Julija Benedikta Ulevičienė

IŠRAUTI SU ŠAKNIMIS

Atsiminimai

Viršelio dizainas – Diana Ramanauskienė

Viršelio nuotrauka – Dainius Dirgėla

Redaktorė – Rima Budrytė

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2015

Knygoje pasakojama apie Julijos Benediktos Kiverytės, 1947 metų lapkričio 24 dieną ištremtos į Sibirą, asmeninius išgyvenimus, artimųjų netektis ir tolesnį šeimos likimą.

Jai buvo vos treji metai, kai kartu su tėvais, 90-ies metų senele, vyresniaisiais broliu ir seserim buvo susodinti į gyvulinius vagonus ir išvežti į tolimąjį Sibirą.

Šie atsiminimai – tarsi įprasminimas išgyvenimų visų tremtyje atsidūrusių vaikų ir jaunuolių, kurių vaikystė ir jaunystė prabėgo varge ir skurde, kuriems dažnai trūko suaugusiųjų dėmesio, šilumos ir meilės, tačiau nepalūžo, išsaugojo viltį ir tikėjimą šviesesne Lietuvos ateitimi.

Knygoje panaudotos nuotraukos iš Kiverių, Ulevičių, Ragauskų šeimų archyvų.

ĮŽANGA

Pareis nušautas žodis, –
Sugrįš namo pakartas,
Klabens duris išvytas...

(Justinas Marcinkevičius)

XX amžiaus vidurys Lietuvai itin dramatiškas. Didelės istorinės permainos atnešė lietuvių tautai daug sunkumų. Buvo sąmoningai griaunamos tautos tradicijos, universalios dvasinės vertybės. Vargu ar kas šiandien suskaičiuos, kiek traukinių aklinai uždarytais gyvuliniais vagonais nuo bolševikų okupacijos pradžios išbildėjo iš Lietuvos į įvairius tolimus sovietinės imperijos regionus. Į amžinąją tremtį be jokios kaltės buvo išsiųsti ne tik inteligentai, bet ir paprasti miesto ir kaimo žmonės.

Kiekvienas tremtinys nuėjo savąjį Golgotos kelią. Atsidūrusieji Sibire patyrė sunkią ir karčią dalią. Kasdieniai jų palydovai buvo šaltis, badas, ligos, mirtys ir beribis Tėvynės ilgesys. Tremtinių atsiminimai šiandien teikia naujų faktų lietuvių tautos istorijai.

TĖVIŠKĖ

Esu kilusi iš Didžiosios Senažiškės kaimo, esančio Kazlų Rūdos rajono savivaldybėje (buv. valsčiuje), Marijampolės apskrityje. Šalia vieškelio, maždaug pusiaukelėje tarp Višakio Rūdos ir Bagotosios, buvo mano senelės iš mamos pusės Onos Muraškaitės-Liutkuvienės (g. 1857 m.) tėviškė. Ten stovėjo dviejų galų šiaudais dengtas medinis gyvenamasis namas, taip pat klėtis, daržinė, kluonas, tvartai. Šiuos trobesius buvo galima pamatyti važiuojant Bagotosios link, dešinėje vieškelio pusėje.

Vieškelis dalijo mūsų lauką į dvi dalis: vienoje – gyvenamasis namas bei kiti trobesiai, sodas, tvenkinys ir pieva iki pat Višakio upelio, kitoje plytėjo didesnioji ir derlingesnioji mūsų lauko dalis... Čia jis ribojosi su Petrės Muraškaitės, Barzdaičių šeimų sodybomis ir girininkija, o už jų augo plačiaskarių eglių ūksminga giria.

Šalia vieškelio prie namo augo aukštas plačiašakis klevas. Į jį buvo įkeltas kryžius, dengtas mažu mediniu stogeliu. Namo kairėje stovėjo klėtis ir kluonas, o už jų – „rusvelkis“. Kiek paėjus Višakio link, pūpsojo smėlingas kalnelis, vadinamas „Velniakalniu“. Čia buvo iškasti rūsiai, į kuriuos žiemai supildavo bulves ir kitas daržoves. Netoliese žaliavo beržynėlis, o po tais beržais rudenį išdygdavo daug gražių raudonviršių ir lepšiukų. Atokiau, kiek į dešinę nuo kiemo vidurio, stovėjo daržinė, o už jos – tvartai.

Lauko gale neskubėdamas sruveno Višakis, o jo vandenis glostė tankios gluosnių svyruoklių šakos. Kiek kairiau buvo brasta, o ties lauko viduriu – gili tamsi sietuva. Višakio krantuose tarp susiraizgiusių gluosnių šaknų skaidriame jo vandenyje gyveno daugybė vėžių. Kitapus upelio augo didelis tamsus miškas, o jame – pilna grybų ir mėlynių.

Mano tėvai buvo ūkininkai, turėjo apie 30 ha žemės, nemažai gyvulių ir paukščių (4 arklius, 6 karves, 4 avis, 4 kiaules, 18 vištų) taip pat žemės ūkio technikos (kuliamąją, pjaunamąją ir akselinę mašinas bei maniežą, vadinamą rusvelkiu).

Seneliai Ona Muraškaitė-Liutkuvienė su vyru Simonu, viduryje – mamos sesuo Teofilė Liutkutė-Paltanavičienė

Tėtis Saliamonas Kiveris 

Ona ir Saliamonas Kiveriai su broliais Vladu (iš kairės) ir Vitu, sėdi senelė Ona su seserimi Aldona, 1929 m.

Mama su tėčiu (antros eilės viduryje, tarp jų – sesuo Aldona, brolis Vladas pirmoje eilėje trečias iš dešinės) bei kaimynų šeimomis prie mūsų sodybos pasitinka atvykstantį vyskupą

Su kunigu po iškilmingos procesijos, kurios metu mergaitės barstydavo gėles. Aldona pirmoje eilėje pirma iš dešinės

Po Pirmosios šv. Komunijos priėmimo iškilmių. Aldona – pirmoje eilėje antra iš kairės, Vladas – iš viršaus antroje eilėje ketvirtas iš kairės

Prie gimtojo namo. Iš kairės į dešinę: sėdi mama Ona, senelė Ona, tėtis Saliamonas, stovi: sesuo Aldona ir brolis Vladas

Baigiantis Antrajam pasauliniam karui, 1944 metų sausio 4 dieną ūkininkų Onos ir Saliamono Kiverių šeimoje atsirado „pagrandukas“. Atėjusi į šį pasaulį, radau penkiolikos metų seserį Aldoną, šešiolikos metų brolį Vladą ir septyniolikos metų brolį Vitą. Buvau penktas vaikas šeimoje. Prieš man ateinant į šį pasaulį, jį buvo palikęs 1933 metais gimęs ir vos devynių mėnesių sulaukęs broliukas Juliukas. Mirė jis nuo plaučių uždegimo ir buvo palaidotas Višakio Rūdos kapinėse. Mama labai išgyveno ir verkė, sakė, net neįsivaizdavusi, kad gali būti šitaip gaila mažučio vaikelio. Tai iš jo aš paveldėjau savo vardą. Jau beveik suaugę broliai ir sesė nelabai džiaugėsi mano atėjimu... Bet aš neketinau kreipti į tai dėmesį ir buvau pasiryžusi išsikovoti jų palankumą.

Mūsų močiutė buvo gera dainininkė. Ji pasisodindavo mane ant kelių ir dažnai dainuodavo dainas, mokėjo jų nesuskaičiuojamą daugybę. Mama prižiūrėjo namus ir gyvulius, o tėtis su sūnumis dirbo ūkyje. Sėjos ir derliaus nuėmimo darbus visa šeima dirbo kartu, darbymečiu buvo samdomi darbininkai, rengiamos talkos.

Po mūsų namo langais vešėjo sesers Aldonos prižiūrimas darželis, pilnas rūtų ir visokiausių gėlių, už jo – didelis sodas, kiek tolėliau – gilus tvenkinys su liepteliu.

Labai jau mėgau skinti tas gėles sesers darželyje, o tiksliau, tik nutraukdavau jų galvutes. Sesė niekaip neišmanė, kaip atpratinti mane nuo tokio pomėgio. Kartą vasarą ji persikėlė su manimi per Višakį, nusivedė į mišką ir, palenkusi mėlynojų šakelę, parodė ant jos pūpsančias sultingas, mėlynas uogas. Jų paragavusi nusprendžiau – niekis tos gėlės prieš uogas...

Buvau kupina naujų įspūdžių... Kai persikėlėme atgal, lankos tolumoje pamačiau su pjaunamąja šienaujantį brolį Vitą. Nekantravau pasidalinti su juo ką tik patirtu atradimu. Bėgau per lauką ir iš visų jėgų šaukiau: „Vitai, Vitai, palauk, ką tau pasakysiu!“ Šis sustojo, išjungė pjaunamąją ir nustebęs laukė. Kai uždususi pribėgau arčiau, išrėžiau: „Žinai, Vitai, niekis tos gėlės prieš uogas!“ Jis tik nusispjovė dėl tokios „naujienos“ ir sugaišto laiko... Na, o manęs daugiau nebedomino sesers rūtų darželis...

Kartą Vitas užkėlė mane ant arklio, ir mes kartu ristele pajodinėjom po lankas. Iš pradžių labai bijojau, bet paskui tokia išvyka man visai patiko, buvo iš tiesų labai smagu...

Rudens rytais pamelžusi karves mama mūsų beržynėlyje dažnai pririnkdavo ką tik išdygusių gražučių raudonviršiukų ir ištroškindavo juos orkaitėje su grietine ir svogūnais. Tai buvo tikras skanumėlis! O pavakariais, kai pamelždavo karves, buvau įpratinta atbėgti prie šulinio ir išgerti pilną puoduką kvapnaus dar garuojančio šilto pienelio... Tik tada jį supildavo į tokį siaurą, aukštą aliumininį bidoną su mažu stikliniu langeliu ir nuleisdavo į gilų šulinį.

Mūsų mama buvo savamokslė, pramokusi skaityti nuo šešerių metų ganydama žąsis. Taip ji dainavo apie savo vaikystę:

O Lietuva, numylėta mūsų motinėle,
Kaip miela paminėti mūsų tėviškėlę –
Kaip mes augom ant vargelių,
Ant mūs močiutės senųjų rankelių.
Lietuvoj, Lietuvoj.

Kai ant svieto užgimiau, akelėmis praregėjau,
Savo gražiąją šalelę tuojau pamylėjau.
Mane močiutė čiūčiavo, karklų ragažėj liūliavo.
Lietuvoj, Lietuvoj.

Kai išėjo rugių kirsti, motinėlė palik mane
Žalioj dirvoj giliam tarplysvėly.
Saulelė mane šildė, muselės mane bovino.
Lietuvoj, Lietuvoj.

Paūgėjau, sustiprėjau, atsistojau ant kojelių.
Jau rokavau septintus metelius,
Tėvs klumputėm apaudino ir trinyčiais apvilkdino.
Lietuvoj, Lietuvoj.

Liep tėvelis žalioj pievoj žąseles ganyti,
O žąselės prižadėjo valdove vadyti.
Tupi po sparnu žąsiukai, tiu-liu-liu-liu mažučiukai.
Lietuvoj, Lietuvoj.

Kyla juodas debesėlis nuo šiaurios šalelės,
Aš su savo gyvulėliais artinuosi prie namelių.
Vėjas pučia, neša smiltis, išsigelbėt nėra vilties.
Lietuvoj, Lietuvoj.

Tėtis buvo kilęs iš valstiečių šeimos, gyvenusios Maišelių kaime, Alksnėnų parapijoje, Vilkaviškio rajone. Jis baigė pradinę mokyklą ir Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo Lietuvos kariuomenėje savanoriu.

Tėvai gerai suprato, kad ūkininkaujant reikia turėti nemažai įvairiapusių žinių, todėl stengėsi visus savo vaikus išleisti į mokslus. Brolis Vitas, baigęs Višakio Rūdos progimnaziją, karo metais mokėsi Marijampolėje, Rygiškių Jono berniukų gimnazijoje. Paskutinę gimnazijos klasę baigė Barzduose. Jis buvo ypač gabus tiksliesiems mokslams ir baigęs gimnaziją įstojo į Vilniaus universiteto Fizikos-matematikos fakultetą. Brolis Vladas 1943 metais įstojo į Marijampolės apskrities Kvietiškio žemės ūkio mokyklą, kurią netrukus sovietų valdžia pavadino zootechnikumu. Jis nesutiko toliau mokytis zootechnikume ir grįžo į Višakio Rūdos progimnaziją. Sesuo Aldona, 1946 metais baigusi Višakio Rūdos progimnaziją, ketino toliau mokytis Marijampolėje, o tuo metu padėjo mamai namų ruošos darbuose.

VLADO SUĖMIMAS

Vlado suėmimo ir įkalinimo priežastį suaugusieji ilgus metus nuo manęs atkakliai slėpė, nes buvau maža ir buvo tokie laikai... Apie brolio įkalinimą man pasakojo, kad jis, neva, susimušė su draugu dėl merginos, o šis iš pavydo jį ir įskundė... Kaip buvo iš tikrųjų, Vladas puse lūpų užsiminė tik 1976 metais, kai svečiavausi pas juos Taganroge.

Vladas grįžo į Lietuvą 1999 metais ir apsigyveno Kaune. 2000 metais jis kreipėsi į Lietuvos ypatingąjį archyvą, norėdamas susipažinti su savo baudžiamosios bylos medžiaga. Prie prašymo reikėjo pridėti gyvenimo ir rezistencinės veiklos aprašymą. Tik tada daugiau sužinojau apie jo suėmimą, nes jis paprašė manęs surašyti ir atspausdinti tą aprašymą.

Jis papasakojo, kad jį labai paveikė sovietinių okupantų žiaurumas, kai po naktinių gaudynių Kazlų Rūdos centrinėje aikštėje žmonės rasdavo į krūvą sumestus nurengtų, išniekintų ir nužudytų jaunuolių kūnus. Todėl 1945 metais balandžio mėnesį per savo mokytoją Stankevičių jis užmezgė ryšį su Lietuvos partizanais. Mokytojas buvo mūsų kaimynas ir gerai pažinojo visą mūsų šeimą. Vėliau brolį supažindino su Lietuvos patriotu Stankūnu, iš kurio gautas antisovietinio turinio skrajutes jis klijuodavo Senažiškių kaime matomose vietose.

1945 metų birželio mėnesį jį supažindino su „Tauro“ apygardos štabo viršininku Baltrušaičiu, slapyvardžiu „Vygandas“. Jis suteikė broliui slapyvardį „Žirnis“ ir toliau vadovavo jo veiklai kovoje su rusiškaisiais Lietuvos okupantais. Vladui buvo pavesta palaikyti ryšį tarp „Tauro“ apygardos štabo ir „Vanago“ būrio. Iš apygardos štabo jis reguliariai gabendavo laikraštį „Laisvės žvalgas“, kaskart po 150 egzempliorių, taip pat ir visus įsakymus bei nurodymus. Visa tai iš apygardos štabo jis nuveždavo dviračiu į tiksliai nurodytą vietą – „Vanago“ būrį ir perduodavo Kazlų Rūdos kunigui Būdeikai ir progimnazijos mokytojui Makauskui.

Vladą suėmė 1945 metų spalio 29 dieną, važiuojantį dviračiu iš Višakio Rūdos progimnazijos, ir nuvežė į Kazlų Rūdos areštinę. Iš ten po keturių dienų pervežė į Vidaus reikalų liaudies komisariato (NKVD) Marijampolės m. kalėjimą Nr. 6. Po septynių mėnesių nuolatinių dienomis ir ypač naktimis ilgai trukdavusių tardymų, per kuriuos jis neišdavė nė vieno savo bendražygio, LSSR vidaus reikalų ministerijos (MVD) kariuomenės karo tribunolas jį nuteisė pagal RSFSR BK 58-1 „a“ str. 10-čiai metų laisvės atėmimo su teisių suvaržymu 5-eriems metams bei asmeninio turto konfiskavimu „...už tai, kad nuo 1945 metų birželio mėnesio buvo kontrrevoliucionierių organizacijos „Tauras“ štabo viršininko Baltrušaičio – slapyvardis „Vygandas“ – ryšininkas“.

Kai suėmė Vladą, Vitas suprato, kad Vilniaus universitete jam toliau mokytis nebus leista... Jis nutraukė mokslus ir įstojo į buhalterių kursus Kaune. Juos baigė 1947 metais ir gavo paskyrimą pasirinktinai: į Kybartus arba į Žemaitiją. Su kursų baigimo pažymėjimu jis grįžo į tėviškę pasitarti, kurią vietovę geriau pasirinkti, taip pat norėjo pasiimti šiek tiek maisto gyvenimo pradžiai.

Jau kitą dieną – 1947 metų lapkričio 24-ąją – visa mūsų šeima buvo ištremta į Sibirą ir laikoma tremtyje iki 1958 metų birželio 10 dienos.

NEKVIESTI NAKTINIAI SVEČIAI

Iš mamos ir sesers Aldonos pasakojimų:

1947 metų lapkričio 24-ąją 2 valandą nakties į mūsų namus įsiveržė rusų kareiviai kartu su vietiniu stribu Revinsku ir atliko kratą. Paskui buvo liepta susirinkti visai šeimai ir mums perskaitė iš Vilniaus gautą raštą, kad esame „buožės“, todėl dešimčiai metų ištremiami į Sibirą.

Devyniasdešimtmetė močiutė vis prašė: „Tik manęs nepalikit...“, o aš (man buvo treji metai), viso to triukšmo ir šurmulio paveikta, ėmiau verkti. Kad nusiraminčiau, man atnešė pažaisti šilkinių sesers Aldonos palaidinių – mes augome neturėdami žaislų. Mama viską išgyveno palyginti „ramiai“ – šeima buvo išvarginta ir nualinta nuolat didinamų pyliavų – duoklių grūdais ir kitu maistu sovietinei kariuomenei išlaikyti. Ramybės nedavė ir nuolatiniai nekviestų svečių apsilankymai: dienomis apsirūpinti maistu ateidavo kareiviai ir stribai, o naktimis – giriniai.

Buvo įsakyta per dvi valandas pasirengti kelionei. Kareiviai nušovė kiaulę, papjovė avį. Kiaulę liepė išdarinėti ir išvirti pusryčius. Mama paskubomis išdarinėjo kiaulę ir išvirė jos galvą su kopūstais, kurią kareiviai čia pat ir suvalgė. Kitą skerdieną leido įsidėti kelionėn, taip pat leido pasiimti centnerį kviečių. Vienas kareivis Aldonai pasakė: „Nebijok, ten irgi žmonės gyvena. Tu tikrai išgyvensi, o jos (pirštu parodė į močiutę ir mane), tai jau ne...“ Dar patarė pasiimti kirvį ir plaktuką – taigoje pravers...

Išvakarėse iš Kauno buvo grįžęs brolis Vitas. Kaip Kauno buhalterijos kursų moksleivis, čia jis nebuvo registruotas. Kareiviai paklausė, kas jis toks ir ką čia veikiąs, nes jo nėra sąrašuose. Kitas būtų pasinaudojęs proga, pamelavęs ir pabėgęs, o Vitas sąžiningai pasakė tiesą, kad grįžo namo baigęs mokslus. Jį tuoj pat įrašė į tremiamųjų sąrašus ir liepė ruoštis kelionėn kartu su visais.

Tuo metu namuose neturėjome duonos. Kai mus jau įsodino į vežimą, atskubėjo kaimynas Jurgelaitis, nešinas dviem kepalais duonos kelionei. Nuoširdus ačiū jam už tai.

ILGA KELIONĖ Į NEŽINIĄ

Iki Kazlų Rūdos mus vežė per mišką dviem arkliais kinkytu vežimu. Ant kitų dviejų mūsų arklių abipus vežimo jojo kareiviai, o paskui vežimą varė mūsų karves ir kitus gyvulius. Kazlų Rūdoje prie valsčiaus (vėliau – turgaus teritorija) visus išlaipino. Buvo susirinkę labai daug žmonių, daugelis išsigandę verkė. Vakare mus įsodino į mašiną ir nuvežė į Marijampolės geležinkelio stotį. Ten jau buvo daugybė kitų to paties likimo šeimų ir vežė vis naujų...

Rytą visus tremiamuosius susodino į traukinį ir nuvežė į Lentvarį. Ten visus išlaipino ir suvarė į pastatus, aptvertus aukšta raudonų plytų tvora. Tvoros kampuose – bokšteliai, kuriuose nuolat budėjo ginkluoti kareiviai. Tėvas buvo įsidėjęs žibintą (liktarną), kurį pamatę kareiviai iš jo atėmė. Lentvaryje dvi savaites gyvenome ant savo ryšulių, miegojome ant gultų. Pasirodo, turėjome laukti, kol bus suformuotas vagonų sąstatas ir tolesnei kelionei į Sibiro „kurortus“ bus pritaikyti gyvuliniai vagonai, t. y. juose bus sukalti gultai...

Buvau visai maža, bet atmintin įsirėžė daug vaizdų: ir diena, kai mus vežė arkliais kinkytu vežimu, ir tas ilgas laukimas Lentvaryje, ir labai aukšta raudonų plytų tvora, ir bokšteliai jos kampuose, ir juose stovintys kareiviai su šautuvais.

Pagaliau mus visus: senelius, vyrus, moteris, mažus vaikus – suvarė į gyvulinius vagonus – be langų, be suolų, be tualetų, tik pakraščiuose buvo gultai visai nepaeinantiems seneliams. Vagonus aklinai uždarė ir prie durų pastatė ginkluotus sargybinius.

Vienoje vagono pusėje stovėjo metalinė krosnelė, vadinamoji „buržujka“, jos kaminas buvo išvestas pro vagono stogą. Atlikti gamtinius reikalus galėjome tik traukiniui sustojus, prižiūrimi ginkluotų kareivių, kurie atkišę šautuvus piktai ragino: „Bystrej, bystrej! (Greičiau, greičiau!)“ Suaugusieji ta pačia proga pasisemdavo sniego – jį ištirpinus ant „buržujkos“ buvo verdama arbata ar kokia nors košė.

Aldona pasakojo, kad mūsų močiutei vyrai įrengė atskirą „tualetą“ – paklodėmis atitvertą kibirą, nes ji jau buvo per sena tokiems pasivaikščiojimams. Per vieną tokį išlaipinimą, neatlaikiusi įtampos ir kankinama visiškos nežinios dėl ateities, jauna moteris paguldė ant geležinkelio bėgių suvystytą mažutę savo dukrelę, o pati įšoko į vagoną, tačiau kareivis spėjo sugriebti kūdikį ir įkišo atgal į jau bepradedančio riedėti traukinio vagoną...

Po keleto tokios kelionės dienų brolis Vitas pašaukė mane prie uždarytų vagono durų ir pro siaurą plyšiuką parodė: „Žiūrėk, Juliuke, dabar mes važiuojam per didžiausią Rusijos upę – Volgą.“ Spėjau pamatyti tik pro šalį šmėžuojančius geležinius tilto karkasus. Likusi kelionės atkarpa užtruko dar dvi savaites.

Lygiai po mėnesio, 1947 metų gruodžio 24 dieną, pagaliau pasiekėme paskirties vietą – Tropinsko kaimą, esantį Jurginsko rajone, Tiumenės srityje. Mus su visais ryšuliais išlaipino tiesiai į gilius pusnynus. Paskui suvarė į barakus, po keturias šeimas į labai ankštas patalpas. Ten pusiau stovėjome, pusiau sėdėjome ant savo ryšulių, jautėmės kaip silkės statinėje, trūko oro. Ten valgėme ir pirmąją Sibiro „kurortuose“ šv. Kūčių vakarienę – tai buvo šutinti žirniai.

BADAS IR MIRTYS

Tropinske darbų nebuvo, todėl tėtis, Vitas ir Aldona netrukus buvo nuvežti dirbti į Lebediovkos gyvenvietę. Tėtis su Aldona kirto mišką – reikėjo proskynos geležinkeliui tiesti ir medienos pabėgiams, o Vitas gavo darbą miškų pramonės ūkyje (Lespromchoze), kur tvarkė buhalterinę apskaitą.

Mama, močiutė ir aš likome Tropinske. Miegojome barake ant grindų. Prieš miegą mama visuomet meldėsi, kantriai mokė melstis ir mane. Taip išmokau „Tėve mūsų“ ir „Tikiu Dievą Tėvą“. Mus puolė ir siurbė kraują daugybė zvimbiančių uodų, musyčių, vadinamų „moškara“, ir blakių. Jos ropojo sienomis, krisdavo nuo lubų. Kartą man miegančiai blakė įkrito tiesiai į ausį. Baisiai išsigandau, atrodė, kad ji ropoja smegenimis. Supratusi, kas atsitiko, mama ėmė pilti į ausį vandenį, kol pagaliau blakė išplaukė į paviršių.

Kai nutirpo sniegas, pro plačius barako grindų plyšius ėmė sunktis vanduo, o jame kurkė varlės. Pavasarį mama vietinių gyventojų laukuose rinko sušalusias bulves ir darė iš jų krakmolą, skynė dilgėles ir balandas ir virė iš jų sriubą. Ta sriuba – vandenyje virtos dilgėlės ar balandos – nė iš tolo nebuvo panaši į mūsų įsivaizduojamą, nebuvo joje nei bulvių, nei kiaušinių, nei grietinės, nei kitokių pagardų.

Mes badavome... Dirbančiam žmogui visai dienai buvo skiriama juodos duonos forminio kepalėlio riekė, o nedirbančiam – tik pusė. Suaugusieji nustebo, kai vieną dieną rado mano nesuvalgytą duonos gabalėlį ir paklausė: „Juliuke, kodėl nesuvalgei savo duonelės?“ Atsakiau: „Pasidėjau rytdienai...“

Dieną mama išeidavo prasimanyti nors šiek tiek maisto, o mes su močiute likdavome namie. Kartą močiutė – ji jau visai prastai matė – labai norėdama valgyti vietoje duonos atsikando ūkiško muilo. Jai iš burnos ilgai veržėsi putos, o aš laksčiau po kambarį pirmyn ir atgal, nebežinodama nei ką daryti, nei kaip jai padėti...

Atėjo pavasaris, o aš neturėjau suknelės. Mama išardė pagalvę ir iš raudono impilo pasiuvo suknelę. Tos suknelės labai nemėgau – ji buvo ankšta, kieta ir nepatogi. Tai per ją kartą mane puolė įsiutęs bulius, ir jei kažkas iš suaugusiųjų nebūtų manęs laiku sugriebęs, po akimirkos būčiau papuošusi jo ragus...

Po šio nutikimo, bijodami palikti vieną lauke, mane nuvedė į vaikų darželį. Ten irgi labai nepatiko, nes kaskart prieš pietų miegą reikėjo tą ankštąją suknelę nusivilkti, o pamiegojus vėl apsivilkti. Apsidžiaugiau, kai mane iš ten atsiėmė ir pasakė, kad turėsiu visur eiti kartu su mama... Nuo to laiko, kai mama pamiškėse pjovė ir grėbė šieną, darže sodino ar kasė bulves, aš visada buvau greta.

Baigėsi atsivežtasis muilas, todėl mama iš pelenų gamino šarmą ir juo skalbė drabužius. Apie dantų pastą ar šepetėlius ten niekas nebuvo girdėjęs. Paūgėję mes, vaikai, rinkome ir kramtėme pušų sakus, vadinome juos „žvačka“, taip saugojome savo dantis. Tik po kelerių metų atsirado mėtiniai dantų milteliai...

1948 metų birželio mėnesį močiutė, mama ir aš persikėlėme į Lebediovką. Taip mūsų šeima susijungė, ir jau visi kartu apsigyvenome vienuoliktajame barake (vėliau jame buvo įkurta septynmetė mokykla). Jame gyvenome iki tų metų rudens.

Tų pačių metų liepos 14 dieną, išvargintas sunkių miško kirtimo darbų ir nualintas pastovaus maisto nepritekliaus, Lebediovkos ligoninėje nuo bado distrofijos mirė mūsų tėtis Saliamonas. Kai labai kukliai pašarvotas jis gulėjo lovoje barako kambaryje, man paliepė pabučiuoti jam kojas, kad ateityje nebijočiau numirėlių. Kaimynų vyrai nuobliavo lentų ir sukalė jam karstą. Į Lebediovkos kapines tėtį vežė arkliu kinkytu paprastu vežimu, o mes visi ėjome paskui jį.

Išsekusi nuo bado ir viduriavimo, tą pačią vasarą liepos 24 dieną mirė ir mūsų močiutė. Ją palaidojo greta tėčio. Buvo pastatytas medinis kryžius, vėliau abu kapai aptverti medine tvorele.

Vasarą su vaikais žaisdavome smėlio krūvose. Buvau alkana – „kepiau“ bandeles iš smėlio ir jas valgiau... Netrukus ir aš ėmiau smarkiai viduriuoti, neturėjau jėgų nei vaikščioti, nei sėdėti, tik gulėjau kniūbsčia ant medinio suolo žemyn nukarusiom rankom, visa ištinusi lyg pagalvė. Vitas sakė, kad tai taip pat bado distrofijos požymiai. Suaugusieji nebežinojo kaip, o ir neturėjo kuo man padėti. Nežinau, kiek laiko tai tęsėsi... Pagaliau mamai pavyko pririnkti kibirą bulvių, po bulviakasio užsilikusių vietos gyventojų laukuose. Jas ji iškeitė į du kiaušinius, kuriuos kietai išvirė ir sumaitino man. Taip pavyko mane išgelbėti.

Ir šitaip mes badmiriavome trejus metus, kurie, rodės, virto visa amžinybe... Vitas rašė laiškus į Lietuvą artimiausiems giminėms: „Mes mirštame badu, susimildami, atsiųskite nors bulvių lupenų...“ Deja, visi artimiausi giminės tylėjo...

Gerokai vėliau sulaukėme poros siuntinių iš Botyrių šeimos, gyvenančios kaime už Vilkaviškio. Tai buvo labai tolimi giminės, bet nepaprastai geri ir nuoširdūs žmonės. Buvome jiems labai dėkingi. (Kai grįžome į Lietuvą, su broliu Vitu sėdome ant dviračių ir nuvažiavome jiems padėkoti.)

LEBEDIOVKOS GYVENVIETĖ

1948 metų rudenį vienuoliktajame Lebediovkos barake, kuriame iki tol gyvenome, įkurdino mokyklą, o mums teko persikelti į tryliktąjį baraką. Jame praleidome dar dvi ilgas šaltas žiemas. Vitas ir toliau dirbo miškų ūkyje buhalteriu, Aldona – prie geležinkelio tiesimo darbų. Vėliau, po nelaimingo atsitikimo darbe, kai jai skilo peties sąnarys, gavo lengvesnį iešmininkės darbą.

Ėjo 1950-ieji metai. Pagaliau vietos valdžia išdalijo sklypus, juose leido išsikirsti mišką ir kirtimuose pasistatyti naujus barakus. Vieno barako statybai sutarė kooperuotis po keturias penkias lietuvių šeimas. Kaip geležinkelio darbuotoja, Aldona barako statybai gavo šiek tiek statybinių medžiagų.

Sklypuose lietuviai patys išsikirto mišką, išsirovė kelmus, susikasė ir pasiruošė sklypus bulvėms sodinti. Naujus barakus statėsi iš lentų, į jų tarpus apšiltinimui buvo pilamos pjuvenos. Taip Lebediovkos gyvenvietėje atsirado dvi gatvės, kuriose apsigyveno lietuvių šeimos. Mūsų gatvė vadinosi Lesnaja, o kitapus Bačiankos upelio – Zarečnaja.

Gerai prisimenu persikraustymo į naująjį baraką dieną: visi suaugusieji išėjo, o man liepė palaukti senajame barake. Stovėjau šaltame barako kambaryje ir vis laukiau, laukiau, kol siaubingai sušalau (niekas nepamokė palakstyti, kad nesušalčiau, o pati jau nebesusivokiau). Atrodė, praėjo visa amžinybė, kol mane prisiminė, ir pagaliau atsiradau šiltai iškūrentame kambaryje. Įkurtuvių proga mama jau buvo išvirusi tirštos pilkos bulvinių tarkių sriubos.

Naujojo barako viduryje mūsų šeima turėjo vieną kambarį ir virtuvę, dešiniajame jos kampe stovėjo pačių sumūryta krosnis, o nuo jos į kambario pusę išvestas šiltasuolis, suvalkietiškai vadinamas „zeliku“. Mūsų barako kairėje pusėje apsigyveno Judickų ir Povilaičių šeimos, o dešinėje – Strakauskų šeima. Vėliau kieme buvo iškastas šulinys, atokiau pastatytas ir tvartas.

Vieną ankstų rytą mane pažadino ir liepė išeiti į kiemą. O ten jau stovėjo pririšta juodmargė karvutė su vienu nulaužtu ragu (dėl šio trūkumo ją pavyko pigiau nupirkti). Karvutę vadino „Dunia“. Tai ji visus likusius tremties metus buvo geroji mūsų maitintoja.

Tačiau duonos vis dar labai trūko. Ne kartą ir man teko nuo tamsaus ankstyvo ryto stovėti eilėje prie parduotuvės dėl kepalėlio juodos forminės duonos. Tik prašvitus atvažiuodavo sunkvežimis, iš jo iškraudavo duoną ir atidarydavo parduotuvę. Per didžiulę spūstį ir grūstį patekti į jos vidų ir išstovėti ilgoje eilėje buvo tikras žygdarbis. Ir kai po keleto valandų forminis juodos duonos kepalėlis pagaliau atsidurdavo rankose, sveikus šonkaulius išnešti pavykdavo tik per stebuklą...

Dar kelerius metus neturėjome elektros, todėl ilgais žiemos vakarais degdavo žibalinė lempa. Jos stiklas greit aprūkdavo ir kaskart jį reikėjo išvalyti suglamžytu popieriumi. Ne visada buvo ir žibalo, o kai jo pritrūkdavome, tekdavo pasišviesti balanomis. Elektra buvo įvesta tik 1953 ar 1954 metais. Po kurio laiko Lebediovkos centre ant elektros stulpo buvo iškeltas garsiakalbis. Per jį buvo transliuojama Maskvos radijo programa: diktorius Levitanas skaitė žinias ir gana dažnai sklido daina:

Šyroka strana moja rodnaja,
Mnogo v niej liesov, poliej i riek,
Ja drugoj takoj strany nie znaju,
Gdie tak voljno dyšyt čieloviek...

Šios Dunajevskio ir Lebedevo-Kumačiaus dainos „Ir platus gi, kraštas mūs gimtasis...“ žodžiai apie laisvąjį žmogų – didžiosios šalies šeimininką skambėjo labai jau ironiškai, nes čia mes gyvenome kaip brutalios prievartos ir pažeminimo aukos.

Po metų kitų Vitas nupirko radiją. Dabar jau galėjome girdėti Maskvos žinias ir būdami namuose. Man labiausiai patiko laida, kai diktuodavo dainų, dažniausiai iš rusiškų kino filmų, tekstus ir mokė jas dainuoti.

Kambaryje ant sienos atsirado ir laikrodis. Jį kasdien reikėjo užvesti, traukiant ant grandinėlių pakabintus skujos pavidalo geležinius svarsčius. Pagal jį Vitas išmokė suskaičiuoti, kiek valandų yra Maskvoje ir kiek – vietos laiku, nes čia saulė tekėjo dviem valandom anksčiau nei Maskvoje.

Vieną ankstų pavasario rytą sesuo traukiniu išvažiavo į Zavodoukovską – miestelį, nutolusį apie 60 km į pietvakarius nuo Lebediovkos. Iš ten ji grįžo nešina maišu, kuriame spardėsi ir žviegė mažas rausvas paršelis.

Vasarą iš paupio parnešdavome visokiausių sultingų žolių. Jų įmaišydavome į jovalą, kurį mama virė paršeliui iš bulvių ir kitokių daržovių likučių. Taip paršelį šerdavome iki vėlyvo rudens, kol tapdavo suaugusiu bekonu. Mama jį paskersdavo, nors aplinkiniai vyrai labai stebėjosi, bet tą daryti ji mokėjo puikiai. Tik vieną rudenį, kai vyrams nepavyko nulaikyti žviegiančio ir įnirtingai besipriešinančio gyvulio, įdurti tiksliai į reikiamą vietą jai nepavyko... Sužeistas, besitaškydamas krauju ir klaikiai žviegdamas, jis pasileido per laukus, o išsigandę kaimynų vyrai – paskui jį, kol pagaliau sugavo ir įveikė.

Kai žemė įšaldavo, paupyje prisipjaudavome ir parsinešdavome glėbius nendrių. Degančių nendrių kuokštais paskerstą kiaulę nusvilindavo, nuplikydavo verdančiu vandeniu ir išdarinėdavo. Dalį mėsos sukimšdavo į dešras. Iš lentų sukaltoje rūkykloje jas kartu su lašinių paltimis išrūkydavo ir pakabindavo barako pastogėje. Vietiniai rusai labai stebėjosi – lašinius ir mėsą jie temokėjo tik sūdyti.

Vėliau užsiveisėme ir vištų. Kol paaugdavo, mažus geltonus pūkuotus viščiukus reikėjo akylai saugoti nuo aplink sklandančių vanagų. Per didžiausius šalčius vištas dedekles atsinešdavome į virtuvę. Taip pat įsigijome ir porelę pilkų pūkuotų triušiukų, jie greit augo ir veisėsi. Labai mylėjau tuos mažus pūkuotus padarėlius. Vasarą lesinti vištas, šerti ir prižiūrėti triušiukus buvo mano pareiga. Kartą narvelyje radau negyvą mažą triušelį, labai jo gailėjau ir išgyvenau dėl jo žūties. Bulvių lauke iškasiau duobutę ir, murzinu kumšteliu braukdama per skruostus byrančias ašaras, jį palaidojau ir net įkasiau iš pagaliukų surištą kryželį.

Kai karvutė atsivedė veršiuką, paauginę per vasarą, rudenį jį papjovė mėsai. Vitas nudyrė kailį, įtrynė jį druska ir dar kažkuo ir pakabino tvarte, kad išdžiūtų. Mėšlu tręšėme dirvą, sodinome, kaupėme ir kasėme bulves. Anksti pavasarį ant palangės mama sudaigindavo pomidorų sėklų. Atšilus orams, jau paaugusius daigus sodino lauke.

Vasarą kartu su suaugusiaisiais eidavau į kirtimus, pamiškes ir pabales – reikėjo karvutei parūpinti pašaro ilgai ir šaltai žiemai. Kai suveždavo išdžiūvusį šieną, kaip įmanydama stengiausi padėti: reikėjo jį pabarstyti druska, kad nesukaistų, sukrauti į tvartą ir suminti.

Daugiau mums badauti nebereikėjo. Dabar jau ir mes galėjome padėti Vorkutoje kalinčiam broliui Vladui: ne kartą siuntėme jam rūkytų dešrų ir lašinių.

Per kelerius metus susikaupė nemaža krūva džiovintų veršių kailių ir triušių kailiukų. Kartą žiemą, sukrovusios juos ant rogučių, su Aldona nuvežėme į Lebediovkos antrinių žaliavų supirkimo punktą – ji traukė roges, o aš jas stūmiau. Pridavusios kailius gavome paskyrą siuvamajai mašinai nusipirkti. Taip įsigijome ir siuvamąją mašiną.

Mama buvo pramokusi siūti. Ji siuvo sukneles, baltinius, paltus, švarkus bei kelnes visai mūsų šeimai, o kartais ir kaimynams. Man nupirko plastikinę lėlės galvą. Mama pasiuvo lėlei kūną, prikimšo jį ir pritvirtino prie galvos. Tai buvo pirmas ir vienintelis žaislas, kurį turėjau augdama. Ilgainiui mama jau turėjo pagalbininkę Česlovą, kurią vadinome Čese – padėdama mamai, ji pati norėjo pramokti siūti.

Kitą vasarą suaugusieji sukryžmintomis balanomis iškalė vidines barako sienas. Kartu su kitais vaikais kojomis minkėme molį. Į jį reikėdavo pridėti ir šiek tiek karvės mėšlo. Tuo molio skiediniu buvo tinkuojamos sienos, o kai tinkas išdžiūdavo, jos būdavo baltinamos gesintomis kalkėmis.

Kartą Aldona paklausė, ar norėčiau pamatyti kino filmą. Žinoma, norėjau. Ji nusivedė mane į Lebediovkos klubą, kur buvo rodomas filmas „Penkiolikos metų kapitonas“. Prisimenu tik mažus juodus žmogeliukus, besikarstančius ant laivo stiebo. Tai buvo pirmasis mano matytas kino filmas. Nors nieko nesupratau, vis tiek labai patiko...

1950 metais brolis Vitas nusipirko fotoaparatą ir ilgainiui po truputį įsirengė visą fotolaboratoriją. Čia pats ryškino fotojuostas, spaudė, džiovino ir karpė nuotraukas, o aš stengiausi jam padėti. Buvo labai įdomu stebėti, kai užtamsintame kambaryje prie raudonos šviesos lempos jis merkė į ryškalus baltą fotopopierių. O jame pamažu ryškėjo žmonių ir įvairių vaizdų kontūrai...

Sibire gyvenome žemyninio klimato sąlygomis: vasaros buvo trumpos, bet karštos, lydavo retai ir trumpai, bet gausiai, su žaibais ir perkūnijomis. Po lietaus ir vėl šviesdavo kaitri saulė. Žiema trukdavo nuo spalio pradžios iki balandžio vidurio ar net pabaigos. Sniego pusnys – metro aukščio ir dar didesnės. Žiemą būdavo iki 40 laipsnių šalčio, o pora kartų šaltis siekė net 60 laipsnių. Dėvėjome vatinukus, ryšėjome šiltas languotas skaras. Per didžiausius šalčius apsimuturiuodavome taip, kad matėsi tik akys ir nosies galiukas, avėjome veltinius, kurių padai greitai sudildavo ir prakiurdavo.

Vitas įsigijo ylą ir tvirtų siūlų (padėdavau juos susukti ir įtrinti kanifolija). Laisvu nuo darbo metu jis išmoko veltinių padus sutvirtinti guminiais puspadžiais ir pakulnėmis. Tokiais veltiniais aprūpindavo ne tik mūsų šeimą, bet ir nemažai kaimynystėje gyvenusių lietuvių šeimų.

Per šalčius dažnai sirgdavau plaučių uždegimu, kokliušu, o rudenį ir pavasarį – angina. Kartą sergančią plaučių uždegimu per geležinkelio pylimą mama nešė mane į kitapus Bačiankos upės esančią ambulatoriją. Sutikta rusė paklausė: „Kur jūs nešate šitą mergaitę?“ („Kuda vy nesiote etu dievočku?“) Mama jai papasakojo, kad aš dažnai peršąlu ir smarkiai kosčiu. Tuomet sutiktoji moteris pamokė – reikia uždėti ant krūtinės žibalo kompresą. Tą kartą mane paguldė į ligoninę ir kas keturias valandas leido peniciliną, statė taures.

Kitą žiemą vėl peršalau ir smarkiai kosėjau, tuomet mama prisiminė patarimą: vakare uždėjo man ant krūtinės žibalu suvilgytą kompresą. Užklota šiltais patalais su juo ir užmigau. Kai kompresą nuėmė, ant krūtinės buvo iššokusios didelės vandeningos pūslės. Praėjo nemažai laiko, kol jos sugijo, bet paskui nebekosėjau net 24 metus.

Pagal geografinę padėtį Lebediovkos gyvenvietė įsikūrusi tarp miškų ir miškastepės zonų. Atodrėkių, kaip Lietuvoje, ten nebūna, gal tik vieną kartą per dešimt metų. Tuomet vietiniai gyventojai juokavo, kad atodrėkį čia atvežė lietuviai.

Miškuose augo pušys, beržai, drebulės. Pavasarį prie Bačiankos upelio žydėjo ievos. Nebuvo nei eglių, nei liepų, nei klevų, nei kaštonų. Vaismedžių taip pat nebuvo jokių – nežinojau nei obuolio, nei kriaušės, nei slyvos, nei vyšnios skonio. Tiesa, miškuose augo nemažai mėlynių, bruknių, grybų, tačiau reikėjo labai saugotis ne tik uodų, įkyriųjų musyčių, bet ir nuodingų gyvačių.

Dažniausiai su mama, kartais ir su Aldona, eidavome, o kartais net traukiniu važiuodavome uogauti ir grybauti. Mama įsidėdavo duonos ir lašinių bryzelį. Kai beuogaudamos pavargdavome ir išalkdavome, jie būdavo tokie skanūs su mėlynėmis ar bruknėmis. Uogomis ir grybais papildydavome maisto atsargas ilgai ir šaltai žiemai. Mama sūdė grybus, virė uogienes be cukraus, nes jo išvis nebuvo. Padėtos šaltai, jos išsilaikydavo iki pat pavasario. Rusai išmokė gerti arbatą be cukraus, bet baltintą pienu.

Pavasarį, kai nutirpdavo sniegas, kartu su Vitu eidavome į mišką. Rankiniu grąžtu jis pragręždavo beržo kamieną, įstatydavo iš cinkuotos skardos padarytą latakėlį, ir per jį į butelį imdavo lėtai lašėti beržo sula. Vitas žinojo, kaip parinkti beržą, kurio sula saldesnė... Pasakojo, kad saldžiausia sula bėga iš Lietuvoje augančių klevų ir dar – kokia graži šalis ta Lietuva, ten net pakelėse auga ir žydi obelys, noksta obuoliai. Jis pamokė, kaip pavasarį iš jaunų karklų šakelių pasidaryti švilpynę. Kartu su juo pavasarį laukdavome parskrendančių kovų, meistravome ir į pušį kėlėme inkilus. Artėjant žiemai geležiniu pjūklu su dviem medinėm rankenom pjovėme rąstus, užkeltus ant medinio ožio, skaldėme malkas.

Kartą vasarą su vaikais žaidėme netoli geležinkelio pervažos, rinkome ir valgėme dulkėtas laukines braškes. Netrukus ėmiau vemti, pakilo temperatūra, visą kūną išbėrė smulkučiais spuogeliais. Rytojaus dieną buvau paguldyta į Lebediovkos ligoninę. Jos priimamajame sanitarė mane išmaudė, paskui apžiūrėjusi gydytoja pasakė, kad susirgau skarlatina.

Turėjau gulėti ligoninėje 21 dieną – tokia buvo karantino trukmė. Buvau aptekusi utėlėmis, bet ligoninės personalui, regis, tai nerūpėjo, o gal jie buvo visko matę ir prie visko įpratę... Taigi, gulėjau geležinėje ligoninės lovoje ir pirščiukais traiškiau po galvelę šeimininkaujančius gyvius...

Kiek vėliau jau galėjome įsigyti ūkiško muilo. Tankiomis šukomis po truputį pavyko susidoroti su šia gyva nelaime.

AŠ JAU MOKINĖ

1951 metais ankstų rugsėjo pirmosios rytą mama liepė nusiprausti su muilu ir, švariai aprengtą bei sušukuotą, Aldona palydėjo mane iki mokyklos. Jos kieme jau vyko mokslo metų atidarymo iškilmės. Taip pradėjau lankyti pirmąją klasę.

Išleisdama į mokyklą, mama priešpiečiams įdėdavo vieną kitą pomidorą. Kartais net per pamoką neiškentusi pasilenkdavau po suolu ir atsikąsdavau to didelio mėsingo pomidoro, o mokytoja dėjosi nieko nepastebinti...

Lebediovkos septynmetėje mokykloje mokėsi daugiausia rusų tautybės vaikai, bet buvo ir moldavų bei ukrainiečių. Mūsų klasėje mokėsi Lionė Kuckailytė, gyvenanti kitoje gatvės pusėje, ir dar viena lietuvaitė, kurios pavardės nebeprisimenu. Lionės brolis Kęstas mokėsi vyresnėje klasėje.

Mokykloje neteko patirti jokių patyčių, niekas manęs nepravardžiavo, nevadino nei „buržuika“, nei „fašistka“. Matyt, todėl, kad dauguma vietos gyventojų buvo tremtiniai dar nuo caro ir vėlesnių laikų.

Klasėje sėdėjau viename suole su rusaite Nina Šyriajeva. Jos šeima gyveno dideliame šviesiame apvalių medinių rąstų name. Mes gerai sutarėme, ir ji kartais pasikviesdavo mane į svečius. Ninos mama vaišindavo mus „okroška“. Tai truputį į šaltibarščius panaši šalta sriuba, tik be agurkų, kiaušinių ir grietinės. Į ją buvo įdedama ką tik ant žarijų pakeptos silkės gabaliukų.

Deja, kartą, jau būdama trečioje klasėje, per pamoką gavau stiprų niuksą į tuštymą, kai priešais mane sėdėjusį klasioką Geną pavadinau mokytojos padlaižiu („podlyza“). Kelias minutes niekaip negalėjau atgauti kvapo...

Vasarą su vaikais karstėmės po medžius, žaidėme „klasę“ arba ant storos kaladės pasidėję lentą sverto principu vienas kitą pamėtėdavome į orą, taip pat žaidėme „smigę“ – mėtydavome peilį į medžius ar į žemę, maudėmės drumzliname Bačiankos upelio vandenyje, o kartais ir baloje už kapinių. Jos rudame ir tirštame vandenyje augo ajerai ir kurkė varlės.

Vieną šiltą vasaros pavakarę su kitais vaikais žaidėme slėpynes. Mane norėjo aplenkti ir besijuokiančią smarkiai pastūmė ukrainietė Katia. Veidu atsitrenkiau į pušies kamieną, į jį susmigo ir nuskilo du priekiniai dantukai. Ilgainiui vienas dantukas ėmė gesti, reikėjo stomatologo pagalbos, o jis buvo tik rajono centro Jurginsko poliklinikoje.

Su Aldona ar su mama ne kartą važiavome į Jurginską naktiniu traukiniu. Atvažiavusios geležinkelio stotyje laukdavome, kol prašvis, paskui iki Jurginsko eidavome pėsčiomis per mišką ir laukus dar aštuoniolika kilometrų.

Kartą, grįždamos iš stomatologo, su mama ėjome per mišką ir ji pasijuto blogai – ėmė dažnai viduriuoti. Supratome, kad tą dieną į traukinį jau nebespėsime. Ieškodamos nakvynės, priėjome gyvenamąjį namą. Užėjusios paprašėme, kad leistų permiegoti bent ant šieno. Nustebome, kai šeimininkė ne tik leido pernakvoti plačioje lovoje, bet ir užklojo minkštais švariai apvilktais patalais. Nuoširdžiausiai padėkojome gerajai nepažįstamai moteriškei ir kitą rytą iškeliavome toliau.

Mūsų gatvėje kitos lietuvių šeimos taip pat jau buvo nusipirkusios karvučių. Pavasarį per Sekmines, suaugusiųjų pamokyti, iš beržų šakų pynėme vainikus ir jais puošėme karvių ragus. Vasarą karvutes reikėdavo ganyti. Buvo sutarta, kad visas karves lietuvių šeimos ganys paeiliui. Kartais ir mes, vaikai, susiburdavome po keletą, ryte išgindavome, per dieną ganydavome ir vakare pargindavome savo maitintojas namo.

Porą kartų per ganiavą mane ištiko saulės smūgis – netekau sąmonės, temperatūra pakilo iki keturiasdešimties laipsnių, labai skaudėjo galvą, vėmiau ir visiškai netekau apetito. Tuomet mama mane gydė šaltais kompresais ir šaltu trintų bruknių ar spanguolių gėrimu.

Mūsų barako kairėje gyveno Stasys Povilaitis su dukra Teofile, ji buvo gydytoja. Vėliau pas juos apsigyveno ir Povilaičio sesuo Urbonavičienė. Porą vasarų pas Urbonavičienę iš Krasnojarsko buvo atvažiavusi jos anūkė Genutė. Su ja buvome vienmetės, todėl netrukome susidraugauti. Kartu lakstėme po Lebediovką, maudėmės Bačiankos upelyje, lukštenome ir valgėme žirnius, žaidėme. Tik po kokių dvidešimt penkerių metų atsitiktinai paaiškėjo, kad abi gyvename Kaune ir dirbame toje pačioje darbovietėje... Kaip vienodo likimo seserys, bendraujame ir dabar.

Vieną vasarą Lebediovkoje prasidėjo naujos statybos. Iš suaugusiųjų nugirdome, kad stato „durnių namus“ – pirmiausia statybų teritorija buvo aptverta aukšta, tankia medine tvora, už kurios vyko ir paslaptingųjų namų statyba.

Tą vasarą ši statybvietė buvo pagrindinė mūsų žaidimų vieta – ten buvo daugybė visokiausių medžio atraižų ir įvairiausių gražiai susiraičiusių sakais kvepiančių skiedrų, kurios atstojo mums žaislus...

Pirmoji mano nuotrauka, 1950 m. 

... ir fotografas – brolis Vitas

Lebediovkos septynmetės mokyklos pirmokai. Antros eilės viduryje – direktorius, kairėje – pavaduotoja, dešinėje – auklėtoja Nina Viktorovna. Aš – pirmoje eilėje ketvirta iš dešinės. Lionė Kuckailytė – antroje eilėje trečia iš dešinės, kita lietuvaitė – antroje eilėje pirma iš kairės, 1951 m.

Viduryje ir tolumoje dešinėje – du Lebediovkos septynmetės mokyklos pastatai

Vitas su kaimynu Juozu Kamarausku 

Česlova Blauzdžiūnaitė (mokėsi siuvimo amato pas mūsų mamą), 1953 m.

Lietuvaičiai Lebediovkoje pasarį ievoms žydint. Aldona pirmoji iš kairės

Lietuviškos vestuvės Lebediovkoje

Kartais savaitgaliais po sunkių darbų lietuvių jaunimas susiburdavo viename iš barakų ir akordeonui pritariant surengdavo šokius. Bet dažniausiai tyliai dainuodavo liūdnas, ilgesingas dainas:

Burkuoja balandis po langu, mosuoja baltu sparneliu,
Kam leidai, mamyte, kam leidai, išvežt mane vargo keliu?
Atminsi, mane kaip išleidai – paguosti tavęs negaliu.
Atims mano kraitį ir dalią, išveš mane vargo keliu.
Pražydo jazminas po langu, nusviro balti jo žiedai,
Sudie, Tėviškėle tau brangi, galbūt jau negrįšiu visai...

_ „ _

Jei ne auksinės vasaros, ne mėlynos vosilkos,
Nebūtume atėję čia, kur slenka dienos pilkos.
Ir tas dulkėtas traukinys taip toli nukeliavo.
Prisimenu, mamyte, aš tas pievas, kur žaliavo...
Čia greit prabėga vasara, pražydę gėlės vysta.
Mes tyliai šluostom ašaras, palaidoję jaunystę.
Žydės auksinės vasaros ir mėlynos vosilkos,
Tiktai akis užmerkę čia, daugiau jų nematysim...

_ „ _

Daug daug dainelių, mieloji sese, aš padainuoti tau dar žadu.
Tiktai ne šiandien, tiktai ne šičia – toli nuo savo gimtų namų.
Kartu užaugom, kartu pražydom senoj bakūžėj sodžiaus gale.
Tu jaunas dienas praleidai vėjais, kaip rūta dygus buvai žalia.
Mane tėvelis dailiai išmokė derlingoj dirvoj suverst vagas,
Tave močiutė dailiai išmokė, kaip reik supinti gelsvas kasas.
Paduok, sesute, man baltą ranką, pažvelk, mieloji, man į akis,
Aš tau priminsiu Tėvynę brangią, aš tau priminsiu tylias naktis.

_ „ _

Leiskit į Tėvynę, leiskit pas savus,
Ten pradžiugs krūtinė, atgaivins jausmus.
Pirm negu aušrelė skaisti užtekės,
Ten mano dainelė linksmai suskambės.
Čia jausmai man žūva, kalinė širdis,
Leiskit į Lietuvą – akys ten nušvis.
Svetimoj padangėj nemalonu, ne!
Tėviškėlę brangią vis regiu sapne...

Skambėdavo ir daugelis kitų panašių dainų, visos jos anuomet buvo griežtai draudžiamos...

Mūsų mama buvo giliai tikinti. Kiekvieną sekmadienį uždengdavo stalą balta staltiese ir pasidėjusi maldaknygę skaitė ir meldėsi. Kaip mokėdama ji stengėsi ir man aiškinti tikėjimo tiesas. Mūsų šeima griežtai laikėsi pasninko per adventą ir gavėnią, švęsdavo šv. Kalėdas ir šv. Velykas. Naujiesiems metams kambario kampe pastatydavome pušį ir puošdavome ją karpytomis popierinėmis snaigėmis ir vatos gniužulėliais. Kitokių žaislų eglutei puošti neturėjome.

Gegužės mėnesį lietuviai vakarais susirinkdavo vienoje vietoje (dažniausiai pas kitoje gatvės pusėje gyvenančius Rinkevičius) ir Marijos garbei giedodavo giesmes, kurias vadino „mojinėmis“.

Rinkevičių duktė Celestina buvo suaugusi graži mergina, besipuikuojanti storomis geltonomis kaip auksas kasomis. Ji negalėjo dirbti, nes sunkiai sirgo, nedaug vaikščiojo, dažniausiai gulėdavo. Ji mirė, kentėdama nežmoniškas kančias, regis, aštuntaisiais tremties metais. Niekas mums neaiškino, kokia tai liga, kuri taip ilgai ir sunkiai ją kamavo. Tik Lietuvai atkūrus nepriklausomybę iš Celestinos sesers Irenos Kudirkienės (jos šeima po tremties apsigyveno Jonučiuose, Kauno rajone) sužinojau, kad Celestiną dar Lietuvoje buvo suėmę enkavėdistai, ilgai laikė karceryje ant šaltų, šlapių cementinių grindų, per tardymus žiauriai mušė ir atmušė jai inkstus. Celestinos palaikus (buvo išlikę tik jos auksiniai plaukai, kauleliai ir kaproninės kojinės) Rinkevičių ir Kudirkų šeimos parsivežė į Lietuvą 1988 metais ir perlaidojo Jonučių kapinėse.

Celestinos Rinkevičiūtės laidotuvės

Laidotuvių buvo ir daugiau... Jei jos būdavo pavasarį ar vasarą, mes, vaikai, eidavome į mišką ir kartais net prasikasę sniegą skynėme bruknienojus. Suaugusiųjų padedami, iš jų pynėme vainikus šarvonei papuošti, padėdavome budėti ir giedoti prie karsto ir užkasant jį į Sibiro žemę.

Manau, tikėjimas ir pasitikėjimas Dievu ne tik mūsų mamai, bet ir kitiems lietuviams padėjo nepalūžti, iškęsti visas netektis bei tremties sunkumus ir išbandymus.

O mokykloje į mūsų jaunas galveles atkakliai buvo kalamos ateistinės „tiesos“, aiškinama, kad pagal Darvino teoriją žmogus išsivystė iš beždžionės. Tikino, kad Dievo buvimas, Kristaus gyvenimas – tai tik legendos ir tušti tamsių žmonių prasimanymai. Tuomet dar nežinojau, kuo tikėti, o kuo ne...

Kartą mus sukrėtė žinia, kad čia, Lebediovkoje, suėmė šešis jaunus lietuvius: Bronių Jakubėną ir kitą Bronių (jo pavardės neprisimenu), Praną Vosylių, Vaišnorą ir dar du vyrus. Juos kaltino dainavus draudžiamas dainas ir dar kažkuo, todėl nuteisė papildomai kalėti po dvidešimt penkerius metus.

Jau buvau trečioje klasėje, kai išgirdome ištisai kaukiančias garvežių sirenas. Per pertrauką, abiem rankom atsirėmusi į klasės suolus, supausi. Tuo metu į klasę įėjo auklėtoja. Pamačiusi mane, ėmė šaukti: „Kaip tu tokią dieną, kai mirė mūsų mylimas vadas Stalinas, gali išdykauti?!“ Taip sužinojome apie Stalino mirtį. Mes, lietuviai, lengviau atsidusome. Išbuvę kalėjime po penkerius metus, į Lebediovką sugrįžo ir jau minėti jauni vyrai.

Tremtiniams kasmet reikėjo užsiregistruoti komendantūroje. Kartą, jau tremties terminui besibaigiant, mama nuėjo į komendantūrą ir išgirdo klausimą: „O kur Saliamonas Kiveris?“ Ji nustebusi atsakė, kad Saliamonas jau seniai miręs... Komendantas tik ištarė: „Slava bogu“(Dėkui dievui), ir su palengvėjimu atsiduso. Matyt, buvo išsigandęs, kad nesužiūrėjo, ir jo žinioje buvęs tremtinys pabėgo...

Neturėjome cukraus, ką jau kalbėti apie saldainius... Nei jų, nei valgomųjų ledų net skonio nežinojau – pavasarį laižydavome nuo stogų nukarusius didžiulius storus varveklius. O man taip norėjosi bent kartą ir saldainių paragauti... Kartais po spalio revoliucijos ar gegužės pirmosios švenčių Lebediovkos centre mėtydavosi saldainių popieriukų. Juos rinkau, gražiai išlyginusi (kai kurie buvo net su blizgančia aliuminine folija) dėjau į dėžutę ir vis svajojau: kai užaugsiu, būtinai dirbsiu saldainių pardavėja, kad galėčiau jų prisivalgyti į valias...

Kitą vasarą išgirdome, kad į mūsų kraštus atvažiavo kunigas iš Lietuvos. Paaiškėjo, kad tai mūsų mamos pažįstamas kunigas iš Jankų parapijos. Jis paprašė mamos visiems lietuviams patvirtinti, jog jis tikrai esąs kunigas. Poterius jau buvau išmokusi iš mamos, Aldona dar pamokė, kaip reikia prieiti pirmosios išpažinties. Aišku, labai jaudinausi, bet viską atlikusi, pirmą kartą priėmiau šv. Komuniją.

Netrukus po Stalino mirties mūsų barako kaimynės Urbonavičienės anūkę Genutę slapta į Lietuvą išsivežė dvi moteriškės, atvažiavusios į Sibirą aplankyti ištremtų savo artimųjų. Jos tai padarė paprašytos Lietuvoje likusio Genutės tėvo, kuriam tik besislapstant pavyko išvengti tremties.

Mokiausi jau ketvirtoje klasėje. Auklėtoja pastebėjo, kad net sėdėdama pirmame suole ėmiau prastai girdėti. Aldona nusivedė į Lebediovkos ambulatoriją, kur tuomet dirbo solidus žydų tautybės gydytojas. Mane apžiūrėjęs jis pasakė: „Reikia operuoti, užaugo dideli adenoidai, kurie užgulė ausų angas.“ Jis parašė siuntimą į Tiumenės srities polikliniką, esančią apie 200 km nuo Lebediovkos. Ten su Aldona važiavome traukiniu du kartus: pirmą kartą – atlikti tyrimų, antrą – operuotis. Operavo poliklinikoje, ausų–nosies–gerklės ligų kabinete. Tą pačią dieną vėlai vakare traukiniu grįžome namo. Visi apsidžiaugė, kai pabudusi kitą rytą jau galėjau girdėti, ką virtuvėje kalba mama.

Anuomet buvo tokia tvarka – egzaminus reikėjo laikyti baigus ne tik septynias, bet ir keturias klases. Egzaminams ruošiausi įsilipusi į mūsų daržo gale augančią storą plačiašakę pušį.

Kitais metais mokykloje tikrino akis ir nustatė, kad keletas vaikų serga trachoma, tarp jų ir aš. Paaiškino, jog tai labai pavojinga liga, reikia ilgai ir atkakliai gydytis, kitaip gresia apakimas. Po pamokų per visą gyvenvietę eidavau į ambulatoriją, esančią anapus geležinkelio kitoje upės pusėje. Seselė su stikline mentele kažkokiu tepalu vis trynė vidinę akių vokų pusę. Ir taip kasdien trejus metus iš eilės – per sniegą ir šaltį, lietų ir vėją.

Sutaupęs pinigų Vitas nupirko du dviračius. Jis išmokė mane ne tik važiuoti, bet ir pripūsti padangas, o prireikus – kiek paremontuoti. Dabar po pamokų į ambulatoriją jau galėjau važiuoti dviračiu.

Su dviračiais: Vitas mūsų barako kieme

Aš – Lebediovkos pamiškėje

Dėl vaikystėje persirgtos kaulų džiovos Vitas vaikščiojo pasiramsčiuodamas lazdele – viena jo koja buvo kiek trumpesnė. Vitas buvo labai gabus ir, nepaisant šio fizinio trūkumo, linksmas jaunuolis, turintis puikų humoro jausmą. Į mūsų baraką ilgais žiemos vakarais susirinkdavo po keletą lietuvių vaikinų. Jie kalbėdavosi įvairiomis temomis, krėtė įvairius pokštus, lošdavo kortomis, kartais „durnių“, bet dažniausiai „tūkstantį“. Sėdėdama ant šilto „zeliko“, juos stebėdavau. Kartą lošimui pritrūko vyrų, ir Vitas pamokė, kaip reikia lošti tą „tūkstantį“. Retsykiais man pavykdavo juos aplošti, ir tuomet vyrai netverdavo pykčiu, kad „išsimokė piemenę ant savo galvos...“

Mokiausi gerai, bet kartais kildavo neaiškumų, sprendžiant matematikos ar fizikos uždavinius. Vitas visuomet noriai ir kantriai man padėdavo juos išsiaiškinti. Jis užsakė paštu lietuvišką elementorių, iš kurio pramokau skaityti ir rašyti lietuviškai. Vėliau paštu iš Lietuvos atsisiųsdino Petro Cvirkos „Meisterį ir sūnų“ ir „Žemę maitintoją“. Tai buvo pirmosios mano perskaitytos lietuviškos knygos.

Po Stalino mirties kaimynai dažnai Vito prašydavo parašyti vienokį ar kitokį prašymą Sovietų Sąjungos Aukščiausiajai Tarybai ar kitai anuometinės valdžios institucijai. Vitas visuomet mielai jiems pagelbėdavo.

Kai po vasaros atostogų atėjome į šeštąją klasę, radome naują mokyklos direktorių – juo buvo paskirtas ukrainiečių tautybės istorikas Borisas Nikolajevičius Mazuras. Jo žmona buvo botanikė. Naujasis direktorius visaip stengėsi paįvairinti ne tik mokyklos, bet ir visos Lebediovkos gyvenimą. Prieš Naujuosius metus slidėmis nučiuožė daugybę kilometrų, kol surado ir į mokyklos salę atgabeno tikrą eglę. Iki tol Naujiesiems metams mokykloje būdavo puošiamos tik pušys. Kitą vasarą Lebediovkos klube surengė koncertą, per kurį pats dainavo (turėjo gražų ir stiprų balsą) ukrainiečių dainą:

Dyvliusj ja na nybo, ta dumku hadaju,
čymuž ja ni sokol, čymuž ni litaju?
(Žiuriu aš į dangų, ir mintys kankina –
Jei sakalas būčiau, skraidyti galėčiau...)

Direktorius subūrė mokinių chorą, jame dainavau ir aš. Žiemą jis mus išmokė slidinėti, suorganizavo išvyką su slidėmis, surengė slidinėjimo varžybas. Pavasarį organizavo talką – visi atkakliai dirbome su kastuvais ir grėbliais, kol mokyklos kieme įrengėme stadioną su bėgimo takeliais. Išmokė mėtyti diską, granatą ir ietį. Dalyvavome bėgimo varžybose net rajono centre. Pavasarį nuvežė į mišką, kur turėjome surinkti, sudėti į krūvas prikritusias medžių šakas. Paskui iš jų sukūrėme didžiulį laužą.

Direktorius vadovavo ir gamybinei praktikai, kur kartu su berniukais buvome mokomi staliaus darbų: pasiėmę plaktukus ir kaltus gaminome ir taisėme taburetes, šalia mokyklos bandomojo sklypo statėme namelį triušiams. Po visų darbų buvome apdovanoti išvyka prie ežero. Į panašias išvykas važiuodavome susėdę į mokyklos sunkvežimio, „polutorkos“, atvirą kėbulą, kartais jį vairuodavo ir pats direktorius.

Baigiantis mokslo metams, jis surengė istorikų olimpiadą. Be teorinių klausimų, turėjome atlikti ir praktines užduotis. Gavau užduotį pagal piešinį istorijos vadovėlyje iš molio nulipdyti egiptietišką vazą. Labai stengiausi ir olimpiadoje laimėjau trečiąją vietą. Dovanų gavau Aleksejaus Tolstojaus dviejų tomų knygą „Choždenije po mūkam“ („Kančių keliai“).

1954 metų lapkričio mėnesį Vladą paleido iš Vorkutos lagerio, tačiau dar penkerius metus jis neturėjo teisės išvažiuoti ir apsigyventi kitur. Jis rašė, kad gavo kirtiko („prochodčiko“) darbą anglių kasyklose Severnyj gyvenvietėje – iki Vorkutos daugiau nei šimtas kilometrų. Kartu su kitais likimo draugais apsigyveno ant sijų pastatytame suomiško tipo surenkamame lentiniame name, kur švilpavo vėjai.

Vladas (pirmas iš dešinės) su kaimynais Vorkutoje prie surenkamo lentinio namo, pastatyto ant sijų

Po metų gavęs eilines atostogas, Vladas surinko dokumentus, kad jo šeima gyvena Sibire, ir jam buvo leista mus aplankyti. Pas mus į Lebediovką jis buvo atvažiavęs du kartus: pirmą kartą – 1955 metų žiemą, –antrą – 1957-ųjų pavasarį.

Vladas pasakojo, kad Uchta ir Vorkuta yra už poliarinio rato tundros zonoje, žiemos ten ilgos ir tamsios, visai be saulės šviesos. Tai vadinama poliarine naktimi. Ilgomis tamsiomis poliarinėmis žiemomis dažnai siaučia pūgos, pripusto sniego sulig žmogaus ūgiu. Nuo namų iki darbo anglių kasykloje galima nueiti tik išsikasus sniege gilius griovius (tranšėjas) ir laikantis už specialiai tam nutiestų virvių. Kitaip vėjas žmogų verčia iš kojų ir neša kaip smiltelę. Jei rizikuosi eiti neįsikibęs į virves, būsi greit užpustytas ir palaidotas giliuose sniegynuose. Ten, amžinojo įšalo zonoje, vasaros trumpos ir vėsios, saulė vos pakyla virš horizonto, bet šviečia ir dieną, ir naktį. Tai vadinama poliarine diena. Miškų visai nėra, auga tik kreivi nykštukiniai berželiai, kita augalija irgi labai skurdi, užtai vietomis samanose noksta daugybė mėlynių ir spanguolių.

Vladas su J. Beržiniu po darbo pamainos anglių kasykloje

Su Aldona ir Vladu 1957 m. pavasarį

NEPAGYDOMA VITO LIGA

Žiemą Vitas dažnai kontoroje dirbdavo iki išnaktų, stengdamasis laiku sudaryti ir atiduoti metinį balansą. Vieną vėlų 1957 metų žiemos vakarą pavargęs užsnūdo prie darbo stalo. Vienoje stalo pusėje – karštai iškūrenta krosnis, kitoje – išdaužtas kontoros langas, o lauke – spiginantis šaltis. Vitas smarkiai susirgo. Gana ilgai Lebediovkos ligoninėje jį gydė nuo plaučių uždegimo, bet liga nesitraukė, o savijauta vis blogėjo. Po kelių mėnesių jį paguldė į Tiumenės srities ligoninę, ten gulėjo visą mėnesį. Jį ištyrę gydytojai diagnozavo poūmį endokarditą (infekcinis vidinio širdies dangalo – endokardo uždegimas), vienintelis vaistas – antibiotikai.

Grįžęs iš Tiumenės, Vitas ir vėl turėjo gulėti Lebediovkos ligoninėje, nes temperatūra pakildavo iki 39 laipsnių. Kai išleido iš ligoninės, jis vis dar veržėsi eiti į darbą, tačiau jau nebepajėgė. 1958-ųjų pavasarį Vitas namie visą laiką gulėjo lovoje. Mane išmokė leisti jam penicilino injekcijas, statyti taures. Nei denatūruoto, nei kitokio spirito neturėjome, todėl jis paaiškino, kaip reikia paruošti taures: į žalią bulvę turėjau įsmeigti tris degtukus galvutėmis į viršų, juos uždegti ir ant liepsnos greitai ir atsargiai užvožti taures, kad išdegtų jose esantis oras, paskui greitai dėti jas ant nugaros. Taip mes gydėmės namuose dar kurį laiką, deja, jam beveik negerėjo. Galiausiai gydytojų konsultacinė komisija pripažino, kad Vitas visiškai nedarbingas, ir suteikė jam pirmąją neįgalumo grupę.

1958 metų pavasarį sėkmingai išlaikiau egzaminus ir gavau Lebediovkos septynmetės mokyklos baigimo pažymėjimą. Atminimui visa klasė nusifotografavo su mokyklos administracija.

Po egzaminų visus trachoma sergančius vaikus iš Lebediovkos dviem savaitėm išsiuntė gydytis į Jurginsko rajono centre tam tikslui įrengtą stovyklą. Ten iš viso rajono buvo suvažiavę labai daug vaikų – pirmosiomis dienomis mergaitės net miegoti turėjo po dvi vienoje geležinėje lovoje.

Pagaliau 1958 metų birželio 10 dieną baigėsi mūsų tremties laikas. Nieko nelaukdama į Lietuvą pirmoji grįžo Aldona.

Po Lebediovkos septynmetės mokyklos baigimo 1958 m. Aš – trečioje eilėje pirmoji iš kairės. Kitų lietuvaičių mūsų klasėje jau nebebuvo. Antroje eilėje trečias iš kairės – direktorius B. N. Mazuras, ketvirtas – klasės auklėtojas A. Korotajevas

Kai iš Jurginsko stovyklos grįžau į Lebediovką, Aldona jau buvo išvažiavusi į Lietuvą. Likusi mūsų šeima – mama su Vitu – jau buvo persikrausčiusi į kitoje gatvėje stovintį atskirą šviesų namą. Jis stovėjo ant aukštų pamatų, buvo suręstas iš apvalių medinių rąstų ir kartu su kiemu bei daržu buvo aptvertas aukšta medine tvora.

Kepu blynus „lauko virtuvėje“ mūsų barako kieme

Vitas su mama, 1958 m.

Mama darže už mūsų barako kaupia bulves

Su Aldona, mama ir Vitu 1958 m. pavasarį

GRĮŽIMAS Į LIETUVĄ

Man jau buvo suėję keturiolika metų ir turėjau septynmetės mokyklos baigimo pažymėjimą. Lebediovkoje vidurinės mokyklos nebuvo, todėl reikėjo nuspęsti, kur galėčiau tęsti mokslus...

Maždaug po mėnesio gavome Aldonos laišką iš Lietuvos. Ji rašė, kad mūsų tėviškėje namų jau nebeliko, visi pastatai išardyti iki pamatų. Jai pavyko gauti darbą Palemono geležinkelio stotyje, kur maždaug apie mėnesį ir nakvojo. Vėliau jai leido apsigyventi geležinkelininkų Darbininkų aprūpinimo skyriui priklausančiame bendrabutyje Palemone, Stoties gatvėje. Jai skirtame kambaryje jau gyveno viena rusų tautybės geležinkelio darbuotoja, kuri paprašyta sutiko priimti ir mane.

Kelionei pasirengiau labai greitai. Sušilus orams, Vito sveikata buvo šiek tiek pagerėjusi. Jis iš faneros sukalė į lagaminėlį panašią dėžutę. Į ją susidėjau savo kuklią mantą. Mama kelionei įdėjo keletą kietai virtų kiaušinių, sviesto ir duonos.

Vitas nupirko man tranzitinį bilietą į traukinį Vladivostokas–Maskva su persėdimu Maskvoje į kitą traukinį, vykstantį pro Palemoną. Paaiškino, kad Maskvoje Baltarusijos geležinkelio stotyje turėsiu sužinoti, kada į Lietuvą išvyksta traukinys Maskva–Kaliningradas, ir kasoje tą bilietą komposteruoti. Jis davė šiek tiek pinigų kelionei, sėdo ant dviračio ir palydėjo mane iki Lebediovkos geležinkelio stoties. Ten mes ir atsisveikinome. Aš įsėdau į traukinį, pagaliau važiuojantį į Vakarus... Vėliau prie manęs turėjo prisidėti maždaug dvejais metais vyresnė Vincutė – mūsų barake gyvenusių kaimynų Strakauskų duktė.

Tuos 3500 km dabar įveikėme kur kas greičiau nei tada, kai mus vežė iš Vakarų į Rytus. Traukinyje turėjome kur miegoti, palydovai parūpino patalynę ir net atnešdavo arbatos. Iš Tiumenės iki Maskvos traukinys važiavo per Sverdlovską, Permę, Kirovą, Jaroslavlį. Didelių miestų geležinkelio stotyse prekeiviai atnešdavo ledų – tada pirmą kartą savo gyvenime valgiau tikrų valgomųjų ledų su vafliais. Ir jie man taip patiko!

Atvažiavus į Maskvą paaiškėjo, kad traukinys Maskva–Kaliningradas į Lietuvą išvyksta tik kitą dieną. Pernakvojome geležinkelio stotyje susirangiusios ant kieto suolo. Po galva pasidėjau savo lagaminėlį.

Kitą dieną iki traukinio išvykimo turėjome pakankamai laiko, todėl su Vincute leidomės važinėtis metro traukiniais. Ypač patiko važinėtis eskalatoriais. Jais daug kartų leidomės į metro požeminius tunelius ir kilome į viršų. Buvome nuėjusios pasižiūrėti į didžiulę universalinę parduotuvę (GUM’ą) ir šiaip vaikštinėjome po Maskvą, per daug nenutoldamos nuo geležinkelio stoties. Kai mėginau eiti per gatvę, pėstiesiems degant raudonai šviesoforo šviesai (apie eismo taisykles neturėjau jokio supratimo), vos nepalindau po pradėjusiu važiuoti automobiliu. Jo vairuotojas mane smarkiai išbarė. Dėkui Dievui, viskas baigėsi laimingai.

Pagaliau įsėdome į traukinį Maskva–Kaliningradas, važiuojantį per Baltarusijos sostinę Minską ir Lietuvos sostinę Vilnių. Jau kitos dienos vakare atsisveikinau su Vincute, kuri tęsė savo kelionę, ir išlipau Palemono geležinkelio stotyje. Čia manęs jau laukė Aldona. Apsigyvenau pas ją viename kambaryje kartu su jos bendradarbe.

Daug kartų teko su Aldona važiuoti į Kauną pas geležinkelio Darbininkų aprūpinimo skyriaus butų ūkio valdytoją. Turėjome visaip įtikinėti ir maldauti, kol pagaliau jis leido mane priregistruoti Palemone, kuris anuomet dar nebuvo prijungtas prie Kauno miesto.

Po kurio laiko nuvažiavau į Kauno akių kliniką ir akių gydytojai papasakojau, kad Sibire buvau gydoma nuo trachomos. Patikrinusi akis, gydytoja pasakė, kad, jos nuomone, tai ne trachoma, o alerginis susirgimas – konjunktyvitas...

Kartą su Aldona atvažiavome į Kauno geležinkelio stotį, o iš jos autobusu – iki Stalino prospekto. Taip anuomet vadinosi dabartinė Laisvės alėja. Ji nusivedė mane į Soborą (dabartinė Įgulos bažnyčia). Jame dar vykdavo pamaldos, tik kiek vėliau Soboras buvo paverstas Vitražų galerija. Tikintiesiems jis buvo grąžintas tik 1990 metais atkūrus Lietuvos nepriklausomybę. Aldona pasikalbėjo su dvasios tėvais ir po neilgai trukusių apeigų vyskupas suteikė man sutvirtinimo sakramentą.

LIETUVIŠKOJE MOKYKLOJE

Netrukus su Aldona pradėjome dairytis, kur galėčiau tęsti mokslus. Nors buvau baigusi rusų septynmetę, pasiryžau toliau mokytis lietuviškoje mokykloje. Tuomet Palemone vidurinės mokyklos dar nebuvo, todėl, gavusi Petrašiūnų vidurinės mokyklos direktoriaus leidimą, pristačiau savo dokumentus. Kas rytą iš Palemono iki Amalių stotelės važiuodavau traukiniu, iš ten eidavau į mokyklą, o po pamokų traukiniu grįždavau atgal. Kartu mokytis į Petrašiūnus važiuodavo nemažas būrys Palemono vaikų.

Visko buvo, kol išmokau geriau kalbėti ir rašyti lietuviškai. Kai mokytojai aiškindavo matematiką, geometriją ar anglų kalbą, mintyse jų aiškinimus pirmiausia verčiau į rusų kalbą ir tik tada galėjau spręsti uždavinius ar suprasti kitų dalykų esmę.

Pamenu, mokslo metų pradžioje per geografijos pamoką mokytojas mane pakvietė prie lentos ir paprašė žemėlapyje parodyti Skandinavijos pusiasalį bei nusakyti jo padėtį. Versdama tiesiogiai iš rusiško „omyvajut“ išpyškinau: Skandinavijos pusiasalį „apiplauna“ Baltijos, Šiaurės ir Norvegijos jūros. Visa klasė ėmė leipti juokais...

O kai per lietuvių kalbos pamoką rašėme diktantą apie Marytę Melnikaitę, mokytoja, patikrinusi manąjį, rado jame daugybę klaidų – dar nežinojau, kur reikia rašyti nosines ir ilgąsias balses. Paėmusi dviem pirštais mano „šedevrą“, mokytoja parodė visai klasei ir paklausė: „Ir iš kur čia tą dvejetukininkę atkėlė į mūsų klasę?“

Per pertrauką nedrąsiai priėjau prie jos ir pasakiau, kad esu baigusi rusų mokyklą ir man kol kas nėra labai lengva. Aldonos padedama, pasimokiau taisyklių apie nosinių ir ilgųjų balsių rašybą. Kai po mėnesio rašėme kitą diktantą, manasis buvo įvertintas ketvertu (pagal dabartinę sistemą – aštuoniais balais). Mokytoja pakvietė mane prie lentos, kad visai klasei paaiškinčiau, kaip per tokį trumpą laiką pasiekiau tokius rezultatus...

Matyt, dėl staigaus klimato pasikeitimo tai ant nugaros, tai ant kaktos vis iškildavo šunvočių. Paeiliui dvi šunvotės iškilo ir dešinėje ausyje prie būgnelio. Kol jos tvinko, labai skaudėjo ausį ir galvą, nežinojau, ką daryti, – iš skausmo norėjosi daužyti galvą į sieną. Kai pagaliau šunvotės pritvinko ir pratrūko, pastebėjau, kad prasčiau girdžiu dešiniąja ausimi. Ausų gydytoja pasakė, kad, matyt, furunkulai sužalojo dešinės ausies būgnelį...

Atmintyje išliko pasiruošimai Spalio revoliucijos ir Gegužės 1-osios šventėms: pirmiausia mus rikiuodavo ir mokė žygiuoti mokyklos kieme, paskui visos mokyklos vaikus, surikiuotus kolonomis po aštuonis, vesdavo ruoštis „paradui“ į mišką. Ten turėjome tvarkingai žygiuoti į Pažaislio vienuolyną vedančiu keliu. Tuo metu vienuolyne buvo įsikūrusi psichiatrijos ligoninė, apie kurią su baime kalbėjome pašnibždomis. Visgi po parado repeticijų smalsumo vedami priglusdavome prie siauro plyšiuko vienuolyno vartuose. Kartais mums pavykdavo pamatyti vieną kitą ligonį, tik nežinojome, kaip ir apie ką su jais galima kalbėtis...

Dažnai nubėgdavome nors iš tolo pažiūrėti, kaip vyksta Nemuno užtvankos ir Kauno hidroelektrinės statybos darbai. Kai 1960 metais Nemuną pagaliau užtvenkė, visas jo slėnis palengva pritvino vandens ir virto Kauno mariomis. Su Palemone gyvenančiais vaikais atradome naują pramogą – mariose irstytis valtele. Tačiau kartą palemoniečius apskriejo liūdna žinia – besiirstydami Kauno mariose nuskendo keli žmonės. Po to jau su baime ėmėme žvelgti į tamsius marių vandenis.

1960 metų pavasarį labai nustebau, kai mokykloje per pertrauką netikėtai išvydau brolį Vladą. Jis pirmą kartą atvažiavo iš Vorkutos į Lietuvą atostogauti ir aplankė mane, važiuodamas į Palangą pailsėti prie Baltijos jūros.

Petrašiūnų 15-oje vidurinėje mokykloje baigiau aštuntą ir devintą klases.

Lietuvoje su moksleiviška kepuraite, 1958 m.

IŠRAUTI SU ŠAKNIMIS

1959 metų vasarą, Lebediovkoje pardavę namą ir karvutę, pagaliau į Lietuvą sugrįžo ir mama su Vitu. Jie Kazlų Rūdoje, Kęstučio gatvėje, iš Sakalauskų mediniame name išsinuomojo kambarį su virtuve. Po kurio laiko iš Sibiro buvo atvežti ir konteineriai su daiktais ir mūsų dviračiais.

Tą vasarą Vitas jautėsi palyginti neblogai. Mes su juo dviračiais daug keliavome po Lietuvą. Pirmiausia nuvažiavome iki mūsų tėviškės Senažiškės kaime. Deja, visi pastatai jau buvo nugriauti iki pamatų, jų dalis irgi buvo išardyta, atrodė, lyg kas būtų aukso lobio ieškojęs...

Vitas daug ką parodė ir papasakojo apie ankstesnį mūsų šeimos gyvenimą. Parodė ir paaiškino, kaip reikia atskirti: rugių, kviečių, miežių ir avižų pasėlius bei varpas; parodė ir medžius: ąžuolus, alksnius, skroblus, klevus bei riešutmedžius, taipogi ir vaismedžius: obelis, kriaušes, slyvas, vyšnias. Maudėmės Višakio upelio sietuvoje – tuomet vandens joje buvo iki kaklo. Paskui aplankėme iš Sibiro į savo namus grįžusią kaimynę Petrę Muraškutę. Ji, kaip ir mes, tremtyje gyveno Lebediovkos gyvenvietėje.

Deja, dar po kelerių metų Višakio upelio vaga buvo ištiesinta, nebeliko nei sietuvos, nei brastos, o pats upelis buvo negailestingai įspraustas į tiesų kanalą.

Tėviškėje viskas buvo galutinai išardyta, išrauta su šaknimis, buldozeriu išlyginta, suarta ir užsėta. Nebeliko nei pastatų pamatų, nei smėlėto kalnelio, nei vaismedžių ir kitų medžių. Išliko tik prie vieškelio augantis plačiašakis klevas su kryžiumi, kuris vis dar bylojo, kad šioje vietoje kažkada gyveno žmonės...

Su Vitu prie tėviškėje išlikusio klevo,1959 m.

Kartą vakarėjant dviračiais išvažiavome iš Kazlų Rūdos ir, važiavę visą naktį, prieš saulei patekant pasiekėme Kauną. Aleksote ant suolelio pailsėjome, palaukėme, kol visai prašvis ir miestas nubus. Paskui nusileidome nuo kalno, pervažiavome Aleksoto tiltą ir netrukus atsidūrėme kitapus Nemuno, miesto centre. Užėjome į vaistinę prie miesto sodo, čia Vitas nusipirko vaistų. Prisėdome ant suoliuko, suvalgėme savo kuklius pusryčius ir tais pačiais keliais pavakary grįžome atgal į Kazlų Rūdą.

Kitą kartą dviračiais nuvažiavome iki Marijampolės, o paskui ir iki Vilkaviškio. Ten aplankėme tėvo brolį Vaclovą Kiverį. Dėdė Vaclovas su šeima gyveno, jei gerai pamenu, dviejų aukštų mūriniame name. Tuomet dėdė sirguliavo ir gulėjo lovoje antrame aukšte. Truputį pasėdėjome prie jo lovos, Vitas su juo pasišnekučiavo, prisiminė ankstesnius laikus. Netrukus atsisveikinome. Kai išeidami leidomės laiptais, jo žmona tylėdama palydėjo mus rūsčiu žvilgsniu kaip nekviestus vargšus giminaičius...

Iš Vilkaviškio dviračiais numynėme iki Botyrių, gyvenančių kaime už Vilkaviškio. Kaip jau minėjau, norėjome padėkoti už pagalbą sunkmečiu. Pas juos, tikrai labai nuoširdžius ir gerus žmones, pasisvečiavome keletą dienų, pasidairėme po apylinkes, nuvažiavome prie netoliese esančio Paežerių ežero. Atsisveikindami su Botyrių šeima, iš visos širdies padėkojome jiems už svetingumą ir ypač už pagalbą mums sunkiu metu.

Tada vėl sėdome ant dviračių ir numynėme į Kybartus. Už jų, įveikę nedidelę kelio atkarpą, atsidūrėme ties Lietuvos SSR ir Sovietų Sąjungos siena, kurioje anuomet nebuvo jokių muitinių postų. Kirtę sieną, netrukus pasiekėme Černyševsko gyvenvietę Kaliningrado srities teritorijoje. Ten apsisukome ir tais pačiais keliais grįžome į Kazlų Rūdą.

Rudenėjant Vito sveikata ir vėl pablogėjo. Jį paguldė į Kazlų Rūdos, vėliau – į Kauno klinikinę ligoninę. Kai 1960 metų vasarą ten jį aplankiau, nuo ilgalaikio gydymo antibiotikais jo kūnas buvo išbertas ir pleiskanotas, išbėrimų vietas labai niežėjo, ilgainiui išbėrimai virto žaizdomis. Buvo smarkiai nuslinkę ir išretėję jo plaukai. Kai išrašė iš ligoninės, jis jau nelabai galėjo vaikščioti. Visą tą vasarą, rudenį ir žiemą jis daugiausia gulėjo lovoje.

Prieš rugsėjo pirmąją iš Kazlų Rūdos grįžau į Palemoną. Aldona patarė įsigyti specialybę. Ji nuvedė mane į mašinraščio ir raštvedybos kursus prie 8-osios darbininkų jaunimo vidurinės mokyklos (Laisvės al., Kaune, prie „Romuvos“ kino teatro). Kursus baigiau 1960 metų lapkričio 25 dieną ir gavau baigimo pažymėjimą.

Tuo metu Aldona jau gyveno su Jeronimu Ragausku to paties geležinkeliečių bendrabučio antrame aukšte, ir aš kartu su jais... Ji leido man suprasti, kad jau turiu specialybę ir galėčiau pradėti dirbti.

Man buvo tik šešiolika, todėl reikėjo gauti Kauno miesto vykdomojo komiteto nepilnamečių reikalų komisijos siuntimą. Ten nuėjau su kursų baigimo pažymėjimu ir gavau siuntimą į Kauno specialiąją profesinę technikos mokyklą Nr. 3 (Pergalės krantinėje, dabartiniame Karaliaus Mindaugo prospekte). Šioje mokykloje gyveno ir audėjų bei siuvėjų specialybių mokėsi našlaitės iš vaikų namų. Mokyklos direktorius Anatolijus Dziska patikrino mano gebėjimus ir priėmė į darbą sekretorės-mašininkės pareigoms.

Tai buvo mano pirmoji darbovietė, čia išdirbau ketverius metus. Dienomis dirbau, vakarais važinėjau į pamokas Petrašiūnų 7-oje darbininkų jaunimo vidurinėje mokykloje.

Pamenu, kaskart prieš spalio revoliucijos ar gegužės 1-osios šventes privalėdavau rašomąją mašinėlę atiduoti ūkvedžiui. Šis padėdavo ją į seifą, užrakindavo ir užplombuodavo. Taip sovietų valdžia norėjo apsisaugoti, kad niekas nespausdintų antisovietinių atsišaukimų ar kitokios draudžiamos literatūros.

Buvo 1960-ųjų pabaiga, neseniai buvau grįžusi iš Kauno klinikinės ligoninės po anginos operacijos. Vieną vakarą, kai grįžau namo po pamokų, Aldona pasakė: „Jeronimas liepė pasirinkti: tu arba jis.“ Juk negalėjau trukdyti sesers laimei ir atsakiau: „Žinoma, jis.“ Tuoj pat nuėjau į geležinkelio stotį ir išvažiavau į Kazlų Rūdą, kur gyveno mama su Vitu.

Kurį laiką į darbą važinėjau iš Kazlų Rūdos traukiniu. Keldavausi 5 valandą ryto ir vėlai vakare grįždavau atgal. Į mokyklą Petrašiūnuose nuvažiuoti jau nebespėdavau...

Vieną vakarą po darbo nuėjau į mokyklą atsiimti dokumentų, bet auklėtojas jau buvo išėjęs namo. Raštinėje sužinojau adresą, nuėjau pas jį į namus ir pasakiau, kad norėčiau atsiimti dokumentus... Auklėtojas labai nustebo – kodėl? Nepajėgiau ištarti nė žodžio... Supratęs, kad atsitiko kažkas negero, jis daugiau nebeklausinėjo, tuoj pat surinko ir atidavė mano dokumentus.

Po kurio laiko mama nuvažiavo pas Kudirkus į Jonučius, kur grįžusi iš Lebediovkos po tremties apsigyveno jų šeima. Ji paprašė, kad leistų man laikinai pas juos pagyventi. Netrukus su savo kuklia manta ir vieninteliu baldu – knygų etažere – persikrausčiau pas juos. Į Kauno geležinkelio stotį etažerę atsivežiau traukiniu. Buvo gana vėlus vakaras, ir į Kauno pilį važiuojančio autobuso nebesulaukiau. Per visą miestą nešiau apsikabinusi tą etažerę iki pat Kauno pilies, kol pagaliau įkėliau į Garliavos autobusą, važiuojantį pro Jonučius.

Apsigyvenusi Jonučiuose, dokumentus nunešiau į Aleksoto darbo jaunimo vidurinę mokyklą. Ten ir baigiau dešimtą klasę. Nuo Jonučių iki mano darbovietės buvo apie 12 kilometrų. Rytais „garliaviniu“ autobusu važiuodavau į darbą, o tiesiai iš darbo – į mokyklą Aleksote ir tik vėlai vakare grįždavau į Jonučius.

1961 metų vasarą mama Kazlų Rūdoje rado pažįstamus, kurių duktė Erna gyveno Kaune, Maironio gatvėje. Erna dirbo palydove tolimųjų reisų traukiniuose ir dažnai būdavo išvykusi. Ji sutiko priimti mane į savo kambarį, kur tuo metu jau gyveno dvi nuomininkės: Stasė ir Marytė. Persikrausčiau į Maironio gatvę ir prieš rugsėjo 1-ąją nunešiau dokumentus į Kauno 4-ąją darbo jaunimo vidurinę mokyklą (Laisvės alėjoje, priešais centrinį paštą).

Dienomis dirbau (tuomet dirbome po šešias dienas per savaitę), vakarais ėjau į pamokas. Per mėnesį gaudavau 28, kiek vėliau – 31 rublį atlyginimo. Šeimininkei už kambarį kas mėnesį mokėjau po 5 rublius. Likdavo 26 rubliai, maždaug po 80 kapeikų dienai. Jų užtekdavo tik pietums, o apie pusryčius ar vakarienę kartais tekdavo tik pasvajoti. Neturėjau pinigų ne tik drabužiams ir avalynei, bet net pirštinėms ar kojinėms. Be nuolatinės pastogės, dažnai alkana, žiemą – su rudeniniu paltuku, rudeniniais bateliais, pamėlusiom nuo šalčio rankom ir užgeltom kojom. Tokia buvo mano kelionė į aštuonioliktuosius metus...

VITO MIRTIS

1961 metų gegužės 28 dieną, sulaukęs vos trisdešimt trejų metų, namuose mirė Vitas. Tą dieną buvau Kazlų Rūdoje. Pamačiusi, kad jam darosi vis blogiau, tekina nubėgau ieškoti pagalbos į Kazlų Rūdos greitosios pagalbos stotį. Tuo metu greitoji buvo kažkur išvažiavusi... Kai parskubėjau atgal, Vitas jau buvo miręs, o greitoji taip ir nepasirodė...

Tuo metu Palemone pas Aldoną svečiavosi Vladas su žmona ir sūnumi Viktoru. Sėdau į traukinį ir nuvažiavau pranešti jiems apie Vito mirtį. Vladas netruko atvažiuoti į Kazlų Rūdą, taksi automobiliu nuvežė Vito kūną į Marijampolę, kur buvo atliktas skrodimas, ir parvežė jį atgal. Mirties priežastis – smegenų plėvių uždegimas.

Vitas buvo labai kukliai pašarvotas. Aš graudžiai apverkiau ir apgailėjau savo brolį, jis man buvo ne tik brolis, bet ir draugas, ir tėvas, kurio labai anksti netekau. Jis visą laiką rūpinosi manimi. Be to, labai krimtausi, kad neturiu pinigų net gėlių nupirkti jo laidotuvėms. Laidotuvių dieną atsisveikinti su Vitu atvažiavo keletas giminių, kuriems mama spėjo pranešti. Atvažiavo ir Aldona su vyru Jeronimu. Vitą palaidojome senosiose Kazlų Rūdos kapinėse. Mama Vito kapą pažymėjo laikinu cementiniu kryžiumi ir antkapėliu.

1962 metais baigiau vienuolika klasių, išlaikiau baigiamuosius egzaminus ir gavau brandos atestatą. Tų pačių metų liepos mėnesį ištekėjau už Leono Kazimiero Ulevičiaus.

Netrukus ėmiau ruoštis stojamiesiems egzaminams į Kauno politechnikos instituto vakarinį skyrių. Pasirinkau cheminių medžiagų pluoštų technologo specialybę. Kai išlaikiau stojamuosius egzaminus, mandatinė komisija paklausė, kodėl nesu komjaunuolė. Tada nežinojau, ką į tokį klausimą galėčiau atsakyti... Į šį institutą mane priėmė tik kaip kandidatę...

1962 m. laidos abiturientai, pirmoje eilėje antras iš kairės – klasės auklėtojas ir matematikos mokytojas Leonas Legeika, aš – antroje eilėje trečia iš kairės

TOLESNIS VLADO LIKIMAS

1956 metais Vladas vedė ukrainietę Valentiną Vorodin.

Vlado baudžiamojoje byloje yra įrašas: „LSSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo komisijos 1958-03-05 sprendimu Vladas Kiveris 1958-10-24 buvo paleistas iš spec. ištrėmimo ir jam leista gyventi Lietuvos SSR teritorijoje.“

Nors Vladas ir atgavo teisę grįžti į Lietuvą, to daryti ilgai nesiryžo. Iš dalies dėl žmonos sveikatos – dėl šalto šiaurės klimato ją dažnai kamavo astmos priepuoliai.

Kartais su žmona, kartais su sūnumis Viktoru, o vėliau ir jaunėliu Algiu Vladas kasmet per atostogas savaitei kitai atvažiuodavo į Lietuvą ir apsistodavo pas mus. Jis labai susidraugavo su mano vyru Leonu. Mes vis kalbinome juos abu su vaikais greičiau grįžti į Lietuvą visam laikui, tačiau Valentina baiminosi, kad dėl astmos jai netiks drėgnas Lietuvos klimatas.

1974 metais, žmonos pageidavimu, Vladas su šeima persikėlė gyventi į Taganrogą. Čia jis įsidarbino metalo gamykloje staliumi, vėliau dirbo staliumi Taganrogo ligoninėje.

1999 metais pagal tremtinių grįžimo į Lietuvą programą Vladas gavo butą Kaune ir su žmona pagaliau persikėlė gyventi į Lietuvą.

2000 metais Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras jam suteikė Nukentėjusio nuo 1939–1990 metų okupacijų asmens (politinio kalinio) statusą.

Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisijos 2001 03 21 nutarimu Vladas Kiveris buvo pripažintas Laisvės kovų dalyviu.

Deja, 2003 metų rugsėjį, važiuojantį dviračiu per pėsčiųjų perėją, jį partrenkė ir sužalojo mikroautobusas. Smarkiai sumaitotą (sudaužyta galva, lūžusiais penkiais šonkauliais), be sąmonės jį nuvežė į Kauno klinikinę ligoninę, kur galvą teko operuoti... Gana ilgai ten jis buvo gydomas, paskui visą mėnesį – Viršužiglio reabilitacijos centre. Visa tai labai pakenkė Vlado sveikatai. Mikroautobuso vairuotojas parengtinio tardymo metu galiausiai buvo pripažintas šio eismo įvykio kaltininku. Deja, jis nė karto nepasiteiravo apie brolio sveikatą, neaplankė jo nei ligoninėje, nei namie...

2008 metais Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro teikimu Lietuvos pirmojo ir antrojo laipsnių Valstybinių pensijų skyrimo komisija už nuopelnus Lietuvai, kovojant dėl jos nepriklausomybės, paskyrė Vladui Kiveriui valstybinę II laipsnio pensiją, kurią jis gavo nuo 2008 m. rugsėjo 1 dienos.

Po minėtojo eismo įvykio Vlado gyvenimo kokybė labai pablogėjo: kamavo dažni galvos skausmai, aukštas kraujospūdis, prie visko dar prisidėjo ir cukraligė, reikėjo nuolat leisti insulino injekcijas, kol galiausiai jis apako.

2014 m. spalio 20 d. Vladą ištiko insultas, jį paguldė į Kauno klinikinę ligoninę, kur 2014 m. lapkričio 22 d. jis ir mirė.

Vlado liga ir mirtis mane labai paveikė: buvo sunku ir skaudu matyti, kad tiek daug kančių gyvenime patyręs žmogus turi taip žiauriai ir kankinamai atsisveikinti su šiuo pasauliu.

Vladą, kaip Lietuvos laisvės kovų dalyvį, palaidojom Kauno Petrašiūnų kapinių panteone.

Vorkuta, anglių kasykla Nr. 5/7, kurioje dirbo Vladas

Vladas (antras iš dešinės) su žmona Valentina, 1959 m. gimusiu sūneliu Viktoru (viduryje) ir draugais sutinka Naujuosius metus

Vlado dukrelės Ritos, g. 1957 m., laidotuvės

Vlado sūnus Algis, g. 1965 m. Vorkutoje

Kaune, Vlado bute, per 75-ąsias jo gimimo metines su Aldona ir jos vaikais Regina ir Augustinu, 2002-09-15

KELIONĖ Į PRAEITĮ

Kai 1988 metais prasidėjo Lietuvos atgimimas, iš straipsnių spaudoje po truputį ėmė aiškėti, kad į Sibiro platybes buvo ištremti ir pasmerkti nežinomybei, šalčiui, badui ir mirčiai šimtai tūkstančių nekaltų Lietuvos žmonių kartu su mažais vaikais ir seneliais. Į pirmąjį tremtinių ir politinių kalinių suvažiavimą Kaune susirinko nesuskaičiuojama daugybė žmonių, vos sutilpusių Sporto halėje...

Pasijutau tvirčiau, kai supratau – mes ne vieni, mūsų tūkstančiai... O juk iki tol nuo visų turėjau slėpti, kad esu paženklinta „gėdinga“ tremtinės praeitimi... Tik dažnai vis iškildavo skausmingas klausimas: Kodėl ir už ką?.. Už ką ir kodėl?..

1989 metų birželio 14 dieną per radiją išgirdau laidą, skirtą Gedulo ir vilties dienai paminėti, o jos fone aidėjo ritmingas vagonų ratų bildesys... Giliai širdyje susikaupusi ir ilgus metų metus nuo aplinkinių slepiama nuoskauda pagaliau prasiveržė į paviršių ir pratrūko graudžia, nenumaldoma rauda...

1989 metų rugpjūčio mėnesį su vyru susiruošėme nuvykti į Lebediovką. Ketinome parsivežti į Lietuvą mano močiutės ir tėčio palaikus. Į Maskvą nuvažiavome traukiniu, ten pernakvojome pas Nadeždą Lopatiną, su kuria susidraugavau besigydydama Jesentukio sanatorijoje.

Kai vakarieniavome, ji su vyru Igoriu niekaip nenorėjo suprasti, kodėl mes, lietuviai, esame pasiryžę atsiskirti nuo Sovietų Sąjungos. Jie vis kartojo: „Vy našy, nikuda my vas ne otpustim“ („Jūs mūsų, niekur mes jūsų neišleisim“).

Juk jau prieš daugelį metų šiurpuliukai perbėgdavo per nugarą, kai išgirsdavau Palangoje poilsiaujančias iš pažiūros inteligentiškas rusų tautybės moteris sakant: „Krasivaja naša Pribaltika, toljko litovcev zdesj mnogo...“ („Gražus mūsų Pabaltijys, tik lietuvių čia daug...“).

Anksti ryte Nadedžda mus palydėjo iki stotelės, iš kurios autobusu turėjome nuvažiuoti į oro uostą. Čia, nuoširdžiausiai padėkoję už svetingumą, atsisveikinome su skubančia į darbą Nadežda.

Kai įlipome į autobusą, važiuojantį į Domodedovo oro uostą, sėdimųjų vietų jame jau nebebuvo, taigi, likome stovėti. Staiga prie mūsų prišoko autobuso vairuotojas ir liepė lipti lauk. Mes dar bandėme aiškinti, kad skubame į lėktuvą... Tačiau pykčio perkreiptu veidu jis pasakė – jei neišlipsit, jėga išmes iš autobuso... Buvome priblokšti tokios reakcijos ir elgesio. Jau išlipdami iš autobuso išgirdome vairuotojo repliką: „Gal ten pas jus Pabaltijyje ir galima autobusuose važiuoti stovintiems, bet čia, Maskvoje, yra tvarka!“ Tik tada supratome tokios reakcijos priežastį – tai buvo tas pats nenoras paleisti pabaltijiečių iš Sovietų Sąjungos gniaužtų, tik išreikštas jau kitokia forma. Turėjome laukti kito į oro uostą važiuojančio autobuso... Minutė kita ir būtume nebespėję į lėktuvą Maskva–Tiumenė.

Į Tiumenę atskridome po pietų ir apsigyvenome viešbutyje. Kitą dieną sėdome į traukinį Tiumenė–Zavodoukovskas. Po keleto valandų išlipome Zavodoukovske – dabar čia buvo rajono centras (vietoje ankstesniojo Jurginsko). Radome neišvaizdžią koldūninę, suvalgėme po porciją atvėsusių koldūnų ir išgėrėme arbatos.

Iš Zavodoukovsko išvažiavome autobusu ir pavakary pagaliau pasiekėme Lebediovką. Ji atrodė gana nykiai – vanduo užtvenktoje upėje buvo drumzlinas ir putotas, matyt, juo plaukė miškų pramonės ūkio atliekos... Eidami turėjome atidžiai žiūrėti, kad neįsiliptume į karvės „pyragą“. Stūksojo keletas apleistų, negyvenamų pastatų žiojinčiais išdaužtais langais. Tik netoli geležinkelio buvo išdygę keli vienaaukščiai mūriniai namai ir nauja mūrinė dviejų aukštų mokykla. Beveik nepasikeitęs stovėjo medinių rąstų namas, į kurį mūsų šeima buvo persikėlusi prieš grįždama į Lietuvą.

Naujasis Lebediovkos mokyklos pastatas, 1989 m.

Pro naująjį mokyklos pastatą, šalia kurio bestiklėmis langų angomis į mus žiūrėjo apleistas medinių rąstų namas, nuėjome iki buvusios mūsų gatvės Lesnaja. Paaiškėjo, kad barakas, kuriame kažkada gyveno mūsų šeima, prieš kelerius metus sudegė. Apsidairėme aplink: dar likęs vienas kitas barakas, o šiaip nyku, gūdu...

Perėjome geležinkelį, už jo netrukus atsidūrėme miške esančiose kapinėse. Kapinės nebuvo prižiūrimos, iš kai kurių kapų kauburėlių buvo išaugusios nemažos pušys, matėme ir keletą iškastų kapaviečių.

Radau vietą, kur buvo palaidoti tėtis ir močiutė. Pasitarę nesiryžome imtis žygių dėl jų palaikų iškasimo ir pargabenimo į Lietuvą. Po mirties buvo praėję 41 metai, netgi tikėtina, kad toje vietoje vėliau buvo palaidoti kitų žmonių palaikai – stovėjo kitoks kryžius nei tas, kurį mes palikome išvažiuodami į Lietuvą. Be to, mama buvo sakiusi, kad nedera trikdyti mirusiųjų ramybės... Taigi, nuo močiutės ir tėčio kapų paėmėme po saują nesvetingos Sibiro žemės...

Lebediovkos kapinės. Vieta, kur 1948 m. buvo palaidoti tėtis ir močiutė, 1989 m.

Jau vakarėjant susimąstę ėjome iš kapinių galvodami, kur reikės pernakvoti... Keleiviniai traukiniai Lebediovkos jau nebepasiekdavo, o autobusas į Zavodoukovską – tik rytoj ryte.

Prieš išvažiuojant iš Lietuvos, Irena Kudirkienė pasakojo, kad Lebediovkoje dar tebegyvena Juozas Kamarauskas su žmona. Ji davė ir adresą: ulica Zarečnaja, 11 numeris.

Sutikto žmogaus paklausėme apie lietuvį Juozą Kamarauską. Šis su džiaugsmu pasakė jį pažįstąs ir nupasakojo, kaip rasti jo namą. Išties, lengvai radome anapus upės tvarkingą, 11-u numeriu pažymėtą medinį namą. Čia mus pasitiko Birutė (buvusi Česnulevičiūtė) ir Juozas Kamarauskai. Pasisveikinome lietuviškai, parodžiau atsivežtą anų laikų Vito su Juozu nuotrauką – šis gerai prisiminė Vitą.

Buvome labai maloniai ir šiltai sutikti, pavaišinti ir apnakvindinti. Išsikalbėjome, jie klausinėjo: kas dabar dedasi Lietuvoje, kokie vėjai pučia. Papasakojome, kad Lietuvoje bręsta didelės permainos, žmonės aktyvėja, lyg būtų nubudę iš gilaus letargo miego. Paklausėme, kodėl jie pasiliko čia ir nebegrįžo į Lietuvą. Juozas papasakojo, kad prieš kažkiek metų buvo grįžę, apsižiūrėjo, apsiklausinėjo – gyventi nėra kur, darbo gauti neįmanoma – ir pasuko atgal... O dabar jau ir nebenori grįžti, nes dukra suaugusi, sukūrė savo šeimą, gyvena ir dirba Tiumenėje.

Po vakarienės Birutė paklojo minkštus švariais, gražiais užvalkalais apvilktus patalus. Anksti ryte atsisveikinome su Birute, o Juozas palydėjo mus iki autobusėlio ir padėjo į jį įsėsti, mat laukiančiųjų buvo daug ir jei neįsėsi, kitas atvažiuos tik kitą rytą. Nuoširdus ačiū Birutei ir Juozui už mums parodytą svetingumą.

Tais pačiais keliais grįžome į Lietuvą su dviem saujelėmis Sibiro žemės. Sūnėnas Augustinas pagamino nedidelę metalinę dėželę, į kurią supyliau atsivežtą žemelę ir nunešiau ją pašventinti į Kauno mažąją Kristaus Prisikėlimo bažnyčią. Paskui ją palaidojome senosiose Kazlų Rūdos kapinėse prie Vito kapo.

Vėliau su Leonu nuvažiavome pasižiūrėti į buvusią mano tėviškę. Jos laukuose gražiai žaliavo kvietrugiai, tik kryžius prie senojo klevo nuo laiko buvo sutrūnijęs ir gerokai apiręs...

Grįžusi į Kauną, radau stalių, kuris pagal mano brėžinį sutiko pagaminti naują kryžių su stogeliu, panašų į anais laikais buvusį mūsų tėviškėje. Kai kryžius buvo pagamintas, kartu su Leonu ir Vladu (tą vasarą jis, kaip paprastai, svečiavosi pas mus) nuvežėme jį į Kazlų Rūdos bažnyčią, trumpai nupasakojau kunigui atsivežtojo kryžiaus istoriją ir paprašiau, kad jį pašventintų.

Paskui nuvykome į Senažiškės kaimą prie mūsų senojo klevo. Reikėjo ilgų kopėčių, kad galėtume įkelti į jį kryžių. Nutarėme kreiptis pagalbos į kaimynystėje gyvenančią Laimutę Paltanavičiūtę-Stankevičienę. Vladas ją pažinojo nuo mažų dienų (ji taip pat buvo ištremta). Jos vyras maloniai sutiko mums pagelbėti ir atgabeno gana ilgas kopėčias. Vladas tvirtai prikalė naująjį kryžių prie senojo klevo kaip ženklą, kad kažkada šioje vietoje gyveno tikintys žmonės. Kol klevas bus gyvas, tegul šis kryžius paskatina praeivį nusikelti kepurę...

1995 metų gruodžio 14 dieną, sulaukusi 94-erių metų, nuo lėtinės išėminės širdies ligos namuose mirė mūsų mama. Taip jau atsitiko, kad laidojant mamą, mus trėmusio stribo Revinsko duktė Birutė giedojo per šv. Mišias Kazlų Rūdos bažnyčios chore ir prie kapo. Mamą taip pat palaidojome senosiose Kazlų Rūdos kapinėse šalia Vito kapo.

Netrukus padirbdinome granitinį paminklą su antkapiu. Ant paminklo iškaldinome Vito, mamos, močiutės ir tėčio vardus bei pavardes, gimimo ir mirties metus, prie tėčio ir močiutės vardų pažymėjome: „Mirė tremtyje.“ Dabar jau turėjome kur ateiti, pamąstyti, prisiminti ir močiutę su tėčiu, uždegti žvakelę, padėti gėlių...

Su Vladu senosiose Kazlų Rūdos kapinėse prie artimųjų kapo, 1996 m.

PABAIGOS ŽODIS

Labai mėgstu mišką. Gal todėl, kad gimiau vidury ūksmingų Višakio Rūdos girių, o vaikystė prabėgo Sibiro miškų glūdumoje. Galiu ilgai grožėtis ilgomis, žemyn svyrančiomis baltaliemenių beržų kasomis, bet man labai mielos ir plačiašakės pušys, gebančios skurdžioje smėlėtoje dirvoje rasti sau tinkamo maisto ir užaugti dideliais šimtamečiais medžiais. Matyt, todėl taip mėgau karstytis jų šakomis ir net mokykliniams egzaminams ruošiausi įsitaisiusi ant mūsų daržo gale augusios storos Sibiro pušies šakos.

Kai grįžome į Lietuvą ir tėviškėje savo gimtuosius namus radome nugriautus ir sulygintus su žeme, buvo lemta daugybę metų be pastovios pastogės bastytis iš vienos vietos į kitą. Jaučiausi kaip ta su šaknimis išrauta pušelė, kuriai reikėjo rasti savyje jėgų vėl prigyti ir toliau augti gimtojoje, bet anuomet tokioje nesvetingoje Lietuvos žemelėje...

Kaip jau minėjau, 1962 metų vasarą sukūriau šeimą ir įstojau į Kauno politechnikos instituto vakarinį skyrių. Deja, dirbti, rūpintis šeima ir vakarais lankyti paskaitas pasidarė per sunku, todėl parašiau prašymą ir išstojau iš instituto.

1963 m. mudviem su Leonu gimė duktė Jolanta Kristina. 1969 m. įstojau ir 1974 m. neakivaizdiniu būdu baigiau Maskvos kooperacijos institutą. Tik mamos, kuri padėjo auginti dukrą, dėka galėjau dirbti, vakarais mokytis bei važiuoti į egzaminų sesijas – ačiū jai už tai.

Gyvenome visi kartu be jokių, net pačių elementariausių buitinių patogumų dvejus metus šaltuose Aukštųjų Šančių, vėliau – šešerius metus Panemunės kultūros namuose, kur vyras dirbo direktorium. Tik 1971 metais pasistatydinome kooperatinį butą, už kurį 15-a metų mokėjome paskolą.

2000 metais mirė mano vyras Leonas Kazimieras. Jis palaidotas Petrašiūnų kapinių panteone.

Nuo jaunų dienų nepasižymėjau stipria sveikata, bet visuomet jaučiau, kad Viešpats mane saugo ir globoja. Jis neskyrė išbandymų, kurių nepajėgčiau įveikti ir palūžčiau. Tebegyvenu Kaune, jau esu pensininkė. Mėgstu keliauti, filmuoti, fotografuoti, žiūrėti spektaklius, koncertus, kino filmus, vasarą dirbu sode, žiemą dažnai prisėdu prie kompiuterio.

Dukra Jolanta Kristina gyvena Klaipėdoje, augina du sūnus – Artūrą ir Eduardą.

Dukra Jolanta Kristina su sūnumis Artūru ir Eduardu (viduryje), 2006 m.

Sesuo Aldona nuo pat grįžimo į Lietuvą iki pensijos dirbo Kauno Palemono geležinkelio stotyje. Jos vyras Jeronimas mirė 2008 m., o ji tebegyvena Kaune kartu su sūnumi Augustinu ir dukra Regina.

Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo, kai nenorėdami trauktis rusiškieji okupantai žvangino ginklais ir tankais traiškė jaunus žmones, 1991 metų sausio 13-osios naktį ir kitomis naktimis kartu su vyru ir daugybe kauniečių budėjome prie Kauno Telekomo ir savivaldybės pastatų, Kauno televizijos ir Sitkūnų radijo bokštų. Aplink tvyrojo nepaprasta įtampa, bet žmonės buvo labai jautrūs ir atidūs vieni kitiems. Nejutau jokios baimės, tik tvirtą pasiryžimą apginti tiek daug aukų pareikalavusią Lietuvos Nepriklausomybę.

Nepaprastai džiaugiuosi ir dėkoju Dievui už tą didį stebuklą – Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimą. Išties, Dievas yra istorijos Viešpats: penkiasdešimt metų vedžiojęs lietuvių tautą po Sibiro tremtis ir lagerius, pagaliau lėmė, kad ji taptų tuo mažu grumsteliu, pargriovusiu „tvirtą“ Sovietų Sąjungos vežimą.

Ir dabar tvirtai tikiu, kad mes, laisvos Lietuvos žmonės, rasime savyje jėgų bei ryžto ir sėkmingai įveiksime mūsų šalį, kaip ir visą pasaulį, kamuojančias ekonomines krizes. Ir ne tik... Tikiu, kad užgydysime sovietmečiu stipriai sužalotą mūsų tautos dvasią, pajėgsime atsilaikyti ir prieš moralinę krizę bei dorovės nuosmukį. Tikiu, kad Lietuvos laukia šviesi ateitis, nes joje auga jaunas, stiprus ir gražus atžalynas.

2013 m. vasarą išgirdau, kad ekspedicijos „Misija Sibiras’13“ dalyviai planuoja vykti į Tiumenės sritį tvarkyti tremtinių kapų. Kai po bandomojo žygio buvo patvirtinti dalyvių sąrašai, susisiekiau su Kauno grupės vadovu Dominyku Dvyliu. Jis pasiūlė surengti susitikimą Jonučių vidurinėje mokykloje. Į jį pakviečiau ir Jonučiuose gyvenantį bendro likimo draugą Algimantą Rinkevičių.

2013 m. birželio 16 d. į susitikimą atvyko būsimieji ekspedicijos dalyviai: Dominykas Dvylys, Karolis Kavoliūnas, Erika Fuks ir Matas Kasperavičius. Buvo džiugu susitikti ir pabendrauti su šiais drąsiais, patriotiškais ir pilietiškais jaunais žmonėmis. Jie daug klausinėjo apie tremtį ir gyvenimo sąlygas Sibire, atgaivindami mūsų atmintyje daug prisiminimų.

Šis jaunimas paliko mums labai malonų įspūdį ir sužadino labai šiltus jausmus, o mes palinkėjome jiems laimingos kelionės ir prasmingų darbų.

2014 m. gegužės mėnesį kartu su Algimantu Rinkevičium dalyvavom ekspedicijos „Misija Sibiras’13“ filmuotos medžiagos pristatyme Kauno sveikatos universiteto salėje.

Ekspedicijos dalyviai Ieva Matulevičiūtė ir Dominykas Dvylys pasakojo savo įspūdžius ir rodė filmuotą medžiagą. Jie buvo nuvykę ir į mūsų tremties vietą – Lebediovkos gyvenvietę ir beveik savaitę gyveno mokyklos patalpose. Filmuotoje medžiagoje pamatėme gerokai gražesnę Lebediovką nei ta, kuri buvo išlikusi mūsų atmintyje nuo tremties laikų.

Dominykas Dvylys pasakojo, kad Lebediovkos kapinėse pavyko rasti 8 lietuvių kapus. Ant vienų buvo mediniai, ant kitų – geležiniai kryžiai.

Ypač įsimintinas buvo vienas geležinis kryžius, kuris, vertinant to meto sąlygas ir galimybes, atrodė tikrai įspūdingai. Deja, jis buvo nuverstas, greičiausiai kasinėjant kapus, siekiant palaikus perlaidoti Lietuvoje. Ekspedicijos dalyviams pavyko tą kryžių išjudinti ir atstatyti į vietą. Dabar jis matomas iš toli.

Algimantas Rinkevičius atpažino tą kryžių: tai buvo jo rankų darbo kryžius, kurį jis pagamino ir pastatė ant sesers Celestinos kapo.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt/knygos