraukė lapą popieriaus, kurį nutėškė priešais mane.

– Rašiklio reikia? – paklausė atsainiu balsu.

– Turiu, ačiū.

Prašymo formoje beveik nieko nebuvo, reikėjo nurodyti vardą, pavardę, adresą, telefoną, elektroninį paštą, prašymo datą. Toliau buvo atspausdintas standartinis tekstas, maždaug „prašau išduoti išvykimo vizą į“ ir tuščia eilutė.

Įrašiau į tą eilutę „Amerikų, Europos ir Okeanijos sąjunga“. Velniai, nepamenu, kaip ten turi būti, ar Europos ir Amerikų, ar Amerikų ir Europos? Tiek tos, bus gerai taip. Pasirašiau ir atidaviau popierių raudonai poniai.

– Patekimo į šalį sąlygas žinote? – paklausė tokiu pat abejingu balsu.

–Taip.

– Žinot, kad iš šitų amerikų okeanijų jūs negalėsite čia sugrįžti? – paklausė šįkart jau su priekaištingu pakeltu tonu.

– Žinau.

Moteriškė ironiškai nusijuokė ir papurtė galvą. Uždrėbė spaudą „Gauta“ ant mano prašymo, pasirašė, nuskanavo, kažką pamaigė kompiuteryje. Sutraškėjo spausdintuvas. Paėmė išlindusį lapą ir tėškė priešais ant stalo.

– Valstybės rinkliava.

Lape buvo atspausdintas pinigų priėmimo kvitas. 80 000.

– Čia iš karto mokėti, vietoje? – paklausiau.

– O kaip jūs galvojate?

Išsitraukiau iš savo maišelio pluoštelį, ne, čia valiuta, išsitraukiau kitą ir pradėjau skaičiuoti. Raudonoji ponia atidžiai sekė kiekvieną judesį, kiekvieną banknotą. Atseikėjau kokį penktadalį pluoštelio, pridėjau porą tūkstančių ekstra. Ji pakankamai demonstratyviai sekė kiekvieną nuskaičiuotą banknotą ir veidas bemat pašviesėjo, kai ties aštuom tūkstančių nesustojau. Galės nusipirkti dar vieną cepią ant kaklo.

Už kokių penkių minučių jau žingsniavau koridoriumi atgal su palengvėjusiu maišeliu ir išvykimo viza kišenėje. Nesitikėjau, kad bus taip lengva.

04-15

Kaip prieš keturis mėnesius sėdėjau Miliušio kabinete ir drebančiom rankom laukiau, kol tas klapsėjo klaviatūra apklausos protokolo rekvizitus, taip dabar sėdžiu priešais Lisovskį šiaudiniais plaukais. Tik šiandien rankos nebedreba.

– Šiandien noriu tik patikslinti kai kurias aplinkybes iš pirminių parodymų. Ar prisimenate, ką ten pasakojote?

– Norėčiau pamatyti protokolą. Ką pasakojau, prisimenu, ką ten tyrėjas surašė – nelabai.

Lisovskis iš segtuvo išėmė protokolą ir padavė. Lisovskis buvo aukštas, kūdas ir susikūprinęs, maždaug trisdešimt kelių metų amžiaus. Kantriai laukė, kol skaičiau protokolą. Man buvo įdomu, ar pažymėta apie skambučius. Nieko nebuvo. Šūvio tarpduryje taip pat nebuvo. Kaip nebuvo ir to lapelio su „ruoškis“.

– Ačiū, – pasakiau paduodama atgal protokolą.

– Tie du ligoninėje kol kas nekalba. Atsigavo, beje, ir antrasis. Tas, kur komoje buvo.

– Puiku, – atsakiau.

– Bet ką jie ten bepasakos, man tai ir taip aišku, kad jie yra tik vykdytojai. Man įdomiau, kas čia buvo užsakovas, – garsiai svarstė Lisovskis.

Nežinojau, ar čia man kažkaip reaguoti į tuos svarstymus, ar jis čia sau? Kaip ir pirmadienį bute, prisiminiau, kaip jis vaikštinėjo ir kažką burbuliavo po nosimi.

– Kas man čia įdomu, – tęsė, – kad greičiausiai buvo du… kaip čia pasakyti, dvi veikiančių asmenų grupės. Viena grupė buvo jūsų bute. Kita grupė ar pavienis asmuo – šaudė lauke. Ir dabar klausimas yra, ar abi šios grupės, pavadinkim taip, buvo nusitaikę į jus, ar viena į jus, kita į tą pirmąją…

Atsidusau. Atsidusau, bet jo svarstymų nekomentavau. Šioje situacijoje man pačiai esant vienai iš tų jo įvardytų grupių, geriau nepraleisti progos patylėti. Nes per daug svarstant galiu taip ir ant galvos sau prisisvarstyti.

– Man čia labiausiai tikėtinas variantas yra, kad jums kažkas keršija. Todėl reiktų žiūrėti, kas galėtų turėti pretekstą tą daryti. Gal turite kokių probleminių bylų?

– Kad kaip ir nėra jokių probleminių.

– Jūs kokiose bylose specializuojatės?

– Šiuo metu mašinų vagystės.

– Na, čia tokia rizikinga sritis. Aišku, priklausomai nuo to, kokie jūsų darbo metodai. Jei sakote, kad viskas gerai, aš negaliu netikėti. Bet tik noriu pasakyti, kad nereikia baimintis, jei atliekant darbines funkcijas kyla tokių nesklandumų. Visi supranta, kad prokuroro, apskritai teisėsaugininko darbas yra toks visada konfliktą provokuojantis. Ir kitoje pusėje ne visada geri žmonės stovi. Dažnai su įtaka ir specifinėmis priemonėmis, kuriomis gali pasinaudoti. Tai aš tik noriu pasakyti, kad jei kyla problemos, apie jas reikia kalbėti. Laiku pradėjus kalbėti, galima netgi užkardyti tokius įvykius, kaip antai nutiko. Problemines bylas galima perduoti kitiems, labiau patyrusiems prokurorams. Nes mašinos tai žinot, tokia sritis…

Atsiprašau? Čia jis taip nesubtiliai bando pasakyti, kad aš nesusitvarkau su darbu?

– Aš turiu daug patirties su vogtom mašinom.

– Neabejoju, tikrai neabejoju, – beveik motiniškai nusišypsojo Lisovskis. – Mes galėtume susėsti ir peržiūrėti jūsų užbaigtas ir į teismą atiduotas bylas per pastarąjį mėnesį ar du, gal prisiminsite, kurioje kilo kokių nors konfliktų ar nesusipratimų, nesusikalbėjimo su įtariamaisiais.

Pasimuisčiau kėdėje. Pasiūlymas „susėsti ir peržiūrėti į teismą atiduotas bylas“ buvo kažkoks net nepadorus. Visų pirma, tokių bylų buvo trys. Viena iš jų – pavogtas viešojo transporto įmonei priklausantis keleivinis dvigubas autobusas MAN. Jį pavogė girtas profesinės mokyklos moksleivis, pasivažinėjo, nesuvaldė, atsitrenkė į stulpą, nuvertė stulpą ir apvertė autobusą. Suvėliau ten vagystę, svetimo turto sugadinimą, viešosios tvarkos pažeidimą, gal dar kažką, nepamenu. Kaltę pripažino, gailisi, pagreitintas procesas, viešieji darbai ir turtinės žalos atlyginimas. Antra byla – du jaunuoliai, irgi girti, iš garažo pavogė pensininko Opel Senator pasivažinėjimui, tai buvo jau ketvirtas kartas. Nusikaltimas paaiškėjo po to, kai pasivažinėjus nepavyko to senatoriaus sėkmingai įvaryti atgal į garažą ir transporto priemonė buvo apgadinta. Čia buvo įdomi byla, nes turtas pavogtas, bet sugrąžintas. Bet kaltininkai vėlgi prisipažino, pagreitintas procesas, viešieji darbai, turtinės žalos atlyginimas. Trečia byla – pavogtas 1998 metų VW Golf, savininkas rado internete skelbimą apie parduodamą savo mašiną ir kreipėsi į policiją. Kaltininkas kaltę neigė, bet iš kur pas jį golfas, paaiškinti irgi negalėjo. Viešieji darbai. Jokių nesusipratimų, jokio nesusikalbėjimo. Ak, tiesa, prieš porą dienų turėjau šiokį tokį nesusipratimą su raudonu BMW. Bet šita byla nebuvo perduota į teismą. Ir išvis, ką reiškia „persižiūrėkim jūsų bylas“? Kuo jis, bliamba, save laiko? Tikrins jis, matai, mano bylas. Tfu.

– Nebuvo tokių bylų, – atsakiau trumpai.

– Žinokit, kad jums nereikia bijoti. Net jei jums ir grasino, kad policija niekuo nepadės, patikėkite, mes galime padėti.

Žinau, kad mano paaiškinimas nuskambėjo neįtikinamai. Lisovskiui atrodžiau, kaip įbauginta moteriškė, kuri slepia savo skriaudėjus, Stokholmo sindromas, tipo.

Norėjau nuvairuoti šiek tiek jį nuo mašinų bylų.

– Čia praėjusiais metais turėjau tokį nutikimą, – pradėjau. – Mane išsiuntė tirti nužudymo bylos į Litvinską.

– Sakėt, berods, kad su mašinom dirbat? – nutraukė mane Lisovskis.

– Tai čia dabar su mašinom, anksčiau dirbau su nužudymais.

– Aha.

– Tai va, kai ten nuvažiavau, paaiškėjo, kad ne šiaip ten nužudymas, o tų nužudymų buvo daug, žudikas – serijinis. Pati asmeniškai ir mano kolega Litvinskos PK viršininkas nukentėjome nuo žudiko. Ginantis, deja, teko smarkiai sužaloti įtariamąjį ir jis neišgyveno. Byla iš pradžių buvo nutraukta, nes vienintelis galimas įtariamasis buvo miręs, bet vėliau Dansburgo AVPK tyrėjas rado naujų aplinkybių ten, tai yra, kad žudikas galimai turėjo bendrininką. Parsiuntė tą bylą mums į prokuratūrą ir aš ją atnaujinau.

– Bet tai gi čia nužudymo byla? Sakėt, kad su mašinom dirbat? – vėl nutraukė Lisovskis.

Jofana.

– Nu vyriausioji prokurorė man užrašė tą bylą, nežinau, gal dėl to, kad prieš tai aš ją kuravau.

– Aha.

– Tai va, po kelių dienų nuo šito veiksmo ir įvyko incidentas mano bute. Taip pat prieš tai kelis kartus man skambino asmuo, prisistatęs Gariu Daškevič. Kartą skambino dar tada, kai vyko Rustafanovo teismas, žinote tą bylą.

– Aha.

– Tai va, skambino tada, bet tada ten labai daug skambučių buvo į prokuratūrą apskritai, tai net neatkreipiau dėmesio. O antrą kartą skambino jau atnaujinus tą bylą, kur minėjau. Dar tą vakarą bute pastebėjau, kad ant šaldytuvo buvo užklijuotas lapelis, jame parašyta „ruoškis“. Čia protokole neatžymėta, bet taip buvo…

Lisovskis suraukė kaktą.

– Palaukit. Tai jums skambino ne dėl mašinų?

– Ne.

Lisovskis atrodė pasimetęs. Nebuvau tikra, ar jis suprato, kur čia istorijos vinis. Todėl daviau jam istorijos santrauką:

– Man pradėjo skambinėti kažkas po to, kai atnaujinau tyrimą nužudymo byloje, kurioje galimai buvo bendrininkas.

– Aha. O jūs pažįstat tą, kas ten sakėt, Garį Daškevič?

– Asmeniškai nepažįstu. Šiaip Garis Daškevič yra Stepono Daškevič sūnus. Bet aš nežinau, ten galėjo bet kas skambinti ir prisistatyti tokiu vardu.

– Dovanokit, o kas toks yra Steponas Daškevič?

O, dar vienas iš Mėnulio.

– Aukščiausiojo teismo pirmininkas, – atsakiau lakoniškai.

– O.

Oho.

– O tai jis čia kaip nors su kuria nors byla susijęs? – dvejodamas paklausė Lisovskis.

– Nežinau, mes tokių duomenų neturime.

– Manau, kad čia nesusiję, – tėškė savo išvadą Lisovskis.

Na, jei jau taip sakote, gerb. tyrėjau. Išsigando Lisovskis pareigų. Tai tiesiog nusprendė, kad ne, čia nesusiję. Neklausė, nei ką sakė skambinusysis, nei nieko. Nesusiję. Gerai išdresuotas jis teisėsaugininkas, va aš gi šitaip ir užsiroviau. Gal tikrai man tas bylas perduoti labiau patyrusiems prokurorams?

– Tikriausiai ne, sakau, daug kas ten skambina.

Lisovskis palingavo galva.

– Klausykite, o kokioje ligoninėje dabar tie asmenys yra, kur buvo mano bute? – paklausiau.

– O kodėl jūs klausiate? Nesijaudinkite, nepergyvenkite, jie ten saugomi ir artimiausiu metu jei ir keliaus kur nors, tai į areštinę.

– Šiaip klausiu, – šyptelėjau, – kad nesėdėtume tyloje.

Lisovskis šyptelėjo. Na jei jau jis mano, kad aš paika boba, tegu ta nuomonė nesikeičia.

– O gal jie norėjo apvogti butą? – pažiūrėjau į Lisovskį.

Šis susimąstė.

– Bet tai kodėl tada šaudė?

– Tai gal šaudė, kaip jūs sakote, iš keršto. O tie gal atsitiktinai buvo bute. O šaulys gal net nežinojo, kad ten kažkas svetimas, o ne aš.

Rodos, net mačiau, kaip toj šiaudinėj Lisovskio galvoje pradėjo krutėti pilkoji masė.

– O jūs gal galite pasakyti pavardes tų, iš buto? – paklausiau kuo naivesniu balseliu.

Lisovskis atsitraukė nuo kompiuterio ir pasklaidęs popierius segtuve ištraukė du lapus. Net apsalau iš laimės, kai pamačiau, kad su nuotraukomis. Jis jau tiesė man tuos lapus, bet paskutinę akimirką sudvejojo.

– O kam jums?

PASIUTIMAS.

– Nežinau, gal bus girdėtos pavardės… Iš kokių nors ankstesnių bylų…

– Sakau, kad jie tikriausiai tik vykdytojai buvo, – tą pačią dainelę pakartojo Lisovskis.

– Bet jei jie tik vagys, butvagiai, tai gal ir nėra užsakovo?

– Ak, taip.

Lisovskis pagaliau ištiesė duomenų bazės išrašus. Pavardės buvo negirdėtos, veidai nematyti.

– Pavardės, deja, man negirdėtos, bet šitą, – pabaksnojau į vieną iš nuotraukų, – regis, esu kažkur mačiusi.

Lisovskis sukluso.

– Kur?

– Negaliu atsiminti. Gal galėtumėte man padaryti kopijas šitų išrašų, aš darbe prie progos pažiūrėčiau savo bylose, gal kurioje nors figūravo šitas asmuo. Arba gal aš jį mačiau kur nors gatvėje…

Pažiūrėjau į šoną, tarsi kažką įtemptai galvočiau ir bandyčiau prisiminti.

– Gerai, atspausdinsiu šitą išrašą, – kiek pasimuistęs pagaliau sutiko Lisovskis.

– Tai gal abu galite, peržiūrėsiu bylas dėl abiejų. Gal tas antras neužsifiksavo atmintyje.

Tąsėsi tąsėsi jis ten dar, bet galiausiai gavau, ko norėjau. Kažkokia frustracija su šituo Lisovskiu.

04-17

„Kas naujo? Kas gero?“ pasigirdo ragelyje, kai atsiliepiau į Sorokino skambutį. Tada paklausė, „kaip sveikata“. Ak, taip. Čia kur buvau prisimelavusi. Atsakiau, kad „geriau“.

– Nenorėjau anksčiau skambinti, trukdyt, girdėjau, kad į tavo butą įsilaužė…

– Galima ir taip pasakyti. O iš kur tu žinai, beje?

Saša nusijuokė. Man tai nebuvo juokinga, iš kur šiais laikais visi taip viską apie visus žino?

– O kas? Aš pažįstu tą opergrupės tyrėją, kur buvo įvykio vietoje.

– Nu tai tu, tikriausiai, jau visą istoriją žinai, – pasakiau apsimestinai nerūpestingai.

– Bet tai kas ten pas tave nutiko, aš tai nesupratau, ar ten įsilaužė, ar kas?

– Nežinau ir aš. Kai grįžau, jau buvo po visko.

– Nu aišku… – numykė. – Klausyk, o ką man su tuo ikiteisminiu daryti? Čia gal kaip nors susiję?

– Nežinau, ar susiję. Ką jūs ten išsiaiškinot tam tyrime?

– Nu, nustatėm, kam mašina priklauso.

– Tai išsikviesk į apklausą tą, kam priklauso.

– Bandžiau, neatvyko.

Oho. Oho. Jei ponas Sorokinas nejuokauja, tai aš maloniai nustebusi.

– Tipo Garį Daškevič bandei išsikviesti?

– Taip, siunčiau paskutinės žinomos gyvenamosios vietos adresu ir darbovietės adresu, abu įteikti, tik neatvyko jis į apklausą.

– O tikrai geru adresu siuntei?

Saša nutilo.

– Nu namų tai Aukštupio gatvėje, o darbo tai į Marewicz kontorą. Ne?

– Aukštupio devyni?

– Ne, devyniolika. O turi būti devyni?

– Gal ne, nežinau, tiksliai nepamenu.

Štai ir žinome Daškevič adresą ir naują darbovietę ir nereikėjo tikrinti registruose ir erzint žmonių, kurių nereikia šiuo metu erzinti. Dievai, va taip ir eina visokie pletkai ir gandai per pasaulį, kai žmonės šneka bet kam ir bet ką.

– Tai ką man toliau daryti, prokurore? – paklausė Sorokinas.

– Nieko, tegu guli. Tegu guli kokias pora savaičių, o tada žiūrėsim. Beje, o kaip tu čia taip nusprendei visgi apsiklausti jį? Maniau, kad be mano nurodymo – nė krust? – paklausiau nerūpestingu tonu.

– Ai, pagalvojau, o ką jis man padarys?

04-24

– Mokesčių inspekcija!

Durys nenoriai prasivėrė ir pro jas išlindo rūškanas Vytios veidas. Vietoje pasisveikinimo sulaukiau gilaus atodūsio.

– Nedūsauk, Vytia, laikas stafkes mokėt.

Vytia pasikrapštė kišenėse ir padavė pluoštelį banknotų. Smulkiais. Prasti laikai? Linktelėjau galva į tą pusę, kur prieš porą savaičių stovėjo raudonas BMW.

– Pasiėmė?

Vytia linktelėjo.

– Ir?

– Aš išvaliau viską.

– Kodėl?

– Tu nesupranti.

– Kitą kartą nevalyk. Ir pasakyk, kad aš tai padariau. Numerį mano tai pasakei be problemų, tai ir šitą pasakyk.

– O dieve viešpatie šventas, gal nereikia kito karto! Aš turėjau ją išvalyti, ten bagažinėj… Ten bagažinėj lavonas buvo, – iškošė per dantis Vytia. – Man tą atrabotkę nuplauti – tfu, fignia.

– Kažkaip man atrodo, kad tu čia skiedi man, Vytia.

Norėjau, kad čia būtų jo fantazijos, bet Vytia nemokėjo meluoti.

– Tu nesupranti, su kuo tu turi reikalą, Vika.

– Su kuo gi? – paklausiau ironiškai.

Vytia tylėjo nudelbęs akis į garažo duobę. Išsitraukiau iš kišenės lapus, kuriuos gavau iš Lisovskio.

– Pažįsti?

– Aš žinau, kieno tai žmonės, – neatitraukdamas akių nuo duobės pasakė Vytia.

– TAI AŠ KLAUSAU, BLET, – pasakiau pakeltu balsu, – KIEK TU ČIA LAUŽYSIES, AR MAN KIEKVIENĄ ŽODĮ REIKS PAGALIU IŠSIMUŠINĖT?

– Tu nesupranti.

– KO AŠ, BLET, NESUPRANTU???

– Jis čia ateina, kaip į namus, grasina visiems…

– O tu kurwa… vaikučiai mažučiai, ateina čia ir terorizuoja jus! Svieto pabaiga, blet!

Kaip jis mane užkniso. Kiek jis čia gali vartytis.

– Jis man tik pasakė, kad jam reikia suorganizuoti užpuolimą. Nesakė nei kam, nei kodėl. Ir aš tokiais dalykais neužsiimu. Aš tik mašinas varau, Vika. Tai kad jis nuo manęs atstotų, daviau jam kontaktus tokio draugelio savo, Muraškos, Muravėjaus. Aš nežinau, ką jie ten po to tarėsi.

– Bet tu žinai, kuo viskas baigėsi.

Vytia palingavo galvą.

– Vika, aš atsiprašau, bet aš nežinojau, ką daryti… – pradėjo inkšti.

– Tai dabar man duok kontaktus to Muraškos.

Muraška, vos išgirdęs, kas jo ieško, su džiugesiu prisistatė nedelsdamas. Matėsi iš karto, kad šitas bičas buvo labiau organizuotas nei Vytia. Atvažiavo kažkokiu visureigiu, buvo apsirengęs kaip senų laikų mafioznykas: kostiuminės kelnės, pilkas megztinis su rombais, sportbačiai ir odinė striukė. Buvo rudų plaukų, skaisčiai žydrų akių ir su ryžais ūsais. Ant dešinės rankos ištatuiruota skruzdėlė. Pagal tatuiruotės atlikimo kokybę galėčiau lažintis, kad ją jis gavo kalėjime arba kariuomenėje.

Muraška iškart padavė man ranką, tvirtai paspaudė, nepuolė bučiuoti. Tada pridėjo ranką prie krūtinės, sau, ne man, linktelėjo į priekį ir prisistatė:

– Timuras Muraška. Muravėjus.

– Vasilenko – linktelėjau galva jam atgal.

Jo, Muraška buvo tas oldschoolas, kurio jau mažai belikę, kurį išstumia tokie, kaip Daškevič – vadybininkėliai.

– Man labai gaila, kad susitinkame tokiomis, žinai, aplinkybėmis, – nedelsdamas ir netrypčiodamas pradėjo Muraška. – Ir aš suprantu, kad, gerbiamoji, man galite turėti pretenzijų. Bet jūs, nežinau, ar įtariate, kokie pikti ir pagiežingi žmonės nori jums blogo.

– Toks nupiepęs čigoniukas vilnoniu paltuku?

– Nu, – pasakė kiek nustebęs Muraškinas ir suplojo sau per šlaunis, – galima gal ir taip sakyti. Bet jis ten… – ir pamojavo ranka prie galvos.

– Tai kas ten per istorija su tuo?.. – pamojavau ranka prie galvos.

Muraška atsiduso.

– Čia Vytia mane biškį pakišo, – ir vėl pliaukštelėjo sau per šlaunį. – Paskambino, žinai, sako, yra čia reikalas sutvarkyti, eche, o aš ką jau ką, o reikalus tai sutvarkau, žinai, – pasakė pasididžiavimo savimi kupinu tonu. – Susitikau su tuo aš, kaip jūs ten jį įvardijote… Žinai, atvažiavo jis ten visas išsipustęs, mašina nauja, apsirėdęs gražiai.

Muravėjaus veidas pamažu darėsi rimtesnis ir rimtesnis.

– Tikėjausi įprasto biznio, žinai, sutariam kainą, sutariam paslaugą, sukertam rankom ir dirbam. O čia ne. Ne, iš pradžių tai jis atrodė normaliai nusiteikęs. Paklausė, ar čia tikrai aš turiu žmonių ir pajėgumų, žodžiu, kas ir kaip. Paskui sako, ateik čia. Tipo prie mašinos. Nu aš priėjau. Jau tada man pradėjo rodytis, kad kažkas čia gali ne taip būti. Nes, ką aš žinau, ką jis toj mašinoj turi, žinai, ginklai ar dar kas. Nu nedaro paprastai žmonės taip. Nu bet tiek to, žinai, sakau, gal čia nauja karta tokia. Ir jis atidarė bagažinę. O toj bagažinėj, žinai… Moteriškė guli. Lavoniukas. Ir toks jau išpampęs visas. Ir veidu subjaurotu. Jau ir kvapelis toks šioks toks, žinai. Ir jis, chop, išsitraukė šautuvą. Lygiavamzdį, man rodos Winchesteris, bet jau prietema buvo, gal ir koks kitoks. Bet didelis, žinai. Ir sako jis man: pirmas darbas – sutvarkai šitą, ir parodo į tą mergaitę vargšę. Tada sako: antras darbas – va, adresas, kur tokia boba gyvena, sugauk ją ir atvežk man. Čia jo žodžiai, ne mano – papurtė galvą, matyt, dėl bobos. – Trečias darbas – aš tau atvešiu lavoną ir tų jį pakavosi. Ir aš jam sakau, žinai, kad čia daug kainuos. O jis man: tu nori, kad čia tavo dukra būtų?

Muraška akimirkai nutilo. Atsiduso. Giliai patraukė cigaretę.

– Nėra taip, žinai, kad aš nesu girdėjęs tokių grasinimų, – tęsė toliau, – bet jis buvo apgalvojęs viską. Kai pradėjau jam sakyti, kad čia neprofesionalu, žinai, ką jis daro, ir kad turime tartis dėl kainos, o ne grasinimais, jis atsuko į mane tą šautuvą ir pamojo galva tolėliau. Mes buvom susitikę prie tų senų logistikos sandėlių prie rytinio aplinkkelio, žinai. Jis ten mostelėjo į kitą pusę, o ten stovėjo kažkoks jo bendras, žinai, ir laikė mano dukrą surištą. Ir jis sako man: nedaryk nesąmonių, nes nupilsiu abu. Sako: aš galiu ir tave, ir tą tavo mergšę nupist, ir man nieko nebus, mane tėvas ištrauks. Sakau, žinai, kas tas tavo tėvas. Sako – teisėjas. Neturėjau pasirinkimo, – atsiduso.

Stovėjome kurį laiką tylėdami. Vytia stovėjo atsirėmęs į garažą ir nuleidęs galvą. Muraška žiūrėjo kažkur į tolį.

– Kas buvo toliau? – paklausiau.

– Ech, nu kas… – atsiduso Muraška ir suplojo sau į šlaunį, tiesa, ne taip energingai, kaip pirma. – Pirmiausia sutvarkiau tą moteriškę bagažinėj.

– Lavoną dar galima kur nors rasti, atsiprašau, kad pertraukiu.

Muraška patraukė pečiais.

– Žinai…Upėje. Dalimis. Gal.

Palinksėjau galvą. Žinau.

– O tada suradau žmones, daviau užduotį. Suderėjom užmokestį. Iš savų, aišku. Man net keista pasirodė, kodėl tas bernelius tų pačių savo sėbrų negalėjo šitam reikalui… Nu, žinai, kurie mano dukrą pagrobė. Gi čia tas pats reikalas, pamaniau! Argi čia didelis reikalas moteriškę kokią pagrobti! Man čia tokia paprasta užduotis pasirodė, – karčiai nusijuokė, – kad dar vyrai negrįžo, aš jau paskambinau tam… susitarti, kur čia man atvežti, žinai… Turėjo jie surišti, įgrūsti į bagažinę ir nuvežti į vietą. Ir tas irgi, žinai, labai tikėjo sėkme, kad savo dukrelę atgavau, kol dar visa operacija buvo nepasibaigusi. Aš, aišku, iš karto tą patį vakarą išvažiavau su dukra, kad ją paslėpčiau, žinai. Pas gimines vežiau. Verkė visą kelią vaikas, raudojo, mane visokiais žodžiais keikė. Ir man jau beveik atvažiavus, man skambina vienas iš mano vyrukų, tas, žinai, kur nesužeistas liko, kur lauke mašinoje sėdėjo. Aš klausau ir… – pradėjo juoktis. – Jūs prokurorė, mergaitė paprastutė, kaip dukra mano. Mes gi jus, žinai, stebėjom porą dienų prieš. O tas mano vyrukas, visas panikoje, sako „mes net ginklų neatsinešėm“. Ir jis man pasakoja, žinai, sako, jam skambina iš buto tie kiti, skambina ir sako: „šaudo į mus, padėk“. Galvoju, nu pizdec čia gi. Dukrą išleidau, spaudžiu atgal, kiek galiu, ir, aišku, tas jau paskui pats skambina man, žinai, teisėjo sūnelis, atsiprašant, klausia, kur. Kur, reiškia, mašina, kur ta moteriškė. Nu, jūs. Kodėl nėra. Rėkia visas. Grasina. O aš jam ir sakau, žinai, eik tu nachui, eik pats pas tą bobą, sakau. Atsiprašau. Sakau, nušovė mano žmones, sakau, nieko nebus. Numetė ragelį ir negirdėjau daugiau nieko iš jo.

Keistai jaučiausi klausydamasi šitos istorijos iš kitos pusės perspektyvos. Ir keistai, nes kažkaip lyg ir norėjosi atsiprašyti, nors vis susilaikydavau, nes kaip ir nėra už ką. Ta prasme, tai darbinė rizika. Ir dar vieno aš čia nesuprantu. Aš esu mačius Garį Daškevič, jis sėdėjo mano virtuvėje literaliai su vienais trusikais, žodį vos suregzdamas. O čia žiūrėk, tas pats vaikigalis komanduoja Vytiai, komanduoja Muraškai. Vytia dar suprantu, toks nelabai jis gudrus, bet Muraška – senas vilkas, iš nakolkių sprendžiant gyvenimo matęs, turi boicų armiją ir nesusitvarko su kažkokiu vaikėzu reketininku?

– O visgi, – atsikrenkštęs pradėjo Muraška, – visgi kaip… Jūs ten buvot? Aš niekaip nesuprantu… Jūs tokia atrodot… Neatrodot, žinai…

Patraukiau pečiais ir skėstelėjau rankomis. Vytia prie garažo krenkštelėjo tvardydamas juoką ir numojo ranka Muraškai:

– Seni, aš tau paskui papasakosiu. Būtum man papasakojęs, būčiau pasakęs neprasidėti…

– Ai, tu tai vapšče patylėk! – atsakė piktai. – Tik per tave aš čia įsivėliau…

Ir nusispjovė.

– O kiek, sakykit, kainuotų pinigais tokia paslauga pas jus? – paklausiau.

– Nu čia reiktų žiūrėti. Kiek žmonių reiktų, žinai, kokia konkrečiai užduotis… – suplojo dar kartą sau per šlaunį. – O kodėl klausiate?

– Man reiktų panašios paslaugos.

– Jei jūs čia keršto akciją planuojate, tai aš labai atsiprašau, bet negaliu padėti. Jau aš esu nukraujavęs su personalu savo, nelabai žmonės mano patenkinti. O be to, nelabai norėčiau su, žinai, teisėjo sūneliu veltis į jokius reikalus.

Pažiūrėjau nepatenkintu žvilgsniu, bet Muravėjus tik skėstelėjo rankomis ir nuviliančiai finalinį kartą suplojo sau per šlaunis.

04-25

Buvo šeštadienis. Teisingumo dėlei reiktų paminėti, kad vis dar gyvenau pas Pavlovą. Lisovskis užantspaudavo mano butą iki kol bus baigtas ikiteisminis tyrimas. Susisuko jam ten visai šarabanai. Net neleido pasiimti jokių daiktų, nes jei čia visgi buvo vagystė iš buto, tai gal reikės papildomų apžiūrų. Nežinau, ar jis pats supranta, ką jis ten dar nori apžiūrėti. Dabar apsisuko viskas ratu ir jau aš sėdžiu ir rašinėju skundus į visas įmanomas institucijas. Tik man, priešingai nei Pavlovui, sekėsi ne taip gerai. Generalinė, kuri kuruoja šitą tyrimą, skundą atmetė, argumentas – tyrėjas geriau žino, ko jam reikia byloje. Pirmadienį išsiųsiu skundą teismui.

Buvo balandžio pabaiga, gamta budo vis labiau ir labiau, saulė švietė vis skaisčiau ir skaisčiau, o aš teturėjau paltą, megztinį, maikę su užrašu ANTHRAX ir džinsus. Taip, nes tą dieną buvo penktadienis, darbe – džinsų diena. Ir man ta džinsų diena iki šiol tęsiasi. Praeitą savaitę oras buvo toks, kad vien su megztiniu lįsti laukan lyg ir šaltoka, bet su paltu – jau per karšta. Šią savaitę jau per karšta ir su megztiniu. Blogiausia visame šitame buitiniame nonsense tai, kad šiandien planavau pasimatyti su senu savo pažįstamu Lesnoj. Taip, vėl trenksiuosi į Sedą, vėl turiu kvietimus į Seviliją.

– Išeini? – paklausė Pavlovas, kai rinkausi, ar rengtis maikę ir paltą, ar maikę ir megztinį.

– Išeinu. Koks oras vakare bus?

– Dešimt.

Pavlovas neklausė, kur einu, bet jaučiau šitą klausimą tvyrant ore.

– Važiuoju tūsint, – nusprendžiau išsklaidyti nežinios įtampą ir iš kišenės ištraukiau tokius pat tviskančius VIP bilietus, kaip ir tada kažkada.

– Neįleis ten tavęs su šita maike.

– Bet su šituo įleis, – pasakiau ir pakėliau maikę. Už kelnių diržo turėjau užsikišusi tarnybinį Walther PPS.

Pavlovas užsidengė delnu veidą ir pradėjo juoktis.

– Tu bent dėklą jam turi?

– Ne.

– Šuo suvalgė?

– Ne, pamečiau.

– Iškrito einant?

– Nesityčiok.

Tuoj apsižliumbsiu iš juoko. Gera žinia ta, kad buvau nepasidažius, nes neturiu kuo. Tai nusivalysiu ir varysiu toliau pakelta galva. Nes aš ir taip graži.

– Keliems čia kvietimas? – Pavlovas priėjo arčiau ir paėmė kvietimą man iš rankų. – Bijau, kad man teks važiuoti kartu, prižiūrėti, kad neprisidarytum bėdos.

– Iškart reikėjo sakyti, kad nori kartu važiuoti.

Klube žmonių buvo gerokai mažiau nei anąkart. Tada, greičiausiai, minią sutraukė kažkoks dainininkėlis, šiandien scena buvo tuščia, tik priešais buvusioje šokių aikštelėje trynėsi kelios porelės ir būreliai krykščiančių gražuolių, tikriausiai atlydėjusių čia tuos turtingus senius, sėdinčius prie baro ir stalelių.

Kalbant apie turtingus senius, prie vieno staliukų pastebėjau mūsų seną gerą pažįstamą – Daškevič. Ne, ne tą, Daškevič vyresnįjį. Poną pirmininką. Pamatęs, kad jau beveik spoksau, Pavlovas apkabino mane per pečius ir prisitraukė prie savęs.

– Nespoksok ir eik, kur eini, – pasakė į ausį.

Užlipome į antrą aukštą, ten pat, kaip ir aną kartą, sėdėjo Lesnoj su savo chebra. Anąsyk jis gyrėsi, kad Sevilija yra antrieji jo namai. Na, tai, matyt, čia, prie šito stalelio Lesnojus ir gyveno savo antrą gyvenimą.

– O, kokia viešnia, kokie svečiai, – nudžiugo Lesnojus.

Pridėjau du pirštus prie kaktos ir mostelėjau jo pusėn.

Priėjus Lesnojus ištiesė ranką Pavlovui. Šis nors ir nenoriai, bet pasisveikino. Gi Pavlovas pas mus vis dar doras pilietis.

– Tai čia jūs jau kartu po klubus tūsinat? – išsišiepęs paklausė Lesnoj, kai prisėdome.

– Jo, jo, kartu, – trumpai atsakiau, nenorėdama giliau nagrinėti šito klausimo.

Pavlovas persmeigė mane priekaištingu žvilgsniu.

– Pažįsti tą senį apačioje? – pradėjau pokalbį šiek tiek kitaip, nei buvau suplanavus.

Lesnojus pasimuistė. Žinojau, kad pažįsta. Gi anąkart jau porino apie jį, kai klausinėjau apie Bauer.

– O kas nepažįsta.

– Papasakok tu man, kodėl jis čia toks vierchas?

– Nu taigi jis teismo aukščiausiojo pirmininkas. Visų teismų vierchas.

– Tai teismų, o tu kas, Lesniakai, teismas?

Lesnoj akimirką pasimetė.

– Nu ne, bet…

– Tai ko tu čia jį garbini? Teismas sprendžia tik tai, kas pasiekia teismą. O kas pasieks teismą, žinai, kas sprendžia? – bandžiau pravesti Lesnojui pilietinės visuomenės ir teisės pradmenų pamokėlę.

– Kas?

Lesnoj žiūrėjo vaiko veidu ir laukė atsakymo.

– Aš sprendžiu. Mes sprendžiam, – mostelėjau į Pavlovą. – Prokurorai.

Lesnoj nusijuokė. Ir mes nusijuokėm. Nieko čia juokingo, tiesą sakant. Ir gal nebuvo visiškai tiesa. Bet tiek to.

– Esi girdėjęs apie šito teismų pirmininko sūnelį? – paklausiau dar po kelių bereikšmių juokelių.

– Esu, – numojo ranka Lesnoj. – Žinau, kad biškį problemų jis turi. O ko tu klausi?

– Kokių problemų?

– Nu jis ten kažkaip sukonfliktavo su kažkuo. Nežinau, žinok, detalių. Bet lakstė čia kurią dieną visas peršikęs.

Mat kaip. Įdomu.

– Žiūrėk, Lesnoj, man reikia poros žmonių su busu.

– Poros žmonių su busu?

– Jo. Atpist noriu biškį tą teisėjo vaikį.

Lesnoj pažiūrėjo į mane nustebęs.

– Šito teisėjo sūnelį? – negalėjo patikėti.

– Jo. Pinigai ne klausimas.

– Bet, Vika, aš maniau, kad tu jau nebeužsiimi šitais…

– Laikai keičiasi, – nutraukiau, kol Lesnojus neišsiplėtojo į visus šituos, kuo aš ten užsiimdavau. Jau mačiau, kaip Pavlovas klausė pastatęs ausis. – Tai ar galime tartis?

Lesnoj šiek tiek sunerimo, pasikasė žandą, mestelėjo žvilgsnį Daškevič stalelio link. Bet čia motina tėvynė, banknotas čia dievas, o jei jų dar keli… Šitie šlamantys dievai Lesnojui šiandien buvo palankūs. Daviau avansą ir jis pažadėjo surasti žmones, kurie imtųsi šito reikalo. Čia, anot jo, delikatus reikalas. Patikinau jį kelis kartus, kad reikalas čia paprastas ir kad nešiktų į batą. Taip pat priminiau, kad senis Daškevič negali nieko, ko negaliu aš, ir kad nustotų ten į jo pusę dairytis. Antraip užsirūstins dievai.

Atsisveikinę su Lesnoj ėjome laiptų link. Netikėtai Pavlovas sustabdė mane ir pasivedė į šoną. Nuo tada, kai įėjome į klubą, elgėsi nervingai ir nesitraukė nuo manęs nė per centimetrą.

– Nesidairyk ten, žiūrėk į mane, – pasakė ir paėmęs už smakro pasuko mano veidą į save, kai nejučiomis įsispoksojau apačion, ieškodama Daškevič. – Yra toks reikalas, nespėjau tau papasakoti. Kai kas šiandien nutiko. Dėl ko Daškevič galimai gali norėti su manim pasikalbėti. Bet aš nenoriu su juo kalbėtis. Aš norėčiau, kad mes tiesiog išeitume iš čia.

– Gerai, – gūžtelėjau pečiais. – Aš vis tiek neturiu apie ką su juo kalbėtis…

Tai štai, kur šuva pakastas. Va kodėl čia tie visi glaustymaisi ir graibymaisi už alkūnių. Laukiu nesulaukiu istorijos. Buvau maloniai nustebus, kad ir Pavlovas sugebėjo kažkaip į kokį tai š… įlipti.

Lipant laiptais mačiau, kaip Daškevič stebi iš apačios ir, pamatęs, kad leidžiamės, atsistojo nuo savo stalelio. Prie stalelio, mačiau, stovi bent du apsauginiai, privatūs, ne klubo. Pavlovas paėmė mane už parankės ir prisitraukė arčiau savęs. Nagi nagi, jau man darėsi įdomu, kuo čia baigsis.

– Prokurore, – linktelėjo Daškevič Pavlovui, – prokurore, – linktelėjo man.

Klubas atrodė ištuštėjęs, grojo lėta muzika.

– Pirmininke, – linktelėjo jam atgal Pavlovas.

Nebyliai linktelėjau ir aš, ir nusišypsojau tokia demonstratyviai dirbtine šypsena. Kol kas dar nežinojau, kas čia vyksta tarp Daškevič ir Pavlovo, bet šiek tiek pasyvios agresijos dar niekada nepakenkė.

– Gal prisėsite minutėlei? – pirmininkas svetingai mostelėjo ranka savo stalelio link.

– Mes jau išeiname, – į pasiūlymą atsakė Pavlovas.

Pavlovo veidas buvo akmeninis. Jis vis dar laikė mane už parankės ir jaučiau, kad jis įsitempęs. Daškevič neketino taip lengvai pasiduoti: atsistojo mums skersai kelio, taip, kad be fizinio kontakto pro jį nepraeitume. Čia buvo provokacija, nežinojau, ar Pavlovas žino šitus bajerius. Tarkime, Pavlovas, norėdamas praeiti išėjimo link, stumtelėtų Daškevič. Daškevič sukluptų, ne nuo smūgio, bet šiaip. Kaip futbole. Vaidyba. Tada subėgtų jo apsauginiai ir duotų Pavlovui į galvą, nes tipo jis puolė Daškevič.

– Ruslanai, jūs visada buvote racionalus žmogus.

O mano kelnėse pūpsojo Waltheris ir žinojau, kad aš tikrai nesugebėsiu tiesiog žiūrėti iš šono, kaip Pavlovą spardo tos dvi Daškevič beždžionės. O dar tas Waltheris, šaudžiau juo paskutinį kartą gal prieš tris metus, net nežinau, gal ir reikėjo atšaudyti jį prieš grūdant į kelnes…

– Aš neturiu, ką jums pasakyti, – atsakė Pavlovas.

Man tikrai nereikia viso šito dabar. Išsinėriau iš Pavlovo parankės, paėmiau iš už nugaros jam už diržo, taip, kad Daškevič nematytų, ir truktelėjau atgal. Pavlovas, aišku, nesupratęs, kas vyksta, kiek pasitraukė atgal ir dabar stovėjome taip, kad jei reiktų išeit, aš eičiau pirma. Nu nes. Damų pirmenybė.

– Tuomet išklausykite manęs, nes aš turiu daug… – tęsė Daškevič.

– Man nelabai įdomu. Gero vakaro, – atsakė Pavlovas.

Supratau, kad jau metas ir nors Pavlovas jau labai rovėsi išeiti pirmas, prasibroviau priešais. Stumtelėjau Pavlovą, stumtelėjau Daškevič, atsiprašau, atleiskite, na, moters gal jie nemuš?

– Tai ką jau prisidirbai? – paklausiau jau mašinoje, pakeliui link greitkelio atgal į Dansburgą.

Pavlovas atrodė kaip nesavas.

– Šiandien tokia įdomi situacija buvo, incidentas, – pradėjo pasakoti. – Važiavau į Akademiko Kuznecovo gatvę malšinti gyventojų ir policijos konflikto. Ten viena iš tų nurautų situacijų buvo. Kur kita stadija jau būtų televizija. Tipo gyventojai kelis kartus kreipėsi į policiją, kad jų name, ten konkrečiai vienoje laiptinėje tvyro dvokas. Policija kelis kartus važiavo, atvažiavo patruliai, pasakė, kad jie čia išsigalvoja, kad smirda ten šiukšlės pas juos ir bomžai. Nu žinai, ten tas rajonas toks šiaip sau… Galiausiai pradėjo neapsikentę gyventojai skambinėti ir rašinėti į PK skundus, kad pas juos name yra lavonas, o policija nieko netiria. Žinau, skamba kaip lunatikų kliedesiai. Baigėsi tuo, kad parašė jie ten kažką ir į prokuratūrą, nu ir kadangi toj rašliavoje buvo žodis „lavonas“, Bezrukova pavedė man išsiaiškinti. Ir šiandien ten tam name tokia kaip ir akistata buvo surengta patrulių, opergrupės, gyventojų ir prokuratūros. Sakau, dar trūko tik „TV Pagalbos“. Atvažiavau aš ten, nu ir tikrai laiptinėje sunku būti nuo dvoko. Bet jau taip konkrečiai. Nu ir žinai, tas specifinis lavono dvokas. Sunkiai supainiojamas su kuo nors. Pradėjome ieškoti. Gyventojai labai noriai atvėrė savo butus, nieko neradome. Bet tam name buvo daug tuščių butų, kurie po karo taip ir stovi. Pagal tai, kurių gyventojų butai labiausiai pradvokę, pradėjome laužtis į gretimus tuščius butus. Įėjome į vieną butą ketvirtame aukšte, butas tuščias, dvokia taip, kad nors apsivemk, o svetainėje štai toks vaizdelis. Žinai, kur tie būna tokie liustrai, kur tokie kaip gėlių žiedai, kaip tulpės. Nežinau, kaip paaiškinti.

Palinksėjau. Pažiūrėjau į veidrodėlį. Iš paskos nuo pat Sedos važiavo kažkoks visureigis. Porą kartų pagreitėjau, sulėtėjau, bet jis nei lenkė, nei atsiliko.

– Tai va, ten buvo toks liustras, pilnas dzikūnų. Nuo lubų per tą liustrą varvėjo juoda skysta dvokianti masė ir lašėjo ant grindų. Su dzikais kartu.

– Tipo iš viršutinio buto? Pro lubas? Čia išvis techniškai įmanoma?

– Tai pala, – tęsė. – Nuėjome į viršuje esantį butą. Nu ten, aišku, kvapas nenusakomas. Patruliai greitai visus langus atidarė. Lavonas gulėjo svetainės viduryje, patikėk manim, nei supakuotas, nei suvyniotas, tiesiog nutrenktas viduryje kambario. Ir ten, aišku, jau kirminai, visas išskydęs, tas skystis pro grindis nutekėjo iki bloko, o kadangi kūnas numestas kaip tik toje vietoje, kur bute apačioje pritvirtintas apšvietimas, tai pro tą skylę viskas ir bėgo žemyn. Man kilo įtarimas, kad lavonas per stogą buvo atneštas, per balkoną, bet kadangi visi langai iš karto buvo atidaryti smarvei vėdinti, tai jau nebesužinosime, ar buvo kokių įsilaužimo žymių. Bet kodėl aš visą tai pasakoju. Prisimeni, tas nužudytas aštuonias moteris, kaip jos buvo rastos ir kokie sužalojimai.

Linktelėjau. Pažiūrėjau į veidrodėlį. Mašina vis dar ten.

– Tai va, nors tas lavonas buvo gerokai apiręs, galėjai matyti, kad ant kūno yra maži įpjovimai, kaip ir ant tų kitų lavonų, ir nutrauktas apatinis žandikaulis. Skirtumas tik, kad, bent jau man pasirodė, kad šitas lavonas purvinas buvo, matėsi plaukai kažkuo juodu sutepti, nes auka, moteris, buvo ilgais šviesiais plaukais. Bet visa kita – labai matyta. Jei ten tikrai kažkoks pašalinis purvas, tai jau yra kažkokie pėdsakai, supranti. Bet ką aš norėjau pasakyti – žudikas grįžo.

– Aš tau irgi turiu istoriją papasakoti.

– Palauk dar, – nutraukė mane Pavlovas. – Pradėjau ikiteisminį. Net ne dėl nužudymo, nes jau mačiau iš karto, kad čia šikna gali būti. Pradėjau ikiteisminį mirties priežasčiai nustatyti. Ir dar nespėjau suvesti duomenų į registrą, o man jau skambina Daškevič. Pirmininkas. Pakėliau. O jis ten tipo kaip su kokiu draugeliu pradėjo kalbėti, tipo, kaip sekasi, kas naujo. Nu aš mandagiai kažką ten atsakiau jam, kad zeba viskas, geriau nebūna. Ir jis pradėjo malt kažką apie tą aną bylą, tipo tuos nužudymus. Taip nei iš šio, nei iš to. Tipo, jūs čia, Pavlovai, toks buvot pavyzdingas tarnautojas, kaip apmaudu, kad su ta byla taip nepavyko, kad kitą kartą reikia tą ar aną daryti, kad vėl neužlipt ant to paties grėblio, kad kitą kartą taip lengvai gali ir neatsipirkti… Maždaug apgalvokite, ką darot.

– Ir ką tu?

– O aš nieko, nes kažkaip jaučiau, kad jei paklausiu tiesiai, ko jis nori, tai jis sakys, kad kažko nori. Tai aš neklausiau, o pasakiau ačiū ir atjungiau jį. Paskui jis dar skambino, bet aš nebekėliau.

– Tai tu čia taip netyčia ant jo užsirovei tam klube? – pasakiau stengdamasi nesijuokti.

– Nu kaip ir…

– Ir vėl per mane, – šyptelėjau.

– Esmė ta, – numojo ranka Pavlovas, – kad aš suprantu, ką jis norėjo pasakyti, bet nesuprantu, ko dar jis gali norėti. Ar čia susiję su tuo lavonu? Turėtų būti susiję, jei siūlo jis man galvoti, ką darau. Ir jei taip, tu man pasakyk, kaip jis taip greitai sužino informaciją?

– Čia geras klausimas, kaip. Mažasis Daškevič irgi viską iškart sužino. Bet aš tau turiu irgi istoriją, tau patiks. Netgi visas dvi.

Pavlovas atsiduso.

– Prieš porą savaičių, – tęsiau, – buvau pas savo garažinį draugelį Vytią, iš kurio renku stafkes už stabdomas bylas. Jis yra minėjęs, kad pas jį garaže lankosi jaunasis Daškevič ar bent jau yra lankęsis praeityje. Ir man kilo įtarimas, ar nebus Vytia išpliurpęs Daškevič mano telefono numerį, ar nebus Vytia kaip nors įsivėlęs ir į tą incidentą mano bute. Nes žinai, tie garažiniai vis tiek yra tie bičai, kur žino kitą bičą, kuris dar žino bičą, kuris tvarko reikalus. O Vytia nelabai moka meluoti, tai greitai paaiškėjo daug dalykų. Ir tą dieną, kai lankiausi jo garaže, ten stovėjo raudonas BMW. Aš lyg tarp kitko paklausiau, ar ne Daškevič ten BMW. Net nežinau kodėl, kažkaip tiesiog. Spontaniškai. Ir kadangi Vytia nemoka meluoti, jis greitai pradėjo visaip ten muistytis. Ir kaip ir pripažino, kad BMW atvarė būtent Daškevič. Kadangi buvau pikta tą dieną, išpyliau pusę kibiro atrabotkės ant to bemvo. Irgi spontaniškai. Kai kitą kartą, čia prieš porą dienų gal, atėjau vėl pas Vytią pasiimti stafkės, BMW nebebuvo, todėl paklausiau, kaip reagavo Daškevič. Vytia atsakė, kad jis išvalė mašiną, nes vis tiek turėjo „išvalyti“ joje buvusį lavoną. Nu jis ten toks desperacijoje buvo. Išvadinau Vytią melagiu, bet nebuvo panašu, kad jis meluotų, be to, kaip ir pasidaro aišku, kodėl anądien garaže jis ten visas iš veido išėjęs buvo. Kur sakei, tavo lavonas buvo? Akademiko Kuznecovo gatvėje? Vytios garažas – Šiaurinėje gatvėje.

– Taigi čia pat.

– Taip. Ir tas purvas ant lavono, duodu ranką nukirsti, kad ten bus ta atrabotkė, kurią išpyliau ant mašinos. Greičiausiai Vytia su tokiu pat vėpla pagalbininku nesėkmingai traukė lavoną iš mašinos ir įmetė į tepalo balą. Ir dar ką tau sakau, Vytia varinėja mašinas, o ne lavonus. Dėl to ir numesta buvo bet kaip ir bet kur. Jis neturi žalio supratimo, ką daryti su lavonu. Kad jį reikia pakuoti, kad neliktų plaukų, odos ir kito š… pėdsakų, kad neimti jo plikomis rankomis. Liūdniausia būtų, jei ten rastų ekspertai Vytios biologinių pėdsakų.

– Bet žiūrėk, čia jau šis tas teismui. Jei lavoną galime susieti su Daškevič mašina. Tas tavo Vytia parodymus duotų?

– Nežinau, bet, manau, jį tinkamai paspaudus, jis duotų bet kam ir bet ką.

– Kodėl tu tą tepalą užpylei ant mašinos? – ne į temą paklausė Pavlovas.

– Sakau, spontaniškai. Aš nesitikėjau, kad Vytia išvalys tą mašiną.

– Jo, bet…

– Nu užpyliau ir tiek, užpiso jis mane. Bet čia dar ne viskas. Kai čia buvau susitikus su Vytia, buvau susitikusi ir su dar kai kuo – tokiu džigitu Muravėjum, kuris organizavo įsilaužimą į mano butą. Ten dar atskira istorija. Bet Daškevič be viso kito, atvežė bagažinėje ir jam lavoną, kurį Muravėjus turėjo sutvarkyti. Labai ten jo neklausinėjau, bet sakė, kad tai buvo moteris ir subjaurotu veidu. Daugiau nieko nesakė, sakė tik, kad lavonas buvo patinęs.

Mačiau, Pavlovas atsisuko į mane. Žiūrėjau priešais save į kelią.

– Matai tik, – tęsiau, – Vytia yra profanas šitoje srityje, o ponas Muraška – profas. Užsiminė, kad lavoną išmetė dalimis į upę. Į kurią, nesakė.

– Tai kiek čia mes jų jau turim? Ir šitas, spėju, ponas Muraška teisme neliudytų.

– Su liudijimu, velniai jį žino. Daškevič buvo pagrobęs jo dukrą. Dėl to jis ant viso šito pasirašė.

– Normaliai. O nepisa jis čia proto?

– Nemanau, ta prasme, jis leido suprasti, kad būtų tą patį daręs už babkes. Tik kad tų babkių niekas jam nepasiūlė. Dėl to jis čia su manim ir susitikęs buvo, nes padūchino jį: nei babkių, samdė už savus bašlius žmones, o gavosi, kaip gavosi. Dar vienas dalykas. Muraškos užduotis buvo ne mane pagąsdinti, ne pagrasinti, o įgrūsti į bagažinę ir perduoti Daškei.

Pažiūrėjau į veidrodėlį. Džipas vis dar važiavo iš paskos. Gal man tik paranoja.

– Ką ketini daryti su ta byla? – paklausiau.

– Dar nežinau.

– Bet tu supranti, kad tą bylą vis tiek sistema nuvairuos taip, kaip reikia. Kaip ir aną nuvairavo. Kaip visas nuvairavo.

Pavlovas tylėjo. Jis jautė, kur aš suku, ir jam ryškiai tai nepatiko. Bet aš buvau teisi. Šį kartą aš buvau teisi ir Pavlovas tą žinojo.

– Aš manau, kad reikia nugręžti senį Daškevič šį kartą, – pasakiau.

Pavlovas atsiduso man dar net nebaigus sakinio.

– Nedūsauk, aš teisi. Mes jau kartą pabandėm padaryti dalykus gerai, teisingai, ir žiūrėk, kokioj šiknoj sėdim. Žinai, mane nervina ta mašina iš paskos.

– Kokia mašina?

– Nežinau, kažkokia mašina iš paskos važiuoja, nuo pat Sedos.

– Seka?

– Nežinau. Laikykis dabar.

Pristabdžiau, užtraukiau rankinį ir apsukau mašiną šimtu aštuom laipsnių atgal į Sedos pusę. Įjungiau ilgąsias šviesas, iš seneliuko V8 spaudžiau visas sultis, prasilenkėm su džipu, viduje sėdėjo du diedai plikai skustom galvom. Veidrodėlyje mačiau, kaip džipas irgi apsisuko.

Šitas Mustangas, šitas GT500 velniai rautų, buvo nuostabus. Bet šių laikų standartais jis buvo ganėtinai lėtas. Ir sunkiai valdomas. Ir lievais stabdžiais. Ir jei ten gale liko koks X5 su M raidele, ir jei dar ta raidelė užklijuota gamykloje, o ne turguj, tai vaizdas veidrodėlyje netruks sugrįžti. Man reikėjo kažką tokio taktinio sugalvoti.

Kelio ženklai bylojo, kad artėjame prie sankryžos. Kaip ir spėjau, veidrodėlyje jau mačiau besivejančius du šviesulius. Išjungiau šviesas, pasukau kairėn, nes kairėje buvo miškas. Tikėjausi, kad iš paskos važiuojanti mašina tamsoje nepastebės ir neišgirs, kur pasukau. Taip, neišgirs, nes, o, dievai, šitas daiktas buvo kaip automatas, traaaatatata iš toli ir visada žinai, kas. Neilgai pavažiavus, užmačiau siaurą žvyruotą miško keliuką. Vis dar važiavau be šviesų, tai tik klioviausi patirtimi ir aklu tikėjimu, kad ten tikrai keliukas ir jis daugiau ar mažiau pravažiuojamas. Pasukau į jį, pavažiavau kelis šimtus metrų, užgesinau variklį, mašina dar kurį laiką tyloje riedėjo į priekį, girdėjosi po ratais traškantys akmenukai. Atsidariau langą. Į vidų plūstelėjo vėsus nakties oras. Pavlovas irgi atsidarė langą. Abu klausėme, ar atvažiuoja kas nors iš kur nors. Iš už kelnių diržo išsitraukiau tą užkirmijusį PPS.

Čia toks mano banalus manevras buvo. Ta prasme, jei aš ką nors sekčiau, aš tikėčiausi, kad tas, ką seku, elgsis būtent taip – važiuos patamsyje į mišką ir sustos kur nors pakelėje. Man taip buvo anksčiau. Dar su Malenkovu. Skirtumas tik, kad tada sėdėjau toj kitoj mašinoj. Aišku, kad mes juos radom.

Bet lauke buvo tylu. Ponas pirmininkas sukomandavo atsitraukti. Koks čia tikslas viso šito buvo? Pagąsdinti?

Migdančiai ošė medžiai, laikas nuo laiko sukarksėdavo koks paukštis. Tolumoje girdėjosi pravažiuojančio traukinio bildesys. Buvo metas grįžti.

Nedaug likus iki Dansburgo sustojome degalinėje.

– Čia Malenkovas šitų triukų išmokė? – paklausė Pavlovas, kai stovėjome lauke, tuščioje degalinėje ir gėrėme kavą iš automato.

Nusijuokiau ir nepritariamai papurčiau galvą.

– Nu bet žiūrėk, pravertė, – nusijuokė Pavlovas. – Jūs ten auksinė porelė buvot.

– Dievai, nu prie ko čia porelė. Kodėl mane poruoja su kiekvienu vyru, kuriam pasakau daugiau, nei tris žodžius.

– Nes tu jauna, graži. Ir su Malenkovu jūs abu jauni, gražūs. Tu vienoje įstatymo pusėje, jis kitoje. Žmonėms patinka tokios istorijos. Nes šiaip gyvenimas – daiktas nuobodokas.

– Nori, aš tau papasakosiu, kaip mes susipažinome su Malenkovu?

Pavlovas atsisuko susidomėjęs.

– Kai mano mama laukėsi manęs, – pradėjau pasakoti istoriją, kurios po karo niekam nesu pasakojusi, – tėvai atsikraustė į naują butą. Ir tada mama susipažino su kaimyne iš apačios, kuri buvo panašaus amžiaus, kaip mano mama, ir taip pat laukėsi. Ir jos susidraugavo. Pagimdė skirtingose ligoninėse, bet tą pačią dieną. Abi augino kartu, kai reikėdavo, prižiūrėdavo viena kitos vaikus, paskui ėjom abu į tą pačią mokyklą, į tą pačią klasę.

Pavlovas klausėsi suraukęs kaktą.

– Tu nori pasakyti, kad čia apie Malenkovą pasakoji?

Palinksėjau:

– Aha.

Gurkštelėjau kavos. Pavlovas atrodė nuoširdžiai nustebęs. Niekam niekada nepasakojau šitos istorijos.

– Tu nori pasakyti, kad Malenkovą pažinojai nuo vaikystės? Kad jūs kartu augot? – niekaip neatsikvošėjo.

– Jo. Mes kartu augom, kartu karstėmės po medžius, kartu ėjom į mokyklą, pirma cigaretė, pirmas alaus butelis, pirma nuvaryta mašina, pirmas išdaužtas langas, ir taip toliau. Jau tik vėliau, kai darėmės nebevaldomi, tėvai, tiek mano, tiek jo mama, nusprendė, kad mus reikia atskirti vieną nuo kito. Jį perkėlė į kitą mokyklą kokioj gal dešimtoj klasėj, bet tas nelabai padėjo. Tada baigėme mokyklą, aš įstojau studijuoti, o jis ten šūdais visokiais užsiėmė, nes mokėsi tai šiaip sau, tai nuo tada ryšiai ir nutrūko. Nu, o tada karas.

– Pirmą mašiną nuvarėt?

– Nuvarėm jo mamos Hondą. Ir ne šiaip paėmėm pasivažinėti, bet išlaužėm spynelę, išdraskėm ten laidus po panele ir taip toliau. Sena tokia Honda buvo, pavažinėjom, įvažiavom į duobę, pramušėm padangą nu ir taip viskas išaiškėjo. Mums gal po penkiolika metų buvo.

– Tai čia pirma mašina? O tai buvo ir daugiau?

– Nu visko buvo. Sąjungoje tai šitas joyriding vadinosi. Ir kodekse eidavo net atskira privilegijuota sudėtim prie vagystės. Tas, kas pagrobė svetimą automobilį, motociklą ar kitą motorinę transporto priemonę be tikslo ją pasisavinti, – kaip žirnius išbėriau. – Nu čia pas mus taip buvo.

– Privilegijuota sudėtim šitas ėjo? – nustebo.

– Jo, – nusijuokiau.

– Kas ten dar pas jus privilegijuota sudėtim ėjo?

Pradėjau juoktis.

– Už kanapių produktų platinimą neturint leidimo buvo administracinė atsakomybė numatyta. Baudukė buvo keli šimtukai…

Pavlovas nusijuokė nepritariamai kraipydamas galvą.

– Bet tu nepasakok niekam šitos istorijos…

– Nepasakosiu, Vika.

– Nes aš niekam nesu šito pasakojusi, jei dabar pradės sklisti gandai, žinosiu, kas juos skleidžia, – pasakiau juokais.

– Taigi sakau, kad nepasakosiu. O tu ir pati visokius tokius gandus skleidi.

– Kokius?

– Nu čia pasakoji savo draugeliams visokius nebūtus dalykus.

– Baisiai aš jau čia papasakojau, ką visi ir taip seniai kalba. Be to, kad tu pats visą vakarą glėbesčiavaisi, – pasakiau juokdamasi.

– Tai kad tu nesuvaldoma, Vasilenko, – pasakė su šypsena, ištiesęs ranką apkabino mane per pečius. – O va šitaip žinau, kad tu savo vietoj.

Pradėjau juoktis. Viena ranka apkabinau ir aš jį. Mačiau, kaip Pavlovas šiek tiek sutriko.

– Tai čia mano vieta? – paklausiau lyg ir juokais, nerūpestingai.

Jis nieko neatsakė. Aš jo nesupratau, garbės žodis. Aš žinojau, kad jam rūpiu, nes jis pats yra tai sakęs daug kartų. Ar čia buvo tėviškas rūpestis? Nežinau.

Aš žinojau, kad jis manimi pasitiki. Kai jam reikdavo pasiguosti, jis eidavo pas mane. Kai jis norėdavo pasidžiaugti kuo nors, tiesa, tai būdavo retai, bet jis vis tiek eidavo pas mane. Kai jam reikėjo patarimo, jis eidavo pas mane. Velniai rautų, kai jam buvo nuobodu, jis irgi eidavo pas mane. Ir man kartais gal ir atrodydavo, kad aš jam patinku. Nu, tipo, romantiškai. Kaip moteris. Bet tarp mūsų visada buvo tarsi kažkokia nematoma siena, toks dalykinis atstumas.

Į mano klausimą atsakymas taip ir nenuskambėjo, tik stovėjome taip kurį laiką apsikabinę, žiūrėdami vienas į kitą.

Prisiminiau, kaip anąkart buvome toj prakeiktoj Sevilijoj. Koks jis ten visas išsipustęs buvo. O aš žirgliojau su kablais, su trumpa suknele, su gilia iškirpte bandydama apsimesti, kokia aš patraukli seksuali moteriška moteris. O, dievai. Ir vietoje to, kad būčiau suviliojus jį tą vakarą, visą kelią namo tik fantazavau, kaip jis glamonėja mane prirėmęs prie sienos.

Nusijuokiau. Dabar norėjau, kad jis mane pabučiuotų. Po velniais. Būtų taip romantiška: tuščia degalinė, aplink tylu, gaivus pavasario vėjas, nuotykių kupinas vakaras, o jis galėtų paglostyti man plaukus ir pabučiuoti, po velnių, būtų kaip filme. KAIP FILME, blyn. Kiek kartų pilkos kasdienybės atmieštame gyvenime būna akimirka KAIP FILME???

Pro šalį tamsiu keliu prašniokštė mašina, žvilgsniu nusekiau du raudonus taškus, kol šie dingo už kelio vingio. Ir vėl prisisvajojau. Ne tas čia žanras.

Atsisukau atgal į Pavlovą:

– Važiuojam?

04-27

Pirmadienio rytą, lygiai 8.11 Vanda atplėšė kabineto duris, ištaškydama rytinio snaudulio likučius. Taip jau istoriškai susiklostė, kad trečias BPSas ir Bendrųjų reikalų skyrius buvo viename aukšte, viename koridoriuje. Ir nors Vanda turėjo teisę pist protą bet kam visoje prokuratūroje, labiausiai ji piso protą trečiam BPSui. Pliusas nors toks, kad paštą gaudavome ne tik kad tą pačią dieną, bet ir patys pirmieji.

Iš koridoriaus paskui Vandą atslinko pigios kavos kvapelis. Ji, žinoma, nepraleido progos pagiežingai nužvelgti mane, pasisveikinti su Svetlana ir teatrališkai tėkšti lapelį Pavlovui ant salo.

– Jūsų ieškojo aukščiausiojo teismo pirmininkas. Prašė perskambinti. Ne-del-siant.

– Ačiū, – atsakė Pavlovas ir pasidėjo lapelį su telefonu ant stalo kampo stovinčios bylų krūvos viršaus.

Sveta žiūrėjo pro akinių viršų kiek sutrikusi, nes Pavlovas, panašu, neketino skambinti nei ne-del-siant, nei delsiant. Po kelių minučių jis netikėtai atsistojo, pasakė tarsi sau, tarsi mums su Sveta: „sugalvojau“, ir išėjo. Sekmadienį visą dieną zyziau, kad pasiūlytų Daškevič kokias nors sąlygas. Deja, nesėkmingai. Po penkių minučių Pavlovas grįžo visas patenkintas.

– Ką švenčiam? – paklausiau.

– Matai, aš čia galvojau. Nu, nepažįstu aš pono pirmininko asmeniškai, vadinasi, kad ir kokiu klausimu jis nori su manimi kalbėti, tai bus dalykinis klausimas.

Svetlana įdėmiai klausėsi.

– Pagal subordinaciją, – toliau tęsė Pavlovas, – dalykiniais klausimais turėtų kalbėtis vadovas su vadovu. Tai perdaviau vyr. Bezrukovai, kad su juo ir kalbėtų.

Pavlovas didžiavosi savimi iki tol, kol po kelių minučių į kabinetą atėjo ta pati Bezrukova ir pareiškė, kad pirmininkas nori asmeniniu klausimu kalbėti ir kad ji čia nesekretoriaus.

– Vyr. prokurore, – pasakė Pavlovas Bezrukovai jau einant pro duris, – pamenate tą Rustafanovo bylą? Na, tą, per kurią aš buvau pažemintas pareigose.

Bezrukovos veidas apsiniaukė. Kompleksavo moteris šiek tiek dėl to, kaip atsisėdo į šitą kėdę, kurioje dabar sėdi.

– Pamenu, – trumpai nukirto.

– Jūs matėt medžiagą toje byloje?

– Visi matė tą bylą, VISI, – nepatenkintu balsu atsakė vyr. Bezrukova. – Ir kas? Prie ko čia dabar?

– Praeitos savaitės pabaigoje, gal ketvirtadienį ar penktadienį, buvau čia pagal gyventojų skundą Akademiko Kuznecovo gatvėje, pradėjau ten ikiteisminį tyrimą pagal kodą 555000. Norėčiau, kad jūs pažiūrėtumėte į tą medžiagą ir duotumėte man nurodymą, ką toliau daryti su ta byla.

Sveta klausė visko nesuprasdama, kas vyksta, bet jausdama, kad čia kažkas svarbaus, o aš vos nuo kėdės nenuvirtau iš nuostabos, kad Pavlovas nusprendė nebebūti tuo kankiniu, atpirksiančiu visų nuodėmes, o permes atsakomybę tai, kuri vargu ar žino, ką daro.

– O kas čia per byla? Dėl ko čia? – paklausė Bezrukova jau ne tokiu arogantišku tonu, ypač po to, kai pamatė mano didžiai nustebusį veidą.

Subtilu. Bezrukova vis dar nežinojo, kas per bylos yra „pagal kodą 555000“. Ir Pavlovas žinojo, kad ji nežino. Todėl tyčia nesakė, kad byla mirties priežasčiai nustatyti. O pagal kodą 555000. Bezrukova buvo nekompetentinga eiti pareigas, kurias ji ėjo, ir Pavlovas nepraleido progos jai to priminti. O man tai ką, gražu žiūrėti.

– Taigi čia mirties priežasčiai nustatyti, – pasakė Svetlana, nebeapsikentusi, matyt.

– O ką ten man žiūrėti, – nerimo Bezrukova.

– Ten yra lavonas, rastas bute Akademiko Kuznecovo gatvėje, sužalojimai išoriškai labai panašūs į aukas toj anoj byloj. Rustafanovo. Gal generalinė norės perimti tyrimą?

Svetos veidas ištįso, o Bezrukovą mušė skaistus raudonis.

– Valerija, neraudonuokite čia, aš anąkart priėmiau sprendimus ir prisiėmiau atsakomybę už pasekmes. Bet dabar aš nebevadovauju skyriui, jūs vadovaujat ir jūs turite tuos sprendimus priimti.

– Tai jie nuteisė ne tą žmogų, – nusiėmusi akinius paklausė Sveta, kai Bezrukova išėjo.

Pavlovas patraukė pečiais. Sveta pažiūrėjo į mane, tarsi laukdama atsakymo.

– Sveta, jau aš tai nieko nežinau, aš su mašinom dirbu, – įjungiau. Durnių.

Priešpiet Bezrukova grįžo. Vis dar skaisčiai raudona, kaip ir ryte.

– Pavlovai. Užeikite pas mane dėl tos bylos. Nu kur… – pasakė stovėdama tarpduryje.

– Aš mačiau DVSe, atėjo išvada iš teismo medicinos tarnybos. Tai jūs ten man rezoliuciją įrašykite prie medžiagos.

Bezrukova trypčiojo ir čepsėjo tarpduryje.

– Ar galite pas mane užeiti? – nervingai pakartojo.

– Galiu, bet nenoriu. Jūs ten tarkitės su savo patarėjais, duokit man rašytinį nurodymą ir aš jį vykdysiu. Aš skaičiau išvadą tarnybos, mirties priežastis – uždusimas, po mirties išžaginta, daugiau nieko nenoriu žinoti.

Sveta ir vėl žiūrėjo į mane iš nuostabus išpūtusi akis ir laukdama atsakymo. Patraukiau pečiais.

Po pietų užsukau į Dansburgo apylinkės PK pas tyrėją Lisovskį šiaudiniais plaukais. Kol priešpiet kabinete sprendėsi Pavlovo ir Bezrukovos „Santa Barbara“, gavau lipšnų mailą be skyrybos ženklų, kuriame Lisovskis džiugiai pranešė netrukus nuplombuosiantis mano butą. Kai tik sutvarkys formalumus su generaline. Prašė užeiti kažko pasirašyti. Na, ne kažko. Dokumentų. Kad ir ką tai reikštų.

– Turiu gerų žinių, – žaismingu balsu pradėjo Lisovskis. – Tuoj tuoj jau galėsite sugrįžti į savo namus!

Dievaži. Net išspaudžiau šypseną.

– Kita džiugi žinia – pavyko ištardyti gi tuos du įsilaužėlius!

Klausausi įdėmiai.

– Tai va, – tęsė Lisovskis, – jūs netgi iš dalies buvote teisi. Jie įsilaužė į jūsų butą su tikslu apiplėšti. Bet, kol laukė jūsų sugrįžtant, kilo konfliktas, vienas jų išsitraukė ginklą ir turim, ką turim.

Tai plėšti atėjo, ar visgi vogti iš buto?

– Tai čia kokie straipsniai eina? – pradėjau baudžiamosios teisės egzaminą Lisovskiui.

Nebandžiau jo provokuoti dėl to, kad visa šita jo byla ir džiugios žinios yra ne kas kita, kaip paikas melas. Tebūnie, jei tokios žaidimo taisyklės, jei tokioje realybėje mes gyvenam. Bet Lisovskis buvo durnas ir durnu jis buvo nuo pat pirmos minutės, o tas mailas be kablelių mane dapiso. Ir jis dar siūlė man ką? Perduoti bylas labiau patyrusiems prokurorams? Nenoriu girtis, bet aš turiu patirties tokiom sufabrikuotom bylom suteikiant tam tikrą procesinį pavidalą. Ir dabar man labai įdomu, kaip Lisovskis, jobanas juristas, ketina šitą teisinę kakofoniją kvalifikuoti. Nes tą vis tiek reikės padaryti. Dabar pažiūrėkim, iš kokio molio tu drėbtas, Lisovski.

Jis atsiduso.

– Na, čia bus asmens būsto neliečiamumo pažeidimas.

Kas, blet?

– Bet čia reikia nukentėjusiojo skundo.

– Negali būti, – nepatikliai dėbtelėjo Lisovskis.

Greitai stalčiuje pašiureno, išsitraukė pilką knygutę, Baudžiamojo proceso kodeksas, oj, ne tas, pašiureno dar šiek tiek, štai ir Baudžiamasis. Pavartė, nugi akurat, reikia skundo. Žiūri į mane.

– Aš čia tuoj surasiu… formą… – ir vėl pradėjo šiurentis jau kitame stalčiuje.

– Nerašysiu skundo.

– O kodėl?

Šiurenimas nutilo ir Lisovskis žiūrėjo į mane išpūtęs akis.

– Nes nėra prasmės. Ir nenoriu tampytis su šita byla, eiti į teismus ir taip toliau. Noriu greičiau užbaigti šitą klausimą.

Lisovskis vėl užsidėjo tą pačią plokštelę, kaip ir apklausos metu, kad man, vargšei moteriškei, nėra ko baimintis, ir primygtinai siūlė rašyti pareiškimą. Nesutikau. Tikrai nebežaisiu teisingumo ir negaišiu laiko šitam farsui.

Nepaisant savo atsiribojimo, sumaišiau smegenis Lisovskiui, kai paklausiau, o kaip jis kvalifikuos šaudymą bute? Nes čia gi sveikatos sutrikdymas. Paprastai, sakau, šautinės žaizdos būna įvertinamos kaip sunkus sveikatos sutrikdymas, tokia jau tat praktika. O kaip su kalte, tyčia bus, ar neatsargumas? Kas bus nukentėjusiuoju? Taip pat išdaužytas bešaudant mano virtuvės langas ir sugadinta sienos apdaila ir vienos spintelės fasadas. Ar čia ne turto sugadinimas? Aš norėsiu reikšti civilinį ieškinį baudžiamojoje byloje. Ar ginklas, iš kurio šaudė, buvo registruotas? Ar nereikia taikyti atsakomybės pagal BK 253? Lisovskis tik nervingai vartė juodos knygutės lapus, bet nieko juose nebematė. Jeigu tarp asmenų kilo konfliktas, gal čia buvo būtinoji gintis? Jam akys lipo iš obuolių iš nuostabos, kaip čia ta silpna užguita moteriškė šitiek BK straipsnių atmintinai pamena.

– Bet jūs dar su bylą kuruojančiu prokuroru pasitarkite. O beje, čia gi generalinės byla. Kas ten ją kuruoja?

Lisovskis chaotiškai čiupinėjosi savo popieriuose.

– Kot, – galiausiai išspaudė.

Girdėta pavardė.

***

Vakare papasakojau Pavlovui visą istoriją su netikėtai pasibaigusiu ikiteisminiu. Sėdėjome, kaip visada, virtuvėje. Pavlovas gėrė savo vakarinę arbatėlę, o aš žiūrėjau į prakąstą sumuštinį lėkštėje. O jis liūdnai žiūrėjo į mane atgal. Kvietė užkrimsti, bet nenorėjau.

– Klausyk, tu gi ten generalinėj pažįsti kažką, – pasakiau Pavlovui, prisiminusi, kad šitą bylą kuruoja ta pati prokurorė, kur arogantiškai vartė akis, kai perdavinėjome generalinei miško moterų bylą.

– Kad nieko aš ten nepažįstu… Ko tu nevalgai nieko?

– Valgau. Prisimeni tą Iriną Kot, kur perėmė tyrimą miško moterų?

Pavlovas linktelėjo.

– Esi ką nors apie ją girdėjęs?

– Karjeristė. Visokių ten apie ją pletkų yra, bet neaišku, kiek ten tiesos.

– Kad su kažkuo miega, spėju?

– Nu tipo. Ir šiaip, kad tokia neaišku kieno interesus atstovaujanti. O kodėl tu apie ją klausi?

– Spėk, kas kuruoja ikiteisminį dėl to įsilaužimo į mano butą.

– Generalinė? – susiraukė Pavlovas.

Linktelėjau:

– Ir ne šiaip sau generalinė, o ponia Kot. Sutapimas?

– Išvis, prie ko čia generalinė…

– Ta Kot, matyt, pirmininko zadanijas vykdo.

– Nušalinimą gali pareikšti.

– Kokiu pagrindu? Be to, man geriau neeskaluoti šitos bylos, nu padiktavo ji ten tam Lisovskiui istoriją, tebūnie, – numojau ranka.

– Kažkokioj kreivoj realybėj mes gyvenam, – atsiduso.

Lauke lijo. Atsisėdau ant palangės, pro pravirą langą sklido lietaus šiurenimas ir vakaro vėsa, tolumoje girdėjosi traukinio bildesys, o pro besulapojančias medžių šakas šaltoje baltoje šviesoje blizgėjo tarpusavyje susipinantys ir vėl išsiskiriantys geležinkelio bėgiai.

– Tai jau kraustysies? – paklausė Pavlovas.

– Tai matyt. Kiek aš galiu su tais pačiais džinsais vaikščioti. Reiks dar susirasti firmą, kad išvalytų ten viską…

Atidariau iki galo langą ir užsirūkiau. Vėsus vėjas atpūtė tolumoje riedančio dar vieno traukinio bildėjimą. Pavlovas priėjo arčiau, atsisėdo ant palangės priešais ir taip pat užsirūkė.

– Tau dar reiks langą pasikeisti, – pasakė traukdamas cigaretės dūmą.

– Aha. Ir spyną. Matyt, užtruksiu čia dar kokią savaitę.

– Neskubėk, gali pasilikti čia, kiek nori.

– Žinau, – šyptelėjau. – Tik nenoriu piktnaudžiauti. Nežinia, kada pas mane sekantis bezpridielas pareis ir vėl reikės pastogės.

– Mano durys tau visada atviros. Kad ir ketvirtą ryto. Ir be bezpridielų.

Kurį laiką sėdėjom taip tylėdami. Pavlovas žiūrėjo pro langą į niekur kartkartėm dirstelėdamas į mane, lėtai traukė cigaretę, mačiau, kad neskubėjo. Neskubėjau ir aš.

Po to, kai Sorokinas negailestingai tėškė į veidą realybę, kad liksiu viena, durna ir niekam nereikalinga, kartais, kai kokį darganotą vakarą, tokį kaip šis, sėdėdavau savo namuose, žiūrėdavau liūdną filmą ir buvo tuščia ir nyku, kad nors rėk ar kalbėk su sienomis, pagalvodavau, o kaip būtų, jei… Jei visgi turėčiau vyrą. Kokį nors. Netikusį. Prasigėrusį. Negražų. Nemylimą.

Dabar galvoju, o jei tas vyras būtų Pavlovas? Ką mes veiktume? Kaip jis bučiuojasi? Koks jis lovoje?

Jis sėdėjo priešais ir aš vis žvilgčiojau į jį. Sorokinas man porino, kad laukdama svajonių princo nematau princo panosėje. Jis, aišku, apie save kalbėjo, bet... Gal ir buvo čia krislas tiesos?

Prisiminiau, kai po nušalinimo nuo vyr. prokuroro pareigų Pavlovas apsistojo pas mane. Ir prisigėręs alaus, baisiai įsižeidęs ir norėdamas įrodyti, kad neturi NTTD mikrofonų, nusirengė mano virtuvėje. Gal dėl to, kad jau buvo pakvipę jo skyrybomis, nežinau, bet tada pirmą kartą atkreipiau dėmesį, kad jis toks visai nieko. O tada Sevilija. Visą vakarą varvinau seiles į jį žiūrėdama.

Federacijos visuomenėje buvo gaji nuostata, kad moteris turi būti graži, o vyras – bent jau turėti darbą. Atseit, moteriai nelabai svarbu vyro išvaizda. Atseit, moterys myli ausimis. Ką išvis tai reiškia? Kokie idiotai tai sugalvojo? Ar tik ne patys kumpanosiai pilvoti diedai?

Sėdėjau ir žiūrėjau į jį. Pavlovas buvo tokios labai neišskirtinės išvaizdos. Ir ne, ne blogąja prasme. Jis buvo simpatiškas, bet toks, į kurį paprastai iškart neatkreipi dėmesio. Nes jis toks paprastas geras bičas ir atrodė būtent taip: kaip paprastas geras bičas. Nebuvo nei labai aukštas, nei labai žemas. Už mane kiek aukštesnis. Turėjo gražius vyriškus pečius. Nebuvo labai atletiškas, bet ir ne džiūsna, toks per viduriuką.

Jo akys buvo rudos, tiesiai virš jų – tiesūs juodi antakiai. Dėl to jis kartais atrodydavo labai rūstus. Ypač kai šnairuodavo pro tuos antakius nepakeldamas galvos.

Jo kakta buvo aukšta, bet veidas atrodė proporcingai. Nei skruostikauliai, nei žandikaulio linija nebuvo labai ryški, bet ir neatrodė vaikiškai. Apskritai jo veido bruožai buvo kažkokia statistinė mediana. Jei reiktų apibūdinti jį fotorobotui, būtų sunku.

Pavlovas didžiuotis galėjo ne tik dailiais pečiais, bet ir gražiais plaukais. Kai tau per keturiasdešimt ir dar net nepradėjai plikti, gali sakyti, kad genetikos loterijoje ištraukei laimingą bilietą. Tankūs, tiesūs, juodi kaip anglis, nukirpti panašiai, kaip mano. Čia vienas iš standartinių vyriškų kirpimų, kai viršugalvyje palikti ganėtinai ilgi plaukai, o kaklo link trumpėja. Kai eidavo į darbą, Pavlovas šukuodavo plaukus ant šono ir jau taip labai preciziškai. O po darbo jie ten, aišku, jam susiveldavo ir darkėsi bet kaip. Kaip ir dabar. Sruoga buvo užkritusi ant kaktos ir jis kartais nubraukdavo ją ranka. Ir ji vis tiek užkrisdavo atgal. Ak.

Pavlovas turėjo biurokrato rankas, delnai nebuvo stambūs, pirštai ilgi ir ploni. Popieriams kilnoti ir barškinti klaviatūrą. Žiūrėjau į tas rankas. Įsivaizdavau, kaip jos mane liečia.

Jis buvo apsirengęs mėlynais džinsais, balta maike ir pilku džemperiu su kapišonu ir užtrauktuku. Įsivaizdavau, kaip nurengiu tuos rūbus.

– Kas, Vika? – paklausė pamatęs, kad spoksau.

– Kas?

– Ko taip žiūri?

Vertinu, prokurore, jūsų fizinį patrauklumą. Taip, aišku, nepasakiau, tik patraukiau pečiais:

– Šiaip sau.

Kurį laiką sėdėjome taip žiūrėdami vienas į kitą. Mačiau, kad jis žiūrėjo man į akis. Ir niekur daugiau. Nejau daugiau nėra kur žiūrėti?

– Ko taip žiūri? – dabar jau aš paklausiau.

– Šiaip sau, – nusišypsojo.

Žinojau, kad jis atsakys tą patį. Įdomu, ar ir galvojo tą patį? Prisiminiau aną vakarą degalinėje. Taip tikėjausi kažkokios romantiškos atomazgos tąkart, o gavau špygutę. O apsisukęs jis sako, kad jo durys man visada atviros. Mistika, blet.

Jaučiau, kaip nuo visokių nepadorių minčių pradėjo kaisti veidas, todėl užgesinau cigaretę ir atsistojau eiti.

– Pabūk dar, – pasakė.

Akimirką apsimečiau, kad sudvejojau, bet prisėdau atgal. Gal tą vakarą jis neišdrįso?

Užsikėliau abi kojas ant palangės, atsirėmiau į lango rėmą ir apsikabinau rankomis kelius. Pavlovas užgesino cigaretę, bet niekur nėjo. Nieko nesakė. Sėdėjome taip kurį laiką. Žiūrėjau į jį. Pravažiavo dar vienas traukinys. Pastūmiau savo pėdas arčiau jo ir didžiuoju pirštu atsargiai paliečiau jam koją. Pavlovas pažiūrėjo į mane, bet nieko nesakė.

Tas vakaras degalinėje man nedavė ramybės. Jis taip ir neatsakė, ar ten mano vieta, greta jo. Neišgirdusi protesto uždėjau savo basą šaltą pėdą jam ant šlaunies. Kiek padvejojęs jis atsargiai ją paglostė. Jo rankos buvo šiltos ir švelnios. Neturėjau plano. Nežinau, ką čia darau.

– Kodėl nepabučiavai manęs aną vakarą? – paklausiau.

– Kada? – paklausė nepakeldamas žvilgsnio.

– Tada degalinėj, šeštadienį, kai grįžom iš Sedos.

Pavlovas šyptelėjo.

– Nebuvau tikras, ar to nori, – atsakė vis dar glostydamas man koją.

– O dabar?

Jis akimirkai pakėlė akis į mane, bet netruko nuleisti atgal į mano koją, kurią vis dar laikiau ant jo šlaunies.

– Aš tau ne per senas?

Suspaudžiau kojos pirštus, kad jis pažiūrėtų į mane. Sekundei žvilgtelėjo, bet ir vėl nuleido akis.

– Kodėl dabar? – paklausė.

– Kas?

– Mes tiek metų pažįstami ir tu buvai šalta kaip ledas, tai kas dabar pasikeitė?

– O koks skirtumas?

– Ne, nu, joks, tik tiek, kad… aš tai nepasikeičiau. Tiksliau, netekau darbo, tai pasikeičiau, bet ne į geresnę pusę.

– Tavo darbas čia ne prie ko. Ir niekas nepasikeitė.

– Vika… Tu žinai, kad man patinki. Ir visada patikai. Nuo tada, kai pradėjai dirbti prokuratūroje. Iš pradžių maniau, kad čia laikinas susižavėjimas, bet… Vėliau pradėjau laukti pirmadienių tik todėl, kad vėl sutikčiau tave darbe. Bet visą tą laiką buvau tau tik draugelis, tu net nežiūrėjai mano pusėn. Todėl aš nesuprantu viso šito… Jei dabar tu turi kažkokių pragmatinių motyvų… Tai… Aš galiu pasistengti tau padėti, bet... Aš tik nenoriu į tą patį šūdą vėl lipti… ir vėl nudegti… ir likti durniaus vietoje…

– Aš nežinojau, kad tau patinku.

Pavlovas švelniai spustelėjo mano pėdą, atsiduso ir nusisuko į langą, kur bildėjo dar vienas traukinys, šitas visai čia pat, važiavo kraštiniais bėgiais. Viena vertus, supratau jo abejones. Šitoje visuomenėje buvo normalu ieškoti meilės iš išskaičiavimo. Ir kai kuriems toks variantas buvo ne tik kad priimtinas, bet ir pageidautinas. Ir aš supratau, kad jo buvusi santuoka būtent išskaičiavimu ir buvo grįsta. Taip pat supratau, kad visus tuos kartus, kai jis traukė mane iš visų mano nesąmonių, kurių pridirbdavau, kai jis man padėdavo, kai jis rūpindavosi, kai jis pats man guosdavosi, ir kai aš svarsčiau, kodėl jis taip daro, kodėl jam rūpiu, kodėl jis manim tiki ir pasitiki, turėjau suprasti kodėl. Durnė tu, Vika. Ir aš taip pat suprantu, kodėl jam dabar keista ir įtartina, kodėl dabar. Ir nežinau, kaip jam atsakyti ir nepasirodyti per daug lėkštai ir paviršutiniškai.

– Aš neturiu jokių pragmatinių motyvų, – pasakiau. – Anksčiau tu buvai vedęs ir apskritai mes kažkaip labai dalykiškai bendravom ir tada kai kurių dalykų nepastebi. Pavyzdžiui, kol Žana tavęs neišspyrė iš namų, niekada neatkreipiau dėmesio, kad tu gražus vyras, Ruslanai.

Jis pažiūrėjo į mane, bet nieko nesakė. Atsistojau ir uždariau savo lango pusę.

– Pavyzdžiui, tada žiemą, kai važiavome į tą klubą, Seviliją…

Priėjau arčiau jo. Taip arti, kaip tada, tam klube.

– Jei aš tau patinku ir visada patikau, – pasakiau tyliai, – kodėl tada buvai šaltas kaip ledas?

Čia buvo paskutinė proga ir jei dabar gausiu špygutę, eisiu krautis savo dantų šepetėlio ir trusikų, grįšiu į savo kruviną butą ir daugiau niekada, kartoju, niekada šito klausimo nebekelsiu.

Bet jis lėtai apkabino mane, jaučiau jo šiltas rankas ant savo nugaros. Viena ranka perbraukiau jo plaukus, nubraukiau tą nepaklusnią sruogą nuo kaktos, o ši užkrito atgal. Kita ranka apkabinau jo kaklą ir prisiglaudžiau arčiau. O tada jis mane pabučiavo. Iš pradžių taip valdiškai, nedrąsiai. Bet aš norėjau visko. Čia ir dabar. Oda, rodos, šiurpo vien nuo minties apie kito žmogaus šilumą. Pakišau ranką jam po maike, pirštais glosčiau jo krūtinę, jo šiltą odą. Artumo alkis nugalėjo ir netrukus jau bučiavomės kaip suaugę.

Aš net nežinau, kodėl jis man patiko. Dar prieš penkias minutes buvo dzin, o dabar smegenys prigamino kažkokios chemijos, kuri jungiasi su visokiais receptoriais, ir aš noriu jo ir noriu būti tik su juo. Ir nesuprantu, kodėl prieš penkias minutes buvo dzin.

04-29

Šiemet pavasaris kaip niekada gražus. Važiavau tuščia gatve, pro atvirą langą vėjas kedeno plaukus, kuriuos jau seniai reikėjo nusikirpti, bet tiek to. Judėjau link Aukštupio gatvės, adresu, kurį kaip vaikas padiktavo Sorokinas.

Prabangių privačių namų kvartalas. Aukštom, stebėjimo kameromis nusagstytom tvorom. Apšviestais fasadais. Kiemuose plevėsavo Federacijos vėliavos, deklaruojančios ištikimybę sistemai.

Lesnojus pasistengė ir už sutartą sumą turėjau keturių asmenų palydą. Man čia atrodė šioks toks ekscesas, bet tebūnie. Kuo daugiau, tuo linksmiau.

Su savo eskortu susitikome prekybos centro aikštelėje netoliese ir persėdome į komunalinių paslaugų firmos ženklais apklijuotą autobusiuką. Įmonė, prižiūrinti visokius inžinerinius tinklus šiame rajone vadinosi „Aukštupio komunalininkas“. Lipdukai kainavo kokių keturių kebabų ir kavos puodelio degalinėje ekvivalentą. Arba kokius dvidešimt litrų devymantro degalinėje. Arba trisdešimt penki litrai vogto devymantro, atskiesto myžalais.

Įvažiavimas į šitą prabangų kvartalą buvo ribojamas, prieigose stovėjo apsaugos postas su šlagbaumu. Čia tokia turčių saugumo iliuzija. Išsikėlę jie ten savo Federacijos vėliavas, įsivaizduoja kuriantys gerovę. Na, bent jau sau. Tik pamiršta vieną dalyką – būtent jų dėka šitoje suknistoje mėšlo krūvoje, vadinamoje Federacija, viskas yra perkama ir parduodama.

Prie šlagbaumo mūsų konvojų pasitiko nuobodžiaujantis apsauginis.

– Trasoje krito slėgis, ieškom, kur leidžia, – pasakė apsimetėlis komunalininkas prie vairo.

Ir šlagbaumas pakilo, jokių klausimų, jokių leidimų, jokių abejonių. Ir jokių babkių, blet. Na, krito slėgis, tai krito.

Jaunasis Daškevič gyveno prabangiame dviejų aukštų to feikinio klasikinio stiliaus name su visokiom kolonom, baliustradom ir kitom chujniom, ant kalno, su gražiu vaizdu pro langus. Kieme žėlė išpuoselėta žolė, lygi kaip kilimas, žalia, graži, be piktžolių ir kurmiarausių. Kiemo viduryje, priešais namą čiurleno nedidukas apvalus fontanėlis su viduryje stovinčia nuoga moteriškės su vaza statula.

Kiemo vartai kažkodėl buvo atlapoti, bet kiemas buvo tuščias, stovėjo vienintelis blizgantis raudonas BMW. Tas pats BMW, kurį nesėkmingai bandžiau sudirbti panaudotais tepalais. Na, ką padarysi, BMW nesudirbau, gal šiandien sudirbsiu jo savininko snukį.

„Aukštupio komunalininko“ busą įvairavome tiesiai į kiemą, nes, nu, o gal čia slėgis pakritęs, kas čia gali žinoti?

Šitam name, kiek žinau, buvo keturi butai. Pažiūrėjau į langus, buvo tamsu visur, išskyrus vieną butą pirmame aukšte. Kadangi kieme stovėjo Daškiuko bemvas, greičiausiai būtent jis tas šviesas ir žibino.

Namas buvo saugomas privačios tarnybos, vestibiulyje visą parą budėjo gyva apsauga. Jei pro šlagbaumą įvažiavome be didesnių finansinių nuostolių, tai čia jau teko atseikėti pūdelį rausvų federacinių banknotų.

Į duris paskambino mūsų vairuotojas-komunalininkas, kuris vienintelis vilkėjo „Aukštupio komunalininko“ kombinezoną. Kombinezonas, tiesa, kainavo kokius du bakus vogto devymantro. Stovėjau už durų dešinėje, iš rankovės išsitraukiau tą ištikimą vamzdžio galą, besivoliojantį po Šelbio sėdyne.

Šiek tiek užtruko, kol durys prasivėrė, o kitoje pusėje stovėjo Daškevič, taip, tas pats kūdas vadybininkėlis ištįsusiu veidu. Tikrai? Šitas vadybininkėlis šokdina visus Šiaurinės garažus? Šitas vadybininkėlis lyg niekur nieko užmušė dešimt moterų? Čia dėl šito vadybininkėlio mane visi įspėja, kad nesivelčiau?

– Labas vakaras, tikrinam slėgį, – suvėlė komunalininkas apsimetėlis.

Daškevič buvo benustembąs tokiu netikėtu vėlyvu vizitu ir jau ketino kažko klausti, matyt, kokį čia slėgį dabar tikrinsime, bet buvau nekantri ir, nors kairė nėra mano stiprioji ranka, nelaukdama kvietimo užeiti kirtau tuo vamzdžiu jam į kaktą.

Kol po smūgio Daškevič dejuodamas raitaliojosi ant žemės ir graibė prakirstą galvą, su eskortu suėjome vidun ir uždarėme duris. Nereikia čia svetimų žvilgsnių.

Du liko stovėti prie durų, kiti du pakėlė Daškevič už pažastų nuo žemės. Daškevič linko keliai, atrodė pasimetęs. Tikiuosi, nepersistengiau. Netrukus atsirado kėdė, į kurią Daškevič buvo priverstinai pasodintas užlaužtom rankom.

Aš neturėjau konkretaus plano, ką ketinau daryti. Galėjome tiesiog supulti penkiese ir suspardyti Daškevič iki komos. Arba aš galėjau tiesiog žiūrėti, kad Daškevič iki komos suspardo tie keturi banditai. Bet komos variantas nelabai tiko.

Aš žinojau, kad šitas nepraeis be pasekmių, dėl to turėjau imtis prevencinių priemonių tas pasekmes sumažinti. Čia vėl ta situacija, kai visi esame tos pačios sistemos įkaitai. Ir gal jūs galvojate, kad elgiuosi neracionaliai ir kad už šitą tai jau mane sumals į miltus. Bet nebūtinai. Atsakomybė Federacijoje už žmogaus sužalojimą priklausė nuo to, kaip baisiai tas žmogus sužalotas. Ir buvo, aišku, išleistas toks didelis popierius su kriterijais. Taip, plyšę vidaus organai, sulaužyta kaukolė, čia jau eis sunkus sveikatos sutrikdymas. Bet lūžusi nosis – viso labo nežymus. Kaip ir visokie pabrozdinimai ir generalizuoti sumušimai.

Su tuo pačiu vamzdžiu trenkiau jam į abu kelius. Taip, skauda, bet aš ne Rembo, todėl ligoninėje jam pasakys, kad čia tik sumušimas, be liekamųjų reiškinių. Svarbiausiai dabar buvo nepersistengti. Komos ir lavonų čia nereikia.

Trenkiau kumščiu jam į veidą. Taikiausi į nosį. Jo galva loštelėjo atgal. Skaudėjo. Man skaudėjo, ranką. Ištiesiau kumštį, pirštai ir krumpliai buvo kruvini. Daškevič plūdosi. Raitėsi ten ant tos kėdės, kojomis bandė man įspirti, bet spyriau jam atgal į blauzdą. Smarkiai. Pažiūrėjau į jo veidą. Iš nosies tekėjo kraujas, tamsūs lašai lašėjo ant Gucci maikės, burna ir dantys buvo kruvini. Norėjau išmušti jam dantis, bet vargu, ar turiu tiek jėgų. Prisiminiau, kaip kažkada seniai seniai, dar prieš karą Malenkovas mokė mane, kaip teisingai trenkti į snukį. Užsimojau ir trenkiau jam dar kartą. Taip, kaip mokė Pavlikas. Ranką skaudėjo dar nuo pirmo smūgio, todėl jau nebekreipiau dėmesio. Daškė vėl loštelėjo galvą atgal, atsitiesė, bet jau nebesiplūdo, o labiau dejavo. Antru smūgiu, mačiau, kad sulaužiau jam nosį. „Ooo!..“ – tokia buvo reakcija tų dviejų, kurie laikė Daškevič rankas. Oho, žiūrėk, mama, kaip aš moku.

Adrenalinas. Paėmiau Daškei už plaukų ir trenkiau į veidą iš visų jėgų. Ir dar kartą. Ir dar kartą. Paleidau, kairėje saujoje liko kuokštas plaukų. Dešinė ranka buvo raudona nuo kraujo, velniai rautų, pamiršau savo latekso pirštines. Vis dar turėjau porą palto kišenėje.

Daškė nebesipriešino, nebesiraitė ir nesikeikė, tik inkščiojo ir apdujęs dairėsi aplink. Pamojau eskortui ir jie pasodino jį ant žemės. Spyriau jam į klyną. Daškiukas sucypė, kaip šuva. Vienas iš mano palydovų alkūne paėmė jį už kaklo ir delnu užspaudė burną. Kadangi viskas vyko prieškambaryje, nuo kabyklos nukabinau kažkokį šaliką ar skarelę ir sukišau jam į burną, kad nespiegtų. Spyriau dar kelis kartus. Daškiukas tik bejėgiškai mykė, bandė susiriesti, bet kiti du laikė jį už kojų, o iš jo nosies purslais ir burbulais plūdo raudona kraujo ir snarglių masė.

Desertui nutarėme sulaužyti jam ranką. Ne abi, bet tik vieną. Ir ne dešinę. Kad pats savarankiškai galėtų nusivalyti užpakalį. Nes juk nežeminsime žmogaus orumo. Vienas mano pagalbininkas laikė mykiantį Daškiuką prispaudęs ant žemės, kitas ištiesė jo kairę ranką ir spyrė ties alkūne. Alkūnė atsilenkė į priešingą pusę, nei gamtutės buvo numatyta. Daškius vėl pradėjo kriokti.

Kai baigėme, nuėjau į baltu marmuru ir auksu tviskančią vonią nuplauti biologinių pėdsakų. Žiūrėjau į savo atspindį didžiuliame veidrodyje paauksuotu rėmu virš kriauklės. Ant veido buvo keli kraujo lašai, rankos buvo kruvinos, panagės juodos. Atsukau vandenį ir kriauklė nusidažė raudonai. Toje prabangioje baltoje, šviesioje ir švarioje vonioje buvau tarsi juodas vaiduoklis, išlindęs iš tamsių pragaro požemių. Nusiploviau rankas ir veidą, nusišluosčiau į greta kabėjusį baltą rankšluostį. Nors ir labai stengiausi, kruopščiai šveičiau rankas, ant rankšluosčio palikau juodas ir raudonas dėmes.

Jau matau, esate nepatenkinti. Žiūrite į mane surauktomis kaktomis ir smerkiančias žvilgsniais, klausiate, kodėl, kam visa tai? Kokia kvaila boba. Kokia šlykšti boba. Ir jau atrodė, pagaliau, susirado diedą, na, gal apsiramins, va, tuoj pabus motiniški instinktai, juk jau laikas, laikrodukas tiksi, apsivaisins, apsivaikuos ir bus graži šviesi ir saulėta istorijos pabaiga, kokia nors šeimyniška idilė, kaip iš Ikėjos reklamos. Kai visi sėdi prie maistu nukrauto stalo, juokiasi ir dalijasi vakariene, visi tokie gražūs ir laimingi. O čia še tau. Juk smurtas tik gimdo smurtą! Ne toko herojaus mes tikėjomės!

Ir iš tiesų tai tiesa. Smurtas gimdo smurtą. Suprantu, kad norėtųsi prieš save matyti herojų, kilnų ir gebantį pakilti aukščiau viso šito purvo ir blogio. Gebantį prieš blogį kovoti gėriu. Heroję moterį, stiprią, įkvepiančią, grožio ir gyvybės nešėją, tokią, kurią kaip pavyzdį galėtumėte rodyti savo dukroms.

Bet čia jums ne supistas filmas. Smurtas gimdo smurtą. Aš nesu veiksmas, aš esu atoveiksmis.

04-30

Žinojau, kad pamatęs savo vaikelio feisą senis Daškevič užsius, todėl nė kiek nenustebau, kai kitos dienos vakarą prie Pavlovo namų stovėjo juodas naujas blizgantis mersas. Pavlovui ano vakaro detalių nepasakojau, bet įspėjau, kad nenustebtų.

Ponas pirmininkas buvo įtūžęs, taip įtūžęs, kad per sukąstus dantis vos galėjo pratarti „labas vakaras“. O pokalbį reikėjo kaip nors užmegzti. Man įdomu, kiek laiko jis čia laukė?

– Ir vėl jūs, – iškošė pro dantis. – Vasilenko, gal norite pasivažinėti valandėlę?

Ir pamojo savo merso link.

– Ne, – atsakiau.

Mačiau, kaip jis dar smarkiau sukando dantis. Pavlovas visą savaitę atmetinėjo jo skambučius, nesikalbėjo, nesitarė, o aš palikau vakar jo mylimą sūnelį kraujo ir myžalų klane ir dabar dar, matai, pasivažinėti nenoriu. Aišku, ponas pirmininkas nė žingsnio nežengia be apsaugos ir, mačiau, kad jau žiūrėjo jų pusėn, ketindamas mostelėti ranka ar linktelėti galvą, kad tie du įvilktų mane mašiną.

– Net negalvok, – pasakiau ir nežymiai pakėliau maikę, tiek, kad matytų, ką turiu kelnėse. – Cyptelėsi – nupisiu nuo vaizdo.

Pavlovas atsiduso ir apsidairė aplink, ar kas nors nemato.

Ponas pirmininkas nori važinėtis. Ar jis visiškas idiotas? Jis taip rimtai tikisi, kad aš imsiu ir sutiksiu pasivažinėti? Ar jis mano, kad aš visiška idiotė? Aš gi suprantu, kad bet koks pasivažinėjimas su ponu pirmininku šiandien, turint omenyje visas aplinkybes, turint omenyje seną tiesą, kad smurtas gimdo smurtą, reikštų mano paskutinį pasivažinėjimą į duobę miške.

– Mes turime neišspręstų klausimų, – tvardydamasis pasakė Daškevič.

– O tai gal jūs norite užeiti? – nerūpestingai mostelėjau namo pusėn.

Daškevič vengė atsakyti į klausimą, bet, mačiau, entuziazmu pasisvečiuoti nedegė. Taip, kaip tokie pasivažinėjimai baigiasi miško duobėje, taip tokie pasisvečiavimai gali baigtis juodame maiše.

– Tai kokių klausimų turite, ponas pirmininke? – paklausiau ironiškai.

– Mano sūnus ligoninėje, – iškošė per dantis.

– Ak. O kas nutiko?

Lauke jau temo, bet net vakaro prieblanda nepaslėpė raudono pirmininko veido.

– Vasilenko, jūs žaidžiate su ugnimi!

Čia kaip iš kokio šūdino bajevyko frazė: "žaidžiate su ugnimi". Čia tokia pono teisėjo iškalba? Argumentacijos meistriškumas?

– Aš su niekuo nežaidžiu, – atsakiau šaltai. – Jei jums kyla abejonių, ką aš galiu padaryti, galite dar kartą pažiūrėti į savo vaikelio veidą.

– Jei jūs manot, kad čia jums viskas...

– Daškevič, ko jūs norit? – nutraukė jį Pavlovas.

Mačiau, kaip Daškevič nervingai nurijo seiles.

– Jūs nežinot, ką reiškia turėti tokį sūnų, – išspaudė beveik pašnibždomis.

– Pasakykite šitą tų aštuonių, atsiprašau, dešimties nužudytų moterų artimiesiems. Papasakokite jiems, ką reiškia turėti tokį sūnų.

– Dešimties?

– Taip, dešimties. O aš turėjau būti vienuolikta.

– Ak, tai čia kerštas? Štai kaip,– ironiškai nusišypsojo.

– O ką, pono pirmininko nuomone, aš turėjau daryti? Eiti į policiją gal? O gal, gal atsukti kitą skruostą?

Daškevič tylėjo. Aišku, ką čia bepasakysi.

– Mes viską galime išspręsti civilizuotai, be policijos, be smurto, – vėl išsitraukė savo seną mantrą.

O dievai! Jis pasakė – civilizuotai. CIVILIZUOTAI. Griūk negyvas.

– Tai prašau, – pasakiau ironiškai, – civilizuotai reiškia, kad mažutėlis turės atsakyti už savo veiksmus. Ir jei ponas netrukdytų tyrimui nuo pat pradžių, būtume jau gerokai pasistūmėję į priekį civilizuoto, nepriklausomo, nešališko teismo sprendimo link.

– Gal galime ne kieme šitą aptarinėti?

O dievai, jis vis dar norėjo "pasivažinėti"...

– Einam, – pasakė Pavlovas, traukdamas mane už parankės namų link. – Daškevič, kai turėsi pasakyti ką nors daugiau nei baltas triukšmas, tada galėsime spręsti. Civilizuotai.

05-01

Gegužės pirmoji tradiciškai buvo laisvadienis, skirtas pagerbti darbo liaudies indėlį į šviesaus ir gražaus rytojaus kūrimą. Diena buvo pavasariškai graži, mieste, žinoma, vyks paradas. Kaipgi be parado. Ir ne šiaip sau paradas, o karinis paradas. Važiuos tankai, važiuos BTRai. Prieš kelis metus dar ir naikintuvus šia proga pakeldavo, prieš tris metus praskrido trys, užpernai – vienas, o pernai naikintų jau nebebuvo. Surūdijo, tikriausiai.

Jau girdžiu beiškylantį klausimą, kuo karinis paradas susijęs su darbo liaudimi. Bet manau, sąsajos čia nėra ir niekada nebuvo. Tiesiog banalus būdas priminti okupuotoms teritorijoms, kas čia šeimininkas.

Ironiška, kad pagrindinė Dansburgo gatvė, kuria šiandien riedės tie tankai, vadinasi Taikos prospektu. Gegužės pirmąją darbo liaudies solidarumo šventės proga Taikos prospekte vyks karinis paradas. Čia ir tyčia taip nesugalvotum. Bet va tokia ta mūsų realybė.

Pavlovas nemėgo žmonių. Bet Pavlovas niekada nepripažino, kad nemėgsta žmonių. Nepaisant to, netoli savo namų jis turėjo susiradęs vietelę, kur ateidavo pailsėti nuo „balto triukšmo“, ir nematė tame nė menkiausios problemos.

Geležinkelio stotis, netoli kurios gyveno Pavlovas, buvo ištįsusi į ilgį: pradžioje buvo keleivių peronai, po to sekė remonto depai, galiausiai – krovinių stotis. Būtent prie krovinių stoties ir gyveno Pavlovas. Čia buvo jo tarnybinis butas, kuriame jis ilgus metus gyveno su žmona ir vaikais, po to buvo išvytas ir galiausiai pergalingai sugrįžo karaliauti iki savo prokuroro karjeros pabaigos. Butas buvo sąlyginai netoli prokuratūros, didelis, keturių kambarių, su didele virtuve, o pro langus matėsi krovinių stoties pati pradžia. Pats namas vienas iš paskutiniųjų gyvenamųjų namų toje gatvėje, o keliaujant tolyn daugiausiai buvo sandėliai ar kitokie gamybinės paskirties statiniai, bet ne daugiabučiai. Dienomis, kai darbo liaudis nežiūrėdavo į tankus, čia ūždavo tikras avilys. O tokią dieną kaip ši, laisvadienį, kai geras oras, kai visi švenčia, nes rytoj šeštadienis, kai nuostabus pavasaris ir bundanti gamta kviečiasi tūlą žiemos iškamuotą pilietį pas save, čia buvo tuščia, kaip po atominio karo. Nevažiavo net traukiniai, kurie paprastai nenutildavo net naktį. Nieko nuostabaus, juk geležinkeliais daugiausiai keliavo vietiniai, Federacijos kroviniai, o šiandien visa Federacijos darbo liaudis švenčia.

Ėjome tuščia gatve, po kojomis grukšėjo po žiemos likęs žvyras, kuriuo barstė gatvę, kad fūros galėtų išvažiuoti. Paėję dar kiek toliau perlipome tvorą ir užsikorėme ant senos nebeveikiančios transformatorinės stogo. Visa stotis buvo dauboje, atrodė, kad geležinkelio bėgiai, tarsi kokia plieno upė, išsigraužė savo vagą.

Transformatorinė buvo šiek tiek aukščiau, ant šlaito. Nuo čia dešinėje matėsi remonto depai, kairėje – krovinių stotis. Saulėje blizgėjo geležinės bėgių gijos, kur ne kur stovėjo dyzeliniai lokomotyvai, o vėjas vis atpūsdavo kreozoto kvapą. Buvo tylu. Išties – jokio triukšmo, nei balto, nei juodo.

Transformatorinės stogas buvo padengtas bitumine danga, kuri nuo laiko papilkėjo ir suskeldėjo, o vietomis ją jau glemžėsi rusvos samanos. Sėdėjome ant krašto, atrėmę kojas į praviras metalines duris. Pavlovas užsirūkė ir atsigulė ant stogo.

– Aš kartais čia prasėdėdavau valandų valandas. Kai viskas užknisdavo. Ir žmonai aš nesakydavau niekada, kur einu. Išvažiuodavau su mašina, ji galvodavo, kad pas mergas einu. O aš iki čia davažiuodavau, mašiną numesdavau ten kur prie tų sandėlių, ar ko ten.

– Tai išdavei dabar man savo slėptuvę.

– Tau galima.

– Vėliau persigalvosi ir gailėsies.

– Nesigailėsiu.

Nusijuokiau. Juk visi žinome, kad viskas kada nors baigiasi.

– Tu nepasiilgsti savo tėvų, šeimos? – paklausė.

– Jau nebe. Kokius pirmus tris metus buvo sunku, bet paskui kažkaip… O tu? Nepasiilgsti vaikų?

Nelabai norėjau pasakoti apie savo šeimą, todėl bandžiau nukreipti kalbą. Pavlovas atsisėdo. Dar kartą patraukė cigaretę ir nuspriegė žemyn.

– Nelabai, – galiausiai atsakė.

– Kaip čia taip?

– Mes, matyt, labai daug pasiimame iš tos šeimos, kurioje užaugame patys. Niekada nesijaučiau labai mylimas savo tėvų. Kiek save pamenu, visada girdėdavau tik tai, ką turėsiu daryti ateityje ir kaip gyventi. Tai ir savo vaikų, tikriausiai, neišmokau mylėti. Buvau tėvas baudėjas ir tėvas piniginė. O kai neliko nei autoriteto, nei pinigų, likau niekuo. Aš žinau savo sūnų vardus, bet visą laiką jie tebuvo rėkiančios burnos, kurias reikia arba sudrausminti, arba pamaitinti. Aš šiaip niekada nenorėjau vaikų.

– Kodėl?

Pavlovas patraukė pečiais.

– Nežinau. Matai, vaikų turėjimas yra aktyvus veiksmas, tai jei nori turėti vaikų, vadinasi, turi būti kažkokie motyvai. Čia kaip ir, pavyzdžiui, kodėl nori dirbti policijoje? Noriu padėti žmonėms. Noriu adrenalino. O kai kažko nenori, reiškia, nėra tų motyvų. Aš čia gal labai sudėtingai… Bet man niekada nebuvo tų motyvų…

– Tu kažkoks filosofiškai nusiteikęs pastaruoju metu.

Turėjau omenyje, melancholiškai. Arba liūdnai. Bet nenorėjau sakyti šito žodžio. Mačiau, kad pastarąsias porą savaičių jį kažkas slėgė. Tik aš nemokėjau, kaip paklausti, nenorėjau būti ta „žmona-mamytė“, kur ateina vyrui nuvalyti snarglį. O minčių skaityti irgi nemoku.

– Skambino tėvas. Čia kažkada neseniai. Pradėjo skambinėti. Jie išsikrausto atgal. Tipo mano tėvai ir mano buvusioji su vaikais.

– Atgal į rytus, į salą?

– Taip. Ta prasme, nežinau, ar į salą. Bet kažkur ten tipo.

Na, taip, kur gi daugiau. Į rytus, į šiukšlyną iš kurio čia dykai atėjo.

Žinojau, kad Pavlovas nekaip sutarė su savo tėvais. Žinojau, kad pas juos buvo tokia tradicija: sekmadienio pietūs pas tėvus. Ir pirmadienį, kai su Pavlovu eidavome pietauti, aš galėjau pasakyti, ar buvo tie „sekmadienio pietūs“, ar ne. O po viso to reikalo su NTTD jie kaip susipyko, taip niekada ir nebesusitaikė.

Manau, jo tėvai buvo vieni iš tų, kurie projektavo savo pačių nerealizuotas svajones ir viltis į savo vienturtį sūnų. Ir sūnus iš paskutiniųjų stengėsi tas viltis pateisinti, būti tuo, kuo nėra, būti geru ir paslaugiu, būti pavyzdingu vyru ir tėvu, turėti karjerą, būti pasididžiavimu tėvams ir atrama senatvėje. Ir tas sūnus galiausiai susimovė, tapo nebereikalingu balastu, buvo ekskomunikuotas. Šeimos gėda.

Aš galiu tik spėti, bet spėčiau, kad būtent jie, tėvai įkalbėjo Pavlovą čia atvažiuoti, nes čia kvepėjo lengva karjera, lygioje vietoje be duobių ir grumstų. Spėčiau, kad sakė: „sūnau, negi tu dirbsi tardytoju visą gyvenimą, o čia, žiūrėk, kokios galimybės“. Bet kiek pažįstu Pavlovą, jis nebuvo tas tipas, kuris galėtų lengvai daryt karjerą Federacijos stiliumi. Va, Saša Sorokinas buvo. Kur reikia – pašnekėt, kur reikia – patylėt, o kur reikia – pinigų sumokėt. O Pavlovas – ne. Pavlovas buvo darbo pelė. Bet darbas Federacijoje? Gali nors skaldyti atomą – niekam neįdomu.

– Svarstai, ar grįžti su jais? – paklausiau, nors ir jaučiau, kad atsakymas greičiausiai bus neigiamas.

Pavlovas atsisuko į mane:

– Juokauji? Čia dar klausimas, ar jie kraustysis kur nors. Atseit, čia nebeišgali pragyventi. Ir skambinėja man dėl to pačio ir ėda, ėda, ėda… O ėda tam, kad Žana, nu mano buvusioji, liko be nieko. Ir dabar mano tėvam ant galvos užsėdus. Ir tėvas, garantuoju, nori prafutbolinti ją su visais vaikais man. Tipo aš čia dabar turėčiau graudintis ir verkti, kad jie išvažiuos.

– O tu nesigraudini?

– Žinau, kad turėčiau, – karčiai šyptelėjo, – juk jie – mano šeima. O šeima turi būti aukščiau visko. Čia tokios, kaip tu sakai, panetkės. Bet man, iš tiesų, nusispjaut. Aš net ir norėčiau, kad nešdintųsi jie į visas keturias puses.

– O tu pats niekada negalvojai grįžti ten, o jos čia palikti?

Pavlovas nusijuokė ir papurtė galvą.

– Ką aš ten daryčiau? Čia, žinai, vis tiek geriau. Tik tiek, kad čia visada būsiu svetimas, atvykėlis. Nors dabar ir saloj būčiau svetimas…

– Nesuprantu, dėl ko tu čia svetimas jautiesi. Vietinių čia nelabai belikę. Čia kokių šem procentų yra tokie, kaip tu, atvykę. Taigi net autonomijos statuso klausimą kėlė tai ne vietiniai, o atvykę. Nenustebčiau, jei po dar kokio dešimtmečio ir nepriklausomybę paskelbtų. Bet tai būtų nauja valstybė. Čia kaip kokie laukiniai vakarai. Galimybių šalis. Ir kas jau kas čia turėtų jaustis savu – tai tu.

– Čia tu taip viską matai…

– Bet taip yra. Čia nebeliko nieko, kas buvo anksčiau. Čia yra tik dar viena Federacijos sritis. Šita – autonominė. Bet kiek realiai ji autonominė? Ir ką išvis tai reiškia? Tu čia negyvenai iki karo, patikėk manimi, čia neliko nieko, absoliučiai nieko iš to, kas buvo. Aš jau net nekalbu idėjine prasme, ideologine prasme, čia gi dabar pažiūrėk, visi kampai nušikti, niekada čia taip nebuvo. Gatvės neremontuojamos, pastatai tušti apleisti stovi. Ir nesakyk, nes nepatikėsiu, kad čia radai atvažiavęs kažkokius aukso kalnus. Per dešimt metų viskas tapo taip pat, kaip ir ten, rytuose.

– Nu tai jau atleisk tu man, kad mes čia sugriovėme šitą tavo… jūsų visą gerovę, – pasakė, pamojęs rankomis geležinkelio link.

Čia buvo ironija? Čia buvo ironija. Tylėjau, nieko nebesakiau, nes ką bepasakyčiau, būčiau teisi, bet tik gilinčiau šitą konfliktą. Bet čia yra idėjos, o mes buvome tik žmonės.

Šita tema man visada buvo tokia… kur užverda kraujas tokia labai ultranacionalistine dvasia. Ir iš kur pas mane šitas? Rodos, kasdien apie tai negalvoji ir tos skriaudos pasimiršta, bet tada va, ima kas nors ir išdrasko tas senas žaizdas.

Aš buvau Sąjungos vaikas, Sąjungoje aš užaugau ir kai praradau Sąjungą, jau buvau pakankamai suaugusi, kad suprasčiau, kas vyksta. Taip, žmogus yra prisitaikantis parazitas ir aš prisitaikiau gyventi šitoje dvokiančioje kloakoje, kuri vadinasi Federacija. Bet prisitaikyti – nereiškia tapti vergu, kai gimei laisvas.

Kurį laiką sėdėjome tylėdami.

– Tu kada nors galvojai grįžti į Sąjungą? – pagaliau paklausė Pavlovas.

– Mums būtina dabar čia šitą temą plėtoti? Geriau išdulkintum mane ant šito stogo.

Pavlovas pažiūrėjo į mane kiek pasimetęs, bandydamas suprasti, ar aš čia rimtai, ar čia kažkokia mandra alegorija, ar dar kas.

– Aš rimtai, – pasislinkau arčiau ir uždėjau ranką jam ant kojos.

– Ne. O jei kas nors pamatys?

– Kas?? Čia nieko nėra.

– Ne. Nedurniuok.

Nepritariamai papurčiau galvą.

– Galvojau. Apie išvykimą, ta prasme.

– Ir?

– Ir nieko. Iškart po okupacijos, kalbu apie pirmus mėnesius, būčiau nedvejodama bėgus iš čia, bet tuo metu, nežinau, kiek pas jus ten nušviesdavo šituos dalykus, bet čia galėjai būti nušautas vien už pažiūrėjimą sienos pusėn. Ta prasme, mus užgrobė lapkričio pabaigoje, o jau ta siena, pavadinkim, nusistovėjo gal gegužę. Tai pradžioje norint kažkur bėgti, realiai būtum bėgęs paskui tankus. Nes mes nebuvome galutinė ekspansijos stotelė. Kariuomenė ėjo tolyn į vakarus, kol buvo sustabdyti ir sutriuškinti. Ir ten nusistovėjo siena su Sąjunga. Vėliau gal metus laiko sieną saugojo tie spec. būriai. Specnazas tipo. Vat tada tai buvo baisiausia, nes tokių bandančių bėgti buvo, buvo tokių kvailelių, kaip aš, naiviai tikėjusių tarptautine teise ir nelipusių į traukinį, kai buvo laikas. O nurodymas buvo šaudyti visus. Jau tik gerokai vėliau sienos apsaugai buvo įsteigta civilinė įstaiga. Bet tai buvo gal po dviejų metų nuo okupacijos, kai jau pradėjo komandiruoti čia tokius, kaip tu. Ir tada, kai nebeliko tos kariuomenės prie sienos, kaip ir atsidaro galimybių ją pereiti. O dabar gi iš viso, nori – čiuožk. Bet žinai, viena yra pereiti sieną. Kitoje pusėje gi ne taip viskas paprasta. Tave ten pirmiausia suims ir laikys suimtą, kol nustatys, ar atitinki tu prieglobsčio kriterijus, ar ne. Ir jei neatitinki, praspirs atgal čia. O čia tai jau žinai, kuo baigsis: tėvynės išdavimas, lageris. Per tą laiką bandžiau ieškoti savo šeimos. Anonimiškai, žinoma. Bet nieko. Mano mamos puslapis neatnaujintas, apie tėtį taip pat, paskutinės naujienos – tik prieš karą. Tai taip ir baigėsi, kad pagalvojau, pagalvojau apie tai ir likau čia. Vėl.

Nesakiau jam nieko apie tą vizą. Niekada nesakiau ir kad Sąjungos pasą turiu. Bet gal reikėjo? Iš pradžių planavau niekam nieko nesakyti. Tiesiog dingti vieną dieną.

– Niekada nepasakojai apie savo tėvus.

Šiandien jau kartą nuvairavau Pavlovą nuo šito klausimo, bet štai jis ir vėl grįžo. Apkabinau jį. Pradėjome bučiuotis ir jau nudžiugau perspektyva neaptarinėti visų tų seniai pamirštų ir liūdnų dalykų. Man patiko, kaip jis glostė mano plaukus, kaklą. Bet niekur daugiau, nes juk nepadoru, mes viešoje vietoje. Uždėjau ranką jam ant šlaunies, traukiau ją vis aukščiau ir jau laukiau, kol užtrauks man stabdžius. Dievai, jaučiausi, kaip kokia pasileidėlė.

– Mano mama buvo tapytoja, – galiausiai nusprendžiau praskleisti apdulkėjusio šeimos albumo lapus, – tapė ir pardavinėjo savo darbus, dalyvavo parodose. Čia tokia nišinė sritis, bet ji buvo pusėtinai žinoma. Tėtis buvo meno istorikas ir filosofijos mokslų daktaras. Dėstė universitete. Rašė straipsnius. Dar turėjau jaunesnę sesę. Ji mokėsi mokykloje tuo metu. Jaunesnė už mane šešiais metais.

– Tai štai kodėl tu tokia nesuvaldoma, – nusijuokė Pavlovas.

– Matai, čia gal ne tiek šeimos kaltė. Tuo metu Sąjungoje vyravo požiūris, kad kiekvienas žmogus yra laisvas gyventi ir elgtis taip, kaip jis jaučia esant teisinga. Aš tikiu, kad ir dabar tai nepasikeitė. Tu galėjai būti kuo nori, gyventi su kuo nori, atrodyti kaip nori, galėjai eiti į bažnyčią arba ne. Čia man buvo didžiausias kultūrinis šokas Federacijoje, kai kiekviename žingsnyje matau, kad iš manęs tikimasi kažko labai konkretaus. Vos ne, kodėl moteris policijoje, kur tai matyta? Kodėl moteris netekėjusi, kur tai matyta? Kodėl moteris atsikalbinėja, kiša savo trigrašį, kur tai matyta? Ponia, jums tikrai taip trumpai kirpti plaukus, čia labai nemoteriška, kur taip matyta? Sąjungoje to nebuvo. Moterys kasdavo griovius, vyrai lakuodavo nagus salonuose ir niekas nematė problemos. Ir aš po šiai dienai nesuprantu, kodėl Federacijoje tai yra problema.

– Paišai tą Sąjungą, kaip kokį rojaus kampelį. Bet ar tikrai ten viskas taip tobula buvo? Kažkaip netikiu.

– Ne viskas. Prasimušti buvo sunku. Dirbt reikėdavo daug. Viskas kainuodavo brangiai. Konkurencija didelė. Ir nieko ten taip lengvai nenusipirksi, kaip čia. Čia gali nusipirkti darbo vietą, o ten turėdavai būti geresnis už visus kitus, kad turėtum darbą. Čia tai gali mokėti visiems ir už viską ir ne taip baisiai daug. Nesakau, kad ten visiškai nebuvo korupcijos, bet, dievai, su Federacija nėra ką lyginti.

– O čia, Federacijoje, nejau nieko nėra, kas, sakytum, geriau nei Sąjungoje?

– Pigesnis kuras ir pigesnis būstas.

– Ir viskas?

Nusijuokiau.

– O tu pats ką čia gero matai?

– Nu, kad už babkes gali viską nusipirkti, – atsakė juokdamasis.

– O jei rimtai? – dabar jau aš nebeatlyžau.

Pavlovas susimąstė.

– Matai, aš čia užaugau, čia yra vienintelis gyvenimas, kokį aš žinau. Ir dažniausiai gyveni čia taip, kaip gyveni, ir kartais net nesusimąstai, kodėl darai vienaip ar kitaip. Anksčiau aš manydavau, kad labai gerai, kai viskas tarsi yra iš anksto už tave suplanuota. Kad yra, kaip tu vadini, panetkė, kaip kas turi gyventi. Kol nesutikau tavęs.

– Manęs?

Pavlovas žiūrėjo į mane prikandęs lūpą.

– Taip. Kol nepamačiau, kaip tu eini per gyvenimą, kaip tu nori. Sakai, ką nori, darai, ką nori, galvoji, ką nori. Ir tu bent prieš save esi sąžininga. Tu gyveni taip, kaip… aš norėčiau gyvent…

– O tu norėtum pereiti į Sąjungą? – paklausiau.

Į mano klausimą Pavlovas atsakyti neskubėjo. Užsirūkiau ir akimis sekiau po bėgius besiblaškantį didelį šunį. Buvo panašus į vokiečių aviganį. Atrodė dar visai jaunutis. Atbėgo nuo krovinių stoties, tarsi kažko ieškodamas. Pabėga priekin, stabteli. Pamakaluoja uodega, pasidairo, pažiūri atgal. Tada vėl į priekį. Pabėga kelis metrus, bet vėl stoja, vėl ieško.

05-04

– Nutraukti, – pasakė Pavlovas.

Buvo pirmadienio rytas. Kaip visada koridoriumi keliavo paštas, kavos kvapas ir susiraukęs Vandos snukis.

– Ką nutraukti? – paklausiau, nors, dievai, jau žinojau, apie ką kalba Pavlovas.

– Tą bylą iš Akademiko…

Pavlovas sėdėjo susiraukęs. Aš puikiai žinojau, kaip jis dabar jaučiasi. Koks jausmas, kai matai neteisybę ir ne tik kad negali nieko padaryti, bet dar ir pats prisidedi prie jos vešėjimo.

Dabar, po Rustafanovo nuosprendžio įsiteisėjimo, jau tik laiko klausimas, kada Kalėjimų ir pataisos departamentas paskelbs, kad Rustafanovui buvo sėkmingai įvykdyta mirties bausmė. Ir bus viskas. Aišku, teisingumo dėlei verta paminėti, kad Rustafanovas nebuvo visuomenės šviesulys. Daug kartų baustas administracine tvarka už viešosios tvarkos pažeidimą: lytinių organų demonstravimą viešoje vietoje. Kelis kartus teistas ir pripažintas kaltu už pornografinio turinio medžiagos, kurioje vaizduojami nepilnamečiai ir mažamečiai laikymo ir platinimo. Čia cituoju nuosprendį. Teismas pripažino tai sunkinančiomis aplinkybėmis. Teisiškai tai nonsensas, jei kam dar neaišku. Bet visas nuosprendis, visa byla buvo nonsensas, labiau spektaklis liaudžiai, o ne teisingumo vykdymas. Tai jau net nenoriu gilintis.

– Nutraukti kokiu pagrindu? – paklausiau.

– Jokiu.

– Nu bet kažką įrašyti tai reiks.

– O kam. Taip ir rašau, vyr. prokurorės V. Bezrukovos pavedimu, nutraukiu ikiteisminį tyrimą medžiagoje Nr. toks ir toks. Taškas. Ne, ne pavedimu, o nurodymu.

– Naujos profesinės aukštumos, – nusijuokiau ironiškai. – O PK nustatė tapatybę?

– Nustatė. Pagal dingusių asmenų registrą. Pakvietė tėvą atpažinti.

Atsidusau.

– O ten išvis buvo dar iš ko atpažinti?

Pavlovas numojo ranka.

– O kodėl nebuvo nuspręsta prikabinti prie tų kitų, už kurias nuteisė Rustafanovą? – paklausiau.

– Aš nežinau. Aš būčiau tiesiog perdavęs generalinei ir tegu jie ten sprendžia, ką daryti. Bet gi šita kerėpla, blet – nutraukti. Nu nutraukti, tai nutraukti.

Per pietus sėdėjome savo tradicinėje prasmirdusioje valgykloje.

– O kas vis dėlto būtų seniui Daškevič, jei vaikelis sėstų kaliūzėn? – paklausiau, kol laukėm savo sriubos su frikadelėm.

– Nu, skandalas būtų.

– Bet daugiau nieko. Nei jis pareigų netektų, nei kas. Skandalas eitų ir praeitų. O jei dar gerą pijarščiką pasisamdytų, tai ir žala minimali. Nes dabar tas šūdžiokas grimzta vis giliau. Aš manau, seniui jau labiau apsimokėtų įgrūsti jį į cypę, atlaikyti tą skandalą ir eiti toliau.

– Matai, jau per toli nueita. Sukurpta visa didžiulė byla šitam uždangstyti, jau daug žmonių į tą įtraukta, galų gale, surastas ir nuteistas žmogus. Aš manau, senis Daškevič nebeturi kelio atgal. Nemanau, kad čia jis iš didelės tėviškos meilės šitą daro. Manau, tiesiog per vėlu. Jam reikėjo iš pat pradžių atsiriboti ir leisti vaikiui atsakyti už savo veiksmus. Tarkim, aš turbūt būčiau taip daręs. Bet, spėju, iš pradžių jam atrodė kaip niekis. Na, pameni, kur pasakojai, kad jis ten kažkokias prostitutes sumušdavo ar užmušdavo. Tai čia, žinai, gali galvoti, na jaunas dar, kam nepasitaiko. Bet paskui ėjo vienas, antras toks incidentas, kol matai, kad sukūrei tokį melo voratinklį, iš kurio kelio atgal jau nebėra.

– Čia jau vieša paslaptis darosi apie šitą Daškevič vaikigalį. Aš čia gi buvau kažkada į NTTD nuėjusi dėl Karamazino bylų, kalbėjau su tokiu Mikulskiu. Tai jis tiesiai nors ir nepasakė, bet leido suprasti, kad domėjosi pats Karamazinas Gariu ir kad Karamazino mirtis galimai su tuo susijusi. Kaip ir Lisovskis, čia kur tą įsilaužimą į mano butą tyrė. Atėjau aš pas jį ten popierių pasirašyti, o jis man tarškina istoriją, kaip žirnius beria. Kad buvo taip ir taip. O tada pradėjau klausinėti jo, kaip jis tą savo istoriją sukurptą kvalifikuoja pagal BK. Ir jis blet pasimetė, kaip vaikas akytėm tik klapsėjo. Kodėl? Nes jis tiesiog persakė man istoriją, kurią jam pasakė kažkas kitas. Bet ne tame esmė. Esmė, kad yra tas kažkas, kas Lisovskiui pasakė, ką daryti. Plius generalinė. Perėmė tyrimą, ištraukė kažkokį Rustafanovą. Dar bylos neperėmę jie jau žinojo, ką reikės daryti.

– Nu tai kas, Vika. Jei visiems jiems yra arba sumokėta, arba jie įbauginti, tai jie ir laikysis tos linijos. To melo. Be to, bet koks pripažinimas apie prisidėjimą prie Daškevič dangstymo yra savęs inkriminavimas.

Atnešė sriubas. Mažame baltame puodelyje plaukiojo du pilkšvi mėsos kukuliai, pora kubelių bulvių ir skaidrių, beveik permatomų morkų juostelių. Per vidurį įmesta grietinės, kuri gabalais sklaidėsi aplinkui.

– Aš pavargau, – pasakiau skalambydama šaukštu sriubos puodelyje. – Mane užkniso. Kaip jo atsikratyti? Kaip jų abiejų atsikratyti? Praeis dar pora savaičių, susigydys savo ranką ir ką? Vėl viskas iš pradžių?

05-10

Jis skambino kasdien. Pavlovo tėvas. Skambino ir visaip įkalbinėjo ir kvietė į atsisveikinimo pietus. Sekmadienį. Šiandien. Tradiciškai. Pamiršti viską, susitaikyti. Na, čia, suprask, su buvusiąja susitaikyti. Pavlovas jau pasakojo, kaip ji tikėjosi prasukti pelningai skyrybose, o liko, kaip liaudis sako, prie suskilusios geldos.

Iš pradžių Pavlovas atsikalbinėjo, bet galiausiai sutiko. Čia, matyt, tokia jau realybė. Tėvų nepasirinksi ir atsiriboti nuo jų visiškai irgi negali. Kad ir kokio šūdo jie priėdę.

O prie ko čia aš? Prie to, kad tėvas skambindamas pudrino Pavlovui smegenis, maždaug, „atvažiuok, bus ir Žana, gal pakalbėsit, gal tą, gal aną“. Žana – buvusi žmona. Tai Pavlovui neliko nieko kito, kaip pasakyti, kad, na, nebedomina jo ta Žana. Nes esu aš. Nu tada „o, tai reikia susipažinti“.

Pavlovo šeima ir jų ten tarpusavio santykiai, kiek susidariau įspūdį iš Pavlovo pasakojimų, buvo... įdomūs. Bet man iš šalies gal viskas vienaip atrodo, dėl to stengiausi per daug nekišti savo nuomonės šituo klausimu. Nei dabar, kai lyg ir buvome pora, nei anksčiau, kai jis pasakodavo istorijas ir nuoskaudas. Nesakiau ir ką aš daryčiau jo vietoje. Nes tai ne mano gyvenimas, o iš šalies gi taip lengva dalyti patarimus, mokyti kitus, kaip gyventi. Nes juk tu visada geriau žinai.

Važiavome siaura, mašinomis apstatyta gatve, sėdėjau keleivio sėdynėje, meditavau ir ieškojau ramybės, kartojau sau mintyse mantrą, kad šiandien bus daug gražių ir prasmingų progų patylėti ir aš visomis jomis pasinaudosiu. Sėkmės man kuo didžiausios.

Duris atidarė jo tėvas. Abi ponios Pavlovos stovėjo atokiau, kol ponas pakvietė mus į vidų.

Iškart pastebėjau, kad Pavlovas buvo visiškai nepanašus į savo tėvą. Jo tėvas buvo žemas, kresnas, šiek tiek žemesnis net už mane. Jo nosis buvo plati, plokščia, tarp antakių jis turėjo tokią horizontalią raukšlę, atrodė, tarsi jo kakta šliaužtų veidu žemyn. Akys buvo mažos, pilkos, vokai užkritę, pečiai siauri, rankos trumpos, stambūs delnai su storais trumpais pirštais. Gi jaunesnysis Pavlovas buvo visiška priešingybė.

– Vladimiras Vladimirovičius Pavlovas, – prisistatė paduodamas man ranką.

– Viktorija Vasilenko, – atsakiau paduodama ranką.

– O, stiprus paspaudimas! – apsidžiaugė. – Kokios jūs kilmės, Viktorija Vasilenko?

– Vietinės.

– O, tai jūs, panele, – pabrėžė šitą žodį, – čia priešo teritorijoje, mes čia visi gi okupantai, – pasakė tarsi juokais, su plačia šypsena veide.

Ak, ta pasyvioji agresija. Mano mėgstamiausias žanras.

– Vladimirai Vladimirovičiau, – pradėjau tuo manieringu kreipiniu, kuris buvo populiarus ten, Federacijos gilumoje, – taigi atvykėliai tai jūs, ne aš, – mandagiai nusišypsojau. – Tai čia jūs priešo teritorijoje. Bet, girdėjau, kad netrukus ketinate atsitraukti.

Čia galimai buvo pirmoji šįvakar praleista proga patylėti. Šypsena akimirkai nunyko nuo pono Vladimiro veido, bet netruko sugrįžti. Laukiau, kol jaunesnysis Pavlovas pradės tempti mane už alkūnės, kad užsičiaupčiau. Bet jis netempė.

Bus įdomus vakaras. Tas žmogus ėjo į konfliktą tiesiai ir be užuolankų. Jis aiškiai iš anksto žinojo, kokios aš kilmės, ir šitas dalykas buvo tikriausiai labiausiai poliarizuojantis šito regiono visuomenę. Ir štai, štai toks buvo pirmasis klausimas po „laba diena“. Manau, dar per geros nuomonės buvau apie šituos žmones.

Sėdėjome prie didelio stalo. Kairėje, stalo gale sėdėjo, žinoma, ponas Vladimiras Vladimirovičius. Jam iš kairės sėdėjo jo žmona Raisa. Jis jos net nepristatė, vardą sužinojau tiesiog kai išgirdau komanduojant „Raisa, atnešk to, atnešk ano“. Jai iš kairės sėdėjo abu sūnūs: pirma putliažandis jaunėlis, kuriuo vardą pamiršau, šalia jo – vyresnėlis, berods, vardu Maksimas. Kitame stalo gale sėdėjo Pavlovo buvusioji. Jai iš kairės – Pavlovas, o jam iš kairės – aš. Tada stovėjo viena tuščia kėdė ir ratas užsidaro.

Prisiminiau kažkodėl Kalėdas pas Sorokinus.

Nežinau, ar anksčiau Pavlovo sekmadieniniai pietūs pas tėvus atrodė taip pat, bet šie atrodė taip: tie vaikėzai sėdėjo sukišę marmūzes į telefonus, moterys kalbėjo tik tada, kai jų buvo klausiama arba kai jos siūlė maistą. Visą likusį laiką kalbėjo ponas Vladimiras Vladimirovičius.

Pirmiausia kalbėjo bendrai kažkokius nesusijusius dalykus apie tai, kokie visi durni. Kaimynas durnas, nes daro remontą, kitas kaimynas durnas, nes nedaro remonto.

Po šito nedidelio apšilimo pono V.V. kritika darėsi labiau konkreti ir orientuota: Tai kaip darbas, Ruslanai? Ar nepaaukštino pareigose, ne? Tai niekada ir nepaaukštins, kur jau ten tave. O tai naują mašiną perki, neperki, ko neperki, gi jau metas, ai pinigų nėra, nu tai pas tave visada jų nėra. O tada sekė pamokymai, ką ponas Vladimiras darytų kitaip.

Kol kas, išskyrus tuos kelis išsišokimus, vykdyti tylėjimo planą sekėsi neblogai. Kadangi nenorėjau per daug gilintis į tuos negatyvius tauškalus prie stalo ir stengiausi nukreipti savo dėmesį kur nors kitur, buvau susitelkusį į guliašą lėkštėje, kuris buvo visai neblogas. Tylomis stebėjau šitą šeimynėlę. Pavlovo sūnūs buvo labai į jį panašūs. Ir panašūs į vienas kitą. Ir nelabai panašūs į savo motiną, ponią ex-Pavlovą. O štai pats Pavlovas buvo panašus gal į savo motiną šiek tiek, bet į tėvą – nu nė kiek.

Ir čia man toptelėjo įkyri mintis. Žinot, kaip būna – sugalvoji kokį šūdą ir negali paleisti. Pradėjau galvoti, kad gal ponas V.V. net visai ne Pavlovo tėvas. Paika mintis, bet kuo toliau žiūrėjau į tai, tuo labiau įtikinama viskas atrodė. Pavlovo tėvai buvo vyresni, tikėtina, kad sūnaus jie susilaukė jau perkopę trisdešimtmetį, kas Federacijoje nėra įprastas dalykas. Čia emancipuotos sąjungietės pirmagimius gimdo penkiasdešimties. Ypač tai būtų neįprasta prieš keturiasdešimt metų – maždaug tiek šiuo metu buvo Pavlovui. Kas dar buvo neįprasta, kad Pavlovas buvo vienturtis. Vėlgi, čia yra vakarų mada turėti vieną vaiką, nes taip patogiau. Arba neturėti jų visai, nes taip dar patogiau. Federacijoje prieš kem metų du vaikai buvo žemiausia kartelė, absoliutus minimumas. Man dar neteko sutikti federacinio bendraamžio, kuris neturėtų brolio ar sesers. Arba ir to, ir to. Taigi mano teorija tokia, kad ponams Pavlovams ilgai nepavyko susilaukti atžalų. Visuomenės spaudimas didžiulis, visi tik ir klausinėja, kada, o kada gi, ar dar ne, ir su kiekvienom Kalėdom šitie klausimai darosi vis nemalonesni. Ir štai vieną dieną ėmė ir pavyko. Susilaukė sūnaus. Tėvas džiaugėsi ir didžiavosi, o tada sūnus paaugo ir, kaip tam anekdote, tėvas žiūri, kad sūnus į kaimyną panašus. Tada aišku, kad tas vaikas bus netikęs. Tada aišku, kad tas vaikas nieko nesugebės. Kad bus nusivylimas. Va taip ir ateini, žmogus, į šitą pasaulį, nei tavęs kas klausia, ar norėjai, nei ką. O tada stumdo, daužo, žemina ir niekina, o tu tik sėdi tylėdamas ir klausai, nes nežinai nei už ką, nei kodėl.

– O kiek tau metų, Viktorija? – išgirdau mano adresu atskriejantį klausimą.

– Trisdešimt aštuoni, – atsakiau pasendindama save visais aštuoniais metais.

Mačiau, kaip Pavlovas jaunesnysis pažiūrėjo į mane. Nežiūrėjau į jį, žiūrėjau į savo lėkštę. Melavau apie savo amžių, nes… Taip, Pavlovas buvo vyresnis už mane dvylika metų, taip, mes susipažinome darbe, taip, ilgą laiką jis buvo mano vadovas, ir taip, mes papuolėme į tą pačią kategoriją porų, kaip ir mūsų vyr. Bezrukova ir jos gubernatoriaus patarėjas. Čia tik man viskas atrodo labai gražu, tyra ir romantiška. Bet nusiimkime rožinius akinius minutėlei, žmogui iš šalies aš buvau tiesiog jauna vidurio amžiaus krizės kamuojamo viršininko meilužė. Ir dabar atsisėdus paistyti, kad pas mus viskas kitaip… Dievai… Kam rūpi? Dar laukiau klausimo apie tai, kaip susipažinome.

– Labai jaunai atrodote, – ironiškai pasakė ponia Žana.

– Geri genai.

– Ot, neieško pana žodžio kišenėj, – nusijuokė patenkintas ponas V.V., reaguodamas į mano genetikos žinias. – Kam tau, jaunai, gražiai, toks netikėlis? – ir mostelėjo į Pavlovą jaunesnįjį. – Nei jis pinigų uždirba, nei karjerą turi, ir namuose neūkiškas, rankos kreivos, nei sutaisys, nei sutvarkys ką, – ir numojo ranka.

– Piniginės man nereikia, turiu savo, meistro taip pat nereikia.

– Tai gal tau išvis vyro nereikia, kad viską pati turi? Jūs gi ten Sąjungoj visos tokios, kaip ten tas žodis? Emancipuotos, – pasakė ponas Vladimiras Valdimirovičius vis dar su ta pačia nerūpestinga šypsena veide, tarsi čia viskas būtų juokutis, pokštas.

– Jei, Vladimirai Vladimirovičiau, jūs manote, kad vyras reikalingas tik pinigams atnešti ir daiktus namie taisyti, tai, dievai, užjaučiu jūsų žmoną.

Akimirkai prie stalo stojo tyla, nebebarškėjo nei lėkštės, nei šakutės. Akimirkai nuo pono V.V. fizionomijos pranyko ir ta nerūpestinga šypsenėlė. Tada jis mostelėjo savo žmonos pusėn:

– Vo, matai? – ir garsiai nusikvatojo. – Nu, Ruslanai, tu čia susiradai… – norėjo sakyti „bobą“, bet susiturėjo: – pačią. Sutvarkys ji tave greitai, pamatysi, neskalbs tau kojinių ir neklūpos prieš tave.

– Kada jūs išvažiuojat? – paklausė Ruslanas, nepakeldamas akių nuo lėkštės su guliašu, vos tik tėvas baigė apie kojines.

Ir vėl stojo tyla. Ak šit kaip. Visada sakiau, kad tyla, kaip toje saldainių reklamoje sakė – iškalbingiau už tūkstantį žodžių.

– Nu… mes dar nenusprendėm dėl konkrečios datos, – jau be šypsenos pradėjo ponas V.V., – yra dar reikalų nebaigtų.

Ruslanas metė šakutę į lėkštę, ši skausmingai dzvangtelėjo, tarsi koks skambutis ringe, skelbiantis mačo pradžią.

– Tai kokie čia atsisveikinimo pietūs, – kramtydamas kąsnį ironiškai, šiek tiek pakeltu balsu pradėjo Pavlovas jaunesnysis, – jei jūs dar net niekur nevažiuojat?

Įtampa tvyrojo ore, mačiau, kaip abi ponios Pavlovos nuleido žvilgsnius į stalą.

Pono V.V. veidas apsiniaukė, ta raukšlė tarp antakių dar pagilėjo, jis trenkė delnu per stalą taip, kad šoktelėjo lėkštės, ir suriko:

– KAS TU ČIA TOKS, KAD AIŠKINTUM, KĄ MAN DARYTI??? KAI NORĖSIU, TAI IR IŠVAŽIUOSIU!!!

Kambaryje stojo tyla. Vyresnioji Pavlova atsistojo lyg niekur nieko ir šaltu veidu pradėjo nurinkinėti tuščias lėkštes nuo stalo.

– Aš nenoriu važiuoti, – nedrąsiai prašneko tas rubuilis, kurio vardo nežinojau.

– Andriuša, visiškai mamos neužjauti šitaip kalbėdamas, – pasakė senoji Pavlova, toliau kraudama purvinas lėkštes į krūvą.

– Bet čia visi mano draugai… Aš ten nieko nepažįstu… – suinkštė Andriuša.

Andriušai buvo kokie aštuoneri, gal devyneri. Jis nebuvo techniškai čia gimęs, bet kiek save prisimena, jis prisimena čia. Supratau, kaip jis jaučiasi, nes tam tikra prasme buvau labai panašioje situacijoje. Skirtumas tik tas, kad aš jau buvau suaugusi ir jau galėjau rinktis. O jis buvo priklausomas nuo kitų sprendimų.

Senoji Pavlova priėjusi paglostė Andriušai galvą:

– Prašykis pas tėvą.

Tai štai, kur čia šuva pakastas. Tai štai dėl ko čia visas šitas farsas ir guliašas. Tai štai kokie tie reikalai, kuriuos dar turi sutvarkyti ponas Vladimiras Vladimirovičius. Du niekam nereikalingi vaikai, dvi valgančios burnos, kurias reikia išmaitinti. O jie paskui stebisi, piktinasi ir baisisi, kodėl tos emancipuotos sąjungietės nenori vaikų. Va todėl.

– Jūs liekat su mama, šitas jau seniai nuspręsta buvo, – nukirto Ruslanas.

– Jie ir tavo vaikai, – pasakė Ex Pavlova, tarsi tarp kitko.

– Žana, tu norėjai vaikų, ne aš. Ir gavai, ko norėjai. Visada gavai, ko tik užsigeisdavai. Norėjai vaikų – gavai, norėjai gražių daiktų – gavai, norėjai niekada neiti į darbą – gavai. Norėjai alimentų – gavai. Ko tu dar iš manęs nori?

– Koks tu tėvas, – iš už stalo galo riktelėjo ponas V.V., – kad savo paties vaikais nenori rūpintis?

Ruslanas atsistojo, linktelėjo man, kad jau išeiname.

Atsisukęs tėvo pusėn bedė pirštu į jį:

– Toks, kokį užauginai.

– Atsiprašau už visą šitą… – pasakė Pavlovas, kai jau važiavome namo.

– Ruslanai, kažkaip negerai, kad tu vaikams sakai, kad niekada jų nenorėjai, – pasakiau nesusilaikiusi.

Pavlovas tylėjo.

– Supranti, – tęsiau, – jie tai ne prie ko. Jie nieko negali pakeisti.

– Tai tu nori pasakyti, kad aš turėčiau pasiimti juos globai?

Globai. Dievai brangiausieji, bet juk teisingai ex-Pavlova sakė: jie ir tavo vaikai. Mane draskė kažkoks kognityvinis disonansas. Man nepatiko Pavlovo vaikai. Man nepatiko apskritai jokie vaikai. Aš buvau ta emancipuota sąjungietė, kuri nori patogumo. Ir perspektyva, kad tie du snargliai apsigyventų su Pavlovu, tai yra su mumis, man visiškai neatrodė patraukli ar viliojanti. Bet štai, sėdžiu čia ir tuoj tuoj pradėsiu įkalbinėti Pavlovą tuos vaikus visgi pasiimti. Tegu triumfuoja teisingumas.

– Aš manau, turėtum apsvarstyti. Įsivaizduok save jų vietoje.

Pamoralizavau, tada prisiminiau poną V.V. ir tą pačią akimirką pasigailėjau, bet žodžių atgal nebesusiurbsi. Pavlovas karčiai nusijuokė:

– Įsivaizduot save? Jie dar labai gerai turi. Turi pakankamai. Nematau priežasčių, kodėl reiktų dar stovėti ant galvos ir tenkinti kiekvieną jų užgaidą.

Nieko nebesakiau. Šitas cinizmas Pavlovui nebūdingas. Čia buvo pyktis ir pagieža ant jo paties tėvo. Ir Pavlovas jaunesnysis dabar darys viską priešingai, nei sakys Pavlovas vyresnysis. O dėl to labiausiai nukentės jauniausieji Pavlovai. Kurie vėliau tą patį darys savo vaikams. Ir ratas užsidaro.

– Aš nežinau, ką man daryti, – pasakė Pavlovas, kai sustojome prie šviesoforo.

Ir jis neklausė, bet aš vis tiek girdėjau tarp eilučių kažkokį klausimą… Ar norėjau girdėti?

– Ruslanai, aš nenoriu tau nurodinėti, kaip ir ką daryti, nes čia sprendimas yra tavo ir tau su juo teks gyventi. Bet aš pasakysiu savo nuomonę ir gal ji tau padės priimti sprendimą, – pradėjau per aplink, tikėdamasi, kad šitas neapsisuks vėliau prieš mane pačią „tu man liepei taip daryti“ pavidalu. – Man tavo vaikai nepatinka ir aš nenoriu nieko apie juos žinoti. Nepaisant to, aš manau, kad tu turėtum juos pasiimti pas save. Nes aš manau, kad toks sprendimas yra teisingas. Teisingumas ne visada turi patikti. Teisingumas ne visada yra patogus. Bet su šituo sprendimu tau reiks gyventi visą likusį gyvenimą. Ir aš žinau, čia ciniškai ir banaliai skamba sakyti, kad „jie ir tavo vaikai“, bet taip yra, ir jau nebesvarbu, tu jų norėjai, ar nenorėjai, jie jau yra čia, šitam pasaulyje, ir jie nieko negali pakeisti.

– Tau į advokatūrą reikėjo eiti dirbti.

05-11

Buvo eilinis pirmadienis. Vanda nešiojo rytinį paštą, koridorius trenkė kartonine kava. Prieš dešimtą iš tolo girdėjosi, kad Vanda atveda pas kažką nepatenkintą interesantą. Kol interesantas piktai kažką porino, Vanda kartojo, kad ji nieko nežino ir niekuo negali padėti ir kad jam reikia kalbėti su prokuroru. Žingsniai artėjo, kol galiausiai veržliai atsivėrė mūsų kabineto durys. Į interesantą netruko susmigti trys priekaištingi žvilgsniai, šešios nuožmios akys.

– Kuo galiu padėti? – paklausė Pavlovas.

Girdėjau, kaip Sveta po nosimi suburbėjo „slava bogu“ ir pasislėpė už kompiuterio ekrano.

Tas žmogus buvo įsiutęs, jo veidas buvo raudonas, kvėpavimas padažnėjęs, jis trypčiojo nuo vienos kojos ant kitos. Jis buvo apsirengęs stora chaki spalvos striuke, kuri buvo per šilta tokiam orui, koks buvo lauke. Netrukus iš tos striukės jis išsitraukė pluoštą popierių ir tėškė Pavlovui ant stalo.

– Jūs tai vadinate teisingumu? – iškošė per dantis.

Pavlovas atsistojo. Greičiausiai tam, kad išlyginti jėgų balansą. Yra sunku ginčytis su kuo nors, kai jis stovi priešais, o tu sėdi. Galiausiai būni užspiestas į kampą, jei ne argumentais, tai fiziškai.

– Čia yra nužudymas. Čia yra smurtinė mirtis, – pasakė Pavlovas, rodydamas pirštu į interesanto numestus popierius. – Teisingumas? Ne, – papurtė galvą. – Šitoj šalyje teisingumas? Sveta, jūs čia patriotė, pasakykite žmogui, kur šioje šalyje yra teisingumas? A?

Sveta su siaubu žiūrėjo pro kompo ekrano viršų. Čia, greičiausiai, buvo tos merginos iš Akademiko Kuznecovo gatvės tėvas. Tos merginos, kurią nuogą apleistame bute nerangiai išmetė Vytia ir kurią ėdė kirmėlės tol, kol pragraužė ne tik ją, bet ir grindis, ant kurių ji gulėjo. Tas tėvas, kuris ėjo į morgą atpažinti savo suirusios ir išniekintos dukros, kurios jau nė veido nebuvo likę, tas tėvas, kuris praeitą savaitę gavo nutarimo apie nutrauktą ikiteisminį tyrimą kopiją.

Interesantas, vienok, tokios Pavlovo reakcijos irgi nesitikėjo, todėl stovėjo kiek pasimetęs. Paprastai tokiais atvejais prokuroras turėjo pasistengti paaiškinti žmogui savo sprendimo motyvus. Aiškiai, žmogiškai ir suprantamai, tačiau kartu jautriai ir empatiškai. Arba paaiškinti apskundimo tvarką, jei žmogus iš mėnulio.

– Aš nežinau ir negaliu net numanyti, kaip jūs jaučiatės, – tęsė Pavlovas. – Bet tai turėtų būti siaubinga. Ir aš norėčiau jums padėti, bet aš nevykdau teisingumo. Aš vykdau nurodymus.

– Ir kaip jūs po to naktimis miegat? – sušvokštė interesantas. – Kieno čia buvo nurodymas?

Pavlovas akimirką pažiūrėjo į mane.

– Vyriausios prokurorės Valerijos Bezrukovos, – pasakė atsidusdamas.

– Aukščiausiojo teismo pirmininko Stepono Daškevič, – išbėriau kaip žirnius.

Kas pas mus praleistų progų patylėti čempionas? Vika Vasilenko! Interesantas susirinko savo popierius nuo Pavlovo stalo, nužvelgė mus visus priekaištingu žvilgsniu, lėtai apsisuko nugara į duris ir atbulas išėjo.

– Viešpatie, aukštielnykas, matka božje, – keikėsi Sveta, – khaaaaas čia darosi???

Pavlovas sėdėjo užsidengęs burną ir žiūrėjo į mane.

Jis turėjo ginklą. Ne, ne Pavlovas. Po velnių, laukė plius dvamšeši, o jis su stora vatine striuke. Striukė ilga, dengia beveik pusę šlaunų. Kam tokia striukė? Jis po ją kažką slėpė. Jis turi ginklą.

– Jis turi ginklą.

– Ką? – paklausė Pavlovas.

– Jis kažką slepia po striuke, jis turi ginklą!

Visi trys kaip idiotai pradėjome dairytis po kabinetą ir vienas į kitą, tarsi kažko ieškodami.

Bet man nieko ieškoti nereikėjo, iš kelnių išsitraukiau savąjį PPS. Vis dar neturiu dėklo. Už durų kaip tik tuo metu nuaidėjo šūvis. Sveta sėdėjo ištikta stabo, padėjus rankas ant stalo. Jis nuėjo pas Bezrukovą, mūsų kabinetas buvo koridoriuje sekantis, plius, čia buvo Pavlovas, kuris nutraukė jo tyrimą. Tikėtina, kad jis šito kabineto neaplenks.

Kabineto durys atsidarinėjo į koridorių, durų rankena buvo kairėje pusėje. Mano kairėje. Vadinasi, kai kas nors eis į kabinetą, natūraliai žiūrės į dešinę. Nebent turės šiek tiek patirties ir žinos, kad už durų gali slėptis kokia laputė gudrutė, kaip aš.

Atsikėliau nuo stalo, pamatę mane stojantis, atsistojo ir Pavlovas su Sveta. Tik priešingai, nei mano negandų netikėtai užklupti kolegos, aš turėjau šiokį tokį planą. Atsistojau prie durų, iš kairės, toj pusėj, kur durų rankena, prisispaudžiau prie sienos, užsitaisiau Waltherį ir tikėjausi geriausio. Supraskite mane teisingai, tokius sprendimus paprastai tenka priimti labai greitai. LABAI. Aš neturėjau laiko strateguoti, neturėjau laiko svarstyti, ar aš čia susitvarkysiu, ar aš sugebėsiu, taip pat kokios kovinės parengties yra mano priešininkas ir ką man čia daryti. Tiesiog atsistojau prie durų ir tikėjausi geriausio.

Man vos spėjus užimti savo gynybinę poziciją, durys prasivėrė, Sveta, žinoma, sukliko iš išgąsčio. Negalime jos kaltinti. Mes ne patruliai, mes prokurorai, ofisų planktonas, popierių žiurkės. Ir tie tarnybiniai pistoletai… Prokurorams? Čia tik tam, kad kiečiau atrodytų. Tarnybinį ginklą turi, tik pamanyk.

Interesanto atakos taktika buvo silpnoka, jis buvo orientuotas į dešinę, užėjo į kabinetą šonu, į mane atsukęs nugarą, kaip aš ir tikėjausi, kai tikėjausi geriausio. Rankoje jis laikė seną Makarovą.

Ir štai, štai tas momentas, kuriuo aš visą gyvenimą taip bijojau, atėjo. Aš – pareigūnė, stoviu su užtaisytu tarnybiniu ginklu rankoje, tarnybos metu, o mano pažeidėjas stovi į mane nugara.

Šaudyti iš automato į langus naktį? – ne, nieko tokio. Sudaužyti teisėjo sūnelį? – visada prašom. O už šitą aš sėsiu, velniai rautų. Viskas vyko tarsi sulėtintame filme, mačiau, kaip interesantas kelia savo Marakovą ir taikosi į Pavlovą. Šūviui neturėjau didelio pasirinkimo, buvome mažoje patalpoje, kulka bet kuriuo atveju praskros interesantą kiaurai, todėl turėjau galvoti, nes nepagalvojus galėjau nušauti ne tik jį, bet ir Svetą ar Pavlovą. Taip pat negalėjau taikytis ir labai aukštai, nes kulka gali atsimušti nuo sienos ir pataikyti velniai žino kur. Taigi nusitaikiau jam į nugarą, pistoletą nulenkusi žemyn. Ir iššoviau. Garso banga, rodos, pakėlė kiekvieną dulkelę kabinete.

Ir ne, jis nekrito iškart negyvas, kaip rodo filmuose. Blet, mažiau žiūrėkit filmų, nes ten tikrai daug briedo rodo. Iš tiesų jis šiek tiek prarado pusiausvyrą, greičiausiai nuo šūvio jėgos, nuo smūgio. Bet jis susverdėjo, atsirėmė į Pavlovo stalą ir liko stovėti. Ranka, kurioje vis dar laikė Makarovą, pasičiupinėjo pilvą. Pamatė kraują. Tada atsisuko į mane ir užuot metęs ginklą, dramatiškai nugriuvęs ir likęs ten sėdėti, kol atvyks greitoji, jis kėlė tą Makarovą mano pusėn.

Ausyse sprengė, šoviau dar kartą, šįkart į galvą. Pataikiau kažkur po akimi, visai prie nosies. Žodžiu, gražiai, beveik per patį patį vidurį. Šitas porą savaičių intensyviai treniravausi šaudykloje. Be to, jis stovėjo už pusantro metro nuo manęs, nu nafig iš tiek nepataikyti.

Gavęs vieną į galvą, interesantas loštelėjo atgal ir nukrito tarp Pavlovo ir Svetos stalų. Bet ir vėl, nekrito jis tiesiai kaip stovėjo, rodos, tiesiog atsigulė ant žemės. Iš jo veido veržėsi kraujas, taip pat po kūnu, ypač po galva labai sparčiai plito tamsaus, beveik juodo kraujo bala. O, ir dar ant sienos buvo purslai, tik dabar pamačiau. Jo kūnas šiek tiek trūkčiojo.

Pavojui pasibaigus ir slopstant spengimui ausyse pradėjau girdėti iš koridoriaus sklindančiu panikos ir chaoso balsus. Girdėjosi vis garsėjantys greiti žingsniai pirmyn ir atgal ir nurodymai ką nors kviesti: greitąją, policiją, apsaugą. Kažkas šaukėsi aukščiausiojo.

Sveta stovėjo susigūžusi kampe prie lango, Pavlovas žiūrėjo į mane, aš patraukiau pečiais, skėstelėjau rankomis, kurių vienoje vis dar laikiau savo Waltherį, ir be garso pasakiau „Man šakės“.

05-14

Ir štai prasidėjo mano penkiolika šlovės minučių. Spauda mirgėjo antraštėmis: „Teisingumo ieškojęs tėvas nušautas prokuratūroje“, „Naujas smūgis teisėsaugos prestižui“, „Dar vienas vinis į prokuratūros karstą“, „Skandalingoji prokurorė Vasilenko priėjo liepto galą“. Šita mano mėgstamiausia. Ir visur štampavo mano senas nuotraukas dar iš Malenkovo proceso, kur aš dar jauna, graži, į uodegytę surištais ilgais plaukučiais.

Antradienį jau gavau įtarimus nužudymo byloje pagal BK 129 str., turėjau paskirtą kardomąją priemonę – rašytinį pasižadėjimą neišvykti. Tą patį antradienį mane atleido iš pareigų prokuratūroje už prokuroro vardo pažeminimą. Tyrimas? Tarnybinis patikrinimas? Pfff. Trečiadienį ligoninėje mirė Bezrukova.

Jaučiau, kad figūrėles čia stumdo ir nematoma Daškevič ranka. Šitas psichelis jam čia kaip saldainis nukrito. Nukrito ir pakeitė jėgų pusiausvyrą gerokai ne mano naudai. Kai mane atleido, vos išsiprašiau užeiti į kabinetą ir pasiimti asmeninius daiktus. Pasiėmiau viską, VISKĄ, ką buvau surinkusi apie Daškiuką. Visus registrų išrašus, visas pokalbių išklotines, persisiunčiau visus elektroninius laiškus, visas laikmenas, visus pokalbių įrašus. Viską.

Pamenu, kažkada Pavlovas bandė nuleisti mane ant žemės ir sakė, kad ateis laikas, kai jis nebegalės manęs ištraukt iš bėdos. Įtariau, kad tas laikas kaip tik dabar ir atėjo.

***

Mano mama tapė aktus. Ji tapė aktus, portretus ir kartais peizažus. Portretus dažniausiai tapė pagal tikrus modelius už atlygį, o aktus – iš vaizduotės savo malonumui. Tėvų miegamajame virš lovos kabėjo jos tapytas paveikslas. Jame pavaizduotas šviesus kambarys su dideliu dideliu langu, pro kurį ant grindų prie lovos krito saulės spinduliai. Šiame saulės nutviekstame baltame kambaryje, baltuose tarsi debesys pataluose buvo nupiešta besimylinti pora. Tie patys vyras ir moteris, kuriuos mama visada piešdavo. Vyras gulėjo tarp moters baltų stambių šlaunų, viena ranka apkabinęs, o kita glostydamas jos raudonus plaukus. O ji – apsikabinusi jo pečius, atlošus galvą ir užmerkus akis, tikiuosi, iš malonumo. Paveikslas vadinosi „Vienatvė“. Buvo laikas, kai nesupratau, ką reiškia toks pavadinimas. Kodėl vienatvė, jei ten iš pažiūros laiminga pora? O gal ta pora nelaiminga? Gal jie vieniši, būdami kartu? Maniau, čia kažkokia mamos gili paslėpta mintis. Kol vieną dieną supratau, kad vienatvė tai ne nuo žodžio vienišumas. Taip, kaip pilnatvė buvo buvimas pilnu, tai vienatvė buvo buvimas vienu. Na, taip, juk ten sueitis, vienatvė. O, mama, kaip visgi banalu čia viskas.

Gyvenome kurį laiką šitoj vienatvėje su Pavlovu. Jis buvo toks savotiškas meilužis. Viena vertus, švelnus ir dėmesingas, lietė mane taip, tarsi būčiau gležna pavasarinė gėlelė. Kas būtų visai nieko, bet jis visą laiką atrodė kažkoks įsitempęs ir susikaustęs. Visada turėjo dėl ko nerimauti. Pirmiausia nerimavo, ar aš nepastosiu. Čia gal ir pagrįstas nerimas, bet kai paaiškinau jam pakankamai išsamiai, kad nepastosiu ir kodėl nepastosiu, jis netruko rasti kitų dalykų, dėl ko nerimauti: ar man neskauda, ar kaimynai negirdi, ar kas nors pro langą nemato, ar mes ne per dažnai tai darom… Kažkokia nesibaigianti neurozė. Nu, bet po vienatvės metų net ir banalokas seksas po antklode tamsiame kambaryje buvo emocijų vandenynas. Buvau pamiršusi, ką reiškia visu kūnu jausti kito žmogaus šilumą, jo odą, prisilietimus. Tai atperka bet kokį nuobodulį. Bent jau kol kas.

Virš mūsų lovos miegamajame nekabėjo jokio vaizduotę žadinančio paveikslo. Užėjau į kambarį, atitraukiau užuolaidą ir atidariau balkono duris. Iš lauko pūstelėjo vėsa, su savimi iš tolumos atpūsdama į naktinę kelionę išvykstančio traukinio bildesį. Pavlovas sėdėjo ant lovos, ant kelių pasidėjęs laptopą ir kažką ten intensyviai spausdino.

Stovėjau priešais langą su maike ir apatiniais ir vėsus vėjas glostė mano nuogas šlaunis. Prisiminiau vieną mamos paveikslą, vėl su ta pačia mylimųjų pora. Jie sėdėjo ant lovos, už jų antrame plane – purpurinis baldakimas. Bet jie nesislėpė už jo, ne. Raudonplaukė moteris sėdėjo vyrui ant kelių, savo blyškiomis kojomis apsivijusi jo juosmenį, o vyras – veidu įsikniaubęs į jos krūtis. Jos žvilgsnis buvo į žiūrovą, tarsi ji mėgautųsi tuo, kad yra stebima.

Kai fone nebegirdėjau klavišų tarškėjimo, atsisukau ir priėjau arčiau. Pavlovas sekė mane žvilgsniu, nenuleisdamas akių.

– Gana, – pasakiau ir padėjau jo laptopą šalia lovos.

Atsisėdau taip, kaip ta raudonplaukė iš paveikslo, ir mano nuogas kojas dabar glostė nebe šaltas vėjas, o šiltos Pavlovo rankos. Man patiko jausti, kad jis manęs geidžia. Man patiko jo švelnūs prisilietimai ir neįkyrūs bučiniai. Man patiko, kaip atsargiai jis nurengia mano drabužius. O užvis labiausiai patiko tai, kad dabar mes mylėsimės ir šiandien man nebereikės galvoti apie prarastą darbą, apie Daškevič ir apie visus tuos negyvus žmones aplink.

05-16

– Dėkokit jai, – piktai pasakė Pavlovas ir parodė pirštu į mane.

Tas tiesa. Pavlovas buvo pasiryžęs nutraukti visus ryšius su savo senąja šeima, net jei dėl to reiktų „tapti blogu tėvu“. Po vienos gyvos pažinties su tais žmonėmis aš kažkaip nesistebėjau. Ir aš pati ilgai galvojau, kad jis turėtų tiesiog trenkti durimis ir pamiršti. Tik nieko jam nesakydavau, nes tarsi tai ne mano reikalas buvo.

Bet dabar vis tiek jį perkalbėjau. Nežinau, aš manau, kad pakankamai pažinojau Pavlovą, kad galėčiau nuspėti, jog jis gailėsis. Ne iš karto. Bet kai turi padaryti tokius sprendimus, visada lieka tas „o jeigu“. Pavlovas nebuvo iš tų žmonių, kurie gali ciniškai spjauti į viską. O ir jo sūnūs – jau ne kūdikiai, penki metai ir jie eis savais keliais.

Dabar jie su ex-Pavlova turės kreiptis į teismą dėl vaikų gyvenamosios vietos nustatymo, bet kaip ten ta patarlė – ką gali daryti tuoj, niekad nedaryk rytoj. Ar atvirkščiai? Šiaip ar taip, kam čia tas teismo sprendimas, niekam neįdomu, Žanai irgi: tą pačią dieną abu vaikėzus kaip šuniukus suvarė pas mus į koridorių. Ir stovėjo sau Tūzikas ir Pūzikas, kiekvienas prie savo tašės. Tai dabar žaisime šeimą.

Kol Pavlovas su Žana svetainėje aiškinosi vaikų edukacijos ir sveikatos priežiūros klausimus, aš virtuvėje iš šaldytuvo į šiukšlių maišą kroviau pasenusį maistą. Juk niekas nenorėtų, kad jau pirmąją dieną naujuose namuose jaunėlis apsinuodytų kokia dar nuo Kalėdų šaldytuve gulinčia silke. Be to, girdėjau, kad jis alergiškas literaliai viskam išskyrus orą, vandenį ir, sprendžiant iš putlių žandų – cukrų. Taigi kroviau ir džiaugiausi už stoties bomžus: šįvakar bus puota.

Tyliai tarsi šešėlis į virtuvę įslinko vyresnėlis Pavlovas. Pažiūrėjo į atidaryto šaldytuvo vidų. Ištiesęs ranką man prieš nosį iš durelių pasiėmė pieno, atsigėrė iš viso poko ir dėbtelėjo į mane. Kai buvau vaikas, mane bardavo, kai gerdavau neįsipylusi į puodelį. Tipo nehigieniška. Na, ir buvo nehigieniška. Fuj, iš tikrųjų.

– Geras? – paklausiau.

– Ką?

– Ar neprarūgęs?

Papurtė galvą.

– Čia tiesa, ką tėvas sakė? – paklausė pastatęs pieną atgal į šaldytuvą.

Nujaučiau, ko jis klausė, bet apsimečiau nesupratusi:

– Ką sakė?

– Kad tu įkalbėjai leist mums su broliu čia gyventi?

– Aš nieko neįkalbinėjau, – atsakiau kraudama apipelijusių uogienių stiklainius į šiukšlių kibirą.

Nenorėjau tęsti šito pokalbio su juo.

– Tai kodėl jis taip pasakė? – neatlyžo.

Akimirkai nustojau daryti, ką dariusi, pažiūrėjau į jį, patraukiau pečiais ir skėstelėjau rankomis, vienoje vis dar laikydama uogienės sloiką.

– Aš nežinau, kodėl žmonės sako ar daro dalykus.

– Klausai Anthrax? – mostelėjo pirštu į mane.

Vilkėjau savo legendinę Anthrax maikę.

– Klausau.

– Ko dar klausai?

Po šito klausimo supratau, kad ne troškulys atginė Maksą į virtuvę. Iš svetainės girdėjosi nenutrūkstantis ex-Pavlovos monologas, ne viską girdėjau, bet galėjau suprasti, kad ji skundžiasi.

– Judas priest, Iron maiden, – atsakiau.

– Krūtai. Buvai gal konce?

– Buvau kažkada Iron maiden, – atsakiau traukdama iš šaldytuvo į polietileninį maišelį įkištą lėkštę su kažkuo.

– Ir aš norčiau.

– Palaikyk, – padaviau jam tą lėkštę su neaiškios kilmės turiniu.

Iš spintelės ištraukiau naują šiukšlių maišą:

– Duok man tą lėkštę ir laikyk šitą.

Išverčiau lėkštės turinį, virtuvėje žaibiškai pasklido supuvusios žuvies kvapas. Iš svetainės girdėjosi, kaip ex-Pavlova skundžiasi finansinių išteklių nepakankamumu.

– Vis dar nekalbat su tėvu? – paklausiau rišdama maišą.

– Vis dar? – pasakė ironiškai. – Kad mes niekada nekalbėjome.

– O kodėl?

– O apie ką su juo kalbėti?

Patraukiau pečiais:

– Apie gyvenimą. Arba va, apie tą, kodėl jis pasakė, ką pasakė.

Mano sesė buvo jaunesnė už mane šešeriais metais. Mažasis Andriuša buvo jaunesnis už Maksą aštuoneriais metais. Ir mano šeimoje aš, žinoma, buvau ta maištininkė. Greičiausiai dėl to, kad, gimus sesei, mano šešerių metų branda jau leido suprasti, kad tas klykiantis ir besispardantis kūdikis nuspirs princesės karūną nuo mano mažos galvelės. Taip ir buvo. Sesė gimė per anksti, dažnai sirgo, jai reikėjo visokios priežiūros ir, kadangi nuo pat mažumės praleisdavo daug laiko kartu, jos su mama buvo itin artimos. Mama net mėgdavo tokį palyginimą: „Vika buvo ramus kūdikis, bet pasiutus paauglystėje, o Kristė - atvirkščiai“.

Mažasis Andriuša, matyt, lygiai taip pat nuspyrė kai kam karūną. Kad ir dabar, girdėjau iš svetainės, kaip Žana porino Pavlovui Andriušos dienotvarkę, ką jis gali ir ko negali valgyti, kada jam pas gydytoją, kada jam kokie būreliai, kada stovyklos, ką reikia įdėti, ko nedėti, ką pasakyti auklėtojai.

– Tai tu papasakok apie gyvenimą, – pasakė Maksas, iš kišenės traukdamas cigaretes.

– Uždaryk duris, jei čia rūkysi.

– Man anksčiau čia neleisdavo rūkyti.

Nusijuokiau ir patraukiau pečiais:

– Man dzin, čia tavo plaučiai, ne mano.

Atidariau langą. Maksas atsisėdo ant palangės, prisidegė cigaretę, porą kartų patraukė.

– Tu ten gerai senį išvartei tada, – nusijuokė.

Šyptelėjau.

– Jis toks žmogus savotiškas…

– Savotiškas, sakai? – pradėjo juoktis Maksas. – Senas dalbajobas jis. Kaip ir mano tėvas.

– Nu, vadinasi, dalbajobizmo genas jūsų giminėje dominantinis, – ir mirktelėjau akį.

Maksas pradėjo juoktis:

– Jo, tu gi čia genų ekspertė.

Nusijuokiau ir aš. Kaip tik tuo metu virtuvės duris atplėšė ponia Ex. Pamačiusi cigaretę Makso rankoje, impulsyviai sugniaužė kumštį ir riktelėjo:

– Ir vėl tu rūkai!!

Tada atpalaidavo kumščius, dėbtelėjo į mane su netgi, sakyčiau, demonstratyvia panieka ir neapykanta, o tada numojo ranka į savo sūnų, gesinantį cigaretę į palangę:

– Nieko nebus iš tavęs, Dieve, Dieve.

Galiausiai apsisuko ir išėjo.

05-19

O, šventas mano naivume! Buvo lygiai trys dienos, kai Pavlovo vaikai gyveno su mumis, ir mažąjį Andriušą aš jau norėjau uždusinti su pagalve. Storas šūdžius. Dar viena tokia diena ir, garbės žodis, įsegsiu jam devynis milimetrus švino į kaktą iš to neregistruoto Glocko.

Kai tada prieš savaitę draskiausi maikę ir įkalbinėjau Pavlovą pasiimti vaikus ir graudenau jam, kaip jis senas gailėsis, visada galvojau apie save ir savo sesę. Taip, man tie vaikai priminė mane ir sesę, ir man jų buvo gaila. Aš bandžiau įsivaizduoti, kaip mes su sese jaustumėmės tokioje situacijoje ir galvojau, kad būtų šūdas, todėl man jų buvo gaila. Gaila! GAILA! Tpfu! Dievai aukštielnyki, kaip aš klydau.

Kada aš pagaliau pasimokysiu! Čia gi jau ne pirmas kartas, kai aš kažko gailėdamasi, kažką atjausdama, norėdama pasielgti teisingai ir dorai įsiveliu į bėdą.

Su vyresnėliu Maksu kaip ir nebuvo problemos. Na, jie su Pavlovu nesikalbėjo, bet anokia čia problema. Užtat mažasis buvo dovanėlė kaip reta. Prisimenu save, kai buvau panašaus amžiaus. Rodos, ir į mokyklą pati nueidavau, ir sugrįždavau, dar ir kokį sumuštinį pati susitepdavau, ir vandens įsipildavau, eidavau laukan ir į miestą.

O štai mažasis Pavlovas buvo kaip reikiant išlepintas. Ir čia dar per švelniai pasakyta. Jis buvo įpratęs, kaip kokia holivudinė žvaigždė, turėti savo asmeninį asistentą. Ir tuo asistentu buvo jo motina, ponia Ex. Jo pasaulėlyje buvo norma, kad motina jam suruošia drabužius, kuriais jis rengsis kitą dieną, sudeda vadovėlius į kuprinę, kartu su juo, o gal net už jį ruošia namų darbus, sutepa jam sumuštinį, įpila vandens, nubėga į parduotuvę, jei baigėsi mažojo taip mėgstami šokoladukai. Šokoladukai, blet! Tas suskis buvo viskam alergiškas. Viskam, išskyrus cukrų. O šitą tai jau ėdė, atsakau. Saujom.

Ir ne, jis nebuvo protiškai atsilikęs, invalidas ar su kokiais tai spec. poreikiais. Ne. Jis buvo tiesiog išlepintas ir jis puikiai suprato, ką daro.

Pavyzdžiui, aš sėdžiu virtuvėje ir geriu kavą. Ateina jis ir sako „noriu gerti“. Parodau pirštu jam į lentyną, sakau – „čia stiklinės“, parodau pirštu į kraną – „įsipilk“. Ne, nesipila, sako „įpilk man“. Sakau, „įsipilk pats“. Tada jis demonstratyviai apsisuka, nueina atgal į savo kambarį ir trenkia durimis. Ne, net neketinu aštuonmečiui bambliui padavinėti vandenį.

Tas durų trankymas. Galvojat, čia prieš mane jis maištauja? Nifiga. Pasižiūrėjau, jo durų rankena nuo trankymo visa klibanti, barškanti, atrodo, tuoj išbyrės dalimis. Nes kažkas nepatiko, – pokšt durimis.

O jo namų darbai. Dėl ko čia šiandien šita visa drama. Jis buvo įpratęs, kad jo motina namų darbus daro kartu su juo. Ar už jį, nežinau. Bet spėkite iš trijų kartų, kas dabar jam talkino su namų darbais? Teisingai – niekas. Pirmadienį vakare jis zyzė Pavlovui, kad padėtų jam daryti namų darbus. Tas pasakė: „daryk pats, jei ko nesuprasi, tai ateik paklausti“. Andriuša, aišku, paklaust neatėjo, tų namų darbų nepadarė, už ką šiandien gavo kuolą. Pavlovui paskambino iš mokyklos, kaip blogai, kas čia pas jus šeimoj nutiko, nenormalu, toks gabus guvus vaikas, kodėl čia taip ir ojojoj, ir ajajai.

Pavlovas, aišku, apstaugė mažąjį princą, tas bliovė kaip trimetis. Tada jie sėdo daryti šiandienos namų darbus, nes, akivaizdu, tie uždavinėliai patys neišsispręs. Pradėjo aiškėti, vaikis absoliučiai nieko nesupranta ir nemoka. Pavlovas jam sako – „spręsk uždavinį“. Tas atsako – „nesuprantu“. Ir taip jie pražaidė šitą ping-pongą kokią valandą, rezultatas nulis-nulis.

Pavlovas paskambino poniai Ex. Sėdėjome su Maksu virtuvėje ir gėrėme ataušusią arbatą, nes iš virtuvės geriausiai girdisi, kas vyksta svetainėje. O svetainėje Pavlovas mynė takus aplink stalą bandydamas su buvusiąja išsiaiškinti, ar jų vaikas durnas, ar visgi tik tinginys. Į virtuvę lyg niekur nieko įžygiavo mažasis vakaro kaltininkas.

– Noriu gert, – davė komandą.

Maksas jau ruošėsi stotis, greičiausiai iš įpratimo, ir aptarnauti mažąjį tironą, bet mostelėjau jam sėstis atgal. Iškėliau rodomąjį pirštą, pažiūrėjau į Andriušą, kuris sunėręs rankas laukė savo vandens, ir, įsitikinusi, kad mane pastebėjo, nukreipiau pirštą į lentyną:

– Stiklinės, – pasakiau ir nukreipiau pirštą kiek toliau į kairę: – Kranas. Paimi stiklinę, įsipili vandens ir atsigeri.

– Man visada mama įpildavo, – atrėžė susiraukęs.

– Labai gerai, tavo mama šaunuolė. O dabar įsipilk pats.

Andriuša išraudo kaip gerai nunokęs pomidoras. Įsmeigęs į mane pagiežos kupiną žvilgsnį priėjo prie tos prakeiktos lentynos, pasiėmė stiklinę, įsipylė vandens iki kraštų, gurkštelėjo. O tada tėškė tą stiklinę ant grindų ir išbėgo į savo kambarį tradiciškai pokštelėdamas durimis. Po virtuvę pasklido vandens purslai ir stiklo šukės.

– Andriūcha, tu blet debilas!!! – mažajam pavymui riktelėjo Maksas.

Išgirdęs triukšmą iš svetainės, vis dar su telefonu rankoje, atlėkė Pavlovas. Dar bandžiau mykti kažkokį „nnee…“, bet buvo per vėlu ir Pavlovas įsimakojo ne tik į vandens balą, bet ir susivarė šukės į padą.

– Andriuša sudaužė stiklinę, – į neužduotą klausimą atsakė Maksas.

O, pasirodo ir stukačioką turim. Aš žinojau, kas dabar bus. Pavlovas buvo įsiutęs ir jis, aišku, dabar eis pas Andriušą aiškintis, kas čia atsitiko. Aš, aišku, norėčiau naiviai tikėti, kad Pavlovas civilizuotai paaiškins mažajam, kad taip, kaip jis elgiasi, elgtis negalima, bet būkim realistai. Čia buvo Federacija, čia niekas su vaikais nesicackino: įpisai pendelį ir viso gero. O Pavlovas buvo Federacijos kūdikis savo visa esybe.

Kol jis tarpduryje žiūrėjo į savo padą, kaip koks Jėzus Kristus nušlepsėjau vandeniu iki durų ir tikėjausi, kad pavyks kaip nors nugesinti šitą bezpridielą.

– Eik, sėsk, atnešiu kuo nors užklijuoti.

Pavlovas buvo įsiutęs, stovėjo pasišiaušęs, garsiai šnopavo ir niekur nesiruošė eiti, tik įsmeigęs akis žiūrėjo koridoriumi tiesiai, kur buvo Andriušos kambarys.

– Neik pas jį, – pasakiau ir atsistojau Pavlovui skersai kelio. – Neik pas jį, jis ir taip gauna daugiau dėmesio, nei nusipelnė, – uždėjau rankas jam ant pečių ir priėjau arčiau, – eik į vonią, sutvarkysim tau koją, kol neprikruvinai čia viso buto.

Sėdėjome vonioje. Tiksliau, Pavlovas sėdėjo ant vonios krašto, o aš klūpojau priešais ir pasišviesdama telefonu rankiojau šukes jam iš pado. Prisimenu, kaip dar Vladimiras Vladimirovičius sakė, kad jau šita tai neklūpos, o štai, pažiūrėkit į mane. Juokauju, esu tikra, kad ne tai jis turėjo omenyje.

– Tu muši savo vaikus? – paklausiau pincetu bandydama sugrabalioti vos vos iš odos paviršiaus kyšantį plono stiklo gabalą.

Pavlovas karčiai nusijuokė:

– Tau gal bus sunku patikėti, bet ne. Nu Maksas yra porą kartų gavęs, bet šiaip… Šiaip tai ne.

– O žmoną? – šyptelėjau.

Pavlovas papurtė galvą:

– Ji būtų iškart skundą parašiusi.

– O jei nerašytų?

– Matai, ji pati mušdavosi, – atsiduso. – Stumdydavosi, mėtydavo daiktus.

– Rimtai?

– Rimtai. Tik, žinai, kai jėgos nelygios, tai tiek ten ir žalos ji padarydavo. Manau, ji provokuodavo. Kad dėčiau atgal jai. – Kiek patylėjęs pridūrė: – Žinai, mano tėvas mane mušdavo. Kasdien, už visokias smulkmenas. Kad per anksti parėjau, kad per vėlai parėjau, kad per garsiai vaikštau, per daug valgau, per mažai valgau, dėl bet ko. Ir aš sau pasakiau, kad jei kada nors turėsiu vaikų, niekada jų nemušiu. Nepavyko tas gal visu šimtu procentų, bet aš stengiausi… Aš nebūčiau mušęs Andriušos. Būčiau, greičiausiai, tiesiog aprėkęs ir liepęs sutvarkyti, ką pridarė. Tada jis, aišku, skambintų skųstis Žanai ir čia kiltų skandalas.

Paglosčiau jam kelį.

– Nepyk. Man tavo reakcija pasirodė kiek neadekvati ir tiek. Nežinojau, ko tikėtis.

– Suprantu… Kad va, matai… – mostelėjo į savo kruviną pėdą. – Kažkaip išmušė iš vėžių.

Kurį laiką tylėjome, pasišviesdama apžiūrinėjau, ar neliko daugiau šukių. Ta prakeikta stiklinė buvo iš tokio labai plono stiklo ir dužo ji į smulkias šukes, kurios užmynus suskilo į dar smulkesnes ir sulindo į odą.

– Andriuša žiauriai išlepintas, – pasakiau.

– Žinau. Jis visada gauna tai, ko užsigeidžia. Nenustebčiau, jei po kokios savaitės jis jau prašytųsi atgal pas motiną. Tada atlėktų Žana, pistų protą, kad vaikui čia negerai. Tada atlėktų mano tėvas. Žinai, čia šitas visas cirkas su vaikais, čia yra bandymas „grąžinti mane į šeimą“, – parodė kabutes ore. – Visa jų finansinė ir materialinė gerovė laikosi ant manęs. Žana niekada niekur nėra dirbusi. Aš ją išlaikydavau iš algos ir iš persikraustymo išmokos. Dar penkis metus ją mokės. Dabar, kai išsiskyrėme, ji liko su dviem vaikais ir be jokių pajamų, išskyrus tai, ką gauna iš manęs. Neturi kur gyventi, butas šitas tarnybinis. Glaudėsi pas mano tėvus, nes daugiau neturi kur, bet mano tėvas jos niekada nemėgo. Ji ten tikėjosi, kad po skyrybų pergalingai išeis ir su išlaikymu, ir su butu, bet nepavyko. Liko basa su dviem vaikais. Dėl to ir tą istoriją sukurpė apie išvykimą. Čia, jaučiu, tėvas mano sukurpė. Atseit, aš nenorėsiu, kad ji išsivežtų vaikus, ir sutiksiu ją išlaikyti. Kai tas nepaėjo, tada numetė vaikus čia, žinodama, kad nesusitvarkysiu.

– Ką reiškia nesusitvarkysi?

– Nu tai gi va, – mostelėjo ranka į savo koją ir į vonios duris, tarsi rodydamas kažkur už jų.

Nusijuokiau.

– Ruslanai, čia yra menkniekis, patikėk manim. Kad įsižeidęs snarglius supiso stiklinę vandens? Čia yra niekas, nie-kas. Namų darbų nepadarė ir gavo kuolą? Tai kas? Nesusitvarko tas, kieno dėka tas vaikas šitus izdivonus daro. Ir aš neabejoju, kad Andriuša pasiskųs Žanai, ir ta atlėks čia, gal net tavo tėvas atlėks, ir rėks čia, ir įrodinės, kad tu čia idiotas ir niekam tikęs, ir aiškins tau, kaip tu turi elgtis ir ką daryti. Bet aš vis dar manau, kad tu turi siekti, kad tavo vaikai gyventų su tavimi. Teismas spręs šitą klausimą ir aš tavo vietoje nenusileisčiau.

– Vika, tu norėtum turėti vaikų? Savo vaikų, ta prasme…

Papurčiau galvą:

– Atleisk, bet ne.

Pavlovas nusijuokė.

– Žinai, aš niekada nenorėjau šeimos. Ir vaikų.

– Dabar biškį grauš, bet reikia dezinfekuoti kažkuo, čia spiritas, nieko kito neturiu, – pasakiau. – Nesuk galvos dėl to, ko negali pakeisti.

05-20

Trečiadienį priešpiet sėdėjau Dansburgo apylinkės PK koridoriuje ir laukiau apklausos. Ne, ne nužudymo byloje. O byloje dėl nežymaus sveikatos sutrikdymo pagal nukentėjusiojo skundą.

Tas pizdukas Daškevič sėdėjo suraukęs rūrą, kol manęs neišspyrė iš darbo. Ir dabar jis nusprendė, kad jau jokia iš manęs grėsmė jam. Ir parašė pareiškimą už sudaužytą klyną.

Jauna tyrėja pakvietė į kabinetą. Prisistatė, Lilija Seniut. Pasiūlė prisėsti, vandens. Atsisakiau.

– Ar suprantate, kuo esate kaltinama?

– Suprantu. Atsisakau duoti parodymus.

– Mhm, – numykė kiek patylėjusi. – Bet man vis tiek reikės supildyti popierius.

– Ir norėčiau su byla susipažinti.

Šiaip susipažinimo su ikiteisminio tyrimo medžiaga klausimą sprendžia prokuroras. Bet pamaniau, na, jauna tyrėja, gal apšoksiu.

– Darysite kopijas?

– Ne.

Akimirkai ji įbedė žvilgsnį į popierius ant stalo.

– Aš niekam nesakysiu, – šyptelėjau.

Aš, aišku, galėjau išsitraukti iš kišenės visagalį banknotą, kaip kad visada darau. Kaip kad visi daro. Bet Lilija buvo jauna, jei paaiškėtų, kad davė susipažinti man su byla be prokuroro rezoliucijos, būtų tarnybinis patikrinimas, gautų įspėjimą ar papeikimą. Jei paimtų babkes, vienok, jau būtų baudžiakas. Todėl galvojau, na, po velnių, duok tą bylą man, gi matau, kad ten trys popieriai.

Sveikas protas nugalėjo ir Lilija, dar pastumdžiusi popierius ant stalo, padavė man segtuvą.

– Jūs pažindinkitės, kol aš čia užpildysiu viską, tada jūsų parašų reikės.

Varčiau bylą, dokumentai susegti tvarkingai, chronologiškai, na, gražu žiūrėti. Pažymos apie sveikatos sutrikdymo sunkumą nebuvo. Bet buvo pažyma iš ligoninės. Išduota ketvirtadienį. Respublikinė Dansburgo universitetinė ligoninė, išrašas iš medicinos dokumentų. Hospitalizacijos pradžia – balandžio 29, šiuo metu hospitalizuojamas, planuojama hospitalizacijos pabaiga – gegužės 30. Cha.

Pagal mūsų šlovingosios tėvynės BK, sveikatą piliečiui galima sutrikdyti trejopai: nežymiai, nesunkiai ir sunkiai. Ir yra tokia sveikatos apsaugos ministro patvirtinta tvarka ilgu ir sudėtingu pavadinimu, kuria nustatomos taisyklės, kaip nustatyti sužaloto asmens sveikatos sutrikdymo laipsnį. Daugeliu atvejų ten tiesiog vardijami sužalojimai, yra pora vietų, kur sužalojimo laipsnis susiejamas su atsiradusiomis pasekmėmis, bet dvejose vietose sužalojimo sunkumo laipsnis susietas ne su pačiu sužalojimo pobūdžiu ar atsiradusiomis pasekmėmis, o su hospitalizacijos laiku. Nesileidžiant į detales, sveikatos sutrikdymas pripažįstamas nesunkiu, jei hospitalizacija trunka 30 dienų ir ilgiau, nepriklausomai nuo padarytų sužalojimų. Pagal preliminarius duomenis apie sužalojimus, baudžiakas pradėtas pagal BK 140 str., tai yra nežymų sveikatos sutrikdymą, kur maksimali sankcija yra vieneri metai laisvės atėmimo. Jei Daškevič prasivolios valdiškoje lovytėje iki gegužės 30, jo sveikatos sutrikdymo mastas netikėtai pasunkės, o mano veika automatiškai persikvalifikuos į nesunkų sveikatos sutrikdymą, kur sankcija jau iki trejų metų nelaisvės.

Argi prastas planas? Jei netyčia ta „nužudymo“ byla išvirstų visgi į būtinąją gintį ar būtinąjį reikalingumą kokį, tai va, šitas lieka. Trys metai, nei daug, nei mažai. Dar kokį prisegtų veikimą organizuotoje grupėje.

Kol sklaidžiau tuos tris bylos lapus, mačiau, kaip jaunoji tyrėja, pildydama protokolus vis dirsčioja į mane. Ji man priminė kažkuo mane pačią, kai atėjau dirbti į PK.

Užverčiau bylą, padėkojau ir padėjau ant stalo. Sužinojau viską, ko man reikėjo.

Tyrėja išklojo tvarkingai užpildytus protokolus priešais, pasirašiau.

– Viršininkas apie jus daug pasakojo, – pasakė nedrąsiai, imdama pasirašytus protokolus ir segdama į bylą.

– Seržas? – pasitikslinau.

Kas gi daugiau. Lilija entuziastingai palinksėjo. PK viršininkas buvo toks Adolfas Petrosianas, kurį vadinome Seržu. Nežinau, kodėl. Kilmės jis buvo iš dabartinės Otomanų respublikos, bet dar iki karo gyveno Sąjungoje. O po karo kaip įstrigo šitose pareigose, taip ir liko iki šiol. Tik jaunos tyrėjos keičiasi, vienos išeina, kitos ateina. O Seržas vis dar sėdi.

– Pasakojo, kad jūs čia dirbote, – šyptelėjo. – Sakė, kad čia su jumis nepelnytai susidoroti bando.

Šyptelėjau ir aš.

– O nesakė tiksliau, kodėl nepelnytai? – paklausiau.

– M-m, – papurtė galvą. – Aš nelabai čia seniai dirbu, tai man dar nelabai ką ir sako…

– Perduokit linkėjimų Seržui.

05-21

Ponas pirmininkas dirigavo paradui. Net pati taip nesugalvočiau, tokios sustyguotos schemos, kaip su manimi susidoroti. Taip, aš galėjau duoti į snukį, aš galėjau įsegti kelis gramus švino į kaktą, bet prieš šitą juridinę mėsmalę ginklų, deja, neturėjau.

Jaunesniojo Daškiuko zajavas čia buvo ne šiaip sau. Buvo baisiai patogu subendrinti bausmes, neigiamai charakterizuoti įtariamąją, tai yra mane. Prie viso to, šiandien gavau šaukimą į teismą, trečiadienį bus nagrinėjamas klausimas dėl mano suėmimo.

Nuvažiavau į generalinę susipažinti su byla. Na, kaip čia – susipažinti. Lygiai prieš septynias darbo dienas parašiau prašymą leisti susipažinti su ikiteisminio tyrimo medžiaga. Jokio atsakymo negavau. Bandžiau skambinti. Pirmiausia tai prokurorei, kuri pasirašė nutarimą pripažinti mane įtariamąja. Ji nieko nežino, šitos bylos nekuruoja. Pasiūlė skambinti į priimamąjį, nes „sistemoje ji nemato, kam paskirta byla“. Skambinau į priimamąjį, ten irgi sistemoje nemato, kam paskirta byla.

Nenorėjau ten telefonu draskyti akių, todėl atvykau į priimamąjį fiziškai. Ironiška. Jei ligoninės priimamajame prasideda tavo nesibaigianti kelionė fiziniais koridoriais, tai valstybinių įstaigų priimamuosiuose prasideda dar klaidesnės kelionės biurokratiniais koridoriais. Kas galėjo pagalvoti, kad aš, teisėsaugos laputė, pati taip tik – opa – ir pakliūsiu į tokį.

Pasibeldžiau, užėjau, prisistačiau, sakau: noriu susipažinti su byla. Priimamojo specialistė duoda man popieriaus lapą: „rašykite prašymą“. Ne, aš jau parašiau prašymą. Tai susisieks su jumis. Bet šiandien baigiasi terminas. Kažkam paskambino. Palaukite minutėlę. Minutėlė išsitęsė iki visų dešimties. Po dešimties minučių į priimamąjį atėjo moteriškė. Čia jūs laukiate? Taip. Kokiu klausimu? Išdėsčiau vėl tą pačią litaniją apie parašytą prašymą susipažinti su byla. „Palaukite minutėlę“, apsisuko ir išėjo. Praėjo gal dar kokios dešimt ar penkiolika minučių. Grįžo. Jūsų prašymas neišnagrinėtas, byla nepaskirta jokiam prokurorui, dabar nėra Baudžiamojo persekiojimo departamento vyriausiojo prokuroro, niekas man niekuo negali padėti. Kada grįš? Pirmadienį.

Iš nevilties norėjosi rėkti. Iš pykčio norėjosi verkti. Sėdėjau tam priimamajame, viduje viskas virė, galvojau, ar kelti skandalą, ar ne. Susilaikiau, išėjau lauk. Ką aš ten toje byloje pamatysiu? Ji bus tuščia ir tokia bus iki pat paskutinės minutės, o tada netikėtai per vieną naktį prisipildys lapais, protokolais, apklausom ir apžiūrom, ekspertizėm ir kuo dar tik nori, kaip prisipildė ir Rustafanovo byla, o sekančią dieną – kaltinamasis aktas. Kai tai įvyks, greičiausiai dienas jau leisiu tardymo izoliatoriuje.

Įtarimas pagal BK 129 str.: nužudymas. Pavlovas neapklaustas, Svetlana neapklausta, prašymas skirti kardomąją priemonę – suėmimą – grindžiamas tuo, kad galiu daryti poveikį liudytojams. Čia, matyt, Pavlovą labiausiai turi omenyje. O mes nesusituokę ir Federacijoje teisės neliudyti prieš mane jis neturėjo. Ir dar, mažasis Daškevič irgi bus apsaugotas nuo mano silpnų nervų ir smūgių į kelius.

Man perspektyvos, geriausiu atveju, buvo persikvalifikuoti šitą bylą pagal BK 132 str.: neatsargus gyvybės atėmimas. Subendrinus su sveikatos sutrikdymu, kuris jau tuoj tuoj, už kelių dienų iš nežymaus peraugs į nesunkų, galiu tikėtis kokių šešių metų. Tai čia toks optimistinis scenarijus, sakykim.

Jei mane įkiš į izoliatorių, mano galimybės apsiginti bus gerokai suvaržytos. Taip, normaliame pasaulyje turėčiau turėti gynėją, advokatą, kaip populiariame kontekste sakoma. Bėda čia mano buvo ta, kad vargiai rasiu advokatą, kuris sąžiningai norės mane ginti ir tokiu būdu konfrontuoti su ponu pirmininku. Todėl gausiu, kaip Rustafanovas, valstybės gynėją, kurių kompetencija ir taip jau tokia šiaip sau, bet tas valstybės gynėjas dėl minėtos priežasties nepadarys net to, ką jam pasakysiu. Vadinasi, visi tie pasvaigimai apie perkvalifikavimą į lengvesnę sudėtį gali nuplaukti kaip šūdas upe. O 129 str. prasideda septyniais metais. Septyni metai tai yra minimumas, kai yra lengvinančių aplinkybių. Vidurkis – trylika kablis penki. Tarkim, trylika kablis penki. Už Daškevič sulaužytą ranką dar plius kokie pusantrų ar dveji metai. Tam tikriems pagrindams esant, teismas gali subendrinti bausmę apėmimo būdu, kai griežtesnioji bausmė apima švelnesniąją, bet mano atveju nei čia ideali sutaptis, nei veikos priskiriamos skirtingoms rūšims. Vadinasi aritmetika paprasta: bausmės sumuojasi. Tai penkiolika su puse būtų mano statymas. Iki gyvos galvos netemps, kaip ir iki sušaudymo. Bet dvidešimt metų, tai yra paprastosios sudėties sankcijos maksimumas – kodėl gi ne? Išsitrauks Malenkovo bylą, išsitrauks Danilko bylą ir opa, šach’matas man. Ir šiaip, niekada negali žinoti, kada koks apylinkės teisėjukas nuspręs poną pirmininką pamaloninti juridiniu minetu.

Pavlovas čia irgi pastatytas į nepavydėtiną padėtį. Jis turės liudyti prieš mane. Na, nebūtinai prieš mane, bet jis turės liudyti. O kaip jau jo parodymai bus interpretuoti daug spėlioti nereikia. Būgštavau, kad nepripistų ir jam kokio bendrininkavimo. Nes nu čia fantazijos reikalas yra, kaip jau tom sudėtim manipuliuosi.

Sėdėjome su Pavlovu miegamajame ant lovos, apsikabinę, o pro atvirą langą atklydo dar vieno kažkur išbildančio traukinio dundesys.

– Man reiktų susirasti kokį nors advokatą, – pasakiau. – Kokį nors, kuris sutiktų mane tokioje byloje ginti. Nes blet, įkiš jie mane už grotų ir pizdec.

– Turi būti kokia nors kita išeitis iš viso šito. Aš ką nors sugalvosiu.

– Ruslanai, nieko negalvok. Nesivelk į šitą reikalą.

– Aš negaliu nesivelti. Tu man siūlai tiesiog sėdėti nuošalyje ir ką? Žiūrėti? Aš pakalbėsiu rytoj su Daškevič.

– Nereikia. Tik ne su Daškevič! Aš jau su juo prisikalbėjau. Nereikėjo man tada skambinti jam, kai radau telefoną Veronikos išklotinėse. Nebūtų viso šito šūdo. Ką tu jam pasakysi?

– Nežinau. Ką nors. Tu manai, kad aš niekam tikęs.

– Aš nemanau, kad tu niekam tikęs. Aš tiesiog manau, kad jėgos yra nelygios. Ir aš nenoriu, kad tu į visą šitą įsiveltum. Ką tu planuoji pasakyti Daškevič? Tu galvoji pagrasinti jam? Ištrauksi pistoletą, pagrasinsi ir viskas išsispręs? Taip nebus. Visi koziriai dabar jo rankose. Gali eiti kalbėti su kuo nori, bet apie Daškevič pamiršk.

Pavlovas žiūrėjo į sieną priešais. Jaučiau, kaip mano veidas kaista, o gerklėje kaupiasi tas prakeiktas gniutulas, kurio nei išspjausi, nei nurysi. Nebemačiau išeities, nebežinojau, kaip viską pataisyti. Neturėjau nei tiek pinigų, nei įtakos, kad išsipirkti tą neįkainojamą indulgenciją. O bet koks kitas kelias mane klampintų tik giliau. Giliau į tamsą ir nežinią. Galėčiau grimzti taip gilyn, jei tik žinočiau, kad ten yra koks nors dugnas, nuo kurio galėsiu atsispirti ir pakilti. Bet kartais atrodo, kad to dugno tiesiog nėra. O mažiausiai norėjau į visą šitą įklampinti Pavlovą.

– Vika, tu negali sėsti į kalėjimą, – pasakė neatitraukdamas akių nuo sienos. – Tu gali išvažiuoti į Sąjungą.

– O tu?

– O aš liksiu čia.

– Aš negaliu tiesiog taip imt ir išvažiuot. Be tavęs.

– Vika…

– Ką aš ten veiksiu?

– Gyvensi laisvėje?

Šaltas Vikos protas sakė, kad Pavlovas teisus. Šaltas Vikos protas sakė, kad jausmai yra laikina. Šaltas Vikos protas sakė, kad Pavlovą aš vis tiek prarasiu, klausimas yra tik kaip: ar už grotų, ar už spygliuotos tvoros. Šaltas Vikos protas sakė, kad turiu bėgti.

– Gal mes galime pabėgti kur nors Federacijoje?

– Kur?

– Nežinau, kur nors į rytus.

– Čia gi autonominė gubernija, tave tiesiog sulaikys ant sienos.

– Galima sumokėti.

– Ir paskui visą laiką bijoti, kad sulaikys?

Žinau. Su Pavlovu negalėjome bėgti į Sąjungą, nes jo ten tiesiog neįleis. O dar jo vaikai, kuriuos faktiškai pati užkoriau jam ant sprando. Per juos išvis nelabai kur galime bėgti.

Akyse kaupėsi ašaros ir tuoj tuoj viena kuri paptelės žemyn. Po karo aš buvau per kieta žliumbti, o dabar – tik pažiūrėkite į mane.

– Aš turiu vizą, – pasakiau traukdama nosį.

Pavlovas atsisuko, paglostė man veidą ir pabučiavo į plaukus.

– Aš manau, tau pavyks.

05-22

Išaušo rytas. Pasiėmiau juodą maišelį su valiuta, Glocką nutrintu serijiniu numeriu, raudoną pasą su užrašu Eurazijos federacija, mėlyną pasą su užrašu UNIO ir išvykimo vizą.

Iki artimiausios sienos buvo apie 600 kilometrų. Kelias buvo duobėtas, nes visus tuos dešimt metų nuo okupacijos jo niekas neprižiūrėjo. Nes juo niekas nevažinėjo. Niekas nenorėjo juo važinėti. Niekas nenorėjo, kad juo kas nors važinėtų. Kelkraštis jau buvo apaugęs žole, o kur ne kur žolė jau gviešėsi ir asfalto.

Kai išėjau iš namų, Pavlovas dar miegojo. Ar apsimetė miegąs. Tyčia nežadinau jo, nes nežinau, ar galėčiau žiūrėdama jam į akis tiesiog apsisukti ir uždaryti duris. Ir aš suprantu, kad čia tik cheminės reakcijos smegenyse, tik durnos neuronų jungtys. Protas tau sako eiti į priekį, bet tuo pat metu tu tiesiog negali pajudėti.

Dabar buvo apie dvi, reiškia, netrukus turėčiau pasiekti sieną.

Kai prasidėjo karas, mano tėvai nusprendė išvažiuoti. Jie išvažiavo į tą nežinią. O aš likau. Likau, nes čia buvo mūsų namai. Čia buvo mano namai. Likau, nes čia buvo mano šaknys.

Aš buvau medis, kurį atėjęs okupantas rovė ir laužė, plėšė lapus ir lenkė šakas. Bet mano šaknys buvo stiprios. Aš atsitiesiau. Išleidau naujas šaknis į tą pačią žemę. Ar tik ne pati dabar bandau jas išrauti?

Galvojau apie Pavlovą. Apie visas tas akimirkas, kurios jau buvo prarastos ir kurios bus prarastos. Galvojau apie Malenkovą. Buvom sutarę, kad nelankysiu jo kalėjime. Neskambinsiu ir nerašysiu, kad tik neišmestų manęs iš prokuratūros. Tada kažkodėl atrodė, kad tai labai svarbu. Ir ką? Išmetė ir taip. Neatsisveikinau su juo. Rudenį jis galėtų prašytis lygtinai. Žadėjau sutvarkyti jam šitą reikalą. Po velnių. Jis gi buvo man kaip brolis. Buvo gaila kiekvieno skambučio, kurio nepadariau, kiekvienos minutės susitikimo, į kurį nenuėjau. Nustojau bendrauti su juo tik dėl darbo, dėl sušikto darbo, velniai rautų!

Penkiolika metų. Kai išeičiau, man būtų kiek, keturiasdešimt penki? Kas manęs laukia už sienos? Už tos spygliuotos tvoros? Aš mėgstu kartoti, kokia aš emancipuota sąjungietė, bet aš vis dar buvau ta sąjungietė? Ar Sąjunga vis dar buvo ta pati, kokią pamenu?

Pasienio su Sąjunga zona buvo suskirstyta į tris apsaugos sektorius. Apie pirmąjį informuodavo tiesiog kelio ženklas. Jis stovėjo likus 40 kilometrų iki sienos. Visi, pravažiavę šį ženklą, privalėjo turėti su savimi asmens dokumentą ir bet kada galėjo būti stabdomi ir tikrinimai. Tik niekas nestabdė ir netikrino. Čia niekas nepatruliavo. Čia niekas nevažiavo. Čia net nelabai kas gyveno, akivaizdu, juk ties čia buvo sustabdyta Federacijos ekspansija. Šita žemė nuklota lavonais.

Pakelėse riogsojo griuvenos ir nuolaužos, skaudžiai primenančiomis apie šio krašto klestėjimą praeityje. Anksčiau čia buvo didžiuliai obelynai, šilauogių plantacijos, daržovių ūkiai. Į begalybę besitęsiančios vaismedžių eilės, pro tinklus raudonuojančios vyšnios, geltonais obuoliais aplipę miniatiūrinės obelys. O šiandien, tarsi pakelės vaiduokliai, jie tiesė pajuodusias, plikas ir sudraskytuose tinkluose įsipainiojusias šakas į dangų. Tarp jų, viduryje lauko riogso sudegęs šarvuotis, pavažiavus toliau – krištolinių klestėjimo ir gerovės pertekliaus pilių griaučiai: pajuodę seni šiltnamių rėmai išdaužytais stiklais. Neprižiūrimi laukai aplinkui buvo apaugę kelius siekiančiomis žolėmis, bandančiomis paslėpti karo randus.

Antrasis apsaugos sektorius prasidėjo likus 20 kilometrų iki sienos. Čia jau stovėjo PKP su pakeliamu užtvaru ir nuobodžiaujančiais pareigūnais. Reikėjo pateikti asmens dokumentą bei dokumentą, suteikiantį teisę būti antrajame sektoriuje. Pro atidarytą langą ištiesiau raudoną Federacijos pasą, beje, irgi su ereliu, ir išvykimo vizą. Jaunas pasienietis kurį laiką žiūrėjo į vizą, galiausiai atidavė viską atgal ir liūdnu balsu palinkėjo gero kelio.

Trečiasis apsaugos sektorius jau buvo tas galutinis sienos kirtimo punktas. Kirtus Federacijos sieną arba kitaip – patekus į trečiąjį sektorių, sekė penkių kilometrų pločio demilitarizuota zona, niekieno žemė.

Paskutiniai dvidešimt kilometrų tirpo ir tolumoje jau mačiau į abi puses besitęsiančią metalinę spygliuotą tvorą, su kas kelis šimtus metrų iškeltais stebėjimo bokšteliais. Kartais ten pasodindavo ką nors gyvą, bet didžiąją laiko dalį šitą apleistą žemės užkampį stebėjo negyvos kamerų akys, kurias pažadindavo į laukinius žvėris sureagavę judesio davikliai.

Likus kokiems penkiasdešimt metrų iki trečiojo sektoriaus PKP, stovėjo „STOP“ ženklas. Už jo – pakeltas betoninis barjeras, priešais jį – spygliai. Likus paskutiniam stulpeliui iki ženklo, pro langą išmečiau Glocką. Tikiuosi, kitoje pusėje jo nebeprireiks.

Sustojau prie linijos ir laukiau. Senuko Shelby riaumojimas tiesiog draskė spengiančią tylą. Rankoje gniaužiau išvykimo vizą ir raudoną pasą.

Jaučiau, kaip pradeda daužytis širdis. Žinojau, kad išvykimas truks tiek, kiek truks patikrinti mano dokumentus. O tada bus kaip antram sektoriuje: viso gero, gero kelio. Čia niekas nesiūlys pasilikti, čia niekas nebandys atkalbėti. Nes čia niekam nerūpi. Ir penki kilometrai į nežinią.

Padaviau pareigūnui raudoną pasą ir išvykimo vizą. Jis pavartė vieną, pavartė kitą, pažiūrėjo tuo pačiu liūdnu žvilgsniu. Per raciją pasakė „praleisk“, atidavė man popierius ir pamojo man važiuoti pirmyn. Baltai raudonas užtvaras pakilo, toliau nusileido betoninė užtvara ir spygliai.

Pareigūnas mostelėjo ranka į priekį ir pasakė: „važiuok, davaj, važiuok“.

Stovėjau degalinėje su nepridegta cigarete dantyse ir pildžiau baką pigiu devymantru. Prisipildžiau dar du kanistrus. Už diržo pilvą spaudė Glockas, kurio, springdama ašaromis, geras tris minutes gėdingai ieškojau aukštoje žolėje prie to prakeikto stulpelio, kol pasienietis iš tolo stebėjo šitą gyvenimo lūžį.

Kai prie paskutinio PKP išgirdau „davaj, važiuok“, man nušvito protas. Nežinau, kodėl būtent tada, galėjo ir anksčiau šitas nušvitimas įvykti. Bet aš supratau, kad esu jobanas monstras. Pabaisa.

Prieš keturis su puse metų pasakiau Malenkovui, kad pakentėtų penkis metus ir išeis į laisvę. Dabar pyzdinu velniop nieko jam nepasakiusi ir po penkių mėnesių jis sužinos, kad zonoj teks prasėdėti dar penkiolika metų. Jei tai nėra išdavystė, tada aš nežinau, kas yra. Arba dar: nors sistemingai klampinau save į šūdą ir ėjau į tamsą, o kišenėje jau maigiau išvykimo vizą, kaip savo planą B, suviliojau Pavlovą, kuris mane įsimylėjęs jau nežinau, kiek laiko, ir ką aš turėjau suprasti daug anksčiau. Suteikiau viltį, o tada apsisukau ir išvažiavau. Ir šitie du žmonės mano tuščiame ir nykiame gyvenime turbūt yra svarbiausi, bet kažkodėl būtent juos du nusprendžiu nubausti skaudžiausiai.

Pakeliui atgal paskambinau Pavlovui.

– Vika, – atsiliepė.

– Gali kalbėti? – paklausiau kažkokios nesąmonės.

– Kur tu esi?

Jo balsas atrodė užkimęs.

– Čia, – pasakiau. – Atleisk man, čia buvo klaida. Man nereikia niekur važiuoti.

Grįžau apie dešimtą, gal vėliau. Buvau pasiruošusi atsiprašymo ir atgailos monologą. Ne, visų pirma, nežinojau, ar jis apskritai mane įsileis į namus. Ar tik lieps pasiimti daiktus ir nešdintis. Bet jis manęs laukė. Ir nieko nesakė, nieko neklausė, tik apkabino. Dėl ko jaučiausi dar šūdiniau.

Miegamajame prie lovos radau užtaisytą Waltherį. Čia jo tarnybinis. Kam jis čia? Ko jis čia prisigalvojo?

– Kas čia? – paklausiau, kai atėjo man iš paskos.

– Niekas, – atsakė stovėdamas prie durų ir ištiesė ranką.

Priėjus arčiau atidaviau jam ginklą. Nu, tikiuosi, nenupils jis manęs dabar iš keršto ar iš įniršio. Bet jis ištraukė dėtuvę, po to patikrino, ar vamzdyje nėra šovinio. Niekada nesu mačiusi Pavlovo su ginklu rankose. Ir dabar jis ten stovėjo prie durų liūdnu veidu, su pistoletu rankose, atsirėmęs į durų staktą, apsirengęs džinsais ir balta maike, nejuokauju, kaip koks Deanas ar Brando. Velniai rautų. Nugi kaip filme.

– Kokiom figniom čia užsiimi, kol manęs nėra? – paklausiau tokiu kiek žaismingu balsu.

Priėjau arčiau ir švelniai patempiau jam už tos maikės. Jis padėjo pistoletą ant komodos šalia, delnais apkabino mano liemenį. Prisiglaudžiau arčiau, rankomis glosčiau jo kaklą, pečius, rankas.

Prisiminiau, kaip Pavlovas kažkada svarstė, kad mes daug pasiimam iš savo šeimos. Ir tai buvo tiesa, norim to, ar ne. Ir tampame savo šeimos atspindžiu. Norim to, ar ne. Aš nebuvau labai artima su savo mama, bet, dievai, kiek daug aš iš jos vis dėlto išmokau.

Ji buvo bjauraus charakterio. Aš dar saldainis, su ja palyginus. Ir ji bardavosi su tėvu. O tas kantriai kentėdavo visus jos išsišokimus. Bet kiekvienas barnis visada baigdavosi vienodai: už uždarytų miegamojo durų. Ir kitą dieną viskas buvo puiku. Jokių nekalbadienų, jokio rėkimo, jokių skraidančių indų. Ir aš net nežinau, kodėl, kokia ten dinamika tarp jų iš tiesų buvo. Bet aš išmokau šitą elgesio modelį ir tai buvo vienintelis modelis, kurį aš žinojau. Ir jei iki šiol gal ir nebuvo taip nutikę, kad būčiau apšikus viską šitaip kardinaliai dėl savo kaltės, tai dabar nutiko, Pavlovo gyvenime buvau nelaimė nuo pat pirmos minutės ir aš, blet, nežinojau, kaip viską pataisyti. Todėl iš lėto segiau jo kelnių diržą.

– Pyksti? – paklausiau.

– Nepykstu.

– Turėtum pykti.

– Nepykstu.

– Aš tavo vietoje pykčiau, – pasakiau lėtai traukdama užtrauktuką.

– Aš džiaugiuosi, kad tu čia.

– Nesąmonė. Turėtum pykti.

– Nesąmonė yra tai, kad sugrįžai, – pasakė švelniai bučiuodamas.

Nesupratau, nežinojau, ką jis galvoja. Nežinojau, ar jis tikrai džiaugiasi, ar čia tik dar viena panetkė iš jo galvos, slepianti pyktį ir nuoskaudą. Kam tas ginklas? Ką jis ruošėsi daryti? Ar jau padarė? Bet į jo galvą įlįsti negalėjau. Užtat galėjau įlįsti į kelnes. Ką ir padariau, ačiū, mama, kad parodei, kaip gyventi.

05-23

Meditavau virtuvėje prie ant stalo auštančios kavos puodelio, kol mažasis Andriuša valgė savo pusryčius: arbatą ir ryžių paplotėlį, užteptą kažkokia žirnių maloše. Po valandos turi atvažiuoti ponia Ex, nuvežti jį į būrelį ir dar kažkur.

Pavlovas svetainėje telefonu riejosi su savo tėvu. Kažkas naujo.

Vakar buvau nusiteikusi būti atgailaujančia ir nuolankia meiluže. Bet vietoje kaltės išpirkimo gavau orgazmą. Ir net ne vieną. Išdulkino mane kaip laukinis. Neberūpėjo, kad gal net ir kaimynai girdėjo. Kas galėjo pamanyti, kad visus savo buvusius ir būsimus vyrus lyginsiu su juo. Bent jau kol kas. Tikiuosi, jam patiko ne mažiau, nei man.

Netruko į virtuvę atslinkti ir Maksas. Pašnairavo į mane pro antakius, tarytum su kažkokiu priekaištu.

– Dar valgysi? – paklausiau, kai mačiau, kad mažasis monstras susikimšo gerklėn paskutinį kąsnį.

Palinksėjo, užtepiau jam dar vieną paplotėlį. Maksas atsisėdo priešais ir išsitraukė cigaretę.

– Uždaryk duris, jei čia rūkysi, – pasakiau.

Nuo tada, kai jis čia gyvena, šitą frazę esu pakartojusi gal kokius šešis milijonus kartų. Ir vis dar neprarandu vilties, kad vieną dieną jis, blet, uždarys tas suknistas duris. Pašnairavo į mane piktai pro antakius ir pasidėjo cigę ant stalo. Dabar visi tyliai klausėmės svetainėje besirutuliojančios dramos.

Iš pokalbio nuogirdų supratau, kad ponas Vladimiras Vladimirovičius reikalavo „spręsti ponios Ex klausimą“. Taip, Pavlovo buvusioji net tik kad vis dar rezidavo savo uošvių namuose, bet faktiškai buvo jų išlaikoma. O pagrindo tam kaip ir nebeturėjo.

Reikalas čia buvo toks, kad su skyrybom ji prašovė ir prakišo viską. Liko basa ir durna. Rūpestingo uošvio paakinta bandė sugraudinti Pavlovą istorijoms apie išvykimą su vaikais atgal į rytus. Šita korta nepaėjo. Sekantis ėjimas buvo išgrūsti savo vaikus pas Pavlovą. Čia galėjau tik spėti, ji tikėjosi, kad Pavlovas susimaus ir vaikai bus parfutbolinti atgal jai. Kartu su išlaikymu. Ir, galimai, didesniu, nei buvo priteistas pirma, nes ji tarsi turės kažkokį moralinį svertą, kaip vienintelė galinti pasirūpinti vaikais. Todėl ir atgrūdo ji juos dar iki teismo sprendimo. Prašymo dėl vaikų gyvenamosios vietos nagrinėjimas bus tik kitą savaitę. Matyt, tikėjosi, kad atsiims Pavlovas tą prašymą ir nusižeminęs prašys pasiimti atgal vaikus. Todėl ir tepiau tą prakeiktą sumuštinį Andriušai. Nes dabar jis eis laiką leisti su Žana ir ši aišku paklaus, ar labai blogai ta pikta teta elgiasi.

Suskambo durų skambutis. Juk ji turėjo ateiti dešimtą, dar tik šiek tiek po devintos. Velniai rautų. O gal čia Daškevič siunčią kažką pasakyti „labas rytas“?

Atsargiai pravėriau duris ir pažiūrėjau pro tarpelį.

– Labas rytas, – išgirdau ponios Ex balsą.

– Labas rytas. Rodos, tarėmės dešimtą?

Ji demonstratyviai pažiūrėjo į laikrodį:

– Ak, tikrai. O aš kažką sutrukdžiau?

Tissot. Jos laikrodis.

– Andriuša dar nepavalgė.

– Tai aš palauksiu.

Mikliai pasikabino savo Louis Vuitton rankinę ir švarkelį, kurio etiketės nemačiau, nusiavė batus, ne Louboutin, bet žinau, kad ir tuos turėjo, ir greitai atitipeno paskui mane į virtuvę. Atsisėdau atgal prie stalo ir paskalambijau savo ataušusią kavą. Virtuvė prisipildė sunkaus muskuso ir rožių aromato. Ryškaus ir erzinančio, kaip ir ji pati. Žana pasisveikino su Andriuša, visaip jį ten mynkė ir niurkė, kol tas čiaumojo savo paplotėlį ir barstė trupinius ant stalo, cypė, kaip smarkiai jo pasiilgo. Tada mestelėjo lakonišką „Labas, Maksai“, į kurį jokio atsakymo nebuvo.

– Tai kaip jums čia sekasi? – paklausė tarsi visų iškart.

Tyla. Tada, nebesulaukusi atsakymo dėbtelėjo į mane. Patraukiau pečiais:

– Normaliai.

– Nu, Andriuša, ar gerai maitina tave? – paklausė glostydama Andriušai galvą, kol tas triauškino savo paplotėlį.

– Jinai neperka man saldainių, – piktai dėbtelėjo į mane baigęs kramtyti.

Vos nesusijuokiau. Nepatenkintas, matai, išpūstažandis, kad šokoladukų neperku. Nuo to incidento su vandens stikline pradėjau normuoti jam tuos sušiktus saldainius. Ir ne iš keršto, o kuo tyriausių ketinimų vedina. Tas vaikas buvo storas. Jis buvo neva alergiškas daugeliui produktų, tai maistą tekdavo gaminti iš to, kas lieka. O lieka nelabai kas: visokie ryžiai, kai kurios daržovės. Tai ponia Ex, kad pasilengvinti sau namų šeimininkės gyvenimą, šerdavo tą vaiką cukrumi. Cukinijų blyneliai be pieno, kiaušinių ir su žirnių miltais? Taip, skonis kaip šūdo. Bet nėra tokio šūdo, kuriuo nepataisytų keli šaukšteliai cukraus.

Išklausius mažojo tirono skundą piktai į mane dėbtelėjo ir motušė.

– Jis gauna daugiau saldainių, nei jam reiktų valgyti, – atsakiau.

– Bet jis gi vaikas!

Jau sunkiai, bet vis dar tvardžiau juoką.

– Taip, jis vaikas. Storas vaikas.

Žinojau, kad ji pasius. Bet tai buvo tiesa.

– Kaip tu gali šitaip kalbėti!!! Jo stambūs kaulai! Čia genetika tokia, kaip ir senelis jo stambus!

Nebesusilaikiau ir pradėjau kvatotis balsu. Genetika! Čia tokia nauja šokoladukų rūšis?

– Žana, prie ko čia genetika, – kaip įmanydama stengiausi susiturėti rimtai, – kai jis ėda vien cukrų?

– Jis neėda! Jis gi ne gyvulys! Jis nedaug valgo, augančiam organizmui tiek reikia. Tu vaikų neturi, ką tu išvis supranti?! O genai viską lemia, ir kokius gauni, tokius ir turi, ir nieko čia nepadarysi. Ir nereikia čia tyčiotis.

Užsidengiau ranka burną, kad nesikvatoti. Maksas sėdėjo priešais suspaudęs lūpas. Svetainėje Pavlovas rėkė, kad kažkas yra ne jo reikalas ir jam neįdomu. Žana sukluso. Džiaugiausi, kad kažkas nukreipė jos dėmesį.

– Su tėvu šneka?

Palinksėjau galvą. Žana demonstratyviai atsiduso.

– Kokie žmonės šiais laikais pasidarė… Žiaurūs ir neatjaučiantys…

Nežinojau, ar turėčiau čia kažką jai atsakyti. Na, susirask gi kokį nors darbą, moterie. Pažiūrėjau į Andriušą, tas jau, rodos, kramtė paskutinį kąsnį. Pagaliau, gal išsinešdins ji iš čia su savo problemom.

– Andriuša, eik rengtis, – pasakė, kai iš svetainės atėjo Pavlovas. Ir iškart nekantriai atsisuko į jį: – Čia su tėvu kalbėjai?

– Kalbėjau, – atsakė Pavlovas, stovėdamas tarpduryje.

– Ką tu jam pasakei? Pasakei jam ką nors? Jis meta mane į gatvę! Ir klausyk, mano kortelė nebeveikia, nesuprantu…

– Žana, tau reiktų susirasti, kur išsikelti.

– O, Dieve! – susiėmė už galvos. – Bet aš neturiu kur. Kur aš galiu išsikelti? Gal mes galim kur nors… pakalbėti… – pamosavo rankomis aplink.

Jau esu mačiusi šitą jos „pakalbėti“. Reiškia, pakalbėti apie pinigus. Kiekvieną kartą, kiekvienai progai pasitaikius ji prašinėdavo Pavlovo pinigų. Nežinau, kiek jis ten jai duodavo, kiek ne, stengiausi nesikišti. Gal aš per daug ir per dažnai lieku nuošalyje?

– Aš tau negaliu niekuo padėti, – atsakė jai Pavlovas.

– Gal mes galim kažkur kitur pakalbėti? – neatlyžo ji.

– Žana, jau viskas apkalbėta.

– Bet aš negaliu eiti į gatvę! Aš tau visą gyvenimą atidaviau, jaunystę savo! Ir va, še tau, ką gaunu mainais! – riktelėjo ponia Ex.

– Susirask darbą, susirask butą ir atsistosi ant kojų.

– Kokį dar darbą??? Kas mane priims? Aš visą gyvenimą atidaviau namams, vaikams! Viską paaukojau, viską dėl šeimos! Dirbau sunkiausią darbą – buvau mama, o dabar va, kokio dėkingumo sulaukiu.

Pavlovas stovėjo tylėdamas. Čia kaip socialiniuose tinkluose moterys kartais pasirašo „Dirbu mama“. Šiaip, kaip mama-darbuotoja tai ji tokia šiaip sau: vienas produktas su niekuo nesišneka ir, nenustebčiau, jei patylomis kurpia planą, kaip išskers vieną dieną savo klasiokus mokykloje, kitas – nušertas kaip paršas ir vos vos pats užpakalį nusišluostyti moka. Ji dar apsidairė, piktai dėbtelėjo į mane ir nuėjo ieškoti Andriušos.

Nuostabus rytas.

– Kaip man jie visi atsibodo, – pasakė Pavlovas, kaisdamas virdulį. – Prisisiurbę, kaip dėlės. Nežinau, kaip jų atsikratyti.

– Nekreipk dėmesio, vieną, kitą kartą palos ir atsibos galiausiai. Arba, sakau, galim kur nors išvažiuoti.

Anądien įkalbinėjau Pavlovą kur nors išvažiuoti. Na, ne į Sąjungą, bet kur nors čia. Kur geresnis oras, kur jūra, kur daugiau saulės. Ir jis spyriojosi, tik nežinau, ar spyriojosi, nes Federacija buvo didžiulė mėšlo krūva, ar tiesiog čia natūrali pokyčių baimė? Aišku, aš nebuvau niekur kitur, tik čia, Vakarų autonominėje gubernijoje. Ir norisi galvoti, kad, na, negali kitur būti taip jau visai blogai, bet pastarųjų dienų patirtis su vaikų auginimu parodė, kad, oj, kaip viskas gali būti sudėtinga, net ir ten, kur mažiausiai tikiesi.

– Vika…

– Taip, žinau, jau kalbėjom apie tai, bet aš rimtai. Kol Daškė neįkišo manęs į kaliūzę ir kol dar neištaškiau visų savo babkių kyšiams ir chujniai visokiai. Kur nors, na, dievai, juk šiuo metu Federacija kaip niekad išpampusi naujomis teritorijomis.

Pavlovas delnais pasitrynė veidą.

– O mes su broliu šitam visam plane kaip nors… – paklausė Maksas, kuris vis dar sėdėjo virtuvėje.

– Kol kas nėra jokio plano, – atsakė Pavlovas.

– O kokia tavo nuomonė dėl išvykimo? – paklausiau aš.

– Man pochuj.

– Čia ne nuomonė.

– Vis tiek jūs nuspręsit, kaip jums patogiau.

– Jeigu tau bus pochuj, tai, tikriausiai, taip.

– Andriuša nenorės niekur važiuoti.

– Nu, reiškia, darysim, kaip aštuonmetis pirdžius nori, – pasakiau ironiškai.

– Aš nenorėčiau niekur važiuoti, nebent į Sąjungą… Bet aš nenoriu gyventi pas mamą. Ir pas senelius nenoriu.

– Du prieš vieną, – ironiškai šyptelėjo Pavlovas. – Demokratijos grimasos, Vasilenko?

05-25

Idealiausias laikas skambinti žmonėms įvairiais reikalais yra dešimta valanda ryto. Tokiu laiku paprastai visi jau bus pabaigę dalyvauti visokiuose rytiniuose susirinkimuose ir pasitarimuose, bus išgėrę rytinę kavą iš aparato, bus permetę po nakties gautus elektroninius laiškus, o gal net į kai kuriuos ir atsakę, bet dar nebus įnikę į kokį rimtą, laiko ir susikaupimo reikalaujantį darbą. Taigi skambindami dešimtą ryto jūs nepertrauksite rytinių ritualų, bet kartu ir nesutrikdysite jau rimtesnio dienos darbo. Taip pat dešimtą labai paranku skambinti ir tokiems piliečiams, kaip aš, kurie einamuoju metu nėra susiję su niekuo nei darbo, nei tarnybos santykiais. Tikėtina, kad tokie piliečiai dešimtą ryto jau bus nubudę, papusryčiavę, jei likimas pasitaikė dosnus, ir pasirengę dienos iššūkiams.

Net nustebau, kai būtent dešimtą ryto suskambo mano „slaptasis“ mobiliakas, kuris nebebuvo jau toks ir slaptas. Akivaizdu, kad nei jaunasis, nei senasis Daškevič dešimtą ryto neskambins. Tokie paprastai skambina aštuntą: ryto arba vakaro. Ponas pirmininkas šimtu procentų skambintų aštuntą ryto. Aštuntą ryto, kai dar paskubomis rakini kabineto duris arba velkiesi paltą. Aštuntą, kai lipi laiptais į susirinkimų kambarį rytinei penkiaminutei. O tas kitas nuokruša skambintų aštuntą vakaro. Kai dar nemiegi, bet atsiprašau, skambinimas aštuntą vakaro jau yra asmeninės erdvės pažeidimas. Aštuntą vakaro skambantis telefonas savaime erzina, nesvarbu, gali net nežinoti, kas skambina. Jei skambina aštuntą vakaro, reiškia, kad arba kažkas mirė, arba kažkam reikia pagalbos, arba tu esi supistas Garis Daškevič ir nori pakvėpuoti į ragelį.

– Labas rytas. Ar su Vasilenko kalbuosi? – ragelyje Mikulskio balsu prakalbo pašnekovas.

– Klausau, – atsakiau.

– Čia jus toks Mikulskis Vladas patrukdė iš NTTD.

– Taip, prisimenu.

Jau maniau, kad Daškevič zajavas buvo ta vyšnaitė ant mano nesėkmių torto. Bet kur tau, kaip galėjome pamiršti. NTTD kaip koks maitvanagis ateina paskutinis paknibinėti mano jau žlugusios karjeros.

– Žiūrėkite, mes čia turime porą klausimų su jumis aptarti. Gal jūs galėtumėte kada užeiti pas mus į ofisą?

– Tai gal jūs tiesiog siųskite šaukimą ir aš atvyksiu. Ir, beje, atsisakau duoti parodymus, tai ten nepervarkite.

– Mes atsiųstume jums tą šaukimą, bet čia ne tokio pobūdžio klausimai.

O, dievai, kažkaip prisiminiau Karamaziną, amžiną jam atilsį, ir kai ten kalbėjau su jo viršininke kažkokia, kuri maksėjo kažką apie spec. liudytojus.

– O kokio, jei ne tokio? – paklausiau ironiškai.

– Mes gavome tam tikros informacijos.

– Nu tai kas?

– Čia ne telefonu pokalbis, ar jūs galite atvažiuoti į ofisą tiesiog? – išbėrė suirzęs Mikulskio balsas.

Nebeturėjau ko prarasti, todėl sutikau su paslaptingomis Mikulskio vilionėmis. Na, galų gale, juk jis davė man anądien tuos pokalbių įrašus, už ką jam niekaip neatsidėkojau.

Sėdėjome ketvirtojo skyriaus viršininkės Galinos Semaško kabinete. Čia ta pati Galina, kuriai skambinau ir knisau protą apie liudytojo teises dar tada, kai Karamazinas su baltakojiniu kolega atėjo paknisti protą Pavlovui. Viršininkė stovėjo atokiau, atsirėmusi į palangę, aš ir Mikulskis sėdėjome prie ilgo stalo, prie kurio netrukus prisėdo ir viso NTTD viršininkas Artūras Blagadarenka.

Viršininkas buvo jaunas, maždaug mano amžiaus, aukštas, šviesių, trumpai kirptų plaukų, išsišovusiais skruostikauliais, sėdėjo susimetęs į kuprą ir žvilgsnį įsmeigęs į stalą. Sprendžiant iš pavardės, buvo vietinis, ir aš tylomis džiaugiausi, kad štai ir vietinis padarė kažkokią karjerą čia. Nors tai nebebuvo svarbu.

– Pamenate, kai klausėte manęs apie velionio Karamazino tyrimus? – pradėjo Mikulskis, kai jau, rodos, visi pasisveikino, prisistatė ir įsitaisė savo vietose.

Nebyliai linktelėjau.

– Mes ten paanalizavome medžiagą, ką jis buvo surinkęs, – tęsė Mikulskis savo firminiu monotonišku balsu. – Pas jį buvo daug operatyvinės informacijos, iš pradžių buvo keblumų nustatant, su kuo jis ten bendravo. Bet mes atsekėme tuos žmones, dabar jie sutinka liudyti teisme slapo liudytojo statusu. Ne visi, tiesa, bet pakankamai nemažai. Ypač iš generalinės prokuratūros. Jūs, tikriausiai, girdėjote, kad Jegorui Rustafanovui buvo įvykdyta mirties bausmė?

Papurčiau galvą.

– Nesvarbu. Bet po šito žmonės gal pajuto sąžinės priekaištus, neaišku, bet dabar turime pakankamai duomenų, inkriminuojančių Steponą Daškevič, Aukščiausiojo teismo pirmininką. Poveikis teisėsaugos struktūroms buvo daromas įvairus: pareigūnai buvo paperkami arba pareigūnai buvo gąsdinami, jiems buvo grasinama. Visa tai buvo daroma, kaip mes galime įtarti, siekiant nuslėpti labai įvairaus pobūdžio veikas, ten tų epizodų yra daug, ne visas detales tik žinome. Bet čia gali būti platus tinklas organizuoto nusikalstamumo. Bet dabar pagal popierius maksimum, ką galime padaryti, tai traukti Steponą Daškevič už sūnaus Gario Daškevič dangstymą nuo baudžiamosios atsakomybės. Bet ir čia yra viena labai silpna mūsų tyrimo vieta. Duomenų apie Gario Daškevič padarytas veikas mes patys neturime. Ir teisme toks kaltinimas Steponui Daškevič gali žlugti vien todėl, kad jis, žinoma, sakys, kad toks tyrimas sufabrikuotas ir, jei mes neturėsime jokių įkalčių, liudijančių Gario Daškevič kaltumą, ar bent jau galimą kaltumą, mes neturėsime Stepono Daškevič motyvo. Bet mes visai netikėtai gavome tam tikros medžiagos, susijusios su Gariu Daškevič. Ten iš esmės jūsų surinkti duomenys.

– Mes suprantame, – pradėjo viršininkas Blagadarenka, – kad šiandien jūsų situacija nepavydėtina. Ir mes negalime duoti jums pažado, kad galime ištraukti jus iš viso šito chaoso. Bet supraskite ir mus. Jau seniai mūsų institucija tapo pajuokos objektu, kaip neveiksni ir tik imituojanti veiklą. Deja, nesame apsaugoti, kaip ir bet kas kitas, nuo poveikio iš šalies. Metodai visada yra tie patys: pinigai arba bauginimas. Karamazinas už šią bylą paaukojo gyvybę, po jo žūties iš baimės tarnybą paliko dar šeši pareigūnai. Šeši pareigūnai – tai yra visas skyrius.

– Kas ten per medžiaga?

Mikulskis pastūmė man geltoną aplanką. Atsiverčiau, ten buvo kopijos viso to, ką aš nusikopijavau paskutinę darbo dieną prokuratūroje.

– Čia Pavlovas atsiuntė?

Visi kaip teliukai sutartinai palinksėjo galvomis.

– Šiaip ir jūs pati galėjote tą padaryti, – papriekaištavo Semaško.

– Nu man buvo tokia mintis kilus išsiųsti šitą visiems, – pamojau plačiai rankomis priešais save, – į visas ministerijas. Bet žinot… Geriau sakykite, kuo aš jums galiu dabar padėti? – paklausiau.

Blagadarenka sėdėjo susidėjęs rankas priešais ir sunėręs pirštus, tarsi melstųsi:

– Suprantu, kad jūs nebe tarnyboje, bet gal galėtumėte plačiau pakomentuoti, kas yra surinkta prieš Garį Daškevič?

Čia buvo sudėtingas klausimas. Aš pasidariau kopijas visko, ką turėjau prieš Daškevič, ką dabar turėjo ir NTTD. Bėda, kad teismui to nepakaktų.

– Yra niuansų čia, – pradėjau, – oficialiai duomenų nėra surinkta daug. Jau po pirmųjų patikrų šitas Daškevič vaikigalis pradėjo kelti problemas. Praktiškai daugiau duomenų nebebuvo forminta. Ta prasme, aš ten kartais patikrindavau kur ne kur ką nors, daugiausiai tai kalbėjau su mano pažįstamais kitais, tai čia vėl – operatyvinė informacija. Bet mes… aš nieko neforminau, nes nebuvo prasmės.

– Gal galite plačiau papasakoti, kokią informaciją jūs turite, įskaitant ir operatyvinę? – paklausė Mikulskis. – Karamazinas daug rinko duomenų, operatyvinių žinoma, apie dviejų asmenų – samdomų smogikų – nužudymą Sedoje ir mes kiek žinome, ta byla pas jus buvo?

– Nuo ko čia jums pradėti, – atsidusau. – Žodžiu, buvo tokia Veronika Bauer. Stepo Daškevič eskortas. Nežinau, kas ten buvo tarp Daškevičių, bet senis nusamdė Veronikai apsaugą, tuos du iš Sedos, tipo, kad sūnus prie jos nelįstų. Nu, o Garis juos nukepė, motyvo aš nežinau, bet, nukepė ir paliko galų. Už kurių aš užsikabinau. Tą jis sužinojo ir atėjo pas mane su kyšiu. Aš paėmiau, neslėpsiu, bylą užraugiau ir padėjau į stalčių. Tada pradėjo rastis tos nužudytos moterys miškuose. Visai atsitiktinai tos bylos pakliuvo pas mane, nes aš dirbau su nužudymais tuo metu. Pirmiausia pas mane atėjo trys bylos ant sujungimo, žiūriu: opa, viena auka – Veronika Bauer. Kadangi jau žinojau tam tikrus jos ryšius, tai pradėjau kapstytis nuo tenai. Ir kuo aš toliau kapsčiau, tuo blogiau viskas darėsi, tie lavonai krito kaip rudeniniai lapai, kol galiausiai atėjo generalinė, tipo, tai ko jūs nieko neištiriat, o mes ką? Daškevič jaunesnis tuo metu dirbo advokatų kontoroje, pavadinimo nepamenu, bet ten turi būti prie kitų popierių. Ir jis važinėdavo į teismus ir aš patikrinau tvarkaraščius posėdžių, kur tik būdavo jo byla, maždaug tuo pačiu laiku buvo nužudytos tos moterys. Ir normalioje byloje, kai tokios aplinkybės išaiškėja, taip, tu jau kvieti asmenį į apklausą, tikrini jo alibi, ieškai liudytojų ir taip toliau. Nu bet mes nieko nedarėm, aišku. Tyrimą perėmė generalinė, viską jie ten sutvarkė, kaip reikia. Bet buvo naujų lavonų, tik tiek, kad Garis jų nebepalikinėdavo miške demonstratyviai, kaip anksčiau. Per savo garažinius draugelius sužinojau, kad jis samdydavo arba tiesiog kitaip priversdavo žmones tuos lavonus sunaikinti. Ir buvo vienas toks incidentas, kai Daškevič grasindamas liepė vienam tokiam garažiniui atsikratyti lavonu. O tas garažinis, nu aš jį pažįstu, jis dirba su mašinom, ne su lavonais. Išmetė tą lavoną belekur. Ir jis, aišku, atsirado. Pas Pavlovą šita byla atsidūrė. Ir vėl – atsitiktinai, nes po pažeminimo pareigose Pavlovas dirbo su nužudymais. Stepas Daškevič pradėjo skambinėti jam, Pavlovas ten į kalbas su juo nesileido, o liepė Bezrukovai priimti sprendimą dėl tos bylos. O ji, dovanokite, iš žioplumo ir nepatyrimo liepė tą bylą nutraukti. Ir Pavlovas nutraukė. O tada atėjo tas įsiutęs diedas ir pradėjo šaudyti prokuratūroje. Nu ir visi žinom, kuo tai baigėsi. Dar vienas dalykas, čia jau aš pati gal praleidau progą neišsišokti. Aš turėjau tokį incidentą Litvinskoj, kai ieškojome ten irgi serijinio žudiko, nu ir ten galiausiai baigėsi, kad jį kaip ir radom, bet aš pritvojau jį kastuvu. Man buvo užvesta byla dėl šito ir kadangi galėjau susipažinti su byla, susipažinau, ir ten buvo vaizdo įrašas iš degalinės, kuriame buvau aš, Danilko, tas žudikas, ir PK viršininkas. Bet dar tame įrašė buvo ir Daškevič mašina. Dėl to paskui tyrimą atnaujino toje byloje. Kriminalistai dar įvykio vietoje buvo radę nežinomo asmens pėdsakus, niekada nebuvo nustatyta, kas ten dar buvo. Bet aš manau, kad ten buvo Daškevič.

Kabinete stojo tyla. Mikulskis sėdėjo lediniu veidu, Blagadarenka žiūrėjo į stalą ir savo maldai sudėtas rankas, o Semaško purtė galvą, taip išreikšdama savo nepasitenkinimą.

– Ai, dar tiesa, girdėjau gandų, kad Garis Daškevič kažkada buvo aptiktas viešbučio kambaryje su negyva prostitute. Bet čia viena boba sakė, tai nežinau, ar net verta minėti…

– Ar yra kažkokių aplinkybių, galinčių diskredituoti jus, kaip liudytoją, – paklausė Semaško.

Pradėjau juoktis. Man atrodo, atsakymas į šitą klausimą yra trivialus.

– Nu, kaip čia pasakius, – atsakiau bandydama susiturėti.

– O kas būtent? – naiviai paklausė Blagadarenka.

Mikulskis atsikrenkštė.

– Na, pradėkime nuo to, kad ėmiau kyšį iš to paties Gario Daškevič.

– Bet niekas apie tai nežino? – paklausė Mikulskis.

– Nu ne. Tada aš sumušiau Daškevič.

– Čia smulkmena, – nukirto Semaško.

– Šitie jūsų garažų draugai liudytų teisme? – paklausė Mikulskis.

– Nežinau.

– Tiesa, o tas susišaudymas jūsų bute? – paklausė Blagadarenka. – Steponas Daškevič ir šioje byloje, mūsų duomenimis, darė poveikį. Bet ten tokios miglotos aplinkybės.

– Mano žiniomis, Garis Daškevič nusamdė žmones, kad mane pagrobtų.

– Čia jūs taip tiksliai žinote? – nepatikliai paklausė Semaško.

– Aš kalbėjau su žmogumi, kuris buvo atsakingas už vykdymą.

Ji vis dar negalėjo patikėti:

– Dovanokite, bet man kažkaip nesueina galai. Kaip jūs radote tą žmogų, na, kuris, kaip sakote, buvo atsakingas už šituos veiksmus?

Atsidusau.

– Kurį laiką dirbau su nuvarytom mašinom, čia po to, kai gavau nuobaudą, ir bendravau su tokiu jaunuoliu iš Šiaurinės garažų. Atsitiktinai sužinojau, kad Garis Daškevič lankosi jo garaže, atvaro ten mašinas remontuoti ir ne tik, kaip vėliau paaiškėjo. Tai po tų įvykių mano bute, pirmiausia, kur aš ėjau, tai pas tą vyruką į garažą. Ir jis žinojo, su kuo derėjosi Daškevič. Ir aš susitikau su tuo kitu žmogumi išsiaiškinti, kas ir kaip. Kodėl jo žmonės buvo mano bute, koks buvo susitarimas tarp jo ir Daškevič.

– Tai čia tie jūsų garažiniai draugai, taip? – pasitikslino Semaško.

Palinksėjau.

– Ir paskui su Daškevič jūsų konfrontacija, čia buvo kerštas? – paklausė Blagadarenka.

– Aš turėjau kažkaip reaguoti.

– Galėjote kreiptis į policiją, – pasakė Semaško.

– Aš ir kreipiausi, ir ką? Policija nesugebėjo išsiaiškinti, nei kas buvo mano bute, nei kokiu tikslu, nei kas šaudė. Ir ne, čia ne policijos nekompetencija ar neveiklumas. Tas tyrėjas, Lisovskis ar koks ten, jis labai ten iš pradžių gilinosi, klausinėjo, kėlė versijas visokias įdomias, o galiausiai ištriedė tokią istoriją, kad nežinau, ar jis ten pats patikėjo, ką pasakojo.

Semaško atsiduso.

– Žiūrėkite, – pradėjo Blagadarenka, – mes čia turime jums tokį pasiūlymą. Prievolės jokios nėra ir jei jūs nesutiksite, mes puikiai suprasime, kodėl. Bet gal jūs galėtumėte nueiti pas Garį Daškevič, jis šiuo metu, mūsų žiniomis, yra gydymo įstaigoje, neva dėl to, kad jis atsiimtų pareiškimą dėl sveikatos sutrikdymo, bet realiai paprovokuotumėte jį prisipažinti dėl nužudymų. Mes įrašytume tai ir tai jau būtų įrodymas teismui, mes galėtume perduoti bylą dėl Stepono Daškevič.

Pradėjau juoktis. Nu čia kas per planas. Kuris čia genijus sugalvojo, kad jo, čia super idėja, davai darom.

– Ką aš jam turėčiau pasakyti? Gari, atsiimki zajavą ant manęs, o beje, ar tu ten nužudei tas moteris? – paklausiau neslėpdama ironijos.

– Kam jau kam, o jums, Vasilenko, niekada nebuvo problemos sugalvoti, ką pasakyti, – tokiu pat ironišku tonu atsakė viršininkė Semaško.

Pašnairavau į ponią viršininkę, liežuvis tiesiog degė, kaip norėjau ką nors atsikirsti, bet taip tik patvirtinčiau, kad ji teisi.

– Nu gerai jau. Gal ką nors sugalvosiu.

05-26

Klaidžiojau iš vieno ligoninės korpuso į kitą, laiptų, koridorių ir neveikiančių liftų labirintuose ieškodama Ortopedijos ir traumatologijos skyriaus. C913. Čia buvo Daškevič palatos numeris, kurį ant geltono lapelio man užrašė Mikulskis. Ilgi koridoriai raitėsi ir šakojosi, kilo ir leidosi, čia laipteliai, čia pandusas, čia į kairę, čia į dešinę, ir rodėsi, kad vaikštau ratais. Ar prie šitos vaistinės jau buvau? Kodėl čia vėl registratūra, juk ją jau praėjau…

Prisiminiau, kai pirmą kartą pamačiau Daškevič. Kai jis atnešė man kyšį. Kai liepiau jam nusirengti mano virtuvėje, nes bijojau, kad jis turi paslėptus mikrofonus. Kas galėjo pamanyti? Dabar pati ėjau pas jį, o po mano Anthrax maike pilka lipnia juosta priklijuotas mikrofonas su siųstuvu.

NTTD sukurpė gražų planą-chuliganą ir vakar jie ten trise tokie buvo entuziastingi, vos kėdėse nusėdėjo, kad štai pagaliau, pagaliau ir jų valanda išmuš, bet neturėjau daug vilčių. Pusė tos jų bylos šakėmis ant vandens rašyta, sudirbs juos bet koks gudresnis gynėjas, o tokį, esu tikra, bet kuris Daškevič pasisamdys. Bet velniop NTTD, kelnėse nešiausi neregistruotą Glocką. Vis dar neturėjau dėklo, bet turėjau planą. Nu, nors kartą, nors kokį.

Kartais mirtis yra vienintelė išeitis. Kartais mirtis yra atsakymas. Aš nesitikėjau, kad Daškevič taip paprastai ims ir prisipažins apie savo darbelius, bet aš tikėjausi, kad man pavyks išprovokuoti jį mane užpulti. O tada aš išsitraukčiau tą Glocką, na, velniai nematė, kad jis neregistruotas, ir nupisčiau tą šūdo gabalą nuo vaizdo kartą ir visiems laikams. Kadangi NTTD viską įrašinėja, galėsiu įrodinėti būtinąją gintį. Nu ką nors sugalvosiu, galų gale. Dabar blogiau jau būti negali, jei ir yra šitam visam šūde dugnas, tai jis turi būti čia.

Nudžiugau ant sienos pagaliau pamačius didelę raidę C raudoname fone. Ortopedijos ir traumatologijos skyrius buvo devintame aukšte. Radau liftą, kuris, aišku neveikė. Kaip ironiška.

Išlindus iš laiptinės buvo trys koridoriai, užėjau į pažymėtą lentele „C901-925“. Koridoriaus pradžioje buvo slaugytojų postas. Čia mane iškart sustabdė moteriškė baltu chalatu ir juodais į kuodą susegtais plaukais.

– Oj, oj, mergaite, pas ką jūs? – šūktelėjo atsistojus.

Na, smagu, kad vis dar mergaitė, nes tas vamzdis kelnėse galėjo atrodyti dviprasmiškai.

– Aš į 915.

Nujaučiau, kad pas jaunąjį ponaitį patekimas gali būti ribojamas, todėl pasakiau kitos palatos numerį, tikėdamasi lengvai išsisukti. Palatos pagal numerius turėtų būti greta ir gal juodaplaukė iš savo posto net nesumos, kur aš ten užėjau. Bet dėl šito klydau.

– Pavardę sakykite.

– Kieno?

– Ligonio, pas ką jūs einate.

Nepaėjo šitas mano manevras. Nieko greitai nesugalvojau:

– Daškevič.

– Daškevič nepriima lankytojų, – nukirto.

– Bet aš tariausi.

– Nepriima jis lankytojų, ar jūs nesuprantate.

– Kodėl?

– Kas kodėl?

– Kodėl jis nepriima lankytojų?

– Nu negi jūs nesuprantate, yra taisyklės. Pas Daškevič jokių lankytojų.

Man patiko šita moteriškė. Kartais būna kitus žmones lengva suklaidinti ir sutrikdyti su klausimu „kodėl“. Kažko negalima, tada klausi, o kodėl negalima, jie tada pradeda mėtytis, nes priežasties, kodėl negalima, gal net nėra, ir galiausiai gauni, ko norėjai, nes jei neaišku, kodėl negalima, tai gal visgi galima? Bet juodaplaukė, matyt, pripratus atsimušinėti nuo visokių „kas-kur-kaip-kodėl-nuokočiatabletė“. Todėl sukalbėjau trumpą maldelę dievams, įkišau ranką į kišenę, ištraukiau banknotą, padėjau jį ant stalo ir uždengiau delnu.

– Kas čia yra? – nepatenkintu balsu paklausė moteriškė.

Norėjau sakyti „imk tiktai“, bet ištraukiau dar vieną banknotą ir padėjau greta pirmojo, abu uždengiau delnu. Moteriškė mostelėjo delnu viršun, suprask, kad pakelčiau ranką. Paėmė pinigus.

– Gerai, eikit, – pasakė tyliai.

Vardan dievo dolerio, sūnaus rublio ir šventosios dvasios markės, amen.

Eidama koridoriumi iki palatos iš kišenės išsitraukiau mobiliaką ir įjungiau garso įrašymą. Taip, teoriškai NTTD žiurkiukai turėjo sėdėti ten kažkur sulindę ir viską įrašinėti, bet nu niekada negali žinoti.

Užėjau į C913. Tai buvo viena iš tų mokamų vienviečių palatų, apipintų mitais ir gandais. Kaskart, kai buvo hospitalizuojamas koks nors garsus ar įtakingas asmuo, visada iškildavo klausimas, ar tikrai dabar jau tas ponas ar ponia guli aštuonvietėje palatoje su visu proletariatu. Visi mušėsi į krūtinę, kad tikrai taip, ligoninių vadovai aršiai neigdavo apie tokių neekonomiškų ir neracionalių sprendimų, kaip mokamos vienvietės palatos, egzistavimą, tačiau vis atsirasdavo gyvų liudininkų, kad tokios ekskliuzyvinės palatos visgi egzistavo. Ir štai aš buvau viena iš tų liudininkų.

Jei ne ligoninės lova ant ratukų, pati palata priminė labiau viešbučio kambarį, nei ligoninę. Didelis telikas ant sienos, šaldytuvas (arba mini-baras, čia jau kaip pavadinsime), spinta su veidrodžiu, kur ligonis gali stebėti, kaip gražiai jis sveiksta, rašomasis stalas su kėde, ant jo – gyvų gėlių puokštė. Na, tokioje aplinkoje tikrai žmogus gali sveikti, o ne vien egzistuoti ir laukti vakarinės diazepamo tabletės iš tos juočkės rankų, kuri, kai paklausi jos: „sesute, nuo ko čia vaistukai?“, pasakys: „geriam, geriam, ponas“.

Daškevič sėdėjo ant lovos ir maigė planšetę, kai nesibeldusi užėjau. Pamatęs mane žiūrėjo išpūtęs akis, akivaizdu, kad ko jau ko, o manęs nesitikėjo pamatyti. Ak, bet tas gyvenimas. Niekada nežinai, kas gali laukti už durų.

– Kaip sveikatėlė? Net negalvok, – pasakiau, pasikrapščiau kelnėse, išsitraukiau Glocką ir nukreipiau į jį, kai mačiau, kad jis jau graibo tą mygtuką, kuris suskambėtų pas dievų apdovanotą moteriškę slaugytojų poste.

– Ko tu čia atsivilkai, kūrva?

– Dėl tavo zajavo. Kur ant manęs parašei.

Įsikišau Glocką atgal į kelnes.

– Sėsi į kaliūzę, pinda tu, už šitą, ką man padarei!

Prie Daškevič lovos stovėjo du ramentai, kas leido spėti, kad kelius supisau jam smarkiau, nei planavau.

– Jei aš sėsiu, tai ir tu sėsi, pats žinai, už ką.

– Už nieką aš nesėsiu. O tau pizda bus, rysi šūdus kaliūzėj, dvokianti šliūcha tu!

– Yra filmuota medžiaga, Daške. Išeis ji į viešumą, pizdakas tau, o labiausiai tai pizdakas tėvui tavo.

– Pisi protą čia, – pasakė, bet mačiau, kaip jo veidas apsiniaukė.

Išties, pisau protą. Šiaip pareigūnas negali įtariamajam ar liudytojui meluoti apie įkalčius, kurių neturi, taip siekdamas išgauti prisipažinimą. Bet aš jau nebuvau pareigūnas. Tai darau, ką noriu.

– Nepisu. Yra įrašas iš degalinės. Tu ir tavo draugelis.

– Ką tu čia nusišneki! Koks, blet, draugelis???

– Tas pats draugelis, kurį paskui nupisau nuo vaizdo, – atsirėmiau alkūnėmis į lovos kraštą ir plačiai nusišypsojau.

NTTD labiau norėjo prisipažinimo apie tas moteris miške, bet pradėjau nuo šito. Klausimas, ar Danilko ir Daškevič buvo susiję, ar Daškevič buvo tas „ketvirtas asmuo“ fermoje man labai ilgai nedavė ramybės. Kada galėtų būti geresnis laikas šį klausimą užduoti, jei ne dabar? Ir iš Daškevič reakcijos mačiau, kad spaudau reikiamus mygtukus. Žinojau, kad jei bandysiu provokuoti jį apie tų moterų nužudymus, jis išsivartys. Nes ten nieko tokio labai inkriminuojančio nebuvo, tie nužudymai tikrai buvo švarūs. Jis tą žinojo, mes tą žinojom, visi tą žinojo. Bet jo ir Danilko meilės istorija gal ir nebuvo tokia švari.

– Tu nieko neįrodysi!

– Mes turim DNR.

Dar vienas akiplėšiškas melas. Neturėjom niekur jokio DNR. Ir jei čia būtų apklausa, tai galėčiau jau dabar susikišti ją, kur nesueina. Bet čia nebuvo apklausa, čia tik NTTD rinko operatyvinę informaciją, kurios greičiausiai niekada niekur taip ir nepanaudos. O Daškevič kuo toliau, tuo labiau nervinosi, muistėsi, jo veidas darėsi skaisčiai raudonas.

– Meluoji.

– Nemeluoju, ekspertai rado plauką.

Vos susiturėjau nesusijuokus. Plauką jobaną!

– Ten ne mano plaukas!

– Kieno gi daugiau, Daške, jei ne tavo?

– Ten Romo plaukas, jis dėl viso kaltas! Jis ten, suka, kišdavo rankas, blet, kur nereikia!

Nusijuokiau. Kažkaip reikėjo maskuoti džiugesį mano sielos iš Daškevič lūpų išgirdus Danilko vardą. Ir ne, aš jo neminėjau nė karto, čia iš jo burnos šita plaštakė išskrido.

– Žiūrėk, dabar aš paimu, va, tavo plauką nuo čia, – ir pavaizdavau, kad nuo lovos kažką paimu. Nors nu nebuvo ten jokio plauko, gal įsijaučiau kiek, na, šiek tiek dramos dar niekam nepakenkė. – Ir nešu tą plauką ekspertams. Koks, Daške, bus atsakymas?

Daškė nieko nesakė, tik pasimuistė lovoje ir garsiai šnopavo.

– Tai atsiimsi tą zajavą, ar ne, sutrauka tu? – iškošiau per dantis, truktelėjau už galo lovą ir trinktelėjau į sieną.

Daškevič susimuistė ir ranka prisidengė galvą, tarsi ketinčiau jam smogti.

– Tu psichinė!

– Čia tu psichinis. Bet užsirovei ant to, ant ko nereikėjo rautis. Dar bandysi stoti man skersai kelio, sėsi už viską, ir už tai, ką ten su Danilko išdarinėjai, ir už Bauer sėsi, ir už visas kitas.

Daškevič grabaliojosi ramentus prie lovos ir ketino stotis.

– Jos visos nusipelnė to, ką gavo, – iš pykčio drebančiu balsu pro sukąstus dantis pasakė Daškevič, vis dar garsiai kvėpuodamas ir stodamasis nuo lovos. – Jos buvo visos kūrvos. Pasileidėlės. Purvinos moterys. Dabar jos švarios.

– Čia tu jas taip išvalei? – paklausiau ironiškai.

– Mirtis jas išvalė. Aš tik joms padėjau. Šlykščios moterys, stervos, žergiasi prieš kiekvieną kotą ir dar mėgaujasi tuo, blet!

– Tavo motina irgi bent vieną kartą prieš kotą išsižergė.

– UŽSIČIAUPK! Kūrva! Užčiaupk savo purviną burną! Ateini čia, šneki, paskui su ta pačia burna bybius čiulpi! Dvokia nuo tavęs šūdu ir paleistuvyste!

– Daške, o papasakok, iš kokio tarpukojo pats iššliaužei, ką?

– Sterva jobana tu, tu dar atsiimsi! Tu purviniausia iš jų visų. Joji ant kiekvieno koto, kūrva tu netašyta. Išpisiu tave per šikną ir pakabinsiu ant medžio, kad dvėstum, kaip kalė, kaip kūrvai ir priklauso!

– Laukiu nekantriai, tik abejoju, ar po mūsų paskutinio susitikimo tu išvis dar pajėgus ką nors pisti, – tęsiau tuo pačiu ironišku tonu ir mirktelėjau jam akį.

Daškevič garsiai šnopuodamas klibikščiavo palei lovą, nerangiai statydamas kojas ir makaluodamas tais savo ramentais, su kuriais, aiškiai, nežinojo, ką daryti.

– Tu kentėsi, kūrva tu, pažadu tau, nudirsiu tau šitą tavo purviną dvokiančią skūrą, kekše tu dvokianti!

– O eilėraštukas bus?

Erzinau Daškę, kaip išmanydama. Stovėjau lovos gale, laukiau, kol jis prieis, o tada planavau nuvemti dar ką nors apie jo motiną ar jo nudaužytą vyriškumą, nes šitos dvi temos, atrodo, buvo skaudžiausios, tikėdamasi, kad gal užsimos jis man tais ramentais per makaulę. Net buvau pasirengusi praleisti vieną smūgį, gaut guzą ant kaktos, na, dėl vaizdo. Kad jau tikrai buvo tas kėsinimasis, realus ir pavojingas.

Daškevič atklibinkščiavo iki lovos galo ir sustojo tiesiai priešais mane. Ant rašomojo stalo gulėjo jo mobiliakas, greičiausiai, jo jis čia ir kėblino pasiimti, jau skambins tėtukui pasiskųsti.

– Traukis, blet! – išstenėjo.

Kas galėjo pagalvoti. Jam už nugaros buvo atviras langas. Karšta diena, atviras langas ir Daškė su ramentais tiesiai priešais tą langą. Jaučiau, kaip nugara teka prakaitas. Žengiau du žingsnius į priekį ir lengvai jį stumtelėjau. Daškė žengtelėjo žingsnį atgal ir atsirėmė į palangę, šiek tiek pasimetė, apsidairė, tarsi nesitikėjęs, kad taip arti už jo nugaros buvo langas. Tas langas, pro kurį jis tuoj skris anapilin.

Jis ištiesė į mane vieną ramentą, užsimojo, lyg bandydamas gintis. Paėmiau kaire ranka už to ramento ir iš visų jėgų stūmiau atgal, koja spyriau į jo kairį kelį, nesmarkiai, bet tiek ir tereikėjo. Jis sumykė ir iš skausmo tūptelėjo ant palangės. Viena ranka paėmiau už jo kairės blauzdos ir pakėliau, o kitą uždėjau ant krūtinės ir pastūmiau. Kadangi rankose jis laikė ramentus, nesuspėjo susigraibyti už rėmo ir išsivertė lauk. Atsitraukiau, po poros sekundžių išgirdau duslų smūgį. Priėjau atgal prie lango, apsidairiau – priešais nieko nebuvo, matėsi pora tuščių suoliukų, tvora ir miškelis. Pažiūrėjau žemyn, apačioje buvo nenaudojamas įėjimas į pastatą su stogeliu, Daškevič nejudėdamas gulėjo ant to stogelio, o po jo galva plėtėsi juodo kraujo bala.

Pastovėjau palatoje dar kelias akimirkas, bandžiau įsijausti į situaciją, kurią ketinau suvaidinti. Dar kartą priėjau prie lango, Daškė niekur nedingo. Išsitraukiau telefoną, sustabdžiau įrašą. Nesusilaikiau ir padariau nuotrauką. O tada su trenksmu pro duris išlėkiau į koridorių. Nulėkiau pas juočkę. Sesute, sesute, nelaimė. Daškevič iššoko. Kur iššoko? Pro langą. Nepatikėjo, nubėgo į palatą. Nu tikrai, iššoko. Pasišaukė Dievo. Niekas neatsakė, todėl grįžo į savo postą, paskambino skyriaus vedėjai, tada, matyt, gavusi instrukciją – policijai. Man patiko ta juočkė, paskambino į 112, sako „atsiprašau, nežinau, ar čia jums reikia skambinti, bet pas mus čia universitetinėje ligoninėje savižudis“. Kurį laiką aiškinosi, kokios ten „stadijos“ tas savižudis.

Besiklausant suskambo mano telefonas. Mikulskis.

– Kas ten pas jus vyksta? – šiek tiek sunerimusiu balsu paklausė.

Paėjau į šoną.

– Daškevič… iššoko pro langą. Jis prisipažino ir iššoko.

Mikulskis atsiduso.

– Ar jūs įrašėt, ką jis sakė? – paklausiau.

– Įrašėm…

– Ar aš galiu sakyti policijai, kodėl aš čia buvau?

Kitoje pusėje stojo tyla.

– Palaukit minutę.

Greičiausiai Mikulskis nubėgo pas Blagadarenką pasitarti.

– Sakykit, kaip buvo, – galiausiai gavau nurodymą.

Užjutę neįprastą oro judėjimą koridoriuje šlubi ir raiši ligoniai pradėjo kaišioti galvas iš palatų, domėtis, kas gi čia vyksta, ir uoliai raportuoti tiems kitiems, visiškai imobilizuotiems. Na, traumatologijos skyrius čia visgi. Juodaplaukė į klausimus neatsakinėjo ir liepė „ponas, prigulkite, jums negalima vaikščioti“. O kaip tyčia kažkam nuo skausmo tabletukės, kažkam basono.

Po gerų penkiolikos minučių į postą paskambino patruliai. Kaip supratau iš juočkės atsakymų, klausė, kur čia eiti. „Einat pirmiausia pro pagrindines duris, iki stiklinės sienos, tada ten dešiniau, pro liftą koridorium tiesiai, ne, ne, liftu nevažiuoti, prie vaistinės pasukti į kairę ir iki galo, tada vėl į kairę ir kur bus laiptai, tai į antrą aukštą, tada koridorium tiesiai iki pat galo, tada į dešinę pro stiklines duris…“ Po dar kokių septynių minučių patruliai vėl paskambino. „Prie kokios vaistinės?.. Ne, ne, jūs ne ten nuėjote…“

Po gero pusvalandžio nuo iškvietimo du išprakaitavę patruliai pasirodė koridoriaus pradžioje. Nuėjo į palatą, pažiūrėjo žemyn, sprendė, ar reikės ugniagesių lavonui nukelti. Nekvietė, iškvietė morgą. Girdėjau, kaip kalbėjo su budėtoju, tarėsi, kokiai kategorijai priskirti įvykį: „Savižudis, kokia čia kategorija?.. Gatavas, gatavas… Teisėjo gi sūnelis čia… Nu tai gi tas pats… Nu, che che, matai kaip. Tai C čia bus, davaj tada… Ai, tai surašysiu paskui…“

Pagal instrukciją C kategorijos įvykiai, tai tokie įvykiai, kai asmens, kuriam reikalinga policijos pagalba, gyvybei, sveikatai arba jo didelės vertės turtui negresia pavojus. Vienas iš patrulių nusileido iki antro aukšto, išlipo ant to stogelio, uždengė lavoną paklode, kurią padavė juočkė.

Kol patruliai klaidžiojo koridoriais, aš ruošiausi. Dėliojau žodžius, ką ir kaip sakysiu. Bet niekas nieko neklausė. Niekas nepildė jokių protokolų. Tik paklausė, kaip jis iššoko, pasakiau, kad priėjo prie lango ir atsilošė atbulas. Dar paklausė, ar žinau, kodėl, pasakiau, kad jis prisipažino apie padarytus nusikaltimus. Užsirašė mano pavardę.

Kartais stebėdavausi, kaip mane kartais netikėtai lydi sėkmė. Atrodo, na, dabar tai jau įkliūsiu, bet neįkliūnu. Tas patrulių pokalbis… Jie pažino Daškiuką, žinojo, kas jis toks. Jaučiau tokį nebylų palaikymą kartais. Kad ir dabar. Na, juk aš buvau vienui viena palatoje su Daškevič, bet jie net neužsiminė, nepaklausė, ar kartais nebuvo kokio konflikto, provokacijos ar panašiai. Ir, greičiausiai, grįš į komisariatą, banaliai supildys protokolą, kad atvyko pagal iškvietimą, savižudis, iškvietė morgą, taškas.

Viskas buvo tarsi kažkokiam sapne. Blogiausia, kas dabar galėjo atsitikti, tai kad iš šito sapno nubusčiau ir paaiškėtų, kad šiandien trečiadienis, šiandien bus nagrinėjamas mano suėmimo klausimas ir kad viskas yra taip pat, kaip buvo vakar.

Grįžau namo, grįžo Pavlovas, aplink šmirinėjo tos dvi alkanos burnos, kurias reikėjo kažkuo užkimšti. Šitas mano ekscesas galėjo lengvai išvirsti į skandalą, proporcijomis gerokai aplenksiantį tą nemalonų incidentą prokuratūroje. Bet kol kas tyla, tyla tiek policijos suvestinėje, tiek naujienų portaluose. Žinoma, suvestinę atnaujins turbūt tik rytoj. Nežinojau, ko tikėtis ir ko laukti. Daškevič jau turėtų žinot apie viską. Jis žinos, kad aš ten buvau.

Po vakarienės sėdėjome su Pavlovu miegamajame. Bijojau jam sakyti, ką pridirbau. Juk turi kažkur būti ta riba. Dauguma žmonių pragyvena ilgus gyvenimus ir neatima nė vienos gyvybės. Man trisdešimt ir mano vaiduokliams suskaičiuoti jau nebepakako vienos rankos pirštų.

Mirtis neatrodo kaip išeitis tol, kol nenueini tuo keliu. Kol neprarandi tos kruvinos nekaltybės. Pirmą kartą aš tikrai gyniausi, drebančiom rankom spaudžiau pistoletą, nežinojau, ką darau, verkiau, jaučiau kaltę, bijojau. Bet su kiekvienu numirėliu ta riba tarp būtinojo reikalingumo ir tiesiog ėjimo lengviausiu keliu trynėsi. Ir dabar bijau vienintelio dalyko: kaip toli galiu nueiti. Nes mirtis buvo išeitis. Mirtis buvo sprendimas. Ir kuo toliau, tuo lengviau buvo eiti šituo keliu.

Daviau Pavlovui paklausyti įrašo, kurį padariau mobiliaku, o pati tuo metu pasidėjus ant kelių laptopą naršiau visus naujienų portalus, kokius tik galėjau prisiminti. Nieko nebuvo, jokios žinutės, jokio pranešimo.

– Tai jie visgi buvo susiję su Danilko. Daškevič buvo tas ketvirtas žmogus fermoje, – pasakė Pavlovas, baigęs klausyti įrašo.

– Taip išeina, – palinksėjau.

– Tai gavo NTTD, ko jiems reikėjo?

– Nu jiems reikėjo kažko, kas būtų motyvas seniui Daškevič daryti įtaką.

– O tai jie perduos paskui šitą medžiagą prokuratūrai? Nes čia vėl reiktų naujinti tyrimą.

– Nėra dėl ko naujinti.

Jaučiau, kaip daužėsi širdis, o galvoje sukosi vienintelis žodis. „Nužudžiau“. Dabar, žinoma, Pavlovas pasmalsaus, o kodėl gi nėra ko naujinti. Ir štai, stosiu prieš jo teismą, kuriame, tikriausiai juridiniu žargonu ir teisinių spragų bei kolizijų išmanymu nebeišsivartysiu.

– Kaip suprast, nėra dėl ko? Tai jeigu Daškė bendrininkas…

Paėmiau telefoną, suradau tą paskutinę nuotrauką, tą nuotrauką, kurią padariau persisvėrusi per palatos langą, tą nuotrauką su juodo kraujo klanu. Parodžiau Pavlovui.

– Čia jis? – paklausė.

Palinksėjau. Pavlovas žiūrėjo į nuotrauką telefone. Laukiau, kol paklaus, kas čia atsitiko, ar Daškiukas pats iššoko. Bet jis neklausė. Ar dėl to, kad atsakymas buvo akivaizdus? O gal jis nenori žinoti? Ar nuėjau per toli?

Pavlovas pasislinko arčiau, paėmė mano laptopą ir padėjo į šalį. Pradėjome bučiuotis ir netrukus jau gulėjau po juo.

– Neklausi, kas jam nutiko? – paklausiau, kol jis bučiavo man kaklą.

Pavlovas akimirkai liovėsi daryti, ką daręs, ir pasirėmė rankomis virš manęs.

– Tas šūdžius gavo, ko nusipelnė, – pasakė.

– Jo, bet…

Norėjau visgi iškvosti Pavlovą, kurioje jo vertybių skalės vietoje atsidūrė šitas mano poelgis, bet jis mane pabučiavo neleidęs pabaigti klausimo. Išteisino? Amnestija? O gal malonė? Atsegiau jo kelnių diržą. Kad netrukus gausiu malonę, net neabejojau.

Nuo tada, kai vos vos nepabėgau į Sąjungą, kažkas pasikeitė. Nebegesinom šviesos, nebesislėpėm po kaldrom ir nebesislėpėm vienas nuo kito. Bet ne tik tai. Ir jis pasikeitė. Aprėkė tėvą, užblokavo Žanai kreditkę. Lyg būtų gavęs antrą šansą. Gyventi savo gyvenimą taip, kaip visada norėjo. Taip, kaip manė esant teisinga. Nors iš tiesų tą antrą šansą gavau aš, kai apsisukau ir grįžau bandyti vėl. Ar eiti toliau į tamsą.

05-27

Trečiadienis, šešios minutės po devintos. Sėdėjau teismo koridoriuje, posėdis, žinoma, vėlavo. Priešais mane apsitaisęs mantija sėdėjo prokuroras iš generalinės, nuleidęs akis į bylą, apsimetinėjo, kad įdėmiai kažką ten studijuoja. Netoliese sienas ramstė nukentėjusiojo advokatas. Toks Berkuckas. Iš didelės advokatų kontoros. Tokios, kurios ofisas senamiestyje. Pono pirmininko klika. Neteko jo matyti eilinėse baudžiamosiose bylose, bent jau ne tokiose, su kokiomis dirbau aš pastaraisiais metais. Bet jaučiau, kad prasidėjus nagrinėjimui, šito pono sąskaita su keturženkle suma atsiras ir mano byloje.

Penkiolika po devynių atėjo teisėja su posėdžių sekretore. Dar dešimt minučių jungė visokius ten kompiuterius ir įrašinėjimo įrangą.

Pusę dešimtos pradėjome posėdį. Teisėja prisistatė, Regina Nalševskaja. Neturėjau pas ją nė vienos bylos. Tikriausiai teisėjai, su kuriais aš tiesiogiai dirbau, arba nusišalino patys, arba tiesiog nebuvo paskirti klausimui nagrinėti.

– Teismas nagrinėja generalinės prokuratūros baudžiamojo persekiojimo departamento prokuroro Roberto Dragun prašymą, – pradėjo teisėja, liežuviu krapštydama iš dantų pusryčių ar rytinės kavutės su torčiuku likučius, – skirti kardomąją priemonę, suėmimą, įtariamajai Viktorijai Vasilenko ikiteisminiame tyrime, medžiagos numeris 57-1-02468-15, pagal Eurazijos federacijos baudžiamojo kodekso šimtasdvidešimtdevintą straipsnį, nužudymas. Posėdyje dalyvauja, – ir linktelėjo sekretorei, kuri perskaitė atvykusiųjų pavardes ir procesinį statusą. Berkuckas atstovavo nukentėjusiajai pusei, kas sudomino teisėją:

– Advokate, jūs ką konkrečiai atstovaujate?

– Nukentėjusiuosius, gerbiama teisėja… Nukentėjusiąją.

– A kas čia nukentėjusieji? – suraukusi antakius atsisuko į sekretorę, paskui pavartė tuos tris lapus byloje.

Berkuckas stryktelėjo iš vietos:

– Nukentėjusiąją pripažinta nužudytojo motina Hana Halina Naza... Nazarenkova, – išmykė pasklaidęs kažkokius popierius ant stalo.

Dievai, na, savo kliento pavardę gal jau reiktų prisiminti. Bent posėdžiui.

– O kas čia per įgaliojimas? – teisėja vėl suraukė antakius ir pažiūrėjo į sekretorę. – Kas per pel… paliat… slaugos… kas čia yra?

– Matote, gerbiama teisėja, – vėl nuo kėdės stryktelėjo Berkuckas, – ponia Hana gyvena slaugos ligoninėje.

– Nu tai kas? Kodėl ne jos įgaliojimas išduotas? – atsisuko į Berkucką.

– Gerbiama teisėja, poniai Hanai yra nustatyta senatvinė dimensija.

Porą sekundžių teisėja su tokia solidžia panieka žiūrėjo į Berkucką.

– Demencija, turite omeny, advokate, – pasakė lėtai. – Ir čia jai veiksnumas apribotas, taip?

– Taip, gerbiama teisėja.

Nalševskaja ant nosies galo užsidėjo akinius, atsivertė pilką knygutę, pavartė. Tada atsisuko į Dragun, kuris sėdėjo nejudėdamas vis dar įsmeigęs žvilgsnį į stalą. Ji žiūrėjo kelias akimirkas į jį, bet nesulaukė jokio dėmesio.

– Prokurore, – pasakė.

Dragun atsistojo nepakeldamas akių nuo tų savo popierių, kuriuos pusė valandos skaitė koridoriuje. Dievai, per tiek laiko jau galėjo mintinai išmokti tą savo nusususį prašymą nuo pradžios iki pabaigos ir nuo pabaigos iki pradžios…

– Aš dabar skaitau kodeksą, – pasakė teisėja ironiškai, sakyčiau, kaip įrašinėjamam ir protokoluojamam posėdžiui, kiek per daug ironiškai, – čia parašyta, kad nukentėjusiuoju pripažįstami mirusio asmens šeimos nariai, kurie dėl to asmens mirties patyrė fizinės, turtinės ar neturtinės žalos. Čia šita ponia… Čia buvo kažkokia žala nustatyta?

Šiaip jau šeimos nariai visada pripažįstami nukentėjusiaisiais. Ryškiai čia civiliako teisėja pakliuvo.

– Šeimos nariai pagal nutylėjimą pripažįstami nukentėjusiaisiais, – šaltu balsu atsakė Dragun tą patį, ką aš ir pagalvojau. – Žala konkrečiai nenustatinėjama, preziumuojama, kad patirta visais atvejais bent jau neturtinė žala.

– Kokia dar neturtinė, gi ji čia su tom savo dimensijom ar išvis supranta, kad tokioje byloje dalyvauja?

Berkuckas stryktelėjo iš vietos:

– Gerbiama teisėja, ponia Hana…

– Advokate, ar jums buvo užduotas klausimas? – pasakė tokiu jau nelabai draugišku tonu teisėja, žiūrėdama į Berkucką pro akinius.

– Atsiprašau, gerbiama teisėja, aš tik norėjau…

– Ačiū, advokate, prisėskit.

Ji dar pasišiureno savo popieriuose, užvertė pilkąją knygutę ir pažiūrėjo į Dragun.

– Tai, prokurore, prašom, koks jūsų prašymas, – linktelėjo.

– Generalinė prokuratūra prašo, – lėtai dėliojo žodžius, – įtariamajai Viktorijai Vasilenko skirti Eurazijos federacijos baudžiamojo proceso kodekso šimtas dvidešimt antrame straipsnyje numatytą kardomąją priemonę – suėmimą. Prašymo motyvai išdėstyti teismui pateiktame, – atsikrenkštė, – prašyme.

– Tai pakomentuokite teismui ir proceso da… – vėl pradėjo ji savo suirzusiu tonu. – Oj, ne, palaukit.

Posėdžiai buvo įrašomi ir protokoluojami pagal įrašą. O tvarka nagrinėjimo buvo tokia, kad tam tikri klausimai sprendžiami tam tikru eiliškumu. Ir aš sakiau, kad man šita teisėja nematyta, greičiausiai specializavosi kokiose nors kitokiose bylose. Atstovų klausimą ji ten korekt išsprendė, kaip ir bet kokioje kitoje byloje, su tom dimensijom ten toks keistas lyrinis nukrypimas buvo, bet ne esmė. Tik štai šitai bylai atskiro paruoštuko nepasidarė, jai ten turbūt pasakė kas nors: „Reginute, nu išnagrinėk šitą, čia paprastas klausimas“. Aš vis dar neturėjau gynėjo ir tą klausimą jai reikėjo išspręsti, tai yra jai reikėjo įvertinti ir nuspręsti, ar galima suėmimo klausimą nagrinėti man neturint gynėjo. Ji pasitrynė kaktą, o aš stengiausi laikytis santūriai.

– Vasilenko, jūs dar neturite gynėjo? – tarsi paklausė, tarsi konstatavo, piktai žiūrėdama į mane.

Santūriai atsistojau.

– Ne, gerbiamas teisme. Man nepavyko susirasti advokato, kuris sutiktų mane ginti šioje byloje.

Mačiau, kaip ji vos vos susilaikė nepavarčiusi akių iš nepasitenkinimo. Man jau įdomu, kaip ji savo bylas nagrinėja, irgi šitaip akis varto?

– Jūs galite kreiptis dėl valstybės garantuojamo advokato.

– Taip, gerbiamas teisme, bet aš tikėjausi susirasti advokatą savarankiškai.

Teisėja atrodė suirzusi. Atsiduso ir iš nepasitenkinimo papurtė galvą. Iš tiesų tai ji turėjo man paaiškinti konkrečiai apie mano teisę turėti gynėją, nuo kada aš tą teisę įgyju, kokia tos teisės apimtis, kada ir kaip aš galiu atsisakyti gynėjo ir taip toliau. O ne „jūs galite kreiptis“. Bet aš čia blet ne baudžiamojo proceso pradmenų paskaitos atėjau skaityti.

– Kokia proceso dalyvių nuomonė dėl prokuratūros, generalinės prokuratūros prašymo dėl suėmimo skyrimo nagrinėjimo įtariamajai neturint gynėjo. Prokurore.

Dragun vis dar nepakeldamas akių nuo popierių burbtelėjo:

– Generalinė prokuratūra mano, kad galima nagrinėti.

Teisėja linktelėjo advokatui:

– Advokate?

– Paliekame klausimą spręsti gerbiamo teismo nuožiūra.

– Įtariamoji, jūsų nuomonė? – atsisuko į mane savo nepatenkintą veidą.

Na, ką, laikas paskaitai:

– Norėčiau atkreipti gerbiamo teismo, taip pat generalinės prokuratūros dėmesį, jog pagal Eurazijos federacijos baudžiamojo proceso kodekso penkiasdešimt pirmo straipsnio pirmos dalies septintą punktą gynėjo dalyvavimas yra būtinas sprendžiant suėmimo skyrimo įtariamajam ar kaltinamajam klausimą. To paties straipsnio trečia dalis nustato, kad jeigu gynėjo nėra pasikvietęs pats įtariamasis, prokuroras ar teismas privalo pranešti valstybės garantuojamos teisinės pagalbos teikimą organizuojančiai institucijai apie tai, kad įtariamajam būtinas gynėjas, ir paskirti šios institucijos parinktą gynėją. Mano žiniomis, šiuo metu minėtas reikalavimas įgyvendintas nėra, joks gynėjas į posėdį neatvyko, jau nekalbant apie tai, kad aš nebuvau informuota apie gynėjo paskyrimą ar nepaskyrimą ir to priežastis bei motyvus, todėl manyčiau, kad klausimas dėl mano suėmimo negali būti sprendžiamas šiame posėdyje. Klausimas galės būti sprendžiamas tik tada, kai generalinė prokuratūra užtikrins baudžiamojo proceso kodekso reikalavimų laikymąsi.

Teisėja suraukė lūpas tarsi norėdama pasiųsti man bučinuką ir atsilošė kėdėje. Tada palinko į priekį.

– Kokie ten straipsniai? – paklausė tyliai, tarsi nenorėdama, kad girdėtųsi įraše.

– Penkiasdešimt pirmo pirma dalis ir trečia dalis, – pakartojau.

Ji sušiureno mažoje pilkoje knygutėje. Tada atsisuko į Draguną.

– Generaline prokuratūra, kodėl nebuvo užtikrintas įtariamajai gynėjo dalyvavimas?

Dragun atsikrenkštė:

– Gerbiama teisėja, dėl… Techninės klaidos, čia… Nepa… Nepažiūrėta buvo…

Techninės klaidos. Užsidengiau burną ranka, nes jaučiau, kad tuoj tuoj pratrūksiu kvatotis. Dar tokio čiūdo man neteko matyti. Nalševskaja apsidairė ir paskrebeno nagais į stalą.

– Kada anksčiausiai galite, generaline prokuratūra, užtikrinti gynėjo paskyrimą? – paklausė tvardydamasi.

Dragun vėl atsikrenkštė.

– Mums reikia žiūrėti, kokie advokatai bus laisvi… Čia tokia byla.. – vėl atsikrenkštė, – gali būti sunku rasti gynėją…

O, ar tik nebus generalinė susidūrusi su ta pačia problema, kaip ir aš? Ak, dievai.

Aš su baudžiamosiomis bylomis dirbau jau kurį laiką. Mano specializacija buvo nužudymai, taigi mano bylose visada, absoliučiai visais atvejais buvo privalomas gynėjo dalyvavimas. Ir dažniausiai gynėjai buvo paskirti valstybės, nes mano įtariamieji ir kaltinamieji buvo degeneratai, vos vos gebantys užsirašyti savo vardą. Tai dauguma su baudžiaku dirbančių advokatų maždaug žinojo, kas per paukštė buvo Vasilenko. Ta prasme, su manimi sunku dirbti, jei iki dabar dar to nesupratote. Ir prie savo nuostabios ir nepakartojamos asmenybės dar reikia pridėti šitą šūdą, į kurį įmyniau. Šūdą, kuris vadinasi Daškevič klanas. Ir dabar visi manęs šalinasi. Nu ir ne veltui pas mane ant maikės Anthrax parašyta, tikrai taip, kaip kokia juodligė.

Posėdis baigėsi, nagrinėjimą atidėjo, kol generalinė suras man gynėją. Išeinant iš posėdžių salės, tarpduryje susistumdžiau su tuo Dragun. Ne atsitiktinai, pasirodo.

– Galiu pralaikyti jus be gynėjo iki kito trečiadienio, – pasakė grūsdamasis pro duris, taip, kad tas kitas kostiumuotas ponas nepastebėtų.

Mat kaip? Kur jau kur, o generalinėje nesitikėjau turėti nebylių užtarėjų.

– Ponia Viktorija, – išgirdau balsą sau už nugaros, kol stebėjau spėriai koridoriumi nueinantį Dragun. – Tadeušas Berkuckas, – prisistatė ir ištiesė man dešinę ranką.

Padaviau ranką atgal, linktelėjau, šyptelėjau:

– Malonu.

– Žiūrėkit, – pasikėlęs mantiją pradėjo kuistis vidinėje švarko kišenėje, – čia mano kortelė, paskambinkite po pietų čia šituo numeriu, – ir bakstelėjo į antrą eilutę, – sutarkite su mano padėjėja, galbūt galėsiu jums padėti.

Paėmiau kortelę ir šyptelėjau:

– Jums, ponas, reiktų apsispręsti, kurioje komandoje žaidžiate.

– Tik laiminčioje, – mostelėjo man pirštu nueidamas, – tik laiminčioje. Paskambinkite.

Ponas pirmininkas turėjo kažkaip reaguoti į tai, kas nutiko mažajam Daškiukui. Po ano karto jau sekančią dieną prisistatė prie durų, važinėtis siūlė. Šįkart atsiuntė klapčiuką.

Ir šitas Berkuckų Tadukas ne šiaip sau čia buvo pastatytas atstovauti nukentėjusiųjų pusę. Kas tie nukentėjusieji? Ogi to prakeikto psicho devym kažkelių metų motina. Gyvena slaugos namuose, pažengusi senatvinė demencija. Ne dimensija, kaip teisingai pastebėjo gerbiamas teismas. Ir nesvarbu, kad ten pas ją galvoj jau jokios sinapsės nebesusidaro, svarbu tai, kad ji buvo proceso dalyvis, taigi jos įgaliotasis atstovas galėjo pilna apimtimi dalyvauti byloje. O aš vis dar nesusipažinau su ikiteisminio tyrimo medžiaga.

Sėdėjau virtuvėje, gėriau kavą ir svarsčiau, ar skambinti Berkuckui, ar skambinti į generalinę. O gal nuvažiuoti į generalinę? Berkuckas, galėjau spėti, norės sužinoti arba apie tai, kas nutiko anądien ligoninėje, arba apie NTTD vykdomą tyrimą. Tiek vienas, tiek kitas klausimas, žinoma, labiausiai liečia poną pirmininką. O poną pirmininką… Kol strategavau, kam ir kur skambinti, į virtuvę įsėlino jaunasis Pavlovas. Nežinojau, kad visą šį laiką jis buvo namie.

– Labas, – pasakiau.

– Labas, – atsakė kiek patylėjęs.

Žiūrėjo į mane susiraukęs.

– Pamokos šiandien anksti baigėsi?

– Mokytoja serga.

– Ir niekas nepavaduoja?

Papurtė galvą.

– Suvalgei savo sumuštinius?

Palinksėjo galvą.

– Tu čia dabar visą laiką gyvensi? – paklausė atsirėmęs į durų staktą tokia jau baisulingai nepatenkinta intonacija.

– Nežinau.

– Mama sakė, kad tu sėsi į kalėjimą.

Mažas šūdžius. Mama jam, matai, sakė. O ta mama tai norėtų, kad sėsčiau. Papurčiau galvą:

– Nesėsiu.

– Bet mama sakė, kad tu užmušei žmogų, – neatlyžo.

– Aš gyniausi.

Nežinojau, apie kurį konkrečiai žmogų jam mama sakė, bet šitas tinka visiems atvejams. Koks dabar pravalas būtų, jei visgi sėsčiau į kalėjimą. Kas gali būti blogiau, nei penkiolika metų kaliūzėje? Penkiolika metų kaliūzėje apsipazorinus prieš aštuonmetį.

– Aš noriu gerti, – pasakė.

Vėl jis su tuo savo gėrimu! Stovėjo toje pačioje vietoje ir nė neketino eiti įsipilti to prakeikto vandens. Stovėjo ir laukė mano komandos paimti stiklinę ir įsipilti. Ir jaučiau, kad šitas gali baigtis taip pat, kaip ir aną kartą, kai stiklinė su visu vandeniu lėkė žemėn.

– Leisk, aš tau įpilsiu, – pasakiau stodamasi.

Paėmiau nuo lentynos stiklinę, įpyliau vandens, nedaug, mažiau nei pusę. Kažkur toli toli mačiau, stovėjo suaugusi, brandi moteris, vardu Viktorija, nepritariančiai purtanti galvą. Ištiesiau stiklinę Andriušai. Jis žiūrėjo į mane kiek nepatikliai, bet ištiesė ranką ir jau buvo bepaimąs stiklinę, kai paleidau ją žemyn. Ji terkštelėjo ant grindų, vandens purslai pasklido aplinkui. Andriušos veidas ištįso, o aš stengiausi nesišypsoti, nors labai norėjosi. Šach’matas, snargliau?

– Tau dabar teks išvalyti viską, – pasakiau.

– NE! – atkirto.

– Tada, kai grįš tėvas, pasakysiu, kad tu čia vėl sudaužei.

– Bet čia tu sudaužei!!!

– Taip, bet tavim niekas nepatikės.

– Aš nekenčiu tavęs!!! – suriko, išbėgo į savo kambarį ir trenkė durimis.

Aš tyčia nepyliau pilnos stiklinės, nes turėjau įtarimą, kad, na, nepuls šitas mažas šiknius vykdyti nurodymo. Nubėgo, matyt, motkai skambinti.

Metas ir man paskambinti. Atsisėdau atgal prie stalo, telefone surinkau numerį nuo Berkucko vizitkės. Atsiliepė, kaip ir jis sakė, padėjėja, kažkokia jauno balso moteriškė. Taip, taip, ponas Berkuckas laukė jūsų skambučio. Pasiūlė atvykti į kontorą rytoj, jei tik aš neužsiėmusi. Na, o kuo gi jau aš čia galiu būti užsiėmusi? Vaikų auklėjimu?

Kadangi su Berkucku klausimas išspręstas, paskambinau į generalinę. Šį kartą jau sujungė mane su tuo Dragun. Ir mano prašymas susipažinti su byla, pasirodo, patenkintas ir galiu atvykti, kada tik noriu.

Ką kaip tik ir ketinau padaryti, bet į virtuvę grįžo mano mažasis priešas ir rankomis pradėjo rankioti šukes. Atsistojau nuo stalo, iš spintelės po kriaukle ištraukiau šluotelę:

– Imk, sušluok su šituo.

Pati popieriniu rankšluosčiu išvaliau vandenį.

– Dabar nesakysi nieko tėvui? – paklausė piktai.

Sėdėjau generalinės priimamajame ir laukiau. Galiausiai pro duris įėjo Dragun, nesisveikinęs mostelėjo man eiti su juo. Ėjo jis greitai, stengiausi neatsilikti. Į kabinetą užėjo pirmas, neatsigręždamas mostelėjo į kėdę. Atsisėdau, priešais ant stalo nutėškė ploną segtuvą su, kaip spėčiau, mano ikiteisminio medžiaga. Pats atsisėdo priešais, atsilošė kėdėje, sunėrė rankas:

– Pažindinkitės.

Spoksojo į mane tokiu persiraukusiu snukiu, pagiežos kupinu žvilgsniu. Negalėjau suprasti, ar čia jis taip užsišikęs, kad šiandien teisme arogantiškai citavau tuos BPK straipsnius, ar užsišikęs, kad jam teko šita byla tirti, ar čia šiaip jo toks būdas. Nes nu negali žinoti kartais.

Atsiverčiau bylą, joje nieko nebuvo. Procesiniai dokumentai: nutarimas pripažinti įtariamuoju, nutarimas pripažinti nukentėjusiuoju, atstovavimo dokumentai, vietos apžiūros protokolas.

– Atsiprašau, kad pridariau čia jums rūpesčių, – pasakiau apsimesdama, kad skaitau tuos bereikšmius popierius.

Norėjau užmegzti kaip nors pokalbį, kad bent jau sužinočiau, dėl ko jis čia persiraukęs toks. Bet jis nieko neatsakė, tik sėdėjo taip pat ir spoksojo į mane. Nu gerai, kad jau taip. Perskaičiau vietos apžiūros protokolą. Lėtai.

– Tai kokią bausmę planuojate siūlyti? – vis tiek neatstojau nuo jo.

– Bus matyt, – kaip kirviu nukirto.

Nežinojau, ar čia toliau jį provokuoti, ar palikti ramybėje. Gynėjo jis visgi man dar nepaskyrė, dėl ko kuriam laikui vis dar turiu laisvę.

– Ačiū, – pasakiau užvertusi tą ploną segtuvą.

Gal nereiktų daugiau erzinti.

– Ačiū už pagalbą, – pasakiau stodamasi. – Viso geriausio.

– Žinot, mes čia visi tose pačiose rogėse sėdim, – pasakė Dragun man einant link durų.

– Tai jau sakykit, kai labai atsibos, parašysiu nušalinimą.

– Bus ir be jūsų, kas mane nušalins.

– Daškevič?

– Vasilenko, nevarkit. Žinau, kad dirbat su NTTD.

Suprunkščiau su demonstratyviu sarkazmu.

– O kai jus nušalins, kas šitą bylą perims?

– Aš jau pasakiau viską, ką jiems reikia žinoti, – laužėsi Dragun.

– Prie ko čia jie… Čia man reikia žinoti, kas čia pas jus pono vietininkas, kad žinočiau, kam…

Man nepabaigus sakinio Dragun kabineto duris nepasibeldusi atidarė pažįstama ponia. Prokurorė Irina Kot. Aš prisimenu tą arogantišką mordą, kuri man aiškino, kaip nesugebu atlikti ikiteisminio. Rustafanovo byla – jos kūdikis, mažasis Daškiukas įsibrauna į mano namus – prokurorė Kot kuruoja bylą, nepavyko Vasilenko paskirti suėmimo – kur buvus, kur nebuvus, prokurorė Kot jau čia.

– Robertai, užeikit paskui pas mane, – pasakė ir uždarė duris.

Parodžiau pirštu durų pusėn:

– Tai JI čia viską administruoja.

Laiko neturėjau daug. Buvo po trijų, darbo diena suko į pabaigą, kai jau gal ir norėtųsi uždaryti visus tuos nebaigtus dokumentus, gal paskaityti kokį blogų naujienų portalą, pašniukštinėti Facebooke, kas naujo gyvenimuose žmonių, kurių nepažįsti ir kurie tau neįdomūs. Per besiformuojančius pavakarinius kamščius važiavau Berlinskos gatvės link. Pirmadienį NTTD mušėsi į krūtinę, kad jau viską turi, betrūksta tik duomenų, įrodančių pono pirmininko motyvą, tai yra Daškiuko prisipažinimo. Dabar turi ir šitą.

– Kada jūs planuojate kažkokius veiksmus su šita byla? – paklausiau po visų „laba diena, kavos, arbatos“.

Galina Semaško atsiduso ir pažiūrėjo pro langą. Tarsi ten slypėtų atsakymas.

– Aš nenoriu daryti spaudimo ar įkyrėti, bet, ponia Galina, supraskite mano situaciją, aš neturiu labai daug laiko. Aš šiandien buvau generalinėj. Ten tokia prokurorė Irina Kot, panašu, kad pirmininko zadanijas dalija.

Semaško atsisuko į mane, tarytum nustebusi.

– Irina Kot?

– Šita ponia Kot sukinėjasi aplink jau nuo tada, kai generalinė perėmė iš apygardos tų nužudytų moterų bylą. Tada įsilaužimas į mano butą. Irgi Kot kuravo šitą klausimą.

– Mes apsiklausėme šitą Kot… Su kuo jūs kalbėjotės generalinėj? Juk dabar jūsų šita byla tai ne pas Kot.

– Ne. O ką Kot sakė?

Galina akimirkai susimąstė ir palingavo galva.

– Mums buvo įtarimas dėl jos kilęs. Su daug kuo kalbėjome iš generalinės, liudyti oficialiai nelabai kas sutiko, bet, žinot, kaip būna su tokiais klausimais, visi suka, suka kažką. Gi nesakys žmonės tiesiai, kad yra taip ir taip. O ta Kot, ji taip užtikrintai ir pasirašė, ir paliudijo, kad jokių ten apraiškų nėra, korupcijos, ta prasme, kad viskas gerai. Nu, – šyptelėjo, – tai mums ir kilo įtarimas, kad visi ten kaip susitarę: arba nekalba, arba mykia ten per aplinkui. O čia išlindo tokia viena, kaip balta varna. Ir dabar vienintelis oficialus liudijimas yra jos.

– Tai čia žinot, tokia taktika. Gynybai tai gerai, nes visą tą operatyvinę informaciją gali nurašyt kaip pletkus.

– Tai žinau gi, – numojo ranka Semaško. – Tai palaukit, sakėt ne pas Kot dabar jūsų byla?

– Ne. Pas Dragun. Jis lyg ir vilkina mano suėmimą. Nelabai jis kalbus buvo, bet supratau, kad už šitą vilkinimą gali perduoti tą bylą kam nors kitam. Kot, pavyzdžiui. Nes ji ten buvo įlindusi į kabinetą, kai buvau pas Dragun. Neatsitiktinai, manau.

– O kaip jis vilkina? Čia, aš kaip suprantu, jums naudinga?

– Taip. Šiandien buvo posėdis dėl mano suėmimo. Ir generalinė nesurado gynėjo, todėl suėmimo klausimą atidėjo. O ten gi dar toks advokatas sukinėjasi, tipo nukentėjusįjį atstovauja.

– Viešpatie, ką ten atstovauti?

– Būtent. Bet atstovauja. Ir ką, jų kontora neturėtų gynėjo? Aišku, kad turėtų, tik tas Dragun, matyt, nesikreipė.

– Žinot, jei mes paskubom pradėsim stumti, bijau, kad bus paskui nedadaryta visokių galų, – nuogąstavo Semaško.

– Dragun sakė, kad turiu laiko iki kito trečiadienio. Čia, aišku, su sąlyga, kad mano byla nebus perduota kam nors kitam.

Semaško pasitrynė smilkinius.

– Aš pakalbėsiu su Blagadarenka, ką jis pasakys. Arba žinot, palaukit.

Ji išskubėjo kažkur iš kabineto. Buvo be dvidešimt penkios. Pro langą matėsi beviltiškai vakarinio piko transportu užsikimšusi Berlinskos gatvė. Galvoje pradėjo kirbėti buitiniai rūpesčiai, kurių anksčiau neturėjau: kas namie, kas valgyt, ar reikia į parduotuvę, ar tas mažas šėtoniūkštis vienas paliktas namie iš keršto nepridirbo ko.

Po kokių septynių minučių grįžo Semaško, išsitraukė iš kišenės atmintuką ir padavė man.

– Persirašykit šitą kur nors ir sunaikinkit laikmeną. Supratot? Nes neturiu kito atmintuko, čia mūsų reprezentaciniai…

Palinksėjau.

– Čia yra viskas, ką mes turime. Bet jūs neafišuokite, iš kur gavote šitą medžiagą. Aš pakalbėsiu rytoj su Blagadarenka dėl šitos bylos. Bet aš jums nieko nepažadu. Bet teisybė turi būti. Kai jau jums bus visai striuka, nežinau, nu, ką nors sugalvosit.

Buvau kiek pasimetusi, tokio gesto nesitikėjau.

– Ačiū jums, – pasakiau. – Nežinau nė kaip ir atsidėkoti.

– Nesukit galvos. Tik pasistenkit nepakišti čia mūsų visų. Žinot, įkliuvot jūs čia už nieką… Nors ir visaip čia visi apie jus kalba, – numojo ranka, – bet turi teisingumas kažkoks ir čia būti. Visi čia prieš visus eina, o mes, moterys, turim vis tiek kažkaip viena kitą palaikyti.

Galite įsivaizduoti, su kokiu nekantrumu grįžau namo. Drebančiom rankom maišiau puode ryžius. Tame flashiuke galėjo būti sensacija, bet galėjo būti ir mėšlo krūva. Federacijos darbo liaudis, kaip jau buvo progų pastebėti, gebėjimų prasme buvo labai nevienalytė. Tarkim, ta pati teisėsauga. Prie to paties stalo gali sėdėti puikus specialistas ir visiškas diletantas. Ir tai priklausė labiausiai nuo to, kur buvo įgytos žinios. Federacijoje buvo keli stiprūs universitetai, kurie ruošė gerus specialistus. Bet jei koks provincijos jaunuolis, rinkdamasis profesiją ir savo ateities kelią, nepasiryždavo atsiplėšti nuo motinos papo ar tiesiog patingėdavo atvažiuoti iki didesnio miesto, o profesinių žinių ir įgūdžių semdavosi kokioj vietinėj akademijoj, tai ir rezultatas kaip su tuo Lisovskiu, kur išpūtęs akis vartė kodeksą nesuprasdamas, kur ten pradžia, o kur pabaiga. Norėjau tikėti, kad NTTD tokie lisovskiai nedirba.

Po vakarienės, kol Pavlovas sėdėjo ant galvos Andriušai, kad tas nebūtų durnas ir darytų namų darbus, įsitaisiau svetainėje ant sofos ir atsidariau Galinos flashiuką.

Vilties flashiukas, va, kas čia buvo. Vijau niūrias mintis šonan ir vyliausi, kad iš vilties flashiuko šitas nepavirs į nevilties ir desperacijos flashiuką. Aišku, aš turėjau planą B, ar čia jau C, ar D, bet vis dėlto norėjosi, kad bent pirmininkas savo karjerą baigtų kaliūzėje, o ne po velėna.

Atsidarius ten buvo tik failų kratinys neaiškiais pavadinimais, pavyzdžiui, "protokolasNr.kažkoksgalut" arba "nutrteismui" ir panašiai. Buvo atskiras folderis su audio failais, iš pirmo žvilgsnio užvadintais atsitiktinai, bet, pažiūrėjus atidžiau, pavadinimai turėjo tam tikrą sistemą: "rec-telefono numeris-data-valanda-individualus numeris". Taip, čia buvo telefoniniai pokalbiai. Tų failų buvo arti šimto. Na, nenuobodžiavo kolegos.

Dar buvo visa krūva skanuotų dokumentų vienodais pavadinimais: scan2015052783429-42... 44... 45... ir taip toliau. Čia, spėju, Galina ant greitųjų nuskanavo viską, ką turėjo popieriuje. Nuo čia nusprendžiau ir pradėti.

Ištisai ėjo kriminalinės žvalgybos įstatymo pagrindu atliktų užslaptintų liudytojų apklausų protokolai, pasirašyti Karamazino, vėliau – Mikulskio. Prisiminiau, kaip Karamazinas, kai paskutinį kartą jį mačiau, porino apie NTTD agentus, renkančius informaciją. Tai va, du agentai: Karamazinas ir Mikulskis. Betmenas ir Robinas, blet. Vyliausi, kad kažkur gal guli ir sąrašas asmenų, kurie buvo apklausti. Nes kitaip tai čia šūdų krūva.

Mikulskio daugiausiai buvo apklausta prokuratūros darbuotojai. Ir čia daugiausiai kliuvo – atspėjote – prokurorei Kot. Kot šen, Kot ten, Kot šniukštinėja, Kot nurodinėja, Kot reguliuoja, kam kokias bylas tirti, atrodo, visai generalinei vadovauja ne ponas generalinis, o prokurorė Kot. Ir, žinoma, vyšnaitė ant šito viso tortuko: galimai, galimai prokurorė Kot palaiko intymius ryšius su aukščiausiojo teismo pirmininku. Kaip gi mes be šito. Sumani ir apsukri moteris, visą generalinę ant ausų stato, šukuoja į visas puses kaip nori, taip, kad net pavaldiniams klausimas kyla, o kas visgi čia viršininkas! Negali būti, kad ji pati šitaip sugebėjo, juk turi būti koks nors diedas už viso šito! Bet neapsigaukime. Velionės Valerijos Bezrukovos penkiolika šlovės minučių apygardoje, o ypač tos šlovės finalas parodo, kaip ir kaip greitai baigiasi istorijos tų, kurios karjerą padaro apsižiojusios pimpalą. Taip kad ką čia Mikulskis pritarškino klaviatūra, žiūrėjau atsargiai.

Apskritai buvo įdomu tai, kad pono pirmininko sūnelio žygdarbiai niekaip esmingai nefigūravo tose apklausose. Kas kaip ir perša išvadą, kad sūnelis čia tik gėlytė buvo visoj šitoj virtuvėje. Dar ne visai seniai su Pavlovu svarstėme, kodėl čia tas senis Daškevič dangsto savo vaikigalį ir krauna sau problemas ant galvos. Ak, naivume! Čia gi visa didžiulė įtakos, poveikio ir pinigų schema! Sūnelis čia ne prie ko!

Girdėjau, kaip Andriuša nušlepsėjo į tualetą. Tarpduryje netrukus pasirodė ir Pavlovas.

– Nu, padarėt namų darbus? – paklausiau nutaisius labai rimtą toną.

Pavlovas trindamas veidą papurtė galvą.

– Nu jis maivosi. Sėdi ir nerašo nieko. Ir taip gali valandų valandas. Ir vis į tualetą reikia.

– Tai aišku, kurgi nereikės, kai šitiek valgo.

Pavlovas nusijuokė.

– Žana skundėsi, kad tu jį storuliu pavadinai.

– Ji sakė, kad čia genetika. Gaila, nepaklausiau, kodėl tada brolis perkaręs, kaip lagerio kalinys.

– Nu jį reikės nuvesti kur nors…

– Maksą ar Andriušą? – paklausiau juokais. – Juos, kad ir kur jie yra, reiktų sukeisti vietomis ir viskas susinormalizuotų. O jei rimtai, tai pradžiai siūlau šokoladukus sumažinti.

Pavlovas prisėdo šalia ant sofos ir apkabino mano pečius.

– Ką čia taip skaitai?

– Nepatikėsi, ką šiandien gavau, – kilstelėjau antakį.

Pasukau laptopą su atidarytu vienu iš apklausos protokolų į jo pusę. Pavlovas prisimerkęs skaitė.

– Jau nebematai taip?

– Nežinau, – pažiūrėjo į mane, – gal reiks kokius akinius nusipirkti? Čia tas NTTD tyrimas?

Palinksėjau.

– Iš kur tu čia jį gavai? Mikulskis atidavė?

– Semaško.

– Nieko sau. Prisimenu, kaip tu ten su ja telefonu kalbėjai, – nusijuokė.

– Ji man atleido, – nusijuokiau ir aš. – Nors kai čia nuėjau dabar pas juos, prisistatė ten visi ir tipo šita sako „Galina Semaško“, nu galvoju, bus įdomu. Bet nieko. Beje, Andriuša nesiskundė?

– Dėl ko?

– Nežinau, dėl ko nors.

– Ne, o kas? Kažkas buvo?

Papurčiau galvą.

– Nieko. Po teismo šiandien nuvažiavau į generalinę. Taigi pagaliau paskyrė prokurorą mano bylai. Robertas Dragun kažkoks.

– Kur ir posėdyje buvo?

– Nu. Girdėjai tu gal apie jį ką nors?

– Taigi jis dirbo kažkada seniai pas mus, tik ON skyriuje. Paskui išėjo aukščiau. Nieko blogo negirdėjau lyg ir.

– Nu gerai. Tai va, važiavau susipažinti. Su byla, ta prasme. Ten byloj, atsakau, du lapai. Labai piktas ant manęs tas Dragun buvo.

– Ko jis piktas?

– Nežinau ko, gal būdas toks žmogaus. Bet stoviu aš ten pas jį, kalbinu, vis tikiuosi, nu, kad papasakos jis man ką nors ir taip tik opa, spėk, kas atskubėjo pasišniukštinėti.

– Kot?

– Ta pati. Ir čia protokoluose ji – ryškiausiai žibanti žvaigždė.

– Pono pirmininko dešinioji rankytė. Ką ruošiesi daryti su visu šituo?

– Dar nebaigiau žiūrėti, kas čia yra. Ar čia yra kas nors vertingo. Labai daug visokių pokalbių įrašų. Galina žadėjo, kad paspaus Blagadarenką, kad paleistų jau procesą šitą.

– O tie pokalbiai sankcionuoti?

Papurčiau galvą:

– Čia apskritai medžiaga tokia chaotiška. Dar kur Mikulskio daryta, tai ten nors jaučiasi kažkoks, nežinau, nuoseklumas, pavyzdžiui, išsikėlė Mikulskis tikslą apsiklausti generalinės prokuratūros darbuotojus. O iš Karamazino, tai bele kas ten.

– O atrodė toks rimtas diedas, krūtinę išpūtęs tik vaikščiojo čia.

Pavlovui vis dar likusi nuoskauda dėl to tyrimo prakeikto.

– Karamazinas ir buvo rimtas, ta prasme jo tyrimo strategija tai buvo kažkokia, tik suforminta tai čia įdomiai taip. Aš čia dar pabaigsiu peržiūrėti viską, bet bendras vaizdas toks, kad mažasis Daškiukas čia ponui pirmininkui buvo tik menkas nepatogumas, dar nenustebčiau, jei Daškevič padėkotų, kad jau nebemakaluos vandenų tas psichelis.

– Ką turi omenyje?

– Nu pavyzdžiui, žiūrėk, – atidariau vieną Karamazino atliktos „slapto liudytojo“ apklausos protokolą. – Čia Karamazinas biškį pagudravo su šitais liudytojais nuasmenintais, visur supylė jų pravardes. Ir šitą Begemotą, – bakstelėjau pirštu į ekraną, – aš pažįstu. Bent jau mano laikais tai veždavo jis daiktus iš Sąjungos čia, o iš čia – pas Otomanus. Ir čia jis porina Karamazinui visą schemą, kuri banali iki negalėjimo.

– Tavo laikais? – nusijuokė Pavlovas.

Pažiūrėjau į jį ir nusijuokiau:

– Nesityčiok.

– Bet tai tu nori pasakyti, kad ponas pirmininkas kažkokių nusmurgėlių kontrabandistų stogas?

– Nu nereikia čia jau taip... nusmurgėlių... Čia abarotai eina tokie, kad žinai... Aš dabar, kai šitą pradėjau skaityti, – pasimuisčiau ant sofos, – man net tokia paranojiška mintis, kad ar nebus Daškevič prisidėjęs prie Malenkovo viso šito…

– Nu kad, Vika, nemanau... Kiek aš pamenu tą tyrimą, niekas ten į jį nesikišo.

– Jo, bet kažkas pastukalino. Iš kur mentai viską žinojo? Iš tokių kaip šitas veikėjas, – linktelėjau į protokolą. Ir šiaip, ką, dabar, kai Malenkovas sėdi, tipo niekas mašinų neveža iš Sąjungos? Tie mano garažiniai – smulkios žuvelės, po tralą per mėnesį ar dar mažiau. Kažkas tą visą reikalą perėmė.

Pavlovas susimąstė. Tarpduryje pasirodė apvalaina Andriušos figūra.

– Aš noriu valgyti.

– Jau vėlu valgyti, – atsakė jam Pavlovas.

– Bet aš noriu!

– Ne!

– Virtuvėje yra bananų, – pasakiau.

Pavlovas pažiūrėjo priekaištingai į mane, ko aš čia siūlau maistą, o apsisukus vaiką storu vadinu.

– Nenoriu bananų.

– O ko nori?

– Noriu šokolado.

– Jau gavai šiandien, – kaip kirviu nukirto Pavlovas.

Bet aš dar buvau nusiteikusi derėtis.

– O namų darbus padarei?

Tyla. Pavlovas atsiduso ir pasitrynė ranka veidą. Norėjau tam vaikigaliui pasakyti: žiūrėk, koks tu nusivylimas. Bet, manau, jis dar per mažas, kad suprastų.

– Andriuša, – pradėjau savo derybas, – tu gali arba dabar eiti ir pasiimti bananą ir eiti daryti, ką nori, arba eiti pabaigti namų darbus, tada galėsi suvalgyti ne tik bananą, bet dar ir gausi šokolado. O jei rytoj už nepadarytus namų darbus gausi kuolą vėl, tai visą dieną nebegausi valgyti iš viso.

Andriušos veidas pasidarė raudonas. Mačiau, kaip jis širdo, dievai, kiek tyro ir nesuvaidinto įsiūčio tilpo tame didžiuliame ir apskritame jo veide.

– Aš padariau namų darbus, – galiausiai išspaudė.

– Tai atnešk parodyti, – neatlyžau.

Mačiau, kaip jis dar labiau įsiuto.

– Nekenčiu tavęs, dūra! – riktelėjo ir dramatiškai, dideliais žingsniais nužygiavo atgal į savo kambarį.

– Andriuša! – piktai šūktelėjo jam pavymui Pavlovas. – Sugrįžk ir atsiprašyk!

– Palik tu jį ramybėj, – numojau ranka.

– Aš pažiūrėsiu, – nusijuokė Pavlovas, kai Andriuša trinktelėjo kambario durimis, – kiek tau užteks kantrybės šitaip terliotis.

05-28

– Kavos, arbatos? Vandens? – pasiūlė maloniai besišypsanti šviesiaplaukė administratorė, kai atvykau į Berkucko kontorą sutartu laiku.

Prisėdau ant odinės sofutės priešais šviesiaplaukės stalą. Sėdėjau nejudėdama, nes sofutė nemaloniai grukšėjo.

– Advokatas netrukus jus priims, – pasakė ir kažkur iškaukšėjo.

Po kelių akimirkų batelių kaukšėjimas grįžo, o iš paskos ir pats advokatas. Sutiko mane perdėtai emocionaliai, gal net kiek per familiariai, paspaudė ranką ir palietė petį, apsimetė labai nudžiugęs mano vizitu. Pasiūlė „užeiti, prisėsti, kur ramiau“. Kol ėjau jam iš paskos koridoriumi iki tos vietos, kur ramiau, galvojau, kad visai nenustebčiau ten pamačius laukiantį Daškevič.

Nusivedė jis mane į nedidelį pasitarimų kambarį, su apskritu stalu, prie kurio komfortiškai diskutuoti galėtų kokie penki-šeši žmonės. Pasiūlė man prisėsti, vėl ištriedė tą pačią kavos-arbatos tiradą ir jau buvo bebėgąs pas tą šviesiaplaukę pilku kostiumėliu.

– Gal mes galim iš karto prie reikalo? – paklausiau, kai jaučiau, kad jau pradėjo sekti kantrybė šitoms socialinėms meilybėms.

– Žinoma, žinoma, – dirbtinai nusijuokė sėsdamas prie stalo priešais.

Berkuckas krenkštelėjo ir pasitaisė kaklaraištį. Jis buvo toks keistai atrodantis vyras. Toks, net nežinau, kaip ir pasakyti. Toks, kuris atrodo demonstratyviai smarkiai besirūpinantis savo išvaizda.

Jam buvo apie kem. Pirmiausia į akis krito popieriaus baltumo porcelianiniai dantys. Estetinio protezavimo produktas. Ir tie dantys buvo milžiniški, kaip ir pono ego.

Berkucko plaukai madingai nukirpti ir gausiai sutepti kažkokiu plaukų produktu, gal žele, gal pomada ar dar velniai žino kuo. Ir to ko buvo aiškiai per daug, bet Berkuckui, matyt, more is more[13], svarbiausia, kad visi matytų saulėje blizgančias sulipusias sruogas ir žinotų, kad šiandien ryte jis skyrė laiko susitvarkyti plaukus.

Berkucko kostiumas buvo trijų dalių, taip, blet, trijų dalių, pilkšvai violetinės spalvos, tailor fitted, iš tokios satininės, kiek blizgios medžiagos. Švarko rankovės kiek siaurokos, kad aiškiai matytųsi išpampę bicepsai. Balti marškiniai ir salotinės spalvos kaklaraištis. Čia dar sugalvot reikia taip apsirengti.

– Tai kuo galiu jums padėti? – paklausiau gal tokio, sakykim, netikėto klausimo.

– Maniau, kad čia jums labiau pagalbos reikia, – šyptelėjo.

Neturėjau laiko ir noro čia su juo cackintis.

– Tai kur poną pirmininką slepiat? – paklausiau nutaisius paikos bobos veidą. Juokutis.

Berkuckui juokutis patiko, net balsu kiauktelėjo ir atsikrenkštė.

– Ar, Viktorija, jau susiradote advokatą?

– Ne, gal žinot kokį rimtesnį?

Berkuckas vėl susijuokė. Nu komedijos vakaras, atsakau.

– Man jūs patinkat, Viktorija, – pasakė baigęs juoktis, – manau, susišnekėsime.

Jis mane nervino. Stengiausi neatrodyti pernelyg atšiauriai ir piktai, bet kol kas girdėjau tik baltą triukšmą, kažkokius tarpusavyje nesusijusius klausimus.

Berkuckas, matydamas mano ne itin susižavėjusį veidą mostelėjo rankomis tarsi dirigentas, norintis užbaigti šitą nevykusią savo uvertiūrą.

– Tada aš prie reikalo. Jūs – konkreti moteris, tai kalbėsiu konkrečiai. Aš girdėjau tokių gandų, kad jūs ten turite kažkokių reikalų su NTTD.

– Kas neturi šiais laikais.

Berkuckas vėl susijuokė.

– Taigi, taigi.

– Iš kur jūs tokių gandų girdėjote?

– Nu, žinot, paukštelis pačiulbėjo, – iškart pradėjo vartytis.

– Tai aš tiek suprantu, kad paukštelis. Man ir įdomu, kas čia per paukščiai giesmininkai pas mus veisiasi.

– Ponia Viktorija, jūs mane stumiate į labai nepatogią padėtį, – toliau vartėsi nutaisęs nerūpestingą, netgi, sakyčiau, nevyriškai koketišką toną.

– Jūs advokatas, turėtumėt būti pratęs.

Berkuckas vėl susijuokė. Mažvaikis kažkoks.

– Kiek, advokate, jūs esate laimėjęs bylų? Be kyšio, turiu omeny.

– Ką turite omenyje?

Taigi ką tik pasakiau, asile.

– Be kyšio, turiu omeny, – pakartojau. – Na, man vis dar reikia advokato, bandau čia kažkaip įvertinti… pasiūlą.

– O koks skirtumas, su kyšiu, ar be, jei byla laimėta? – atsakė vis dar su ta pačia nerūpestinga šypsenėle veide.

– Skirtumas toks, kad kyšiui paduoti advokato man nereikia. Galiu ir pati.

Ir taip tik šast ir dingo porcelianinis servizas nuo Berkucko veido. Šach’matas, mulki?

– Gerai, – pasakiau, – aš jau matau, kad ne savo teisinių paslaugų pasiūlyti čia pasikvietėte mane. Tai… kuo galiu padėti?

– Echm, taip, – krenkštelėjo Berkuckas. – Tai gal galime grįžti prie to NTTD tyrimo…

Ir nutilo. Tylėjau ir aš, nes nejau ir klausimus pati turiu sugalvoti ir dar į juos atsakyti? Po akimirkos skėstelėjau rankomis:

– Prie kokio tyrimo?

Negalėjau patikėti nei savo akimis, nei ausimis, nei protu negalėjau suvokti. Sėdi jis, šūdo gabalas, priešais mane su savo firminiu žibančiu kostiumu, žibančiais dantimis, pripūstais raumenimis, savo didžiulėje kontoroje miesto centre, prabangiai įrengtoje su visokiom skulptūrėlėmis, paveikslais ir kitu š. Kiek jis už vieną superstą kem penkių minučių konsultaciją ima federaciniais pinigais? Ekvivalentą kokių keturių šimtų litrų devymantro. DEŠIMT BAKŲ BENZO. Ir čia tik konsultacija. Kem penkios minutės, tipo akademinė valanda. Akademinė valanda! Akademikas supistas!

Gerai, aš nesiruošiu už šitą pasisėdėjimą mokėti, bet dabar jau sėdim čia su juo kiek? Geras penkias minutes, jei ne daugiau! Ir kalbam apie nieką! Tai kaip jo konsultacijos atrodo? Galiu duot kepurę prišikt, kad bus jis baigęs kokią Omsko, Tomsko ar šūdomsko aukštąją teisės ir verslo mokyklą.

Berkuckas kiek pasimetė, bet netrukus atsikrenkštė ir suėmė save į rankas:

– Tyrimo, kuris galimai gali kompromituoti aukštas pareigas užimančių asmenų reputaciją. Jei jūs atskleistumėte daugiau duomenų apie NTTD tyrimą, – tęsė, – galėtume pagelbėti ženkliai jums jūsų byloje.

Na, pagaliau kalbamės.

– O kas čia tas geradaris, man galėsiantis pagelbėti? Tamsta ar ponas pirmininkas?

– Bendrom jėgom, – dirbtinai šyptelėjo Berkuckas.

– Žinot, neįsižeiskite, bet kai kalba eina apie mano bylą, tai, advokate, jūs esate apskritas nulis joje, ir, jei kažkuo ir galite padėti, tai tik su pono pirmininko palaiminimu. Todėl, jei poną pirmininką kažkas domina dėl NTTD tyrimo, tai su ponu pirmininku apie tai ir kalbėsiu.

Berkuckas atsiduso, atsiprašė ir kažkur išėjo. Na, greičiausiai ne kavos-arbatos. Tikiuosi, kad ne kavos-arbatos, nors velniai jį supaisys.

Dar iki ateinant čia žinojau, kad nepaleis Daškevič šito reikalo savieigai. Todėl buvo keista, kad ponas pirmininkas sėdėjo kažkur pasislėpęs kitam kambariuke ir laukė… Ko jis laukė? Ar jis naiviai tikėjosi, kad šitas šūstru advokatu apsimetantis bananas pakalbės čia su manim ir aš, jo plaukų žvilgesio apakinta, išklosiu čia visas kortas ant stalo?

Greitai permesdama akimis patalpą, ar nėra kur įstatytų kamerų, iš kelnių kišenės išsitraukiau mobiliaką ir įjungiau garso įrašymą. Na, dėl viso pikto.

Berkuckas grįžo po keletos minučių ir, kaip ir tikėjausi, ne vienas.

– Kaip gyvuojat, Vasilenko? – paklausė tokiu labai jau karčiu balsu Daškevič.

– Yra buvę geriau.

– Va matot, spyriojotės kaip įmanydama, bet galiausiai vis tiek sėdim prie vieno stalo.

– Būtų mano valia, nesėdėtume.

– Vasilenko, jūs protinga moteris esat. Rodos, viskas jums jau taip gerai ėjosi, ir asmeninį gyvenimą susitvarkėt, ir karjera, rodos, sekėsi. Bet įklimpote į tokį gilų gilų šūdą. Ir aš suprantu, kad čia didele dalimi jums tiesiog nepalankiai susiklostė aplinkybės. Bet, kaip jūs ten, anapus užkardos sakot: shit happens[14]. Ir dabar aš žinau, kad jūs čia vartysitės kaip įmanydama, kad nieko nežinote ir negirdėjote, bet man neįdomu. Aš žinau, kad NTTD atlieka mano ir kelių mano kolegų atžvilgiu tyrimą ir man reikia to tyrimo. Kopijos. Visko, ką jie turi surinkę. Ir man neįdomu, ar jūs ten susijusi, ar nesusijusi. Atnešite man tai, ko prašau – galėsite mėgautis laisve su savo draugu. Neatnešite, – galiu jums garantuoti, kad kalėjimas taps jūsų namais labai ilgam. Pasirinkimas jūsų.

Oi, oi, oi. Į gilų šūdą, sakot, ponas pirmininke, bet ar tik ne pačiam šiknutė svyla?

– O tai, ponas pirmininke, jūs ką, neturite departamente savų žmonių, kurie jums galėtų tą medžiagą perduoti? Nes aš čia prie ko? Aš NTTD seniai pažįstama ir žinoma, kaip kyšininkė. Ar jūs čia įsivaizduojat, kad aš per langą įlipsiu ten pas juos ir pavogsiu papkę?

– Vasilenko, galite nevargti ir nesivartyti čia. Aš neprivalau jums aiškintis ir įrodinėti savo motyvų ir galite nesitikėti, kad užkalbėsite man dantis ir išsivartysite.

– Man reikės pinigų.

– Jūs juokaujate? Kaina yra jūsų laisvė.

Jautėsi, kad ponas pirmininkas buvo apmąstęs šitą pokalbį. Pasidėliojęs, ką galėtų atsakyti man, kokios pozicijos laikytis.

– Ne, tai taip, čia mano kaina. Bet NTTD turi savo kainą. Savo stafkę. Jūs sakot man nesivartyti, pirmininke, aš nesivartau. Klausimas yra toks: ar jūs čia norite pavaidinti, koks jūs galingas ir įtakingas suteikdamas galimybę išsaugoti laisvę, ar visgi NTTD atlieka kažkokį ponui pirmininkui aktualų tyrimą ir ponas pirmininkas tikrai nori gauti tą medžiagą. Nes jei pirmas variantas, tai, – pakėliau Daškevič vidurinį pirštą, – bet jei antras, – pakėliau delnus į viršų, – tai be keturių šimtų pem nėra apie ką kalbėti. Aš neatsisakau patarpininkauti tarp pono pirmininko ir NTTD, jei šitas, – linktelėjau galvą Berkucko pusėn, – neįgalus, už savo laisvės kainą. Bet laisvė, Daškevič, yra mano komisiniai. O visa kita turi savo kainą, jūs geriau nei bet kas turėtumėte tai žinoti.

Berkuckas, mačiau, nervingai dairėsi tai į mane, tai į Daškevič, bandydamas sugaudyti tuos akmenukus, jo daržan skrendančius.

– Beje, kokius konkrečiai asmenis galimai liečia tas tyrimas? Man reikia žinoti, apie ką klausinėtis.

Daškevič nieko nesakė.

– Jūs žinot, kad jei NTTD ką nors turi, aš galiu tą gauti. Ne veltui apie mane sklando legendos, – mirktelėjau. – Ir čia jau ponui spręsti, ar geriau iš principo įkišti mane į kaliūzę ir tuo pasiekti absoliutų nulį, ar geriau sudaryti abipusiai naudingą sandorį: jūs gaunat, ko jums reikia, o aš einu savais keliais.

Jo, tos legendos – klaidinanti reklama, niekada nebuvau pagarsėjusi kaip geras fikseris. Ar blogas. Ta prasme, nefiksinau niekam jokių reikalų anksčiau, nu bet kur jis dabar prisimins tą. Iš kur jis žino, galų gale? Man reikėjo kažkaip pirmininką užkabliuoti, ypač kai jis taip buvo nusiteikęs nesileisti į jokias kalbas. Mano tikslas – įtikinti jį, kad jam labai labai reikia tos NTTD bylos ir kad tik aš galiu jam ją gauti.

– Neįsijauskit, Vasilenko, nepakeičiamų nėra.

– Tikrai taip! Va, gi jūsų advokatas, kaip suprantu, lygiai taip pat galės nueiti pas ką ten, departamento viršininką, kokia ten jo pavardė, atsigers kavos, duos tuos šešis šimtus gabalų ir gaus bantuku perrištą bylą.

Mačiau, kaip Berkuckas atsisuko į Daškevič, tarsi norėtų kažko paklausti? O gal toks scenarijus jau buvo realybėje? Aš esu tikra, kad galėjo būti, nes, na, bandymas per mane gauti NTTD tyrimą yra toks… desperatiškas, turint omenyje visus įvykius prieš tai. Ypač tai, kad pro langą išspyriau jo... Pala?

– BlagadarenkA, – pasakiau pabrėždama pavardės galūnę. – Keista pavardė. Bet žinau aš jį, vietinis, beje, kaip ir aš.

– Vasilenko, jūs turite laiko iki pirmadienio. Jei pirmadienį Berkuckas nesulauks bylos kopijos, ir paklausykite aiškiai, ne pletkų, ne gandų, o NTTD atlikto tyrimo dokumentų kopijų, jūs keliausite į areštinę, o iš jos į savo naujuosius namus už grotų.

– Kaip bus, taip bus. Tikrai nesiruošiu savais pinigais, kurių neturiu, mokėti NTTD kyšius už jūsų bylą. Tai, matyt, susitiksim areštinėj.

Daškevič nervingai dairėsi po kabinetą. Berkuckas, kaip jo advokatas, jau prieš kurį laiką turėjo jam pasakyti, kad aš tik manipuliuoju, kad tai, ką aš sakau, nebūtinai yra tiesa. Bet jis lygiai taip pat dairėsi po kabinetą.

Laukiau, ką pasakys Daškevič. Laukiau ir negalėjau atsistebėti. Nors, tikriausiai, jau turėčiau liautis stebėjusis. Šitie žmonės priešais mane. Jie užėmė tokias aukštas pozicijas šitoj visuomenėje, tokias aukštas pareigas, jie buvo gerbiami ir pripažinti. Bet jie buvo tokie vidutinybės, kad net skaudėjo žiūrėti. Jei vietoje Berkucko su tuo aptemptu švarku sėdėtų mano garažinis Vytia, o šalia jo į pono pirmininko kėdę pasodintum jo draugelį Murašką, būtų visiškai tas pats. Va todėl šita šalis pasmerkta visada vilktis iš paskos, nes ją valdo vidutinybės. Tokie, kaip šitie du.

Dar mane stebino, kodėl mažojo Daškiuko klausimas vis dar nebuvo iškeltas. Nes, na, pirmininkas gali man pasakyti: arba atneši bylą, arba sėsi ir už Daškiuką. Ir tada aš, suraukusi užpakalį neščiau jam tą bylą. Bet nieko, jis nieko ir aš nieko.

Esu pasiruošusi pasakyti Daškevič bet kokį melą, bet ką, ką nujausiu, kad jis nori išgirsti, tam, kad pasiekčiau savo tikslą. Ir ne, aš nebuvau joks pardavimų guru. Nes tie jau seniai būtų sukirtę rankomis.

– Kaip norit, – pasakiau stodamasi nuo kėdės ir apsisukau eiti.

– Vasilenko, – pasakė pirmininkas ir mostelėjo man prisėsti atgal. – Galim tartis. Bet man reikia garantijų. Pinigus jūs gausite tik tada, kai atnešite bylą.

– Bet kaip aš jums atnešiu bylą, jei neturiu stafkės.

Čia kaip toj knygoj: pinigai vakare, kėdės ryte.

– Tai pakalbėkit su tuo savo Blagadarenka ir sutarsite ką nors.

Nepritariamai papurčiau galvą:

– Jei ponui reikia tokių garantijų, aš jų suteikti negaliu.

Daškevič vėl susimąstęs dairėsi po kabinetą. Šiaip galėjau nusileisti ir be tų pinigų, bet atrodytų kažkaip nenatūraliai.

– Rytoj ryte užvažiuokit čia ir gausite pinigus. Pirmadienį iki pietų bylos kopija turi būti pas kolegą, – linktelėjo Berkucko pusėn.

Atsistojau ir ištiesiau dešinę pirmininkui.

Po šio puikaus susikimo jaučiausi pakylėtai, todėl pagaminau rizotą su daržovėmis. Tokį, kad ir Andriuša galėtų valgyti, kartu su visais, nesijaustų atskirtas ir nežiūrėtų godžiu žvilgsniu į visokius karbonadus ir sasyskas.

Po vakarienės su Pavlovu tvarkėme virtuvę.

– Šiandien paskelbė konkursą į Bezrukovos vietą, – pasakė Pavlovas, kraudamas puodus į indaplovę.

– Į tavo vietą, norėjai pasakyti.

– Gal ir į mano, – šyptelėjo.

– Dalyvausi?

– Galvoju. Ką tu planuoji su darbu daryti? Bandysi grįžti į prokuratūrą?

Patraukiau pečiais.

– Šiandien išsiunčiau skundą teismui dėl mano atleidimo, bet čia, žinai, labiau dėl priverstinės pravaikštos. Bet tu dalyvauk, su manim neaišku dar, kaip čia bus.

– Bandžiau šiandien paskambinėti, pasiklausinėti, ar yra jau kas į tą vietą. Kaip supratau, nelabai kas ir nori… Po visų šitų skandalų…

– Tai dalyvauk tu tam konkurse. Net jei ir grąžintų mane į pareigas, nors niekas negrąžins, dievai, bet net jei ir grąžintų, gi galiu į kitą skyrių persivesti.

– Nežinau, ar aš noriu į tas pačias pareigas… Tik dėl algos nebent…

– Jei vien tik dėl algos, tai nedalyvauk. Nebent Žanai toliau planuoji blizgučius pirkti, – pasakiau tarsi juokais.

– Su Žana viskas baigta. O pinigai niekam nepakenkė. Kaip tau, beje, šiandien sekėsi? – pakeitė temą. – Buvai pas tą, koks ten, Berkucką?

– Buvau, dar ir kaip buvau, nepatikėsi, – pasakiau valydama stalą. – Ne tik pas Berkucką buvau, bet ir su ponu pirmininku susitikau.

Pavlovas pakėlė vieną antakį:

– Ir?

– Nugi atėjo ponas pirmininkas visas pasiruošęs, dialogus susirepetavęs ir žinai, ko prašė?

– Prašė?

– Nu gal ne prašė, bet… Pasirodo ponas pirmininkas yra girdėjęs apie tą NTTD tyrimą, galimai prieš jį atliekamą. Ir žinai, ko jis iš manęs nori? Kad atneščiau jam bylą. Tipo NTTD bylą.

– Jis tipo žinojo, kad tu turi visą medžiagą?

– Ne! Vat tas ir juokingiausia, Ruslanai, kad jis nežino. Ir jis nežino, kad aš žinau išvis apie tą tyrimą. Jis tipo atėjo ir pasakė, kad yra toks tyrimas ir gauk bylą.

Pavlovas atrodė nustebęs.

– Nesupratau. Prie ko čia tu tada?

– Tai aš irgi nesupratau, prie ko čia aš. Jis tipo sako, gauk man tą bylą ir aš tipo sutvarkysiu tavo tą aną bylą. Mano bylą tipo. Sakau jam iš pradžių, kad prie ko čia aš, o jis visas toks primeta principingą, tipo arba sutinki, arba įkišiu tave į kaliūzę.

– Ir tu sutikai?

– Tai palauk dar, čia ne viskas, – pradėjau kikenti. – Aš jam sakau, kad man reikia babkių. Jis ten tipo pradėjo laužytis, o aš vis tiek užsispyriau, sakau, kad tu mano bylą sutvarkysi, tai čia mano komisiniai, o NTTD turi savo stafkę ir be stafkės aš nieko negaliu padaryti.

– Ir ką jis?

– Rytoj pažadėjo pas Berkucką palikti man šešis šimtus.

– Blet, Vika! Čia rimtai?

– Nu rimtai, – juokiausi.

– Tu nori pasakyti, kad Daškevič, senis Daškevič, kuris ant tavęs užsiundė pusę teisėsaugos sistemos, tau duoda pinigų ir prašo paslaugos?

– Nu taip išeina.

Pavlovas atrodė pasimetęs.

– Nebesuprantu šito pasaulio…

– O aš, man atrodo, jau pradedu suprasti, – pasakiau. – Kai sėdėjau šiandien ten kontoroj, žiūrėjau į tuos du, atsiprašant, klounus, galvojau… Kai visas šitas šūdas prasidėjo, bliamba nu aš žiauriai peršikus buvau, galvojau, nu sutrins mane šitas teisėjas. Dar atsimenu, po naujako ėjau ten į galeriją kažkokią susitikti su juo, tai visas buvo išsipustęs, visas ten vartėsi prieš mane, grasino, kaip išvarys mane gatvių šluoti. Bet iš tiesų jis yra niekas, šūdo gabalas, kaip ir Daškiukas buvo. Didžiausias priešas – tai pati sistema, leidžianti tarpti joje tokiems, kaip šitie du. Daškevič turi tokią įtaką ir gali traukyti virveles kaip panorėjęs ne todėl, kad jis kažkuo ypatingas, o tiesiog dėl to, kad kiti sistemos elementai yra pratę prie to, kad būtent taip vyksta dalykai. Kur tik kada kam pasakiau „aukščiausiojo teismo pirmininkas“, visi iškart šikt plytom pradėdavo. Net tas mano draugelis iš Sevilijos, nei jis, blet, supranta, ką tas teisėjas daro, nei ką, bet užtenka tik užsiminti ir jau susitriedęs dairosi per petį.

– Bet kovoti su sistema yra sunkiau, nei kovoti su individu. Ta prasme, tu dabar pergudravai teisėją, išviliojai pinigų, bet sistemos traukinio tai nesustabdys. Net jei, tarkime, nuteistų Daškevič už prekybą poveikiu, pasodintų į kalėjimą, netruktų atsirasti naujas daškevič, kuris darytų tą patį.

Pavlovas buvo teisus. Čia buvo sistemos problema, sistemos, kurioje kiekvienas turi savo vaidmenį ir kiekvienas žino, ką jo vaidmenyje turi daryti. Ar darbe, ar politikoje, ar šeimoje. Ir jei esi paprasta pieškutė, turi paklusti autoritetui.

– Ką tu ketini daryti? – paklausė Pavlovas, kol stovėjau atsirėmusi į stalą ir mąsčiau apie sistemos ydas. – Atiduoti jam tą bylą, kur turi?

– Dar nežinau. Ta prasme, bylos atiduoti nesiruošiu. Bet kažką jam turiu duoti. Žinai, aš jam tą bylą turiu pirmadienį nunešti. Tai per savaitgalį aš ten prikursiu visokių dokumentų, kad insultas jį ištiktų pamačius.

Pavlovas užsisukęs spaudė indaplovės mygtukus.

– Čia kažkokia nesąmonė… Žiūrėk, – pasakė kiek pamąstęs, – sakei ten kažkokių trūksta teismo nutarčių?

– Jo, dėl telefoninių pokalbių kontrolės.

– Daugiau nieko?

– Nu ne, man atrodo.

– O tu pagalvok. Rytoj aš kaip tik einu pas Perechodskają pasiimti parašų. Jeigu ko reikia, tai galiu įmesti, pasirašys ji ten ant visko neskaičius.

O, Perechodskaja. Gyvas įrodymas, kaip puikiai veikia šita visuomeninė santvarka, su kuria desperatiškai bandau kovoti. Tiems, kas nesuprato, paaiškinu. Perechodskaja buvo apygardos teismo teisėja, skęstanti giliai giliai alkoholio liūne ir išgarsėjusi kaip nedadarytų dokumentų praktikos pradininkė.

Alkoholizmas Federacijoje buvo plačiai paplitusi žmogaus būklė, dėl ko pernelyg didelio pasmerkimo nesulaukdavo. Perechodskajai, kaip ir daugumai alkoholikų, būdavo geresni periodai, po kurių sekdavo blogesni. Geresniaisiais ji dar išbūdavo blaivi didesniąją savaitės dalį. Blogesniais – pasinerdavo į daugiadienes ir ateidavo tik į posėdžius, prisigėrusi nuskausminamųjų, raminamųjų ir dar velniai žino ko. Bet tai nelabai tesutrikdydavę teismo ir jos, kaip teisėjos darbą, nes viską už ją paruošdavo jos padėjėja. O padėjėją turėjo ji tokią auksinę, kuri metų metus kentė Perechodskajos girtuoklystę: visaip dangstydavo ją, kombinuodavo, teisindavo, slapstydavo, išnešdavo tuščius butelius maišelyje. Saiga Rykė buvo jos vardas.

Viskas gal ir būtų puiku, jei ne vienas „bet“. Padėjėja negalėdavo pasirašyti tų visokių nutarčių, sprendimų ir kitų procesinių dokumentų. Tai ką ji darydavo? Surašydavo, pavyzdžiui, nutartį paskirti kardomąją priemonę ir, jei iki nutarties išsiuntimo termino pabaigos teisėja nepasirodydavo darbe, Saiga tiesiog uždėdavo teismo antspaudą su herbu ir siųsdavo nutartį taip, kaip yra. Vėliau, kai prokurorui jau reikdavo atiduoti tokią bylą į teismą, tai jis susirinkdavo visą krūvą tokių nepasirašytų dokumentų ir juos visus vienu ypu nunešdavo Saigai, o ši – Perechodskajai. Ta pasirašydavo ir visi laimingi. Tiesa, esu girdėjus gandų, kad kokį kartą ar du gal net pati Saiga pasirašė Perechodskajos ranka. Šiaip ar taip, normaliame pasaulyje tai, ką dabar siūlė Pavlovas, buvo dokumentu klastojimas.

– Tu nuo kada čia tokias varkes sukti pradėjai? – paklausiau juokais.

Priėjau arčiau ir jis apkabino mane per liemenį.

– Jei visi suka tas varkes, tai kuo aš blogesnis?

Nusišypsojau ir jis pabučiavo mane. Ir dar kartą.

– O tu nenori į pono pirmininko vietą pakandidatuoti?

Pavlovas pakėlė antakius.

– Jo dienos vis tiek suskaičiuotos. Vienaip ar kitaip.

– Manau, bus ten ir taip norinčių.

– Aišku bus. Bet ir tu būk tarp tų norinčių. Kuo tu blogesnis?

Pastaruoju metu Pavlovas buvo kupinas ryžto keisti savo gyvenimą. Ir norėjau pasinaudoti šituo ryžtu ir pasėti tą idėją jo galvoje, kad jis gali turėti daugiau nei tos pareigos, į kurias buvo paskirtas. Ir ne, ne todėl, kad rudenį galbūt į laisvę išeis Malenkovas ir galbūt man bus paranku turėti Pavlovą tokiose pareigose. Manau, Pavlovas buvo vertas tų pareigų, ir tos algos, ir to statuso.

Pusę nakties kurpėm Daškevič bylą. Iš pradžių pradėjome kukliai: surašėme Perechodskajos nutartį dėl elektroninių ryšių tinklais perduodamos informacijos kontrolės. Rytoj Saiga uždės parašą ir bus gerai.

Bet apetitas kyla bevalgant, kad ir kaip nelogiškai ir priešingai gamtos dėsniams tai skambėtų. Per dešimt metų gyvenimo Federacijoje taip ir neišmokau nei suprasti, nei atleisti, todėl iš pykčio perrašiau Kot apklausos protokolą. Ir čia jau nepasikuklinau. Išliejau visą pyktį už tą jos aroganciją, kai perėmė iš apygardos nužudymų bylą, kaip ji ten dergėsi, kokie mes netikę ir nekompetentingi prokurorai. Jei tie Mikulskio girdėti gandai yra teisingi ir Kot su Daškevič iš tiesų sieja intymūs santykiai, bijau, kad nuo pirmadienio, kai Daškevič pamatys mano fantazijos vaisius Kot apklausos pavidalu, gali prasidėti ilgi nekalbadieniai.

Tada Pavlovas pasiūlė apklausti mano draugelį Vytą ir Vytios draugelį Murašką kaip ir tuos kitus operatyvinius liudytojus, kurių prisirinkęs buvo Karamazinas. Dėl Vytios net turėjau vilčių gauti originalų parašą.

Buvo arti antros nakties, kai baigėme apklausas. Perrašėm beveik visus protokolus, prikūrėm naujų, rytoj sumaketuosiu parašus ir atspausdinsiu. Byla atrodė taip, tarsi visi, absoliučiai visi, ką su Pavlovu tik galėjome sugalvoti, paliudijo prieš Daškevič. Pirmadienį žmogus turėtų pasijausti toks vienišas ir visų apleistas. Na, galės su Berkucku apsikabinę paverkti.

05-29

Penktadienio rytą nusibeldžiau į Berkucko kontorą. Ta pati procedūra su šviesiaplauke: kavos, arbatos, prisėskite, palaukite.

Pasirodęs Berkuckas nebebuvo toks entuziastingas, kaip vakar. Nusekiau iš paskos į tą patį pasitarimų kambarį, kuriame ant stalo gulėjo juodas maišelis. Berkucko veide švietė nepasitenkinimo pagirios. Tos pagirios, kai supranti, kad tave gal šiek tiek ir apmovė, bet kelio atgal jau nėra.

– Aš tikiuosi, jūs sugebėsite padaryti, ką prisižadėjote, – pasakė, kol kuičiausi tame maiše.

– Galite neabejoti, jau sutariau viską, – atsakiau abejingai, nepakeldama akių nuo maišo.

Taip, pluoštelių ten buvo nemažai. Traukiau vieną po kito, braukiau pirštais ir žiūrėjau, ar neprikišo gudručiai vienetukų vietoje šimtukų. Berkuckas įdėmiai stebėjo visą procesą.

– Matau, patirties jau turit, – bandė nevykusiai pajuokauti.

– Geriau pasakykit man, – kreipiausi į Berkucką nepakeldama akių nuo pinigų, – kaip man būti tikrai, kad ponas pirmininkas savo pažadą įvykdys?

Berkuckas tylėjo.

– Vat ir aš sakau, tyla – gera byla. Jūs, Tadeušai, iki pirmadienio pagalvokite. Nes galiu užtikrinti ir jus, ir pirmininkui galite perduoti, kad garbės žodžiu jau seniai nebepasitikiu. Ir jūs tikriausiai suprantate, kad mane tenkinantis rezultatas yra mano išteisinimas.

– Tai bus gi nutraukta byla jums, nesirūpinkite.

– Berkuckai, aš noriu išteisinimo. Nes paskui žaisite ten man su nutraukimais, atnaujinimais ir taip be galo. Atiduodat į teismą su tais dviem lapais, kurie dabar yra byloje.

– Nu taip tai grąžins teismas papildyti…

– Tai padarykite, kad negrąžintų, – pasakiau jau beveik pakeltu tonu.

Vartosi jis čia man. Bus Berkuckui peno pamąstymams. Iš tiesų, čia toks nestrateginis pirmininko manevras buvo kreiptis į mane dėl prieš jį atliekamo tyrimo. Juk akivaizdu, kad aš tą bylą pati ne tik perskaitysiu, bet ir sau kopiją pasidarysiu. Net jei jis ten kažkaip su NTTD galutiniame variante sutartų, aš turėčiau neišsemiamą šantažo įrankį. Nežinau, ar jis apie tai nepagalvojo, ar gal tuose vakar sufabrikuotuose protokoluose visgi atgulė tiesa ir pirmininkas artėja liepto galo link?

Sekanti stotelė buvo Berlinskos gatvėje. Ir ne, ne, neketinu šituo juodo maišelio lobiu dalintis nei su Galina, nei su Blagadarenka. Čia mano uždarbis. Bet tą Pavlovo sukombinuotą Perechodskajos nutartį ketinau atiduoti Galinai. O jį tesprendžia, ką nori su ja daryti.

– Norėjau paklausti, gal netyčia jau kalbėjote su viršininku dėl pono teisėjo bylos? – paklausiau prisėdusi pas Semaško kabinete, rankose maigydama geltoną segtuvą.

– Kalbėjau… Reikia dar laiko su juo padirbėti, – kaltai šyptelėjo.

– Galina, žiūrėkit, – išsitraukiau iš segtuvo Perechodskajos nutartį ir patiesiau Semaško ant stalo, – aš peržiūrėjau, ką jūs man perdavėte, ten trūko šito dokumento.

Semaško pakėlė nutartį, perskaitė ir pradėjo juoktis. Taip, Perechodskaja buvo gyva legenda.

– Nu jūs čia ir sugalvojot! – pasakė kvatodama. – Bet gi čia vis tiek atsekt galima, kad…

– Visada galima. Ar kas nors bandys atsekt – čia kitas klausimas.

Semaško žiūrėjo susimąsčiusi į tą nutartį.

– Nu gerai, žinot, man tai nesunku ten kreipimąsi surašyti ir susegti į bylą kartu su šituo, – atsiduso.

Mačiau, kad Semaško optimizmu netryško.

– Dar vienas dalykas. Ar jūs žinote, kad ponas pirmininkas žino apie šitą tyrimą?

Galina liūdnai šyptelėjo:

– Na, mes apklausėme Iriną Kot, tai net neabejoju, kad Daškevič turėtų kažką bent jau nujausti.

– Jis buvo su manimi susitikęs.

Semaško veidu perbėgo nerimo ir abejonės šešėlis. Juk aš turėjau viską, ką NTTD turėjo prieš Daškevič.

– Jis buvo su manimi susitikęs, – tęsiau, – ir klausinėjo apie jūsų tyrimą. Tiksliau, jis norėjo visos bylos, visos surinktos medžiagos kopijos.

– Ir jūs jam atidavėt? – pertraukė mane Galina.

– Ne. Bet reikalas toks, kad jis žada „sutvarkyti mano bylą“, – parodžiau ore kabutes, – mainais už NTTD informaciją. Tai savanaudiškais tikslais aš kaip ir planuoju jam kažką duoti. Aš paruošiau jam atskirą medžiagą.

Pastūmiau segtuvą Galinos link. Ji pradėjo vartyti lapus, protokolus su pasakom ir melais ir su netikrais parašais. Pats pirmasis buvo tas feikinis Kot apklausos protokolas. Galina įniko skaityti ir mačiau, kaip pamažu į moteriškės veidą sugrįžo šypsena. Kuo toliau ji skaitė, tuo skardžiau kvatojo.

– Bet čia gi iš fantastikos srities, – nusijuokė ji, baigusi skaityti.

– Pažiūrėkite, ten ir daugiau yra. Aš, beje, įsirašiau tą pokalbį su Daškevič, kur jis prašė gauti šituos duomenis.

Galina spėriai permetė likusius apklausų protokolus ir atsiduso.

– Nu žinot, Vasilenko, gerą jūs vaizduotę turite. Jei čia realiai būtų tokie duomenys surinkti, galima nors ir rytoj šitą bylą į teismą siųsti.

– Tai jūs ir siųskit šitą, – pasakiau juokais.

Semaško pažiūrėjo į mane, tarsi čia būtų rimtas pasiūlymas. Tada nuleido žvilgsnį į popierius, mačiau, kad tyrinėjo parašus. Ar ji rimtai galvoja tai, ką aš manau, kad ji galvoja?

– Čia kai kur galima lapus sukeisti, – pasakė vartydama ir dėliodama protokolus. – Ar jūs čia šituos, kaip čia pavadinti, originalus jau Daškevič pažadėjote?

– Ne, jam reikia kopijų.

– Jau čia šiandien jūs jam norit atiduoti viską?

– Pirmadienį.

– O, labai gerai. Nuo pirmadienio Blagadarenka atostogauja. Duokit man dar tą įrašą, kur sakėt, kad turit, kur Daškevič prašo medžiagos.

Jo, dabar man toptelėjo, kad aš ten užsiprašau šešių šimtų štukių neva kyšiui mokėti. Šešių šimtų štukių, kurių visiškai nenoriu su niekuo dalintis.

– Turiu telefone, galiu persiųsti į mailą.

– Aha, persiųskite, – ir pakišo man savo vizitinę kortelę.

Panašu, Galina nusprendė: dabar arba niekada. Mintyse užjaučiau Mikulskį, nes tikriausiai būtent jam teks penktadienį po pietų rašyti kokį nors super-motyvuotą procesinį dokumentą, greičiausiai nutarimą dėl pripažinimo įtariamuoju ir prašymą kokios nors kardomosios priemonės skyrimo.

– Ką jūs ketinate daryti, – paklausiau Semaško.

– Duokit jam šituos dokumentus, kur jūs čia pridarėt, bet šituos, – padėjo ranką ant segtuvo, kurį atsinešiau, – palikit mums. Mes ten sukombinuosim savo bylą iš viso šito. Dar vienas dalykas, Vasilenko, mes pasirūpinome, kad niekur nebūtų įrašų ir duomenų, kad jūs buvote susitikusi su Gariu Daškevič. Jo mirtis visur popieriuose – savižudybė. Tai neduokite jam to įrašo, jei turite… esu tikra, kad turite… Iš ligoninės.

05-30

Buvo šeštadienis, sėdėjau virtuvėje prie stalo, priešais sėdėjo Maksas, įsmeigęs žvilgsnį į telefoną, ant stalo stovėjo du pravėsusios kavos puodeliai. Tolumoje suūkė traukinys.

Ponia Ex buvo pasišovusi savaitgaliais bendrauti su vaikais. Bent savaitgaliais, juk ji mama, juk čia jos teisė. Tiksliau, bendrauti su Andriuša, nes Maksas šitoje šeimoje buvo ignoruojamas visais frontais. Bet į būrelį Andriušą šiandien išvežė Pavlovas. Ponios entuziazmas netikėtai išseko. Gal todėl, kad užsirišo Pavlovo pinigų kranelis?

– Ką veiki? – pabandžiau užmegzti kokį nors kontaktą su žmogum anapus telefono.

Na, jis vis dėlto sėdėjo virtuvėje, apsimetė, kad geria tą savo kavą, kurios galėjo išvis negerti arba taip pat sėkmingai gerti savo kambaryje, arba tiesiog išgerti per trisdešimt sekundžių ir nešdintis. Bet jis sėdėjo virtuvėje.

Dievai, kai pagalvoji, dar užvakar iš aukščiausiojo teismo pirmininko išviliojau pusę milijono pinigų, o su šituo jau antra savaitė negaliu užmegzto kontakto. Vieną dieną jau, rodos, persimetam keliais žodžiais, o kitą jis tiesiog atstato spyglius.

– Nieko, – truktelėjo pečiais.

– Kada tau mokslai baigsis?

– Birželio devynioliktą, – atsakė nepakeldamas akių nuo telefono.

– Ką per atostogas veiksi? – toliau klausinėjau visokių banalybių.

Negalėjau gi iškart į dūšią lįst. Po šito klausimo Maksas pašnairavo į mane pro antakius. Taip, kaip Pavlovas kartais darydavo.

– Čia apklausa kažkokia?

– Ne, – papurčiau galvą ir pasiėmiau puodelį nuo stalo.

– Nieko neveiksiu, – atsakė ir toliau nuleido akis į telefoną. – Jau ieškosi, kur ir mane išgrūsti vasarai?

Andriušai buvo suplanuotos dvi stovyklos, kažkokie dienos būreliai, po šitų incidentų su nepadarytais namų darbais – dar ir papildomos pamokos. Žodžiu, jaunuolis atostogų metu namuose tuščiai nesitrins. O Maksas buvo kaip namų vaiduoklis: girdi, kad kažkas lyg ir vaikšto, darinėja duris. Poniai Ex jis nelabai rūpėjo, nežinau, kodėl. Pavlovui irgi nerūpėjo ir nežinau, ar dėl to incidento su pinigais, ar dėl kažko kito. Vis ketinau paklausti Pavlovo apie tai, bet nebuvo progos.

– Nežinau, jei tu norėtum kažkokios atostogų veiklos, tai aš galiu kažko paieškoti.

Jis vėl pakėlė akis nuo telefono ir įsmeigė piktą žvilgsnį į mane. Žiūrėjau į jo veidą. Jis turėjo savo tėvo akis, savo tėvo nosį, savo tėvo lūpas, smakrą, plaukus, viską. Tas panašumas kartais buvo net šiek tiek bauginantis.

– Man nieko nereikia, – pagaliau atsakė ir nuleido akis atgal į telefoną.

Ir iš kur gi tu toks piktas? Tau gi tik šešiolika. Iš kurių sąmoningas buvai gal tik kokius keturis metus. Keturis metus, kuriuos gyvenai sočiai ir patogiai.

– Ko tu toks piktas? – išsprūdo netikęs klausimas.

Tiesiog išsprūdo ir atgal jo nebesusiurbsiu. Greičiausiai jis girdėjo jį kokį tūkstantį kartų. Ir gal net kada bandė į jį atsakyti. Tokiam suaugusiam visažiniui, kaip aš, kuris jam tik nuvėmė ką nors, tipo, „nieko tu nesupranti“. Mačiau, kad išgirdęs klausimą jis vėl žiūrėjo į mane tuo pačiu piktu žvilgsniu. Išgėriau paskutinį savo kavos gurkšnį ir, stodamasi nuo stalo, numojau ranka:

– Tiek to. Aš suprantu.

Aš buvau smalsi lapė, bet ne visiškai beviltiškai naivi lapė. Aš suprantu, kodėl jis gali manęs nekęsti. Juk tai aš išardžiau jo šeimą. Ir jei mažasis snarglius tiesiai šviesiai tėškia į veidą „aš tavęs nekenčiu“, tai vyresnysis, matyt, subtilesnis.

Išskalavau kriauklėje puodelį ir padėjau į lentyną.

– Ką tu supranti, – pasakė maigydamas telefoną.

Nesupratau, ar čia buvo klausimas, ar tiesiog replika, todėl nieko jam neatsakiau. Nuo spintelės pasiėmiau cigarečių pakelį, norėjau parūkyti, bet nenorėjau daugiau būti vienoje patalpoje su juo. Galiu parūkyti balkone miegamajame.

– Duok ir man vieną, – pasakė Maksas, nutėškęs telefoną ant stalo, kai įsikandusi cigaretę jau ėjau lauk iš virtuvės.

Na, tebūnie.

Stovėjome prie atdaro lango, priešais langą lingavo medžių šakos, tarsi demonstruodamos, kokiais ryškiai žaliais lapeliais jos pasidabino. Kažkur už jų nenutildami ūžė traukiniai, kartkartėmis ilgesingai suūkdami ir kreivais bėgių sujungimais bildėdami kažkur į tolimiausius Federacijos užkaborius.

– Tai ką veiksi vasarą, – paklausė manęs Maksas.

Bandžiau įvertinti, kiek tame klausime ironijos – tik šiek tiek, ar jau visas tuntas.

– Ieškosiu darbo, – atsakiau visai rimtai, – o tada dirbsiu.

– Kur tu eisi dirbti?

– Nežinau. Gal į policiją.

– Krūtai.

Šiaip rimtai svarsčiau įsiprašyti atgal pas Seržą į PK. Ir sukti kokias varkes, kaip senais laikais.

– Tu ženysies su mano tėvu? – paklausė netikėtai.

Dabar labai norėjau numesti jo tą „čia apklausa kažkokia“, bet tada atrodys, kad vengiu klausimo. Nors, iš tiesų, nežinojau, ką jam ir atsakyti.

– Nežinau, gal, gal ne.

– Kodėl?

– Kas kodėl?

– Kodėl ne?

– Taigi sakau, kad aš nežinau. Mes nekalbėjom apie tai.

– Tai taip ir liksi tik meiluže, – pasakė ironiškai.

Nusijuokiau ir palinksėjau galvą.

– Žinai, mane gyvenime visaip vadino, kaip medalius segė visokius žodžius. Ir šitas yra tik vienas iš jų, ir tikrai ne pats blogiausias.

– Ir tau, aišku, viskas pochuj?

– Visiems neįtiksi.

– Bet tai jaučiasi, kad tu ne vietinė.

Ką reiškia „ne vietinė“??? Ką, blet, reiškia NE VIETINĖ?

– Bet aš esu vietinė.

– Ne, nu, ne tą turėjau minty, – šyptelėjo. – Turiu omeny, kad jaučiasi, kad tu iš ten…

– Bet aš iš čia, – niekaip nenorėjau nusileisti. – Aš čia gimiau, čia užaugau, čia visada gyvenau, šitame pačiame mieste. Kaip ir tu, beje.

– Aš gimiau Sakoj.

– Tai papasakok, kaip ta Saka atrodo, kas ten kaip?

Maksas nutilo ir nusisuko į langą. Nemanau, kad bandydamas prisiminti, kaip gi atrodė ta gimtoji Saka, greičiau karčiai pripažindamas sau, kad buvau teisi, kad mes abu buvome vietiniai.

Laimės ieškotojai, ištroškę gerovės, traukė čia, kaip į laukinius vakarus, gaudydami savo svajonę. Tikėdamiesi, kad jau čia bus geresnis gyvenimas, šviesesnis rytojus, turtingesnė ateitis.

– Kodėl grįžai aną penktadienį? – paklausė.

Kad praliečiau keršto kraują, kad giltinės dalgiu šienaučiau visus, kurie stojo mano kelyje. Juokauju.

– Iš kur grįžau? – apsimečiau durnele.

– Tėvas sakė, kad išvažiavai į Sąjungą. Bet niekur tu neišvažiavai.

O, jie kalbėjosi? Oho.

– Nežinau, supanikavau, pasikarščiavau, išvažiavau, kol davažiavau iki sienos, ataušo galva, apsisukau ir grįžau.

– Tai dabar sėsi į kalėjimą.

– Nesėsiu.

– Tai ką tu tada darysi. Ženytis nesiženysi, į kalėjimą nesėsi.

Nusijuokiau.

– Aš tai būčiau išvažiavęs…

– Kodėl?

– Nežinau, – patraukė pečiais.

– Man įdomu, kodėl. Nes pastebėjau jau seniai, kad čia kažkodėl visi kliedi, kad ten, Sąjungoj, žolė žalesnė, saulė skaistesnė, kad vanduo šlapesnis. Bet kai stovėjau prie tos sienos, tos spygliuotos tvoros su kameromis, aš nežinau, kokia ten saulė bešviečia…

– Nes čia supuvusi sistema.

– Kokia sistema?

Jam buvo šešiolika ir aš nebuvau tikra, ar jis supranta apie kokią sistemą ir kokį puvinį jis čia kalba, ar tiesiog kartoja, ką išgirdo kur nors: iš Pavlovo, ponios Ex, ar kur nors mokykloje.

– Gyvenimo sistema, – nupiešė ranka puslankį priešais save.

– Ir kuo ji būtent tau atrodo supuvusi?

– Kad negali daryti to, ką nori.

– Ką tu nori daryti ir negali?

Stojo vėl tyla ir žvilgsnis vėl pro langą, tartum tie ūkiantys traukiniai pakuždės kokį nors atsakymą. Įtariau, kad tas atsakymas galėjo būti „mesti mokyklą ir būti įžymybe“. Laukiau šito atsakymo, nes kirbėjo paprotinti, kad vien metęs mokyklą žvaigžde netapsi. Ypač Sąjungoje, ne.

– Nežinau, kaip pasakyti, – pasakė patylėjęs. – Bet aš pažiūriu, kaip dauguma gyvena ir aš nenoriu taip gyventi. Bet, tarkim, šūlėj tai tave ir ruošia tokiam gyvenimui. Tipo mokykis, mokykis, kad turėtum darbą, nes turėsi vaikų, kuriuos reikės išlaikyti, o tada pasensi ir nudvėsi.

– O ką tu norėtum daryti vietoje viso šito?

– Nežinau… Bet tai nereiškia, kad jei dabar nežinau, tai noriu gyventi taip, kaip visi.

– Nereiškia. Bet negali tiesiog sėdėti ir laukti, kol ateis tas suvokimas, ko iš tiesų nori. Gali dešimtmečiai praeiti.

– O kaip tu žinai, ko nori?

– Kodėl manai, kad žinau?

06-01

Pamojavau Berkuckui prieš nosį geltonu segtuvu. Nosis blizgėjo, o veidas švietė nuostaba, nes po pastarųjų dienų ir naktų itin sklandaus ir sėkmingo tarpinstitucinio bendradarbiavimo segtuvėlis buvo gerokai patukęs.

– Čia NTTD medžiaga? – atsikrenkštęs paklausė.

Palinksėjau.

– Taip. Skaitinėjau aš ten šiek tiek, pirmininkui metas pradėti ieškotis gero advokato… – pasakiau ironiškai.

– Galima?..

Berkuckas tiesė rankutę link segtuvo.

– Kur mano išteisinamasis nuosprendis?

Rankutė sudrebėjo, atsitraukė atgal ir atsiprašiusi kartu su visu kūnu kažkur išėjo. Per dvi dienas jis niekaip negalėtų suveikti man išteisinamojo nuosprendžio. Na, nebent su Perechodskajos parašu.

Berkuckas grįžo su popieriaus lapu, primenančiu teismo nutartį. Greičiausiai dėl ikiteisminio tyrimo nutraukimo. Padavė tą lapą man, pažiūrėjau, taip, tikrai, dėl ikiteisminio tyrimo nutraukimo pagal BPK trečio pirmos dalies pirmą punktą.

– Mes lyg ir ne taip tarėmės, – pasakiau perskaičius nutartį.

– Vasilenko, aš negaliu jums per dvi dienas suorganizuoti išteisinamojo nuosprendžio, jūs juk ir pati tą suprantate.

– O iš kur man žinoti, kad rytoj nebus atnaujintas tyrimas? Aš gi mačiau bylą, du lapai ten.

– Čia jau nuo jūsų pačios priklausys. Jei neduosite pagrindo, niekas nieko neatnaujins.

– Ką reiškia „duoti pagrindą“? Ar čia tamsta nori pasakyti, kad aš pati daviau kažkokį pagrindą šitą tyrimą prieš mane pradėti? Kas nuo pat pradžios buvo akivaizdus būtinasis reikalingumas.

– Vasilenko, kol jūs žaisite pagal taisykles, problemų neturėsite, – pakartojo tą patį šūdą, tik kitais žodžiais.

Na, tiek to, tebūnie.

Aš noriu tikėti, bet man reikia žinoti.

– O čia nepadirbta nutartis?

Gal nereikėjo klausti, bet Berkuckas taip keistai sureagavo į klausimą, susimėtė, apsidairė, skėstelėjo rankomis. Ką, ne aš viena čia rankdarbiais užsiimu? Nebūčiau pernelyg nustebusi, jei kur nors tos blondinės stalčiuje voliojasi teismo spaudukas su ereliu.

– Jūs galite čia paskambinti, – pabaksnojo į lapo, kurį tebelaikiau rankose, viršų. Taip, teismo raštinės numerį mokėjau atmintinai, bet kas ten žino, ar nebus Berkuckas susitaręs su mergom teisme. Nežinau, gal ne. Geriau paskambinsiu Dragun į generalinę, jis mane ten labai mėgsta, gal ką įdomesnio papasakos.

Išėjau į koridorių spausdama savo geltoną nutukusį segtuvą po pažastimi.

– Generalinė prokuratūra, – išpyškino greitakalbe.

Ak, tie formalūs šaukiniai, kokių tik neprisiklausai. Kai dar dirbau prokuratūroje, visus skambintojus pasveikindavau „Trečias skyrius, Vasilenko, klausau“. Kad neklausinėtų, „o ar čia su tuo kalbu, su kuo man reikia?“ Kitur, būdavo, išklausydavai visą tiradą ilgą įstaigos, departamento, skyriaus pavadinimą, atsiliepusio pono pareigas ir pavardę. Ir dar ant galo pasakydavo „laba diena“. Tada tokiam atsakai „Laba diena“ ir iš papratimo lauki labos dienos atgal, bet jis jau būna pasisveikinęs. Tada ryšio kanale stoja tokia nelabai jaukiai keista pauzė. Kitą kartą ragelyje išgirsdavai pavardę. Gerai, jei tą, kuriai skambinai.

– Laba diena, ar su Robertu Dragun kalbu? – paklausiau ir akimirką sudvejojau, ar tikrai jo toks vardas.

– Aš klausau.

– Čia jus tokia Vasilenko patrukdė, dėl mano bylos norėjau pasiteirauti, – pasakiau jau tokiu perdėm maloniu balsu.

Trumpa subtili pauzė, mintyse norom nenorom iškyla vaizdinys, kaip Dragun veidą perkreipia tylus nepasitenkinimas.

– Ką jūs dar norit teirautis? – priekaištingai atsiduso.

– Norėjau pasiteirauti, kokia situacija ten su ta mano byla, kokioj stadijoj… Ar jau radot gynėją…

– Vasilenko, ar jūs iš medžio ant galvos kritot? Čia jums kažkokie bajeriukai?! – užriko.

– Nesupratau?

Tikrai nesupratau.

– Ko jūs nesupratot? Kai čia visi dėl jūsų ant ausų sustatyti! O jūs čia durnele, atsiprašau, apsimetate, skambinėjate, – sunkiai tvardėsi Dragun. – Nutraukta jūsų byla, nenustatyta nusikalstamos veikos.

– Viską supratau, ačiū, – padėkojau, bet Dragun numetė ragelį.

Nu, būna kartais žmonės su nervais. Kartais – be.

Kai grįžau į pasitarimų kambarį, Berkuckas stovėjo vieną koją užkėlęs ant kėdės, pasirėmęs alkūne į kelį ir kalbėjo telefonu. Na, ne kalbėjo, o darė tai, ką darai, kai neturi, ko pasakyti – klausėsi. „Taip… Taip… Taip, turiu… Tuoj būsiu. Taip…“, – užtikrino Berkuckas susirūpinusiam skambintojui ir pabaigė pokalbį.

– Galima? – paklausė beveik pakeltu tonu ir mostelėjo į segtuvą, kurį vis dar laikiau prispaudus alkūne. – Manau, mes atsiskaitę.

Ištiesiau segtuvą Berkuckui ir tas išplasnojo neatsigręždamas.

Vakare sėdėjome su Pavlovu ant transformatorinės stogo jo slaptojoje pabuvimo vienumoje vietelėje, kuri nebebuvo jau tokia slapta. Buvo pirma vasaros diena, buvo karšta, nuo stoties tvoskė kreozotu, vakaro saulėje blizgančiais bėgiais tai toliau, tai arčiau, uždusę, ūždami, šnypšdami ir kartkartėmis suūkdami lėtai bildėjo traukiniai.

Dar prieš savaitę atrodė, kad gyvenimas griūva, o šiandien aš buvau laisva moteris su šešiais šimtais gabalų kišenėje ir visai pakenčiamu vyru pašonėje. Telefone skaičiau antraštes: „Teisėjų elitas – korupcijos skandalo sūkuryje“, „Aukščiausiojo teismo pirmininkas ir dar 8 teisėjai – už grotų, kyšių sumos siekė milijonus“, „Kontrabandininkų stogas – su teisėjo mantija“… ir taip toliau, vienos už kitą išmoningesnės ir manieringesnės. Ir visi jie pilnai ar iš dalies pripažino kaltę. Visi aštuoni su ponu pirmininku priešakyje. Asilai.

– Kas nors naujo? – paklausė Pavlovas.

– Tas pats, – atsakiau grūsdama telefoną kišenėn. Interneto šiandien pakaks. – Kaip manai, kuo čia baigsis viskas?

– Niekuo, – pasakė niūriai. – Kaip visada. Niekas čia niekada niekuo nesibaigia.

Kurį laiką tylėjome.

Na, mestelėjo čia NTTD opiumo liaudžiai. Ir kurį laiką liaudis svaiginsis šituo opiumu, šitomis antraštėmis, šita iliuzija, kad štai, gyvenimas tapo geresnis. Kad vienu ar keliais padugnėmis mažiau. Tarsi jie patys, kiekvienas iš jų yra geresnis už tuos daškevičius ir visus kitus aštuonis, kuriuos ten suėmė. Tarsi jie patys, sėdėdami tose kėdėse, turėdami tą valdžią ir įtaką, elgtųsi kitaip. Ar triumfuos šįkart teisingumas? Laiminga pabaiga? Nebent mano miegamajame šįvakar.

Pasitąsys jie su ta byla metus, gal du. Taip, ponas teisėjas neteks pareigų, bet ras prieglobstį to paties Berkucko kontoroje ir kals kosminius pinigus už bevertes konsultacijas. Po tų kelių metų byla baigsis, gaus lygtinai. O tuo metu jo vietoje jau sėdės kitas daškevič. Ir gyvenimo ratas suksis toliau. Taigi Pavlovas buvo teisus. Niekas niekuo čia nesibaigs.

– Kodėl grįžai? – paklausė.

– Kada?

Jis pažiūrėjo į mane, bet nieko neatsakė. Žinojau, apie ką jis kalba. Bet jokie tinkami žodžiai neatėjo į galvą.

– Vika, žinai, kad aš tave myliu, – pasakė nesulaukęs mano atsakymo.

– Žinau, – palinksėjau. – Ir aš tave myliu. Dėl to ir grįžau.

Nebuvau visiškai tikra, ar galvoju taip, kaip pasakiau, bet man pasirodė, kad turiu taip atsakyti, jei nenoriu jo įskaudinti. O aš ir nenorėjau.

Gal tokia ta meilė ir yra?

Sėdėjome tylomis ant stogo krašto, saulė leidosi ir karštis slūgo. Pavlovas laikė mane už rankos. Po kurio laiko pastebėjau, kad jis glosto mano bevardį pirštą.

– Žinai, aš jau kurį laiką norėjau tau pasipiršti, – pasakė pamatęs, kad žiūriu į mūsų rankas, – bet vis niekaip neištaikydavau tinkamos progos. Aš net žiedą turiu.

Pasikuitė kišenėje ir ištraukė mažą popierinį vokelį, o iš jo – nediduką balto metalo žiedelį su baltu akmenėliu. Užmovė man ant piršto.

– Tekėk už manęs, Vasilenko. Būk mano žmona.

Prigavo jis čia mane. Aš žinojau, kad šitas klausimas kada nors iškils, bet maniau, kad tai bus labiau toks pragmatiškas pokalbis, maždaug „gal mums reiktų ženytis“. O čia jis, matai, romantiškai, kaip kokiam filme. Kiek kartų kasdienybės atmieštame gyvenime būna akimirka kaip filme?

– Būsiu, – atsakiau.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt

Išnašos

[1] Viskas įskaičiuota, toks viešbučių pasiūlymas.

[2] Turinys prieš formą.

[3] 1969 Shelby Mustang GT500.

[4] „Darant nusikaltimą“ lotyniškai.

[5] Tokia labai bauginanti veido išraiška.

[6] Peilis čia toks susilankstantis.

[7] Būdas, kaip kas nors daro dalykus.

[8] Užnuodyto medžio vaisiai (angl. Fruit of the poisonous tree) – JAV baudžiamojo proceso teisės doktrina įrodymų neleistinumo srityje; metafora (autorius – teisėjas Felix Frankfurter, JAV Aukščiausiasis Teismas). Suformuluota baudžiamojoje byloje Frank C. Nardone v. JAV. Doktrinos esmė yra ta, jog netgi leistinais būdais gauti įkalčiai negali būti JAV teismuose pripažįstami kaip įrodymai, jei informacija, kuria remiantis, veikos įkalčiai buvo surasti, buvo gauta neleistinais būdais. Pvz., policija neleistinai pasiklauso įtariamojo telefoninių pokalbių ir iš jų sužino apie kitą nusikaltimą, į kurio vietą nuvažiavę randa aiškių įtariamojo kaltės įrodymų. JAV tokie įrodymai teisme nebūtų pripažinti įrodymais, nes jie nuo pat pradžių nebuvo gauti leistinais būdais. Remiantis doktrina, užnuodyto medžio visi vaisiai be tolesnių svarstymų yra užnuodyti.

[9] Mieli daikčiukai, signifikuojantys turėtojo socialinį statusą.

[10] Garbės lenta.

[11] Čia kur damos mėgsta.

[12] Toks automatas, tokio tipo kaip AK-47 ar M16.

[13] Daug yra gerai.

[14] Kai nepasiseka.