Janina Juzėnienė

PANYTĖ

Novelės ir romanai

Viršelio dailininkė Gita Balžekaitė

Autorės redakcija

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2015

Nuo autorės

Gimiau 1922 metais balandžio 6 dieną, Subačiaus miestelyje, Kupiškio rajone. Tėvas buvo amatininkas, batsiuvys, mama – namų šeimininkė. Turėjau vyresnius brolį ir seserį. Pradinę mokyklą lankiau Subačiaus miestelyje ir ją baigiau būdama dešimties metų paauglė.

Brolis dirbo kartu su tėvu, siūdavo gražius batus, o sesuo buvo gera siuvėja. Kaip dabar pasakytų, ji buvo gabi rūbų dizainerė. Gal jums pasirodys keista, bet ir tada žmonės mėgo puoštis, norėjo gražiai atrodyti ir domėjosi mada.

Tėvas prenumeruodavo laikraštį „Lietuvos žinios“, o mano pareiga buvo parnešti jį iš pašto agentūros ir garsiai visiems perskaityti. Jei pasitaikydavo gauti knygą, tai tą jau skaitydavau visiems iki vėlumos.

Jaunystė praėjo slenkant sunkiems karo ir pokario metams. Ištekėjau už garvežio mašinisto, užauginau dvi dukras ir dabar turiu keturis anūkus ir penkis proanūkius.

Visada mėgau rašyti, bet viskas ir liko nepublikuota, nes kūryboje nebuvo „socialistinio realizmo dvasios“.

Jaunimo padedama 2009 metais išleidau apsakymų ir apysakų rinkinį „Kaip aš viliojau ūkininkaitį...“, 2011 metais - „Ubagėčka“, 2013 m. „Lošikas“ ir 2014 m. „Dvaro klajūnas“. Malonu matyti, kad žmonės skaito, vertina. Vieni pagiria, kiti supeikia, bet svarbiausia, kad skaito.

Turiu laiko į valias. Prisiminimai apie mano ir žemiečių likimo vingius, įvairūs linksmi nutikimai, miestelėnų meilės istorijos, kurios susikaupė per ilgus gyvenimo metus, skatina rašyti ir kol būsiu gyva – rašysiu.

Dabar gyvenu mažame miestelyje prie Nemuno ir rašau. Turiu būrį skaitytojų, kurie skaito, domisi, vis ragina rašyti ir netingėti.

Janina Juzėnienė

Nuo leidėjų

Mielas skaitytojau, ką tik paėmei į rankas unikalią knygą, kuri, jei Tave pagaus, įtrauks į keistą uždarą prieškario (taip pat karo ir pokario metų) Lietuvos kaimo ir mažų miestelių žmonių pasaulį su sunkiais darbais, žiaurokais nerašytais įstatymais, spalvingais charakteriais ir netikėtais likimais. 

Skaityti skanu. Autorė – puiki pasakorė, kalba – paprasta, bet gyva (su mielomis tarmybėmis), visi veikėjai – vienaip ar kitaip simpatiški, net ir patys blogiausi. Paliestos įvairios tematikos – pinigai, ūkis, žydai, lenkai, sovietai, tačiau svarbiausia kūriniuose – meilė ir ženatvė. Deja, ne visada žengiančios koja kojon. Jaunesnis skaitytojas nustebs, kokios aistros virė anų laikų berods nykiose šalies provincijose.

Kūrinių šioje knygoje daug, tad jos užteks ilgam. Ir vis tiek tampa gaila, kai istorija baigiasi, nes liūdna skirtis su personažais, kuriuos pamilsti. Norėtųsi, kad pasakojimai tęstųsi ir tęstųsi.

Vienintelis rimtesnis priekaištas autorei – kad kai kuriems kūriniams tarsi pritrūksta pabaigos, kulminacija ir atomazga gali pasirodyti silpnokos. Tačiau skaitymo malonumo tai neatima – skaitytojų laukia ilgi jaukūs vakarai su elektronine knyga rankose. 

N:\>_

Dvi Stasikės vasaros

1.

Vasarą dviračiu, pavasarį ir rudenį, kai purvais ištyžta ir vandeniu pasrūva sodybų keliukai, keliauti norisi daugiau raitam nei važiuotam. O žiemą, kai aštrius kelių gruodus storai padengia ir giliai po savimi paslepia kietai suvažinėtas rogėmis sniegas, gyvenimas kaime atgyja. Į dailias šlajukes pasikinkęs gražiai išriestu sprandu gelsvais pinamais karčiais ir trumpai kirpta uodega drigantą Kaštaną ko ne kiekvieną sekmadienį ar subatvakarį Lobinių Adolis braukia pro Aukštasalio kaimą Galalaukio link.

Jau seniai, kelinti metai iš eilės. Gal bus kokie penkeri, jei ne daugiau, kai Salos ir Galalaukio merginos priprato tai matyti. Jos puikiai žinojo, kur jis traukia, tačiau su giliai širdyje užslėpta viltimi ir pilnu pavydo žvilgsniu palydėdavo jį šventiškai išsipusčiusį. Vasarą jis lėkdavo keliuku tiesiu liemeniu ant dviračio rankenų pasviręs, pavasarį ar rudenį jodavo išdidžiai balne sėdėdamas ant gražiausio visoj apylinkėj kumelio. Žiemą slysdavo pro kaimą į lengvą, vos dviem sėdėti skirtą važį įsisėdęs, šilta kailių mušta gūnaite kojas prisidengęs.

Tiek Auštasalio, tiek Galalaukio merginos, kurioms tik buvo metas tekėti, netgi ir jaunesnės, piemenės, nematė sau geresnio jaunikio kaip Adolis ir todėl spoksojo į jį kaip į kokį dievaitį. Visos jų mintys ir kalbos prie ratelių, jei ne tiesiogiai, tai užuominomis, sukosi apie Adolį ir Sokono Melaniją, kurių taip ilgai užsitęsusi draugystė jas stebino. Tai ir buvo ta priežastis, kuri skatino ir žadino merginų viltį, nors Adolis vis tebelankė Melaniją ir į kitas nesižvalgė. Bet merginos kažką nujautė ir laukė. Na, ar nepasitaiko taip, kad draugauja, draugauja, o paskui nei iš šio, nei iš to pasimeta? Dažniausiai po tokių ilgų draugysčių. O kas gali žinoti, kaip dabar atsitiks?

Jau tiek metų prabėgo, ar negalėjo jos vesti? Jei staiga sugalvotų Adolis Melaniją palikti ir pasiieškotų kitos? Kas gali žinoti, į kurią nukryps jo akys? Šiaip ar taip, bet tikėtis nėra nuodėmė. Jis nevedęs kavalierius, kas gali uždrausti apie jį merginoms svajoti, ypač kai jis toks mielas ir geidžiamas kiekvienai širdelei?

Yra dėl ko galvą pasukti... Tik pamanykit, koks vaikinas tas Adolis. Vienas visoje parapijoje. Ūkis viduryje miestelio su pačia klebonija liečiasi. Du valakai puikiausios žemės. Kas nežino Pamūgės laukų? O jis vienas vienintelis ant tokios žemės. Kai nukaršins tetą, jos valakas ne kam kitam, o Adoliui atiteks. Žmonės kalba, kad ir aukso senoji turinti. Žmonės kalba, matyt, žino. Be to, kasmet didžiųjų švenčių – Kalėdų ar Velykų proga senoji pluoštus dolerių ir visokių drabužių iš Amerikos gauna. O kur tada deda visa tai, kai ir savo visko per akis pertekusi? Žinia, kad į auksą visa tai maino ir į kojinę bruka.

O kokios Lobinių trobos! Naujutėlaitės, jazminų ir sodo ūksmynuose paskendusios. Gyvenamosios langai dideli kaip mokyklos, sienos lentelėmis apsiūtos, stogas raudonomis čerpėmis dengtas. Visa sodyba žaliai dažyta tvorele tvarkingai aptverta. Raudonuoja stogai kaip dvaro. Bičių aviliams ir tiems langeliai baltai išpaišyti… Akį veria pavyzdinga tvarka, grožis ir turtas, o pats šeimininkas vis dar kavalierius, penkti metai, kai lanko merginą, o neveda. O gal apie mane, o gal apie mane pagalvoja? O gal, o gal… Ką čia žmogus gali žinoti, kur kieno laimė? Galų gale, kad ir visai nieko neturėtų, vien dėl gražumo būtų galima eiti už jo. Vaikinas kaip jaunas uosis: aukštas, lieknas, šviesiaplaukis, mėlynakis, o antakių lenkimai kaip beržo žievėj anglimi išvesti. Iš šalies pažvelgus, atrodo išdidus, rimtas, bet tikrai nesipuikuoja. Jis puikiai pažįsta visas Aukštasalio ir Galalaukio mergeles, žino, kad jis joms visoms patinka ir sutikęs nepravažiuoja nepasisveikinęs. Kartais net Kaštaną sustabdo ir ilgiau pasišneka, pajuokauja. Drąsesnės tai pajutusios tyčia pataiko su naščiais priešais išeiti, o pakalbintos visą savaitę turi apie ką saldžiai galvoti, nors Adolio Kaštanas žino tik vieną kelią, kur jis randa poilsį – tai Sokono sodyba.

Ak, rūpi jis visoms Aukštasalio, Galalaukio, net ir tolimesnių kaimų merginoms. Atrodytų, tik Melanija galėtų būti rami, tačiau ne mažiau už kitas ji turi rūpesčių su Adoliu. Gerai žino, kad jis bus šeštadienį ar sekmadienį, kartais ir viduryje savaitės, tačiau kokia bus jo nuotaika – jai mįslė, kurią įspėja tik jam pasirodžius. Kartais jis linksmas, burna nuo juoko neužsidaro, tamsmėlynės akys žaibus svaido, pilnas kalbos, prasėdi visą vakarą smagiai visus nuteikdamas. Kitą kartą – pasėdi valandėlę kitą, nesileidžia į kalbas, pasižvalgo nelinksmomis, išdidžiomis akimis ir tuoj išvažiuoja.

Mato Melanija, kad jis elgiasi ne taip, kaip reikėtų, taikosi prie jo, tačiau įtikti negali. Kiekvienam susitikimui ji ruošiasi ypač rūpestingai ir puošiasi kaip įmanydama. Visada sugalvoja, kaip pagražinti drabužį, ką nors atnaujinti Adolio jau matytą palaidinukę ar suknelę. Ar tai sagutę įsiuva, ar kokią nors apykaklę priderina, ar sagę į atlapą įsmeigia Tai aukštyn, tai į šoną verčia ji savo juosvus plaukus, kaitalioja šukuosenas, net plaukai ėmė slinkti. Bobučių paklausiusi ėmė ji plaukus ajerų šaknimis bei apyniais mazgoti, nuo ko plaukai sustiprėjo, ėmė gundančiai blizgėti. Nė karto Melanija neišėjo Adolio pasitikti savęs veidrodyje neapžvelgusi. Tada, kai ji jaučiasi esanti puiki, jis į ją nė nepažiūri ir nepastebi nei jos grožio, nei puošnumo. Viltį į jį sudėjusi turtinga vienturtė, „čielažemė“ kantriai laukia, į kitus nesidairo, tikisi Adolio, kuris tiek metų ją lanko. Iki šiol nežino ji, Adolis tik draugas jai ar svetimas, bus kada nors jis jos ar ne.

Laukia ir tėvas su motina, nė pusės žodžio nesako Melanijai, nekamantinėja – tegu sau lankauja. Juk veltui nevažinės. Tiek metų lankosi, juk turės baigti, kartą pradėjęs.

Kad būtų aiškiau, iš savo, kaip tėvų, pusės, besikalbėdami su jaunimu, pabrėžia, kad yra pasirengę viską į žento rankas atiduoti, o patys pasitraukti išimtinėn. Melanija raudonuoja nuo tokių užuominų, kartu su viltimi klauso, ką pasakys Adolis. Tačiau jis nieko rimto nepasako. Kai būna geros nuotaikos, juokauja ir juokais nuleidžia, o kai paniuręs – patyli ir išvažiuoja. Kita jos vietoje gal seniai būtų spjovusi į jo kaprizus ir nutraukusi su juo draugystę, bet Melanija buvo įsimylėjusi ir nepajėgė to padaryti. Ji kantriai laukia, atsako piršliams ir po truputį sensta.

Sokonų sodybos pakraštyje, kur pievomis baigiasi jų žemė ir ribojasi su našlės Jormantienės trijų hektarų sklypeliu, stovi pusiau iš medžio rąstų ir molio drėbtas trobesys, šiaudiniu stogu jungiantis gyvenamąją pirkią su tvartu ir daržine.

Gyvenamajame gale, niekam nepastebint, išaugo ir į merginas išėjo našlės dukra baltaplaukė Stasikė. Tiesa, kai kurios rimtesnės kaimo merginos dar ir dabar tebelaiko ją piemene, nors per pačią Uždūšinę jai suėjo septyniolika. Su tokio pat amžiaus mergaitėmis ji jau ateina į kaimą, į vakarones, kur yra pripažinta gera dainininke ir šokėja, todėl vaikinai skuba ją pašokdinti.

Tai gal vienintelė iš Aukštasalio ir Galalaukio merginų, kuri nė trupučio nesuka sau galvos dėl Adolio. Netikėtai jam pasisukus kaimo vakaronėje, kas būna gana retai, visos reiškia jam didžiausią pagarbą, stengiasi atkreipti į save jo dėmesį, kitos varžosi ir nežino kaip elgtis jo draugijoje. O Stasikė nė tupučio jo nesivaržo, vadina jį vardu, kalba kaip su sau lygiu, pasišaipo kaip ir iš kitų berniokų, na, o jis dėl to nė kiek neįsižeidžia. Jai jis buvo niekas daugiau kaip senbernis, anksčiau ar vėliau turįs vesti Melaniją, ir tiek, o kad jis yra toks gražus, garbingas ir turtingiausias parapijoje, jai buvo nė motais. Ji buvo tokio amžiaus ir tokios nuotaikos, kada apie tai negalvojama. Dabar, kada ji išaugo ir gali lankytis kaimo pasilinksminimuose ir visur dalyvauti kartu su jaunimu, jaustis suaugusi mergina, su kuria skaitomasi kaip ir su kitomis, ką gali reikšti toks Adolis, palyginus su šia laime? Dabar, kai atsivėrė durys į tą naują gyvenimą, apie kurį ji tiek daug svajojo, kūrė gražiausius planus ir nekantriai laukė, kada galės tapti jo dalyve, ji tikisi patirti ką nors įdomesnio ir paslaptingesnio.

Artėjo pirmoji mergautinė vasara ir ji žadėjo daug įvairių naujovių. Ne su motina, kaip būdavo iki šiol, bet su draugėmis ji vaikščios į bažnyčią sekmadieniais ir vaikštinės miestelio gatvėmis po pamaldų. Lankys atlaidus ir grįš parugėmis namo tik su jomis. Giedos gegužinėse pamaldose, grėbs būryje merginų Padysnio lankose šieną ir iš pievų grįš dainuodamos kartu su pjovėjais. Dabar ją buvo užvaldžiusios neįprastos mergautinių dienų nuotaikos. Ši mergina buvo svajoklė, pilna naivių jaunystės minčių grožio, bet ne nuotaka. Jai nerūpėjo, kad Adolis toks turtingas, gražus, kad jis vienas ant tokios žemės, kad būtų geras gyvenimas už jo ištekėjus. Sau ji tikėjosi visai kitokio, nepaprasto, negirdėto neregėto, tik jai vienai žinomo išsvajoto. O jau Adolis, neskaitant jo turtų, toks pat paprastas bernas kaip visi kiti, gal kiek daugiau paniuręs, kažkaip išdidžiai pasipūtęs, tarsi piktas. Ji stebėjosi, kad visos, o tarp jų ir Melanija, jau seniai naudodamosios merginų laisve ir teisėmis, daugiausia dėmesio skiria Adoliui. Argi iš tikrųjų tik jis yra merginų idealas bei tikslas? Ištekėti už turtingo vaikino jos visos kaip viena siekė. Ar ir ji kada nors susižavėtų tokiu pasipūtėliu ir jo turtu? Bet tiek to. Kam Adolis, kam vedybos, o jai niekas nerūpi. Dabar tik šokti dūkti, dainuoti. Nors būna pavargusi, bet išgirdusi grojant armoniką arba dainuojant jaunimą, bėga pasišokinėdama su mergaitėmis į kaimą.

2.

Melanija staiga pasigedo Stasikės. Nepaisant skirtingo jų amžiaus, buvo taip prisirišusi prie jos, kaip prie savo jaunesnės sesutės.

Po karo, kuriame žuvo vyras, našlė Jormantienė persikėlė iš Rygos į Aukštasalį. Atsiteisė iš vyro brolių dalį ir įsikūrė Sokonų sodybos galulaukyje. Nuo tų laikų, nuo pat mažumėlės Melanija įprato matyti Stasikę šalia savęs. Būdamos mažos jos katu žaisdavo lėlėmis, paaugusios ganydavo Sokono bandą, kurioje ganėsi ir Jormantienės Žalmargė. Jos prasimanydavo įvairiausių žaidimų, o kai atsibosdavo žaisti, pasikalbėdavo apie ateitį, apie tai, kai jos bus jau suaugusios, kokius rinksis sau vaikinus, už kurių norėtų ištekėti.

Vėliau Jormantienė su paūgėjusia Stasike per vasarą dirbdavo Sokonų laukuose už leidimą ganyti pievose Žalmargę, už arklį, kurį našlė gaudavo iš Sokonų savo laukams apdirbti, o žiemą malkų iš miško parsivežti. Dirbo ir už tai, kad karvutei užtrukus, gaudavo litrą pieno košei, „zacirkai“ ar bulvienei pabalinti.

Ar mėšlavežis, ar daržai, ar šienas, bulviakasis ar kūlimas – visada Stasikė pas Sokonus, visur drauge su Melanija. Kai prabėgdavo vasara ir ateidavo ilgi rudens ar žiemos vakarai, Stasikė su Melanija drauge verpdavo pakulas čiužiniams, maišams ar vilnas milui, megzdavo virbalais pirštines, kojines. Sueidavo pas Jormantienę ar Sokonus, kad atskirai nereikėtų žibalo deginti ir nebūtų taip nuobodu. Į kaimą vakaroti Melanija nemėgo vaikščioti, ypač nuo to laiko, kai visos pradėjo jai pavydėti Adolio ir pasklido kalbos apie jų draugystę. Jas, užsiėmusias šiais darbais, neretai rasdavo Adolis ir jie visi drauge linksmai praleisdavo vakarus.

Gal kaip tik dėl šios priežasties Stasikė ir nesidomėjo juo. Ji užaugo Adolio akyse, o kai jis pradėjo lankyti Melaniją, jai nebuvo nė keturiolikos. Buvo laikas, kai ji laikė Adolį vyresniu dėde ir sveikindamasi siekdavo pabučiuoti ranką. Taip buvo pradžioje, kol ji nesuprato, ko jis čia lankosi. Vėliau, jam atėjus, ji pakildavo ir išeidavo, o kai kada Melanijos kviečiama pasilikdavo. Iš pradžių Adolis Stasikei buvo dėdė, vėliau Melanijos vaikinas, sužadėtinis, tarytum giminė, savas žmogus. Jeigu kas ir abejojo, tai Stasikė buvo tikra, kad Adolis ves tik Melaniją. Bėgo laikas ir Stasikė, nuolat būdama su jais, ėmė suprasti, kad ne viskas tarp jų gerai. Ji laukė, kada Melanija išsipasakos jai visas smulkmenas, pasiguos, atvers širdį, tačiau ji kažką slėpė, nieko neužsimindavo, nors jos iš mažens buvo pratusios dalytis visais išgyvenimais ir įspūdžiais. Stasikė pasijuto įžeista, atstumta ir nereikalinga. Pradėjo rečiau lankytis, dažniau išbėgdavo į kaimą, o paskutiniais metais ir visai atitolo. Melanijai trūko Stasikės.

Adolis lankėsi kaip visada, gal net ir dažniau, beveik kas antrą vakarą, bet pabūdavo trumpai. Vos Melanijos tėvas spėja nubalnoti širmį, žiūrėk, jis jau kabina nuo vinies kailinukus, dedasi ant galvos kepurę ir atsisveikina. Jei kada ir užsibūna ilgiau, tai jie neranda kalbos, varžosi vienas kito galbūt dėl to, kad Melanija karštligiškai laukia iš jo lemiamo žodžio. Kiekvieną kartą tikisi jį išgirsti ir jaudinasi, o jis viską supranta, žino, ko ji laukia, mato, jog ji jaudinasi, bet paskutinį žodį ištarti vengia. Taip kiekvieną kartą jie išsiskiria neišsiaiškinę, nepatenkinti vienas kitu tarsi susipykę.

Kiekvieną tokį vakarą jį išleidusi Melanija ilgai neužmiega, iki smulkmenų prisimena praleistą valandą, apsvarsto kiekvieną jo ir savo pasakytą žodį, ieškodama priežasčių, dėl kurių Adolis darosi vis šaltesnis jai. Kaip visada, nesuradusi sau jokių priekaištų, ji vis labiau nusivilia. Ėmė nebepasitikėti savimi. Nusprendė ateityje daug neplepėti, kad nepasakytų ko nereikalingo arba kas galėtų jį įžeisti. Susitikus darėsi vis sunkiau, tiesiog jie abu pritrūkdavo kalbos. Ak, kaip tokiu metu trūko Stasikės! Tais vakarais, kai su jais būdavo Stasikė, viskas vykdavo daug sklandžiau. Ji linksma ir tauški kalboje, užkrėsdavo ir juos savo nerūpestingumu. Jie juokaudavo ir plepėdavo kas pakliūdavo, nejausdami reikalo aiškintis. Dingdavo įtampa, kuri juos slėgdavo, kai jie likdavo dviese. Tokie vakarai prabėgdavo labai greitai ir smagiai. Stasikė savo buvimu juos lyg suartindavo. Melanija jausdavosi laiminga, nes Adolis buvo patenkintas ir žvalus. Ji priekaištavo sau, kad nemoka Adolio užimti ir dėl to jo nuotaika buvo nepastovi ir neaiški.

„O gal kitą turi pasirinkęs?“, – dažnai grauždavo jos širdį įtarimas. „Kodėl anksčiau jis būdavo viskuo patenkintas? Mokėjo jį ir priimti, ir užimti, o paskutiniais metais tapo tiesiog nepakenčiamas“, – kankinosi Melanija.

Tetulė Karusė, kuri gyvendama miestelyje nuolat stebi visus Adolio žingsnius, teikia neblogų žinių: Adolis, Dieve gink, niekur nesilanko, net ten, kur, jos manymu, slypi didžiausias pavojus. Nevaikšto jis nei pas Leokadiją iš Navikų, nei pas Dumšės Renią iš Medinų, nei pas kurią kitą iš turtingesnių ir slaunesnių apylinkės merginų. Tai iš naujo žadino Melanijai viltį, pasitikėjimą ir teikė kantrybės laukti. Tačiau praeina kuris laikas ir ji vėl nerami.

„Kas pasidarė, kas pasidarė?“, – kankinosi mergina, tačiau nė karto Melanijai neatėjo į galvą pažiūrėti, kur Adolis suka savo Kaštaną, kai, sužeidęs jai širdį, bet išdidus, išsuka iš Sokonų kiemo.

Išjojęs keleliu į vieškelį, jis niekada nejoja į miestelį, nors suka žirgą ton pusėn. Tik prijojęs Kazinkelio kryžkelę pasuka į kitą keliuką kairėn ir, lėtindamas greitį, joja ežero krantu. Taigi, jodamas tuo keliu, Adolis gali nujoti į Pamūgę. Tiesa, jis niekur neužsuka ir kiekvieną kartą grįžta tik namo. Vis dėlto kam tas vingis? Kas jį mato, niekas nesistebi. Pavasarį ar rudens metu, kai išvažinėtas patyžta vieškelis, daugelis važiuoja paežere, naudodamiesi mažiau važinėjamu ir dėl to kietesniu keliuku. Kai išdžiūsta arba pasitaiso rogių kelias, paežerės keliukas tampa nebereikalingas, išskyrus vos kelis paežerėje įsikūrusius gyventojus. Visi jį pamiršta, bet Adolis ir tada suka į jį.

Kaštanas, atrodo, priprato prie naujo šeimininko skonio. Iš lėto žengia ežero pakraščiu, o prisiartinęs prie molio plūktinės gryčiukės jis kartais ir neraginamas sustoja. Gyvulys protingas, gerai žino savo pareigą... Kaip per tiek metų įprato sukti į Sokonų sodybą, taip ir čia netruko įprasti stabtelėti kaip tik tuo metu, kai atsiduria prie molinės gryčiukės galo. Nuo ežero kranto, į kur kyla vingiuoja keliukas, pro langus gerai matyti, kas dedasi Jormantienės pirkioje. Čia nuošalu, retai kas pasuka į tą užlankį, nes sulig našlės pirkia baigiasi Aukštasalio sodybos. Adolis ramus dėl to, kad gali būti kieno nors pastebėtas. Žiopso jis pro langą kaip koks pusbernis, užmiršęs tai, kad yra garbingiausias parapijoje vaikinas.

Jei tik Melanija būtų sugalvojusi jį pasekti, būtų pamačiusi jį ties ta pačia vieta taip stoviniuojantį, lyg ko laukiantį. Vargu ar jai būtų atėję į galvą, ko jis čia žvalgosi?

„Iš viso jis dabar toks keistas, keistai elgiasi, kad tiesiog negalima jo suprasti. O gal geriau ir nebesistengti? Tiek laukta, gal reikia dar kantriai palaukti, kas bus toliau. Tik kad tie susitikimai būtų ne tokie slegiantys. O, kad jie būtų daug laisvesni ir linksmesni. Reikia stengtis, kad dažniau Stasikė būtų kartu su jais“, – mąstė Melanija.

3.

Stasikę dabar būtų sunku sugaudyti. Ji visur kviečiama, tačiau ir pasižadėjusi ne visada ištęsi pažadą. Jos pilna visur, tik pas Melaniją jos nebetraukia širdis, nors iš mandagumo ji retkarčiais užbėga pas ją. Stasikės sulaukusi, Melanija stengiasi kaip galima ilgiau ją pas save sulaikyti.

– Ar jau leki? Na, ir neleisiu. Sėsk, pasėdėk nors trupučiuką, – sulaikė ji Stasikę, kuri motinos pasiųsta trumpam buvo užbėgusi pas Sokonus. – Papasakok, kas naujo, tu juk į kaimą dažniau nueini, o mus baigi visai pamiršti, – priekaištavo Melanija.

Buvo gražus, šiltas Užgavėnių vakaras. Vėjas nurimo, ėmė po truputį šalti. Lengvai virpėdamos vaiskiame ore byrėjo retos snaigės. Mėnulis tai pasirodydamas, tai dingdamas nardė debesų pusnynuose, kol pagaliau išplaukęs į giedro dangaus plotą, apšvietė storai sniegu pridengtą žemę, nuberdamas ją sidabru.

Pasirengusi greitai grįžti, Stasikė nenorom nusisiautė skarą ir prisėdo ant suolo krašto prie durų, kad būtų galima išsmukti lauk, tačiau Melanija prisispyrusi kvietė paviešėti.

– Slinkis arčiau stalo, pačios taip veikiai neišleisiu, – kartojo ji juokaudama ir, beveik jėga ištraukusi iš rankų skarą, pasvėrė ją ant kartelės. – Aš taip pasiilgau tavęs, o tu nė akių nerodai. Ką darbuojatės, kaip mama kruta ir šiaip kas girdėti? – lipšniai klausinėjo Melanija. Stasikė nežinojo, nė ką daryti. Ir gaišti nesinorėjo, ir išeiti nebuvo kaip. Toks gražus vakaras ir dar nepaprastas – Užgavėnių. Pas Gurnį jau tikrai renkasi jaunimas užsigavėti. Be to, ir ji su Onike buvo nutarusi ten kilti. Bet, taip prašoma Melanijos, ji neišdrįso atsikalbinėti ir klusniai pasislinko arčiau stalo. Širdies gilumoje Stasikė jautėsi lyg kalta, kad pamiršo šį kiemą, kur ji užaugo ir buvo priimama kaip savas vaikas. Ji netikėtai prisiminė šių namų jaukumą, praleistas čia dienas ir vakarus, tokią nuoširdžią Melanijos draugystę, ir pajuto didžiulį norą atverti jai kupiną naujų įspūdžių ir išgyvenimų širdį. Nors Melanija ir kiek pasikeitė, ne tokia nuoširdi, bet ja visada galima pasitikėti. Ji tai labai gerai žino, juo labiau kad pasipasakoti kam nors taip ir knietėjo.

– Slinkis arčiau stalo. Mama virė kepaliukų, o aš iškepiau blynų, tai pavakarieniausim, – dar vis ragino Melanija, brazdindama šaukštus lentynoj. Stasikė nusiraminusi atsisėdo užstalėn. Pasišėręs gyvulius pirkion įėjo Sokonas. Kabindamas į kertę kailinukus ir kepurę, nedidelis, plačių pečių, žilais ūsais, visas apsnigtas, aplipęs šiaudais, apsiavęs medpadžiais žmogelis pasisukęs pakalbino Stasikę:

– O, viešnia nebuvėlė. Kur pražuvai, kad niekad neužbėgi? Ar taip užsiėmusi, ar išpuikai? O kokie vėjai dabar atpūtė?

– Atėjau Užgavėnių blynų paragauti ir tiek, – atsakė daug negalvodama Stasikė.

– Tai kažin ar jos turi, gal net nekepė, – pasakė Sokonas, antrą kartą kabindamas nukritusią nuo vinies kepurę. – Kepaliukų tai pats mačiau, kaip motina virė, o ar turi blynų – negaliu garantuoti.

– Negalėjau apsirikti, – nesutiko Stasikė. – Kai pas jus ką nors verda ar kepa, kvapas atsklinda iki mūsų kiemo. Melanija kaip tik ruošiasi duoti vakarienę, tada ir pamatysim.

– Tai nešk čia, jei turi, – eidamas prie stalo pamojo Sokonas Melanijai. – Pasiutiškai norisi valgyti, nes tiek prisitampiau, kol pagirdžiau gyvulius, net paširdžius ėmė mausti. Nors aš pats kaltas. Per pietus tiek privertė sniego, kad prie šulnelio reikėjo bristi, o nukasti patingėjau, pamaniau išsimindys, – skundėsi sėsdamas netoli Stasikės už stalo. Atsisėdęs giliai atsikvėpė pro ūsus ir ėmė dairytis skrynelės su tabaku.

– Ar jau šulinyje nebeturit vandens, kad prie šulnelio braidot? – stebėjosi Stasikė.

– Kai paspaudžia kiek stipresnis šaltis, tai ir nusenka vanduo. Pas mus kiekvienais metais tas pats, matyt, ant prastos gyslos. Reikėtų kitoje vietoje kasti, tik vis tas neprisiruošimas.

Sklidina melžtuve pieno nešina įėjo ir Sokonienė. Drūtumo ir aukštumo sulig savo vyru, bet jau pasiutimu viršytų visas Aukštasalio moteris ir vyrus kartu paėmus. Dar ir dabar dažnai ji suduoda Melanijai į kuprą, o jau pačiam Sokonui įvairių moteriškų įrankių teko paragauti. Šiaip ji buvo geros širdies moteriškė ir labai mylėjo Stasikę.

Pastačiusi milžtuvę ant suolo ji dar kartą išskalavo vandeniu puodynes, nors Melanija jau buvo paruošusi, suieškojo švarią drobulę ir rengėsi košti pieną.

– Gero vakaro, tetule, – pasveikino ją Stasikė, supratusi, kad Sokonienė jos nepastebėjo. – Iš kur tiek daug pieno? Ar jau veršiavosi katra? – nusistebėjo Stasikė.

– O Stasikė, nė nepamačiau, – trumpam atsisuko šypsodamasi moteriškė. – Gero vakaro, prašom kas vakarą, – irgi pasisveikino. – Tai jau pas mus bent dvi atsivedė, o ne viena. Na, o jūsų, ar greit turės?

– Mūsų niekada taip anksti neveda, nebent prieš Velykas, o gal dar vėliau, – atsakė Stasikė.

– Gal jau užleidot? – teiravosi Sokonienė, toliau košdama pieną. Sukošusi pridengė puodynes mediniais dangteliais, pripylusi į milžtuvę vandens išskalavo kelis kartus koštuvą ir pakabino jį ant vinies prie pečiaus kaktos. Išpylusi iš milžtuvės pienuotas paplovas į kiaulkibirį ji dar kartą išskalavo milžtuvę ir, apvožusi ją, pastūmėjo į patį kampą po varvančiais šeimininko kailiniais.

– Dar tebemelžiam, bet tik kam nors užbalinti tegaunam. Greitai, matyt, ir visai teks nutraukti, – ūkiškai, kaip ir pridera suaugusiai merginai, dėstė Stasikė.

– Vaje, gal šilto pieno gersi? – staiga prisiminė moteris. – Kad kiek jau būčiau išnešusi.

Melanija, nelaukdama Stasikės atsakymo, paėmė iš lentynos puoduką ir, kai motina pripylė pieno, nunešusi pastatė priešais Stasikę.

– Imk, išgerk, – paragino ji. – Juk mėgsti šiltą pieną? Mama, neišnešk, dar įpilk Stasikei, – rūpinosi Melanija.

– Užteks, užteks, daugiau nereikia, – gynėsi Stasikė, – nė to paties neįveiksiu, toks didelis puodas.

– Rado kuo vaišinti, – neišleisdamas pypkės iš dantų įsiterpė tėvas, – neškit čia, ką turit geresnio, metas vakarieniauti.

Kokie skanūs buvo šį kartą kepaliukai. Pagaminti iš geros varškės, gausiai užpilti lydytu sviestu, apibarstyti pelatrūno žolelėmis. Blynai taip pat buvo skanūs. Matyt, iš vakaro maišyti su mielėmis ir pienu: pasipūtę, geltoni, iškoriję, užpilti smetona. Viskas labai žadino apetitą, juo labiau kad svetimoje gryčioje valgyti yra daug skaniau, juk kiekvienas tai yra patyręs.

Gerokai užkandę kepaliukų ir blynų, dar užsigėrė balintos gilelių kavos su cukrumi. Stasikei net veideliai užkaito, paraudo lūpos. Išgėrę kavos ir persižegnoję, visi pasikėlė nuo stalo ir katras kur išsivaikščiojo. Motina su rožančiumi užslinko už mūrelio, tėvas, pasigalandęs peilį ant prieždos, rengėsi pasipjaustyti tabako, o Stasikė padėjo Melanijai nukraustyti stalą. Tuo metu už lango ir pasigirdo skambaliukai, sulojo šuo.

Melanija, atrodo, visai nekreipė į tai dėmesio, nenustebo, kas tai galėtų būti, nors kas minutę ji laukė Adolio ir nuo kiekvieno nugirsto garso krūptelėdavo jos širdis.

Stasikė tuoj prišoko prie lango ir, užsidengusi delnais nuo šviesos, sužiuro į kiemą.

– Adolis atvažiavo, – trumpam atsisukusi paskelbė ji ir vėl įsikniaubė į stiklą. Sokonas ir be to jau vilkosi kailinukus, dėjosi kepurę ir žengė pro duris.

– Tada aš jau eisiu namo, – stebėjusi pro langą ir mačiusi, kaip vyrai pasisveikino, kaip Sokonas pririšo Kaštaną, o Adolis pridengė jį gūnia, kaip abu pasuko pirkios link, pasakė Stasikė atsisukusi į Melaniją. – Geriau jau aš ateisiu rytoj, atsinešiu kokio nors darbo, tai per dieną bent pasišnekėsime, – suskubo Stasikė.

Menanija netikėtai atsisuko ir griežtai pasakė: – Nė nemanyk išeiti, –ir skubėdama dar pridūrė, – ką veiksi parėjusi? Juk šiandien ne šiaip sau vakaras, o Užgavėnės. Štai užsigavėsime visi kartu. Didesnėj draugėj visiems bus smagiau, o į kaimą ar šiaip ar taip jau nebenueisi. Jau vėlus laikas. Geriau pasilik. Pasilik, – jau daug švelniau kvietė Melanija, ir Stasikė nusileido.

4.

– Gero vakaro, – kaip paprastai iš aukšto pasisveikino pirmasis į pirkią įėjęs Adolis. Ant jo puskailinukų ir kepurės blizgėjo sniego kruopos, o nuo kaktos per nosį nusiritęs ant krūtinės nukrito ištirpęs sniego lašas. Tai pajutęs jis truktelėjo nosimi, paskui pamėgino brūkštelėti rankove, tačiau jau pradėjęs tirpti sniegas tik dar labiau sušlapino panosę. Po to jis susiprato išsitraukti iš kišenės nosinę.

Tai matydama Stasikė neiškentė nenusišypsojusi ir, kad toliau liktų Adolio nepastebėta, pasislinko giliau į užstalę, į lempelės šešėlį.

Nusiėmęs kepurę ir nusivilkęs kailinukus, kuriuos priėmė ir pakabino Sokonas, jis dar kartą nusišluostė nosine veidą ir padavė ranką priėjusiai jį pasitikti Melanijai.

– Sveika gyva, – pasisveikino Adolis, tačiau nei iš jo veido, nei iš balso Melanija dar negalėjo suprasti, kokia jo šiandien nuotaika.

– Sveika, sveika, – atsakė ji, dar kartą vogčiomis stebėdama jo veidą. Pamačiusi, kad jis lyg ir neblogai nusiteikęs, iš karto pagyvėjo. – Prašom toliau, prašom sėstis. Labai gaila, kad su vakariene pasiskubinom, būtume kaip tik svečio sulaukę prie blynų, – juokavo Melanija.

Adolis nei iš šio, nei iš to staiga nepatenkintas burbtelėjo.

– Aš pavalgęs, – atkirto jis, kad Melanija net krūptelėjo.

– Kas to nežino, – bandė ji atitaisyti nuotaiką, – bet tokį vakarą kažkaip smagiau didesnėj kompanijoj, – nebeišmanė vargšė ką besakyti. Adolis, visai nekreipdamas dėmesio į tai, ką ji šneka, atėjo prie stalo ir atsisėdo. Sėdinčios lempos ropelės šešėlyje Stasikės jis nepastebėjo. Ji tylėjo neišsiduodama, sekė juos ir stebėjosi: „Sutiko kaip kokį kleboną, arklį priėmė, pašėrė, o Adoliui kailinukus nuvilko, nuolankiai paprašė sėstis, o jis vis pasipūtęs, nepatenkintas. Taip popinamas, dar šerį stato, kad jis nesulauktų“, – mąstė Stasikė pasipiktinusi ir su gailesčiu žvelgdama į Melaniją, kuri, tarsi nepastebėjusi jo šiurkštumo, jam toliau pataikavo.

– Prašom toliau, prašom slinktis arčiau prie viešnios, bus smagiau, – ragino Melanija. Jis lyg ne savas apsidairė ir tik dabar pastebėjo Stasikę. Vienu metu jis tarsi nušvito. Jo niūrios akys po tamsiais antakiais sublizgėjo. Adolis metė žvitrų gyvą žvilgsnį į Stasikę, tačiau, bijodamas išsiduoti, vėl nutaisė akmeninį veidą.

– Kokios čia viešnios besama? Įsispraudusi į pačią kertę, nė nematyti, – tiek tepasakė, nekeisdamas tono. –Sveika gyva, – ištiesė ranką per stalą pasisveikinti, neva tik dabar atpažinęs. – Ko ten slepiesi? – paklausė.

– Nė nemanau slėptis, – atsakė Stasikė, paduodama ranką, kurią Adolis stipriai paspaudė, tarsi sulaikė savam delne.

– Tik pats išpuikai ir nebenori pažinti, – papriekaištavo ji.

– Na, ko čia man puikuotis? Nėra nei kuo, nei prieš ką. Vis vien Aukštasalio mergelės į mane nežiūri, brokija, per senas, matyt, esu.

– Dar taip pasivažinėk tiek metų, tai ne tik salos mergelės, bet ir Pamūgės davatkos nebežiūrės, – nusijuokė Stasikė.

– Nėr ko skubintis, nėr ko skubintis, reik pasirinkti kol metas, – teisinosi Adolis. – Juk ne vienai dienai, o visam gyvenimui ieškau, kad paskui nereikėtų gailėtis.

– Pasiutiškai ilgai renkiesi. Tiek besirinkdamas, paliksi vietoj Anupro varpais skambinti, juk gyveni prie pat bažnyčios, – toliau jį erzino Stasikė.

– Ar manai, kad taip paprasta iš tokios daugybės išsirinkti? Tų mergelių būrių būriai, kur tik mesi pagalį, ten pana, ot ir atspėk žmogau, kuri iš jų geriausia.

– O tai tau. Jeigu pats nesugebi, tai prašyk Dominyko. Jis išpirš. Ne vienam tokiam žiopliui po žydmergę įtaisė, – įsižeidusi už visas merginas dėl tokio palyginimo rėžė jam Stasikė.

– Cha, cha, cha, – nusijuokė net Sokonas. – Tiesą Stasikė sako. Senis Dominykas ne vienam tokioj bėdoj padėjo. Antai Saplys. Po šiai dienai būtų našlavęs, o dabar garbina Dievą, džiaugiasi jauną pačią gavęs.

Po šio pokalbio Sokonas tabokos pjaustymą atidėjo rytdienai. Pasipjaustęs tam kartui, nėjo, kaip paprastai, už pečiaus pas motiną, bet papsėdamas pypkę prisėdo prie Adolio, pasirengęs tokį nepaprastą vakarą praleisti su jaunimu.

Po tokios bendros jų kalbos Melanija nuščiuvo, nenuleisdama nuo Adolio akių, stebėjo jo veido išraišką. Šis, garbė Dievui, nė nemanė įsižeisti. Jai net ant širdies lengviau pasidarė...

– Juokis, juokis, – nuolaidžiai, nė kiek nepykdamas, juokdamasis kartu su Sokonu pasakė Adolis. – Pamatysim, kaip pati rinksiesi, kai ateis metas, – tarstelėjo jis.

– O, kad taip būtų jų valia, gal nė viena neliktų netekėjusi, – palingavo galva Sokonas. – Bet dabar jau jų vargšių tokia dalia, kad pačios nepasirinks ir gana. Nenori likti senmerge, tai eik už to, kuris tave ima, nors ir labai skaudėtų širdį dėl kito.

Melanija staiga nuraudo ir, norėdama nukreipti kalbą, įsiterpė:

– Tėte, ar padavei Kaštanui? Kažin ko stovi galvą užkėlęs, gal nepasiekia?

– Nealkanas, matyt, – greitomis metęs žvilgsnį pro langą atsakė Sokonas. – Kai išalks, tai pasiims, o tu geriau mumis pasirūpink. Negi taip ir sėdėsim prie tuščio stalo Užgavėnių vakarą?

– O aš geriau senmerge liksiu, negu tekėsiu už tokio, kuris man nepatinka, – staiga pasakė Stasikė, kaip kirviu nukirto.

Adolis, vis laikydamasis išdidžiai, nuolat žvilgčiojo į Stasikę. Jis jau seniai iš taip arti nebuvo jos matęs. Dabar jis pastebėjo, kad jos veidas papilnėjęs, krūtinė paplatėjusi, tokia išdrąsėjusi ir pagražėjusi. Mergina – nebe vaikas, bet tokia pat kalboje kandi. Juk jis seniai numatė, kad iš jos išaugs puiki mergina. Kurį laiką net stebėjo ją susidomėjęs, o dabar akivaizdu, kad jo spėjimas pasitvirtino su kaupu. Taip ir traukė prie širdies baltom garbanėlėm apsuptas skaistus jos veidelis, linksmos kaip žiburiukai mėlynos akys. Ir išvis taip jau patraukliai ir kerinčiai ji atrodė, kad norėjosi žiūrėti į ją, neatitraukiant akių. Ir Adolis žiūrėjo. Ne spoksojo, bet vogčiomis, neišsiduodamas žvilgčiojo ir džiaugėsi čia ją išvydęs, džiaugėsi šiuo Užgavėnių vakaru.

– Negerai likti netekėjus. Senmergės niekas nemėgsta, davatka ir žydmerge vadina, – šaipėsi Adolis iš tokio Stasikės pareiškimo. – Kas kita už vyro, kaip už mūro, mylimas jis ar ne, geras ar blogiausias būtų.

– Kaip pavadintų – nepagadintų, bet aš tekėsiu ne už mūro, o už vyro, kuris man labai patiks, – taip pat griežtai pakartojo Stasikė, aikštingai pažiūrėjus pirma į Adolį, o paskui į Sokoną.

Adolis buvo sužavėtas. „Matai, matai kokia šaunuolė“, – atvirai susidomėjęs ir žvelgdamas į jos įraudusį veidą stebėjosi jis.

– O gal jau ir pasirinkusi turi? – jam pačiam netikėtai išsprūdo mintis.

– Man žinot, – atsakė ji, žybtelėdama akimis ir tokiu tonu, tarsi iš tikrųjų būtų turėjusi vaikiną.

– Menki šposai, – tarsi patvirtino Sokonas. – Dabar suvis kiti laikai. Mūsų laikais be trisdešimties merga ne merga. Bernas vėl – keturiasdešimties, keturiasdešimt penkių. O dabar kiekviena piemenikė dar paskui karves tebelaksto, o jau mergina save laiko, po vakaruškas kuliasi.

– Ką čia, tėte, šneki, – įsikišo Melanija. – Vakaruškos tai ir yra jaunimui, o ne kokiems seniams. Kada gi pasilinksminti, jei ne jaunystėje?

– Tai kad pasakė „keturiasdešimt penkių“. Juk tai diedas, o ne bernas. Nė viena merga už tokio nebetekėtų šiandien, – garsiai juokėsi Stasikė. – Ar, dėde, tiek metų turėdamas ženijaisi? – paklausė juokdamasi Stasikė.

– Et, prasidėk čia su jumis, – numojo ranka į Stasikės pašiepimą Sokonas. – Geriau, Melanija, atnešk ką nors užkąsti. Aš dar nuo turgaus dienos turiu puskvorčiukę užsilikinęs. Išgersim su Adoliu. Ilgai čėdijau, laukiau, ar neatsiras, kas man padėtų. O dabar kaip tik pritiks užsigavėti.

– Matai, dėde, kai mums prie vakarienės tai neparodei, – vėl kibo prie jo juokdama Stasikė. Sokonas vėl numojo ranka:

– Prasidėsi čia su bobom. Ne jų tai darbas, – ir išėjo į kamarą ieškoti degtinės.

Melanija, greitai pašokusi balta staltiese uždengė stalą, papjaustė duonos, dešros, lašinukų, raugintų agurkų. Dešrą ir lašinius sudėjo į vieną lėkštutę, duoną į kitą, o supjaustytus agurkėlius sudėjo į lėkštutę ratu ir pabarstė smulkiai pjaustytais svogūnais. Visiems padėjo po šakutę ir po mažą degtinei gerti stiklelį. Grįžęs Sokonas pastatė ant stalo „valstybinės“, buteliuką naminės ir kažkokį rudą, matyt, su pipirais, gėrimą. Atkimšęs butelį, pakėlė nuo stalo arčiau stovėjusį stikliuką, truputį įpylė, ant viršaus užpylė rudojo gėrimo ir, palinkėjęs Adoliui sveikatos, išgėrė. Užkabinęs šakute duonos ir dešros įsidėjo į burną. Kramsnodamas užkandį, tokį pat gėrimą sutaisė Adoliui. – Imk, išmesk pradžiai, – paragino šluostydamasis ūsus į staltiesės kampą. Adolis išgėrė iki dugno ir užkando. Po to paėmė Stasikės stikliuką, jį pripildė ir pastatė prieš ją.

– Prašom, dabar tavo eilė, – paragino Adolis.

– Eikit sau. Aš negersiu, – atstūmė ji stiklelį.

– Kodėl taip?

– Tegu ją galai. Aš jos nenoriu, – purtėsi susiraukusi.

– Nieko nebus, – rimtai perspėjo Adolis, vėl pristumdamas gėrimą. – „Sveikatą“ priėmei – turėsi ir išgerti.

– Baisus daiktas. „Sveikatą“ priėmiau, o degtinės – ne. Gerkite patys.

– Ko čia purkštauji? – nekantriai paragino Sokonas. – Išgerk ir viskas.

– Dėde, pats ką tik sakei, kad ne bobų tai darbas.

– Sužiūrėsi, kas kada buvo pasakyta. Dabar sakoma „išgerk“, tai ir reikia gerti. Boboms, žinoma, nevertėtų, bet jeigu duoda, tai ir reik išgerti.

– Galit sau neduot, niekas ir neprašo, – atšovė Stasikė ir dar kartą atstūmė stiklelį į vidurį stalo.

Adolis prisislinko truputį arčiau, paėmė nuo stalo stiklelį ir, stipriai suėmęs jos ranką aukščiau alkūnės, bruko ragindamas:

– Na, išgerk, išgerk. Dėl vieno gurkšnelio nieko neatsitiks. Gal ir iš viso nesi ragavusi ir nežinai skonio? Matysi, kaip patiks ir dar užsigeisi.

Jis stengėsi įsprausti stiklelį į ranką, ji neėmė, laisvąja ranka stūmė jo ranką nuo savęs. Gėrimas išsiliejo, apipylė staltiesę. Stasikei buvo gėda. Adolis vis neatstojo. Kažin kodėl jam taip parūpo, kad Stasikė būtinai išgertų. Jis, nieko nelaukdamas, savo ranka prinešė prie Stasikės lūpų stiklelį, o ši, besitraukdama nuo jo, atsidūrė kampe ir nebebuvo kur dingti.

– Matai, kokio prašymo reikalauja,– kalbėjo Adolis prie pat jos veido. – Tiek to, šį pirmą kartą patarnausiu.

Nuo išgerto gėrimo jam svaigo galva ir jis elgėsi neįprastai. Melanija, matydama Adolį linksmą, džiaugėsi, nes seniai jo tokio nematė. „Jei jis toks smagus nuo pipirinės, tai visada būtų galima jos pasiūlyti, kai svečiuojasi. Tačiau kartais ir prie tos būdavo sunkiai priprašomas, sėdi niūrus, nekalba“, – mąstė ji. „Šiandien gėrimas pritiko kuo puikiausiai, tačiau Stasikė spyriojasi, gali dar Adolį supykdyti“.

– Išgerk, Stasike, nebijok, – paragino ji neiškentusi. – Kad taip kur kitur, na, o čia, tarp savų, kaip savo namuose. Dėl juoko, dėl linksmumo, užsigavėjimui, – įtikinėjo Melanija, bet Stasikė neprisileido stiklelio.

– Gerk pati, jeigu taip nori, – pasiūlė ji Melanijai, net pyktelėjusi.

– Kai ateis mano eilė, tai ir išgersiu, – netikėtai paskelbė ši, ir Stasikė susvyravo.

– Palauk, atstok, – staiga pyktelėjusi stipriai stumtelėjo ji Adolį. – Duok, aš pati pamėginsiu. Bet tik iki pusės, viso už jokius pinigus negersiu, – dar išsiderėjo. Nurijusi vieną gurkšnį, Stasikė užsikosėjo, užsiprunkštė ir greitai pastatė stiklelį atgal, ant stalo.

– Imk užkąsk, – siūlė jai Adolis duonos su dešra. Stasikė nesipriešindama paėmė, skubiai įsidėjo į burną ir mažai kramčiusi nurijo, nustumdama gerklę deginantį kartumą.

– O kad jus bala, – nepiktai barėsi ji atsipeikėjusi, kartu su visais juokdamasi. – Kvaila, kad jūsų paklausiau, juk galėjau užtrokšti. Dabar Melanijos eilė. Žiūrėk, kad nesumeluotum, – pažvelgė ji į Melaniją.

Adolis tiek pat, kiek Stasikei, pripylė ir Melanijai. Ši nugėrė iki pusės, kaip ir buvo žadėjusi. Paskui vaišinosi Adolis ir Sokonas, ir vėl atėjo Stasikės eilė, tačiau vyrams taip ir nepavyko prikalbinti merginų, kad išgertų nors truputį.

5.

Adolis, kaip prisislinko arčiau Stasikės, taip ir liko sėdėti visą vakarą. Jis ir pats gurkšnojo ir ją ragino, sulig kiekvienu stikliuku vis linksmėdamas. O jau išdidumo visai neliko. Plepėjo Adolis visokius niekus, krėtė šposus, ir Stasikė pagalvojo, kad jis visai nėra toks išpuikėlis, kaip pradžioj pasirodė. Kai jo buvo tokia nuotaika, tai buvo netgi įdomus. Nuo išgertos pipirinės iki pat vidurnakčio Adoliui užteko gero ūpo, o todėl ir visiems kitiems buvo linksma. Norėjosi dar pasiausti, paišdykauti, tačiau už mūrelio miegojo motina ir čia, galustalėje, užsnūdo senasis Sokonas.

– Adoli, pavažinėk, – šovė į galvą Stasikei, ir Adolis tik dabar prisiminė, kad šiandien Užgavėnių vakaras. Jis ir pats buvo žadėjęs „paskrajoti“ su savo Kaštanu, netgi žvangučius jam uždėjo, kaip ir pritinka tokiai progai. Jis mėgo pasivažinėti rogėmis, esant geram orui gerais keliais, tačiau šiandien buvo ypatingas vakaras ir ypatinga nuotaika, todėl ir ši pramoga turėjo būti puiki.

– Kaip gerai tu sugalvojai, Stasike, – sutiko Adolis, iš karto pakildamas iš užstalės. – Tučtuojau renkitės, važiuosim, – įsakmiai pareiškė Adolis.

Merginos kaip mat susiruošė kelionei. Melanija užsigobė šilta skarele, o ant pečių užsimetė tėvo kailinukus. Stasikė stipriai susisupo į savo didelę skarą ir abi išbėgo į „gonkas“.

– Eisiu pažadinsiu mamą, kad užsisklęstų duris, – susirūpino Melanija, ir apsisukus nubėgo. Tuo metu Adolis atrišęs Kaštaną privažiavo paimti merginų.

– Ar jau pasiruošusios? – paklausė jis, vos nulaikydamas besimuistantį, ilgai stovėjusį gyvulį.

– Žinoma, tik Melanija grįžo į trobą, tuoj ateis, – atsiliepė Stasikė.

– Tada sėskitės greičiau, – paragino Adolis nė truputėlio neatleisdamas vadelių. – Tik greičiau, nes Kaštanas nerimsta, kaip pasiutęs piestu stojasi.

– Sakyk, kur sėstis? – paklausė greitai prišokusi Stasikė. – Sėsk čia, – Adolis galva parodė šalia savęs. – Kur ta Melanija dingo? Ko neateina? – rūpinosi jis.

Stasikė įsikibusi rankom į sėdynę stryktelėjo viena koja ant pamynos.

– Ar bent tilpsime visi trys ant vienos sėdynės? – taip stovėdama paklausė ji. – Gal geriau...

Kaip tik tuo metu Kaštanas šoktelėjo į viršų, išsiręžė ir, pajutęs truputį laisvesnes vadeles, metėsi į priekį. Stasikė tik susvyravo ir, neišlaikiusi pusiausvyros, tiesiog įvirto į važelį. Paleidusi skarą ji rankomis griebėsi Adolio kelių, nuo jų atsispyrusi šiaip taip atsistojo ant kojų ir, laikydamasi jo rankos, lekiant arkliui, visu svoriu drebtelėjo prie Adolio šono.

Adolis porą ratų apsuko kieme ir tik didelėmis pastangomis vėl sustabdė Kaštaną prie „gonkų“. Perpykęs jis kelis kartus skaudžiai suplakė gyvulį per šonus vadelėmis. Kaskart, kai tik eržilas bandydavo šokti aukštyn, Adolis taip įtempdavo vadeles, kad vargšui arkliui net putos krito iš nasrų. Adolis Kaštaną laikė iš visų jėgų, buvo sušilęs, o ant smilkinių pasirodė iššokusios gyslos.

Melanija jau laukė.

– O, gyvatė, – sukeikė grasindamas. – Ar labai užsigavai? – paklausė pasisukdamas į Stasikę. – Juk aš sakiau, kad greičiau sėstumeisi.

– Kas atsitiko? – susirūpino Melanija irgi sėsdama į važelį.

– Mes jau pasivažinėjome ir daugiau nieko, – jau juokėsi Stasikė iš naujo siausdamasi skarą. – Gerai dar, kad Adolis spėjo čia susisukti kieme, o tai kažin kur būtume atsidūrę.

– Ar tik nebus šalta su viena skara? – staiga susirūpino Adolis.

Stasikei atrodė, kad jai ne tik šilta, bet ir karšta ir kad tos ugnelės, kuri degė jos viduje, užteks visai nakčiai, ne tik šiam vakarui.

– Nė trupučio, – užtikrino ji ir linksmai sušuko: – Važiuojam!

– Na, tada laikykitės, – perspėjo Adolis ir sulyg tais žodžiais atleido vadeles. Tai bent buvo važiavimas. Jie skrido, ne važiavo. Skriejo kaip nuo kalno, net vėjas švilpė pro ausis.

Ilgai išstovėjęs Kaštanas pagaliau gavęs laisvę lėkė neraginamas, tarsi kojom nesiekdamas žemės. Pro kaimą jie prašvilpė per keletą minučių, net Stasikė nespėjo išgirsti, ar dar groja pas Gurnį armonika, ar ne. Ji tik pastebėjo, kad ten buvo šviesa languose. „Turbūt, negroja“, – pamanė ji. „Juk jau po vidurnakčio, šokti jau nebeleistų, greičiausiai visi jau išsiskirstė“, – mąstė ji patenkinta. „Žinoma, ir aš jau būčiau parėjusi, o dabar štai kaip neišpasakytai smagu pasivažinėti. Kai sužinos rytoj Onikė, tai bus pavydo. Kaip viskas gerai išėjo, kad aš pasilikau pas Melaniją“.

Kai išvažiavo į plentą, Kaštanas pašėlo juos nešti dar greičiau, net Stasikė pabūgo. Visa laimė, kad ji viduryje sėdėjo. Čia buvo drąsiau, mažesnis pavojus išvirsti. O kaip jautėsi Melanija?

Adolis, matyt, buvo pripratęs prie tokio lakstymo, tačiau ir Melanija jautėsi kuo puikiausiai. Kiekvieną kartą, kai tik Stasikė į ją pasižiūrėdavo, ji tik nusišypsodavo. Stasikė jautėsi padrąsinta ir pamiršdavo baimę.

Jie pavijo ir pralenkė keletą pilnai prisėdusių rogių. Vienose dainavo suvirtę vaikinai, kitose juokėsi, cypavo ir klegėjo merginos. Vienos rogės su širmu arkliu net bandė juos lenkti, bet kas susilygins su Adolio Kaštanu? Adolio rogės pralenkė visus ir paliko toli kelyje. Jie taip važiavo ir važiavo, kol pailso gyvulys ir ėmė lėtinti greitį. Adolis jo ir dabar neragino, leido bėgti taip, kaip jis norėjo ir kai jis pagaliau sulėtino iki žinginės, tik tada jis Kaštaną sustabdė. Iššokęs iš važiuko numetė vadeles ant sėdynės ir, ieškodamas kišenėje papirosų bei degtukų, pasiteiravo: – Na, kaip, ar smagu?

– Aš dar nė karto per visą savo gyvenimą taip nesu važiavusi, – atsakė Stasikė sužavėta, stipriau siausdamasi į skarą, nes šildžiusi ją anksčiau ugnis netikėtai išblėso ir ji pajuto, kad darosi šalta.

– Na ir lėkėm, – tiek tepasakė Melanija, tačiau Adolis suprato, kad merginos šia pramoga buvo patenkintos. Jam irgi buvo smagu, tačiau jis to neparodė.

– O je, kur tu mus atvežei? Ar tik čia ne Vilukiškiai? – dairydamasi į truputį atokiau matomus sargo būdelės žiburius stebėjosi Stasikė. – Jeigu nebūtų taip toli nuo mūsų, tai sakyčiau Vilukiškiai ir gana, taip jau viskas panašu.

– Vilukiškių pervaža, – patvirtino Adolis ir, užsidegęs papirosą, vėl paėmė vadeles į rankas. – Ar dar važiuosim toliau? – paklausė sėsdamas į važelį prie Stasikės, bet čia Melanija greitai pasipriešino:

– Užteks, užteks, važiuojam namo, tiktai nebelėk taip pasiutusiai, toks gražus vakaras, parvažiuosim be strioko.

– Na, o man darosi tikrai šalta, – pasiskundė Stasikė. – Susispauskim stipriau, kad mažiau užpūstų vėjas.

Adolis truputį pavažiavo į priekį, apgręžė Kaštaną ir sustojo. Jis įsispraudė tarp kojų vadeles, nusimovęs pirštines numetė jas ant priekinės lentelės, ir greitai ėmė segiotis kailinukus.

– Še, apsivilk, o tai ko gero susirgsi, – pasiūlė jis nusivilkdamas, o Stasikė susigėdusi ėmė atsikalbinėti.

– Nereikia, Adoli, man dar nėra taip šalta, aš tik taip pasakiau. Va, įsispraudžiau į vidurį ir vėl bus gerai, ar truksim čia parlėkti.

Adolis, nusivilkęs kailinukus, sviedė jai ant kelių.

– Imk, greičiau vilkis ir nesiderėk. Maži juokai, rimtai gali persišaldyti. O juk aš iš karto sakiau, kad taip bus, tik vis užsispyrusi, kaip kokia beždžionė.

– O tau kaip, nešalta? – paklausė jis Melanijos.

– Aš dar nieko nejaučiu, tavo laimei, – atsakė Melanija sujudėjusi po kailiniais, – o tai ir švarką tektų atiduoti.

– O ką su jumis darysi, negi leisi sušalti, nors abi truputį žioplos, – tik nusijuokė Adolis iš tokios Melanijos replikos.

Grįžo jie taip, kaip ir tiko šiam vakarui: pasivažinėdami, plepėdami, juokaudami.

Mėnulio apšviesti perlais žėrėjo lygūs apmirę laukai ir storai sniegu užversti pakelės krūmų kupstai. Šaltis vis labiau spaudė. Vis skaudžiau cypė sniegas po rogių pavažomis, bet Stasikei po Adolio kailiniais buvo šilta ir gera. Jai tik pats nosies galiukas po truputį šalo, atrodė, kad nosis šlapia, todėl nuolat traukė nosimi. Nusibraukti nosies ranka negalėjo, nes visi taip susispaudę sėdėjo važelyje.

Jau buvo gerokai po pusiaunakčio, kai jie pagaliau atvažiavo prie didžiosios kryžkelės. Adolis vietoj to, kad važiuotų į Aukštasalį, netikėtai pasuko Kaštaną Pamūgės link.

– Kur suki, Adoli? Vežk namo, – vienu balsu ėmė šaukt Melanija ir Stasikė, bet Adolis tik paragino Kaštaną.

– Važiuojam sušilti, – juokėsi jis, nekreipdamas dėmesio į jų prašymą. – Bepigu joms – į kailinius susisupusios, o man jau dantis ant danties nesueina.

– Še, kad nori, gali pasiimti mano skarą, ji man dabar nereikalinga, – kumštelėjo jam į šoną Stasikė.

– Paieškok kvailesnio kailinius į skarą mainyti.

– Kokius čia niekus sugalvojai, Adoli? Grįžkim geriau į Aukštasalį, – rimtai ėmė prašyti Melanija. – Parvažiuosim ir sušilsim. Kur kitur rasim tokiu laiku šilumos?

– Iš tikrųjų, Adoli, važiuojam namo, – pridėjo ir Stasikė. – Jau ir taip vėlu.

Tačiau Adolis kaip ir anksčiau nepaisė jų kalbų ir toliau ragino Kaštaną.

– Netoli tevažiuosime, neilgai tesugaišime, – drąsino jis merginas. –

Nenusiminkite.

– O kas tave žino, ar toli, ar arti, – nenorėjo tikėti Stasikė. – Juk dabar tavo valia, kur norėsi – ten nuveši. Negi šoksi iš rogių, kad galvą nusisuktum?

– Nereikės, nereikės, tuojau sustosim ir gražiai išlipsim. Nė plaukas nuo galvos nenukris, tik turėkit truputį kantrybės. Namai irgi niekur nepabėgs.

– Iš tikrųjų, Adoli, kur tu mus veži? Kodėl neklausai, kad prašome grįžti? – nerimavo Melanija.

– Na, ko jūs taip susirūpinot ir išsigandot? – staiga surimtėjo Adolis. – Negi vešiu aš jus į kokią karčiamą ar į kitą kokią netinkamą vietą, turiu juk namus. Kodėl negalima užsukti, sušilti, pasisvečiuoti? Juk pas mane arčiau, nei į Aukštasalį. Gal dar nė karto nesate buvusios pas mus? – guodė Adolis.

– Oi, Adoli, gal tau galva peršalo? Tokiu laiku? Ką pasakys teta? – sušuko Stasikė.

– Tik to dar trūko, – išsigando Melanija. – Adoli, būk žmogus, kam reik taip daryti? Į ką čia panašu tokiu laiku trukdyti žmones, tiesiog sarmata? – Melanija bandė perkalbėti Adolį, permesdama mintimis: kokia suknele ji dabar apsirengusi, ar labai susiglamžė po kailiniais jos balta apykaklaitė, kokia skarele greitosiomis apsirišusi ir išvis, kaip ji atrodytų prieš tetą, jei iš tikrųjų tektų užvažiuoti? Viskas būtų kaip ir nieko, bet tie tėvo kailiniai, keliose vietose lopyti, nugaroj pagal pažastį atirusi rankovė ir išlindusios vilnos. O gal dar kur ir mėšluoti? Ak, kam jai reikėjo vilktis tuos kailinius? Juk savo tokius gražius turi, be to, ir suknelę buvo galima geresnę užsivilkti. Kas galėjo žinoti, kad teks atsidurti tokioje vietoje?

– Tik pamanykit, ko jos pabūgo? – kraipė galvą Adolis, – teta dargi net labai bus patenkinta, sulaukusi tokių viešnių. Dar medumi pavaišins, galiu užtikrinti.

– Kad tik nepavaišintų kačerga, – nusijuokė Stasikė.

– Ar nepasitaikys kada tinkamesnė proga, – vis spyrėsi Melanija, nors pati suprato, kad jei ne tie tėvo kailinukai, tai proga būtų kuo puikiausia arčiau susipažinti su teta. Melanija seniai to troško, nors ir truputį bijojo. – Juk pats galėtum suprasti, kad dabar nepritinka, – vis įkalbinėjo ji.

– Na, o aš pas jus ar ieškau kokios progos? – beveik piktai paklausė Adolis. – Kada noriu – atvažiuoju, kada noriu – išvažiuoju. Aš nė nepagalvojau, kad galiu kada nors sutrukdyti. Jeigu jau taip, tai ateityje reiks žiūrėti, kad pataikyčiau laiku. Atleisk man, Melanija, kad iki šiol trukdžiau, daugiau to nebus.

– Oi, Adoli, kam tyčiojiesi? Pas mus – vienas dalykas, o čia – visai kas kita, pagaliau tokiu metu ir tu pas mus nesi atvažiavęs.

– O jeigu užvažiuočiau kada, ar labai supyktum, Melanija?

– Aš gi tau sakiau, kad nėra ko lyginti. Mes galvojam vienaip, na, o teta gali pagalvoti visai kitaip.

– O aš sakau, kad dėl tetos tu nesuk sau galvos, – vėl truputį pakėlė balsą Adolis. – Pačios pamatysit, kokia ji bus patenkinta. Pagaliau aš atsakau už viską, – išdidžiai pabrėžė jis.

Dėl tokio jo tono įsižeidusi Melanija nutilo, o Adolis, nekreipdamas į tai jokio dėmesio, važiavo toliau.

Jau čia pat ir Pamūgė. Pirmos gryčios, mokykla prie posūkio, čia pat ir bažnyčia. Kaštanas neraginamas įsuko į savo kiemą ir sustojo ties gonkomis. Jam tai buvo neįprasta, nes visada nutempdavo važelį iki klėties, kur Adolis jį nukinkydavo ir, sumetęs pakinktus ant prieklėčio, įvesdavo į tvartą pašerti. Tačiau dabar turėjo paklusti šeimininkui, bet vis vien – jau namuose. Adolis užmetė vadeles Kaštanui ant nugaros, žinodamas, kad dabar gali juo pasitikėti. Jis žinojo, kad Kaštanas iš savo kiemo niekur neišsiverš, nepajudės iš vietos, jeigu tektų išstovėti net iki ryto, todėl nusprendė palikti jį čia, kol vėl bus reikalingas.

– Na, galit jau išlipti, toliau nebevešiu, – priėjęs arčiau paragino merginas. – Aš einu pažadinsiu tetą, kad įleistų. Tik jau nesivaržykit, meldžiamosios. Nėra taip baisu, kaip jums atrodo, – matydamas, kad jos vis dar nesiryžta, padrąsino. Paskui stryktelėjo per tvorelę ir dingo už namo kampo, matyt, ten, kur buvo langas, prie kurio gulėjo teta.

Melaniją apėmė nepasitikėjimas: – Na, kad padarė, tai padarė, – priekaištavo ji Adoliui, nors puikiai žinojo, kad jis negirdi. – Taip nepatogu, taip nemalonu, nors lipk iš rogių ir eik namo pėsčia. Ką darysime, Stasike, ar eisime? – atsisuko į Stasikę.

– Kur, ar į namus? – nustebo mergaitė.

– Į gryčią.

– Vaje, o aš nusigandau, maniau į namus pėsčiomis, – prunkštelėjo Stasikė. – Kaip tu darysi, taip ir aš. Pagaliau, kaip dabar neužeiti? Ar atvažiavusios taip ir sėdėsime rogėse, kad maldautų? Einam ir gana. Nei mes jo prašėme, nei ką, o kad pats atvežė – tai tesižino.

– Paskui tik visokių kalbų, – pabūgusi kalbėjo Melanija. – Aš ją daugmaž žinau. Tai priekabi boba. Visos merginos jos apžiūrėtos ir apkalbėtos. Visas marčiom vadina, tik nė vienos neteikia Adoliui. Kažin, kokios ji Adoliui norėtų? Išgirsim, ko dar negirdėjusios.

– Ogi didelio čia daikto, tegu sau šneka, kiek tik nori, nei aš bijau nei ką, – nesijaudino Stasikė.

– Tau, žinoma, nesvarbu, bet man visai kas kita, – numykė Melanija ir nutilo, nes prie rogių grįžo Adolis.

– Oi, oi, oi, jos dar tebesėdi, – stebėjosi jis. – Ką reikės su jumis daryti, ar reikės su visu važeliu į gryčią tempti?

– Kaip lipsime, šunų bijome, – teisinosi Stasikė. – Draskosi kaip pašėlę. Ar tu jiems ėsti neduodi, kad taip loja?

– O kuriems galams duoti, ar jie darbą dirba? – nusijuokė Adolis. – Alkani piktesni. Tegu sau loja, kol nusprogs. Na, duok ranką, padėsiu išlipti. Matot, teta jau laukia, šviesą uždegė.

– Nereikia, aš ir pati mokėsiu išlipti, – iššoko Stasikė. Melanija vis dar tebesėdėjo.

– Melanija, vaikeli, – užėjo jis iš kitos rogių pusės. – Nejaugi iš tikrųjų dėl tetos? Nesivaržyk nė trupučio. Ji seniai nori iš arčiau tave pamatyti, dažnai klausinėja. Ji viską žino, net ir tai, kad niekas kitas, o tu būsi mano... – pašnibždėjo, palinkęs arčiau prie ausies, o garsiai pasakė: – O atvirai kalbant, teta žino, kad aš šiandien atvažiuosiu ne vienas.

Melanija kaip nesavom kojom atsistojo ant žemės. Kaip ilgai ji laukė ir tikėjosi ką nors panašaus išgirsti, kiek ji tam ruošėsi, kiek buvo panašių, tinkamesnių momentų, o dabar taip netikėtai, taip netikėtai, kad ji net nežino ką atsakyti.

„Ak, juk iš karto buvo galima suprasti, kad jis yra kažkam ypatingam pasiruošęs. Tai rodė ir šio vakaro nuotaika, tas pasivažinėjimas. Pasirodo, iš anksto buvo sugalvojęs ir pas save parsivežti, o aš tik baiminausi, priešinausi, buvau užsispyrusi ir jį užpykdžiusi. Tiesa, jis truputį karštokas, kartais be reikalo įsižeidžia, bet, kada nori, moka būti švelnus,“ – paskendo mintyse Melanija.

6.

Buvo visai nepanašu, kad teta būtų ko nors daugiau nei Adolio laukusi. Neatsitokėjusi iš miego, ji negalėjo paslėpti savo didelio nustebimo Adolio pasirodymu su tokiomis viešniomis. Metusi klausiamą žvilgsnį į Adolį, paskui į prie durų trypinėjančias merginas, ji net nesiteikė atsakyti į jų pasveikinimą. Mieguista, užmiegotomis traiškanotomis akimis, įtartino švarumo marškiniais ir raina jupa, kurios juosmenį gniaužė suėmusi ant pilvo kieta sauja, vienplaukė ir susivėlusi, ji buvo panaši į daržo baidyklę. Svarbiausia tai, kad ji aiškiai rodė, kad yra užklupta netikėtai, dėl ko Melanija jautėsi lyg lazda per galvą gavusi.

„Nujautė mano širdis, kad taip bus, nujautė“, – kartojo ji mintyse, nors pirmoji susiprato prieiti prie tetos dar kartą pasisveikinti ir pabučiuoti į ranką. Jos pavyzdžiu pasekė ir Stasikė. Ak, kaip ji nenorėjo bučiuoti tos rankos, maža kur galėjo ja pasičiupinėti senoji boba miegodama, bet ji negalėjo pasakyti, ką galvoja, negalėjo pasirodyti nemandagi, todėl pabučiavusi net nusisuko iš pasibjaurėjimo.

– Nepyk, tetulyte, kad truputį sutrukdėm, – perdėtai švelniai kalbino ją Adolis. – Štai išvažiavom pasivažinėti, sušalom ir užsukom pasišildyti. Būk gerutė, priimk viešnias krikščioniškai, pavalgydink, pagirdyk, sušildyk. Bent dvi atsivežiau. Įsižiūrėk gerai, gal katrą sau į marčias išsirinksi?... Ata, ta, ta... net pirštai užėjo, – trindamas rankas Adolis toliau linksmai kalbėjo.

– Einam arčiau, mergaitės, būkit drąsesnės, jauskitės kaip namie, – kvietė jis.

Atitoko pagaliau ir senė. Kas ją žino, gal iš karto ir nesusigaudė, kas dedasi? Tik dabar atpažino Melaniją ir tuoj pasikeitė, sušvelnėjo ir nusišypsojo.

– Ak, tas Adolis. Negalėjo jis perspėti, kad ne vienas, nors bliuzelę būčiau užsitempusi, – aiškinosi, matyt, gėdydamasi tokios savo išvaizdos. – Sėskitės, mergutės, – ragino ji. – Sušilkit, nusivilkit. Melanija, nesivaržykit. Aš truputį išeinu, tuoj grįšiu, tik truputį apsitvarkysiu.

Įtampa kaip mat atslūgo, o tetai išėjus, buvo ir visai smagu.

– Adoli, duok šukas pasidailinti, savo nepasiėmėm, – atgijo ir Melanija, ypač kai pastebėjo, jog teta ją gerbia ir skaitosi. Nusirišusi skarelę ir nusivilkusi tuos nelemtus tėvo kailinius, padėjo juos ant suolo galo, paskui pirštais išlygino ištampė apykaklaitę, per vieną ir per kitą petį pasižiūrėjo, ar labai susėdėta suknelė, ir delnais nubraukė nuo jos kailinių pūkus.

– Žiūrėk, ten ant lango yra veidrodis, – pamojo ranka į tą pusę Adolis ir, tempdamas už rankovės nuo Stasikės kailinukus, neiškentęs grybštelėjo jai už šono. Stasikė nė nekrūptelėjo.

– Aš nebijau kutų, gali negąsdinti, – pareiškė ji išdidžiai. – Tik neaišku, kaip pats jaustumeisi? Reikėtų patikrinti.

– Na, na, nepradėk tikrinti. Katras čia vyras bijo kutų, – gynėsi Adolis, bet Stasikė staiga, nė kiek jam nesitikint, čiuptelėjo rankomis už abiejų šonų. Iš netikėtumo Adolis net tūptelėjo ir kailinukus iš rankų paleido. Po to pašoko, pasičiupo kailinukus ir metėsi prie durų, bet Stasikė pastojo jam kelią.

– Melanija, eikš čia, pakutensim Adolį, – pašaukė ji į talką Melaniją. – Gal tu net nežinojai, kaip jis bijo kuteliojimo? Va, tau, va, tau, – tai šen tai ten grybštelėdama Stasikė atsigynė jį atgal į vidurį kambario. – Nereikėjo pradėti, – juokėsi.

Adolis traukėsi atbulas, mėgindamas prisidengti kailinukais, bet Stasikė vis rasdavo, kur pasiekti jautresnę vietą. Adolis apibėgo aplink stalą, aplink Melaniją. Bandydamas prasmukti pro Stasikę apvertė kėdę.

– Nekelkit triukšmo, – subarė juos Melanija. – Stasike, eik geriau susišukuok, pasižiūrėk, į ką tu panaši? Sugalvojo dūkti, pagalvotumėt, kur esame, – papriekaištavo ji.

– Negi bažnyčioje? – atšovė Stasikė, bet vis dėlto palikusi Adolį atėjo prie Melanijos, paėmė šukas ir, laikydama jas rankoje, pažiūrėjo į veidrodį.

– Ne taip jau ir baisi, – pasižiūrėjusi nusprendė, bet dėl visa ko pabraukė šukomis aukštyn plaukus ir pasitraukė nuo veidrodžio.

– O ką dabar liepsi veikti, Melanija?

– Pirmiausia, tai padėk šukas į vietą.

– O ką aš žinau, kur jų vieta?

– Bent jau atiduotum tam, iš ko paėmei, – mokė Melanija.

– Dabar sėskitės, – dar kartą paragino Adolis, vilkdamasis kailinukus. – Tuojau ateis teta, o aš eisiu paduosiu Kaštanui ir grįždamas įnešiu gramofoną.

– Kokį daiktą? – susidomėjo Stasikė.

– Na, pamatysit, tai toks muzikos instrumentas, – trumpai paaiškino. – Aš tuoj grįšiu, tik nesupykit, kad truputėlį teks pabūti vienom.

– Matai, kaip viskas gerai, – pašnabždėjo Stasikė Melanijai, vos tik Adolis išėjo.

– Nei čia gerumo, nei blogumo, – vaizduodama abejingą pasakė Melanija. – Aš tik bijau, kad neišeitų kokių kalbų. Kai pagalvoji, negi būtų kokia begėdė. Juk nieko čia blogo...

– Aš iš karto sakiau, kad nėra čia ko bijoti.

– Bet Adolis vis dėlto sumelavo, – mįslingai, lyg pati sau, ištarė Melanija.

– Ką sumelavo?

– Na, kad teta žino, jog mes atvažiuosime. Aš iš tikrųjų galvojau, kad ji yra pasiruošusi.

– Tai jau ji čia ne iš blogos valios, – pateisino Stasikė.

– Kai tu buvai taip užsispyrusi neiti, tai jis ir padrąsino.

– Bet kaip ji atrodė, – staiga susijuokė Melanija.

– Iš tikrųjų,– gyvai pritarė Stasikė. – Kai ateina bažnyčion, tai kaip amerikonka kokia, šilkais šlamėdama. Na, o namuose – tai kaip ir kiekviena apsileidusi boba. Mūsų mama ir tai niekada tokiais juodais marškiniais nedėvi, dievaži nenešioja. O čia, tokia bagota galėtų kasdieną naujais apsikeisti...

– Žinai, kaip kada išeina, – truputį pateisindama tęsė Melanija.

– Na, tegul tik pabando ką nors ant mūsų pasakyti, aš irgi netylėsiu, – pagrasino Stasikė.

– Nors nepradėk visiems pasakoti, susimildama, – staiga nusigando Melanija. – Sakys, kad aš kalbas paleidau.

– Gali nebijoti, aš tik taip sau, kai išėjo tokia kalba. Man visai neįdomu Adolį apkalbinėti, tegu sau žinosi, – nuramino ją Stasikė. – Pirmą aš čia kartą, o gal ir paskutinį, tik per tave aš čia patekau.

Vos jos spėjo pasidalyti mintimis, grįžo Adolis. Jis iš tikrųjų nešėsi kažkokią keturkampę dėželę, o po pažastimi – keletą popierinių maišelių. Viską atnešęs padėjo ant stalo.

– Štai jums ir gramofonas, – pasakė jis, atidarydamas dangtelį ir iškeldamas į viršų vamzdelį su varpo pavidalo galvute. – Štai prisuksiu, uždėsiu plokštelę ir pamatysit, kaip pasigirs muzika. Norit, uždėsiu kokią smagią polkutę? – klausė jis kilnodamas popierinius maišelius, kol pagaliau, išsirinkęs vieną, padėjo į šalį.

– Gerai, gerai, uždėk, Adoli. Negi čia iš tikrųjų bus girdėti muzika? – teiravosi Stasikė susidomėjusi. Melanija irgi arčiau prisislinko.

– Taip, taip, klausykitės, – patvirtino Adolis. Netrukus iš aukštyn iškelto ragelio pasigirdo kažkokios nelietuviškos dainos posmas, o paskui pasklido linksmos polkutės garsai. Adolis pastūmė kėdutes prie sienos, pagavo Melaniją ir pagal taktą įsuko į vidurį kambario. Apsukęs keletą ratų pasodino ją atgal ir pakvietė Stasikę. Kai jie smagiai trepsėdami atsidūrė prie durų, į kambarį įėjo teta:

– Oi Adoli, ką darai? Juk jau gavėnia.

– Tetulyt, tai ryt gavėnia, o šiandien dar Užgavėnės,– teisinosi Adolis, bet Stasikė išsilaisvino iš jo glėbio ir uždususi nubėgo prie Melanijos.

– Kam kalbi lyg nežinodamas, juk jau po dvylikos, – perspėjo teta nebe taip griežtai. – Iki dvylikos, vaikeli, kaip kas išmanė, taip tas užsigavėjo, o dabar nuodėmė linksmintis ir valgyti, kas užginta.

Adolis staiga sučiupo tetulę į glėbį ir pašėlo sukti ją taip, kaip ką tik Melaniją ir Stasikę, gal net smarkiau.

– Aš nieko nežinau, kokia dabar valanda. Linksmintis reikia tada, kai yra linksma. O taip, o taip, o taip, – suko jis ją pagal taktą ir, nors ji stengėsi ištrūkti, Adolis paleido ją tik vidury kambario. Moteriškė paraudo, užduso. Iškart lyg supykusi pastūmėjo Adolį, paskui nusišypsojusi pagrasė pirštu.

– Na, matai, koks pasiutėlis... Blogas daikte, dar kas pamatys, gal net iš klebonijos. Juk prie pat bažnyčios gyvename. Ne tau, o man reikės aiškintis, – nebepiktai barėsi teta. – Kam kelti triukšmą? Galima ir be to apsieiti.

– Tetulyte, tai nors kokią dainelę dar pavelyk, – meldė Adolis. – Juk ne mes patys, o gramofonas, instrumentas... Jis padainuos, mes paklausysime. Mano viešnios išvis tokio daikto nėra mačiusios.

– Na, ką čia su tavim darysi, uždėk dar kokią vieną plokštelę, kol aš šį tą ant stalo padėsiu.

– Nereikia, tetulyte, mums nieko nereikia, nesivarginkite, – šokosi Melanija. – Mes ir taip jau įkyrėjome, trukdome tamstai miegoti, o tamsta dar mus vaišinti rengiesi. Tiesiog sarmata. Ir vis per tą Adolį, niekaip negalėjome perkalbėti, kad vežtų mus namo.

– Ar aš nežinau to užsispyrėlio? – juokėsi teta. – Kad užvežė pas mus, tai gerai padarė. Kur dar tas Aukštasalis, būtumėt į ragą sušalusios. Dabar štai pasėdėsit, sušilsit ir parvažiuosit. Gerai Adolis sako, kad Užgavėnės, – jau visai maloniai kalbėjo moteriškė, tarškindama šaukštus lentynoje.

Kaip Adolis sakė, taip ir buvo. Ji atnešė didelį baltą dubenį šildyto medaus, piramidę saldžių bandelių ir sausainių, lėkštę obuolių (matyt, tokių dalykų tuose namuose niekad netrūksta) ir padėjo kiekvienam po šaukštą.

– Prašau, kabinkite į sveikatą.

Stasikė iš dyvų neišėjo. Bliūdas medaus ir šaukštai, kaip kokiai bulvienei srėbti.

„Tai bent atsivalgysiu“, – mąstė ji rydama seilę. Vos ji užkabino kelis kartus po gerą pusšaukštį – apsalo širdis.

– Dėkui, dėkui, – atsikalbinėjo ji prašoma. Melanija neatsisakinėjo raginama, mat ji neėmė iškart po daug kaip Stasikė. Ji ragavo visko po truputį, o paskui, paėmusi obuolį, jį perpjovė ir, tepdama medų, skanaudama valgė.

Adolis staiga kažkur dingo. Teta prisėdo prie Melanijos, tik jai vienai rodydama išskirtinį dėmesį. Klausinėjo, kaip namiškiai, ką darbuojasi, ar jau veršiavosi karvės ir panašiai. Stasikė, neturėdama ką veikti, apžvelgė kambarį. Aukšta, plati, erdvi, dideliais langais ir durimis pirkia. Grindys eglinių lentų, švariai užlaikomos, matyt, kasdien šveičiamos, baltos tarytum naujai sudėtos. Ant langų, priešais pečių ir lentyną su indais kabojo baltos užuolaidėlės, stalas taip pat balta staltiese užtiestas. Virš jo ties pačiu viduriu kabojo didelė su gelsvu gaubtu žibalinė lempa ir skleidė jaukią šviesą. Gilumoj, pačiame kampe, stovėjo lova, užtiesta rinktiniais raštais austa lovatiese. Ant jos sudėtos trys pagalvės. Šalia lovos ant sienos pakabintas kilimėlis, kuriame pavaizduotos dvi palmės ir iššiepęs nasrus liūtas. Aukščiau ant sienos kabėjo nemažas medinis kryžius su Kristaus mūka ir Dievo motinos paveikslėlis.

„Čia, tikriausiai, miega Adolis“, – dingtelėjo Stasikei. „O teta ten, už tos sienos, nes netoli krosnies baigiasi pertvara ir paliktas praėjimas, kuriuo ji, matyt, ir vaikšto į savo kambarėlį. Bet kur miega šeimyna?“.

Tai mažiausiai turėjo rūpėti Stasikei, bet ji kažkodėl pagalvojo apie tai. Galėjo, žinoma, gulėti kamaroje, ten nėra šalta, šiek tiek kūrenama, kad nešaltų bulvės, taip, kaip ir pas visus. Šituose namuose turbūt kamara didelė. Kiek Stasikė žino, pas Lobinius samdyti keturi žmonės: piemenė, merga, bernas ir pusbernis. Dėl merginų ji nesirūpino, nes jos tikriausiai žiemai persikėlė iš klėties į kamarą, bet vyrai? Rasi ir dabar tebemiega kur nors nekūrenamoje klėtyje arba stancijoje, o gal net daržinėj šiauduose? Ji net pasipurtė ir, prisiminusi savo minkštą lovytę, saldžiai nusižiovavo.

Paskui, susigėdusi ir skubiai prisidengusi burną, žvilgtelėjo į tetą, ar nepastebėjo. Kadangi ši nekreipė į Stasikę jokio dėmesio, ji ir toliau žvalgėsi po kambarį ir galvojo visokius niekus, kas tik atėjo tuo momentu į galvą.

„Kaip klebonija“, – galvojo ji, toliau žvalgydamasi, nors pati nė karto nebuvo klebonijoje buvusi. Šis palyginimas jai savaime atėjo į galvą. Visam Aukštasalyje nerasi tokios puikios pirkios, kad ir paties turtingiausio ūkininko, o jau Stasikės pirkelė – tai kaip kokia pirčiukė būtų, jei pastatytum šalia. Jų visi keturi langeliai sutilptų į tą vieną langą ir dar gerokai liktų vietos. O jau kambarėlis, nors ir kaip švariai stengiasi jį užlaikyti, koks vis dėlto nejaukus, tamsus ir mažas kaip kišenė. Bet būna dar blogiau, kai pastatomos staklės. Ak, kad nors ta asla būtų lentinė, bet Stasikės pirkioj ji plūktinė. Ar kas nors pasilieja, ar sniego daugiau prisineša ir ištirpsta, ar nuo kibirų pribėga, tuoj liūnas. Nors ir pašluostai – tai vis tiek slidu ir blizga visą dieną. O kaip Stasikė stengiasi švarinti pirkelės vidų, net mama kartais subara. Kone kas antrą dieną aslą šveičia ražu, po to smėliu užbarsto. Šveičia suolus stalą, palangėles, iškilnoja viską iš palovių, iššluoja, pribarsto smėlio, kad nepelytų. O vis tiek, kai įeini iš lauko, tai kaip į kokį rūsį: tamsu, trošku ir drėgmės kvapas. Ką pagalvotų toks Adolis, jei kartais tektų užeiti? Stasikė net krūptelėjo.

Staiga ją apėmė kažkoks nesuprantamas jausmas. Ji pasijuto tokia menkutė, tokia vargšelė, tokia pelytė šioje didelėje turtingų, visko pertekusių šeimininkų troboj. Niekada ji šito nebuvo jautusi ir išgyvenusi. Ji buvo mačiusi daug žmonių, kurie gyveno taip, kaip ji su motina. Daug matė tokių pirkelių, net labiau apleistų ir labiau aprūkusių, taip pat matė ir daug gerų trobesių, tačiau niekada nepagalvojo, kad ji vargingesnė ar prastesnė už kitus.

Šį vakarą buvo kitaip. Ji anksčiau juokėsi iš merginų ir stebėjosi, kad jos taip gerbė ir pataikavo Adoliui – dabar ji pajuto pagarbą ne tik jam, bet ir tetai, kuri nesiteikė su ja net kalbėti.

O kaip Stasikė su juo elgėsi? Kaip su lygiu, pešiojo jį ir stumdė, o jis, atrodo, nė neužsigaudavo. Ak, geriau jau būtų buvę čia neužeiti, nieko nematyti ir nieko panašaus negalvoti. Dabar ji neteko pasitikėjimo savimi. Jai norėjosi vieno – kaip greičiau dingti iš čia. Kadangi ji to negalėjo padaryti, tai teko susigūžusiai kantriai laukti, kol Melanija sugalvos grįžti namo.

Jai taip bemąstant, grįžo Adolis su buteliu obuolinio vyno ir, suieškojęs indaujoj stiklelius, pastatė juos prieš visus, pripildydamas gelsvo tirštoko gėrimo.

Po tokių apmąstymų Stasikė nebedrįso Adolio nei vardu vadinti, nei juokauti su juo, nei žvelgti jam tiesiai į akis. Ji dabar vogčiomis sekė, ką daro Melanija ir pati taip elgėsi. Kai Adolis ragino paskanauti vyno, ji nebeatsikalbinėjo taip, kaip anksčiau, bet stebėjo, kiek nugeria Melanija ir, tada tiek pat nugėrusi, pastatydavo ir ji. Raginama užkąsti ji imdavo arba sausainį, arba pyragaitį, arba obuolį, žiūrėdama, ką prieš tai paėmė Melanija. Adolis, prisėdęs prie Stasikės, vis ragino. Ši, nebedrįsdama ginčytis, ėmė tai sausainį, tai obuolį, tačiau vyno negėrė daugiau nė lašo, nors jis buvo saldžiarūgštis, kvapnus ir labai skanus.

Adolis nebuvo aklas, kad nepastebėtų tokio Stasikės elgesio pasikeitimo ir nebuvo tiek kvailas, kad nesuprastų to pasikeitimo priežasties. Juk iš tikrųjų, jis pats visaip stengėsi padaryti jai įspūdį, bet kai savo tikslą pasiekė, nebuvo nei patenkintas, nei laimingas. Adolis truputį abejojo, ar tikrai dėl to pasikeitė Stasikės nuotaika. Gal jam nesant teta kažkaip ją įžeidė? Iš tetos visko galima tikėtis. Jis pažvelgė pro antakius į tetą ir Melaniją greta susėdusias, nuoširdžiai besišnekančias, taip, kaip ir priderėjo būsimoms artimoms giminaitėms, bendrų interesų žmonėms. Adolis nieko įtartino nepastebėjo, nebent tik tiek, kad jos, užsiėmusios viena kita, visai pamiršo Stasikę. Todėl, norėdamas praskaidrinti jai nuotaiką ir atitaisyti, galbūt tetos padarytą klaidą, stengėsi būti jai nepaprastai atidus. Stasikės nuotaika nė kiek nepagerėjo. Ji atsikvėpė lengviau ir laisviau, tik tada, kai padėkojusios ir atsisveikinusios, išėjo iš tų namų, į kuriuos ir panašius į juos ji prisiekė niekada gyvenime daugiau nekelti kojos. O gal nesilankys net ir pas pačią Melaniją.

7.

Kaštanas, išgirdęs šeimininko balsą, garsiai nusižvengė, tačiau suglumo, kai buvo apgręžtas į gatvės pusę. Paragintas jis nenorom, labai vangiai išbėgo iš kiemo, tačiau, vedamas instinkto, pasuko įpraston pusėn.

Adolis jam davė laisvę. Suspaudęs vadeles keliais, jis, nusisukęs nuo vėjo ir delnais pridengęs degantį degtuką, užtraukė porą dūmų ir paėmė vadeles. Mėnulis jau nebuvo toks aiškus ir nekabojo vidury dangaus. Jis buvo nukeliavęs gerokai į pakraštį, balzganas kabojo visai arti žemės, prisidengęs vos permatomu rūku. Ant plikų sustirusių medžių šakų kaupėsi šerkšnas. Pravažiuojant pro paskutines miestelio pirkias, tvartelyje pragydo gaidys, kažkur netoliese – atsiliepė kitas. Iš kiemo išpuolęs po Kaštano kojomis metėsi pasalinis šuo ir, keletą kartų sulojęs, dingo tamsoje.

– Melanija, ar girdi, gaidžiai gieda? – nustebusi kumštelėjo Melaniją Stasikė. Ji sėdėjo kaip ir anksčiau tarp Adolio ir Melanijos. Su viena skara jai buvo taip šalta, kad atrodė tarsi vandenį tiesiai iš šulinio kas būtų pylęs ant nugaros. Tačiau Stasikė kantriai kentė, nes griežčiausiai atsisakė paimti kailinukus, kuriuos primygtinai jai siūlė Adolis ir teta. Stasikė ką tik buvo pasižadėjusi neturėti jokių reikalų su tokiais kaip Lobiniai, tačiau, atsidūrusi tokiame šaltyje, ėmė gailėtis tokio savo nusistatymo.

– Tegul sau gieda, – visai abejingai atsiliepė Melanija. Ji jautėsi dabar kaip devintame danguje. Per vieną vakarą ji patyrė daugiau laimės, nei per paskutinius kelerius metus, per kuriuos ją lankė Adolis. „Ak, kaip jis ten pasakė? Atseit tetai irgi ne paslaptis, kad ji yra jo išrinktoji. Matyt, dažnai pašneka apie tai ir aptaria, paplanuoja judviejų ateitį“.

Pagaliau ir teta, nors Melanija labai būgštavo, priėmė prideramai ir buvo labai patenkinta jos apsilankymu. Jai dabar buvo visai vis tiek, kad jau toks vėlus laikas, beveik rytas. Ji dabar nesigėdytų su Adoliu bet kur ir bet kuriuo laiku pasirodyti, juk nuo šios dienos drąsiai galėjo save vadinti Adolio sužadėtine.

– Gerai, kad pirmieji, o gal jau paskutinieji nugiedojo? – vėl nerimavo Stasikė. – Ką pasakys mama, kai grįšiu tokiu laiku?

– O tu visai nė neik namo šiandien, permiegosim kartu, o kai ryte pareisi, pasakysi, kad pas mane nakvojai ir tiek, – dėl visa ko patarė jai Melanija.

– Eik jau eik. Taip bus dar blogiau, – purtė galvą Stasikė. – Mama dar daugiau rūpinsis, kai nesulauks per naktį.

Kai jie įvažiavo į kaimą, jau kiekviename kieme giedojo gaidys, ir Stasikė vėl susirūpino.

– Žinai ką, Adoli? Kai privažiuosim kalvę, sustabdyk arklį, – paprašė Stasikė. – Aš iššoksiu ir paežere parbėgsiu namo, gerai? Iš čia man daug arčiau.

– Gerai, – pažadėjo Adolis, bet ar jis užmiršo ar nenorėjo sustoti, ir jie nė nepastebėjo, kaip pralėkė pro šalį.

– Po šimts kalakutų, nė nepamačiau, kaip pralėkėm. Ar iš tikrųjų čia buvo kalvė? – teisinosi jis dairydamasis atgal.

– Žinoma, kad buvo, – tvirtino Stasikė. – Jau iš pakalnės aš supratau, kur važiuojam. Kad taip išėjo, nors nepravažiuokim Kazinkelio. Iš ten man taip pat gerai, nors ir truputį toliau.

– Gerai, – vėl pažadėjo Adolis, bet, truputį pagalvojęs, pridėjo. – O gal važiuokim tiesiai iki Sokono? Ten paliksim Melaniją, o grįždamas užvešiu tiesiai į namus, nereikės nė pėsčiai bėgti.

Stasikė greitai su tuo sutiko, nes kuo toliau, tuo darėsi šalčiau. Nors turėjo gerą užuovėją ir buvo prisidengusi gūnele kojas, jau nebeištvėrė nedrebėjusi, nors kiek galėdama stengėsi neišsiduoti. Išlipus tektų dar sniegu bristi gerą šmotą, o dabar, tegul ir užtruks kiek ilgiau, užtat išlips prie pat durų.

Melanijai tuoj nukrito geras ūpas: „Kodėl jis negali sustoti ir išlaipinti Stasikės čia pat, o veš ją iki pat namų? Juk tada jie negalės pasilikti vieni?“.

Ji tikėjosi praleisti su juo dar valandėlę, išgirsti iš jo ką nors svarbaus, gal net lemiamo. Tokia jo dabar gera nuotaika ir, Dievas žino, kiek reikės laukti, kada jis panorės kalbėti taip, kaip šiandien?

Puse lūpų atsisveikinusi ji greitai užsidarė priemenę ir, nepaisant taip puikiai praleisto vakaro, nuėjo gulti skaudančia ir susirūpinusia širdimi.

„Kaip jis taip galėjo pasakyti – „paliksim Melaniją“. O dangau, juk tai įžeidimas“. Melanijai atrodė, kad šito ji jam niekada negalės atleisti. Viską apmąsčiusi, vis dėlto ji rado kuo Adolį pateisinti: „Tačiau jis atvažiavo, pas save nusivežė. Ir teta, ir tos vaišės, ir tas gramofonas... Ak, toks jau sunkus, matyt, jo charakteris... Nepaisant to, juk jis turtingiausias ir gražiausias vaikinas visoje apylinkėje“.

8.

Kai nuo Kazinkelio jie pasuko į paežerės keliuką, Adolis iki žinginės sustabdė Kaštaną.

– Juk tu visa drebi, – staiga pajutęs, akimirką palaukęs ir įsitikinęs, Adolis atsisuko į Stasikę.

– O ką? Tu manai, kad labai šilta yra? – atrėžė Stasikė ir išsitempė. Jai iš karto pasidarė nebešalta ir ji beveik nebedrebėjo. Bet kas iš to? Adolis juk jau pastebėjo.

– Užsispyrusi ožka, – rimtai supykęs pasakė jis. – Kodėl neėmei kailinukų, kad buvo duodama? Matysi, susirgsi per savo užsispyrimą.

– O kam kokia bėda, – atkirto ji irzliai. – Bažnyčia nuo to nenugrius, liks stovėti, kaip stovėjusi, jei ir numirčiau.

– Kokius niekus kalbi, nors iš visko atrodai nesi kvaila mergiotė, – subarė ją Adolis. – Ar esi kokia atsiskyrėlė, laukuose ar miške gyveni? Juk turi motiną, artimų ir draugų. O ir šiaip tokios mergaitės daug kas gailėtųsi...

– Ar daug mes ko gailimės? – nekeitė tono Stasikė. – Tik tol, kol namuose, kol dar akyse, kol pagrabas, o kai pareini palaidojęs iš kapų, tai taip, kaip nebūta... Saviesiems tai jau taip, bet svetimieji jau rytojaus dieną viską pamiršta. Kiekvienam savi rūpesčiai ir reikalai arčiau širdies.

– O aš tau neleisiu numirti. Štai pridengsiu tave dar kartą savo kailiniais ir bus tvarka, – pusiau juokais, pusiau rimtai pasakė Adolis ir, sustojęs prie pervažos, ėmė segiotis kailinukų sagas. Stasikė, nors ir buvo sustipusi, kaip ir anksčiau atsikalbinėjo.

– Nereikia, Adoli, nereikia, kam vargsti be reikalo? Kiek čia liko, vieni juokai.

Kai jis nusivilkęs kailinukus užmetė jai ant pečių, Stasikė net susigūžė iš malonumo, įsikniaubdama giliai į apykaklę.

– Na kaip, ar jau gerai dabar? – paklausė imdamas vadeles į rankas.

– Man tai labai gerai, – atsakė švelniai, net prisimerkdama, – bet pats turėsi šalti...

Taip, kaip ir tada, nauji kailinukai kvepėjo avių prakaitu ir Adolio tabaku. Įšildyta tanki vilna jaukiai prigludo prie jos liemens ir pečių, o trumpa apykaklės vilnelė švelniai kuteno Stasikės skruostus ir nosies galiuką.

– Ak, nors ir kaip būtų smagu ar liūdna, viskam ateina kartą galas, – lyg pats sau pasakė Adolis. – Žiūrėk, kaip mes šiandien prisisiautėm, o atėjo rytas, ir po visam. Stasike, ar labai nori miego? – staiga jis pasisuko į ją.

– Kai tik įlindau į tavo kailinius, taip ir pradėjo imti snaudulys, – atsakė Stasikė, vogčiomis nusižiovaudama.

– Ot, kad taip tu nenorėtum dar miego, ir svarbiausia, kad nebūtų toks vėlus laikas, ot mes dar pasivažinėtume. Nulėktume vėl iki Vilukiškių ir toliau arba iki Navikų per mišką. Kelias toks geras. O kaip gražu važiuoti mišku žiemą. Mėnesiena. Turbūt dar nė karto nesi važiavusi? Man atrodo, kad tau šiandien labai patiko važinėtis?

– Ką čia kalbi, Adoli? Be galo, be krašto, – staiga atgijo Stasikė.

– O žinai ką, per Gavėnią mes bent pasivažinėsime... Darbų dabar ne kažin kiek ir šiaip nėra ko nusitverti, bent pavažinėsiu jus iki soties.

– Ot gerai, Adoli, – džiaugėsi Stasikė. – Jeigu tik važiuosit kada, būtinai nepamirškit ir manęs paimti kartu. Kitą kartą aš gerai pasiruošiu. Apsivilksiu vatinį, šiltą skarą, įsistosiu į veltinius, o tada tai nors ir po žiemos vartais...

– Vienu metu man atrodė, kad tu buvai lyg nusiminusi, lyg nepatenkinta kuo? – netikėtai paklausė Adolis atsisukdamas į Stasikę ir pažvelgdamas jai tiesiai į akis. – Gal dabar pasakysi man, kodėl taip buvo?

– Kada? – viską prisiminusi, bet abejingai perklausė Stasikė, giliai širdyje apsidžiaugusi tokiu jo dėmesiu.

– Na, kai buvom pas mus.

– Kaip tu galėjai kažką pastebėti? Nieko tokio nei buvo, nei ką, – staiga susigriebė. – Tau tik taip pasirodė ir gana.

– Pastebėti labai nesunku. Tu visada tokia linksma, o čia – staiga nuleidusi galvą ir akys pilnos ašarų. Ar ne taip buvo? Ar kas ką pasakė, ar taip kas nepatiko? Man viską drąsiai gali sakyti, Stasike.

– Oi, Adoli, tau bus tik taip pasirodę, – šoko gintis Stasikė. – Dievaži, kas man galėjo nepatikti? Viskas man patiko, viskas kuo puikiausiai patiko.

– Kodėl nenori prisipažinti, pasisakyti? – priekaištaudamas pasakė jis ir prisislinko truputį arčiau.

– Kad neturiu ko, Adoli, – tikino Stasikė, nežiūrėdama Adoliui į akis. – Dėkui tau. Taip smagiai užsigavėjome. Dar mat čia kas galėjo nepatikti?

– Ar iš tikrųjų?

– Tikrų tikriausia, – tvirtino Stasikė, lengviau atsikvėpdama. – Juk pats matei, kaip puikiai ir smagiai praleidome vakarą.

– Na, o kaip teta? – paklausė iš tolo, laukdamas jos atsakymo, bet Stasikė taip pat gyvai ir linksmai kartojo: – Na, žinoma, ir tetulytė. Juk ji mus medumi pavaišino.

– Matai, ar aš nesakiau? O kaip jūs jos bijojote, – staiga nusijuokė jis, o prisiminęs pasakė: – Vos prikalbinau, kad užeitumėt į gryčią.

– Tai ne aš. Čia daugiau Melanija. Aš iš karto pasakiau, kad be reikalo taip baiminasi, – pasiteisino Stasikė nusijuokdama.

– Tai, vadinasi, viskas gerai? – vėl surimtėjo Adolis. – O aš buvau truputį susirūpinęs. Kaip gerai, kad tu viskuo patenkinta, kad tau viskas patiko. Tik kažin aš – ar patikau tau nors truputį, ką? Štai ką aš dar norėčiau žinoti, – staiga palinkęs visai prie pat ausies, kažkaip šelmiškai pakuždėjo jai į ausį.

– Apie tai geriau jau pasiklausk Melanijos, – atrėžė Stasikė ir truputį pasitraukė.

– Kam man jos klausti? Aš ir taip gerai žinau, kad jai patinku, taip pat ir visom kitom, tik dar nežinau kaip tau, užtat ir klausiu.

– Oho, iš kur jau taip gerai žinai, kad visoms patinki? Ar jau visų paklausei ir visos tau apie tai pasakė?

– Nereikia nė klausti. Iš visko matyti. Jei tik merginai patinki, ji jau jokiu būdu to paslėpti negali, tuojau pati ima ir parodo.

Stasikė pagalvojo, kad jis sako gryną tiesą, o garsiai pasakė:

– Tai kam tada klausinėji, jei taip gerai nusimanai? Pagaliau tau nėra ko ir pakaušio sukti apie kitas, jeigu jau turi vieną kartą išsirinkęs.

– Na, na, – neva stebėjosi Adolis. – Ar tu manai, kad aš esu išsirinkęs? Ne, pakol kas dar ne, nors vis dėlto neliksiu nesusiradęs.

– Nekalbėk niekų, Adoli. Sakyk kam nori, tik ne man. Ženytumeisi kartą, nesukęs merginoms galvų. Melanija, tikrai žinau, mane į vestuves paprašys, gal net į pamerges. Tu nuo savęs kokį nešpėtną bernelį man į porą surasi, bent atšoktume linksmai vestuves.

– Vieną kartą visam gyvenimui, Stasike, reikia gerai apsižiūrėti, – visai rimtai pareiškė Adolis.

– Kiek reik žiūrėti, Adoli? Aš dar vaikas buvau, kai tu pradėjai lankyti Melaniją.

Bet čia Adolis staiga gyvai ir linksmai ją pertraukė:

– Labai man smagu girdėti, kad tu jau nebe vaikas, Stasike. O tai žiūriu ir nežinau, kaip tave reikia skaityti? Dabar žinosiu ir neabejosiu daugiau.

– O, žinai, Melanijos vietoj aš seniai būčiau spjovusi į tave ir peržegnojusi kaire ranka, – truputį užraudusi rėžė jam Stasikė. – Šventa jos kantrybė taip ilgai su tavim terliotis. Tokios draugystės aš niekada nenorėčiau, dievaži, – pridėjo ji energingai.

– Tik pagalvok, ką kalbi, mergele? Pasižiūrėk iš arčiau, ar spjautum į tokį vaikiną?

– Pasižiūrėk, pasižiūrėk, – pamėgdžiojo jį Stasikė, – kaip dabar pasižiūrėti, kad tamsu ir nieko nematyti?

– Ot, šelmė. Su ja nieko rimtai nepašnekėsi, – juokėsi Adolis.

– Bene tu kalbi ką rimtą? – stebėjosi Stasikė.

Kaštanas tuo metu užlipo ant kalniuko ir, atsidūręs ties gryčiukės galo langais, pats sustojo.

– Na, dabar dėkui, Adoli, kad atvežei. Aš jau kraustysiuos, – vos tik sustojus arkliui pasakė Stasikė. Ji skubiai nusidengė nuo kojų gūnaitę ir iššoko iš važelio. – O kailinukus net gaila atiduoti, taip pripratau prie jų, – gailėjosi atsegiodama sagas sušalusiomis rankomis.

– Aš galėčiau tau juos ir palikti, jei tik tu mokėtum man gražiai padėkot, – taip pat lipdamas iš važelio pasiūlė Adolis. Juk jis galėjo ir neišlipti. Na, atvežei pakeliui važiuodamas, sustojai ir važiuok sau namo. Bet jis išlipo, numetė vadeles ant sėdynės, atsistojo prieš Stasikę juokaudamas. Ji jau norėjo bėgti namo, tačiau būdama mandagi negalėjo imti ir pasišalinti.

– Padėkoti, tai padėkoti. Tik klausimas, kokios padėkos pats užsimanysi?

– Aš daug nereikalausiu. Pabučiuosi kartą, ir gali sau turėtis. Dievaži, dovanoju, nešiok sau sveika.

– Tada še, turėkis, nereik man jų, – greitai nusivilkusi padėjo ant sėdynės kailinukus ir užsisiautė skara.

– O kodėl, Stasike? Kodėl tu nenori manęs pabučiuoti? Net už kailinukus? Juk tu jau mergina, nebe vaikas, o gal iš tikrųjų aš tau bjaurus?

– Žmonės bučiuojasi iš meilės, o ne dėl kokių aptriušusių avikailių, – atrėžė ji ir jau norėjo eiti, bet Adolis pagavo ją už rankos.

– Cha, cha, cha, – kvatojo jis, – palauk, nenueik dar, Stasike. – O gal mes ir įsimylėsime pasibučiavę? Vis dėlto pamėginkim.

– Ak, jau ir taip esi daugelio mylimas ir dar vis ieškai mylimų. O kas kailį pers? – juokėsi Stasikė vėl sustojusi.

– O už ką mane mušti ar barti? Niekuo tarytum nesu nusikaltęs.

– Nagi taip sau, nes už vieną muštą dešimt nemuštų duoda.

– Ne, jau savęs mušti niekam neleisiu, verčiau jau pats kai kam supliekčiau keletą ausų, kad būtų vertingesnis.

– O jeigu žmonelę kokią pikčiurną ilgai rinkdamasis išsirinksi? Pamokys, kaip gyventi.

– Mane žmonelė mylės, rytą vakarą bučiuos... Nei vyrui žmonos, nei žmonai vyro mušti nevalia, reikia gražiuoju gyventi.

– Nieko, nepakenks, – juokėsi Stasikė, – žmonos mušimas kaip sviestu tepimas. Užteks juokus krėsti, Adoli, – staiga surimtėjo. – Namo vis dėlto jau laikas. Labanakt.

– Kaipgi taip? Nė neatsisveikinsi žmoniškai? – vėl sulaikė ją Adolis. – Tokia sumani mergaitė, o mandagumo man reiks tave mokyti.

– Pamokytumei to žmoniškumo, – truputį koketuodama šypsojosi Stasikė, – mandagumo man užtenka. Argi aš nepasakiau gražiai „labanakt“?

– Norint priderančiai žmoniškai atsisveikinti, reikia paduoti ranką štai taip, – ir Adolis ištiesė jai savo delną.

– Bet juk taip sveikinasi tik vyrai, – ginčijosi Stasikė, paduodama jam ranką. – Moterys taip nesisveikina.

– Šiaip ar taip, bet šitai gerai prisimink. Prisimink ir tai, kad aš tave to mokiau, – perspėjo rimtai Adolis.

– Na, gerai, Adoli, aš žinosiu, o dabar sudie, labanaktis, lik sveikas ir aš jau eisiu.

– Palauk, – nepaleido jos rankos Adolis, – aš vis dar galvoju, gal susiprasi, bet štai jau ir bėgi nė nepadėkojusi.

– Oi, Adoli, nesikabinėk. Už ką tau dėkoti, juk tavo kailinukus aš padėjau, – pamėgino ji ištraukti ranką, bet šis nė nemanė paleisti.

– Atmetus visa kita, nors už tai, kad iki namų parvežiau.

– Už tai, žinoma, reikia, bet man atrodo, kad aš jau kartą pasakiau dėkui, – derėjosi Stasikė.

– To maža, –patraukęs staiga ją prie savęs prie pat ausies pašnibždėjo Adolis ir siekė bučiuoti, bet Stasikė netikėtai šoktelėjusi į šalį išsprūdo iš jo rankos, pasėmusi rieškučiomis žėrė jam į akis sauso sniego, žaibu pasileido į pakalnę ir, jau laikydamasi už priemenės durų rankenos, sušuko:

– Labanakt, Adoli, dėkui, kad pamokei mandagumo.

Kol Adolis purtė švarką ir rankove braukė nuo veido sniegą, jai motina atidarė duris ir ji įsmuko į priemenę. Tik nusisiautusi skarą prisiminė, kad buvo siųsta pasiskolinti „didžiabulės“ adatos vilnonėms kojinėms adyti.

9.

Vėliau Stasikė dažnai prisimindavo tą vakarą ir neretai, dirbdama kokį darbą, staiga nei iš šio, nei iš to imdavo ir prajukdavo. Jai atrodė labai jau juokinga, kad tokį visų gerbiamą ir trokštamą kavalierių išprausė sniegu. Motinai toks jos šaipymasis atrodė keistas.

– Ko dabar maivaisi? Ką čia atradai juokingo, – klausė ji kartą ir kitą, pastebėjusi besišypsančią Stasikę, kuriai kažkodėl visai nesinorėjo pasakoti motinai tokių paikų smulkmenų.

– Taip sau, – truputį susigėdusi trumpai atsakydavo ji, bet užsimiršusi, žiūrėk, ir vėl nusišypsodavo.

Tokia buvo pradžia... Iki šiol buvo galima prisiekti, kad apie Adolį niekad ir nė trupučio Stasikė negalvodavo, net neprisimindavo jo. Dabar – ką ji tik dirbdavo ar kur eidavo, visos mintys vis sukosi tik apie jį, apie tą praleistą kartu Užgavėnių vakarą, pirmą tokį įdomų jos gyvenime.

Bet kad tik to būtų pakakę. Dabar ir pats Adolis beveik kasdienis svečias pas Sokonus. Kada tik Stasikė neužbėgtų kokiu reikalu, žiūrėk, ir Adolis ten besąs.

Savo žodį Adolis tęsėjo. Kiek kartų jie visi buvo nuvažiavę iki Vilukiškių pervažos ir toliau, iki pat Aleksandrijos tilto ir Navikų miškelio... Kiek kartų išdykaudami karstėsi stačiais apledėjusiais Aleksandrijos upelio skardžiais, kol nusileisdavo pačiužinėti ant ledo. Važiuodami per miškelį prisilauždavo glėbius kvepiančių pušų ir eglių šakų, o grįždami prie pervažos, jei tik būdavo minkštas gerai kimbantis atlydžio sniegas, sulipdydavo sniego bobą. Jos su Melanija suritindavo didžiulius sniego kamuolius, o Adolis sukilnodavo vieną ant kito ir aptašydavo. Kai merginos bobą apdailindavo, visi kartu rinkdavo nuo geležinkelio pylimo akmenukus, kad būtų kuo pažymėti akis, nosį ir burną. Iš surinktų šakų surišdavo šluotą, užsmeigdavo ant alksninio koto ir atremdavo prie bobos šono. Prilaužę iš pagriovio stambesnių šakų aptverdavo savo kūrinį. Jie juokėsi ir džiūgavo. Kiekvienas ne taip pasakytas žodis, neatsargiai žengtas žingsnis sukeldavo juoko iki ašarų. O Adolis? Jis būdavo neatpažįstamas, neprilygstamas. Melanija tiesiog negalėjo slėpti savo nuostabos dėl tokios jo nuotaikos permainos. Savo išdidumu ir pasipūtimu kėlęs jai tiek rūpesčių dabar Adolis darbavosi su merginomis kartu, krizeno, ginčijosi, kad sniego bobai negali būti šalta, kad ji gali stovėti ir nuoga ir, merginoms trumpam kur nusisukus, jis tuoj ant sniego bobos suformuodavo krūtinės ženklus, parodydamas jos nuogumą. Stasikė, pastebėjusi tokius jo monus, prišokusi tuojau viską išardydavo ir bobą apvilkdavo ilgais kailiniais, net dviem eilėmis akmenukų susegiojamais. Kailiniams pritaisydavo apykaklę ir kišenes, o Adoliui, kad drįsdavo krėsti tokias išdaigas, plumptelėdavo keletą kartų šlapia pirštine per nugarą.

Klampodami gilų sniegą jie eidavo ristinių. Adolis visai paprastai galėjo jas sugriebęs viena ranka, vieną į kitą – abi įmurkdyti į sniegą, tačiau leisdavosi jų įveikiamas ir gerai išvoliojamas. Tik paskui, lyg keršydamas, ir vienai, ir kitai už apykaklės užberdavo po truputį sniego. Jei sniegas būdavo sausas arba užtrauktas ledo plutele, tada buvo galima daryti fotografijas. Čia jau buvo Stasikės išmonė. Pasirinkusi lygią neišmindytą vietelę ji iš pradžių atsargiai atsisėsdavo, paskui krisdavo ant nugaros, išskleidusi rankas į šalis, ir, kai po to Adolis su Melanija ją pakeldavo, sniege likdavo žmogaus atspaudas.

Po tokių iškylų Stasikė vėl turėdavo ką prisiminti, iš ko pasijuokti, tik vengdama, kad nepastebėtų motina.

Štai taip ir neliko visam Aukštasalyje nei Galulaukyje nė vienos mergelės, kuri būtų visai šalta ir rami dėl Lobinių Adolio. Stasikei, matyt, jis irgi susuko galvą. Taip, kaip anksčiau ji nekreipė dėmesio į jį, taip dabar geidė kuo dažniau jį matyti. Net į kaimą lankytis liovėsi, o jei kada ir nueidavo prie ratelio, tai visą vakarą kirbėdavo mintis, kažin, kaip ten Adolis? Jis tikriausiai yra atvažiavęs, ir šimtą kartų būtų įdomiau su juo dabar pasivažinėti nei čia rateliu plerpti. Berniokai, kurie anksčiau tartum ir patikdavo Stasikei, dabar atrodė visiškai neverti dėmesio, palyginus su Adoliu.

– Ak, ne veltui visos merginos taip juo žavisi, – sau pripažino Stasikė. – Koks jis vis dėlto šaunus. Toks linksmas, smagus, visai nėra nei išdidus, nei pasipūtęs, kaip iš pradžių atrodo. Reikia tik gerai įsižiūrėti.

Kiekvieną kartą iš pasivažinėjimo Adolis atveža ją iki namų ir dar ilgiausiai tauškia su ja visokius niekus, kol tik jai pradeda darytis šalta ir, jį palikusi, Stasikė smunka į trobą. Su juo kaip ir su kitais kaimo berniokais gali plepėti kas tik ant liežuvio užeina. Kad ir kokia būtų nesąmonė, Adolis nė trupučio neįsižeidžia. O koks jis vis dėlto gražus, linksmas, kartu vyriškas ir stiprus. Nė nepalyginsi su kaimo peckeliais. Kaip lengvai jis suvaldo savo drigantą Kaštaną, kaip gražiai atrodo raitas ant balno, kai vėju šuoliuoja pro kaimą. Toks pilnas jėgos. Sveikata ir energija iš kiekvieno jo judesio tarytum veržte veržiasi, o jau iš veido raudonis trykšta. Neveltui ir Melanija tokia kantri, yra ko palaukti. Bet Stasikė apie ją visai pamiršo ir prisiminti nenori. Tegu Melanija laukia sau, o Stasikė gali palaukti sau. Tik bėda ta, kad jis yra toks turtingas. Pagalvojusi apie tai, ji truputį nusigąsta. Gyvai grįžta įspūdis, kurį ji patyrė Užgavėnių vakarą, kai lankėsi su Melanija jo namuose. Iš karto viskas sušvinta kitoje šviesoje. Tada Stasikė apie Adolį galvoja su pagarba ir jis jai pasidaro toks tolimas, nepasiekiamas, visai nemielas. Dingsta jo žavumas ir tada jis lieka tik paprastas išdidus ir pasipūtęs senbernis, greitu laiku turįs vesti Melaniją. Stasikė veja tokias mintis ir stengiasi jo neprisiminti. Kuriems galams gadinti sau nuotaiką? Galvoti reikia tik apie tai, kas malonu, ir ji galvodavo tik apie tuos vakarus, kada Adolis buvo geras, linksmas ir jai atidus.

– Ak, kaip jis tada pasakė? – arba: – Ir ką jis aną kartą kalbėjo? O dangau, koks jis vis dėlto puikus, tas Adolis...

10.

Nuo pusės Gavėnios saulė jau daug aiškesnė, kas dieną kokiu sprindžiu aukščiau dangumi spindėdama ritasi. Vidurdienio spinduliai tirpdo gausų sniegą. Vanduo, tekėdamas kur pakliūva, išraižė vieškelį skersai ir išilgai srūvančiais upeliukais, graužiančiais rogių kelią.

Anksčiau su didžiausiu nekantrumu Stasikė laukdavo pavasario, o šiemet – tokia ankstyva šilta saulė jos nė trupučio nedžiugino. Pradėjus leisti kelius, baigėsi pasivažinėjimai rogėmis, tokia miela ir puiki pramoga, o kartu su tuo atitolo ir Adolis.

Ji puikiai žinojo, kur galėtų jį sutikti, matydavo, kaip jis paežere prajodavo raitas Sokonų kiemo link. Specialiai dėl to bėgti pas Melaniją buvo tiesiog nepatogu, kad neįtartų, be to, ir Adolio buvo gėda.

Tiesa, sekmadienį miestelyje po mišių jis prieidavo prie jų su Melanija, bet čia jis būdavo daug santūresnis, visai nebe toks, kaip prie Vilukiškių pervažos. Pasisveikindamas jis Melanijai pirmai paduodavo ranką ir, kai visi eidavo pasivaikščioti, stodavo iš jos pusės. Palydėjęs merginas iki miestelio galo ir atsisveikindamas jis daug ilgiau spausdavo ranką Stasikei, šelmiškai, kartu ir švelniai žiūrėdamas jai į akis. Tada jis jai pasirodydavo geras, neišpuikęs ir toks artimas.

Bet taip būdavo tik sekmadieniais. Lauk dabar, žmogau, visą savaitę, kai jis čia pat, ranka pasiekiamas. Koks gi čia galėtų būti įtarimas? Kam galėtų ateiti į galvą, ko ji atėjo? Ar pirmas kartas, kai ji pas Melaniją nueina? Nuo pat mažų dienų numintas takas.

Atrodo labai paprasta, bet nueiti jau darosi nedrąsu, nepatogu, nebe tas, kas buvo anksčiau ir gana. Tuo metu Adolis vis dažniau tai raitas, tai važiuotas paežere pralekia. Stasikei kur nors prigludus ir iš tolo stebint atrodo, kad ties jų trobele jis lyg tyčia prilaiko Kaštaną, degasi papirosą ir nežymiai žvilgčioja į langus ir kiemą, lyg ko laukdamas.

Štai jau ir Stasikė, kaip ir visos kitos, svajoja apie jį ir kankinasi.

Nieko nepadarysi. Dėl jo kankinasi visos Aukštasalio ir Galalaukio mergelės. Kodėl nepakentėti ir jai šiek tiek? Juk ji jau mergina, nebe vaikas. Gal ir gerai, kad ji taip anksti susipažino su tokiu jausmu, nes be to nepajustų, kad jau mergina tapo.

Pasikankino, pasiilgėjo kurį laiką ir ranka numojo. Ilgai liūdėti buvo ne Stasikės būdas.

Linksmos prigimties ir blaivaus proto, viską apmąsčiusi – apsisprendė. Vos gimus mergautiniam nerimui, ji jau kankinasi dėl to nelemto Lobininio. Vis tiek jis kavalierius ne jai, tuo labiau kad Melanijos jaunikis. Geriau jau laukti savo išsvajoto, nepaprasto, nors dabar ir tas išsvajotasis įgavo aiškų pavidalą. Jis turėjo būti panašus į Adolį ir grožiu, ir ūgiu, ir jėga, vyriškumu, tik ne toks išdidus ir turtingas.

Viskas grįžo į savas vėžes. Rytą ji dainuodama ruošėsi savo pirkelėje. Kaip ji galėjo nusiminti tada būdama pas Adolį? Juk turbūt visam pasaulyje nėra jaukesnio kampelio kaip jos kambarėlis? Ypač kai dabar pakilo saulė ir beveik per visą dieną šviečia pro langelius į vidų. Namų ruoša jai teikė malonumą. Su motina ji gamina valgį, pašeria karvutę, kiaules, palesina vištas ir palakina katę. Po pietų skiedryne prikapoja žabų, prie šulinio lovyje išplauna porą krepšių kiaulinių bulvių rytdienai. Už tai vakare ją mama išleidžia į kaimą pas jaunimą, o ryte pamigdo net iki pusryčių.

Vakarotuvėse jai visai nerūpi, kur galėtų būti Adolis. Dievas su juo. Įsitraukusi į kasdienį ramiai srūvantį kaimo gyvenimą, ji vėl atgavo gerą ir linksmą ūpą. Smagiai sukasi jos ratelis, linksmai skamba balsas ir juokas jaunimo būryje. Ji ir vėl linksma jauna mergaitė.

Ir našlė tokia dukters nuotaikos permaina buvo patenkinta. Tie nekalti, mintyse paskendusios Stasikės šypsniai iš karto atkreipė jautrios motinos dėmesį. Stebėdama savo Stasikę buvo net susirūpinusi tokiu jos uždarumu. Aiškiai matė, kad ji dėl kažko išgyvena, slepia savo jausmus, tačiau klausinėti nedrįso, jei Stasikė pati nieko nesako. Jai dar nėra nė aštuoniolikos... Visai kitaip buvo anksčiau. Ar blogai, ar gerai – viskuo su mama dalydavosi, viską išsipasakodavo.

Ar tik ne viskuo kalti tie pasivažinėjimai? Iš karto našlė į tai nė dėmesio nekreipė.

„Kad šiaip su kuo, bet čia su tokiais žmonėmis, su jais net į pasaulio kraštą nebaugu išleisti. Bet juk tie, tokie nuolatiniai ilgi pasikalbėjimai sugrįžus?“ Ji viską matė. Kiek kartų pritrūkusi kantrybės jau norėjo eiti ginti į gryčią saviškės nesulaukdama, bet ir vėl susilaikydavo pasigėdijusi. O jie vis plepa ir juokiasi... „Ir kokia čia gali būti kalba su tokia piemene suaugusiam bernui? Ar tik jis nesumanė kibti prie tokios jaunos mergelės? Tegul jis ir yra labai visų gerbiamas vaikinas, bet kas gali žinoti, koks jis rimtas ir sąžiningas? Kad ir su ta pačia Melanija – tiek metų vedžiojasi, kažin dar kaip jis su ja laiką leidžia? Dieve, atleisk už tokią mintį, bet kodėl iki šiol vis jos neveda? Gal dar ne prie vienos taip iš šalies pasimergina, jei ir su tokia piemene randa kalbą?“

Taigi čia tik įtarimai. „Tačiau kaip dabar jai kalbėti apie tai, kai ji tokia jaunutė, rasi dar nieko nenusimano? Bernas kalbina, ji ir šneka sau. Prie savo namų. Ko bijoti? Nieko tokio ir nebūtų, jei čia ne Adolis. Tokiu negalima pasitikėti... Bet dabar jau, garbė Dievui, atkrito rūpestis, nebėra ko bijoti. Stasikė vėl ta pati miela dukrelė, vėl nuo jos dainelių atgijo pirkia“. Iš tos laimės Jormantienė nusprendė nupirkti medžiagos ir pasiūdinti Stasikei naują suknelę Velykoms. Tegu pasidžiaugia mergaitė.

11.

Taip Stasikė surinko visą stiprybę ir įveikė save. Nebegalvoja apie Adolį, nors kitos kaimo merginos po šiai dienai negali jo pamiršti. Ką kalbėjusios, ką nekalbėjusios, žiūrėk, ir vėl už Adolio „užsikabina“. Be to, grįžusi iš miestelio Zosinų Marelė apie jį atnešė naujieną: – Pas Lobinius Velykoms didelis balius keliamas, negirdėjot?

Merginos vienos iš karto sustabdė ratelius, kitos dar klebina, o ir tos subartos, kad trukdo girdėti, metė darbą.

– Eik, eik, o kas tau sakė? – labiausiai žinia susidomėjo Binkių Janiotė. Ji mergina šiaip sau. Buini, raudonskruostė, nei grožiu, nei kokia kita būdo savybe nepasižymi, bet jos tėvo lygiai kaip ir Sokono žemės visas valakas. Skirtumas tas, kad Melanija vienturtė, o jų net dešimt žmonių sėda už stalo. Šiaip ar taip, bet ji vis tiek „čielažemio“ duktė ir jai daugiau negu kuriai kitai galima tikėtis Adolio.

– Aje. Miestelyje vien apie tai ir kalba. Sako, pasaulinis tai būsiąs balius. Svečių sukviesta gal koks šimtas, jei ne daugiau. Šeimininkė jau parvežta ir pivorius jau pasamdytas alų daro. Jau skerdžiamos kiaulės, pjaunamos žąsys, kepamos babkos. Tai bent bus ūžimo, visai savaitei, – pasakojo toliau Marelė.

– Prieš ką čia baliaus užsimanė tokie skūpai? Kokia dingčia? Šiaip sau, be progos nekels, vis tiek turi būti su kokiu pavedimu, – spėliojo Saplių Uršikė, mergina nuo pusės žemės. Ši tai jau tikrai prasta pažiūrėti, bet ir jai rūpi Adolis.

– Gal vestuvės? – suabejojo kažkuri.

– O kodėl ne? Labai gali būti, – kaip mat pritarė Šiaudžio Apolonija, jau pagyvenusi mergina, visų seniai vadinama senmerge. Prie davatkų ji dar nesidėjo ir atkakliai laikėsi įsikibusi jaunimo, kaip kad skęstantysis šiaudo.

– Nepanašu, – paneigė Kalvio Barbutė, – užsakų nebuvo girdėti.

– Ak, tokie nė neskelbia, su „indultu“, – užginčijo ją Apolonija. – Įkišo klebonui kokią desėtką, tai nė poterių neklausinės, ne tik ko.

– Bet su kuo? Kas jaunoji? Negi Melanija? – staiga susirūpino Biriuko Zosė. Ją vis dėlto vieną kartą Adolis yra pašokdinęs, tai buvo turbūt dar Zosinuko, vyresniojo Marelės brolio, išleistuvėse. O ji dar ir šiandien prisimena ir galvoja, kad Adoliui labai patinka ir, jei ne Melanija, ko gero jai atitektų Adolis.

– O kas gi daugiau? – užtikrino Ceglinių Adėlė, šviesiaplaukė, mėlynakė mergina. Jeigu ne didžiulės jos ausys, už kurių ji griežtai ir lygiai užšukuoja plaukus, būtų visai simpatiško veidelio. O dabar tos nelemtosios, tokios plonos tartum permatomos, viršuje net kiek atkritusios, darė kvailelės įspūdį, nors buvo sumani ir protinga. – Ar nepastebėjot, kaip jis ją vedžiojasi po miestelį ir mažne kasdien į namus lekia? Jeigu jau vestuvės, tai su nieku kitu, kaip tik su Melanija.

– Stasike, ar tu nieko nežinai? Juk abi vaikštot, draugaujat? – atsiminė viena iš merginų.

– Nežinau, man nieko nesakė, – ne tuoj pat atsakė Stasikė, kažko užsigalvojusi. Lyg tai ji jau ir užmiršo Adolį, bet nuo tokios kalbos ėmė ir susidrumstė jos širdelė. Paleidusi siūlą iš rankų, ji atidžiai ir susidomėjusi klausėsi, ką kalba merginos, didelėmis mėlynomis akimis vedžiodama nuo vienos prie kitos kalbančios, ir netikėtai paklausta net suglumo.

– Žino, bet nesako, – įtarė Barbutė, geriau į Stasikę pasižiūrėjusi.

– Kokia tu draugė, kad Melanija slepia ir nieko nesako, – pasityčiodama nusišaipė Janiotė, šnairuodama į Stasikę.

– Tokia ji man draugė, kaip tu, kaip visos kitos, – greitai net kiek perdėtai ramiai atsiliepė ji, slėpdama sumišimą, – tiktai kai gyvenam arti, kaimynystėje, tai ir susieinam dažniau, negu su kita iš mergaičių.

– Aišku, kokia čia gali būti draugystė čielažemės su desimcininke, – pritarė jai ir Margio Onikė. – Tiktai kol reikalų turi ir greta gyvena. Kai ištekės, pasidarys dar didesnė ponia, tai ir pažinti nebenorės.

– Ko čia giniesi, juk ten kelio galas. Abi po miestelį Adolis vedžioja ir per žiemą miškais laukais važinėjo, manai, kad nematom ir nežinom? – vėl kibo Janiotė.

– Galit sau žinoti, niekas nebijo, – staiga užraudo Stasikė ir palinko ant ratelio, neva tai pataisyti nukritusio „šniūro“.

– O tu sužinok ir mums pasakysi, – kažkaip kvailai paprašė jos Apolonija. – Kad taip man, tai aš būtinai išsiklausčiau.

– Kad tau reikia, tai tu pati eik ir išsiklausk, – pritrūkus kantrybės atkirto jai Stasikė ir pirmoji pasuko ratelį. Po jos ir kitos prisiminė apie darbą.

– Gerai sakai, – vėl jai pritardama nusijuokė Onikė, – koks čia gali būti klausinėjimas, o pagaliau ne už kalnų ir Velykos, ir taip sužinosim. Kam sukti galvą, vis tiek Adolis ne mums.

– O kas jau iš to Melanijos mandrumo? Nei kokia gražuolė, nei tokia turtuolė, vienas tik pasipūtimas, –piktinosi priekabioji Janiotė. – Kada tik nepamatysi, vis nauja suknia su visokiais guzikais ir kokardomis. Paseno ir išdurnėjo belaukdama Adolio ir dar gali išeiti šnypšt... Tas Adolis irgi nepėsčias, stačių velnių prisiėdęs. Mergų visoje parapijoje turi, nemanykit. Dar ims ir iš kokio pasviečio kokią ištrauks. Yra ir turtingesnių, ir gražesnių už tokią Melaniją.

– Binkių Jania, o tai būtų pati tinkamiausia Lobiniams šeimininkė, – prunkštelėjo Adėlė, o paskui ją nusikvatojo ir visos kitos.

– O kodėl ne? – kirtosi išraudusi kaip žarija ši. – Ot ir vaikščiočiau įsirėmusi į šonus. Ar manot, kad nemokėčiau būti ponia?

Merginos pradėjo viena kitą erzinti, juoktis, tačiau Stasikė susimąstė.

„Gali būti, gali būti“, – mąstė ji, – „ir Melanija tokia paslaptinga pasidarė, vis į miestelį turi reikalų. Ko ne kasdien ten lekia, o paklausta, ką veikė, numykia, nesako aiškiai. Be to, ir Adolis taip dažnai pradėjo lankautis pas Sokonus, ir sekmadienį po mišių vis prieina ir palydi. O aš, kvailelė, dar svajoju – net gėda. Gal aš buvau jiems tik kliuvinys, tik trukdžiau jiems? Gerai, kad nenuėjau pas Sokonus, įsigeidusi Adolį pamatyti, ir susipratau kelis sekmadienius viena, be Melanijos, į bažnyčią nueiti. Tegu visos žinos, kartu ir Adolis, kad jis man niekada nerūpėjo. O jau Melanija – tai tikra begėdė“, – net galva palingavo užsimiršusi, kur esanti. „Gerai dar, kad niekas nesuprato. Nuo mažų dienelių viena prie kitos pripratusios, visada drauge, o čia tokioj paslapty viską laiko. Matyt, nė į vestuves nemano prašyti, net gėda prieš kitas merginas. O gal ir netiesa? Maža kas kuriai atėjo į galvą, o rimtai dar niekas nieko nežino“.

Ir jai staiga taip parūpo, nors mesk viską ir eik tučtuojau viską sužinoti. Kadangi to padaryti nebuvo galima, nutarė sekmadienį būtinai susitikti su Melanija ir iš jos pačios visą tiesą sužinoti.

12.

Sekmadienį po pamokslo eidama iš bažnyčios kaip tik ir susidūrė su Melanija. Per pamaldas jos bažnyčioje nebuvo matyti. Gal vėliau atėjusi, ji atsistojo arčiau durų? Stasikė tik priešais save ir į šonus truputį apsižvalgė. Negi dairysiesi bažnyčioje aplink. Todėl ir pagalvojo, kad Melanija galbūt šiandien visai neatėjo. Netikėtai ją pamačiusi, Stasikė labai apsidžiaugė.

– Sveika, Melanija, – tik spėjusi išeiti iš bažnyčios dar ant laiptų sulaikė ją. – Jau maniau, kad tavęs šiandien nėra.

– O kodėl tu taip pagalvojai? –greitai atsisuko į ją Melanija, bet, kažkieno stumtelėta, įsikibo Stasikei į parankę ir patraukė ją nuo laiptų. – Eime greičiau iš čia, o tai dar nuvers, ko gero.

– Šiaip sau, bažnyčioj nemačiau, – atsakė Stasikė, kai nulipusios nuo laiptų pasitraukė nuošaliau nuo plūstančių pro duris žmonių. – Gal važiuota?

– O ne, pėsčia, – delnu valydama nuo palto skvernų dulkes, surinktas klūpint, atsakė Melanija. – Koks čia važiavimas tokiu keliu?

– Tai ko neužėjai, būtume kartu ėjusios?

– Kaipgi, buvau užėjusi, tik kad tavęs jau nebebuvo. Kelintas kartas, kai viena anksčiausiai iš namų išbėgi, nei manęs nepalauki.

„Taip reikia“, – pagalvojo Stasikė, o garsiai pasakė: – Ko gi aš lauksiu? Juk nežinau, ar pati eisi, ar ne. Su kitomis mergaitėmis mes iš vakaro susitarėm.

– Galėtume ir mes susitarti, tik kad pati vėl pas mus nebeateini. Vėl matau puikuojiesi, net kviesti nedrąsu, – ne visai nuoširdžiai pasakė Melanija, lyg save teisintų.

– O kodėl tu pas mane negali ateiti? Aš ir taip nuolat pas jus svečiuojuosi, bijau įkyrėti. Klausyk, tada einam kartu namo, jeigu nori?

– Gerai, – pernelyg skubiai sutiko Melanija, – tik aš dar lauksiu mišparų, o tu?

– Aš ne, – papurtė galva Stasikė. – Ant mišparų aš jau nebeisiu. Mama liepė šio to nupirkti, o po visam pas Iršą pečiais neįsigrūsi. Dabar mažiau žmonių ir tai teks gerokai palūkėti. Žinai ką? Susitarkim, kur susitikti. Jei aš būsiu greičiau laisva, ateisiu prie stulpelio ant kryžkelės, o jei tu – tai atėjusi manęs palauk, gerai?

– Gerai, tik pasistenk, kad nereikėtų ilgai laukti.

– Ar pasiuto, negi aš per visus mišparus nebenusipirksiu druskos? Bet tu irgi nelabai skubėk, geriau jau aš tavęs palauksiu, negu tu manęs. Tai sutarėm?

– Žinoma, sutarėm

– Tada aš einu sau, kol mes čia plepam, ten jau pilna krautuvė prisirinko. Žinai, dabar prieš šventes, kiekvienam reikia kai ką nusipirkti, tai pati neskubėk, – dar priminė Stasikė ir jos išsiskyrė. Eidama šventoriumi viena sau galvojo: „Ir gerai, kad prie stulpelio. Jeigu susitiks su Adoliu, tai tegu sau vieni pasivaikšto, kam trukdyti, bet jau eidama namo, tai būtinai Melanijos išsiklausiu. Išklausinėsiu, kaip Apolonija sakė, bet ne dėl kalbų, o kad pati žinočiau. Ir kuo greičiau, tuo bus man geriau ir ramiau“.

13.

Gerokai pavargo Stasikė, kol prisigavo iki prekystalio. Nusipirkusi pakelį cikorijos, tris pakelius sacharino, svarą cukraus, degtukų, druskos ir geriamosios sodos už kelis centus ji jau galėjo sau eiti.

Paėmusi nuo prekystalio gražiai supakuotus į vieną rupūlį savo pirkinius ji žengė prie durų ir staiga sustojo. Laimė, kad dar būdama viduje pažvelgė į gatvę. Juk ten, netoli krautuvėlės durų, stovėjo Adolis ir šnekėjosi su kažkokiu jai nepažįstamu nedideliu žmogiuku.

Stasikė atšoko, pasitraukė į krautuvės vidurį, o kad būtų dar saugiau, pasislėpė už atidarytų durų pusės. Kad kas iš esančių neatkreiptų dėmesio, pasičiupinėjo, neva taisydamasi suknelę, paskui pasitaisė skarelę ant galvos, šaliką, atsegiojo ir vėl susegiojo vatinuko sagas, šnypštė ir valėsi nosį, dar radusi švarią popieriaus skiautelę, nusivalė batelius. Kai pritrūko ką veikti, žvilgtelėjo pro langą. Jie tebestovėjo. Adolis buvo kaip tik priešais Stasikę ir neišvengiamai būtų ją pastebėjęs. Nieko, aišku, nebūtų atsitikę. Jai nebuvo jokio reikalo jo vengti. Daugų daugiausia, jis gal būtų ją pasveikinęs iš tolo, o gal ir ne. Gal būtų užkalbinęs. Nesvarbu, kaip Adolis pasielgtų, svarbu, kad Stasikė žinotų, jog jis ją mato, žiūri į ją nueinančią, stebi. Tada ji stengtųsi susikaupti ir nesijaudinti, kad Adolis nesuprastų, jog jis ir jai patinka, kaip ir kitoms mergelėms.

Ji dar kartą viską pakartojo save apsitvarkydama ir dar kartą pažiūrėjo pro langą. Kaip tik tuo metu vyrai padavė vienas kitam rankas, kilstelėjo kepures ir žmogelis nuėjo gatve aukštyn. Adolis kaip stovėjo prie krautuvės durų, taip ir žengė vidun. Stasikė nespėjo nė apsidairyti, kai jis jau čia.

Ką daryti? Gerai, jei jis tik trumpam užėjo, pasisuks ir išeis, o jei užsibus ilgiau ir pastebės čia ją tūnančią, ką pagalvos? Žinoma, supras, kad nuo jo slepiasi, kad jo varžosi. Tačiau dabar išeiti – reiškia susidurti akis į akį. Susitikti jo nebijo, tačiau nenori, kad iš jos laikysenos Adolis suprastų, jog prieš jį tirpsta. Nutarė pasisveikinti ir palikti jį krautuvėlėj.

Įsidrąsinusi šmurkštelėjo iš už durų, nutaisiusi kuo ramiausią ir šalčiausią miną. O laimė – Adolis stovėjo nusisukęs, jau sveikindamasis su kitais pažįstamais ūkininkais (ak, kiek jis turi pažįstamų). Apsirengęs vis dar tais pačiais striukais raudonais kailinukais, ne su išeiginiais, o kasdieniais auliniais batais, ne žiemine, o plono juodo milo kepure su „kozirku“. Stasikė kaip šovė pro duris – ir tik gatvėje ramiai atsikvėpė.

„Kiek bereikalingo rūpesčio dėl jo, nelemtojo, geriau jau vestų kartą“, – galvojo bėgdama į sutartą vietą, nes jau nebežinojo, kaip ilgai ji užsibuvo krautuvėlėj. Jau gal ir Melanija belaukianti. Bet ne, juk dar neskambino varpai ir gatvė tuščia, ne taip, kaip po visam.

Adolis, susitikęs pažįstamus, nesileido į kalbas, nors kiekvienas su malonumu būtų su juo pasišnekėjęs. Trumpai vienam kitam padavęs ranką, ieškančiu žvilgsniu apsidairė krautuvėje. Pats savo akimis nepatikėjo. Pažengė toliau į gilumą ir vėl grįžo atgal, žvilgtelėjo už durų. Ant purvinų grindu gulėjo įtartinai balta skepetėlė. Minutę padvejojęs jis pasilenkė ir ją pakėlė. Pasirodo, neapsiriko. Tai buvo nosinaitė. Balto mazgojamo šilko, mereškuotais krašteliais ir raudonu siūlu išsiuvinėta monograma „S. J.“ Adolis nusišypsojo ir įsidėjo į kailinukų kišenę.

– Tai šelmė. Nė nepastebėjau, kada paspruko, – pagalvojo. – Ei, Irša, paduok man pakelį papirosų, skubu, – nesivaržydamas ištiesė pinigus žydeliui, nors kišenėje turėjo naują pakelį. Gavęs ko prašė, išėjo. Ant laiptukų stovėdamas apsižvalgė. Stasikės niekur nebuvo matyti, dingo kaip į vandenį. Jis atplėšė neatidarytą dėžutę ir, išsiėmęs papirosą, ilgai trynė tarp pirštų tabaką.

Bažnyčios bokšte nuskambėjo varpai po mišparų. Pro šventoriaus vartus pasipylė žmonės, būriais plūdo pamaldūs parapijiečiai. Pažįstamos ir nepažįstamos moterys, vedinos vaikais ir be vaikų, tolimesnių ir artimesnių kaimų ūkininkai po kelis ir būreliais ėjo šnekučiuodamiesi. Ėjo bernai, pusberniai ir mergos. Kiekvienas nešėsi šventintų kadagių. Moterys ir mergaitės turėjo po gerą šluotą, vyrai po mažesnę, o bernai po mažytę šakelę, nuo kurios skynė ir kramtė juodas uogas.

Visi matė Adolį ir iš tolo pagarbiai su juo sveikinosi. Vieniems jis atsakė, kitiems ne. Į vienas mergeles žiūrėjo ilgiau, į kitas trumpiau, dar į kitas ir visai dėmesio nekreipė. Tik pastebėjęs Melaniją, jis metė žemėn nesurūkytą papirosą ir nuėjo prie jos. Pro žmones negalėdamas prisiartinti iš tolo ją pašaukė.

Išgirdusi Adolio balsą mergina atsisuko ir, matydama, kad jis yra toliau, sustojo jo palaukti. Visu Melanijos kūnu iki padų ūžtelėjo jaudulio banga ir grįždama užliejo širdį. Kiek galėdama ramiau ji padavė priėjusiam Adoliui ranką. Spausdamas ranką šis juto, kaip ji virpėjo, ir jam jos pagailo.

– Tų žmonių, žmonių... Kur taip skubi, kad prisivyti negalima? – kiek galėdamas švelniau užkalbino Adolis.

– Nei taip skubu, nei ką, bet jau pats laikas ir namo, – atsakė Melanija, iš jaudulio net prikimusi, nežiūrėdama jam į akis.

– Paspėsi, dar toli vakaras, galim trupučiuką pasivaikščioti, toks puikus oras, – pasiūlė Adolis numanydamas, kad tuo ją labai pradžiugins, nors anksčiau nebuvo tam linkęs.

– Kol pareisi, ir vakaras, kiek dabar čia tos dienos, – visa atgijo Melanija, net į akis išdrįso žvilgtelėti.

– Na nesakyk, dabar jau žymiai ilgesnė, – užeidamas jai iš dešinės paprieštaravo Adolis. Jie lėtai šalia vienas kito nuėjo gatve. – Nuo Kalėdų iki Velykų, žiūrėk, koks laiko tarpas praėjo ir saulė vis aukščiau ir aukščiau. Ir atšilo... Kad taip pastovėtų be lietaus, tai iki Velykų gerai pradžiūtų.

– Žinoma, kad pradžiūtų, dar visa savaitė. Pavasarį greitai džiovina, – sutiko Melanija.

– Tai sakai verbas pašventinai? – siekdamas iš jos rankos kačiukais pasipuošusios karklo šakelės, klausė Adolis. – Duok ir man kokią šventą šakelę parsinešti – nebuvau bažnyčioj.

– Sarmatą reikia turėti, – neva barėsi Melanija, leisdama jam nusilaužti keletą šakelių. – Juk tau čia pat bažnyčia, mes net iš kur ateinam.

– Nieko nepadarysi. Net toks posakis yra: „bažnyčia arčiau – Dievas toliau“, – nesigynė Adolis, – bet kad iš tiesų tų reikalų milijonai. Prie tavęs irgi turiu svarbų reikalą, Melanija. Už tai ir sutrukdžiau, – staiga jis rimtai prašneko. – Klausyk, ar tu labai kuom užsiėmusi dabar namuose?

– Na, be darbo nesėdžiu, – atsakė Melanija truputį nusivylusi, bet kartu ir susidomėjusi. – Pasakyti, kad taip labai esu užimta irgi negaliu. Darbuojamės kaip paprastai ir gana. Žinai, moterų darbo nematyti.

– O tu žinai, ko aš tavęs norėjau paprašyti? Ar negalėtum į pabaigą savaitės kokiai dienai ateiti pas mus? Žadu Velykoms pasidaryti alaus, paprašyti svečių, reikia su užkandžiais šiek tiek pasiruošti. Šeimininkę jau sukalbėjau, apsiėmė. Prašo pagalbininkės. Pas mus taip prastai susidėjo, kad galima sakyti nebeturim moterų. Merga taip staigiai susirgo, turėjau šiandien paleisti namo. Bala žino, gal ir negreit galės grįžti. Piemenei vėlgi pirštas ištvinko, nieko dirbti negali. Liko viena teta, bet ir jai nebus kada. Jau ir taip viskas ant jos vienos pečių paliko, vos spėja apeiti.

Melanijai iš tos laimės atrodė, kad ji pakilo į orą ir kybo kažkur erdvėje, nejausdama žemės po kojomis. Praėjo maža pauzė, kol ji vėl nusileido ir susivokė, kur esanti.

– Oje, kodėl ne, būtinai ateisiu, – sutiko ji visa nušvitus, – ir padėsiu, kiek galėsiu ir sugebėsiu.

– Apie tai nėra nė ko kalbėti, svarbu, kad sutikai, – atrodė, kad džiaugėsi ir Adolis. – Žinai, kad ne teta, aš pats nebūčiau taip gerai sugalvojęs. Sakiau paimsiu kokią iš miestelio. Bet žinai, įsileisk svetimą nežinomą žmogų, per tokį sujudimą visur atlapa, nerakinta. Jei kokia smaili, visur išlandys, išvilks ir justi nejusi.

„Kad jai Dievas duotų sveikatą“, – mintyse pagalvojo Melanija ir paklausė: – O šeimininkę jau parsivežei?

– Ne dar. Važiuosiu pavakariais, – atsakė Adolis. – Kad nori, važiuokim kartu, važiuodamas užvažiuosiu. Nespėjus Melanijai sutikti, pasitaisė: – Šiandien turbūt nebus kada. Gal rytoj anksti iš ryto, kai bus kiek pašalę, ne toks purvas.

Taip šnekėdami jie atėjo iki posūkio ir sustojo.

– Tai sutarėm, Melanija? Vadinasi, Didįjį ketvirtadienį, kai eisi iš bažnyčios, tai ir užeik. Jei į bažnyčią nemanai eiti, tai aš atvažiuosiu tavęs parsivežti. Gerai? – lyg norėdamas pasitvirtinti paklausė Adolis.

– A jau važiuosi, – purtė galvą Melanija, – ateisiu ir gana, gali būti ramus. Manęs nereikės kelis kartus prašyti.

– Ačiū, Melanija, labai ačiū, – padėkojo Adolis mandagiai, – man dabar vienas labai svarbus reikalas atkrito. O kad žinotum, kiek man dabar jų atsirado. O gal dar einam pavaikščioti? – pakvietė jis merginą ir jie apsisuko atgal. Taip jie nuėjo net iki kapinių, o Stasikė vis laukė. Eidamos namo mergaitės klausinėjo: – Stasike, ar lauki ko, kad čia stovi?

– Nagi prašė palaukti Melanija ir pati kažkur įstrigo. Ar nematėt? – aiškinosi ji.

– Ne, nematyti, gal į krautuvę užėjo ir užtruko?

– Ogi su Adoliu mačiau vaikšto, – atsiliepė kažkuri, – nesulauksi dabar tu jos greitai. Einam geriau namo su mumis.

– Ne, jau geriau palauksiu, kad pažadėjau, – nesutiko Stasikė, – bet ateity tai jau daugiau nebepasižadėsiu, jei taip daro, – lyg teisinosi ji prieš drauges.

– Stasike, vakare pas Zosinus susirinksime žiedo dalyti, – jau iš tolo prisiminusi šūktelėjo jai Onikė. – Nevėluok.

– O tu geriau užeik, kai eisi, gerai? – paprašė jos Stasikė ir pasistiebusi, kad toliau būtų matyti, pažvelgė ateinančios Melanijos. Berniokai praeidami irgi erzino: – Ko čia dabar stovi ant ežios kaip kurapka? Einam geriau kartu namo.

– Ar nematai, kad laukia ko? Matyt, susitarusi yra, kad parlydėtų?

– Žinoma, kad susitarus, – išdidžiai patvirtino Stasikė ir šie, neturėdami kaip prie jos prikibti, krizendami nuėjo.

„Tegu sau vaikšto, tegu vaikšto“, – kartojo mintyse mergaitė, vaikštinėdama sausu pradžiuvusiu takeliu vieškelio pakraštyje tai pirmyn, tai atgal, nenueidama toli nuo stulpelio. „Tegu vaikšto, svarbu kad be manęs. Kam man jie reikalingi? Ir su Melanija šiandien paskutinis kartas. Daugiau nė žingsnio su ja, nė kojos nekelsiu, kad ir į vestuves prašytų, dievaži nepasižadėsiu. Tik šiandien, kad taip susitarėm... O klausinėti irgi neverta. Kol pareisim, bus laiko, jei norės galės ir pati pasipasakoti, o jei ne – tesižino. Ar man ne vis tiek, kada sužinosiu? Nei čia bus nuo to geriau, nei blogiau. Pagaliau, kas man gali rūpėti apie juos“, – viską apsvarstė Stasikė, net ant širdies lengviau pasidarė.

Saulės spinduliai milijonais drugių mirgėjo ir virpėjo giedrame ir vaiskiame ore. Kvepėjo nuo žemės ir miškų kylantys garai, skleisdami gaivinantį sakų ir šviežios duonos kvapą. Pirmais pavasario garsais gurgėjo šalikelių grioviai, varydami vandenį į Dysnos žemumą, kurios jau didesnė dalis buvo apsemta. Kai baigs nutirpti sniegas miškuose, vanduo liūliuos iki pat kalno.

Ramiai snaudė ir šildė savo pilką švelnią vilnelę pagriovio karklų kačiukai, nejudinami nė mažiausio vėjelio. Saulės atokaitoje Stasikei pasidarė šilta. Ji atsisegiojo vatinuką, kaklaskarę įsigrūdo į kišenę ir, pasidėjusi ant takelio savo pirkinius, dar pasilaužė nuo griovio krašto gražesnių, daugiau išsprogusių karklo šakelių.

Pridėjusi jas prie šventintų kadagių puokštės, surišo iš naujo ir vėl sugrįžo prie stulpelio. Net nerimauti pradėjo, kai pagaliau pamatė ateinančią Melaniją. O dangau, ir vėl tas Adolis.

– Ar labai barsies, Stasike? – jau iš tolo buvo matyt, kaip švyti Melanija. – Nė nemačiau, kaip praėjo laikas, jau galvojau, kad neberasiu pačios.

– Ko čia bartis, kad taip susitarėm. Turiu laukti ir gana, – kaip galima rimčiau, nė į vieną nežiūrėdama, rišdamasi kaklaskarę ir segiodamasi vatinuką atsakė Stasikė.

– Štai kur ji pabėgusi, – stebėjosi Adolis. – Žmonės po visam po miestelį „spaciruoja“, o ji štai kur pasislėpė. Kaip gyvuoji, kaip sveika? Seniai nesimatėm, – klausinėjo Adolis, eidamas artyn kartu su Melanija.

– Sveika, gali nesirūpinti, – atrėžė ji pasipūtusi, nes jai atrodė, kad taip bus geriau. Tegul mato, kad ji ne tokia kaip visos ir jam nepataikauja.

– Sveika, bet kokia pikta. Kur buvai dingusi, kad niekada nebematyti?

– Kur dingsi? Kai nežiūri, tai ir nematai, – staiga ištrūko jai, bet susizgribusi ėmė raginti Melaniją. – Einam greičiau, užteks „farsinti“. Visi jau seniai išsivaikščiojo. Tuščias miestelis paliko, o mes ant vietos vakaro sulauksim.

– Na, neskubėkit taip labai, kas per striokas? Palaukit dar kiek, – draudė Adolis, – sekmadienis juk, ne darbą dirbsit parėjusios, o išsimiegoti visada suspėsit.

– Ne miegas galvoj, valgyti norisi, – paaiškino jam Stasikė.

– Gražios ir nevalgiusios, – juokėsi šis nenuleisdamas nuo Stasikės akių.

– Pats mažiau valgyk – irgi būsi gražesnis, – patarė Adoliui Stasikė.

– Ar tai dabar aš negražus?

– Gal sakysi, kad gražus?

– Ar pašėlo? Su Stasike šiandien išvis susikalbėti negalima. Kas atsitiko, kad tokia uparta, gal motina gerai verba išplakė?

– Kad nori, tai ir pats gali gauti, jeigu nesi plaktas?

Melanija nusijuokė.

– Gerai išperkim, aš palaikysiu, – tarė ji, kad net Adolis atšoko į šalį.

– O ką su jumis, tokios pasiutusios, visko galima tikėtis, bet geriau mes nesipykim, – taikiai kalbino jis vėl eidamas artyn. – Tokia šventa diena, nuodėmė pyktis. Netrukus reiks velykinės eiti, jau ir taip nuo Kalėdų griekų prisirinko.

– Kaip tik dabar galima, ta pačia proga išsispavedosi ir atpakutavosi... – vis rado kaip priešintis Stasikė. – O gal pats jau nutempei „ožį“, kad toks pabažnas?

– Man tai vieni juokai, čia pat per tvorą, bet pažiūrėsim, kaip jūs tempsit net iš Aukštasalio. Numanau, kad ne taip lengva bus.

– Oi, Adoli, ar negalėtum padėti, ką tau reiškia? – pamažu nyko Stasikės rimtumas.

– Samdykit piemenį, atgins pakluonėmis...

– Dėkui už patarimą, kaip nors susitvarkysim, nebe pirmas kartas.

– Juokas juokais, bet kur kiaušinius ridinėsim per Velykas? Nekviečiat manęs?

– Kam kviesti, pats ir taip atlėksi.

– Ne, tokią dieną negalima neprašytam. Nekviestas neateisiu.

– Negi nukęsi?

– Na, jei jūs neprašot, tai aš paprašysiu, – staiga visai rimtai tarė Adolis. – Prašom tada pas mus atsigavėti.

– Dėkui, Adoli, net būtinai, – neiškentusi nusišypsojo Stasikė.

– Bet rimtai prašau, Stasike, nesijuok, – matydamas, kad ji šaiposi iš jo, perspėjo Adolis. – Per Velykas prašau būtinai pas mus, štai abi su Melanija. Savo ir tetos vardu prašau. Ar dar niekur nesat pasižadėjusios?

Stasikė staiga prisiminė apie tą pasaulinį balių, apie tai, kaip ji rengėsi kamantinėti Melaniją ir net suglumo iš netikėtumo.

– Kokie niekai, – dar nežinodama, ar rimtai kalbama, ar juokais, neaiškiai atsakė ji, – niekas niekur manęs ir neprašė.

– Tai tada niekur ir nepasižadėk, jeigu kas ir paprašytų. Per Velykas – būtinai pas mus. Su Melanija mes jau susitarėm, o tu ar prižadi man?

– Nežinau, reikės mamos paklausti, jeigu leis? – nusprendusi pagaliau, kad nejuokaujama, nuleidusi akis nedrąsiai atsakė.

– Aš manau mama sutiks, juk kodėl ji turėtų neleisti? – svarstė Adolis. – Pirmą dieną po Velykų, po pietų būkite pasiruošusios, atvažiuosiu parsivežti. Galiu užtikrinti, kad nepasigailėsit. Bus daug jaunimo, muzika, galėsit smagiai praleisti laiką, aš nei vienai nepavyduliausiu.

Stasikė, kaip anksčiau Melanija, iš tos laimės nejuto savęs. Tik po gero laiko tarpo ji prisiminė, kad net nepadėkojo už kvietimą.

– Dėkui, Adoli, – pagaliau prisiminė ji, – jeigu tiktai galėsiu, – ak, kaip juokingai ji pasakė. Ji norėjo dar kartą pasakyti, jeigu tik leis mama ar dar ką nors panašaus, bet Adolis viską puikiai suprato. Suprato, kad Stasikė jaudinasi, kad pakviesdamas suteikė jai didžiausią malonumą, kad jos pasipūtimas – tai tik dirbtinis ir kad ji lygiai tokia pati ir lygiai taip pat dievina jį, kaip ir kitos mergelės. Jam to visiškai pakako, kad jis patenkintų savo puikybę.

14.

– Oi, mama, ką aš pasakysiu. Adolis į balių užkvietė per Velykas, – pasigyrė Stasikė motinai, vos spėjusi peržengti namų slenkstį. – Ar leisi?

Motina, atrodo, dėl to nelabai apsidžiaugė.

– Vieni niekai, ar jau pritrūko ką kviesti?

– Tai kas čia tokio, – ūmai išsigando Stasikė. – Mes juk pažįstami nuo senų laikų, kiaulė būtų, jei nepaprašytų. Ar aš ten juos apvalgysiu, ar apgersiu? Tik pabūsiu, pasišoksiu, vis tiek per šventes namuose nenusėdėsiu.

– Na, eik valgyti, – padėjusi ant stalo karštų kopūstų dubenėlį ir apkepintų bulvių lėkštelę pašaukė motina, nieko į tai neatsakydama. – Taip ilgai neparėjai, viskas baigia atšalti.

Stasikė, greitai nusivilkusi ir sudėjusi ant lovos šventadienius drabužius, su vienu apatinuku, tik prisidengusi skara pečius, klusniai atsisėdo.

– Tai kaip bus, mamute? – nusrėbusi iki pusės dubenėlio paklausė meilindamasi. – Aš dar niekur nei pas ką nebuvau baliuje.

Motina nusišypsojo.

– Čia ir visa bėda, vaikeli, – šalia prisėdusi paglostė ji dukters galvą. – Ar manai, kad man gaila? Kad kur kitur, pas bet ką čia Aukštasalyje, nė pusės žodžio nesakyčiau, bet pas tokius... Neverta nei galvos sukti. O dar pas Adolį... Reikia kuo toliau nuo jų...

– Kaip tai, mama? Kas čia blogo? – išplėtė akis Stasikė, net apie valgį pamiršo.

– Tu tik pagalvok, kas ten susirinks? – jau visai rimtai ėmė išvedžioti motina. – Bus ir klebonas, ir mokytojas, ir šiaip visa miestelio „panstva“. O kokia turtinga ir plati vien jo giminė. Aš manau, ir iš ūkininkų ne bile ką prašys. Kokių bus išsipusčiusių, pasipuošusių ponių ir panelių, o kaip gi tu atrodysi? Kaip pritapsi, kuo apsirengsi nei karto žmonėse nebuvusi? Nei valgyti tinkamai, nei sėdėti nežinosi kaip, tik apsijuoksi. O gal manai, kad tu ten labai reikalinga? Prašo tik dėl Melanijos, iš mandagumo, gal nebuvo kaip kitaip? Melanija irgi nenorės su tavimi visą laiką leisti, o jei pasitrauks kur, tai liksi viena. Man gaila tavęs, vaikeli, tas tik paminėjo dėl visa ko, o tu jau ir gadini širdelę.

Išklausiusi motinos, Stasikė pagalvojo, kad ji sako daug tiesos ir iškart atvėso. Argi ne taip panašiai buvo ir Užgavėnių vakarą? Tiktai Adolis truputėlį, o jau teta visai jokio dėmesio nekreipė į ją. O dabar irgi panašiai, kai pamatė, tai ir paprašė, ant griovio krašto. Jei nebūtų sutikęs, tai tiek ir tereikėtų, bet, nenorėdama to iškart parodyti motinai, dar bandė perkalbėti:

– Kai dėl apsirengimo, tai juk Barbė žadėjo pasiūti Velykoms.

– Teisybė. Ten šilkais šlamės, o ji su satinine, – jau pyktelėjo moteriškė. – Dar sakai kaip žmogui, tai ir klausyti nenori. Aš irgi esu nemažai svieto mačiusi, blogiau ir geriau gyvenusi, visko patyrusi, galėtum manimi tikėti. Jeigu nebūtų man tavęs gaila, sakyčiau eik ir pati įsitikink, ar aš teisingai sakau, ar meluoju. Bet kam to reikia? Geriau nė nebandyti, vis tiek yra ir bus mano teisybė.

– Gerai jau gerai, – dabar jau skubiai sutiko Stasikė. Nenorėdama pykdyti motinos paėmė šaukštą, – kad neleidi, tai ir nereikia. Galės sau važiuoti viena Melanija, tuščia jų...

– Ne dėl to, kad neleidžiu, bet dėl to, kad patariu, – pataisė ją motina pakildama. – Ar dar įpilti?

– Oi, ne, užteks, – atsakė Stasikė ir atstūmė tuščią dubenėlį. – O žinai, ką sugalvojau? Reikės prašyti Barbės, kad prie viso to dar pasiūtų baltą uždedamą apykaklaitę. Norėsiu užsidėsiu, norėsiu – be jos. Prie mėlynos suknutės labai pritiks. Nuo nosinių liko dar mazgojamo šilko gabalėlis.

– Galėsi paprašyti, – pritarė motina patenkinta, kad taip greitai pavyko perkalbėti ir įtikinti dukterį, – tik, man atrodo, kad ten labai mažai, gal net neišeis.

– Reikės paskui pažiūrėti, o dabar, mama, dar ko paprašysiu: leisk bent žiedo dalyti vakare pas Marelę.

– Parneši pieno, galėsi sau eiti, kur norėsi. Tik nebūk ilgai.

Stasikei buvo truputį gaila progos, bet ką padarysi. Su mama geriau jau nesiginčyti, vis tiek neperkalbėsi. Gerai dar, kad į kaimą išleido. Kai ateis Velykos, nebus kada liūdėti. Iš pat ryto bažnyčion prisikėlimo pamaldoms, paskui su nauja suknele į kaimą. Mizarų kieme sūpynes berniokai pastatė. Ten, tikriausiai, ir kiaušinius ridinės. O vakare jau neapsieis ir be armonikos...

15.

Sužinojęs iš Melanijos, kad Stasikė nežada būti, Adolis apsiniaukė.

Kokia velniava? Nė vienas iš jo kviestų svečių jam neatsakė, o čia, še tau, kad nori... Motina neleidžia… To jau per daug, tiesiog įžeidimas, kuo tad jį laiko? Pagaliau, tikriausiai, ne ta priežastis. Vėl koks užsispyrimas. Ir dar tokios piemenės, net pikta. Kažkaip visai nebėra nuotaikos ir gana. Be Stasikės viskas nebeteko ankstesnės svarbos... Jis prašė daugybę žmonių, giminių, pažįstamų, ruošėsi kaip įmanydamas geriau juos priimti, stengėsi, kad viskas būtų kuo gražiau, kuo įdomiau, kuo nepaprasčiau, taip, kaip dar niekur nėra buvę, o giliai širdyje jautėsi taip, tarsi jai vienai viską darytų:

– O kai pamatys Stasikė, – arba, – ką pagalvos Stasikė?

Jis iš anksto įsivaizdavo, kokį didelį ir nepaprastą padarys jai įspūdį visa ta prabanga, kurią jis per tą pobūvį buvo pasirengęs iškelti į dienos šviesą. Kaip ji žvalgysis didelėmis nustebusiomis akimis, į kurias sudėtas viso dangaus mėlynumas. Kaip ji, pripažinusi jo pranašumą, o savo menkumą, nuleis galvą ir daugiau nedrįs šokti jam į akis. Jis troško būtinai ją priblokšti, parklupdyti, kaip visas kitas, nors ir pats tikrai nežinojo, kodėl būtent to siekė. Negi tokia beribė būtų jo savimeilė? Jis taip uoliai tam rengėsi, ieškojo tinkamos progos ją užprašyti – o čia staiga jos ir nebus...

Adolis daug galvojo ir priėjo prie vienos išvados. Stasikė – turi būti. Suk devyni, jis nusileis iki to, kad nueis ir paprašys motinos pats. Tokia suteikta garbe galėtų didžiuotis ne tik našlė grytelnikė. Savo tikslo jis jokiu būdu neatsisakys. Stasikė ateis, pamatys jį visoje didybėje, po to gal bus ne taip ir įdomu. Greičiau nutrūks tas beprasmis žaidimas, į kurį paskutiniu metu jis giliai įsitraukė.

Didžiojo penktadienio vakare jis taip netikėtai pasirodė Jormantienės pirkutėje, kad ne tik Stasikę, bet ir pačią našlę apstulbino.

– Gero vakaro, – pasisveikino, sunkiai slėpdamas, kaip nejaukiai jaučiasi čia užėjęs. O kiek jis dairėsi iš tolo ir iš arčiau, kol pataikė momentą užeiti. Dieve, gink, kad niekas nepastebėtų, kad troboj nerastų svetimų, kad niekas nesuuostų, kad jis čia užėjo. Drigantą Kaštaną pastatė pačioj nematomiausioj vietoj.

– Gero vakaro, gero vakaro, – atsakė abi kartu, kiek susižvalgiusios. – Ak, kaip čia tamsta patekai, matyt, su kokiu dideliu ir nepaprastu reikalu? Prašom toliau į vidų, – mandagiai, net truputį išdidžiai pakvietė Jormantienė, pastebėjusi jo savijautą.

– Štai užsukau pro šalį, bet ne su kokiu reikalu, o su dideliu prašymu prie tamstos, – priėjo Adolis arčiau ir net pabučiavo jai ranką. Po to jis padavė ranką Stasikei, o ši buvo visa raudona kaip darže pražydusi pilnavidurė aguona. Adolis tai pastebėjo.

– Įdomu, koks gali būti prašymas? – truputį nujausdama kvietė sėstis moteris, – jeigu tiktai galėsiu, tai neatsakysiu.

Sėsdamasis Adolis vogčiomis ją apžiūrinėjo. Anksčiau, jei ir tekdavo kada susitikti, jis nekreipė į našlę jokio dėmesio, kaip ir į kitas kaimo bobas. Dabar, būdamas taip arti, susidomėjęs stebėjo lyg pirmą kartą matydamas.

Ji buvo vidutinio ūgio, balto gryno, galima sakyti, be raukšlių veido, juodų plaukų ir antakių, aukštos krūtinės, tiesios laikysenos – dar visai gražiai atrodanti moteris.

Į Stasikę nė truputėlio nepanaši. Akys tokios juodos ir taip išdidžiai ir tardančiai į jį žvelgė, kad jis pajuto gėdą, o jai pagarbą.

– Atėjau prašyti Stasikės kieman švęsti Velykų, kartu ir tamstos leidimo. Be jūsų sutikimo ji man nepasižadėjo.

– Kaip be reikalo tamsta vargsti, – nusistebėjo, o gal tik parodė, kad stebisi, našlė. – O aš jau maniau, kad dievai žino kas. Man atrodo, kad tokia viešnia visai neturi reikšmės, ar ji buvusi ar ne, – nusišypsojo ji ir Adolis pastebėjo, kad trečias nuo vidurio priekinis viršutinis dantis apvilktas auksu.

– Kiekvienas užprašytas svečias yra vienodai svarbus šeimininkui, – pareiškė Adolis, lyg kalbėtų su pačiu klebonu, pajutęs dar didesnę pagarbą auksiniam našlės dančiui, negu pačiai našlei.

– O aš galvoju, kad jums bus visiškai vis tiek, o vietoj to, kad ją išleisčiau, aš pati pasižadėjau.

Stasikė ūmai išplėtė akis ir didžiai nustebus sužiuro į motiną. Tokias pat akis Adolis tikėjosi pamatyti, kai Stasikė svečiuosis pas juos. Motina neleido nė išsižioti.

– Rytoj aš pati išeinu į Padvalkus kieman pas gimines. Negrįšiu abi dienas, o vieną trobą be žmogaus irgi palikti negaliu. Jei ne ta priežastis... Bet dabar jau jokiu būdu negalima, – pakartojo ji griežtai ir pyktelėjusi pažvelgė į dukrą. Stasikė, nesupratusi motinos ženklo, metėsi prie jos:

– Mamute, širdele, neik tamsta, geriau jau išleisk mane šį kartą, – taip švelniai ji prašė apsikabinusi, kad net Adolis nenustygo užstalėje.

– Na, iš tikrųjų, argi negalima viso šito kitaip sutvarkyti? – šoko ir jis prašyti taip nuoširdžiai, kad net Jormantienė susvyravo, bet tiktai akimirksnį. Adolio žvilgsnyje, kuriuo jis su užuojauta žvelgė į Stasikę, moteris pastebėjo tai, dėl ko labiausiai bijojo. Staiga ji pavirto į akmenį.

– Ne, jokiu būdu, – nukirto ji kaip kirviu. – Ar tu manai, kad tau svarbiau negu man? Tau dar visas gyvenimas prieš akis, pats gražumas, prisišoksi, prisisvečiuosi. Na, o aš gal jau kokie ketveri metai, kai nesimačiusi... Tu būsi nebūsi, o aš nenueisiu, ką pagalvos sesuo, giminės? Ką tamsta pagalvotum, jei nesulauktum savo artimųjų? – atsisuko ji į Adolį.

„Visi artimieji velniop, jei nėra to, ko reikia“, – pagalvojo įsikarščiavęs vaikinas, bet garsiai, aišku, to nepasakė. Jis buvo įsižeidęs, pakilo ir pradėjo ieškoti kepurės, rengdamasis išeiti.

– Labai gaila, labai gaila, bet jeigu negalima... – murmėjo jis ir, būdamas išsiblaškęs, niekaip negalėjo surasti kepurės, nors ši gulėjo visai čia pat, ant suolo. – Nieko nepadarysi, palauksim, gal kada kitą kartą bus patogiau, – pagaliau susiradęs kepurę priėjo jis prie Stasikės. – Labanakt, – ir spausdamas ranką pastebėjo, kad jos akys pilnut pilnutėlės ašarų. Didžiulių pastangų jai prireikė, kad nepravirktų. Adolis skubiai nusigręžė, padavė ranką motinai ir jos palydėtas išėjo.

Jau nuo balno jis žvilgtelėjo, kas dedasi viduje. Stasikė užsikniaubusi ant stalo, aišku, verkė. Taip trūkčiojo jos pečiai. Motina, stovėdama priešais, kažką piktai jai šnekėjo. Nuėjo tolyn ir vėl grįžo, pajudino už peties, palinkusi prie Stasikės. Kai Stasikė pasipurtė, lyg norėdama ją atstumti, motina staiga apsisuko, nuo kartelės nutraukė pantį ir užsimojo...

– Tegu tik pabando, – staiga įsitempė Adolis, pasiruošęs šokti nuo arklio, bet moteris nedrįso dukters mušti. Ji numetė pantį ant suolo, švelniai paglostė Stasikės galvą, pečius ir palinkusi pabučiavo ją į smilkinį.

Adolis tik dabar susizgribo, kad ilgai čia stovi, juk gali kas nors pastebėti. Paskui pasklis visokių kalbų. Timptelėjo pavadį ir iššoko iš tamsios kiemo kertės.

16.

Jormantienė, nors ir nebuvo niekam žadėjusi, bet lyg ir teisindamasi prieš Stasikę, išėjo šeštadienį vakare, prisakiusi jai kaip tvarkytis ir šeimininkauti namuose.

– Paršui, gink, dieve, nepaduok karštų bulvių. Būtinai žiūrėk, kad rytui būtų vakarykščių, o pietums – jau šviežių gerai ataušusių. Karvei, jeigu neši gerti kokių paplovų, gerai išgraibyk, kad nepatektų kokia vinis ar šiaip koks smailus daiktas. Brazdų plikyti nereikia. Kiekvienam kibirui užbarstysi kiaulinių miltų ir bus gerai. Jeigu kartais veršiuotųsi, nors terminas dar toli, ar karvutė susirgtų, nubėgsi pas Sokonus, patars, ką daryti. Jeigu kur eisi, nepalik žarijų ant prieždos, supilk vandeniu ir malkas toliau atimk į kampą. Ant durų uždėk spyną ir patikrink, ar gerai užsirakino.

– Ai, mama, kam visa tai sakai. Ar aš mažutė? Ar pirmas kartas, juk šeriu kasdieną, – neiškentusi nusijuokė Stasikė. – Ir su ta spyna...

Moteris nekreipė dėmesio į ją.

– Nesijuok, o daryk, kas pasakyta, – perspėjo ji ir, pabučiavusi dukterį, ramia širdimi išėjo.

Dievas žino, gal ji bijojo, kad Adolis dar kartą nesugalvotų užvažiuoti sekmadienį... Šiaip ar taip ji padarė viską, net suvaidino savo išvykimą, kad tik Stasikė liktų namuose. Bet ar tuo ji daug jai padėjo?

Visas tas paskutines dienas Adoliui devyni kipšai galvoje trepsėjo, nors iš šalies to nebuvo matyti. Jis uoliai, su įkarščiu, tarytum jam niekas daugiau nerūpėtų, ruošėsi svečių sutikimui. Ypač paskutinę dieną, Didįjį šeštadienį. Nuo pat ryto iki vakaro abu su bernu dirbo iki prakaito. Pirmiausia reikėjo iškraustyti kambarius, ištuštinti patalpas.. Reikėjo išnešti lovas, spintas, komodas ir kitus baldus, o į jų vietą sustatyti stalus ir suolus. Savų stalų net neužteko, teko skolintis, kuriuos parsivežė čia pat, iš klebonijos, o kiek dar trūko – iš mokyklos. Paskui dar reikėjo pasirūpinti ir svečių nakvyne. Tam reikalui klėtyje, kamaroje ir ant aukšto teko prikrauti storai šiaudų, sutaisyti atskirus guolius, sutempti patalus ir pagalves, kad svečiai, gerai pasilinksminę, turėtų kur ir gerai pailsėti. Arkliams tvarkingai sustatyti taip pat reikėjo paruošti tinkamą vietą. Kluone kaip kokiame turguje buvo pastatytos skersai ir išilgai užtvaros, o jei kartais arkliai netilptų, tai buvo palikta vietos iškinkytus pririšti prie ratų.

Nors ir ne rugius kirto, tačiau vakare po vakarienės, dar išgėręs porą stiklinių alaus, Adolis krito kaip negyvas. Išmiegojęs visą naktį ant vieno šono, pabudo tik tetos pažadintas prisikėlimo pamaldoms. Pasirąžęs iššoko iš lovos, užsitempė kelnes ir vienais baltiniais nubėgo prie šulinio praustis.

– Eik, pažiūrėk, kaip viskas išrodo, ar bus gerai? – paragino teta Adolį, stovėdama priemenėje ir paduodama rankšluostį, kai šis grįžo nusiprausęs.

Šluostydamas veidą, kaklą ir trindamas ausis jis paskui tetą įėjo į pirkią, o paskui ir į stanciją.

Adolis nepažino savo gryčios. Didesni ir mažesni, geresni ar blogesni vakar sugremėzdinti stalai dabar užtiesti baltomis staltiesėmis, papuošti mirtų šakelėmis, kaip vestuvėms. Ant stalų buvo tvarkingai išdėliotos lėkštutės, peiliai šakutės, aukštos piramidės su saldumynais, buteliai su degtine ir spalvotu vynu. Duoninės lėkštės su raikyta duona ir pyragais, ąsočiai alui, stiklinės ir maži stikliukai krištolu žėrėjo rausvos tekančios saulės spindulių apšviesti ir teikė iškilmingą jaukumą. Grindys buvo baltai iššveistos ir užtiestos šiaudiniais takeliais. Langai buvo uždengti lengvom kaip rūkas permatomom užuolaidom, o ant palangių sustatytos gėlės. Toks vaizdas galėjo kiekvieną sužavėti, ir Adolis buvo patenkintas.

– Na kaip? – paklausė teta, gal jau dešimtą kartą ką nors patvarkydama ant stalo.

– Man atrodo labai puikiai, – atsakė Adolis, atiduodamas jai rankšluostį ir atversdamas baltinių apykaklę, – bet čia jau daugiau jūsų, moterų, reikalas.

– Dabar užvalgyk ir lėk į bažnyčią, tik ten ilgai negaišk. Kai ateisi, reikės įleisti alaus, tuoj pasirodys ir svečiai, – vis ragino teta.

Pasipuošęs nauja pilka amerikoniška eilute Adolis išėjo. Atsistojęs bažnyčioje po viškom vyrų pusėje ne tiek meldėsi, kiek dairėsi į moterų pusę. Nei Stasikės, nei Melanijos nebuvo matyti. Melanija turbūt pramigo, vargšelė. Ji gerokai pavargo per šias dienas, bet užtat kaip padėjo. Stasikė, ko gero, negali palikti vienų namų. Ją prisiminęs Adolis nusišypsojo, o kad kas nepastebėtų besišaipančio bažnyčioje, skubiai užsidengė ranka burną. Dėl Stasikės jis turi mažytį sumanymą, bet vakaras dar toli... Kartą prisiminęs, jis negalėjo pamiršti nei Stasikės, nei savo planų. Jis svajojo, kaip ji jausis, netikėtai atsidūrusi šalia jo, visai arti, kai nebus pašalinių, bus tik jie, vieni du ir nebus pavojaus, kad kas pamatys. Tokios jo mintys padėjo greičiau sulaukti pamaldų pabaigos. Išėjęs iš bažnyčios jis dar ilgokai stoviniavo ir žvalgėsi į išeinančias moteris, nors teta buvo sakiusi negaišti. Jis dar ir dar kartą norėjo įsitikinti, ar tikrai nėra Stasikės.

Pagaliau jis grįžo namo, prileido alaus ir ėmė laukti svečių.

Pirmieji taip netikėtai atvyko tolimiausi Pabradiškiai. Dėdės su dėdienėmis ir vaikais, Adolio pusbroliai ir pusseserės. Net dvi kurmankos vienu metu įvirto į kiemą. Visi buvo seniai nesimatę, džiaugėsi susitikę, tik iš ratų išlipę apsikabinę bučiavosi. Tarp atvykusių buvo viena dar visai jaunutė mergaičiukė. Adolis net gerai nežinojo, kas ji tokia, bet aišku, kad giminaitė. Ir ją Adolis bučiuoja, kaip ir visas kitas moteris be išimties, o vyresnėms dar ir ranką. Tik spėjo už stalo susodinti vienus, o kieme jau kiti. Ir taip per visą šią nepaprastą Lobinių kieme dieną, kol užsipildė svečiais abu namo galai, gryčia ir stancija. Prasidėjo bėgiojimas, o kad sklandžiau aptarnautų svečius, Adolis liepė laikytis tokios tvarkos: bernui su pusberniu niekur nepasišalinti ir budėti visą laiką kieme, kad, kam nors atvažiavus, tuoj priimtų arklius, nukinkytų, pririštų ir pašertų. Piemenikei liepė padėti tetai prie drabužių. Dar vakar klėtyje prikalinėjo vinių aukščiau ir žemiau ir dabar ten kabino atvažiavusiųjų viršutinius drabužius, paltus, kelionės sermėgas, skaras ir skareles. Nusirengti padėjo teta, o piemenikė turėjo nešti į klėtį ir tvarkingai kabinti. Be to, čia buvo atneštas iš stancijos didysis veidrodis, kad nusivilkę svečiai galėtų susitvarkyti prieš sėsdami už stalo. Tetos palydėtus svečius jau sutikdavo pats Adolis. Jis juos visus savo nuožiūra sodino už stalo, prieš tai užgerdamas su jais į sveikatą alaus, ir atidžiai stebėjo, kokį katram daro įspūdį jo pasiruošimas.

Bet kuris čia nebus patenkintas? Alus, kurį vos spėjo nešti pivorius, nors ir buvo stiprus kaip dinamitas, tačiau buvo malonus gerti. Vyrai, tik paragavę po stiklinę ar kitą, toliau skanavo neraginami, kaip mat įkaušo ir jau bandė dainuoti. Klebonas ir tas tikriausiai gerokai patraukė. Jis sėdėjo stancijoj, krikštasuoly, per patį vidurį stalo, kaip Kristus su savo apaštalais paskutinės vakarienės metu ir sklaidydamasis rankomis virš lėkščių ir stiklinių pats vienas daugiausiai kalbėjo. Arčiau sėdintieji jam pritardami reikia nereikia pataikaujamai kvatojosi, kiti bandė kleboną pertraukti, idant patys ką nors pasakytų, treti ir visai nekreipdami į jį dėmesio dėjosi prie dainuojančių.

Vargonininkas kitame stalo gale svečius riebiais anekdotais linksmino. Vyrai garsiai juokėsi, o moterys, jei joms pasirodydavo per stipru, nuduodavo net negirdėjusios.

Dar gerokai prieš pietus kilo toks klegesys, kad nebuvo galima susikalbėti. Adolis, pamatęs, kad vyrai jau stipriai įkaito, nutarė įleisti antrininko, kad atsivėsintų.

Apie tai jis įspėjo pivorių ir pavedė jam žiūrėti, kad ąsočiai ir stiklinės būtų pilni alaus, nes jam nėra kada, važiuoja parsivežti Melaniją pietauti.

Kol bernas pakinkė į bričką Kaštaną, Adolis apėjo ir patikrino, kaip stovi arkliai. Kai kuriuos, smarkesnius, liepė atskirti toliau, o piemenikei įsakė pamelžti karves ir išleisti jas pakluonėn, kad pasivaikščiotų iki vakaro. Viską sutvarkęs sėdo į paruoštą bričką ir išvažiavo.

17.

Velykų diena – kaip pagal užsakymą. Per savaitę taip išdžiuvo, kad miestelio gatvės ėmė dulkėti. Moterys išsirengusios, vienomis bliuzėmis sėdi ant tiltelio, į sterbles mažus dar žindomus kūdikius susisodinusios. Sėdi nuleidusios į griovį kojas, kaitinasi saulutėje. Didesni vaikai jau basi ir vienplaukiai aptūpė pašalius, kiaušinius muša, ridinėja.

Atokaitoje taip šilta, jokio vėjelio, nors iš švarko išsivilk. Išvažiavus iš miestelio, papūtė stiprokas pietvakarys. Adolis sėdėjo be keputės, viena amerikoniška eilute apsirengęs. Jam nė trupučio nebuvo šalta. Alaus išjudintas kraujas jį stipriai kaitino iš vidaus ir jis nejautė to šaltoko pavasario dvelkimo. Jis nekantriai paragino Kaštaną ir, tik įvažiavęs į kaimą, jį pristabdė. Vaizdas čia toks pat, kaip miestelyje. Ant tiltelių sutūpusios bobos, gatvėje – basi vaikai.

Jau iš tolo girdėti, kaip Mizarų kieme klega jaunimas. Arčiau privažiavęs Adolis pamatė, kaip būrys mergaičių ir berniukų, apstoję sūpynes, rėkauja, o jose plevėsuoja du margi sijonai, kaip vėliavos per procesiją. Aukštyn, žemyn, aukštyn, žemyn. Pakilę iki skersinio balkio jie išsipučia visais palais, kokį akimirksnį pastovi taip erdvėje, kaip išpūsti balionai, ir staiga leidžiasi žemyn. Krisdami jie siaurėja, mažėja, o prie žemės visai subliūkšta, apsiveja apie kojas ir dingsta.

– Drąsios merginos, – kraipo galvą Adolis. – Iki pat skersinio išsikelia, ir jam pačiam rūpi išbandyti savo jėgą. Kadaise jis per skersinį net į kitą pusę persirisdavo, bet šiandien nėra kada jam pramogauti. Jis turi pilną trobą svečių ir jo pareiga juos užimti, juos linksminti, jais rūpintis. Ak, kaip kvailai viskas susidėjo, juk iš viso šito jis ir sau tikėjosi malonumo. Bet kantrybės, truputėlį kantrybės...

Kaštanas neraginamas pasuko į paežerę. Važiuodamas pro Jormantienės pirkelę Adolis nesivaržydamas pažvelgė į langus. Jis tikėjosi, kad jį iš ten turi kas nors matyti. Privažiavęs arčiau pamatė, kad ant durų kabo didžiulė kaip sūris spyna, ir Adolis sparčiau pavarė Kaštaną.

Su Melanija jis grįžo skubiai, niekur nesidairydamas. Tačiau tiek nuvažiuojant, tiek dabar visi jį spėjo pamatyti.

– Adolis su Melanija, – šį kartą pirmoji pastebėjusi perspėja Mortelė, – į balių važiuoja. Nors dabar visi jau žino, kad tas balius šiaip sau, tik šventėms, ne kokios vestuvės, tačiau visi, ypač merginos, ilgesingu žvilgsniu palydi nuvažiuojančiuosius.

– Didelio čia daikto. Kad mama nebūtų išėjusi, ir aš pati būčiau buvusi tame baliuje... – neiškentusi pasigyrė Stasikė. Binkių Janiotė tik prunkštelėjo ant viso kiemo.

– Eik, eik, ar ir tave prašė? – pasiteiravo bent kelios iš karto.

– Žinoma, kad prašė, ir dabar kartu su Melanija būtų parsivežęs, – išdidžiai patvirtino Stasikė, bet Jania vis tiek nenorėjo tikėti. Ji tik kreivai nusišiepė, lyg apie tai visai nevertėtų šnekėti.

– O kodėl ne, gal ir prašė? – nežinodamos, tikėti ar ne, bandė tvirtinti kitos. – Juk Stasikė nemeluos. Sulig tais žodžiais Janiotė vėl atsisuko.

– Na, Adolis ne toks jau kiaulystas, – kilstelėjusi antakį bei petį pagaliau sutiko ji. – Galėjo ir paprašyti... dėl Melanijos.

Stasikei pasidarė taip pasiutiškai pikta, kad net nesumojo, kaip atsikirsti.

– Šiaip ar taip, bet prašė mane, o ne tave, ot, – tiek tesugalvojo pasakyti, nes pyktis nebuvo praėjęs. Gerai pagalvojus, būta čia ko ant mergaičių pykti. Juk sakė Stasikė gryną tiesą. Bet vis dėlto, ko ta Janiotė prie jos kimba, netiki tuo, ką sako, o Stasikė nemeluoja. Kaip ten būtų, ją prašė ir, jei būtų galėjusi, būtų ten ir buvusi.

Ji pati nė nenumanė, kaip gražiai atrodė šiandien su ta savo nauja mėlyna suknele ir balta apykaklaite. Visos su rauktais, klostuotais įprastais sijonais, o ji vienintelė su suknele, nors ir satinuke. Kaip gerai, kad jos mamytė yra gyvenusi mieste ir šiek tiek daugiau už kitas bobeles nusimano tokiuose dalykuose. Visos draugės po kelis kartus sukinėjo, apžiūrinėjo, apčiupinėjo ir kitai vasarai pačios ketino tokias siūdintis. Be to, jei ne Stasikės mama, tai ir Barbė nebūtų sugalvojusi, kaip papuošti. Satinukė buvo ilga, stipriai raukta ir įveržta per liemenį plačiu, beveik per visą plaštaką platumo diržu. Ilgos rankovės pečiuose su klostelėmis ir suknelės angliška apykaklė labai tiko Stasikei. Na, o baltąją uždedamą ji sugalvojo todėl, kad namuose ant sienos kabo padidinta tėvo ir motinos nuotrauka, kur mama tokia jauna ir graži ir taip iškilmingai stovi šalia tėvo, kurio Stasikė visai neprisimena. Mamos juoda suknelė permatomomis rankovėmis buvo nuostabi su lygiai tokiu pačiu baltu „kalnieriuku“, kuris, kiek ji buvo girdėjusi, buvęs uždedamas.

Mėlynam fone Stasikės balta galvelė kaip papuręs debesėlis danguje, akelės kaip besiskleidžiančios pavasario žibutės, o vėjo nugairintos lūpos ir skruostai ir be „kvarbų“ buvo rausvi.

Visi šiandien kaip susitarę jai pataikavo. Tik viena Janiotė vaipėsi, staipėsi ir tikriausiai iš pavydo.

Ak, kaip smagiai ir greitai čia eina laikas, net valgyti nesinori. Jeigu ne gyvuliai, tai visai į namus būtų galima neiti, o dabar tik vienas trukdymas. Atėjo pietūs – lėk, o ir vakaras jau čia pat. Dar valandžiukė kita, o saulė, kaip pašėlus, taip greitai ritasi žemyn... Štai jau ji visai nebeaukštai, būtų pats laikas, kol dar šviesu, pasišerti gyvulius vakarui. Bet ar taip lengva išeiti, kai jau ir armonika atsirado. Jau pusė saulės už pušyno pasislėpė, o Stasikė vis neprisirengia: dar truputį dar truputį, bet vis dėlto reikia išeiti kartą, nieko nepadarysi.

– Onike, padėk man pareiti apsišerti, – kalbina ji Onikę. Pažada, tačiau tuo pat metu užgrojo armonika ir ji išėjo šokti.

– Tuojau, palauk minutėlę, – linksi ji galva pro Zosinuko petį, ir Stasikė nežino, laukti jos ar eiti vienai. Jai taip svarstant, kur buvęs kur nebuvęs prišoko Mizarų Jonis. Jis šiandien ypatingai ja domisi, vis stengiasi prie jos arčiau atsidurti. Bet ne jis vienas, o ir kiti šiandien dažniau negu bet kada į ją žvilgčioja.

– Stasike, eime šokt, – pakvietė jis, tačiau Stasikė tik galvą papurtė:

– Ne neisiu, einu namo, – atsakė.

– Ar pašėlai, ką sumanei, per patį gražumą?

– Aš gi ne visam, tik pasišersiu ir grįšiu, – aiškinasi ji.

– Tai gal tau padėti?

Stasikė trumpai pagalvojo, kad parėjus norėsis užvalgyti, persišukuoti plaukus, pavalyti suknelę, kuri truputį išsitepė, gal teks nusivilkti, pamanė – o čia bernas. Dar jo saugokis užlindus už spintos.

– Ne, nereikia, – nusprendė ji, bet šis vis peršasi:

– Kodėl jau taip, dviem būtų greičiau, o gal jau su kuo kitu susitarusi?

– Kiaulių šerti ir tai dar reikia su kuo tartis? Visai jau nusipaistei, – nusijuokė Stasikė ir nubėgo per kluonieną. Už klojimo takelis, juo iki ežero, o iš ten per pievą ir į namus.

Saulė jau nusileido, tik virš šilo skaisčiai raudonavo pašvaistė. Ryt, matyt, bus vėjuota dienelė, bet užtat šiandien – kaip pagal užsakymą. Iki pat vakaro saulė buvo tokia šilta, net ir jai nusileidus, su viena suknele nė kiek nebuvo šalta. Kaip vidurvasarį. Vėjelis vis silpnėjo ir silpnėjo, kol pagaliau ir visai nurimo. Kokios šiemet mielos ir gražios Velykos! O, kad ir antroji diena būtų nebloga.

Dingus vėjui, ežeras anksčiau nuėjo miegoti. Įmigęs jis toks paslaptingas ir tylus. Paviršiumi vos vos ritasi smulkutės bangelės.

Stasikė eina takučiu visai arti vandens ir, kiek paėjusi, sustoja. Ji niekada abejingai negali praeiti pro ežerą. Dabar ji nutarė pažiūrėti, ar šiltas vanduo. Aukštai atsiraito rankovę ir priėjusi iš lėto, atsargiai, kad geriau pajustų, merkia ranką net iki alkūnės į vandenį ir vėl ištraukia. Paskui, pasėmusi rieškučiomis kartą kitą, pilsto laistydama iš saujos į saują, kol pagaliau įsitikina, kad vanduo nėra šaltas. Jau beveik būtų galima maudytis, bet iki Sekminių dar net septynios savaitės, tačiau Stasikė nemano taip ilgai laukti. Jeigu tik pasilaikys šilta, ji ateis ir anksčiau. Nelabai ji pergyvena, kad vanduo bus nešventintas. Kiek kartų ji jau buvo mėginusi – ir nieko neatsitiko. Kas gali atsitikti, jeigu gerai moki plaukti? Štai antys ir žąsys plauko sau ir nardo per visą rudenį, kol užšąla vanduo. Pavasarį, vos nuleidžia, – jos ir vėl vandeny. Ir nieko...

Minutėlei susidrumstė vanduo, bet greitai susibėgo, susiliejo ir vėl virpa paviršiuje smulkutės bangelės. Ramiame vandenyje aiškiai atsispindi pakrantės alksniai, šilo medžiai, raudonas saulėlydis ir Stasikės balta galvelė.

Ji stebi save vandenyje ir mato, kad ties kakta labai jau pasišiaušę plaukai, matyt, nuo supimosi, o ant dešinio skruosto, netoli nosies, kažkokia juoda dėmelė. Padažiusi pirštą į vandenį, ji mėgina nutrinti, bet taip greitai jai nepavyksta. Ji dažo dar kartą ir dar kartą ir kiekvieną kartą gerai patrina, bet dėmė neišnyksta. Tada ji pereina į kitą vietą, žiūri palinkusi iš arčiau, kol įsitikina, kad ten nieko nėra. Tada, norėdama įsitikinti, grįžta į pirmykštę vietą ir vėl mato dėmelę, tik trupučiuką aukščiau. Netikėdama ji dar mėgina trinti ir tuo metu ties pat vandeniu pakimba nukritusi per petį jos kasa. Stasikei nepatinka, kad ji tokia susitaršiusi ir beveik išsipynusi, todėl atsitiesia ir pina ją iš naujo. Paskui pritūpusi dar ilgai maišo ranka šiltą ramų ežero vandenį, teliuškuoja, drumsčia smulkias bangeles ir vėl leidžia joms susibėgti.

Jai taip prie ežero besidarbuojant sudrėko kraštelis jos naujos suknelės ir neatraitotos rankovės. Kol parėjo iki namų, suknia išdžiuvo ir neliko nė ženklo, kad buvo sumirkusi.

Susiradusi slėptuvėje raktą ji atsirakino duris. Pasidėjo spyną taip, kad nereikėtų ilgai ieškoti, kai išeinant duris vėl reikės rakinti. Įėjusi į kambarį, tuoj priėjo prie veidrodžio: yra čia kokia dėmė ar ne? Vis dėlto ten nieko nebuvo, tik nuo trynimo buvo užraudęs skruostas ir ji, neskubėdama prie ruošos, apžiūrinėjo save veidrodyje.

Prie lango tarytum ir šviesu, bet pirkioje, už mūrelio, nieko nematyti. Stasikė niekaip negalėjo susirasti kasdienio sijono ir nuėjo ieškoti degtukų. Kai pasilypėjusi ant kaladžiukės ji užsiekdama graibė ranka ant kaptūro, išgirdo, kad kažkas atidarė ir uždarė priemenės duris. Ji greitai nušoko žemyn ir, uždegusi degtuką, pašvietė į duris, nes buvo aiškiai girdėti bruzdesys. Vos durys spėjo atsidaryti, degtukas jai iškrito iš rankų ir tuoj pat užęso. Gal ir laiku. Kitą akimirksnį ją jau apkabino Adolis...

Iš netikėtumo ir laimės ji tarsi sustingo. Stovėjo nekrusteldama, pastirusi, nesumodama, ką turi daryti, kaip elgtis. Nebėgo, nesipriešindama palinko, kai Adolis jos galvą priglaudė prie savo krūtinės.

Jis gerokai aukštesnis, stambus ir plačių pečių. Stasikė pradingo jo amerikoniško švarko atvartuose. Įrėmusi noselę į iškvėpintus krakmolintus baltinius giliai atsikvėpė ir užsimerkė iš malonumo.

Ji baukščiai, bet kartu švelniai ir nuoširdžiai prigludo, kad Adolis nedrįso jos pabučiuoti. Jis tik glostė jos plaukus, pečius, kurie vos juntamai virpėjo po nauja suknele ir vis stipriau glaudė prie savo plačios, tvirtos, pilnos švelniausių jausmų krūtinės. Jam irgi norėjosi giliai ir laisvai atsikvėpti. Jis tiesiog pavargo per visas tas dienas, belaukdamas šio momento. Pavargo nuo veriančių, įžūlių lyg ugnis svaidančių ponios vargoninkienės akių, nuo kantraus, laukiančio ir persekiojančio Melanijos žvilgsnio, nuo viso to baliaus triukšmo. Žodžiu, nuo viso, kas jį skyrė ir tolino nuo tos minutės. Dabar jis tarsi ilsėjosi, paskendęs Stasikės artume ir švelnume. O ką galvojo Stasikė?

Vos praėjo pirmasis, toks nepaprastas dar nepatirtas ir taip ją paveikęs jausmas, ji pabandė išsilaisvinti iš jo glėbio. Adolis nesipriešino. Jis paleido Stasikę ir stovėjo priešais šypsodamasis. Jis buvo toks puikus, su niekuo nepalyginamas, kaip koks ne šios žemės gyventojas, kaip koks dievaitis. Bent taip atrodė Stasikei, ir jai vėl norėjosi pulti į jo glėbį.

– Dieve mano, – sušnibždėjo ji atsitraukusi per žingsnį, – kaip tu čia patekai?

– Na, kas čia nepaprasto? – toliau šypsojosi, – užsukau sužinoti, gal kartais apsigalvojai? Gal kartais pavyko perkalbėti mamą, tai galėčiau parsivežti. Visi susirinko, linksminasi, o tavęs štai ir nėra...

– O, ne, – purtė galvą Stasikė, nežiūrėdama jam į akis, – mano mamos taip greit neperkalbėsi.

– Tokia griežta?

– Tokia griežta, – patvirtino atsidusdama.

– O gal važiuojam ir tiek? – šelmiškai žybtelėdamas akimis pasiūlė Adolis. – Mamos dabar nėra, nei matyti nematys, nei žinoti nežinos. Tai bent paūžtume...

– Oi, ką tu? Už jokius pinigus, – net nusigando Stasikė, – tuojau viską sužinotų.

– O ką jau padarytų? Juk nieko čia blogo.

Stasikė ir pati nežinojo, ką būtent už tai padarytų jai mama? Gal ir išpertų, nėra dyvų. Bet ar vien to bijodama ji nedrįso mamos neklausyti? Ne, čia jau kitas reikalas. Ji labai mylėjo savo mamą, iš mažens buvo įpratusi gerbti jos žodį ir savo neklusnumu nenorėjo jos skaudinti. Pagaliau juk ne ji viena, visi klauso savo gimdytojų. Tokia tvarka. Nors jai kartais ir norėdavosi pasipriešinti mamai, tačiau galiausiai viskas išeidavo taip, kaip mama ir numatydavo.

– Kaip ten būtų, mamos reikia klausyti ir tiek, – pasakė ji patylėjusi, taip rimtai ir svariai, kad Adolis nesusilaikė nesusijuokęs.

– Tokios piktos mamos aš neklausyčiau...

– O savo tetos argi tu neklausai?

– Kam man jos klausyti, juk ji man ne motina?

– O per Užgavėnes, atmeni, kai pasakė, kad negalima šokti, tai ir nešokai.

– Kaip gi? Juk aš dar ją pačią pašokdinau, ar jau pamiršai?

Stasikė prisiminė ir taip pat nusijuokė.

– Na, matai. Aš nieko neklausau, neklausiu jokių patarimų, viską darau taip, kaip pats sugalvoju, kaip man atrodo geriau. Turiu pasakyti, kad man neblogai sekasi, – mirktelėjo jis, prieidamas vėl prie Stasikės.

– Tai esi vyras, suaugęs vyras, tu turi savo protą, o aš...

– Bene tu jo neturi?

– O gal ir ne, juk man dar ir proto dantys neišdygo...

– Žinai, ką tau pasakysiu, kad tu tikrai esi neprotinga... – juokėsi Adolis ir jo balti dantys blizgėjo.– Kiekviena, bent kiek daugiau proto turinti mergina, važiuotų su manimi nors į pasaulio kraštą, ne tik į Pamūgę... O iš tavęs tik viena varnikė. Pagaliau nei sėstis nepakvieti...

– Vaje, sėskis Adoli, prašom sėstis, – pašoko Stasikė, – aš pagalvojau, kad tu pasirengęs tuoj pat grįžti namo, – teisinosi išsiblaškiusi.

– Ir tu kartu, – pagavęs ją už rankos Adolis pasisodino šalia. – O tavo mama iš tikrųjų yra per daug rimta, net griežta, o gal tik manimi yra tokia nepatenkinta? – nepaleisdamas jos rankos pasakė, – kažin, ką ji pasakytų, jeigu pamatytų mane čia dabar?

Stasikė numanė, kad bent jos tai tikrai nepagirtų. „Kaip toliau nuo jų“ – prisiminė mamos žodžius. „Tačiau ir pykti labai už tai irgi neturėtų. Kuo ji kalta? Adolis pats atvažiavo“.

– O kas, jei ji pasakytų tik „gero vakaro“?

– Ne, ne, tu taip nesakyk, – purtė galvą Adolis, – aš iš karto pamačiau, kad ji prieš mane yra nusistačiusi. Jai esant namuose aš niekad nedrįsiu užeiti. Bet negi mes dėl to negalėsime susitikti?

– O kodėl ne? – stebėjosi Stasikė. – Kaip iki šiol susitikdavome?

– Kvailystė. Tokie susitikimai – viena kvailystė ir daugiau nieko, – suraukė antakius Adolis, – nors būtų galima, jei tik tu norėtum.

– Nieko daugiau ir nereikia. Kaip susitikdavome, taip ir toliau susitiksime, argi neužtenka? – nežinojo nė ką kalbėti Stasikė, nors Adolio užuominos labai jau glostė širdį.

– Aišku, kad neužtenka, – staiga užsidegė, – bet gal tau iš tikrųjų nemalonu su manimi? Sakyk, tada aš jau geriau visai nelįsiu į akis.

Ak, kad jis žinotų, kaip jai dabar miela. Sėdėtų šalia jo visą gyvenimą, bet negi prisipažinsi, kad paskui, ko gero, dar pasijuoktų iš jos naivumo. Ką jis čia šneka, tai dar ne viskas. Sužiūrėsi, kas ir kada bernui ateina ant liežuvio, o dar tokiam Adoliui. Nereikėjo taip iš karto atsileisti. Na, užėjai tai užėjai, bet kabinėtis nėra ko ir, kai Adolis apkabino ją iš naujo, ji atsargiai, kad jo neįžeistų, juokaudama atstūmė ranką ir išvengė jo glėbio. Tačiau netrukus jis vėl uždėjo ranką jai ant pečių. Taip greta vienas kito sėdėdami, plepėdami ir juokaudami jie išsėdėjo gerą valandą, kol visai sutemo...

18.

Adolis grįžo nepaprastai pakilia nuotaika. Lyg atsiteisdamas už savo dingimą, jis kelis kartus iš eilės pašokdino ponią vargoninkienę ir, kiekvieną kartą padėkodamas, bučiavo jai abi rankas. Paskui, susiradęs Melaniją, nebeatsitraukė nuo jos visą vakarą, nebent, pastebėjęs kurią nuobodžiaujančią viešnią, pasišalindavo kokiai valandėlei, norėdamas ją užimti arba atlikdamas namų šeimininko pareigas. Kai tik likdavo laisvas, grįždavo tučtuojau prie Melanijos. Jis buvo toks smagus ir lipšnus, kad Melanijai, gal tik vienintelei iš visų svečių jo pasigedusiai, neatėjo į galvą net pasiklausti, kur jis buvo. Adolio dėmesiu ji negalėjo skųstis.

Adolio prašoma teta užleido Melanijai savo lovą už pertvaros ir nuėjo pailsėti. Kai paryčiui išsiskirstė svečiai miegoti, Adolis irgi atėjo pas Melaniją ir atsisėdo ant lovos krašto.

– Melanija, ar priimsi mane gulti? – klausė jis jau audamasis batus.

– Gulkis sau iš kraštelio, kaip nors išsiteksime, – sutiko ši, pasitraukdama arčiau sienos.

Ji gulėjo nenusirengusi, susidėjusi rankas už galvos, visą laiką atviromis akimis laukdama ir tikėdamasi, kad jis ateis. Pasisukusi į šoną patraukė iš po galvos pagalvę ir pataisė taip, kad daugiau atitektų Adoliui. Papureno, padaužė kumščiu, kad būtų putnesnė ir laukė pasirėmusi ant alkūnės, kada jis atsiguls. Nusivilkdamas švarką ir viršutinius baltinius, jis nežymiai ją stebėjo ir, keista, dabar ji pasirodė jam visiškai sava, lyg seniausiai čia gyventų, lyg būtų sesuo, motina arba žmona. Jis net nusistebėjo, kodėl iš tikrųjų ji nėra jo iki šiol. Taip mąstydamas ir gulėdamas šalia Melanijos jis nuoširdžiai šeimyniškai pasakojo, kiek turėjo vargo, kol vienus svečius išleido, kitus – paguldė, kaip suporino jaunimą.

– O Žilvičio Anelę su kuo paguldei? – klausinėjo Melanija, vis dar pasirėmusi ant alkūnės, – ši tarytum ir neturėjo per visą vakarą sau poros.

– Nagi su Pivoriniu Antanu. Tu nežiūrėk, kad jie taip vaizdžiai nesiglausto, bet Sekminėms žada jau vestuves kelti. Aš ir į pajaunius esu užprašytas. Jei nori žinoti, tik pamergę liepė pačiam išsirinkti. Važiuojam, Melanija?

– Tai tikrai stebina. Kad kas pasakytų, jokiu būdu netikėčiau, – stebėjosi Melanija, – Antanėlis kaip Antanėlis, bet Agnelė – tai dar visiškai piemenikė...

– O žinai ką? Mes irgi ilgai nebetrauksim. Aš dar turiu šiokių tokių reikalų, šį tą sutvarkyti ūkyje. Kada nors plačiau apie tai pakalbėsime. O jau po to vieną gražią dieną ir mes kelsime vestuves, – jau pusiau snausdamas pakuždėjo jis Melanijai ir greitai užknarkė. Krūptelėjo, matyt, ką susapnavęs, trumpam atbudo, paskui nusisuko nuo Melanijos ant kito šono, ir jau visai giliai įmigo.

O Melanija negali užmigti. Nuo alkūnės nuslinko ant pagalvio, vėl atvirto aukštielnika ir vėl žvelgė atvirom akim.

– Kaip paprastai viskas vyksta, – mąstė ji, – pasakė taip, lyg būtų kalbėjęs apie kasdienį paprasčiausią dalyką, darbą... Net neapsikabino...

Ne, jau šiandien ji visai neužmigs.

19.

Niekas negalėjo žinoti, ką yra sugalvojęs Lobinių Adolis. Kad jam rūpi Stasikė, aišku kaip dieną, bet kad ir Melanijai jis nenori nusidėti... Kai ateina sekmadienis, susidaro daug keblumų, ypač dabar, kai Stasikė nuo Melanijos atitolo. Kai jos būdavo drauge, tai jis visai laisvai, nekeldamas jokio įtarimo, ypač Melanijai, galėjo sau vaidinti, o dabar pabandyk viską suderinti. Na, bet jis netruko rasti išeitį. Jis dabar po mišių nebeprieina nei prie vienos, nei prie kitos, bet užtat tuoj po pietų dar su šviesa lekia pas Melaniją, ten išsėdi iki vėlumos, o grįždamas užsuka į kaimo vakaruškas. Irgi apgalvotai, kad nesukeltų įtarimo, nepastebimai. Iš pradžių – retkarčiais, vėliau – dažniau, kol pagaliau beveik kas sekmadienį. Aukštasalio merginos atgijo, sujudo. Tik pamanykit, kokia naujovė, Adolis tarp jų pradėjo sukinėtis. Matyt, jau su Melanija iširo „gešeftas“. Svarbu tik, į kurią dabar užmes akį... Kol kas visai neaišku. Jis dar neišskyrė nei vienos. Pašokdina, tiesa, visas: nuo kalvio Barbutės iki Šiaudžio Apolonijos. Tai su viena, tai su kita net pasėdi, pajuokauja, kol, pamažu prislinkęs, atsisėda prie Stasikės. Tada jis ima jos ranką, pasideda sau ant kelių, švelniai gniaužo ir glosto jos pirštus, o kai visi išeina šokti ir jie lieka ne taip pastebimi, jis glaudžia ją arčiau savęs ir taip pasėdi beveik nekalbėdami kokią valandėlę. Kartais jis ilgiau, kartais trumpiau užsibūna, bet, Dieve gink, nė karto neparlydėjo vienos Stasikės į namus. Tiesa, dviračiu vedinas, jis eina su visu jaunimu į tą pačią pusę, taikydamasis būti greta jos, bet jau palydi geriau kurią nors kitą, kokia tik pakliūva, net paežerę aplenkdamas. Bet Stasikei nesvarbu... Ji puikiai žino, dėl ko Adolis „įprato“ lankytis vakaruškose, ir to jai visiškai pakako. Taip dar geriau. Viena su juo likti ji privengė, prisibijojo. Kartą skiriantis Adolis jai pašnabždėjo:

– Stasike, būk žmogus, ateik trečiadienį pavakary prie Dysnos liepto, aš tau turiu kai ką svarbaus pasakyti...

Stasikė svarstė, eiti ar neiti, juk gerokai toli nuo kaimo, nuošalys, bet, kai sulaukė trečiadienio, tą dieną ji jau visiškai neabejojo. Tik laukė, kad greičiau ateitų vakaras ir kad tik nepradėtų lyti, nes visą dieną niaukstėsi ir niaukstėsi. Prieš saulės laidą visas dangaus skliautas apsitraukė tirštais debesimis.

Adolis šį kartą davė valią savo jausmams. Nuo jo glamonių, bučinių Stasikė tiesiog pavargo. O ką jis jai pasakė? Nepasakė jis nieko, užtat prikalbėjo daug meilių žodžių, kad jai ir į galvą viskas netilpo. Sudrumsta, apsvaigusi ji net džiaugėsi pagaliau išsiskyrusi. Bėgdama namo, jau atvėsusi pagalvojo:

– O jei sužinotų mama? O jei Melanija? Kaip ji drįsta taip daryti? Bėga susitikinėti slaptai, nors gerai žino, kad Melanija su juo jau tiek metų draugauja. Tikra begėdė... Na, bet tai buvo pirmutinis ir paskutinis kartas. Dabar ji apsigavo, galvojo, kad tikrai jis turi kai ką jai pasakyti... O jis tik bučiuoja ir bučiuoja... Daugiau jau niekada gyvenime, – prisiekė ji sau.

Tačiau kiek dar kartų ji buvo susitikusi Adolį slaptai ir viešai per vasarą ir per žiemą...

Taip nepastebimai ėjo laikas. Per uždūšinę Stasikei jau visi aštuoniolika suėjo, ir ji visai nebe ta, kokia buvo pernai. Ji jau visko patyrusi mergina. Dabar jau žino, ką reiškia mylėti, ką reiškia mylimo žmogaus apkabinimas ir bučiniai. To ją išmokė ne kas kitas, o visų išsvajotas Adolis.

Ir laukti, atrodė, jau visai paprasta. Dar taip neseniai ji stebėjosi Melanija, o pati štai jau visi metai laukia ir nė už ką. Kaip niekur nieko. Sekmadienis nuo sekmadienio, susitikimas nuo susitikimo. Kai kartais ir nemažas laiko tarpas praeina nesimačius, jai laukti visai nesunku. Ir tas laikas taip greitai bėga, ir tos dienos tarytum gražesnės, ir tas darbas daug malonesnis, lengvesnis apie Adolį galvojant. Taip laukti galima visą gyvenimą, svarbu, kad žinai, nors retkarčiais gali su juo susitikti. Būna valandėlių, kai Stasikei suskausta širdelė, kai ji mato Adolį kartu su Melanija. Tada jai kyla kalnai klausimų ir abejonių.

Abejonės... Kodėl, pavyzdžiui, su Melanija viešai vaikšto po miestelį ir lanko jos namus, o su ja susitikinėja tik slaptai, pakluonėmis, kad niekas nepastebėtų ir nesužinotų. Iš pradžių ir jai pačiai taip net geriau atrodė – kad mama nesužinotų. Tačiau, kas čia gero, kokia čia gali būti draugystė? Jeigu ji iš tikrųjų Adoliui rūpi, jeigu tiesa, ką jis jai vis šneka, taigi jis žino, kur ją galima rasti. Mama nenusuktų jam galvos, jei užsuktų kartą kitą. Bet ne čia priežastis. Adolis, matyt, galvoja viena, o sako visai kita. Dievai žino, kokie jo planai, kodėl jis drumsčia Stasikei ramybę? Gal geriau buvo su juo visai neprasidėti... Gerai sakė Jania, kad Adolis stačių velnių prisirijęs, ar dar galima iš jo ko gero tikėtis? Juk ir Melanija nėra tikra dėl Adolio. Stasikė jau seniai pastebėjo, kad tarp jų kažkas ne taip. Ir sau nelinkėjo tokios draugystės. O va, pati ėmė ir įklimpo, kaip ir Melanija.

Svarstys, abejos Stasikė, o susitinka su Adoliu, ir vėl saldžiai svajoja, laukia. Pamatys jį su Melanija – ir vėl kremtasi. Motina jau rimtai susirūpino, matydama dukterį tokią nerimastingą. Prisispyrusi ėmė klausinėti, bet Stasikė išsigynė ir tvirtai nusprendė – baigti viską kartą ir visam laikui. Dar dabar pats laikas, kol niekas nieko nežino. Neduokdie, suuostų Janiotė, tai tiek paskleistų apkalbų, kad nebūtų kur akių dėti nei prieš Melaniją, nei prieš motiną, nei prieš žmones. „Kaip toliau nuo tokių“ – prisiminė Stasikė mamos žodžius, ir tvirtai pasiryžo pamiršti Adolį visiems laikams. Tik ar ji bus tokia tvirta?

20.

Tai bent naujiena. Zosinas jau antrą sūnų į Ameriką išleidžia. Pasilieka tik vieną Marelę prie savęs, o kai broliai ten įsikurs, išleis ir ją. Kaime vien apie tai ir tekalba. Daugiausiai stebisi vyresnieji, visaip spėlioja ir sprendžia.

– Kam tos Amerikos, ar negalima ir čia gyventi? Pusantro valako žemės, beveik visa ariama. Dar rėžis Padysnio lankų pašarams. Su protu ir čia neblogai galima verstis. Dabar ką veiks seniai be sveikatos su viena mergele pasilikę? Ten jaunikaičiai trankysis po juodus fabrikus, lenks nugaras fabrikantams už dyką. Juk ten irgi niekas atkišęs neduoda, o čia seniai vargs nepajėgdami.

O jaunimui kas? Viena tik rūpi: ar kels išleistuves taip, kaip Petrui? Kai Petras važiavo, Stasikė dar visai maža buvo, o dabar ir jai gali tekti išleistuvių pyrago, bet kur tau. Apie išleistuves šį kartą negali būti nė kalbos. Kai aną leido, tai amžiną atilsį Zosino motinėlė mirdama aukso buvo gerokai palikusi, o jau šitą išleisti bus kur kas sunkiau. Tiesa, pusę pinigų atsiuntė Petras, bet kad antra tiek sutaisyti teko ir savo sutaupas atiduoti, ir skolinti, ir nuomą už žemę net už penkerius metus iš karto atsiimti. Gerai dar, kad gavo tokį pasiturintį arendininką.

Alaus pasidarė tik trupučiuką, pasiprašė tik artimesnius kaimynus, bet jaunimas ir neprašytas susirinko išlydėti. Atsinešė armoniką, šoko klėtyje visą naktį, o ryte su maršu lydėjo iki pat kaimo galo.

Antanukas sujaudintas, su visais draugais, net mergaitėmis atsisveikindamas kryžkelėje pasibučiavo ir nesivaržydamas šluostėsi ašaras. Marelė su motina raudojo balsu, net tėvas braukė rankove akis ir kramtė ūsus. Nieko nepadarysi, kartą nuspręsta, reikia važiuot į Ameriką ir tiek. Ten nei kariuomenės, nei karo – tik doleriai, auksas, laimė ir gyvenimas.

Už kokio mėnesio, dar gerokai prieš šv. Jurgį, atsigabeno mantą ir arendininkas. Net penkiems metams. Ir Sališkiai vėl turi kalbos.

– Kažin, iš kur ištraukė? – teiraujasi vieni kitų, ir ypač įdomaujasi artimesni kaimynai. Nori kuo daugiau sužinoti. Ir ne dyvai, juk teks gyventi greta tiek metų, kad tik būtų galima sugyventi. Kad nebūtų koks mušeika, girtuoklis ar šiaip koks nesąžiningas žmogus.

Iš pirmo žvilgsnio naujakurys padarė visai neblogą įspūdį. Šitiek atsivežė mantos... Gal kokį trisdešimt „kurmankų“ ir dar kelias uores šieno, kai tuo metu Sališkiai jau nuo vidurio žiemos vien šiaudais šeria.

Arkliai staininiai, karvės išsišėrusios, o kiek javų! Kiemas maišais užverstas, sėklos per akis, kai vietiniai kasmet stokoja. Karvutės net tik saujos miltų, bet ir padoraus pašaro nematė. Pavasarį išėjusios į ganyklą vėjo pučiamos svyruoja, o arklius sunku prikelti ant kojų pavasario darbams.

Iš visko buvo galima spręsti, kad žmogus ne pašlemėkas, turbūt darbininkas, stropus, gal ir labai neblogas bus kaimynas. Taigi Saplys nieko nelaukdamas skuba arčiau susipažinti.

Mato – žmogus visai paprastas, nedidukas, dargi truputį raišas. Žmona jo irgi tokia pati, padžiuvusi moteriškaitė, bet vaikai net keturi ir visi suaugę.

– Štai kur šuva pakastas... Nors pats šeimininkas sveikatos ne kokios, galvą, matyt, turi gaspadorišką. Šeimyna sava, nesamdoma, niekur „lišnos“ kapeikos nereikia išmesti, pagaliau ar galima lyginti, ką daro svetimas, o ką savas? Du vyrai ir dvi merginos – žmonių pakankamai visiems darbams ūkyje nudirbti, tai kaip nebus turto? Per svetimas žemes eina, metai vienoj vietoj, metai kitoj, nei tau rūpi tą žemę prižiūrėti, nei svarbu ruošti tolesniam laikui. Ką išpešei per vasarą – tai ir tavo, o kiti metai – kiti lapai, – svarsto apie savo naujuosius kaimynus pypkę rūkydamas, po žodį kitą su žmogeliu persimesdamas ir po vidų apsidairydamas Saplys.

Na, štai ir viduje: ir „šėpa“ graži, ir komoda nauja, net keturių stalčių, lovos gražiai užtiestos raštuotomis kapomis, o ir pagalviai balti pūpso. Sieninis laikrodis – ot gražiai muša valandas. Jau kelis kartus suskambėjo jam čia besėdint. Kiekvieną kartą jam suskambant Saplys nutraukia kalbą, klauso ir kraipo galvą: kaip bažnyčioj pamaldoms – din dan, din dan...

Visko žmonių turima, kaip kokie ūkininkai, dar ir stambūs ūkininkai, o ne nuomininkai. Visa tai dėl to, kad žmogelis gaspadarnas, o šeimyna darbšti.

Iš kur Saplys galėjo žinoti, kad jų pačių tik vienas sūnus ir duktė dar piemenikė, o kiti du, vaikinas ir mergina, – samdyti žmonės. Kai tai paaiškėjo, visi net susirūpino: „Kaip gi tas žmogelis mano verstis? Mokėti už žemę tokius pinigus ir dar samdiniams tiek, tai iš kur gali būti tokios pajamos?“.

– Nusimaus jis kelnes toje Zosinynėje, – net juokėsi kiti. Tačiau tie, kurie nenorėjo išjuokti žmogaus, irgi gūsčiojo pečiais stebėdamiesi. Tiesa, žemės geras šmotelis. Esant palankiems metams duonos galima tikėtis iki soties, taip pat sėklos. Tačiau išmokėti tokius pinigus – nebus lengva. Atėjo ruduo, ir visi pakeitė nuomonę.

Darbštumu niekas su juo negalėjo lygintis. Iš pat pirmų dienų arendininkas ėmėsi darbo. Dirbo kaip sau. Kartu su Zosinu apsitvėrė tvarkingai tvoras, užlopė daržinės, kūtės ir gyvenamosios stogus, iškuopė šulinį ir uždėjo naują rentinį. Net į ąžuolą, kuris augo už daržinės, įkėlė senas akėčias ir paruošė gandrams lizdą. Tą patį pavasarį įsikūrė jauniklių pora.

Kai prasidėjo laukų darbai, tai žmogelis su visa savo šeimyna – pirmasis į laukus, paskutinis į namus. Pas jį niekas nesuvėlinta: ir žemė paruošta laiku, ir apsėta, ir nuravėta, nupjauta ir suvežta. Nei šienas, nei javai lietaus lašo nematę, sausi kvepėjo daržinėje. Vasara nebuvo giedra, o dar užėjus „septyniems broliams miegantiems“, Sališkiai nemažai supūdė šieno laukuose. Jei buvo reikalas, tai žmogelis net sekmadienį nepatingėdavo išeiti į laukus ir išgelbėdavo derlių nuo lietaus. Ir daržai namuose, ir javai laukuose, ir net sodas, kuris tiek metų išstovėjęs be vaisių, dabar, gerai patręštas ir apžiūrėtas, vėl gausiai užderėjo. Tik raudonuoja ir baltuoja paramstytos šakos.

Sališkiai ir vėl stebisi – kokios dar reikia Amerikos? Nenori patikėti, kad tai sunkaus, sąžiningo darbo vaisius – ne kitaip, kaip pats aitvaras padeda. Tačiau kai reikia pasiskolinti kokį litą, nebijo, kad tai nelabojo atnešti pinigai.

21.

Taip vyresnieji sulaukė pavyzdingo padoraus kaimyno, o jaunimas – net trijų jaunuolių į Antanuko vietą. Vakaruškose berniokai į naują merginą žvalgosi, o merginoms, žinoma, vaikinai rūpi. Samdytas bernelis mizernas, nelabai vilioja, per daug jau žemo ūgio, nors plačių pečių, kaip tikras vyras. Kadangi veidas naujas, žmogus svetimas – jau ir tai įvairiau...

Užtat antrasis – tai „citė“, ne vaikinas. Ir ūgio reikiamo, ir gražių akių, o plaukai juodi kaip varno. Tokių Aukštasalyje nėra nė vieno. Visi tokie šviesūs, geltoni ir blozni kaip viščiukai. Bet jau šis vyras... Yra ir į ką pažiūrėti. Ir pats jaunikis. O vardas jo Zenonas. Tik pamanykit, koks įdomus, neįprastas, tarsi tyčia jam sugalvotas. Su tokia išvaizda ir tokiu vardu pasirodęs vakaruškose tarp merginų sukėlė nė kiek ne mažesnį sujudimą, kaip kadaise Adolis savo pasirodymu. Pamanykit, dar yra sviete ir daugiau tokių puikių vaikinų. Ne vien Adolis.

Jis ir dviratį turi, ir raitas ant Juodbėrio driganto jodinėja, o kaip gražiai vis apsirengęs, o koks balsas ir kaip gražiai šokti moka. Toks nepuikus, draugiškas, paprastas. Visi kaip mat prie jo priprato, jau vardu vadina.

Tik Stasikei neteko su juo arčiau susidurti. Jau geras laiko tarpas praėjo, kai ji niekur nesirodo, stengiasi pamiršti Adolį. Į bažnyčią – ir tai retkarčiais, namo eidama stengiasi būti vis būryje ir niekur nesižvalgo, o jei netyčia iš toliau pastebi Adolį, iš anksto nusisuka ir praeina pro šalį, lyg jo visai nebūtų pastebėjusi. O Adolis jos tykoja vienos. Ją matydamas būryje neprieina, į namus taip pat neužsuka. Stasikė pamažu baigia atprasti nuo susitikimų, bet į vakaruškas eiti bijo, dar nepasitiki savimi.

– O jei jis ten bus? Jeigu vėl prieis? Ne, geriau neiti, geriau dar palaukti.

Bet iš Onikės ji viską žino, kuo jaunimas gyvena, nors ir nesilanko vakaruškose: ir kas buvo, ir kas grojo, kas su kuo šoko, kas ką lydėjo.

– Ar Adolis? – nenujaučia ji, kas rūpi Stasikei.

– Buvo ir Adolis. Bet nėra jo ko skaityti už vaikiną. Jis visada nei šioks, nei toks. Čia pasirodo, čia vėl išeina. Nei jis šoka, nei dainuoja. Betgi Zenonas...

Ir vėl tas Zenonas. Visos kaip susitarusios išvien jį giria. O ir Onikei jis vis gale žodžių.

Ji tiek prisiklausė apie jį, kad neiškentusi išsirengė vieną subatvakarį, tvirtai pasiryžusi, kad, jei tik ateis Adolis, neprisileisti jo nė artyn. Jau ir taip kiek linksmybės neteko per jį. Kiek dar reiks gedulą nešioti? O jis galbūt nė trupučio nesuka sau galvos? Juk norėdamas galėjo nors kartelį užeiti, nors kartelį. Ak, kaip gerai, kad rado savyje jėgų nuo jo pasitraukti.

Pasipuošusi savo nauja satinine, po ilgos pertraukos Stasikė ir vėl – vakaruškose.

Naująjį Zenoną ji jau keletą kartų buvo mačiusi, bet, užsiėmusi savo širdies reikalais, nelabai juo domėjosi. O dabar, taip apšviesta draugių ir ypač Onikės, ji vakaruškoje nepastebimai iš tolo jį stebėjo.

Tiesa, vaikinas – kad nėr žodžiui vietos. Ji pabandė sulyginti Zenoną su Adoliu. Kiekvienas savaip puikus, bet kam tas palyginimas? Mintyse šypsodamasi pagalvojo, kad jeigu kas paklaustų, katras iš juodviejų būtų tinkamesnis jai į vyrus, ji net nežinotų, katrą rinktis. Kas tik nešauna jaunai mergaitei į galvą? Gerai, kad taip surėdyta, minčių nieks negali girdėti. Stasikė tik nusijuokė širdyje iš tokių nesąmonių ir vėl pažvelgė Zenono pusėn.

Zenonas ją pastebėjo: „Iš kur ta mergaitė, kad iki šiol nematyta?“. Sališkes jis tarytum visas spėjo pažinti. Ne kitaip, kaip kokia viešnia, o pagaliau tai neturi reikšmės. Svarbu, kad mergina kaip rožė, o toliau savaime viskas paaiškės.

22.

Stasikės ir Zenono draugystė prasidėjo iš pirmo pamatymo. Kada ir kur ją besutikdamas Zenonas nepraeina pro šalį. Miestelyje, jei ne po pamaldų, tai vėliau, važiuodamas namo, privijęs nušoka nuo dviračio ir juo vedinas eina pėsčias šalia jos iki kaimo – ar ji būtų būryje, ar viena.

Iš karto mandagiai prakalbindamas „jūs“, bet netrukus ir tiesiai vardu. Koks čia gali būti „jūs“, „tamsta“, Zenonas – ir viskas. Nuo to jie pasidarė lyg artimesni. Jis netrukus, suradęs progą, ir namuose apsilankė, o, kartą užėjęs, pasidarė nuolatinis svečias. Zenonas užeina ir į vakaruškas jos nusivesti, ir, iš ten parlydėjęs, dar į namus užsuka. Daug kur buvęs, visokių žmonių matęs – turėjo daug ko įdomaus papasakoti.

Įžengė Zenonas į Stasikės gyvenimą iš karto, kaip savas artimas žmogus, nesukeldamas jai jokių abejonių.

Ne vien tik jai, bet ir motinai jis buvo priimtinas. Nors jis Saloje žmogus naujas, mažai žinomas, motina nedraudžia su juo bendrauti, lankytis jam namuose. Maža to, ji net patenkinta jų draugyste, apie kurią šurmuliuoja ir Aukštasalio jaunimas. Vakaruškose drauge, miestelyje drauge... Per šv. Onos atlaidus nė viena mergaitė nuo savo mylimo negavo kermošavos tiek, kiek Stasikė nuo Zenono. Ji tiesiog neturėjo kur dėti, o jis vis perka ir krauna jai į glėbį.

– Zenonai, – įraudusi iš laimės ji kartojo. – Nesikraustyk iš proto, nepirk, kur aš tą viską padėsiu? –pažvelgė Stasikė į jį dėkingomis akimis. Jo akys blizgėjo, buvo linksmas ir džiugus tarsi apsvaigęs.

– Kur nori dėk, bet nuo manęs priimk, – sukuždėjo jis pasilenkdamas Stasikei į ausį, ir užsegė jai ant kaklo dailų smulkutį, blizgantį lyg tikrą auksinį retežėlį. Ji priėmė giliai sujaudinta, tačiau greitai išbėgo iš šventoriaus, kad išviliotų Zenoną. Pirkimui atrodė nebus galo.

Stasikė buvo pakylėta. Neturėdama kaip nešti, saldainius išdalijo draugėms. Net Janiotei nepagailėjo, nors ji ir šaipėsi iš judviejų. O ši nė motais – stovi sau ir kremta.

Kokia nepaprasta buvo diena! Stasikė nepamirš jos visą gyvenimą. Ne vien dėl saldainių ir retežėlio. Tada jie dar ir Adolį sutiko, taip seniai nematytą, beveik pamirštą. Ji norėjo, kad jis pamatytų ją tokią laimingą. O išdygo jis visai netikėtai, kai tik Zenonas nubėgo pasiimti dviračio.

– Stasike, – pašaukė Adolis ir tuoj pat atsidūrė priešais. O Dieve, kas su ja tada pasidarė? Visa jos puikybė, visa linksmybė, visa drąsa iškart išgaravo, kaip koks kamparas. Ji tik kartą išdrįso pažvelgti jam į akis. Matyt, ji pažvelgė taip, kad Adolis viską suprato. Stasikė nuleido galvą ir taip be žodžio – nei gyva, nei mirusi išstovėjo, kol grįžo Zenonas. Net atsikvėpti nedrįso, o jau širdis taip plakė, kad, ko gero, visi miestelyje girdėjo, ne tik Adolis.

Kaip paskui gailėjosi ji tokio savo elgesio. Bet kaip atitaisysi, negi bėgsi paskui, kad ką pasakytumei Adoliui? Tik pasirodžius Zenonui Adolis skubiai pasišalino, kaip koks vaiduoklis, nepastebimai įsprausdamas Stasikei į ranką kažkokį mažą daiktelį. Ji iki pat namų nežinojo, ką turi rankoje. Nedrįso pažiūrėti, kad nepamatytų Zenonas. Kai pagaliau liko viena, alpstančia širdimi atgniaužė saują. Ten spindėjo plonutis mėlyna akute gryno aukso žiedelis...

23.

Taip Stasikė vieną ir tą pačią dieną gavo bent dvi dovanas ir nebežinojo, kurią iš jų labiau branginti. Dažnai ji atidariusi dėžutę pakilnoja savo „brangenybes“: pasikabina ant kaklo retežėlį, užsimauna žiedelį. Kaip stebėtinai jis tiko ant piršto, kaip gražiai atrodė iš toliau ir iš arčiau pažiūrėjus. Tiek ir pasidžiaugia niekam nematant. Viešai mūvėti nedrįso, nes po šiai dienai motinai nieko nesakė. Nors žiedelis ir buvo paslėptas, tačiau Stasikei jis teikė daug džiaugsmo. Jai iš galvos neišėjo tas susitikimas ir tokia netikėta, nepaprasta dovana. Na, Zenonas tai Zenonas atlaidų proga, kaip ir kokia kermošava ir tiek, betgi čia Adolis ir dar žiedas? Ką jis galvoja, ar tuo nori parodyti, kad jos nepamiršo? Aišku, ir negalėjo pamiršti, juk tiek kartų bučiavo, bet tas žiedas turėtų reikšti ką nors daugiau. Kad ir kaip svarstė Stasikė, jai atrodė, kad turi įvykti dar kažkas nepaprasto. Ji ir vėl laukė, laukė nekantriai, diena iš dienos, nuo sekmadienio iki sekmadienio. Laukė to nepaprasto įvykio, laukė Adolio, tačiau jis ir vėl nesirodė. O Zenonas buvo arti, nuo jos beveik nesitraukė.

Taip praėjo dar viena mergautinė Stasikės vasara. Šiemet, per Uždūšinę, jai suėjo devyniolika... Kaip ilgai ji laukė to laiko, kai skaitysis mergina, kaip svajojo apie tai ir kaip iš tikrųjų neilgai jai teko mergauti.

Užgavėnių vakarą Zenonas apsilankė su piršliais, užgėrė jos žodį, o per Sekmines – jau judviejų vestuvės. Kaip mat prabėgo vasara, o ir žiema netruko praslinkti. Tiesa, jie daug važinėjo su Zenonu vakarais, taip pat iki pervažos, iki Aleksandrijos tilto, iki Navikų miškelio, bet viskas buvo kažkaip nebe taip ir gana.

Tada ten buvo Adolis. Zenonas ir be to pasivažinėjimo bus jos vyru, aišku kaip dieną. O Adolis visą laiką ją taip jaudino savo paslaptingumu, buvo toks nepasiekiamas. O kiek sukėlė jai saldžių svajonių, audringų išgyvenimų, priversdamas laukti. Stasikė, matyt, nepamirš jo visą gyvenimą. Ji supranta, kad neverta jo ilgėtis. Zenonas visą laiką buvo su ja nuoširdus, patikimas, nesukėlė nei krislo rūpesčio, nei nerimo. Jai neteko net jo laukti. Ji puikiai žinojo, kad tada ir tada jis ateis – ir ateidavo, visur su ja vaikštinėdavo, didžiavosi ja. O Adolis? Gal jis Stasikės net nemylėjo? Jai tai buvo pirmoji meilė...

Per visą gavėnią jie dabar su Zenonu per dienas neišsiskiria nė valandėlei. Ir į miestelį važinėja kartu, kaip pridera sužadėtiniams, ir į bažnyčią kartu, ir iš ten. Kiekvieną kartą jis ją lepina, nupirkdamas ką nors krautuvėlėj, kokį nors daikčiuką prisiminimui. Grįžusi Stasikė deda į skrynelę šalia Adolio žiedo ir giliai atsidūsta. Nieko nepadarysi – pirmoji meilė. Dievaži, ji labai myli ir brangina Zenoną, yra laiminga, turėdama tokį vaikiną, bet, matyt, ir Adolis pasiliks jos širdyje amžinai.

Tegul jis apie ją ir negalvojo rimtai. Kur ten, argi ji jam pora? Bet jis pirmasis atvėrė tą jausmų pasaulį, su juo ji pažino meilę. Jis toks puikus, toks visų trokštamas, visų gerbiamas, pirmasis ją apkabino, bučiavo, nepašykštėjo jai savo dėmesio. Be jo nebūtų patyrusi mergautinės laimės.

Iki vestuvių liko tik mėnuo. Trečią sekmadienį po Velykų klebonas po pamokslo paskelbė jų pirmus užsakus. Stasikė net krūptelėjo. Taip iškilmingai bažnyčioje nuskambėjo jos vardas, jų abiejų vardai. Ji tarsi dabar pajuto savo apsisprendimo rimtumą. Iki šiol Stasikei atrodė tik vieni juokai, nieko nepaprasto. Ir dabar Zenonas, ir po vestuvių bus tas pats Zenonas. Na, o ji, ar ne ta pati liks? Juk niekas tarytum nesikeičia, bet dabar lyg kažkas būtų akis atvėręs. Nebe su merginomis, nebe jaunimo būryje vaikščios į bažnyčią, lankys atlaidus, grėbs Padysnio laukuose šieną. Visur bus su Zenonu, savo vyru, su kaimo moterimis, bobomis. Nebešoks vakaruškose, nebevakaros vakarotuvėse, nebegalės niekada niekada susitikti daugiau su Adoliu, net ir laukti jo, net ilgėtis.

Iš bažnyčios Stasikė išėjo rimta, susirūpinusi. Zenonas pastebėjo jos akis pilnas ašarų, suprato jos jaudulį ir savo nuoširdumu bei rūpesčiu greitai nuramino.

–Koks jis geras žmogus, kokios ramios ir gilios jo akys, kokį puikų turės visam gyvenimui draugą“, – mąstė Stasikė. „Juk iš visų merginų Zenonas ją išsirinko. Dėl tokio žmogaus ne tik jaunystės, bet ir vakaruškų negaila“, – mintyse pajuokavo.

24.

Adolis dabar vaikšto apsiniaukęs, lyg būtų pardavęs savo Lobinynę su visu gyvu ir negyvu inventoriumi. Dienomis jis paniuręs, ant visų piktas reikia ar nereikia. Kad užriks kartais arba tyli ir visai nieko nešneka. Tik rūko išvien, naktimis vėl nemiega. Kada tik teta nubunda, girdi kaip jis kosti, braškinasi vartydamasis lovoje. Papiroso iš dantų nepaleidžia.

Iš karto teta nelabai kreipė dėmesį. Kad taip mergina dūsautų – tai jau taip... Ogi čia vyras, suaugęs „stolnas“ vyras, juo labiau Adolis, jokių klausinėjimų ir patarimų nemėgsta. Tesižino, bet ilgai nesulaukdama permainų, teiraujasi:

– Kas tau, vaikeli, gal sergi?

Kiek kartų klausė, tiek kartų jis jai nieko neatsakė, tik ranka numojo. Neiškentė. Kartą jis pats pasišaukė tetą į stanciją, norėdamas pasikalbėti.

– Žinai, teta, aš su tamsta turiu labai rimtai pasišnekėti, – pasakė Adolis, įleisdamas ją į kambarį, ir uždarė duris.

Nujausdama kažką ypatingo, teta atsisėdo už stalo ir giliai atsiduso.

„Matyt, jau atvers vieną kartą širdį“, – pagalvojo. Kad tai širdies reikalas, ji neabejojo, bet bijojo, kad tiktai nebūtų kas nors nepadoraus… Maža kaip atsitinka? Gal kur belakstydamas prisivirė košės? Gal kokia mergšė kabinasi? O, Dieve, saugok nuo tokios negarbės.

Adolis priėjo prie stalo ir sustojo priešais ją. Ne iš karto pradėjo kalbėti. Truputį patylėjo, žiūrėdamas sau po kojomis, iš lėto susidėjo rankas už nugaros ir tik paskui, lyg sukaupęs visą drąsą, ryžtingai pakėlė galvą ir tarė:

– Žinai, teta, aš vedu.

Moteris lengviau atsikvėpė, net nusišypsojo. „Matai, ką reiškia padaryti toks žingsnis gyvenime. Net Adolis ir tas taip ilgai svarstė, taip išgyveno, kol pagaliau apsisprendė ir ryžosi“, – mąstė teta.

– Kad tu žinotum, Adoli, kaip aš dėl to džiaugiuosi, – pasakė ji nuoširdžiai apsidžiaugusi. – Seniai jau Lobinių kiemui reikalinga jauna, patyrusi šeimininkė. Argi man tokiame ūkyje jau šeimininkauti? Ūkis kaskart plečiasi, o aš senstu. Ak, jau seniai nebepajėgiu, tik iš paskutinės sveikatos tau padedu taip, kaip tikram savo vaikui.

– Dėkui tau, teta, aš visą gyvenimą būsiu dėkingas, bet juk tu neketini pasitraukti? Pasiliksi juk čia po senovei, gyvensim visi drauge. Tamsta pamokysi, patarsi mums, man, jaunamartei.

Teta net susigraudino, šnirpštelėjo nosimi, nusibraukė ašarą.

– Ak, vaikeli, mielu noru, tik kažin, ar norės marti mano patarimų? Gal nenorės nei manęs pačios matyti, bet aš ir nesiruošiu painiotis jai po kojomis. Matysiu kaip. Jeigu bus žmoniška, tai man irgi būtų smagiau prie visų. Dar vaikelius padėčiau auginti, bet jeigu ne, tai ne kokia bėda, turiu kur dingti.

– Tu ją gerai pažįsti, teta, – staiga pasakė Adolis, vis dar nežiūrėdamas jai į akis.

– Melanija? – paklausė dėl visko, nors buvo daugiau negu įsitikinusi, kad ne kuri kita, o tik ji.

– O norėtum Melanijos? – netikėtai paklausė Adolis, trumpai žvilgterėjęs iš po antakių.

– Na, apie ją negalima pasakyti blogai nė pusės žodžio. Mergina nebiedna, sumani, lipšni, sugeba šeimininkauti, taip pat nešpėtna iš veido, bet, kad norėtum, galėtum gauti ir geresnę. Nors jau čia ne mano reikalas, ne man reikės gyventi, o tau. Aš tik sakau, kaip man atrodo. Išvis su Melanija, man matos, būtų galima sugyventi, – pareiškė savo nuomonę teta.

– Vis dėlto tai ne Melanija, – pasakė mįslingai Adolis ir nutilo.

Nors teta ir nustebo, bet neišsidavė – laukia, kas bus toliau. Per vieną minutę ji prisiminė visas merginas, kurios jai atrodė būtų tinkamos į marčias ir pabandė mintyse spėti, kurią būtent iš jų Adolis išsirinko. Melanija, atvirai kalbant, buvo ne iš tų, kurios ji būtų labai norėjusi. Buvo kur kas labiau pageidautinų, bet kai jau tiek metų lankė ir vedžiojosi, teta jau tarytum buvo apsipratusi su ta mintim. Dabar viskas iš naujo. Ji laukė, kokį vardą ištars Adolis, kai neseniai paneigė, kad tai Melanija.

– Jeigu ne ji, tai kuri nors kita, svarbu, kad tik būtų galima sugyventi, – pasakė teta ir sukluso.

– Stasikė, – perdėtai ramiai ir pabrėždamas ištarė Adolis. – Sališkės Jormantienės Stasikė, – pridėjo dar jis, viską paaiškindamas, kad nereikėtų tetai spėlioti ir klausinėti, o viskas būtų aišku iš vieno karto. Jam šiuo metu nesinorėjo, kad dar ir dar kartą būtų kartojamas jos vardas. –Juk tu ją gerai pažįsti, ar ne?

Kas čia tokio, moteris norėjo išgirsti būsimos marčios vardą, na, ir sužinojo. Bet kodėl teta staiga visa persimainė? Kaip nebe tas žmogus? Atrodė, kad valandėlę ji neteko žado. Ji tiesiog nesuvokė Adolio žodžių, viskas paskendo lyg migloje. Ji nenorėjo tikėti nei savo ausimis, nei savo protu. Norėjo dar daug ko klausti, teirautis, tačiau neturėjo jėgų. Ji viską skaudžiai suprato. Nukreipė akis į langą, pasižiūrėjo nieko nematydama ir staiga su viltimi atsisuko į Adolį.

– Oi, Adoli, tu turbūt sugalvojai iš manęs pasijuokti?

– Ne teta. Dievaži ne. Aš netgi niekam neleisčiau iš tamstos juoktis.

– Vis dėlto aš nieko nesuprantu. Neišneša mano galva. Gal aš ne taip supratau, Adoli?

– Ne, kodėl? Tamsta viską supratai. Ko čia nesuprasti? Tiktai tamsta nenori tuo tikėti ir tiek.

– Žinai, Adoli, man tiesiog galva susisuko. Tu toks vyras, toks vyras, na, žodžiu, nėr kito tokio visoj parapijoj. O Viešpatie! Kas galėjo pagalvoti, kad šitai tau ateis į galvą? Juk ji piemenė, beveik vaikas, na, argi ji tau? Tai stačiai apsijuokimas. Na kaip aš gyvensiu su ja, kaip tarsiuos? Rokuosiuos? Juk aš buvau pasiruošusi visą gaspadinystę perduoti, atiduoti į patikimas rankas, o čia... Tiesiog negirdėta. Ką pagalvos žmonės, giminės? Ateidama į tokį ūkį marti turi būti šio to verta. Norėdama šeimininkauti, turi prisidėti nors kokia dalimi. Pagaliau, kad ir be pasogos, bet iš garbingų namų, gero vardo. O dabar štai kam atitenka tiek metų kauptas turtas. Kiek mano pačios čia įdėta. Oi, Adoli, nesityčiok tu iš manęs senos.

– Teta, aš anaiptol nesityčioju iš tamstos. Juk argi aš nebūčiau galėjęs ir be tamstos žinios, nieko neklausdamas nei nesitardamas viską padaryti? Tamsta man ne motina, nei į mane, nei į mano turtą jokių teisių neturi, aš pats čia vienas šeimininkas. Betgi aš svarbiausiam savo gyvenime įvykyje norėjau pasitarti su tamsta. Kaip tik dėl to, kad jus gerbiu.

– Ar aš ne motina??? – staiga visa užraudo iki pat širdies gelmių įsižeidusi moteris. – Mažutėlis ant mano rankų užaugai, visą gyvenimą sveikatą dėjau. Ir mano žemės pajamomis tiek metų naudojaisi, nieko neskaičiavau, nei reikalavau, o dabar štai – parsitemps piemenę, ubagę ant viso gero. Ak, kad išgirstų dabar tavo motina, neapsidžiaugtų ir ji.

– Jeigu tamsta, teta, jauti kokią skriaudą, aš už viską galiu atsilyginti, čia jau kitas reikalas, – pasipūtė Adolis.

– Ar atsilyginti? – iš naujo šokosi teta. – Kas man atlygins už tas nemiegotas naktis, už tuos vystyklus, kuriuos mazgojau, už visą rūpestį ir vargą per tiek metelių? Ar manai, kad taip paprasta užauginti svetimą vaiką? Ak, dėkui, atsilyginai man, nėra ko sakyti, už viską su kaupu atsilyginai, nieko man daugiau nė nereikia.

– Teta, – vėl švelniai ištarė Adolis. – Aš visai nenoriu jūsų užgauti, bet vis dėlto – aš savo žodžio nemainysiu. Juk tu gerai žinai mano charakterį? Pasakyta – padaryta. Kai tik aš paaugau ir pradėjau savarankiškai tvarkytis, viską darydavau, kaip pats sugalvodavau, ir man sekėsi. Aš manau, kad ir dabar nenusivilsiu.

– Ne, Adoli, nieko nebus. Aš nepritarsiu. Motinos vardu nepritarsiu ir nesutiksiu, o jeigu tu manęs nepaisysi, aš iš tos dienos išeisiu ant savo valako. Kol mirsiu, kojos prie jūsų nekelsiu, visą gyvenimą. O žemę pirmam pasitaikiusiam ubagui aprašysiu, tik ne tau.

– Būtų visai protinga, betgi jūs paliksit žemę klebonui, – irzliai nusijuokė Adolis. – Bet čia jau tamstos reikalas.

– Na, jau šito per daug, – pakilo teta. – Gal tu manai, kad aš juokauju? Dievaži, kaip sakiau, taip ir padarysiu, neliksiu čia, neišneš mano nervai tokios gėdos. Už viską, kiek per tuos metus naudojaisi mano žeme, atstatysi man trobas, duosi porą arklių, tris karves, nupenėtą paršą, dar pakinktus ir kitus reikiamus padargus. Nepražūsiu dar, versiuos, nemažai ir čia vargau, bet mano žemės tu jau nematysi...

– O aš tik braukšt, ir atperku iš Paucienių sodybą, tegu čia tik pusė žemės, bet man kur kas parankiau, čia pašonėje. Aš jau beveik susitaręs esu, – pusiau juokais, pusiau rimtai atkirto Adolis.

– Žinokis, pirkis. Mokėk kalnus pinigų, tuo tarpu dykai galėjai turėti. Dar ir į Ameriką parašysiu, kad nesiųstų.

– Man ta Amerika kaip šuniui penkta koja. Su skudurais terliotis – ne vyrų darbas, o dolerių vis rečiau beparodo. Apsieisiu.

– O Viešpatie, koks apsėdimas, – visai į neviltį puolė senoji. – Ar auginti nemokėjau, ar mažai meldžiausi? Gal prie motinos ir nebūtų taip atsitikę? Kaip aš prieš Dievą atsakysiu? Betgi ar aš kalta, argi aš nenorėjau? Iš kokios gražios gerbiamos familijos buvo galima parsivesti, kad ir tą pačią Melaniją? Betgi ar girdėjai, tavoji išteka? Sekmadienį paskutiniai užsakai arba aš visai proto netekau?

– Sekmadienį paskutiniai užsakai, o per Sekmines vestuvės, – tik šyptelėjo Adolis akimis, iššaukiamai pasitempdamas.

– Kaip? Ką? Su kuo vestuvės? Apie kokią Stasikę tu šneki ant galo? Aš jau visai nieko nebesusigaudau.

– Apie kokią daugiau? O vedybos, aišku, su manimi, jeigu jau kartą nusprendžiau, – atimdamas iš tetos paskutinę viltį išdrožė Adolis.

– Oi, Adoli, dėl Dievo meilės, ką tu esi sugalvojęs? Nestatyk savęs pajuokai, nekelk skandalo. Ir jau mergaitei nedrumsk ramybės. Turi sau vaikiną, tegu jai padeda Dievas. Kaip pagaliau bus su Melanija?

– O kodėl tamsta nepaklausi, kas bus su manimi?

– Ne, vis tiek nieko nebus, – vėl iš naujo užsidegė teta, – aš nesutiksiu, o be mano palaiminimo ir klebonas neduos šliūbo.

– Na, mus palaimins Jormantienė, jeigu tai iš tikro yra reikalinga, – nenusigando Adolis.

– O, dangau, – vaitojo moteris, – tikra šiderstva, tai bent vestuvės, be sutikimo, be savųjų palaiminimo. Nepadės tau Dievas – paminėsi mano žodį.

– Kiek man rūpi jūsų palaiminimas, tiek ir prakeikimas, nors tokią valandą reiktų nelinkėti blogo. Pagaliau nusispjaut man į viską.

Įsižeidusi iki pat paširdžių, vos tramdydama ašaras senoji žengė žingsnį prie durų.

– Žinokis, žinokis, – tarė greičiau maldaudama negu grasindama. – Jeigu aš tau nieko nereiškiu, kam tada pasišaukei ir visa tai man kalbi? Aš patariu, kaip geriau, o tu iš manęs tik juokiesi. Tik dabar aš pamačiau ir supratau, kiek aš tau verta esu, o auginau kaip tikrą savo vaiką, laukiau, tikėjausi. Aš nieko blogo tau nelinkiu, tiktai iš patyrimo žinau, kaip bus. Gailėsiesi kada, bet bus jau po laiko, – nebeištvėrusi moteris apsipylė ašaromis ir skubiai žengė prie durų. Adolis jai pastojo kelią.

– Palauk, teta, dar neišeik, – kaip mokėdamas švelniau paprašė Adolis. – Mes dar nieko nepasišnekėjome, tik apsibarėme ir tiek. Aš dar norėjau prašyti jūsų vieno dalyko, bet mes pirmiau susitaikykim ir nebesipykim. Aš įsikarščiavęs nė nepamačiau, kaip pasakiau, ką neprideramo, ir už tai atsiprašau. Bet, teta, mano mieloji, geroji, teta, aš žodžio nemainysiu. Dar kartą kartoju, argi mes dėl to turime pyktis? Tiek metų išgyvenome, man tamsta kaip tikra motina, tas tiesa, motina ir gana. Kitokios aš nežinau, neprisimenu ir net neįsivaizduoju. Už tai ir kalbu drąsiai, kas guli ant širdies. Tu žinai, koks aš stačiokas ir užsispyręs, bet aš tamstą gerbiu ir pasitikiu. Juk tu nenorėsi man kenkti? Tau gal tikrai nepatinka, bet aš manau, kad nedarysi nieko, kad mus išskirtumei? Mano motina, jei tik ji būtų gyva, tikriausiai to nedarytų.

– Vis dėlto tu, Adoli, labai ir labai apsirinki, – apsiraminusi vis kartojo senoji.

– Na, kodėl, teta? Iš tikrųjų, pakalbėkim kartą iš širdies. Kodėl, ar tik dėl to, kad imu neturtingą?

– Betgi tai dar visai piemenė tebėra, tai viena

– Daugiau?

– Neišprususi, grytelninkė ir tiek... Paimdamas kurią iš turtingų namų, garbingos šeimos, padorią merginą, nors nepadarytum negarbės nei sau, nei visai mūsų giminei. Kad ir Pivonių Morta – iš kokios plačios ir garbingos giminės.

– O ar ne plati ir ne garbinga mūsų giminė?

– Vaikų vaikai turėtų kuo didžiuotis. Tokia pavardė, o kokia motinos tėviškė. Tai jau beveik dvaras.

– Kokia būtų motina, vaikai gaus tik savo tėvo pavardę.

– Pagaliau, juk tai viena gėda. Tokių vestuvių dar nebuvo mūsų familijoj. Tokios ubagės dar niekas iki šiol neparvedė... Kur tu su ja pasirodysi? Praeis užsispyrimas, pats neapsikęsi.

– Betgi tai bus pati gražiausia bobikė mūsų plačioj ir garbingoj giminėj, velniai rautų, – užgniaužęs bekylantį pyktį juokėsi Adolis. – Su ja man niekur nebus gėda pasirodyti. Ji visai nekvaila, linksma ir daugiau nei kuri kita save gerbianti mergina. Jei nori žinoti, per šią vasarą aš su ja aplankysiu visus artimuosius ir tolimuosius gimines. Tegu visi pamato ją, pažįsta ir negalvoja apie ją blogai, o jeigu kas po to dar turės noro prie jos kibti, tai bus tik iš pavydo mudviem.

– Bet negi tu, būdamas toks vyras kaip uosis, visų merginų slapta svajonė, negi tu negalėtumei rasti taip pat, net dar gražesnės ir iš padorios šeimos? – nenusileido teta. – Nė viena nesitolintų nuo tavęs. Nuvažiuok, apsilankyk, apsidairyk plačiau. Ak, vis į tą Salą... Aš maniau, kad dėl Melanijos, betgi čia pas tą našlės pusmergę. Per ją nė po svietą neapsižvalgei. Ne kitaip, kaip uždavė ko. Vis tiek ne geruoju, kaip nori, taip sakyk.

– Matyt, kad su tamsta vis tiek nesusitarsiu, – vėl apsiniaukė Adolis.

– Kodėl ne, Adoli, vaikeli. Kodėl nesusitarsim? Imk jei nori Pivonių Mortelę, Medinių Renią, Galulaukių Zosikę, kad ir Melaniją. Tuojau aprašau savo žemę, atiduodu sukauptus auksinius. Kiek čia man liko gyventi? Duosit kambarėlį, pavalgyti. Čia pat bažnytėlė, pasimelsiu, kad Dievas laimintų jūsų gyvenimą, duotų sveikatą. Mirsiu rami, visą turtą ir tave į tinkamas rankas atidavusi.

– Ne tokio aš tikėjausi iš tamstos patarimo, – ištarė prislėgtas Adolis. – Jeigu tamsta man nenori ir negali padėti, prašysiu nors netrukdyti man. Leiskit man daryti taip, kaip aš noriu. Jūs nesikiškit į mano reikalus. Aš nieko nežiūrėsiu ir vis tiek pasieksiu savo...

Moteris nusigręžė, prisidengė nosine akis ir, pagaliau susitramdžiusi, skubiai žengė prie durų, norėdama išeiti. Adolis dar kartą ją sulaikė:

– Dar vienas žodis, teta, – greitai, bet griežtai ištarė jis. – Jeigu jūs su savo nuomone ir nusistatymu liekat mano namuose ir toliau, aš prašau ir reikalauju – kad nė vieno blogo žodžio jai, prašau neparodyti, kad nepatinka. Pirmą dieną Sekminių – ji bus čia.

Piktai trenkusi durimis teta bėgte išbėgo iš kambario. Adolis likęs vienas mąstė: „Dar sugalvos, ko gero, nulėkti į Salą ir sukelti triukšmą. Bet kol jai ateis į galvą taip padaryti, jis pakalbės su ja dar ir dar kartą. Svarbu, kad pradžia padaryta. Tegu po truputį pratinasi prie tos minties. Pagaliau viskas bus daugmaž paruošta...

25.

Sekmadienį Adolis ramiai išklausė paskutinius Stasikės ir Zenono užsakus. Jo jau seniai viskas sugalvota ir apskaičiuota. Juk visada pasiekdavo tai, ko nori. Kaip tik todėl jis šiandien visiškai ramus.

Dėl Stasikės jis nė trupučio neabejojo. O klebonas, jei duoti jam kokią šimtinę, viską padarys kaip reikia, nepaisys nei tetos svaičiojimų, nei dejonių, jeigu ji sumanys veikti per kleboną… Tiktai vienas žmogus jam kėlė nerimą. Čia Adolis bijojo ir su pinigais išsišokti, ir per mažai pasiūlęs save apjuokti. Jis jau kelintą kartą svarstė, bet nebuvo tikras, kiek kainuos atsikratyti juo:

– Na, vestuviniai apdarai, žiedai jokiu būdu nekainavo daugiau kaip du šimtai litų. Gal jis pareikalaus dar už kelionės išlaidas ir šiaip už kokias smulkias dovanėles? Tada jeigu pridėti dar šimtelį, tai būtų jau tiek ir tiek su visomis magaryčiomis. Bet kiek pasiūlyti jam „atstupnų“?

Čia Adolis turėjo dar kartą rimtai pagalvoti, nes jau šiandien pat buvo nusprendęs žūtbūt susitikti su Zenonu. „Ar neužtektų taip kokį trejetą šimtelių?“, – mąstė Adolis.

Prie tos sumos jis jau seniai buvo apsistojęs ir, jeigu tai būtų bet kuris iš vietinių bernų, jis būtų užtikrintas, kad už tuos pinigus jam pavyks pasiekti savo. Tačiau Zenonas jam atrodė daug daugiau vertas vaikinas, ir jis, net tokią sumą asignuodamas, abejojo.

– Kažin kaip jis išvis reaguos į tokį dalyką? Jokiu būdu negalima sudaryti sąlygų deryboms. Tokiomis aplinkybėms, kas gali žinoti, kiek Zenonas gali reikalauti, o jam vis tiek tektų taikytis. Na, siūlyti reiktų tiek, kad iš karto padarytų įspūdį, parodytų savo pranašumą ir priverstų susimąstyti. Taip, trijų šimtų gali būti ir per mažai, turint reikalą su tokiu Zenonu. Bet kiek? Gal net visi penki? Velniška suma.

Jis pasvarstė ir nutarė, kad galbūt keturi šimtai kaip tik tokia suma, kuri ir padarytų reikiamą įspūdį, bet nesiryžo.

– Kad ir ką kalbėtum – daug. Kiek susidarytų iš viso? Aštuoni šimtai. Na, ko jis nustos ūkyje išmetęs tuos pinigus? – skaičiavo Adolis.

Jo seniai buvo numatyta keisti Kaštaną į jauną širmo plauko drigantą.

– Kaštanas visai dar neblogas, pakeistų kurį nors silpnesnį darbinį arklį. O jei važinėtų jau su naujuoju trokštamu, tada ir bričką reikėtų įsigyti naują. Už tuos pinigus drąsiai būtų galima tai, o ir dar kai ką įsigyti. Geriau pagalvojus, viskas kokiems metams gali likti ir po senovei. Tiesa, jei teta tikrai sukiltų išeiti, jai reikėtų išskirti porą arklių. O gal su ja būtų galima ir kitaip susitarti? Iš galvijų tegu sau ima, ką nori, bet dėl arklių… Ar negalėtų jis ir toliau išdirbti jos žemę savais, kaip iki šiol. Pasėti ir nupjauti, suvežti? Dėl darbo jėgos, tai geriau jai paimti kokį vieną žmogų metams, negu netekti bent dviejų arklių. Už išdirbimą teta ką kitam, taip pat ir jam galės atsilyginti nors už samdomą žmogų. Pagaliau praeis pasiutimas, gal nieko nereiks, ir jis, rudens sulaukęs, galės turėti ir jauną drigantą, ir naują bričkutę. Na, štai ir nieko baisaus. Pagaliau kam jis skaito visus aštuonis? Juk klebonui mokėti ir žiedai pirkti jam vis tiek reikėtų. Iš viso bus tik penki šimtai, kuriuos jam teks atiduoti Zenonui. Taip susidėjus aplinkybėms bus apsieita ir be didesnių vestuvinių iškilmių. Taip irgi bus sutaupyta mažiausiai porą šimtukų, – skaičiavo ir dėliojo Adolis.

Viską gerai apsvarstęs ir surokavęs, Adolis visą dieną tykojo Zenono, bet negalėjo ištaikyti progos prieiti. Tuoj pat, kai tik išėjo iš bažnyčios, jis nepaleido jo iš akių. Zenonas vis ne vienas. Tai su draugais, tai su Stasike, o pagaliau išvažiavo namo. Ne, šiandien tiesiog nebuvo kaip, gal vakare pavyks? Reikės važiuoti ir pasisukinėti Saloj. Gal pasiseks kur užklupti.

Taip niekam nepastebint Adolis iki pusiaunakčio prasistumdė Saloj, bet nieko nepešė. Kaip ant „grieko“ – nematyt Zenono ir gana. Jormantienės pirkutėje irgi tamsu languose. Tiesa, pas Zosinus šviesa visame name, tačiau eiti arčiau jam neleido puikybė.

– Velniai griebtų, perniek nuėjo diena, – perpykęs ir keikdamasis jis grįžo namo. Naktį mažai miegojo, rūkė ir vartėsi.

Pirmadienį visai nepalanki diena, bet Adolis vis tiek dar vakare buvo Saloj. Vaikštinėjo šį kartą ir visai po Zosino langais, bet veltui. Rytojaus dieną jau buvo bemanąs imtis paskutinės priemonės – eiti į namus, bet ryte netikėtai pro langą pamatė Zenoną gatvėje. Griebęs kepurę išbėgo laukan, prisivijo ir be jokių ceremonijų sulaikė:

– O, drauguži, nesistebėk, kad trukdau. Reikia su tavimi rimtai pasišnekėti. Ar labai skubi?

– Ar su manim? – atsisuko vaikinas ir nustebęs pažvelgė į Adolį.

– Na, taip. Jau seniai noriu patį sutikti ir džiaugiuosi pamatęs. Daug yra kalbos, bet čia, gatvėje, gal nepradėsim? Užšoksim pas Erę valandžiukei? – pasiūlė Adolis, vogčiomis apsidairydamas.

Nors buvo perspėtas nesistebėti, Zenonas vis tiek buvo nustebintas. „Ko iš jo panoro tas Lobinių ponaitis? Jie, galima sakyti, ir nepažino vienas kito. Koks tai galėtų rastis reikalas?“, – galvojo jis.

– Galima užeiti, – nesipriešino Zenonas susidomėjęs, tuo labiau kad ir skubėti nebuvo kur. Jis atvažiavo nupirkti žibalo, cukraus ir kitų smulkmenų, dėl kurių siuntė moterys. Net smulkų sąrašą sudiktavo. Tiek to, tai padaryti galės ir vėliau. Jeigu žmogus turi į jį reikalą, ir, atrodo, svarbų, jis geriau pasikalbės. Abu pasuko į pakalnę arbatinės link.

Atidaręs duris, Adolis jį pirma praleido į vidų, prie bufeto užsakė degtinės, alaus, užkandos, paskui pravėrė į atskirą kambarėlį duris ir, radęs jį tuščią, pamojo Zenonui.

– Na, štai, kur bus patogu, – pasakė jis padėdamas kepurę ant lango. Atsisėdo prie staliuko nugara į duris, kad niekas nepažintų. Zenonas taip pat pasekė jo pavyzdžiu ir atsisėdo prieš Adolį. Kad būtų laisviau, atsisegiojo paltą, paskui rankomis susiglostė aukštyn tankius juodus plaukus, išsitraukęs nosinę nubraukė veidą ir pasirėmė į stalą.

Adoliui krito į akis jo gražūs plaukai, aukšta balta kakta, ramios akys ir tvirta laikysena. „Taip, taip, ne mažiau, kaip penkių šimtų...“, – nusprendė galutinai ir pasiūlė užsirūkyti.

– Menkas iš manęs rūkesčius, tik kompanijai palaikyti, – nusišypsojo Zenonas, bet papirosą paėmė ir prisidegė nuo Adolio. Kol žydaitė atnešė degtinę, jie persimetė keliais nereikšmingais žodžiais apie orą, kokios gali būti Sekminės ir išvis, kokios galima tikėtis vasaros. Išgėrę po stikliuką ir užkandę jie dar kartą užsirūkė.

Adolis stebėjo Zenoną, šis savo ruožtu žvilgčiojo į Adolį ir laukė, bet šis kažkodėl neskubėjo kalbėti apie reikalą. Jie dar kartą prisiminė apie orą ir dar kartą išgėrė po stikliuką.

Keista, Adoliui lyg pritrūko drąsos. Jis pradėjo nebepasitikėti savim. „O gal mažai?“, – staiga pabūgo, – „ir iš vis, ar panorės pasitraukti? Šis vaikinas moka valdytis, yra vertas pagarbos“, – galvojo Adolis, vis geriau į jį įsižiūrėdamas. Prisiminęs Stasikę ir tai, dėl ko čia atėjo, išmetęs dar vieną stikliuką – ryžosi.

– Tai, vadinasi, sugalvojai vesti? – išpūtė dūmus, prisimerkė nuo jų ir, išdidžiai pažvelgęs į Zenoną, paklausė Adolis.

„Koks tavo reikalas?“, – pagalvojo Zenonas, bet garsiai pasakė:

– Kiekvienam ateina savas metas...

– Alų irgi padarei? Beveik būtų laikas, – tempė pokalbį Adolis. Zenonui buvo nemalonu, bet jis ir vėl ramiai atsakė:

– Nėra ko skubėti. Dabar šilta, anksti padarytas – surūgs.

– O žinai, ką aš tau pasakysiu? Tu geriau jo visai nedaryk. Ir išvis – jokių daugiau išlaidų vestuvėms...

– Kaip tat? –nieko nesuprasdamas Zenonas griežtai pažiūrėjo į Adolį.

– Stasikė ne tau. Ji yra mano, – staiga karštai ištarė jis, aukštyn atmesdamas galvą. Kaip tik dabar Adolis atgavo ankstesnį pasitikėjimą.

Vienu metu vaikinas susigūžė lyg nuo stipraus antausio, plačiai išsiplėtė jo juodos akys, sviesdamos į Adolį aštrų žvilgsnį. Po minutėlės Zenonas susitvardė, buvo ramus ir šaltai pažvelgė į jį.

– Hm... Man tai didelė naujiena... – pasakė Zenonas iš netikėtumo truputį patylėjęs. – Per visą tą laiką, kiek mes draugavom, ji man nė karto apie tamstą nebuvo užsiminusi.

– Man atrodo, kad mes draugavom truputį daugiau, – įterpė Adolis.

– Bet vis dėlto...

– Visaip pasitaiko, net ir truputį susipykti, – skubėdamas paaiškinti pertraukė Zenoną. – Aš pats netikėjau, kad koks menkas nesusipratimas gali net iki to privesti. Už tai aš kaltinu tik save ir kol dar laikas noriu tą klaidą ištaisyti.

– Betgi, kur jūs buvote anksčiau?

– Pats gali būti ramus, už viską bus atsilyginta. Aš juk sakiau – aš kaltas, aš vienas ir nukentėsiu.

– Aš ne apie tai, – papurtė galvą Zenonas. – Aš norėjau pasakyti, kad tamsta daug galvojai ir abejojai, kad pritraukei, galima sakyti, iki paskutinės minutės... Ar bent esi tikras dėl to, ką dabar kalbi? Ar neįvyks dar viena klaida?

Adolis visai nesitikėjo tokio klausimo.

– Ar pats esi girdėjęs tokią patarlę? Dešimt kartų atmatuok, vienuoliktą kirpk. Juk yra apie ką pagalvoti, kaip atrodo?

Nesulaukęs atsakymo, Adolis vėl užsirūkė.

Zenonas susikaupęs tylėjo, bet Adolis ir nelaukė, kol jis ką pasakys.

– Taip, mielasis, – tęsė jis drąsiai. – Jei pats esi protingas vyras, mums neteks daug aiškintis nei ginčytis, nei peštis. Tik piemenys triukšmą kelia. Pats, manau, puikiai supranti, koks čia reikalas? Kad ji su pačiu draugavo, kad už tavęs išeiti sutiko ir kad pačiam nieko nepasakojo – dėl visko tik aš kaltas, kaltas iki to viso prileidęs. Suprask pats – jos merginos, mes vyrai ir mums priklauso paskutinis žodis. O ji mergina ne pliuškė, gal ne kartą ir apie skirtingą mūsų padėtį pagalvojo... Prisipažinsiu, kad ir aš apie tai labai daug galvojau, svarsčiau, bet vis dėlto pabūgau jos netekti. Šiaip tarp mūsų viskas seniai aišku. Dabar svarbu tai, kaip su pačiu pavyks susitarti. Aš patį užjaučiu – nemalonumas, išlaidos. Bet aš ne niekšas ir ne kiaulė. Už išlaidas aš atsilyginsiu, už nemalonumus – taip pat. Aš nesismulkinsiu. Jeigu tik gaunu žodį, tai tą pačią minutę galiu pakloti, – čia jis minutėlę stabtelėjo, pagalvojo, – aštuonis šimtus litų be jokių liudininkų, parašų ir antspaudų. Aš pačiu pasitikiu, – tarė išdidžiai.

Zenonas pakėlė galvą ir paniekinamai pažvelgė į įsikarščiavusį Adolį.

– Brolau, tu tik pagalvok, ką perki?

– Kaip tai? – akimirksniui sumišo Adolis, bet vėl greitai susigriebė. – Aš nieko neperku, aš tik noriu pačiam atsilyginti. Pats tu niekuo dėtas, o padarei, aišku, nemažas išlaidas. Važinėjai tokį kelią į miestą, pirkai drabužius, žiedus...

– Aš visa tai pirkau ne tamstai, bet jai, – paaiškino Zenonas vėl ramiai, – aš tamstos, galima sakyti, net nepažįstu, o iš arčiau matau pirmą kartą.

– Na, betgi pačiam turėtų būti viskas aišku, ką aš reiškiu tame reikale... Juk mes lyg ir išsiaiškinom? – painiojosi Adolis.

– Ne, kol kas man niekas neaišku, – staiga ryžtingai pasakė Zenonas, – o jei bus aišku, aš nepasirengęs stovėti jums skersai kelio. Man tamstos pinigai nereikalingi, aš ir savo turiu užtektinai, o Stasikei man nieko negaila. Jei panorės, galės viską pasilaikyti atminimui, jeigu ne – tegu išmeta lauk. Čia jos reikalas, o dėl to, katram ji priklauso, tegu nusprendžia ji pati. Šį kartą – jai tenka paskutinis žodis.

– Betgi pats turi pasiimti tai, kas pačiam priklauso, – suglumęs iš netikėtumo sumurmėjo Adolis, nors dėl Stasikės žodžio jis neabejojo.

– Apie tai geriau nė nekalbėti daugiau, juk mes ne piemenys, – staiga pakėlė balsą Zenonas. – Jeigu tamsta man dar nors kartą priminsi apie pinigus, aš įsižeisiu.

– Bet po to, kai ji apsispręs, mes, žinoma, nesistengsim vienas kitam kenkti? – pradėdamas atsipeikėti paklausė Adolis.

– Tai būtų nedovanotina iš kiekvieno pusės.

– Tada žodis?

– Garbės žodis, – atsakė vaikinas ir pakilo, bet jau prie durų stabtelėjo, staiga sugrįžo ir sviedė ant stalo blizgančią monetą:

– Čia už tamstos išlaidas, juk gėrėme abu.

26.

Iš arbatinės Adolis iššoko kaip iš pirties. Raudonas, sušilęs. Tiesa, jam pašėlusiai pavyko susitarti, bet jis niekaip negalėjo nusiraminti. Kas jį labiau paveikė, ar kad tiek pinigo liko kišenėje, ar Zenono išdidumas?

– Paršo šmotas, kokį turtuolį vaizduoja, toli jam iki manęs, – murmėjo Adolis, nors giliai širdyje jautė jam pagarbą. – Vaikinas ne pėsčias, bet kas iš to. Paikystė ir daugiau nieko, bet ji man išėjo į naudą. Tik klausimas, ko vertas jo garbės žodis? Kad taip būtų paėmęs pinigus, būtų galima jaustis užtikrintam, o dabar neramu ir gana.

Prisiminęs viską nuo pradžios iki galo, Adolis pagaliau nusiramino. Atrodė, kad Zenonu galima pasitikėti.

Parėjęs namo, jis tuoj pasiteiravo apie pietus. Išgėrus pasiutiškai norėjosi užvalgyti. Pas Erę ant staliuko paliko nebaigta gerti degtinė, neliestas užkandis ir blizgantis Zenono penklitis. Taip greitai viskas įvyko, kad neteko užkąsti, o čia merga dar nieko nepataisė pietums. Žinoma, nėra tetos, nėra ir tvarkos.

Kiek dar kartų jis su ja kalbėjo, bet ji nenori nusileisti ir gana. Kitą kartą lyg ir sutinka, bet, žiūrėk, ir vėl pasišiaušia. Išeina – ir nėr kelias dienas. Sugrįžta – lyg sukalbamesnė, pasisukios kokią dieną ir vėl nėra.

– Reikėtų pažiūrėti geriau, gal valkioja ką nors iš namų po truputį? Bet tuščia jos, visko neišvilks, liks ir man. Užteks, svarbu, kad man taip sklandžiai išėjo su Zenonu.

Atsilaužęs dešros kamaroje užkando sausai, užgėrė vandens ir išėjo į kiemą. Net nežinojo, ką veikti. Apie kokį rimtą darbą negalėjo būti nė kalbos. Pastoviniavęs nuėjo į tvartą, paėmė šukas, nuvalė Kaštaną, nors ir taip jis blizgėjo. Įpylė arkliui avižų, atnešė vandens ir, girdydamas jį, nusprendė, kad geriau bus važiuoti dviračiu.

Niekam nekris į akis. Tada išsivedė iš klėties dviratį, išpešė saują pakulų, nušluostė visas dulkes ir pridžiuvusį purvą, patikrino padangas ir tokį „iščiutnytą“ ir paruoštą važiavimui paliko ant prieklėčio. Pavaikštinėjo šen, pavaikštinėjo ten, bet ką nors dirbti nekilo rankos. Čia tarnaitė pakvietė pietų.

Betgi dar pusė dienos iki sutems.

Adoliui iš galvos neišeina, kaip jį sutiks Stasikė? „Nemažas tai joms bus siurprizas“, – mąstė jis. Įsivaizdavo Stasikės nustebusias džiaugsmingas akis ir pats jaudinosi. Jis prisiminė ir našlę, jos rimtą baltą veidą, ir auksinį dantį. Ek, teta gali sau ir negrįžti, juk jis gaus net dvi moteriškes – jaunas stiprias kaip kazokus. Jei Stasikė ko nesugebės, tai Jormantienė galės šeimininkauti. Nuo tokių ir panašių minčių jam buvo saldu ant širdies. Jis nutarė, kad vis dėlto reikėtų padaryti nors truputį alaus, juk Sekminės. Ateis toks vargonininkas ir šiaip kas nors, na ir liudininkai... Tik nenusprendžia, ką į liudininkus prašyti. O gal net neskubėti su vestuvėmis per Sekmines? Gal atidėti vėlesniam laikui ir prideramai pasiruošti? Bet vėl apsigalvojo – telieka dabar. Mažiau bus kalbų, apkalbų, teismų. Taip netikėtai tik žybt – ir dairysis visi ištįsusiom nosim.

Vos sulaukė vakaro. Prietemiais jis jau dumia dviračiu gerai žinomu keliu, suka į paežerę, bet prieš įvažiuodamas į našlės kiemą dėl visa ko apsižvalgo. Geriau, kad niekas jo nepastebėtų. Užkišęs dviratį kiek galima toliau už malkinės, jis patraukė pirkutės link.

– Tiek to, pasistengsiu kaip greičiau, – nutarė, kai paėmė už durų rankenos. Jis davė sau žodį, kad tuoj po to, kai tik liks šeimininku, nuvers šią bakūžę, kad niekas niekada neprimintų jam, kiek jis turėjo pakelti nusižeminimo, nors čia beveik ir nesilankė.

27.

Stasikė šiandien skalbė žlugtą. Viską surinko iš pagrindų. Lovos baltinius, visus pirkelės baltus užtiesalus. Surinko nemažą šūsnį. Juk reikia viską iššvarinti vestuvėms, šventėms. Stengėsi, kad būtų baltas ir švarus kiekvienas kampelis, niekur nė dulkelės, kad viskas blizgėte blizgėtų. Ne dėl to, kad viskas buvo aprūkę, betgi todėl, kad po vestuvių čia turi ateiti Zenonas. Norėjosi, kad jis jaukiai jaustųsi čia įsikūręs.

Kiekvieną kartą prisiminusi Zenoną Stasikė švelniai nusišypso, atsitiesia nuo geldos, atsikvepia ir susimąsto. Tačiau neilgai. Vėl greitai palinksta ir vikriai tęsia pradėtą darbą. Basa, iki pečių atsiraitojusi rankoves skalbė iki tamsos, kad nepaliktų rytdienai. Sumetusi į kibirą ištrintus, nuėjo prie ežero velėti.

Vakaras ramus ir šiltas. Toli girdėti, kaip ežere plaka jos velėtuvė. „Tiku taku, tiku taku“ – aidi garsai. Trumpam nutyla ir vėl... Stasikė niekur nesidairo, tik skalaudama pakelia galvą ir pažvelgia į Zosinų pusę.

– Kodėl šiandien per visą dieną nėra Zenono? Tik iš ryto užbėgo važiuodamas į miestelį ir daugiau nė akių neparodė.

Kai jis visą laiką šalia, Stasikė jo tarytum ir nepastebi, bet štai, tik kartą ilgiau nepasirodė, ir ji nerimauja.

Nuo ežero Stasikė neskuba namo. Šios dienos darbas jau baigtas, nėra kur skubėti. Apsižvalgiusi ji nusivilko drabužius ir, įbridusi į vandenį, ėmė praustis. Vėsus, švelnus vandenėlis ją kaip mat atgaivino, nuėmė nuovargį. Pasijuto žvali, kupina jėgų. Sunkaus darbo kaip nebūta.

Ežerą ėmė gaubti rūkas. Artinosi nuostabi, žiedais kvepianti pavasario naktis.

Surinkusi drabužius Stasikė grįžta namo pastoviniuodama, apsidairydama. Jai atrodė, kad būtinai turi pamatyti Zenoną. Pakilusi į kalnelį ji pamatė, kaip pro šalį pravažiavo Adolis. Taip ir krūptelėjo širdis. „O, Dieve, kada gi pagaliau aš jį pamiršiu?“, – mąstė ji eidama toliau. „Pas Melaniją nuvažiavo. Bet kam būtinai pro čia? Kad tik paerzinti. Štai kad nori ir tikėk tokiems. Gerai mama ir sakė. Pas Melaniją kelinti metai iš eilės kai traukia, o man žiedą dovanojo. Gal ir jai taip pat? Man apie meilę šnekėjo, bet ir Melanijai suokė. Ji laukė ir tebelaukia – ir aš... Laimė, kad Zenonas. Jei ne jis, kur kas sunkiau būtų nuo jo pasitraukti. Dabar, kai jis padėjo pasitraukti, padės ir visai Adolį užmiršti.“

Kai užlipo į kalnelį, Adolio nebesimatė. Stasikė jo ir nesidairė. „Dievai su juo, tegu sau važiuoja, pas Sokonus jam ir vieta.“

Ji nenorėjo jo nei matyti, nei apie jį girdėti.

Grįžusi namo išdžiaustė skalbinius ir tuščiais kibirais nešina pasuko į pirkelę. Kaip tik tuo metu motina uždegė žiburį. Stasikė apsidžiaugė: darbai baigti, galima sėsti vakarienės.

Įėjusi į priemenę ji kertelėje po kopėčiom sustatė kibirus ir, prisiminusi, kad nemelžta karvė, ėmė ieškoti milžtuvės.

– Mama, ar jau pamelžei karvę, ar man eiti? – pašaukė Stasikė, bet motina tuo pačiu metu atidarė duris ir ją pašaukė. Stasikė išgirdo, kad motinos balsas skambėjo keistai, lyg ji būtų kažko susirūpinusi ar išsigandusi. Pagalvojusi, kad galbūt jai tik pasirodė, įėjo vidun.

Su šviesa neapsipratusios akys iš karto nieko nematė. Prie stalo sėdėjo žmogus, vyriškis, bet Stasikė jo nepažino. Zenonas? Kaip čia atsitiko, kad ji visą laiką jo žvalgėsi, o nematė, kada atėjo? Tiktai kažin ar jis? Kas jis? Ar jau man vaidenasi? Adolis... Dievaži Adolis...

O kaip gi atrodė pirkutės vidus? Stalas be staltiesės, stalčius ištrauktas iki pusės kėbso nusviręs. Gal dar ir šaukštas koks nešvarus įmestas? Tarp mūrelio ir spintos nėra užuolaidos, ant lovos netvarkingai sumesta šūsnis jau išdžiuvusių baltinių, pagalviai be užvalkalų. Kur stovėjo gelda, klanelis vandens pribėgęs, matyt, mama nespėjo pašluostyti. Šarmu apibėgę puodai riogsojo ant plytos. „O, pagaliau, ar ne vis tiek, kaip čia atrodo? Žiedo, žiedo atvažiavo atsiimti“, – akimirką pagalvojo Stasikė. „Nejaugi iš tikrųjų tai jis?“, – pati sau netikėdama perbraukė ranka akis. Tuo metu vyriškis pakilo ir eidamas artyn tarė:

– Gero vakaro, Stasike. Ar jau pasisveikinti su manimi nebenori? – jis žengė porą žingsnių pirmyn. Stasikė taip pat paėjo ir vidury kambario jie vienas kitam padavė ranką.

– Iš karto net nepažinau, o kai pažinau, tai negalėjau patikėti, – atsiliepė Stasikė susijaudinusi. – Prašom sėstis. Kokie vėjai atpūtė? – paklausė ji sėsdamasi su juo ant suolo kitapus stalo, uždarydama stalčių ir koja giliau po suolu pastūmėdama motinos medpadžius.

Atrodė, kad Adolis buvo gerai ir linksmai nusiteikęs. Jis vilkėjo mėlynos gelumbės eilute, kuri buvo per gera tokiam paprastam vakarui. Dailiai nusiskutęs, išsikvėpinęs, pasipuošęs pilko šilko prasegta apykakle baltiniais jis jautėsi laisvai, lyg tuose namuose būtų lankęsis kasdieną. Išdykėliškai prisimerkęs jis žvelgė į Stasikę ir buvo toks gražus, toks gražus kaip niekada. Ji jau seniai iš taip arti Adolio nebuvo mačiusi.

– Ne į nugarą man tie vėjai pūtė, atvažiavau prieš vėją. O, stiprus ir piktas jis buvo, vos prisikasiau, – atsakė jis pusiau juokais, pusiau rimtai, viltingai pažiūrėjęs į Stasikę. – Bet ne čia bėda, svarbu, kad tik parvažiuoti būtų pavėjui.

– Tie vėjai pačiam turbūt po galvą laksto, – nedrįsdama nusišypsoti ištarė Stasikė, – šiandien toks ramus vakaras, kad nė šakelė nejuda.

– Tas tiesa, vakaras ramus, o mano širdyje vėjai ir audra, – truputį patylėjęs pareiškė Adolis, kad net Stasikei šiurpas per nugarą nubėgo. – O tau, Stasike, kaip? Ar visai rami širdis? Atsakyk tiesiai, taip, kaip yra, neišsisukinėdama.

Nuo tokio keisto klausimo merginai dar viena šiurpo banga ūžtelėjo. Nieko nesuprasdama ji nuleido akis ir krapštinėdama stalą tyliai atsakė:

– Nieko tokio aš nepadariau, kad turėčiau nerimauti.

– Kaip? Tu išeini už vyro ir esi pasirengusi tai padaryti visai ramia širdimi? – neatitraukdamas nuo jos akių kamantinėjo Adolis. – Juk kadaise esi kalbėjusi, kad tekėsi tik už labai mylimo žmogaus.

Oi, kaip tuksėjo Stasikės širdis. Nuo spėliojimo, ką galėtų reikšti tie žodžiai, jai pradėjo net ausyse skambėti. Adolis įrėmęs žvilgsnį laukė atsakymo.

– Tai kad jis ir yra tas mano mylimasis, – ištarė. Tačiau Adolis nebuvo linkęs dabar juokauti.

– Netiesa, nemeluok, – paneigė jis viską griežtai, – aš žinau, kad tu jo nemyli.

Stasikė žvilgtelėjo į motiną, paskui į Adolį, tada vėl nuleido akis ir užraudo.

– Aš ir nemeluoju, – pasakė ji išsigandusi taip tyliai, kad vos buvo galima girdėti. Tačiau Adolis išgirdo, išgirdo ir motina. Ji stovėjo čia pat, atsirėmusi į spintos kampą ir įdėmiai klausėsi tokio neįprasto pokalbio.

– Meluoji, – vėl patvirtino Adolis, bet nebe taip griežtai ir, truputį patylėjęs, švelniai pridūrė, – juk tu myli mane. Na pasakyk, ar ne taip? Pasakyk drąsiai, atvirai, kad ir mama girdėtų. Juk tu neišdrįsi pasakyti jai netiesos?

Mergaitė išraudo kaip žarija ir prisidengė ranka akis lyg nuo stiprios šviesos. Paskui įsikniaubė į delnus ir palinko ant stalo. Adolis nelaukė atsakymo. Viską seniai už visus nusprendęs tarė:

– O jeigu taip, tai ne su juo, o su manimi turi eiti prie altoriaus.

Dabar užkaito našlė. Jos veidą išmušė raudonis, o kaktą išpylė smulkučiai prakaito lašeliai. Įsitempusi, nelygiu iš susijaudinimo balsu tarė:

– Štai koks tamsta linksmas vaikinas... Bet ar neatrodo, kad panašius dalykus kalbėti mūsų namuose nepritinka? Per vėlu.

– O ne, nė trupučio nevėlu, – atšovė Adolis, – dar laikas.

– Bet ar tamsta supranti, į kokią padėtį stumi Stasikę savo apsilankymu?

– Jos padėtis nedaug pasikeis, jei ji atsistos šalia manęs, o prie Zenono.

– Ne, aš nesuprantu, ką jūs tuo norit pasakyti?

– Ogi tai, kad aš niekam Stasikės neatiduosiu. Ji turi būti mano...

– Ir dėl to čia atėjot?

– Taip, – nė nemirktelėjęs atsakinėjo Adolis. – Aš atėjau pasakyti jai, ką galvoju, paklausti, kokios ji nuomonės ir, jeigu Stasikė man neatsakys, prašyti tamstos sutikimo.

– Ir vis dėlto kalbėti apie visą tai dabar per vėlu, – pasakė moteris. – Nei ji, nei aš nieko tamstai pasakyti negalėsim. Juk jūs puikiai žinot, kad mūsų viskas jau paruošta vestuvėms.

– Apie tai aš jau kalbėjau su Zenonu, – ramiai ir išdidžiai paaiškino Adolis. – Jis nepasirengęs man trukdyti. Jeigu tik Stasikė sutiks eiti su manimi, aš jam atlyginu išlaidas – ir jis pasitraukia. Jis paliko jai pačiai tarti paskutinį žodį. – Tai kaip, Stasike? – paklausė pasisukdamas į jos pusę. – Ar sutinki vietoj Zenono su manimi eiti prie altoriaus? Mama, ar palaiminsi mus?

Susirūpinęs motinos žvilgsnis nukrypo į dukrą. Adolis taip pat žiūrėjo į Stasikę ir laukė. Jis truputį jaudinosi, bet tas jam netrukdė laikytis ramiai. Na, ką gi, reikalas galima sakyti atliktas. Jis pasakė viską, kas iki šiol vertė jį jaudintis ir rūpintis. Jie, galima sakyti, jau išsiaiškino, o kad Stasikė sutiks, jis nė trupučio neabejojo. Kad ji dabar dar tyli, tai aišku tik dėl to, kad negali atsipeikėti iš netikėtumo ir tiek... Ji mergaitė jautri, tikriausiai nieko panašaus jau nebesitikėjo, nepagalvojo, kad gali dar taip įvykti. O čia staiga... Įspūdis suprantamas. Atrodo, kad ir motiną jis bus išmušęs iš vėžių.

Esamu efektu Adolis buvo patenkintas ir visas spindėjo. Tas nemalonus jausmas, kurį jis pajuto įeidamas, irgi dingo. „Taip, pirkelę būtinai nugriausiu“, – nusprendė galutinai.

Stasikė pagaliau pakėlė galvą. Jos veidas, kaklas, ausys tiesiog liepsnojo. Ji perbraukė ranka plaukus, pabandė nusišypsoti, tačiau tai buvo labiau panašu į grimasą:

– O, Viešpatie, ar tik aš nesapnuoju? – ir vėl užsikniaubė ant stalo.

Tai buvo daugiau, negu Adolis tikėjosi. Tas trumpas, tačiau iš širdies gelmių išsiveržęs atodūsis giliai jį sujaudino. „Štai, kokia ji laiminga, kad net pati savo laime netiki, o aš – tas, kuris tą laimę atnešė. Pasakė, kad myli ir ištesės savo žodį, neleis mergaitei sugadinti sau gyvenimo. O kad kiek, kad kiek man būtų pritrūkę valios, būtume išsiskyrę suvisam. Ogi ir aš, ką būčiau veikęs, kaip gyvenęs, netekęs tokios mielos merginos? – mąstė Adolis.

Jis priėjo ir nesivaržydamas apkabino jos pečius:

– Nuo tavęs vienos dabar priklauso, Stasike, kad šis sapnas virstų tikrove, – pašnibždėjo jis palinkdamas prie jos ausies.

Stasikė lyg norėjo kažką pasakyti, bet, pajutusi Adolio ranką ant pečių, susigūžė. Jis pajuto, kaip ji visa virpa. Prisispaudusi prie stalo, stipriai supynusi kojas ji dar galėjo tvardytis. Stasikė nesuprato, kas dedasi jos širdyje.

– Na, kaip, Stasike? – vėl girdi Adolio balsą, jaučia jo alsavimą prie smilkinių. Jis švelniai paglostė jos plaukus, pakėlė nusvirusią kasą ir atsisėdo šalia. Paskui pajudino alkūnę lyg žadindamas.

Stasikė vis tylėjo nepakeldama galvos. Surinkusi visus valios likučius ji stengėsi suprasti, kodėl ją visą apėmė drebulys. Tai nebuvo ateinančios laimės džiaugsmas. Greičiau tai buvo kažkokia jėga, o gal bloga nuojauta, kuri atkakliai sklandė tarp jos ir Adolio. „Kas tai? Zenonas? Bet jis sutiko pasitraukti, lengvai atidavė mane kitam. Gal jis manęs nė nemyli? Gal jau pasmerkė ir nebenori manęs matyti? Ne, negali būti. Juk jie abu daug kalbėjosi, svajojo apie būsimą gyvenimą, kūrė planus... Jis išdidus, todėl ir paskutinį žodį paliko man.“

Staiga Stasikė pastėro ir sustingo: „Kaip gi bus su Melanija? Kaip gi bus su ja? Juk ji tiek metų laukė Adolio, tikėjosi. Ji neperneštų tokio pažeminimo. Kaip aš pati jausčiausi šitaip padariusi? Melanija taip nepasielgtų. Juk galima sakyti užaugau jos namuose. Kai sirgau šiltine, ji kaip tikra sesutė sėdėjo prie lovos naktimis. O Sokonas, atitraukęs nuo darbo arklius, parvežė daktarą net iš tokios tolybės. Mylėjo mane Sokonai kaip tikrą dukterį. Tai būtų tikra vagystė. Jei ne aš, gal kokį porą metų anksčiau Adolis būtų vedęs Melaniją. Kodėl jis toks žiaurus, kodėl jis taip kankina Melaniją? Aš ir pati tai patyriau“.

Stasikė iki skausmo sukando lūpas ir degančiais delnais stipriai suspaudė galvą. Pro akis vienas po kito prabėgo jos ir Melanijos draugystės vaizdeliai. Jie aiškiai Stasikei priminė visa tai, ką ji per savo nerūpestingumą buvo jau seniai pamiršusi. Nepaisant to, kad Melanija buvo vyresnė ir iš turtingos šeimos, ji niekada neparodydavo savo pranašumo, visada buvo linkusi nusileisti. Ji buvo nuoširdi, ištikima ir verta draugė.

O, Viešpatie, kodėl taip atsitiko? Ji tiek svajojo, tiek laukė Adolio, o dabar, kai jis štai atėjo, ji negali džiaugtis: „O gal į viską numoti ranka ir tiesiai jam ant krūtinės? O Dieve, suteik man stiprybės“.

Ji vėl pradėjo virpėti, vos galėjo susitvardyti. Gūžėsi ant stalo, spaudė kelius, rietė kojas.

Adoliui pasirodė, kad ji per ilgai tyli.

– Stasike, – sušnibždėjo jis palinkęs, – ką tu man atsakysi pagaliau?

„Ką gi jai daryti? Ar atsakyti dabar, ar tylėti? Tai ne sapnas, Adolis čia ir kviečia būti Lobinių šeimininke. Stasikė prisiminė Užgavėnių vakarą, kai jos su Melanija ten lankėsi. Tų namų turtas ir perteklius ją dar labiau prislėgė prie stalo, ji vėl pasijuto menka skurdžia pelyte, tokia vargšele. Prisiminė tetą, kuri net nesiteikė su ja kalbėti, prisiminė jos plačią, paniekinamai atsuktą nugarą ir nusipurtė. Oi, nebus jai ten vietos. Juk ji jam ne pora. Jie niekada su Adoliu nekalbėjo, nesvajojo apie ateitį. Susitikdavo tik paslapčiom, niekam nematant. Ir žiedą įbruko vogčiomis. O gal tai, ką kalba Adolis, tik tušti žodžiai, jo puikybė ir jis nori tik pasijuokti iš jos? Gal ir vėl ją paliks laukti ir kankintis? Pasirodo, ji visai jo nepažįsta. Kodėl jis tik dabar, kodėl paskutinę minutę, paslapčia? Kas jo galvoje? O dangau... juk jis gėdijasi skurdo, bijo jos neturto“. Ji tik dabar viską aiškiai suprato. Mylėdama Adolį ji nieko nematė. Mylėjo ir laukė, mylėjo ir svajojo... Stasikei pasirodė, kad tarp jų prasivėrė praraja: „Ir taip bus visada. Teisi turbūt buvo mama sakydama „kaip toliau nuo tokių“. Reikia ryžtis kartą, kaip bus, taip ir bus.“

Ji pabandė nusiraminti ir keista – šį kartą jai pasisekė... Tada pakėlė galvą ir atsisuko tiesiai į Adolį, bet kai reikėjo kalbėti, ji neišdrįso pasakyti jam to, ką buvo pasirengusi.

– Aš pagalvosiu... – atsiduso ji taip tyliai, taip tyliai, kad šis veikiau suprato nei išgirdo.

– Ką tu pasakei, Stasike? – netikėdamas savo ausimis paklausė jis suraukdamas antakius ir nuimdamas ranką nuo jos pečių. – Tu dar nori pagalvoti?

„Dabar jau viskas baigta“, – pagalvojo Stasikė ir jai pakirto rankas. „Dabar jau jis supyko, įsižeidė ir geriau nepradėti aiškintis.“

Nuvargusi nuo įtampos, nežiūrėdama Adoliui į akis, tarė:

– Taip, Adoli, leisk man pagalvoti.

Jo veidas staiga išbalo, pasikeitė. Lūpas iškreipė keista, paniekinanti šypsena, o akys žybtelėjo pykčiu. Paskui jis dar labiau suraukė antakius, net kaktoje įsirėžė gili raukšlė. Ties kairiu smilkiniu virš antakio iššoko plona melsva gyslelė. Adolis kietai suspaudė lūpas, bet vis tiek buvo labai gražus, nors ir piktas. Jis tylėjo ir galvojo: „Velniai griebtų, juk tai labai panašu, kad ji nenori sutikti, bent jau nepuola stačiai į glėbį iš tos laimės“. Šito jis nesitikėjo. „O gal ji mano, kad dabar jau gali viską daryti, net ir žaisti su manim? Ne, aš neleisiu iš savęs juoktis. Aš atėjau daugiau norėdamas suteikti jai laimės, o ne maldauti jos sau. Jau vien tai, kad ji dar nori ką tai apgalvoti, gaudama tokį pasiūlymą, mane žemina. O jei ji dar drįsta rinktis? “

– Tai reiškia, kad dabar tu man nieko negali atsakyti? – paklausė jis valdydamasis po trumpos tylos. – Gal tada atsakysi man kodėl? O gal tau neaišku, katras iš mudviejų tinkamesnis? O gal Zosininis iš tikrųjų yra daugiau vertas už mane? – vis daugiau kaisdamas jis tardė Stasikę. – O ne, Stasike, šitai man nepatinka. Aš galvojau ir buvau įsitikinęs, kad tu myli mane ir turėjau pagrindo taip manyti. Bet dabar matau, kad būsiu apsirikęs. Kiekvieną valandą ir minutę aš, pavyzdžiui, žinau, ką galvoju ir kiekvienu momentu galiu pasakyti taip arba ne. Šitas tavo „aš pagalvosiu“ tai jau beveik tas pats, kas ir „ne“. Po to man, žinoma, nieko neliko, kaip atsikelti ir išeiti. Aš kaip tik taip ir būčiau padaręs, jeigu nebūčiau matęs, kokia tu buvai laiminga prieš minutėlę. Šiaip ar taip, bet man dar nesuprantama ta priežastis, kuri tave verčia neatsakyti tiesiai. Turėdamas tai galvoje statau sąlygą: turi tučtuojau man atsakyti taip arba ne. Laukti aš nesutinku, – pats nenujausdamas, kaip pasikeitė jo balsas vis labiau rausdamas išdėstė jis irzliai ir reikliai, – dabar arba niekad...

Stojo sunki ir slegianti tyla. Nuo Stasikės veido dingo visas raudonumas. Ji buvo balta kaip drobė. Suglumusi, išsigandusi ji sėdėjo prie stalo, o iš krūtinės kartais prasiveždavo gilūs atodūsiai. Tai buvo kančia...

Suėmusi rankas prispaudė jas prie krūtinės ir lyg sukaupusi paskutines jėgas ir drąsą bandė nusišypsoti, paskui lyg norėjo kažką pasakyti, vėl nutilo, tada kurį laiką svyravo ir po to sunkiai dusliai vis dar virpančiu balsu ištarė:

– Ne... – ir pravirko.

Motina lengviau atsikvėpė ir nuėjusi prie kibiro atsigėrė vandens. Jai atrodė, kad viskas priklausys nuo to, ar ji čia stovės prie spintos ar ne. Ir ji stovėjo netardama nė žodžio, lyg kažką saugodama, įtemptai laukdama, kuo viskas baigsis. Tik dabar, kada jau viskas, galima sakyti, išsisprendė, ji pasitraukė ir suvilgė gaivinančiu vandeniu išdžiuvusį gomurį.

– Kaip tat? Ar tik tu iš tikrųjų nesapnuoji? – pirštais lyg replėmis spausdamas Stasikės petį purtė Adolis. – Tu kažką prasimanai ir rodai savo kaprizus. Aš tave žinau, tu baisi užsispyrėlė, bet dabar ne laikas pūstis ir maivytis. Juk vis dėlto tu mane, o ne jį... – jis nebeišdrįso pasakyti „myli“, nes jau pats pradėjo abejoti.

Stasikė tik verkė pasikūkčiodama prisidengusi prikyšte akis ir nieko nepajėgė atsakyti. Adolis nenorėjo laukti. Jis purtė toliau ją už peties ir kartojo:

– Dievaži, ką tu sugalvojai? Atsipeikėk, kol dar laikas.

Jo ambicija buvo įžeista, jautėsi tarsi apdrabstytas purvais, apspjaudytas. Jo išdidumas reikalavo tučtuojau iš čia išeiti, o savimeilė kurstė neiti, taip nieko nepešus. Jis būtinai turėjo pasiekti savo, tačiau buvo sutrikęs. Vis dėlto čia yra kažkas ne taip. Juk jis negalėjo apsirikti. Dėl Zenono Stasikė jo neatsisakytų. Ji taip išgyvena, taip kankinasi, o šit jis net nesigilindamas reikalauja iš jos žodžio ir tiek.

„O gal iš tikrųjų jis per vėlai atėjo?“ – nuo tos minties jam pasidarė karšta. Norėjo šauti pro duris, bet Stasikė tuo metu nutraukė nuo veido prikyštę ir jų akys susitiko. Ji nepajėgė susilaikyti, šniurkščiojo nosimi, pro pravertą burną trūkčiojo orą. Smakras ir lūpelė konvulsiškai virpėjo, pro murzinus skruostus, kuriuos galbūt išsitepė suodina prikyšte, riedėjo gausios ašaros, ant kaktos krito nuo ašarų sudrėkę plaukai. Ji visai nebuvo panaši į suaugusią merginą, juo labiau į nuotaką, o tik į nuskriaustą vaiką. Pirmą kartą per visą vakarą atvirame ir giliame jos žvilgsnyje buvo tiek kančios ir ilgesio, kad norėjosi paglostyti jai galvą ir nuraminti.

„O ne, tiktai ne Stasikė. Galiu kažin ką, kad ji iki to neprisileis. Ji moka puikiai valdyti savo jausmus ir laikytis tam tikro atstumo“, – mąstė Adolis.

Argi ne tas jį taip labai ir žavėjo? O dabar su savo tokiais išpuoliais gali jos netekti. Jam reikėjo iš karto švelniai ją išklausinėti, išsiaiškinti, kalbėti.

– O gal iš tikrųjų tu pagalvok, – staiga, mažumą atvėsęs, pasiūlė jai Adolis nuolaidžiai. – Pagalvok ir tiek... Kažin kokio didelio strioko nei nėra. Tu šiandien tokia išsiblaškiusi kaip nesava, gal sergi? Aš atvažiuosiu dar rytoj ir poryt. Negaliu niekaip patikėti, kad tu iš tikrųjų pasakei tai, ką norėjai pasakyti. Tegu dar paliks iki rytdienos. Visai palikti tave man vis dėlto labai, labai gaila, – pasakė jis švelniai.

Stasikei iš karto tarytum išdžiuvo ašaros. Ji visa nušvitusi staiga atsisuko į Adolį. Dėkingomis akimis sužiuro jam į veidą, lyg jis būtų išgelbėjęs ją nuo pačios mirties. Po to ištiesė Adoliui ranką, norėjo kažką pasakyti, bet kaip tik tuo metu motina atsidūrė tarp jų.

– Gal nė neverta tamstai vargintis? – ištarė ji skubiai ir, kaip Stasikei pasirodė, net pabūgusi. – Ji mergina suaugusi, jau turi savo protą. Kartą pasakė – ir, aš manau, užteks. Tepadeda tamstai Dievas. Dėkui, kad tokią garbę suteikėte mūsų namams.

Adolis staiga pasipūtė. Ne, daugiau nebeleis savęs taip niekinti ir tyčiotis. Jau ir taip jis nusižemino. Ir ką pagaliau jis turi daryti? Iš naujo pirštis, maldauti motinos, kai jau Stasikei jis tiek nusileido? Koks velnias apsėdo ir ką jos sugalvojusios? Kaip viskas bjauriai ir kvailai išėjo. Geriau jis būtų tučtuojau, kai tik pastebėjo ją ožiuojantis, išsinešdinęs iš čia, o dar geriau, kad ir visai nebūtų čia atėjęs. O dabar kiek jis prisidarė nemalonumų: susikivirčijo su teta, o jau Zenoną tai stačiai bus gėda susitikti, o dar, kai pasklis kalbos... Ne, bet gal taip greit neišaiškės, o pagaliau, kažin ar atsiras tokių, kurie patikės, kad tai teisybė? Iš savo pusės jis žinoma stengsis viską paneigti, bet žmonėms neužkiši burnos. Tiek to, gal jam ir pelnytai kliuvo už tokį lengvabūdiškumą. Jis dabar turės pamoką visam gyvenimui.

28.

Prieššventinė ruoša Jormantienės sodybėlėje šiek tiek užtruko. Rytą, pakilusi iš lovos, Stasikė pasijuto negaluojanti. Jai skaudėjo galvą, ūžė ausyse ir viskas sukosi ratu, net į lovos galą turėjo įsikibti, kad nesukluptų.

– Mama, man labai negera, – pašaukė ji.

Motina jau buvo atsikėlusi ir triūsė apie krosnį. Išgirdusi šaukiant, viską metusi atėjo.

– Kas yra? Ar skauda kur? – paklausė susirūpinusi, pridėdama ranką prie Stasikės kaktos.

– Labai skauda galvą ir taip sukasi, kad negaliu pastovėti.

– Na, ką gi ir nebestovėk, – pasakė atimdama ranką. – Gulkis vėl į lovikę. Neišsimiegojai, prisinervinai ir tiek. Kai gerai pailsėsi, matysi, kaip viskas praeis. Tik pasistenk nieko negalvoti ir kaip greičiau užmigti, – dar patarė ir nuėjo kurti ugnies.

Stasikė nusisegusi sijoną atsigulė atgal į lovą. Motina tiesą sakė, ji jautėsi išsekusi. Gulti ėjo vėlai, o ir atsigulusi ilgai ilgai negalėjo užmigti. Daug galvojo, verkė ir tik visiškai nusikamavusi snūstelėjo paryčiais. Kai vos pakirdusi mama pradėjo brazdinti puodais, Stasikė atmerkė nuvargusias peršinčias akis. Taip, jai reikia užmigti ir gerai pailsėti. Tik ar pavyks? Vos spėjo užsimerkti, tuojau vėl prisiminė vakarykštį vakarą, su visom smulkmenom. Atkakliai skverbėsi į galvą tos pačios mintys, iškart išblaškydamos visą miegą ir ramybę. Nors ir labai stengėsi, tačiau nesisekė nuvaryti šalin įkyrių minčių.

Kol motina kūrė ugnį ir šėrė gyvulius, Stasikė neužmigo.

– Žinai, mamute, aš negaliu nusiraminti, nors ir labai stengiuosi.

– Praeis, vaikeli, praeis, – nuramino ši, paglostydama jos plaukus. – Geriau jau dabar pakentėti, negu kad paskui būtum kentėjusi visą gyvenimą, – pasakė ji švelniai. Paskui surado minkštą drobinį skudurėlį, sumirkė jį rūgštyje ir uždėjo Stasikei ant kaktos.

– Šitaip bus geriau, – kalbėjo motina, apkamšydama antklode dukters pečius ir sėsdama šalia ant lovos krašto. – Rūgštis atgaivins akis ir galva nustos skaudėjus, o kai užvirs vanduo, užpilsiu žolelių arbatėlės. O gal valgysi ką?

– O ne, – net nusipurtė Stasikė. – Apie valgymą nenoriu net pagalvoti.

Moteris dar apklostė dukters kojas, pakamšė pagalvį ir, švelniai glostydama galvą, su didele meile ir pasididžiavimu ilgai žiūrėjo jai į akis. Vakar joms net pasišnekėti neteko. Adoliui išvažiavus, Stasikė vėl pratrūko verkti. Motina manė, kad geriau nė nemaldyti jos, o leisti išsiverkti, nors pati nebeišmanė, kaip būtų buvę geriau.

– Nesigailėk nė trupučio, vaikeli, – guodė tada ją motina. – Kiek aš žinau, tokios vedybos niekam nesuteikė laimės, bent jau nė viena marti nebuvo laiminga, biedna į turtingus namus nutekėjusi. Vien jo tetulę prisiminus, kūnas pagaugais nueina. Nebūtum nei tu patyrusi ten laimės. Ašarų pakalnė ten tavęs laukė, vaikeli.

– Bet, mama, matei koks jis? Koks gražus, o aš galvojau, kad jis mane pamiršo.

– O kuo jau blogesnis Zenonas? Tiktai tiek, kad mažiau blizga? Ar tik ne tas tau ir susuko galvą. Šitoks tai visų išsvajotas Adolis, visų trokštamas, visų grobstomas. Darbo pats nedirba, ko jam nebūti išsipusčiusiam? Laimė, kad taip pasibaigė, o tai vienas Dievas žino, prie ko galėjo prieiti. Aš ir pati kalta, kad nesupratau, kad nieko nežinojau, nors nujautė mano širdis. Tu, Stasike, brangink Zenoną. Gauni labai jau vertą žmogų, tokių retai pasitaiko mūsų laikais.

Stasikė nuraudo, tačiau motina to nepastebėjo.

– Aš nieko nesakau, Zenonas man labai geras ir nuoširdus, – skubiai pritarė ji, – gal ir labai jo gailėčiaus...

– Kam tu juos lygini, vaikeli? Juk jie – kaip dangus ir žemė. Pas Adolį turėjo būti viskas, kas gražiausia, kas geriausia: ir trobesiai, ir arkliai, ir ūkis. Na, ir moteris prie šono turėjo būti gražiausia. Tik va – tu iš neturtingų, todėl paslapčiom, niekam nematant. Oi, nelaisvas jis žmogus tais savo turtais aptinęs. O vakar jį pas mus atginė ne meilė, o puikybė ir tik dėl to, kad Zenonas atsirado. Pas mus namuose jis tik vienintelį kartą yra buvęs ir, neskaitant vakar dienos, daugiau nė karto neperžengė mūsų namų slenksčio. Iš kur jis taip gerai žino, kad tu jį myli? Turėjai kartą jam apie tai prisipažinti?

– Aš nežinau... Jis netgi niekada apie tai manęs ir neklausė, o aš, aišku, nieko jam ir nesakiau, nors man atrodė, kad aš jį labai, labai myliu...

– Matai, vaikeli, kaip jis tave gerai permatė. Tu, kaip ir visos, buvai ant jo akis padėjusi. Jam ir klausti nereikėjo. Viską pats vienas už visus sprendė.

– Mama, bet per šv. Onos atlaidus jis man paslapčiom tikrą auksinį žiedelį padovanojo, nors aš jau seniai buvau nuo jo pasitraukusi. Aš parodysiu.

– Tokiam Adoliui šis žiedas nieko nereiškia, nors jis ir yra gryno aukso, – nusišypsojo našlė. – Dabar tą žiedą teks grąžinti. Tu dabar ir be jo turėsi ką mūvėti. Nežinojau, galima buvo dar vakar tai padaryti.

– Bet kaip dabar bus su Melanija? Pakviesta į vestuves sakė, kad ateis su Adoliu, jei mes nieko prieš. Aš, žinoma, pasakiau, kad mums bus labai malonu, jei tik ji nepasididžiuos.

– Adolis ras, kaip jai pasiaiškinti, kad nenori eiti į pajaunius, po to ji tegu pasielgia, kaip jai atrodo geriau.

– Nenorėčiau aš dabar būti Melanijos vietoje, – pasakė Stasikė ir saldžiai nusižiovavo. – Mama, uždenk kuo nors langelį, kad būtų tamsiau, man atrodo, kad dabar aš jau užmigsiu.

Motina pirmiau atnešė arbatos su medumi, paskiau tamsia lovatiese pridengė langą ir po to dar sugrįžusi prie lovos sustojo kojūgalyje.

– Kai aš vakar išgirdau tokią jūsų, geriau pasakius, jo kalbą, buvau pasiruošusi priešintis, tačiau pamačius, kad tu abejoji, tylėjau ir laukiau. Nesigailėk, dukrele dėl to, kas įvyko. Na, Melanija ir Adolis – to paties rato žmonės, ras bendrą rokundą. Tesižino, bet mes būsime čia nieko dėtos. Tu su Zenonu nepražūsi. Jie, žmonės, neturėdami nei šmotelio savo žemės, gyvena geriau, nei kiti „čielažemiai“ ūkininkai. Tai dėl to, kad netingi dirbti, moka tvarkytis. Jei viskas taip klosis, kaip jis yra sugalvojęs, netrūks jums duonos. O Zenonas tikrai tave myli...

– Tikrai, mama, – leisdamasi į miegus, bet nenorėdama išsiduoti ir, perpus tegirdėjusi, ką kalba motina, kartojo Stasikė. – Man dabar palengvėjo ir džiaugiuosi, kad taip išėjo, nors buvo labai, labai sunku, – sušnibždėjo apimta nuovargio ir visai nusiraminusi užmerkė akis.

– Na, gerai, miegok sau vaikeli, – nusišypsojo moteris, –tau reikia labai gerai pailsėti.

29.

Kai Stasikė pabudo, buvo gerokai po pusiaudienio. Saulė jau buvo nukrypusi nuo vidudienio taško ir, stropiai šildžiusi ir švietusi didesnę dienos dalį, nublanko, atvėso, nors jos spinduliai, kad ir būdami ne tokie aiškūs, vis dar gausiai tebebiro į žemę. Pro mažus langelius jie, patekę į Jormantienės pirkelę, skverbėsi net už mūrelio, kur miegojo Stasikė. Ji buvo gerokai numigusi, net nugulėjo petį. Patogiai išsitiesusi ji stebėjo ant lubų ir sienų gražiai mirguliuojančias šviesos juostas. Jai atrodė, kad tie palaidi saulės spinduliai, kurių tiek daug būna saulėtomis vasaros dienomis, yra nelyginant audeklas staklėse, o pirkelės langai – nytys ir skietai, iš po kurių jau išeina tos nepaprastais raštais mirgančios auksinės dangaus juostos. Iš to, kokiomis kryptimis jos tiesėsi ant grindų, sienų ir lubų, visada galima spręsti ar ryto, ar pietų, ar vakaro audimą audžia saulė. Stasikei minutėlę pagailo, kad ji beveik pramiegojo tokią gražią dieną ir, įsitikinusi, kad nebeskauda galvos, nustūmusi į šalį antklodę, iššoko iš lovos ir ėmė rengtis. Kambarėlyje taip buvo šviesu, kad teko prisidengti akis užuolaidos krašteliu. Šiluma ir ramybė namuose Stasikei priminė sekmadienį ir ji turėjo gerai pagalvoti, kokia šiandien diena. Na taip. Ryt jau ketvirtadienis. Kiek dar nedaug padaryta, o ji miegojo. Žvilgtelėjusi pro langą pamatė, kad jau viskas iššveista, išplauta, išmazgota, ant tvoros pavožta, ant suolelio po vyšnia surikiuota ir sudėta. Džiūsta puodynės, katilai, dubenys ir puodeliai tokie gražūs kaip nauji.

– Mamutė bus viską padariusi. Tik kur ji pati, kad nematyti? – susirūpino Stasikė. Štai kaip ji kietai miegojo, kad negirdėjo nei šveitimo, nei kito bruzdesio. Ji pasirąžė, pasiėmė muilą, rankšluostį ir išėjo į ežerą praustis.

Buvo šilta kaip vidurvasarį. Tvanki ir gili tyla, skandinanti apsnūdusią gamtą, Stasikei vėl priminė sekmadienio popietę, kai grįžusi iš bažnyčios čia, po vyšnia, gaivindavosi pienu su duona, o trupiniais lesindavo subėgusias vištas.

Prie ežero buvo vėsiau ir kvepėjo ajerais. Stasikė brangino ežero kaimynystę ir buvo įsitikinusi, kad ir Zenonui čia patiks. Ir toliau ji rytais bėgs čia praustis, darbymečio vakarais čia maudysis, velės žlugtą. O Zenonas gaudys iš valties žuvį, statys bučius pakraščiuose ar prie ištakos, jeigu panorės.

Ji dar neskubėjo praustis. Atsisėdusi ant lieptelio ir panėrusi kojas į vandenį, ilgai mėgavosi gaivia ežero vėsa, kartkartėm žvilgčiodama į Zosinų pusę.

Jau antra diena kaip nėra Zenono. Dabar jau aišku, kodėl jis nesirodo. Kažin ką galvoja? Gal laukia, o gal nebesitiki? Jei jis tik pasirodytų savo kieme, Stasikė tuoj jį pažintų. Iš čia, kur ji dabar sėdi, aiškiai matyti ant kalniuko kaip ant delno plati Zosinų sodyba. Stasikei buvo malonu stebėti jų kieme judančius žmones.

Štai Marelė surinko nuo virvės ir tvorų baltinius, matyt, ir ji šiandien skalbė. Gal kartais čia ir ne ji, gal kuri kita to kiemo mergina, jų ten dabar net trys, bet kad prie šulinio Zenono tėvas, Stasikė nė trupučio neabejojo. Nedidelis žmogutis pasisėmė vandens ir nuklibilkščiavo atgal. Štai iš gonkelių iššoko Genikė ir pažėrė iš kraitelės vištoms grūdų. Piemenikė, nors į vakaruškas atbėgdavo kartu su Zenonu, su savo brolaičiu... Be jų, dar yra ir motina – ir tai visi būsimieji artimi giminės. Stasikė pasistengs patikti motinai ir gal jos net susidraugaus, o Genikė tikrai bus jos seserikė.

Po kiemą iki klėties, prie tvartų ir atgal nuolat vaikšto žmonės, jų ten dabar bent dvi šeimos. Štai takučiu pro klojimo galą į paežerę išjojo Zenonas. Sėdi raitas ant vieno arklio, o kitą už pavadžio vedasi šalia. Stasikė susirūpinusi laukia, kur jis pasuks išsukęs iš kiemo?

„Taip, jis turbūt turi kokio nors darbo kolionijoje už ežero ir jos pro čia“, – pamanė Stasikė. Jie ir susitiks.

Ji greitai nušoko nuo lieptelio, truputį giliau įbridusi skubiai nusiprausė ir, šluostydama veidą ir rankas, išėjo ant tako.

Zenonas jojo neskubėdamas ir nesidairydamas. Vienplaukis, vienais baltiniais, darbinėmis kelnėmis, basnirčia įsispyręs į padėvėtus pusbačius, varėsi žingine nuleidęs galvą, susimąstęs. Stasikė laukė, kol jis prijos arčiau, tačiau nebeiškentusi išbėgo į kelią ir pamojo rankšluosčiu:

– Zenonai.

Vaikinas kaip iš miego pabudo. Pakėlė galvą ir pasisuko į Stasikės pusę. Po to pliaukštelėjo porą kartų delnu arkliui per sprandą ir šis pajudėjo greičiau. Vėliau neraginamas vėl grįžo prie žinginės ir bindzeno nenoriai. Greitai Zenonas visai sulaikė arklį. Atrodo, kad jis svarstė, ką daryti? Paskui nušoko nuo arklio, užmetė pavadį jam ant kaklo ir, abu arklius palikęs, priėjo prie Stasikės. Jau dvi dienos, kai jis jos nebuvo matęs, buvo pasiilgęs, bet dabar sutikęs vengė žiūrėti į akis. Per tas dienas Zenonui buvo nelengva, o dabar, atsidūrus šalia jos, darėsi dar sunkiau. Štai ji taip nerūpestingai moja jam, o jis, jei įmanytų, apgręžtų arklį ir jotų kuo toliau. „Juk nieko neatsitiko, tik aš apsirikau truputį. Man labai patiko ši baltaplaukė Salos mergina, todėl ir pasipiršau“, – ramino save Zenonas. „Bet nejau aš apsirikau?“

Staiga jis aštriu tiriančiu žvilgsniu pažvelgė į Stasikę, o ši neatlaikiusi nuleido galvą ir paraudo.

– Ko taip piktai žiūri į mane, Zenonai? – paklausė ji visa sutrikusi, nepakeldama akių.

– Tu norėjai man kažką pasakyti? – atklausė jis, tirdamas veidą ir kaskart daugiau nusivildamas, – taip, Stasike?

– Turbūt labai pyksti ant manęs, Zenonai? – paklausė ji švelniai, bet, jausdama jo žvilgsnį, vis dar nedrįso pažvelgti į akis.

– Ar tau ne vis tiek? – ištarė jis abejingai ir nusigręžė, lyg žiūrėdamas arklių.

– Kaip gi, Zenonai? Aš nenorėčiau, kad tu apie mane galvotum blogai. Aš norėčiau, kad tu man atleistum ir nebepyktum. Mums reikia susitaikyti. Aš, žinoma, kalta, kad tau nieko...

– Apie tai neverta kalbėti, – pertraukė ją Zenonas piktai, – nei už tai, nei už ką kitą aš ant tavęs nė trupučio nepykstu. Kodėl turėčiau pykti? Niekas čia nekaltas, taip susidėjo ir tiek.

– Kvailai, žinoma, susidėjo, bet galėtum kalbėti ne taip piktai, jei iš tikrųjų nebepyksti?

– Suprask pati, kad man šiuo metu nėra lengva.

– Teisybė, aš suprantu, tau nelabai malonu... Ir vis tai per mane. Bet jeigu tu man iš tikrųjų atleidi, mes daugiau apie tai niekada nekalbėsim, net neprisiminsim. Gerai? Mes ir dabar galime kalbėti visai apie ką nors kitą. Štai aš iš čia pamačiau, kaip tu išjojai iš kluono ir nutariau tavęs palaukti. Juk mes jau seniai nesimatėm?

– Gera tau, Stasike, juokauti, bet man nė trupučio nėra tam nuotaikos. Gal negreit dar ateis tas laikas, kai aš būsiu linksmas, – pasakė Zenonas, žiūrėdamas sau po kojomis. – Man atrodo, kad ne dėl to tu norėjai susitikti, kad pasityčiotum iš manęs. Tu turi man ką nors pasakyti, aš matau. Tai sakyk.

–Zenonai, – švelniai, su tyliu priekaištu ištarė ji.

Jis ūmai pakėlė galvą ir ilgai žvelgė jai į akis.

– O aš galvojau, kad tu, Zenonai, labai apsidžiaugsi mane sutikęs, – pasakė ji, užsimesdama rankšluostį ant peties, – aš maniau, kad tau labai rūpės sužinoti, kuo viskas pasibaigė, o tu manęs net nepaklausi. Juk tu man palikai paskutinį žodį?

Jis įdėmiai žiūrėjo į ją, tarsi bandydamas atspėti, ką reiškia tokie Stasikės žodžiai. Tiesa, jis tada sviedė Adoliui, kad palieka Stasikei pačiai spręsti, bet tie jo žodžiai buvo daugiau iš nevilties negu iš pasitikėjimo savimi. Juk Adolis šaipėsi iš jo ir tyčiojosi, taigi reikėjo jam atsakyti. Apie tai, kad Stasikė rinksis jį, negalvojo, nesitikėjo. Dabar jos laikysena ir šypsena žadino viltį.

– Na, žinoma, juk jis jau buvo pas tave, – nenuleisdamas nuo Stasikės akių sumurmėjo susijaudinęs.

Stasikė irgi žiūrėjo į jį lyg pirmą kartą matydama. Tokio Zenono ji dar niekada nebuvo mačiusi. Jis buvo labai rimtas, susikaupęs, visada ramios jo akys dabar panešėjo į didelio vėjo sudrumstą ežero vandenį. Jos nežvelgė taip, kaip visada: atlaidžiai, glamonėdamos, bet žvelgė skvarbiai, tiriančiai, klausiamai. Stasikė negalėjo nukreipti šio žvilgsnio, todėl užsimerkė. Po kurio laiko, kai ji vėl pažvelgė į Zenoną, pastebėjo, kad jo veidas ir plačiai atlapota krūtinė jau spėjo įdegti, juodi tamsūs plaukai blizgėjo saulėje, o atkritusi sruoga dengė smilkinį ir ausį. Suraukti antakiai ir kietai sučiauptos lūpos darė jį rūstų, netgi šiek tiek juokingą.

– Betgi tu nežiūrėk taip į mane, Zenonai, – vėl paprašė Stasikė nusišypsodama.

– Na, sakyk, Stasike, – ištarė jis dusliai, – ką jūs kalbėjot? – paklausė ir nusuko į šalį akis, stengdamasis būti ramus.

Paleisti arkliai išsivaikščiojo. Bėris vis kopė į kalnelį rupšnodamas vešlią pavasario žolę, o Sartis įbridęs į vandenį godžiai gėrė.

Zenonas nieko aplinkui nematė, tik įsitempęs laukė, ką pasakys Stasikė. Ji ranka perbraukė aukštyn plaukus ir pasilenkusi nuskynė piktšašio žiedą. Paukšt – sprogo perlaužtas tuščiaviduris kotelis. Kai Stasikė atsiduso, Zenonas pagalvojo, kad tai, ką jis laikė viltimi prieš valandėlę, buvo viena kvailystė.

– Na, jis pasakė maždaug taip, – staiga išgirdo merginos balsą ir sulaikė kvėpavimą. – Kad jis pasistengs sutvarkyti viską taip, kad per Sekmines mes, tai reiškia aš su juo, galėtume susituokti. Su juo vietoj tavęs, supranti? Bet kai aš nesutikau, tai jis labai įsižeidė. Aš, tiesa, paskui verkiau, bet dabar matau, kad nereikėjo, – atsakė ji šiek tiek jaudindamasi, užsikirsdama ir painiodamasi, bet Zenonas šito net nepastebėjo. O pagaliau tas ir neturėjo reikšmės.

Jis staiga atsisuko visas spindėdamas. Akys buvo tokios džiaugsmingos, juokėsi ir kvatojo, nors pats Zenonas stengėsi būti santūrus. Dėl to atrodė sumišęs lyg vaikas.

– Taaip? – paklausė jis pratęsdamas ir tankiai sumirksėjo. Stasikė suprato, kad tai iš laimės ir pati susigraudino. Stengdamasi susilaikyti nuo jaudulio ji įsidėjo į burną piktšašį ir kramtė jį nejausdama jo aitraus kartumo. Kai akys jau buvo pilnos ašarų, ji vėl pažvelgė į Zenoną ir jo suglumęs veidas jai pasirodė labai juokingas. Ji nusišypsojo, o paskui ją apėmė nenumaldomas juokas:

– Žinoma, taip, – vos ištarė ji kvatodama, bet dabar ir Zenonas juokėsi kartu su ja. Jis kaipmat užsikrėtė Stasikės linksmumu, juo labiau kad džiaugsmas taip ir laukė progos išsiveržti iš krūtinės. Jie juokėsi viską užmiršę pasaulyje, matydami tik vienas kitą, nepajėgdami ir nesistengdami apie nieką kitą galvoti. Stasikė juokėsi skambiai, užkrečiamai užversdama aukštyn galvą, o Zenonas kvatojo garsiai, retkarčiais stipriai įtraukdamas orą. Atrodė, kad ir ežeras džiaugėsi kartu su jais, grąžindamas jiems savo aidą.

– Oi, negaliu, – pro juokus sušukdavo Stasikė ir vėl juokėsi.

– Ir kas čia apsėdo? – kartojo Zenonas, negalėdamas susilaikyti.

– O tu žinai, Zenonai, iš ko mes taip juokiamės? – paklausė Stasikė, šluostydamasi rankšluosčiu akis.

– Aš nežinau, iš ko juokiesi tu, bet aš tai grynai iš savęs, – prisipažino jis.

– O aš iš tavęs, – nusijuokė mergaitė.

– Tai bent užėjo, nei iš šio, nei iš to. Nebeprisimenu, kada taip gardžiai būčiau juokęsis, – stebėjosi jis.

– O tik ką sakei, kad negreit galėsi būti linksmas, – šelmiškai nusišypsojusi priminė jam.

– Stasike, – staiga Zenonas priėjo taip arti, kad ji pajuto, kaip į veidą padvelkė karštas jo alsavimas, – tai vadinasi viskas taip, kaip buvę?

Tada ji užmetė jam ant kaklo rankšluostį, prisitraukė artyn prie savęs ir sušnibždėjo į ausį:

– Taip, taip, Zenonai, – ir keliskart pabučiavo į žandą. – O gal tu norėtum ką nors pakeisti?

Zenonas prišoko, apglėbė ją per liemenį ir prispaudė prie krūtinės. Ilgai žiūrėjo jai į akis, švelniu raudoniu užlietus skruostus, lūpas. Stiprus ir ilgas bučinys juos visiškai nuramino, net ir aitrus piktšašis Stasikės lūpose nesutrukdė.

Kai Stasikė jau buvo ant kalniuko, o Zenonas gerokai nutolęs, jie dar kartą atsigrįžo vienas į kitą.

– Ar tu mane šaukei, Stasike? – paklausė Zenonas iš tolo, nes jam pasirodė, kad kažkas paminėjo jo vardą.

– Ne, – papurtė ji galvą, – man pasigirdo, kad kaip tik tu man šūktelėjai, – atsišaukė ji. Ir jie tebežiūrėjo vienas į kitą, nei vienas nenorėdamas nusisukti pirmas.

Taip ir ėjo vis atsisukdami, pamojuodami ranka, kol už kalnelio vienas kito nebematė.

30.

Beveik visus metus Lobinių kiemas neturėjo šeimininko. Tą pačią pirmą savaitę po Sekminių Adolis dingo ir nesirodė Pamūgėje iki pat kitų metų mėsiedo. Per tą visą laiką jo ūkyje tvarkėsi teta.

Išleidusi Adolį pasižvalgyti po žmones, kaip kad ji sakydavo, būdama įsitikinusi, kad jis vieną kartą apsigalvojo, paklausė jos patarimo, pabijojo jos pasipriešinimo, teta tarytum visa atjaunėjo. Nesigailėdama jėgų ji energingai tvarkėsi ir kitus vaikė. Gavusi tokią pamoką ir dabar jau žinodama, iš kurios pusės gresia pavojus, oi mokės ji Lobinynę apginti.

Adolis grįžo – vis toks pat gražus, tik dar labiau pasipūtęs. Jo kišenėje liko „atstupni“, todėl jis jau išsirietęs „farsijo“ po miestelį su nauju drigantu ir nauja išblizginta bričkute.

Bet vis dėlto, kas jį vertė iš čia pasišalinti?

Tas tiesa, kad truputį kankinosi, bet labiausiai jis bijojo tų nelemtų kalbų ir liežuvių. Jis manė, kad jo nematydami žmonės greičiau užmirš tą įvykį ir greičiau liausis apie tai kalbėję. Kad tų apkalbų bus nemažai, jis nė kiek neabejojo.

Tačiau taip nebuvo. Vienu metu lyg buvo pradėję sklisti gandai, matyt, Zosinų moterys kai ką nugirdusios paplepėjo Saloj, bet, kai niekas jų nepatvirtino, tai tos kalbos ir nesulaukė jokio atgarsio. Pagaliau, kad niekas būtų ir nepatikėjęs.

Tik Melanija viską aiškiai suprato...

Našlaičiai

1.

Kai mirė motina, Jasiui buvo penkiolika, o Aldutė nė šešerių neturėjo. Po kiek laiko mirė ir tėvas – vienintelis šeimos maitintojas. Tuojau po laidotuvių seniūnas sukvietė vyrus pas artimiausią vaikų kaimyną Pakalnį. Visi susėdę pradėjo aptarinėti tolesnį vaikų likimą.

– Tu, Pakalni, – pasakė seniūnas, – esi artimiausias kaimynas. Su amžiną atilsį tėvais gerai sutarėte, pabūsi kol kas vaikų globėjas. Pasirūpinsi jais, o toliau – žiūrėsim. Gal giminių atsiras. Negali būti, kad gyvendami neturėjo jokių artimųjų, nors laidotuvėse niekas nedalyvavo.

– Kad nebuvo kam pranešti. Nei prieš mirtį nieko nesakė. Kiek metų čia kaimynystėje gyvenam, neteko matyt, kad kas nors lankytųsi. Patys ne vietiniai. Iš kažin kokių kraštų čia nusipirkę atvažiavo. Žmona, sako, lenkė ar rusė buvo, nors mūsiškai gerai kalbėjo ir į bažnyčią vaikščiojo.

– Negali būti. Jei būtų buvusi ne mūsų tikybos, nebūtų leidęs klebonas mūsų kapinėse laidoti, – suabejojo seniūnas. – Šiaip žmonės buvo ramūs, darbštūs, tik va, nelaimėliai, – atsiduso.

– Kai nesiseka kam, tai nieko nepadarysi... Kiti iš niekų prasigyvena, o čia, atrodo, nieko netrūko. Trobos naujos, žemės, kad ir nedaug, bet gera. Gerais metais neblogus derlius duodavo. Bet, kai prasidėjo ligos, daktarai... Tokia karvė krito. Ką ir bekalbėt, – nuoširdžiai apgailestavo kaimynas Pakalnis.

– O kiek iš tikrųjų yra tos žemės? – pasiteiravo vienas iš vyrų.

– Nedaug. Aštuoni hektarai dirbamos, keli arai krūmų prie miško ir dar kiek pievų bendrose ganyklose, – atsakė Pakalnis.

– Mažažemiai. Bet kiek tokių yra mūsų valsčiuje ir visi, žiūrėk, neblogai gyvena, – pakildamas nuo suolo pasakė seniūnas.

– Kol bėdos neužgriuvo, – pakilo greta jo sėdėjęs vyras, o paskui jį ir visi kiti.

Išleidęs žmones Pakalnis pašaukė žmoną:

– Tu, motin, kai pamelši karves, pripilk puodynėlę pieno, atriek duonos ir nueik pas vaikus. Žiburys dega, turbūt nemiega, o rytoj aš pats nueisiu pasikalbėt. Nuo šiol aš būsiu jų globėjas.

Kitą dieną, po pietų, vietoj to, kad prigultų valandžiukei, kaip buvo įpratęs, Pakalnis nuėjo pas našlaičius. Gonkelėse nusidaužė nuo medpadžių sniegą ir, apsivalęs šluotražiu snieguotas kelnių klešnes, įėjo į pirkią. Viduje mažoji šeimininkė baigė šluoti grindis. Pastačiusi šluotą į kampą, atsukusi nugarą į krosnį, kurioje jau baigė blėsti žarijos, pakreipė prie peties galvelę ir meiliai nusišypsojo svečiui.

– Gerą dieną, Aldute, – maloniai pasisveikino Pakalnis. Ir staiga jam suspaudė širdį, išvydus tokią trapią mergaitės figūrėlę ir nuolankumu dvelkiantį smulkų veidelį.

– Ar tu viena namie? O kur šeimininkas Jasius? – paklausė gal kiek per garsiai, stengdamasis nuslopinti staiga į galugerklį pašokusį graudulį.

– Aš čia, – atsiliepė iš kamaraitės vaikinas. – Dėde, prašom prisėskit kur nors, aš tuoj.

Pakalniui žvalgantis, kur čia atsisėdus, prie jo su skepetėle rankoje priėjo Aldutė. Pavalė arčiau stalo stovintį suolą, pastūmėjo jį arčiau prie Pakalnio, žingsnelį atsitraukė ir, atsitraukusi vėl jam nusišypsojo.

– Na, ką čia tu, vaikeli, – paglostė jos baltą galvelę Pakalnis. – Ne iš bažnyčios atėjau, o tiesiai iš tvartų. Tie mano aprėdai matė ir šilto, ir šalto. Jokių dulkių nebijo, nors po žemę voliokis.

Nešdamasis dėžutę su vinimis pasirodė ir Jasius:

– Ieškojau didelių vinių. Gerai žinau, kad tėtušis visas vinis kamaraitėje laikė, bet pamėgink surast kito padėtą. Jau net piktumas paėmė.

– Ką kalsi tomis vinimis?

– Kiaules reik užkalt aukščiau. Jau ir taip, atrodo, aukštai užkalu ir vis tiek iššoka. Kiaulaitė tai rami, bet meitėliukas kaip ant spyruoklių. Kelintą kartą po lentą užkalu ir vis tiek persirita per gardą.

– Na, gerai. Užkalsi paskui, o dabar sėsk, pasišnekėti reikia.

Vaikinas dėžutę su vinimis padėjo ant suolo, dar pastūmėjo prie sienos, o pats atsisėdo priešais svečią. Delnu nubraukė nuo kaktos plaukus ir pasiruošė klausytis.

– Kaip manai toliau gyventi, vyre? – patylėjęs paklausė Pakalnis.

– Ūkininkausiu, dėde, – tvirtai atsakė jaunuolis. – Šiandien anksti atsikėliau, viską apžiūrėjau. Grūdų užteks ir sėklai, ir duonai. Padargai ne taip jau blogi. Kurie daugiau susidėvėję – pataisysiu. Pavasaris dar toli. Su tėtušiu dirbdamas daug ko išmokau. Ko nemokėsiu, pasiklausiu pas gerus žmones. Darbus pradėsiu anksti, kad nesusivėlinčiau su sėja. Mėšlo dirvai patręšti bus pakankamai, kad tik sveikatos turėčiau.

– O kaip su pašaru?

– Pašaro per akis. Tėtušis, kad ir negaluodamas, parūpino pakankamai. Be to, dar ir karvutė krito. Kiek prasčiau su bulvėmis. Dar kartą reikės peržiūrėt: kiek sėklai, kiek valgymui, kiek kiaulės šėrimui. To šokiko nelaikysiu, pjausiu, o kiaulaitę auginsiu, kol bulvių turėsiu. Už mėnesio jau ir Žibutė atsives. Mums dviem užteks ir jos vienos pieno. Veršiuką – bus telyčaitė ar jautukas – auginsiu.

– Na, ūkininkauti tai ūkininkauti, – pritarė Pakalnis. – Per didžiuosius darbus padėsime. Aš pats tuo pasirūpinsiu, nieks neatsisakys. Šiaip tai gerai sakai, to darbo jau esi pramokęs, ne raštai rašyt. Kad sveikatos būtų ir geros vasaros sulauktume. O kaip su malkom? Eidamas pro malkinę užmečiau akį. Vaizdas nelabai guodžiantis.

– Čia tai jau turiu rūpestį. Nesiginsiu. Tuos pagalius, kurie dar yra malkinėj, laikysiu duonai išsikepti ar didesniems šalčiams užėjus. Šiaip tai parsivešiu iš krūmų kuo storesnių alksnių prisikirtęs. Taip ir tėtušis darydavo.

– Žinai, – kiek pamąstęs pasakė Pakalnis, – po nedėlios važiuojam su kaimynu miško kirsti. Turim išsipirkę porą kvartalų. Jei pats prisidėsi su arkliu, padarytume ir pačiam porą ar trejetą vežimaičių.

– Oje, dėde, kaip būtų gerai, – nudžiugo Jasius. – Iš visų tų rūpesčių malkos – man pats didžiausias. Viskuo pasirūpino amžiną atilsį tėtušis, bet malkomis nesuspėjo, – ir nusisuko nuo svečio, slėpdamas ašarų priplūdusias akis.

– Tai gal ir užteks. Pasišnekėjom, apsitarėm ir jau eisiu. Kai važiuosim į mišką, tau pranešim. Tik ar turėsi šilto apavo ir šiltesnių drabužių apsivilkti? Jei ne, sakyk, mano šeimininkė pasirūpins. Kai sugalvosi paršą pjaut, Algis paskers. Gerą ranką ir peilį tam reikalui turi. O pieno, kol Žibutė atsives, galėsi pas mus gauti. Tegul Aldutė ateis parsinešti šilto vakarienei. Dieve padėk tau, Jasiau, kad geriau sektųsi, nei tavo tėveliams. Jeigu tik bus koks reikalas, ateik pas mane pasitarti. Nesigėdyk. Žinok, nuo šiandien aš tavo globėjas.

Pavasario darbams Jasius gerai pasiruošė. Atsigavo, sustiprėjo, suvyriškėjo. Jam jau tuoj aštuoniolika, o Aldutei jau ir devyneri. Nors per žiemą darbų netrūko, bet sunku nebuvo. Užteko laiko ir darbus nudirbt, ir pailsėt. Bado kęsti taip pat nereikėjo. Jasius tikru vyru tapo, o Aldutė atvirkščiai – pastebimai į blogą pusę pasikeitė. Sumenko, išblyško, akelės giliai po kakta nulindo. Užeidamas pas vaikus globėjas Pakalnis į tai atkreipė dėmesį.

– Ar tau niekur neskauda? – kartą, radęs ją vieną namuose, pasiteiravo.

– Ne, dėde, neskauda, – tyliai atsakė ir nuleido galvelę.

– Tai gal pavargsti labai? Gal Jasius verčia daug dirbti, gal nieko nepadeda?

– Ne, nepavargstu, tik labai miego noriu, kai reikia anksti keltis.

– Nieko nepadarysi, mano vaikeli. Mūsų kaimo žmonių tokia dalia – keltis su saule. Miesto žmonės ilgiau pamiega, bet jie irgi turi rūpesčių. Jeigu mes nesikeltume anksti ir nedirbtume kaimuose, tai mes patys ir jie miestuose neturėtume nei ko valgyti.

– Ir mamos labai pasiilgstu, – apkabinusi jo kojas staiga pravirko mergaitė ir įsikniaubė į Pakalnio kelius.

– Ak, tu mano našlaitėle, – lengvutę kaip plunksnelę jis pakėlė mergaitę ant rankų. – Neverk taip labai, negraudink man, seniui, širdies. Nori, aš tau iš turgaus raudoną skarytę parvešiu? Tokią, kaip mūsų Pranutė turi. Abi ryšėsit vienodas. Gerai? – neišmanė kaip nuraminti. – Na, o dabar bėk, – pastatė ją ant žemės, – matai, kaip puodas putoja? Žiūrėk, kad bulvės neprisviltų.

Kieme sutikęs Jasių, Pakalnis ėmė jį kamantinėti:

– Tu tai pasitaisęs, o Aldutė visai pasibaigusi. Ar ne per sunkius darbus jai duodi dirbti, ar ne per daug iš jos reikalauji? O gal bari tu ją?

– Tai kad ne, dėde. Visus sunkesnius darbus aš pats padarau. Ir karvę melžiu, malkų ir vandens prinešu iš vakaro. Bulves kiaulėms pats kaičiu, duoną irgi kepu. Valgyti tai ji išverda, apsišvarina po vidų, skalbia po kiek, bet, kada nepamatysi, vis rauda. Aš pats apsibuvau, o ji tebesigraudina. Gaila, kad į mokyklą šiemet negalėjau išleisti. Su vaikais draugaudama gal būtų greičiau užsimiršusi.

– Tu išleisk, tegu pas Pranutę dažniau ateina. Pažais su lėlėm. Žodelius rašyti pasimokys, „Sakalėlį“ paskaitys ir kitąmet mokykloje bus lengviau, – jau nuo vartelių dar patarė Pakalnis. Eidamas namo galvojo: „Kažin kodėl pas mus taip retai ateina? Gal nedrįsta, gal gėdijas? Gal tie mano didžkiai paerzina? Reikės pasakyti, kad nekibtų prie mergaitės, be to, ir Pranutei liepsiu dažniau mergaitę aplankyti“.

2.

Atėjęs pavasari nedžiugino: vėlyvas, šaltas ir lietingas. Bet niekas to nepaiso. Išnaudodami kiekvieną giedresnę dieną ar pusdienį žmonės triūsia laukuose, kur aukščiau, sausiau – aria, sėja. Neatsilieka ir Jasius. Pasitaręs su globėju, apsėjo aukštesnes vietas. Atėjo metas ir bulves sodinti. Ilgai vaikščiojo Jasius po laukus, ieškodamas tinkamos vietos. Bet kad vien lygumos paliko. Vietos, kur buvo numatęs dar iš rudens, pasirodė esą per daug lomingos, jeigu kartais vasara pasektų pavasarį. Pakilesnių beveik nebeliko. Bet ką darysi? Visi sodina – reikia ir jam. Prie pat namų, visai arti sodo, vienas galas šiek tiek aukštesnis. Privežė mėšlo ir pasodino.

Orai šalti, bet pievos nuolat laistomos lietaus gražiai sužėlė – yra kur ganyti. Bus ir šieno. Vasarojus sudygo retai, tačiau žaliuoja. Žiemkenčiai irgi stypsta. Bulvės, gerai patręštos, išdygo net juodos, tačiau neskuba kelti viršūnių. Jasius plaka dalgius, taiso grėblius, ruošiasi šienapjūtei.

O lietus nesiliauja. Reikia palaukt, gal nuo šv. Jono pagražės? Tikisi ne tik Jasius, bet ir visas kaimas. Kiekvienas šiltesnis saulės spindulėlis, prasimušęs pro juodus debesis, teikia vilties.

Dar dvi savaitės iki Joninių, dar viena, o štai ir pačios Joninės.

Sekmadienis išpuolė gražus. Saulėta ir šilta. Vyresni, parėję iš bažnyčios, sėdiniuoja pašaliuose, pypkiuoja, šnekučiuojasi. Kiti nusnūsti nuėjo, o jaunimas po pievas prie miško pasklido. Nešienautose pievose mirga tebežydinčios gėlės: nori – puokštes skink, nori – vainikus pink. Greitesnės jau nusipynusios, ant galvos užsidėjusios bėgioja, slapstosi nuo vaikinų, kurie nori žūtbūt tuos vainikus iš jų atimti. Kažkas toli sučirpino armoniką.

Visi savaip džiaugiasi pirmąja nuo pat pavasario tokia gražia ir šilta diena, vildamiesi pagaliau sulaukę vasaros.

Tokios vasaros, kokia buvo šiemet, niekas nesitikėjo. Po Joninių gal dar porą trejetą dienų, ne daugiau, laikėsi giedra, o paskiau, kai prakiuro, tai iki pat Mykolo nebuvo tos dienos, kad nepalytų. Jei ne stipriai lijo, tai smulkiai dulkė be vėjo, o jei ir papūsdavo stipresnis, tai iš vakarų ir vis tiek per silpnas, kad pajėgtų išsklaidyti žemai nukarusius sunkius debesis, storu sluoksniu aptraukusius visą dangų.

Per giedresnes dienas, po Joninių, Jasiui pavyko šiek tiek nusičiupti šieno, bet didesnė dalis liko gulėti pradalgėse. Pirmą savaitę jis dar nenusiminė. Šiek tiek prašviesėjus, ėjo į pievas kartu su Aldute, vartė pradalges, sausesnį krovė į kupetas ir laukė giedros. Bet kai ir antrą savaitę orai nesitaisė, Jasius visai neteko vilties ir nuleido rankas. Po ištiso mėnesio lietaus į lauką buvo baugu žiūrėti. Ir pradalgėse, ir kupetose šienas pajuodo, bulvės, ne ką tepaūgėjusios, ėmė gelsti ir tai tik tos, kurios buvo truputį aukštėliau sodintos. Kur žemiau – vagos vandenyje mirko. Javų laukuose blizgėjo vandens ežeriukai. Nežinia, kokios reikėtų giedros, kad viskas išdžiūtų ir pasitaisytų. Vietoj to lietus nesiliovė ir diena iš dienos tai silpnesnis, tai stipresnis vis merkė ir merkė. Jau ir įkalnės nebeatlaikė. Patižo, išsiraizgė grioveliais ir dar padavė vandens į apačią – į jau ir taip nebesugeriančias lomas ir lomeles.

Po Mykolinių pragiedrėjo. Truputį atšilus orams, Jasius atsiraitojęs kelnes basas braidžiojo po prigėrusių bulvių lauką, ieškodamas bulvių. Radęs vieną kitą, kad ir apipuvusią ir purviną, plovė čia pat vagoje ir dėjo į krepšį.

Iš kiemo pamatęs besidarbuojantį Jasių, Pakalnis atėjo bartis:

– Gal tau galvoj negerai, vaike? Dar mažai bėdų? Ligos ieškai? Mesk viską ir ateik čia.

Jasius atėjo į kiemą, nuraitojo kelnes, į klešnes nusisausino rankas ir atidarė duris į priemenę.

– Ne, – pamojo ranka Pakalnis, – ateik vidun, sėskim čia,ant suolelio. Pasėdėsim, pasišnekėsim, pagalvosim, kaip toliau gyventi.

– O ką čia galvot? Aš jau seniai viską sugalvojau, – sėsdamas greta Pakalnio pasakė Jasius.

– Žiūrėk tu man, jis jau sugalvojo, – nustebo globėjas. – Na, klok.

– Pirmiausia parduosiu arklį. Vis tiek abiem gyvuliams neužteks pašaro. Už tuos pinigus pirksiu duonai grūdų, bulvių valgyti. Žibutę laikysiu, kol užteks pašaro. Veršį, kur pavasarį atvedė, užauginsiu, pjausiu mėsai. Per žiemą kaip nors išsiversiu, o toliau bus matyt.

– Nieko sau sugalvojai. O ką veiksi pavasarį, pardavęs arklį, kai reikės apdirbti laukus?

– Baigta, dėde, į laukus aš daugiau kojos nekelsiu. Žemę užduosiu nuomininkui, o pats eisiu amato mokytis. Kad ir kalvystės.

– Štai ką tau pasakysiu, – neskubėk, dar palūkėk. Kalbėjau su seniūnu, žada tau kokią pašalpą iš valsčiaus išrūpinti. Turėtum gauti „našlaičiams, nukentėjusiems nuo nederliaus“. Gal pinigais, gal kokiais grūdais parems. Jei seniūnui nepavyks, eisim abudu pas patį viršaitį. Tada ir pamatysim.

– Pasakiau, dėde, žemės aš nebedirbsiu ir baigta, – nenusileido Jasius. – Ir ne vien dėl to nederliaus. Nebepatinka man tas darbas. Gali tu čia per dienas ir naktis pliektis, o to darbo pabaigos nėra. Be jokios ramybės, vis ant rūpesčio. Eini namo nusikalęs, vos kojas velki, žiūri – arklys šlubuoja. Ką daryt? Per naktį gali dar pablogėti. Jei parvest kokį nusimanantį žmogų, duotų kokių vaistų, gal lig ryto ir pasitaisytų, o tas nusimanantis už kelių kilometrų gyvena. Karvė veršiuojasi – eik, budėk dieną ir naktį, kad, Dieve saugok, kas neatsitiktų, kad laiku spėtum žmogų parvest, jei prireiktų pagalbos. Dar prie tėtušio karvė krito, net veterinaras nepadėjo. Nupjovei kokią žolę – rytą vakarą į dangų žiūri, ar pastovės giedra, ar neims lyti? Ir kas iš to viso? Ateina žiema – nėra ko valgyti.

– Kad ne visai taip, – paprieštaravo Pakalnis. – Žiūrėk, stambūs ūkininkai valakus valdo, o viską padaro, viską suspėja ir nemažai naudos turi. Kad ir prie amžiną atilsį tavo tėvelių, ar negerai buvo? Kokius trobesius pasistatė ir jums visiems nieko netrūko. Kad gyvas tėtušis būtų, neatsisakytų jis žemės, kad ir po tokių sunkių metų. Rastų, kaip išsiversti.

– O kas iš to? Plūkėsi, kol ligą gavo. Kad ne žemė, gal ir šiandien gyvas būtų. Aš dar noriu gyventi.

– Aišku, sunku tau vienam buvo. Niekas nesako, kad lengva, bet ne kiekvieni metai tokie bus. Tokių, kaip šie metai, net ir kaimo senoliai nebeprisimena. O gal padarom šitaip: jei tau pavyktų išlaikyti arklį, mano ir tavo žemę dirbtume bendrai, kartu. Aš, tu, mano berniokai. Tegu jie dar ne vyrai, bet jau ilgesnė ranka būtų. Rudenį, kas ant tavo žemės užaugs, dalysimės per pusę. Sėkla bus mano, nes tu jos neturi. Mano žemės gabalas didesnis. Jei vienoje vietoje prigėrė, kitoje – dar šiek tiek užaugo. Tektų pasispaust, bet sėklai vis vien išlaikytume. Gal iš valsčiaus kokią paramą gausi. Vienu žodžiu, gerai pagalvok. Gaila man, vaikeli, kad tu nuo žemės bėgi. Kiek čia amžiną atilsį tavo tėvelių prakaito išlieta, įdėta vargo dėl jūsų gerovės, kad turėtumėt iš ko gyventi. Dabar, kaip matau, nori atiduot svetimiems naudotis. Nepagirtų tavęs tėtušis už tokį darbą. Ek, būtum tu vyresnis, apženytume mes tave ir baigtas kriukis, – nusijuokė pakildamas Pakalnis.

Po pokalbio su globėju Jasiaus ryžtas susilpnėjo: „Gal iš tikrųjų pabandyt kokius metelius, kol Aldutė paaugs?“.

Tačiau abejojo jis tol, kol sutiko savo draugą miestelyje. Dar nuo mokyklos laikų jo draugystė su Petru išliko. Visus tuos metus sėdėjo abu viename suole. Kiek mokyklinių nuotykių kartu patyrė... Dar ir dabar, prisimindami anuos laikus, linksmai pasijuokia. Jo tėvų žemės mažiau nei Jasiaus, tačiau jų šeima net iš aštuonių žmonių. Vaikai keturi ir visi berniokai. Petras vidurinis, tų pačių metų kaip Jasius. Jų šeimą taip pat ištiko šių metų nederlius, apie ką jie susitikę ir pasišnekėjo.

– Nebeišneša mano galva, kaip reikės toliau gyventi. Sakau, gal amato kokio mokytis, kol dar ta žemė visai nesurietė į ožio ragą, – svarstė Jasius.

– O aš važiuoju į Ameriką, – staiga pasakė Petras. – Pas mus čia, miestelyje, renka norinčius. Iki pavasario nori sutaisyti žmonių partiją.

– Tikrai? – baisiausiai nustebo Jasius.

– Tikrai, – patvirtino Petras. – Aš jau užsirašiau. Ir tėvas su motina sutiko išleisti. Pats matai, koks čia gyvenimas. Reikia pabandyt paieškot laimės pasaulyje. Blogiau nebus, dirbti visur reikia, bet kai už tą darbą ir pavalgyti neužtenka, tai ir gyvenimas nebemielas. Važiuojam, Jasiau, kartu, ką? Nuo pat vaikystės draugaujam ir svetimam krašte būtų geriau abiem.

– Gal ir teisybę sakai, bet man kas kita, aš ne vienas. Man dar ir Aldute reikia pasirūpinti. O pagaliau, iš kur tų pinigų kelionei?

– Veža ir be pinigų, bet tiems, kuriuos veža dykai, reikės atidirbti. Aš irgi pinigų neturiu, o kaip ten būtų – važiuoju. Na, kaip sakai?

– Tu čia man ne juokais uždavei galvosūkį. Jeigu ne Aldutė...

– Užduok žemę už Aldutės globą. Matysi, kiek atsiras norinčių.

– Čia reikia gerai pagalvot, – abejojo Jasius. – Bet kam duot negali. Žeme tai naudosis, o kaip rūpinsis našlaite, tai dar klausimas.

– Žinoma, pagalvok. Laiko dar yra, susitiksim ne kartą. Ieškok gerų žmonių, gal ir aš kai ką sužinosiu. Dabar iki, – atsisveikindamas Petras vyriškai paspaudė Jasiui ranką.

Jasius per dieną ir per naktį nemigo šį tą sugalvojo. Ryte tuoj po pusryčių jis nuėjo pas globėją.

– Jeigu, dėde, už mūsų žemę apsiimtum globot Aldutę, tai pavasarį aš išvažiuočiau į Ameriką. Niekam kitam nepatikėčiau našlaitės. Jeigu tik su tamsta išeitų susitart, aš ramia širdimi išvažiuočiau. Prie žemės aš vis tiek negrįšiu, – be jokių įžangų išdėstė jis Pakalniui.

– O ką, ar ten nereikia dirbti?

– Ne aš pirmas, ne aš paskutinis. Žmonės važiuoja, prasigyvena. Gal ir man pasiseks? Dėde, pats matai, koks čia gyvenimas.

– Važiuoja tie, kurie nieko neturi, o kai užsidirba, tai sugrįžę žemę perka. O tu savo turėdamas – palieki.

– Tamstai palikti aš nė kiek nebijau. Kada sugrįšiu, tada atrasiu, o ir dėl Aldutės būčiau ramus. Kad ir kas su manimi atsitiktų, Aldutė liks gerose rankose.

Pakalnį toks Jasiaus pasiūlymas labai sudomino. Toks gabalas žemės prie savo ūkio, nėr ko sakyt, labai praverstų. O ir Aldutė ne visą laiką bus mažutė. Jau šiemet per vasarą abi su Pranute galės ganyti bandą, nereikės samdyti piemens. Kai paaugs, atsiras ir rimtesnių darbų. Na, rudenį, aišku, į mokyklą, bus išlaidų: apavas, drabužiai ir taip toliau... Trumpai pasvarstęs apie ateitį, daug nesigilindamas į smulkmenas, pasakė:

– Ateik ryte. Su šeimyna pasitarti reikia.

Taip ir buvo išspręstas vaikų likimas.

3.

Pavasarį Jasius išvažiavo į Ameriką, o Aldutė atėjo gyventi į Pakalnių trobą. Maždaug tuo pačiu metu atsikraustė ir žmogus, išsinuomavęs tuščią likusią Jasiaus sodybą. Į tvartą įvedė savo karvę ir arklį, o Jasiaus gyvulius pasiėmė Pakalnis. Naujasis sodybos šeimininkas atsivežė porą paršų, į daržinę – šieną ir šiaudus. Kiemą užvertė statybinėmis medžiagomis ir, kaip buvo sutaręs, kiek toliau nuo ūkinių pastatų, arčiau prie gatvės pradėjo statyti kalvę. Naujojo gyventojo šeima nedidelė – tik trys žmonės. Pats šeimininkas kokių keturiasdešimt penkerių, tokio panašaus amžiaus jo žmona, na, ir sūnus penkiolikos metų paauglys. Toks ilgšis, už vyresnius Pakalnio berniokus visa galva aukštesnis. Vaikinas smulkaus veido, akys didelės mėlynos kaip mergaitės, toks gražus su savo pašiauštų geltonų plaukų kuodu. Nestambaus kūno sudėjimo, atrodė toks trapus, tačiau tėvų nelepinamas ir ne pagal amžių spaudžiamas prie visokio darbo. Prie statybų kilnojo rąstus kartu su suaugusiaisiais, visada linksmas, greitas, kur pasiųsi, ką liepsi padaryti. Dirbo be atsikalbinėjimų, atlikdamas visus jam pavestus darbus. Jau šiek tiek pramokęs kalvystės, galvojo gerai išmokti šio amato, tačiau tėvas kažkodėl neskubėjo jam perteikti visų šio amato paslapčių ir tebelaikė už pasiuntinuką ir pagalbininką prie dumplių ir uknolių.

Linksmas Stepukas netruko susidraugauti su Pakalnio berniokais. Ypač su šešiolikamečiu Algiu. Jo brolis tylenis Stasys nelabai Stepui patiko. Su Algiu jie iš pusės žodžio vienas kitą suprasdavo, o Stasiokas ilgai mąstydavo tylėdamas, kol pagaliau ištardavo „taip” arba „ne”. Mergaitės prie vaikinų neprisidėdavo. Buvo daug mažesnės ir turėjo savo reikalų: kaip gražesnę pasiūti lėlei suknelę ar numegzti kepurėlę. Stepukas dėl tų lėlių jas erzindavo, todėl jo nemėgo, o šiam pasirodžius, kuo giliau slėpdavo lėles ir bėgdavo žaisti kieman.

Nežinia, kaip ten sekėsi Jasiui Amerikoje, bet Aldutė turėjo visai gerą gyvenimą. Iš pradžių nekaip jautėsi. Nepratusi matyti tiek daug žmonių aplinkui, buvo nedrąsi, sunkiai prakalbinama, nepratardama nė žodžio spraudėsi kur į kamputį. Dažnai ir paverkdavo, bet, vėliau, bendraudama su Pranute, priprato, užsimiršo ir atsigavo. Žandukai išsipūtė, parausvėjo, akelės grįžo į savo vietą ir švietė kartu su be galo malonia šypsena. Kai atėjo vasara, jos su Pranute ganydamos bėgiodavo po pievas, braidžiodavo po upelį, ieškojo paukščių lizdelių, o pavargusios susėsdavo ir padainuodavo. Aldutė aukštu balseliu, o Pranutė mokėjo pritarti. Kartą, išgirdęs jas dainuojančias, Pakalnis pagyrė, todėl ir namuose, kai nebūdavo berniokų, paprašytos gražiai padainuodavo.

Pakalniai Aldutei buvo vis tiek, kaip tėtis su mama, o Pranutė kaip sesė. Abi miegojo vienoje lovelėje, turėjo po vienodą dubenėlį valgymui ir po šaukštą, nupirktą mažesnį, nei kitų. Aprengtos irgi buvo vienodai – kaip dvynukės. Visur kartu, visur drauge. Pakalnienė rūpinosi Aldute kaip tikra mama. Abi mergaites išmokė austi, verpti, megzti vyrams šiltas kojines miško darbams.

Lėlės jau seniai ant aukšto, jos jau pusmergės ir laukuose dirba visus moteriškus darbus.

Bandą gano samdytas piemuo. Pakalnienė retai beišeina į laukus, jai per akis darbų ir namuose. Padidėjo dirbančiųjų šeimyna, padaugėjo gyvulių. Reikia visur suspėt, reikia, kad pusryčiai, pietūs ir vakarienė būtų laiku padėti ant stalo. Nuo krosnies ji beveik ir nesitraukia, o ir po vidų negalima apsileist. Nuolat maišosi svetimi žmonės. Dabar jų kiemas pats užeinamiausias pasidarė. Prie kalvės vis vyrai stoviniuoja ir į vieną už kitą gražesnes mergeles dirsčioja. Gegužinių pamaldų atgiedot irgi čia visas kaimas renkasi.

Pakalniui gerai sekasi. Ateidama į jų namus Aldutė lyg laimę atnešė.

Metai buvo geri, derliai gausūs. Šeimyna suaugo, viskas laiku padaryta – nė aguonos grūdelis perniek nenuėjo. Visi sočiai pavalgę ir pasipuošę. Jau šį bei tą ir ūkyje pasigerino: naują bričkutę įsitaisė, klojimą perstatė, pasididino. Pakalniai prie Aldutės prisirišo kaip prie tikro vaiko. Bet kad ir mergaitė labai miela: tokia greita, darbšti, viskas jai gerai, niekada nesiskundžia, visada klusni. Iš tokios trapios nugeibusios – štai kokia šauni mergaitė išaugo. Bet ir Pranutė nė kiek ne prastesnė. Važiuodamas ar iš turgaus, ar iš kur kitur parvykdamas, Pakalnis vis dar perka abiems lauktuvių. Nebereikėtų, jau ne mažutės, bet, norėdamas įsiteikti Aldutei, perka ir dovanoja. Jam smagu, kai ji dėkoja ir taip maloniai šypsosi, kaip ji viena temoka.

Stepukas pastebėjo, kokia miela Aldutė, ir vis čia suka ratą. Algis susigriebė vėliau.

Kartą pavakare parjojęs iš pievų su arkliais jis pastebėjo Aldutę prie šulinio. Ji pribėgo susirūpinusi, apyverksnė:

– Oi, Algiuk, nuleidau kibirą šulnin. Kas dabar bus?

– Nieko nebus. Tuojau pagirdysiu arklius ir ištrauksiu, – nuramino ir nuvedė arklius prie lovio. Kol arkliai prunkšdami gėrė vandenį, Algis susirado kartį su vinių prikalinėtu galu ir, atėjęs prie šulinio, įleido ją į vandenį. Pasilenkęs, baksnodamas šulinio dugną, ieškojo kibiro. Aldutė palinkus greta, susirūpinusi stebėjo jo darbą. Niekada jam neteko būti taip arti jos. Ji švelniai glaudėsi prie jo šono, žiūrėjo palinkusi į šulinį. Algiui buvo malonu tai jausti. Neskubėdamas jis maišė kartimi šulinio dugną, mėgaudamasis Aldutės artumu, kol pagaliau užgriebė kibirą.

– Ot, rupūžė, kniūbsčias, – sukeikė ir darbavosi toliau. Gerokai teko paplušėt kol apvertė ir, vinimi užkabinęs kibirą, ištraukė į viršų.

Aldutė atsitiesė ir lengviau atsikvėpė.

– Dėkui Dievui. Ačiū tau, Algiuk, – maloniai jam nusišypsojo ir jau norėjo nešti vandenį į pirkią, bet, pastebėjusi, koks jis drumzlinas, išpylė į lovį:

– Negaliu tokio nešti, valgymui netiks.

– Tai palik čia. Kai nusistovės šulinyje vanduo, aš pats nunešiu, – pasakė Algis. Norėdamas Aldutę ilgiau sulaikyti, dar paklausė:

– Kaip čia tau atsitiko?

– Pati nežinau. Sėmiau kaip visada, – ji vėl susirūpinusi pažvelgė į Algį.

– Tik jau ne tavo čia kaltė, nesirūpink. Reikės pažiūrėt, tikriausiai spynelė sugedo ir nebeužsidaro, –nuramino vaikinas ir nusišypsojo. Aldutė irgi nusišypsojo savo miela šypsena ir nuėjo. Algis stovėjo ir žiūrėjo, kol ji dingo už priemenės durų:

– Taip gražiai šypsosi ir tos duobutės skruostuose...

Dabar Algis į Aldutę žvelgia visai kitaip. Po vakarienės, kai visi ką nors darbuojasi, jam jau nebe vis tiek, į ką pirmiausia pasižiūri Aldutė, pakėlusi nuo darbo akis: ar į jį, ar į Stepuką. Jam darosi pikta, kad Stepas čia nuolat trinasi ir nenuleidžia nuo jos akių. Algis jau nebeskuba kaip greičiau atsigulti pavargus, o, susiradęs kokio nors darbo, sėdi su visais tol, kol Aldutė ir Pranutė išeina miegoti. Rytą atsikėlęs jis stengiasi pirmas ją pamatyt. Darbai laukuose daug lengvesni, kai Aldutė kur nors netoli darbuojasi. O kaip smagu kirsti rugius, kai ji paskui eidama riša pėdus. Sekmadienį, eidamas iš bažnyčios, jis jau nebežiūri bernų, o taikosi, kada eis Aldutė su Pranute, ir su jomis kartu grįžta namo. Tik kad ir tas Stepas vis neatsilieka ir vis prie Aldutės prisvilęs, velniai jį griebtų.

Šį sekmadienį Stepo nebuvo bažnyčioj, taigi iš miestelio jie eina namo trise. Koks kilometras vieškeliu, paskui takelis per pievas iki miškelio, pamiškė iki upelio, o už upelio prasideda Pakalnio žemės „rubežiai“. Iki jų sodybos iš miestelio po tiesumai gal ir bus kokie trys kilometrai, bet kai toks gražus oras, esi gražiai pasirėdęs, šventiškai nusiteikęs su linksmomis gražiomis mergaitėmis, Algis norėtų, kad būtų daug toliau.

Na, Pranutė tai tiktai sesuo. Svarbiausia, kad netoli jo eina Aldutė, balta bliuskele, trumpu mėlynu sijonėliu apsirengusi, o per nugarą stora geltona kasa juodu kaspinu perrišta. Taip ir norisi Algiui ją timptelėti. Jo rankoje žilvičio rykštė, kurią jis nusilaužė nuo pakelės griovyje augančio krūmo. Nubraukęs lapus jis švytuoja ja, kartais nukirsdamas prie tako augančią smilgą. Prisėlinęs arčiau, rykštės galiuku pabrauko tai vienai, tai kitai per nuogą kaklą.

– Algi, atstok, – pyksta Pranutė, o Aldutė tik pasimuisto. Algis pabėgėja kiek į šoną, ir visi juokdamiesi eina toliau.

– Ei, mergaitės, ar žinot, kad šiandien gegužinė Urbono pušynėlyje? – prisiminė Algis. –Gal lekiam?

Aldutė labai norėtų, bet Pranutė purto galvą:

– Nenoriu, labai toli. Ar negalėtų surengt kur nors arčiau? Į vieną pusę dar nieko, bet kai reikia tokį kelią pareit namo, baisu ir pagalvoti.

– Alpukas palydės, nebijok, kad tik panorėtum, – erzino Algis sesę.

– Atsiras, kam lydėti, žinau. Bet kas iš to, vis tiek savom kojom reikės pareiti.

– Tai gal nori, kad tave parneštų?

– O ką, visai neblogai būtų. Jei sutinki parnešti, gal dar ir apsigalvosiu.

– Tegul tave Alpukas neša, o aš Aldutę mielai parneščiau,– ir jis vėl bakstelėjo rykštės galiuku jai pagal ausį. – O gal einam? – vis dar kalbino mergaites.

– Pasakiau, kad ne – tai ne. Mes su Aldute neisim, – už abi atsakė Pranutė, – kad nori, eik sau vienas.

– Na, jei jau jūs neinat, tai neisiu ir aš. Po teisybei, tai tikrai per toli, be to, rytoj reikės anksti keltis prie atolo. Ne kas, kai reikia darbuotis nemiegojus.

Einant pro miškelį Pranutė pastebėjo:

– Ar negalėtų čia surengt gegužinės, va, šitame pušynėlyje? Kaip būtų gerai, taip arti. Žiūrėk, Algi, kokia graži aikštelė, kaip tik tokia, kaip pas Urboną. Jie visi užlipo į kalnelį pasižiūrėti.

– Ir tikrai, tu čia visai gerai sugalvojai. Tik išvalyti krūmus, išrauti keletą kelmų, – dalykiškai svarstė Algis, žingsniais matuodamas aikštelės ilgį ir plotį. – Būtų kiek mažesnė už Urbono, bet visai užtektų ir tokios. Kokia graži vieta, ant kalniuko, prie upelio ir nuo miestelio netoli. Žiūrėk, kaip čia patiktų jaunumui.

– Kieno čia žemė? Kam priklauso tas miškas? – pasiteiravo Aldutė.

– Nežinau, reikės pasiklausti tėvo, o tada būtų galima ir susitart, – visai rimtai nusiteikęs kalbėjo Algis. – Pasikvietus talką, čia viską gana greitai būtų galima sutvarkyti.

Svarstydami, aptarinėdami tą netikėtai atsiradusią idėją, jie nė nepamatė, kaip atėjo prie upelio. Algis pirmas perėjo lieptu, o mergaitės paskui jį. Aldutė pirma, Pranutė kiek atsilikusi. Kai Aldutė atėjo iki vidurio liepto, Algis staiga stryktelėjo ant liepto galo ir pritūpdamas ėmė supti liepto lentas. Sausos, lengvos lentos netruko įsisiūbuoti. Išsigandusios mergaitės įsikibo į turėklus. Grėsmingai braškėdamas lieptas taip lingavo, kad buvo baugu ne tik eiti, bet ir iš vietos pajudėti. Pranutė buvo arčiau kranto, todėl ji metėsi atgal, o Aldutė liko stovėti viduryje liepto laukdama, kada Algis liausis kvailiojęs. Kada jis dar porą kartų tūptelėjęs nulipo nuo liepto, Aldutė, įsikibusi į turėklus, per linguojančias lentas pradėjo slinkti į priekį. Atėjus iki galo, norėjo nušokti ant žemės, tačiau išsiūbuotas lieptas ją sumėtė, ji neišlaikė pusiausvyros ir krito tiesiai Algiui į glėbį. Jei jis nebūtų laiku prišokęs, Aldutė būtų įkritusi į vandenį. Algis ir pats nesitikėjo, kad taip galėjo įvykti. Sumanė truputį mergaites pagąsdinti. Dabar tebevirpanti iš baimės Aldutė buvo jo glėbyje, veidas prie veido, lūpos prie lūpų, nors imk ir bučiuok.

O kodėl gi ne. Ar jis ne bernas? Ar ne bernų darbas bučiuot mergeles? Kol jis bučiavo Aldutę, per lieptą atėjo Pranutė ir su maldaknyge stipriai užtvojo Algiui per sprandą:

– Ar tu supranti, ką galėjai padaryt išsiūbavęs lieptą, blogas tu daikte? Prigirdyti mus sugalvojai? Aš tėtei pasakysiu.

– Aš tėtės nebijau, aš už jį didesnis, – nusijuokė Algis.

– Didelis ir durnas, – vis barė jį Pranutė.

Išsprūdusi iš Algio glėbio Aldutė nežinojo, ar pykti ar juoktis. Čia ją pašaukė Pranutė:

– Griebk tu jį už skverno, aš už kito ir tempiam į upelį. Išmaudysim jį patį, tada žinos.

Mergaitės ėmė jį tempti – jis nepasiduot. Ištrūko ir leidosi bėgti, o jos vytis. Visi pasklido po pievą, net nebeaišku, kas ką gaudo, kas nuo ko bėga. Algis sučiupo jas abi, apglėbė, stipriai prispaudė ir nepaleidžia. Jos stengiasi ištrūkt, bet jis dar tvirčiau jas laiko. Taip besistumdant Algio koja užkliuvo, jis krito ir abi patraukė ant savęs. Juokas, šūksniai, kvatonė…

Atsikėlė susilamdę, apsipešę. Ėmė tvarkytis: nusirankiojo apkibusias žoles, apsikamšė išsipešusius marškinius, paliadinukes. Delnais apsivalė, apsilygino, susitvarkė.

Kai parėjo namo, kieme jų laukė Stepas.

4.

– Tėte, jeigu taip aš vesčiau Aldutę? Man jau dvidešimt dveji, – vieną sekmadienio popietę, kai nieko nebuvo namie, pakalbino Algis tėvą.

– Tau dvidešimt dveji, o Aldutei nė septyniolikos nėra, – pro kaktą pažvelgęs į sūnų pasakė Pakalnis. – Klebonas net šliūbo neduotų.

– Na, galima palaukt. Bet išvis, kaip tu į tai pažiūrėtum?

– Matai, Algeli, –atsakė tėvas, – tau reikia merginos su gera pasoga.

– O aštuoni hektarai tokios žemės, ar tai ne pasoga?

– Ne, ne taip. Dabar tai aštuoni, o jeigu pasirodys Jasius ir pareikalaus savo dalies? Tau liks tik keturi. Dabar, kai jau pats užvedei tokią kalbą, tai paklausyk, – iš lėto, apgalvodamas kiekvieną žodį, ėmė dėstyti toliau tėvas. – Tau žadu palikt žemę, bet už tai tau teks išpasoginti Pranutę. Jeigu gausi merginą su pinigais, tu atsiteisi su Pranute, o Stasioką išleisim užkuriais. Išmokėt jo daliai aš pats dar sukrapštysiu. Taigi, išleidęs Stasį ir Pranutę, tu vienas liksi čia šeimininkauti. Kol galėsim, visi darbuosimės, o paskui mes, seniai, – ant išimtinės ir tada viskas tavo rankose. Tvarkingas nepraskolintas ūkis, visai neblogi trobesiai – gyvenk sau į sveikatą ant viso gero, tik duok Die gerų metų. Jei dirbsi, netingėsi, nelaidokausi, užteks tau ir savo vaikams turėsi ką palikti.

– O kodėl Stasį užkuriom? Jis irgi gali tą patį padaryti, kaip ir aš. Gali gaut piniguotą merginą ir išpasogint Pranutę.

– O kur tada tu dėsies? Išeisi su savo Aldute ant keturių hektarų? Iš karto grytelnikai ir nieko daugiau. O aš manau taip: vienas dalykas, kaip ir sakiau, aš pasiruošęs tau palikti ūkį, o antras – Stasys negaus tokios, kokią tu galėtum gauti.

– Ir kodėl gi?

–Tu „pravornesnis“ už jį. Taip, taip, nesijuok. Aš žinau, ką sakau, – pastebėjęs, kad Algis šypsosi, perspėjo tėvas. – Šitas dalykas irgi daug reiškia. Tu gali patikt bet kuriai merginai, tu – ne Stasys.

– Taip manai?

– Žinoma. Na, o Aldutę išleisim už Stepo. Vaikis nieko, darbštus, guvus. Išmoks iš tėvo amato, gal jiems ir nereikės tos žemės, gal versis vien iš kalvystės. Oho, kaip dabar uždirba kalviai. Tada būtų galima ir dėl tų hektarų tartis: ar iš pusės dirbti, ar nuomot. O svarbiausia, kad ir jis jai patinka.

– Iš kur ištraukei? – net užraudo Algis. – Kokius čia niekus tauški?

– Taip, taip, ar aš nematau? Ar nebuvau jaunas, ar neturėjau merginų? Seno vilko neapgausi.

– Na, jau ne – Stepui aš Aldutės neatiduosiu. Vesiu ją, o ta jos žemė ir toliau liks prie mūsų kaip ir buvus. Jeigu Jasius atsiims, užteks prie visos žemės ir tų keturių hektarų. Jeigu Pranutei prireiktų greitai, tai būtų galima net juos parduot, apsieitume ir be jų. Kaip gyvenom iki šiol be tų hektarų, taip ir toliau gyvensim. Jei Pranutei iš tikrųjų išeitų kas nors su Alpuku, tai jo tėvai, būdami tokie turtingi, ir nereikalautų tiek daug. Gal būtų galima tartis dalimis ar vekseliais, – leidosi samprotaut Algis, bet tėvas jį sustabdė:

– Ar nežinai, kuo turtingesni, tuo didesnių ieško pasogų. Bet užteks tam kartui tos kalbos. Tegul lieka, kaip tu sakai, – dėl šventos ramybės nusileido tėvas. – Pakalbėsim apie tai daugiau, kai atbūsi kariuomenę. Kai grįši atitarnavęs, nieko nelaukdami tvarkysim tuos reikalus, o dabar dar nėra kur skubėt. Tau tik dvidešimt dveji, o tavo Aldutei – tik šešiolika.

5.

Seniūnui atsirado daug rūpesčių. Turi jis šaukimą Stepo Rytmečio vardu ir niekur nesuranda tokio žmogaus. Perėjęs visą valsčių, jis dėl visa ko dar kartą užsuko pas kalvį Lupeikį.

– Sveikas, – pasisveikino sutikęs jį kieme, – tu man pasakyk, kaip čia galėtų būti? Turiu įteikti šaukimą į kariuomenę kažkokiam Rytmečiui ir niekur tokio nerandu. Vardas ir metai būtų kaip tavo Stepo, bet pavardė ne ta.

– Tai ir yra mūsų Stepas. Ir pavardė jo Rytmetys, – paaiškino kalvis.

– Po šimts, ko iš karto nesakei? Kiek turėjau vargo, o jis, pasirodo, čia pat, panosėje.

– Tai, kad neklausei. Pasiteiravai sutikęs, kurių metų gimimo ir tiek.

– Kas galėjo pagalvot? – stebėjosi seniūnas. – Tiek metų kaimynystėje gyvenam ir niekada neišėjo iš kalbos. Tai jis tau ne sūnus? Jei ne sūnus, tai kas jis tau? Giminaitis koks, globotinis ar augintinis?

– Būtų lyg augintinis. Radom vieną rytą prie durų vystykluose, nuo tada ir gyvena su mumis. Mes bevaikiai, tai atsirado gerų žmonių – parūpino.

– O pavardė? Iš kur žinai jo pavardę?

– Vardą aš jam daviau, tačiau pavardės – ne. Kai nunešėm krikštyti, tai vargoninikas norėjo į metrikus įrašyti mano pavardę, bet aš nesutikau. Aš jo neįsivaikinsiu, sakau, aš tik tam kartui priglaudžiau, nežinau, ar aš jį auginsiu ar ne. Gal atsiras, kas nors kitas paims, gal į kokią prieglaudą atiduosim. Matysim, kaip bus toliau. Tada pakvietė kleboną, tas su piktumu – įvaikint ir baigta. Jei taip, sakau, turėkit patys. Kaip norėsit, taip ir užrašysit. Na tada pasitarėm, pasitarėm ir nutarėm: anksti ryte radom, tai tegul ir bus Rytmetys.

– Na, o jis pats, nieko neįtaria? Kai ėjo į mokyklą, tai reikalinga buvo pavardė. Ar niekad nepaklausė, kodėl jo pavardė kitokia nei paties?

– Mokyklon aš užrašiau savo pavarde. Mokykla – tai ne kokie metrikai.

– Bet palauk, gavo gi jis mokyklos baigimo pažymėjimą. Jei prireiks kada kur jį parodyti, bus negaliojantis, ne ta pavardė.

– Neturi jis jokio pažymėjimo. Ėjo mokyklon gal kelerius metus. Rašyt skaityt pramoko, ar neužtenka?

– O kaip su pasu?

– Neturi jis jokio paso. Prieš eidamas į kariuomenę išsiims, o iki tol nebuvo reikalingas.

– Tada ką gi, palieku šaukimą, pasirašyk, kad gavai ir kaip greičiau rūpinkitės paso. Greitai jau ir į kariuomenę, – pasakė seniūnas, eidamas prie vartelių. – Oi, nežinau, ar labai apsidžiaugs Stepas, sužinojęs, kad tu jam ne tėvas, – dar pridūrė ir atsisveikino.

– Kaip jau bus taip. Užauginau sveiką, buvo aprengtas, apautas ir pavalgęs. Dabar jau visas vyras. Grįš iš kariuomenės, kad norės galės ir toliau gyventi su mumis, nenorės – tegul daro, kaip išmano, – pasakė Lupeikis, išlydėdamas pro vartelius seniūną, ir grįžo į kalvę.

6.

Kai ėjo į kariuomenę Algis, tėvas padarė alaus, motina privirė mėsų, prikepė pyragų ir sukvietė kaimo jaunimą į išleistuves. Visi šoko, linksminosi per dieną, o vakare į geležinkelio stotį lydėjo dviem vežimais dainuojančių vaikinų ir mergaičių. Stotyje visi laukė, kol traukinys pajudėjo.

Stepukas išėjo pėsčias, liūdnas ir sumišęs. Žinia, kad jis pamestinukas, jį tiesiog pribloškė. Jautėsi baisiai paniekintas, nuskriaustas ir niekam nereikalingas. Nejautė jokio dėkingumo Lupeikiams, jį priglaudusiems ir užauginusiems. Geriau jau būtų jį palikę numirti, nei dabar kęsti tokią gėdą ir pažeminimą. Bijojo išeiti į gatvę, kad nesusitiktų žmonių, nes atrodė, kad užbadys pirštais. Dingo jo žavus linksmumas, paniuro ir užsidarė. Nebekėlė kojos į kalvę, be to, mažai ir valgė, tik sėdėjo rankomis parėmęs galvą. Kol dar jautėsi kaip ir visų tėvų vaikas, tikėjo geresne ateitimi, anksčiau ar vėliau išmokti amato, atsistot ant kojų, pradėt savarankišką gyvenimą. Puoselėjo viltį dėl Aldutės, o dabar iš karto visko neteko. Vis mąstė, kaip reikės gyventi toliau, kur reikės dėtis baigus tarnybą? Nei tėvų, nei namų, nei draugų – antrą kartą išmestas į gatvę.

Išeidamas Stepas pabučiavo abiems Lupeikiams į ranką, padėkojo už ryšulėlin įvyniotą paviržį, padėkojo už pinigus kelionei ir išėjo, neketindamas kada nors čia sugrįžti.

Eidamas pro Pakalnio kiemą, žvilgterėjo į langus. Žmonių niekur nesimatė. Stabtelėjo. „Gal užeit atsisveikint?“, pagalvojo, taip norėtųsi pamatyt Aldutę, gal paskutinį kartą. Nuo pat šaukimo gavimo dienos jis čia nebuvo užėjęs, bijojo, kad bus išjuoktas. Neišdrįso ir dabar. Kai jis pajudėjo, Pucikas, iki šiol ramiai sėdėjęs prie budos, pašoko ir, pabėgėjęs į priekį kiek leido grandinė, lyg atsisveikindamas pavizgino uodega.

– Sudie, Pucikai, – tyliai atsisveikino Stepas.

Išėjęs iš kaimo jis paspartino žingsnį. Iki geležinkelio stoties kokie aštuoni kilometrai, o norėjosi nueit dar su šviesa.

Kaip jis apsidžiaugė, kai, nuėjęs galiuką kelio, pamatė priešais ateinančias Aldutę su Pranute. Visi kaime žinojo, kad šiomis dienomis Stepas turi išeit į kariuomenę. Pamačiusios jį pro langą einantį su ryšulėliu rankoje, viską suprato ir greitai nusprendė palydėti. Po tiesumai per pievą jos kaip mat atėjo iki vieškelio ir dabar neskubėdamos ėjo jo pasitikti.

– Mes atėjom tavęs palydėti, gerai? – pirmoji paklausė Pranutė.

– Ir dar klausi? – visas nušvito Stepas. – Iš kur jūs dabar čia atsiradot?

– Mes per pievas, taip daug arčiau. Klausyk, kodėl neužėjai atsisveikinti? Ar taip gražu? – nepiktai pabarė Pranutė.

– Jūs net neįsivaizduojat, kaip aš džiaugiuosi jus matydamas, – visai pralinksmėjo Stepukas. – Kažin ką atiduočiau už tai.

– Kai grįši, parveši lauktuvių. Taip ir žinok, tada ir bus atsilyginta.

– O aš greitosiomis nubėgau į sodą ir pririnkau tavo mėgstamų kriaušių. Imk, susidėk kur nors. Nebus taip nuobodu eiti, – iš prijuostės kišenių ėmė traukti kriaušes Aldutė.

– Man ir be kriaušių su jumis gera.

– Mes nelydėsim tavęs iki galo, negalvok, – perspėjo Pranutė. – Nuo pusiaukelės grįšim, reikia karves spėt pamelžt, kol nesutemo.

Kokius keturis kilometrus jie ėjo neskubėdami, pasišnekučiuodami, pajuokaudami. Taip slėgusios Stepuką blogos nuotaikos kelionės pradžioje – kaip nebūta. Jis visą kelią ėjo šalia Aldutės, nepaleisdamas jos rankos. Vienas į kitą pasižiūri, nusišypso ir toliau eina. Nereikėjo nei kalbų, nei žodžių – žvilgsniai viską pasakė. Eidamas šalia jos Stepas vėl turėjo viską, ką, atrodė, buvo praradęs. Pamažu grįžo pasitikėjimas savimi, noras gyventi, tikėti ateitimi. Jis vėl linksmas. Prie senos aukštos pušies, kuri augo prie kelio, Pranutė sustojo, o su ja ir visi.

– Tu nepyk, Stepuk, toliau tavęs nebelydėsim. Mums jau metas grįžti, –pasakė Pranutė.

– Ačiū ir už tai, – padėkojo Stepas, – ačiū, kad pabuvot su manimi. Kad jūs žinotumėt, ką man reiškia šis jūsų palydėjimas? Iš karto pasidarė linksmiau gyventi. Taip, taip, nesijuokit. Iš kur jums žinot, kas dedasi mano širdyje?

– Tai gyvenk ir toliau linksmai. Neliūdėk. Žinok, kad yra kas tavęs labai labai laukia, – palinkėjo Aldutė ir ištraukė ranką iš jo saujos, stipriau spustelėdama atsisveikinimui.

– O aš tau linkiu laimingos kelionės ir sėkmės tarnyboje, – Pranutė pabučiavo Stepui į žandą, o Aldutė į kitą.

Ir jis pasiliko pusiaukelėje, kad ir vienas, bet laimingas. Nuo pušies prie kelio jis tarsi žengė į naują gyvenimą pilnas ryžto ir jėgų įveikti visus sunkumus.

7.

Pakalnis labai mylėjo Aldutę, tačiau į marčias jos negeidė. Per Algį jis tikėjosi prasimušti į stambius ūkininkus, kad galėtų sekmadieniais per susiėjimus pasipuikuot prieš kaimo didžiažemius. Jam visą laiką pavydą kėlė Gailiūno žemių didumas, „rubežiai“, juosiantys visą kaimą. Kur nepasisuk, visur su jo valdomis susiduri. Kad ir ta pati aikštelė miškelyje ant kalniuko... Pranutės ir Algio išmislas. Visiškai niekam tikęs. Krūmais, kiečiais ir dilgėlėmis užžėlęs plotelis, dabar visų taip pamėgtas, ir tas duoda naudą. Už rengiamas gegužines jis mokestį ima, o jam, Pakalniui, pievą jaunimas išmindo. Bet čia tiek to. Kai Pranutė su jo Alpuku draugauja, galima ir patylėti. Ko gero gali tekti ir susigiminiuoti. O čia būtų tai bent...

Kalėdom grįžta Algis. Matysim, ar neįgijo jis daugiau proto tarnaudamas. Pakalnis ir merginą jam turi parinkęs. Per piršlį kalbino – ta nesibaido, bet iki Kalėdų yra dar laiko, o toliau bus matyt.

Kaimas šiandien švenčia – kalėdoja kunigas. Moterys nuo pat anksčiausio ryto sutvarkiusios pirkias, ypač tos, kurios gyvena abiejuose kaimo pakraščiuose. Nežinia, kuriame kaimo gale pirmiausia pasirodys kunigas. Baisu, kad neužkluptų netikėtai. Stalai užtiesti baltom staltiesėm, lovos – pačiomis gražiausiomis rinktiniais raštais austomis kapomis. Pagalvės baltos, mezginiuotos, viena ant kitos sukeltos. Prie durų patys gražiausi rankšluosčiai, žibalinės lempos palubėje, iš tampomo popieriaus išlankstytais gaubtais papuoštos iškilmingai šviečia. Grindys ir stalai dar iš vakaro nušveisti net blizga. Rodos nieko netrūksta, tik sniegą nuo gonkų iki vartelių dar nukasti reikia, pašluoti priemenę, o tada jau vienas rūpestis – kada pasirodys kunigas. Pasiųsti vaikai stebi, į kurį kiemą jau užėjo kunigas, iš kurio išėjo ir atbėgdami pranešinėja, ką matę.

Pakalniams šiemet teko ilgai laukti. Jų kiemas antras nuo galo, o lankyt kunigas pradėjo kaip tik iš kitos pusės. Visą dieną šeimyna stumdėsi nieko neveikdama. Anksčiau nei visad pasišėrė gyvulius, pavalgė pietus. Kiemas dar vakar paruoštas geram privažiavimui, ant prieklėčio maišas su kalėdos grūdais stovi.

Prailgo diena be darbo, nusibodo ir pro langus žvilgčiot. Gailiūno kiemas visai netoli nuo jų, bet kai įėjo ten, tai ir įstrigo. Gal kokias dvi valandas nesirodė. Turbūt pietauja. Kiekvienais metais taip: pas Gailiūnus pietauja, pas Navikus vakarieniauja. Kai dėl vakarienės, tai gali ten sėdėti nors iki ryto – visi jau aplankyti, visiems jau išlaisvintos rankos. Kai dabar taip gaišina, tai išdurnėt galima. Dar keli kiemai – ir pagaliau sugriuvo pas Pakalnį. Visi trys: kunigas, vargonininkas ir zakristijonas.

Pakalnienė, nors turėjo marias laiko, tik dabar prisiminė, kad reikia slėpt svogūnus. Jiems prieš pat įeinant, spėjo nukabint nuo vinies prie durų didžiulę kasą ir įgrūst papečkin. Pernai tokią pačią išeidamas pro duris neva tai juokaudamas nusigvelbė vargonininkas.

Nuo durų visi pagiedojo lotyniškai. Kunigas, pamirkęs krapylą į švęstą vandenį, kurį su indeliu padavė zakristijonas, pašlakstė pirkią, pasisveikino:

– Garbė Jėzui Kristui.

– Per amžius amen, – visi išsirikiavę į eilę choru jam atsakė. Tėvas stovėjo pirmas, paskui jį Stasys, o toliau jau moterys.

Atmetęs į šalis palto skvernus kunigas atsisėdo ant suolo prie stalo, o vargoninikas ir zakristijonas liko stovėti.

– Na ką čia su jumis daug šnekėsi? Poterių neklausiu. Juk mokat? Mokat. Šv. Mišių sekmadieniais išklausyt ateinat? Ateinat. Nepamirškit prieš šv. Kalėdas prieit išpažinties ir priimt komuniją. O gyvenat gražiai, – dairydamasis pridūrė. – Kaip matau, ir gaspadorius bagotas, net tris šeimininkes turi. Ar ne per daug? – kreipėsi jis į Pakalnį.

– Gal ir per daug, bet kur jas dabar dėsi? – atsakė Pakalnis ir visi nusijuokė.

– Galėtum vieną duot mums į kleboniją, ten dabar kaip tik reikia pagalbininkės, – pasakė kunigėlis smailiai nužvelgdamas Aldutę.

– Ar kunigėlis rimtai? – iš karto nepatikėjo Pakalnis.

– Galvok ką šneki, žmogau. Kunigas – ir nerimtai. Susirgo tarnaitė, ir šeimininkė liko viena. Artinasi šventės, tiek darbų ir ji nebesuspėja. Verkiant reikia pagalbininkės, prašė pakalbėt, – paaiškino kunigas. – Tai kurią man duosi?

Pranutė staiga žengė žingsnį arčiau motinos.

– Tiktai ne aš, –ištarė ji išgąstingai.

– Tai gal tu, Aldute, – atsisuko į mergaitę Pakalnis.

– Koks gražus vardas, – žybtelėjo akimis į ją kunigėlis. –Tai kaip? Ar nesutiktum mums padėt bėdoje, mergaite? Pasveiks tarnaitė, grįš, o tave parvešim namo. Nors per šventes. Kaip tu pasakysi, motin? – pasisuko į Pakalnienę, paskui į Pakalnį.

– Tegu ji pati pasako, – nenorėjo prisiimti atsakomybės moteris.

– Na, štai, – atrodo nudžiugo kunigėlis, – tėvas ir motina sutinka. Ką dabar tu pati pasakysi?

Našlaite būdama pripratusi visur nusileisti, visų klausyti, niekam neprieštarauti, o čia dar kunigėlis...

– Gerai, – sutiko ji tyliai ir visi lengviau atsikvėpė.

– Puiku, – pakilo kunigėlis. –Susiruošk, rytoj atvažiuos bernas parsivežti, o mes jau eism. Garbė Jėzui Kristui, – atsisveikindamas kunigėlis žvitriai pažvelgė į Aldutę ir pirmas žengė pro duris.

8.

Atvažiavo į kleboniją dar prieš pietus. Kai įsuko į kiemą, Aldutė apsižvalgė: kiemas didelis, akmenimis grįstas. Aiškiai matyti nugludinti akmenys tose vietose, kur buvo švariai nukastas sniegas. Kiek tolėliau stovėjo ūkiniai pastatai. Durų durys ir visos su štangomis ir strypais gale. Prie pat vartų stovėjo šuns būda, o prie jos – šuo kaip vilkas. Pradėjo loti tik tada, kai Aldutė išlipo iš rogių. Šeimininkė nebe jauna, kokių šešiasdešimties metų dručkė su balta skaryte ant galvos, išėjo jos pasitikt ir apibarė šunį:

– Princai, nusiramink, čia savi.

Sveikindamasi Aldutė jai pabučiavo ranką.

– Man rankos niekada nebučiuok, – linksmai pasakė ji, – o panelei Petrusei reikia, na, o klebonėliui ir kunigėliui – pati žinai.

Jos įėjo į erdvią šeimyninę. Prie lango per visą kambario ilgį stovėjo didžiulis stalas sukryžiuotomis kojomis ir užtiestas languota klijuote. Kampe – didelė duonkepė, kuri buvo daug didesnė nei pas Pakalnius. Šalia – baltų koklių viryklė. Prie priešingos sienos – indauja su stiklinėmis durelėmis, ant indaujos garsiai tiksėjo apskritas laikrodis su romėniškais skaitmenimis.

Šeimininkė pravėrė duris į gretimą kambarį. Ten stovėjo dvi lovos, o tarp jų – veidrodis su nedideliu staleliu. Arčiau durų blizgėjo baltų koklių krosnelė, matyt, kambariui apšildyti. Baltai užtiestas stalas su keliomis kėdėmis aplinkui puikavosi kambario viduryje.

– Va, aš čia guliu, – parodė šeimininkė lovą, stovinčią prie sienos, o čia mūsų Onutė, – parodė ji į kitą. – Dabar jos nėra, tai jos lovą tau paklojau.

– O kas atsitiko Onutei? – paklausė Aldutė, tačiau šeimininkė nuleido akis, nieko neatsakė ir toliau aiškino:

– O dabar nusirenk, susidėk į spintą viską, ką čia turi, ir eisim pietų valgyti.

– Aš Morta, bet visi mane vadina Mortele, – pasakė šeimininkė, kai visi pavalgė. – Koks tavo vardas?

– Aš Aldona, namuose vadino Aldute, –atsakė mergaitė ir nusišypsojo.

– Visai teisingai, kokia čia Aldona, būsi ir pas mus Aldutė, – kalbėjo šeimininkė.

Be reikalo Aldutė per naktį nemiegojo, vis baiminosi, kaip seksis. Kiek gyveno iš Pakalnio pirkios, galima sakyti, kojos nebuvo iškėlusi, o čia staiga – į pačią kleboniją. Sutikus malonią šeimininkę ir patekus į tokias erdvias, šviesias ir šiltas patalpas, jos nuotaika iš karto pasikeitė ir ji nusiramino.

Kai viską apžiūrėjusios grįžo iš lauko, šeimininkė pasakė:

– Eik ir gražiau apsivilk, gluotniau susišukuok plaukus, apsiauk geresnius batelius, jei turi. Eisim klebonui pasirodyti.

Pabeldė. Kai išgirdo kvietimą, atidarė duris. Kas pirmiausia krito Aldutei į akis – tai buvo gėlės ir palei sienas sustatytos lentynos su knygomis.

Prie stalo sėdėjo klebono sesuo panelė Petrusė, apsirengusi tamsiai mėlyna stačia apykakle suknele, o žilstelėję plaukai buvo sušukuoti į didelį kuodą. Panelė buvo tokia liesa, kad net suknelė nepajėgė paslėpt jos kaulėtų pečių. Kitapus stalo, priešais panelę, sėdėjo toks pat padžiuvęs su akiniais ant nosies ir laikraščiu rankoje klebonas.

Aldutė priėjo pirmiausiai prie panelės ir pabučiavo jai ranką, paskui klebonui ir grįžusi atsisėdo šalia Mortelės.

– Šiandien man Vincas atvežė naują padėjėją, – pasakė šeimininkė, – atvedžiau parodyti.

– Na matai, kaip gerai, – linktelėjo galvą panelė. – O kaip Onutė, nežinai?

– Buvau kurią dieną sutikusi motiną. Sako, taisosi. Gal iki Kalėdų ir pasveiks.

– Duok Dieve, – palinkėjo panelė ir maloniai kreipėsi į Aldutę. – Prieik, mergaite. Koks gi tavo vardas? – dar paklausė, kai ji priėjo prie panelės Petrusės.

– Aldutė, – atsakė, nedrįsdama žiūrėti panelei į akis.

– Aldutė, – pakartojo panelė, – koks gražus vardas.

– Ar nebijai, kad čia tau gali būti sunku?

– Aš įpratusi sunkiai dirbti.

– Nespausim mes jos labai prie darbo, kad nepabėgtų, – įsiterpė Mortelė.

– O iš kur tu? Iš kokio kaimo? – pro akinių viršų žvelgdamas į Aldutę pasiteiravo klebonas.

– Iš Vaškuolių.

– Ne taip toli. O kas tavo tėveliai?

– Aš neturiu tėvelių. Gyvenu pas globėją Pakalnį.

– Štai kaip? O seserų, brolių ar turi? – susidomėjo klebonas.

– Turiu brolį, bet jis išvažiavo į Ameriką, kai man nei dešimties nebuvo.

– Visiška našlaitė, – padėjo laikraštį į šalį klebonas. – Ar neskriaudžia tavęs tie globėjai?

– Ne, neskriaudžia. Man dėdė Pakalnis kaip tėtė, o teta kaip mama. Man gera pas juos.

– Nelengva dalia tau teko, mano vaikeli, augti be tėvelių. Dievas gailestingas – turi gerus globėjus. Gal sugrįš ir brolis. Dar visas gyvenimas tau prieš akis, – paguodė mergaitę klebonas. Po to atsisukęs į Mortelę klebonas pasakė:

– Vakarienę paruošk trim. Pas mane šiandien vakare užeis žmogus.

– Gerai, klebonėli, tai mes ir eisim, nebegaišinsim, – ir jos abi išėjo iš svetainės.

– Na, kaip tau mūsų klebono sesutė panelė Petrusė? – pasiteiravo Mortelė, kai abi grįžo į šeimyninę. – Kleboną tai ir anksčiau esi mačiusi.

– Bet kodėl ji tokia liesa? – stebėjosi Aldutė. –Ar ji nesveika? Šiaip tai labai maloni.

– Širdininkė, sako, dažnai alpsta, bet tam yra daktarai. Dabar šiai dienai užteks. Eik, gražiai viską susitvarkyk, ką atsivežusi, pasidėk savo žinion visus savo daiktelius.

9.

Aldutei jokių sunkumų. Viskas įprasta, kaip ir namuose, tie patys darbai. Pirmos savaitės prabėgo nesunkiai, tačiau, kai artėjo Kalėdos ir prasidėjo kepimai, virimai, čirškinimai, plakimai, tai net rankas iš pečių ėmė skaudėti.

Onutė taip ir nepasirodė, o Aldutė šventėm namo neparvažiavo.

– Įdomu pamatyti grįžusį Algį, o ir su Pranute norėjosi pasimatyti. Ką padarysi, gal susitiksiu bažnyčioje? – apgailestavo Aldutė.

Kūčias valgė šeimyninėje: klebonas, panelė Petrusė, kunigėlis ir šeimyna. Per visą tą laiką, kol Aldutė buvo čia, klebonijoje, jai beveik neteko matyti kunigėlio. Anksti išvažiuodavo kalėdot, vėlai grįždavo. Šeimyninėj irgi buvo gal tik kartą. Pasiteiravo, ar atvažiavo Aldutė ir, trumpai pasisukinėjęs, išėjo. Dabar jis sėdėjo viena sutana toks linksmas, gražus ir iš tolo kvepėjo.

Po maldos tie, kurie buvo arčiau klebono, atsilaužė iš jo rankų kalėdaičio, o toliau jau dalijosi tarpusavyje, lauždami vieni iš kitų. Ant stalo buvo padėta šieno ir užtiesta balta staltiesė – ant jos gražiuose induose dvylika Kūčių valgių. Klebonas pavalgęs dar kiek pasėdėjo, pasišnekučiavo su visais, paklausinėjo šio to Mortelės, pajuokavo su bernu Vincu ir pakilo eiti. Su juo kartu pakilo ir panelė Petrusė. Ji visiems padalijo dovanas, palinkėjo linksmų šv. Kalėdų ir išėjo. Kunigėlis pasiliko.

– Na kaip, Mortele, ar gerą tau padėjėją suradau? – paklausė jis šeimininkės, kai jie liko vieni. – Ar padeda ji tau, o gal tik trukdo? – smailiai pažvelgė į Aldutę.

– Tai ačiū jums, kunigėli. Ką aš būčiau dariusi be jos, būčiau pražuvusi. Tokia visur greita ir sakyti daug nereikia, iš pusės žodžio viską supranta. Ir su Onute ne ką daugiau būtume padariusios.

– Ar labai pyksti, kad šventėms negalėjai parvažiuot? Ar labai norėjai? – maloniai kreipėsi į Aldutę kunigėlis.

– Labai norėjau, bet kad negalima buvo, tai nieko nepadarysi, – nuleido akis Aldutė.

– Neišleisim mes tavęs taip greitai. Po švenčių dar turėsi numegzti man šiltas kojines. Geros šeimininkės padovanojo man siūlų. Juk moki megzti? – linksmai kalbėjo kunigėlis.

– Moku, – atsakė.

– Na, matai, ir susitarėm. Šiltų kojinių man labai reikia, kai einu į bažnyčią, ypač rytais, visada sušąlu kojas. Juk nenorėtum, kad kunigėlis sušaltų? – juokavo kunigėlis, nenuleisdamas nuo Aldutės akių.

– Nesirūpink, kunigėli, greitai padarysim. Po švenčių nebebus tiek darbų, aš viena apsieisiu, o ji tegul mezga. Ar jau leisi kunigėliui sušalt, – atsakė Mortelė už Aldutę ir nusijuokė.

– O čia štai dar jums šv. Kalėdų proga, –ištraukęs iš sutanos kišenės saldainius padavė joms po dėželę. – Linksmų šv. Kalėdų, – dar palinkėjo ir išėjo.

– Broli klebone, – kartą po švenčių užkalbino panelė Petrusė kleboną, – aš galvojau, galvoju, gal sakau, pasilikim mes tą našlaitę klebonijoje visam laikui? Tokia miela mergaitė, be to, ir Mortelė ją giria.

– Ar ne per toli nuvažiavai, sese? – pertraukė ją klebonas. – Pirmiausia reikia pakalbėti su globėju, ar sutiks ją atiduoti. Kaip ten būtų – jis kol kas už ją atsakingas, o klausimas, ar ji pati panorės?

– Į kleboniją, aš manau, kad globėjas sutiks. Svarbu, ką tu pats, klebone, pasakysi.

– Ko gero, aš nieko prieš, – beveik sutiko klebonas, – pakalbėsim su ja pačia, su globėju, o tada matysim.

Kai Aldutė gavo tokį pasiūlymą, iš karto net pabūgo. Ilgai svarstė, ilgai galvojo. Jeigu ji lieka pas Pakalnius, kas jos laukia ateityje? Praeis meteliai kiti ir Pranutė ištekės, ves Algis arba Stasys, parsives žmonas, nebebus taip, kaip buvo. Dabar, kai šeimininkas dėdė Pakalnis – viskuo jis pasirūpina, o kai Algis arba Stasys taps šeimininku, kažin kiek ji jiems rūpės. Ji ten bus vis tiek kaip tarnaitė.

Aldutė vis svarsto, o Mortelė apsisukdama įkalbinėja, pataria. Ji tikrai nuoširdžiai nori jai gero.

– Čia tau Dievas laimę siunčia, vaikeli. Klebonas ir panelė bus tau kaip tėvas ir motina. Nieko tau netrūks, būsi viskuo aprūpinta. Aš ir pati čia nuo pat jaunystės ir geresnio gyvenimo nenorėčiau. Soti, aprengta, apauta, gyvenu šilumoje, o pinigais padedu seseriai našlei. Ji sūnų į mokslus išleido.

Pakalnis tokią žinią su džiaugsmu sutiko, tačiau neišsidavė.

– Jeigu ji nori, tai jos valia, – pakviestas pas kleboną pasakė, o pats galvojo, – kaip tik laiku. Kai nebus Aldutės, tai ir Algį bus lengviau prišnekint piršlyboms. Kas žino, gal jis ir dabar galvoja apie ją? Dabar dar išleist į kariuomenę Stasį, Pranutę – už vyro ir visi jo rūpesčiai bus baigti. Grįš Stasys, jis ir jam turi parinkęs užkurinę. Svarbiausia tai, kad tų Aldutės hektarų klebonui tikriausiai nereikės.

Taip Aldutė ir liko klebonijoje.

10.

Algis neparvažiavo Kalėdoms, kaip buvo žadėjęs. Jis netikėtai pasirodė tik po Trijų Karalių ir įžengė į namus kaip nebe tas žmogus. Kareiviška uniforma jam be galo tiko. Švariai nusiskutęs, kareiviškai pasitempęs – toks gražus ir linksmas. Tik peržengęs namų slenkstį sumušė kulnimis, ranka atidavė pagarbą ir, nusiėmęs kepurę kartu su miline ir lagaminėliu pasidėjo ant suolo. Po to pasisveikino su visais, kurie buvo pirkioje, apsikabindamas ir pasibučiuodamas. Motina iš džiaugsmo apsiverkė, o Pakalnis prikando lūpą, slėpdamas džiugų susijaudinimą.

– Na, o dabar, – pasakė Algis, atsisagstydamas uniforminį švarką ir sėsdamas už stalo, – rinkitės visi atsiimti lauktuvių. Stasy, paduok man lagaminėlį.

Net atostogų nevažiavo namo vaikinas, nenorėjo išleisti pinigų, kuriuos labai taupė, norėdamas visiems nupirkti dovanų. Pirko tai, kas jam, atrodė, vienam ar kitam geriausiai tiktų, o Pranutei ir Aldutei – po grandinėlę su širdele.

– Nepranešei iš anksto, būtume arklius nusiuntę, – apgailestavo tėvas. – Negi tokį kelią pėsčias ėjai?

– Parvažiavau su paštu, o pėsčias ėjau tik iš miestelio, – nuramino jis tėvą. – Kas tie keli kilometrai? Nė nepamačiau, kaip parėjau.

– Ar nesušalai, vaikeli? Kaip tyčia šiandien tokia šalta diena pasitaikė, –kaip visada rūpinosi motina. – Aukis batus, duosiu šiltas kojines.

– Koks aš būsiu kareivis su vilnonėmis kojinėmis? Kaip čia atrodys? – juokėsi jis linksmai. – O kur Aldutė? Pranute, eik pašauk, aš jums vienodas dovanas atvežiau.

Visi nuščiuvo ir susižvalgė.

– Tai kad Aldutės nėra pas mus, – pasakė nedrąsiai Pranutė.

– Kaip tai nėra? Tai kur ji?

– Nagi klebonijoje, – prisėdo prie Algio tėvas.

– Klebonijoje? Kaip ji ten pateko? Ar seniai? – nieko nesuprasdamas stebėjosi Algis.

– Turbūt jau koks mėnuo, – pagalvojęs atsakė Pakalnis. – Oi, daug kas čia atsitiko, kol tavęs nebuvo, – ėmė kreipti į šalį kalbą tėvas. – Stepas, pasirodo, ne Lupeikių vaikas, o priglaustas pamestinukas.

Algis net nesiklausė, ką porino tėvas:

– Visas mėnuo. Tai ką gi ji ten veikia?

– Kalėdojo pas mus kunigėlis, tai ir paprašė, kad padėtų gaspadinei prieš šventes, – įsikišo motina.

– Per visą parapiją nerado, kad kas padėtų? Būtinai prireikė Aldutės, – kuo toliau, tuo labiau stebėjosi Algis.

– Taip jau išėjo... Buvo kalbėta, kad po švenčių grįš, o dabar, kai jau klebono seseriai panelei Petrusei labai patiko, tai ir pasiliko ją visam laikui.

– Kaip jie galėjo pasilikti? O tavęs ar pasiklausė? – jau ėmė pykti Algis.

– Klausė ir manęs, be to, ir pati Aldutė sutiko. Atsimink, kad ji jau nebe vaikas, jai jau aštuniolika. Kad taip kur kitur, o čia į kleboniją.

– Sakai pati norėjo? –kiek atlėgo Algis. – Bet kalbėjom, tėvai, sakei, kai grįšiu iš kariuomenės, tvarkysim reikalus, o dabar ėmei ir išleidai. Visam laikui, visam laikui... – ir parėmė rankomis galvą.

– Tas ir yra, kad visam laikui. Niekam ir į galvą neatėjo, kad taip baigsis, – jau drąsiau prašneko tėvas. – Manėm pabus savaitę, kitą. Be to, ir namuose nelabai yra kas veikti. Ogi pasikvietė klebonas ir sako taip ir taip. Ką aš turėjau daryti? Be to, ir ji pati nori. Negi prievarta vešiu namo?

Motina padengė stalą, tėvas pastatė butelį naminio vyno, tačiau viskas buvo nebe taip. Algis pasidarė nekalbus. Jei tėvas ar kuris kitas klausia, Algis atsako, o apie save nieko nepasakoja, visai apie ką kitą galvoja. Kiek jis buvo linksmas įeidamas į pirkią, tiek dabar tapo paniuręs ir tylus. Pavalgęs kreipėsi į motiną:

– Būtų gerai prigulti.

Pranutė Algiui paklojo savo lovą kamaraitėje, kur jos abi su Aldute miegojo. Papureno pagalvius, pataisė lininę paklodę, atnešė šiltą antklodę – kaip svečiui.

– Dabar būtų gerai ir tos kojinės, kur mama siūlė.

Atnešusi kojines Pranutė jau norėjo eiti, tačiau Algis sulaikė sesę:

– Tu dabar sėsk ir papasakok man, kaip čia viskas buvo iš tikrųjų. Man atrodo, kad tėvas kažką mala.

– Taip ir buvo, kaip mama sakė, –prisėdusi šalia atsakė Pranutė. – Kunigėlis paprašė, ar katra iš mūsų nesutiktų padėti gaspadinei pasiruošti šventėms arba padėti, kol pasveiks tarnaitė. Aš atsisakiau iš karto, o Aldutė, kai kunigėlis ir tėvas paprašė, tai ir sutiko.

– Kur gi ne. Atsisakys mat Aldutė. Kaip jai liepė, taip ji ir padarė. Aš prieš kariuomenę su tėvu kalbėjau. Aš gi sakiau jam, kad noriu vesti Aldutę. Viską palikom spręsti, kai grįšiu. Jis nelabai nori, kad aš ją vesčiau, todėl ir padarė. Jei jis būtų pasakęs „ne“, tai ir Aldutė nebūtų sutikusi. Ar manai, kad ji labai to norėjo?

– Jeigu taip, tai ir tu pats kaltas, – supeikė jį Pranutė. – Jeigu tau jos reikia ir tu ją myli, tai reikėjo jai pačiai viską ir pasakyti. Iš kur jai žinot, ką jūs su tėvu apie ją šnekat? Kad nuvažiavo tik trumpam, tai čia dar nieko tokio, bet jeigu ji būtų žinojusi, kad tu ją myli, ji nebūtų pasilikusi visam laikui. Šiaip, tai jai ten bus daug geriau, negu pas mus. Aš ir pati kartais noriu iš čia ištrūkti.

– Kodėl taip sakai? Gal su Alpuku susipykai?

– Ne, viskas gerai. Draugaujam, tik jam irgi kariuomenė prieš akis, – patikino ji brolį. – Visą gyvenimą vienas ir tas pats – rytas vakaras, žiema vasara – tie patys sunkūs darbai, tie gyvuliai, tas purvynas. Kartais aš pavydžiu Aldutei. Žinai, mums bus nelengva be jos, mes greitai tą pajusim. Būtinai tau reikia vesti, Algi, štai kas.

– Aš taip galvojau per visą tarnybą. Galvojau, ilgėjausi, o dabar viskas apsivertė aukštyn kojom.

– Žinai ką, nieko čia baisaus neatsitiko. Iš klebonijos tu gali ją atsiimti, tau tik reikia su ja pačia pasišnekėt. Jeigu tik ji sutinka, tu ją vedi ir viskas, – kaip visada ką nors sumąsto Pranutė. – Ar teisybę sakau?

– Tu taip manai? – atgijo Algis, net lovoje atsisėdo.

– Susitik, atiduok lauktuves, pasikalbėk, pasipiršk. Nori, aš pati jus suvesiu? Kai tik pamatysiu sekmadienį bažnyčioje, tai ir sutarsim, kaip ir ką.

– Gal tu ir gerai sakai. Iš tiesų, kodėl gi nesusitikti? Aš taip jos pasiilgau, – nusiramino Algis ir atsigulė.

– O jeigu pasakys „ne“? – Algis ir vėl atsisėdo.

– O tai tau ir kareivis, – pasijuokė iš jo Pranutė. – Na ir kas? Ne – tai ne, tačiau bent žinosi ir nebesuksi sau galvos. Ar maža aplink merginų? Tėvas jau turi vieną tau nužiūrėjęs. Pažįstu, tokia iš Petkūnų, labai daili, nė kiek ne prastesnė už Aldutę. Jei pamatytum, tikrai patiktų, o ir aš norėčiau turėt tokią brolienę.

– Ir tu kaip tėvas sumanei man piršti.

– O tu žinai, man atrodo, kad Aldutei Stepas patinka.

– Man ir tėvas taip sakė, bet aš nė už ką nepatikėjau, o dabar dar ir tu tą patį... Ar tikrai tau taip atrodo?

– Nežinau, ar tikrai. Man ji nesisakė, bet labai panašu. O Stepas tai jau išvis su visa dūšia ir kūnu pražuvęs. Vargšas vaikinas.

– O ar tai tiesa, ką tėvas užsiminė apie Stepą?

– Šventa teisybė. Kai atėjo šaukimas į kariuomenę, tada viskas ir paaiškėjo.

– Kaip matau, naujienų pas mus netrūksta, – Algis vėl atsigulė ir užsitraukė antklodę. – Gal su tuo susitikimu reikia truputį palaukti? Nesinorėtų apsijuokt. Ačiū tau, Pranute, už viską. O žinai ką, gal geriau būtų, kad tu pirma su ja pasišnekėtum. Perduotum lauktuves ir pasakytum, ką aš galvoju. Ji tau daugiau pasipasakos apie Stepą ir, jeigu jis Aldutei mielesnis, – aš tarp jų nesimaišysiu.

11.

Tie darbai klebonijoje – vieni niekai. Aldutė padaro viską greitai ir kuo puikiausiai. Klebono ir kunigėlio kambariuose daug knygų, visas jas reikia nuvalyti ir, gink Die, nesumaišyti, sudėti ta pačia tvarka, kaip buvo. Jau kartą nuo klebono ir pastabą yra gavusi.

Taip besidarbuojant bėgo laikas. Velykų antrą dieną klebonijoje buvo svečių. Apsilankė viršaitis Brazdžius su sūnumi gimnazistu. Aldutei buvo liepta aptarnauti svečius. Taip nusprendė panelė Petrusė, norėdama pripratinti mergaitę ir prie svetimų žmonių. Tuo labiau kad šį kartą jų buvo nedaug.

Klebonas su svečiu užsidarė kabinete, o gimnazistas vaikščiojo po saloną apžiūrinėdamas paveikslus, skaitinėdamas knygų pavadinimus lentynose, o vieną kitą išsiėmęs, sklaidė lapus. Aldutė vaikščiojo iš šeimyninės į saloną, o gimnazistas, kiekvieną kartą jai pasirodžius, lydėdavo akimis, kol ji tvarkydavo stalą ir grįždama dingdavo už durų. Apsirengusi mėlyna suknele, kuria pasirūpino panelė Petrusė, susipynusi šviesius plaukus, ji atrodė nuostabiai. Gimnazistui ir anksčiau teko būti klebonijoje, tačiau nieko panašaus čia nebuvo matęs. Jam labai parūpo, iš kur atsirado ta žavi būtybė, lyg būtų nužengusi iš pasakos. Pagal aprangą būtų lyg ir tarnaitė, bet ar ne vis tiek. Jaunuoliui labai malonu ją matyti ir jis vis laukė, kada atsivers durys ir vėl galės ją išvysti.

Per pietus, kai Aldutė aptarnavo svečius, gimnazistas nenuleido nuo jos akių. Mergaitė tai jautė ir jai virpėjo rankos.

Pagaliau svečiai išvažiavo, darbai padaryti, galima ir atsikvėpti. Velykos buvo įspūdingos. Tas pirmas svečių stalas ir tas jaunuolis toks mandagus. Kažin, ar dar teks kada nors jį pamatyti? O kaip jis į ją žiūrėjo... Ir ne vien jis, bet ir iš visų ji sulaukė dėmesio, ypač iš kunigėlio. Jis ne tik dabar, bet visada ją stebi ir seka akimis. Vis randa, kaip ją prakalbinti. Velykų proga ir vėl jai padovanojo dėželę saldainių. Dabar jis nuolatos maišosi šeimyninėje. Visada linksmas, vis pajuokauja. Prieš vakarienę kunigėlis užeina ir paprašo Mortelės ką nors užkąsti, o kartais ir pats ką nors susiranda. Pamatęs Aldutę visada pagiria.

– Ką tu, mergele, darai, kad tavo tokie gražūs plaukai? Gal kunigėliui atskleisi paslaptį? Ar nematai, kad jau pradedu plikti? – kartą jis užkalbino Aldutę.

– Nei aš žinau kokių paslapčių, nei kunigėlis nuplikęs, – dabar jau daug drąsiau kalba su kunigėliu Aldutė. Ji jau spėjo apsiprasti klebonijoje ir nebelaiko kunigėlio už kokį tai nepaprastą sutvėrimą, tiktai klebono ji varžėsi. Visa laimė, kad su juo tekdavo retai susidurti.

– Ar tikrai? – stebėjosi kunigėlis. – O tu pažiūrėk iš arčiau, juk jums geriau matyt, – kreipėsi jis kartu ir į Mortelę.

– Kunigėliui nėra ko bijot. Gaurai juodi, tankūs kaip čigono. Tokie neplinka, – juokėsi Mortelė.

– Dėkui, kad nuraminai, Mortele. Nenorėčiau netekti kad ir tokių gaurų.

– O ar kunigėliui ne vis tiek? Nejaugi bijai, kad panelės nežiūrės? – leido sau net taip pajuokauti Mortelė.

– Žiūrėt gal ir žiūrės, tik nemylės, – šyptelėjo žvelgdamas į Aldutę.

Mergaitė net nusigando dėl tokių kunigėlio kalbų – šitaip kalba kunigėlis? O ir Mortelė... Argi galima taip su kunigėliu kalbėti? Tačiau matydama juos juokiantis, pati nesusilaikė nenusijuokusi.

Ko jau nesitikėjo, tai nesitikėjo Aldutė. Tuojau po Velykų, viduryje savaitės, į kleboniją dviračiu atmynė viršaičio gimnazistas.

– Kunige klebone, – pasisveikinęs ir pabučiavęs į ranką, kreipėsi jis į kleboną. – Aš pas jus atvažiavau su dideliu prašymu. Ar negalėčiau iš jūsų porai dienų pasiskolinti vieną tomą enciklopedijos? Kai buvau per Velykas, aš žiūrėjau ir pamaniau, kad man kaip tik praverstų paskaityti keletą straipsnių ta tema, kuria turiu paruošti darbą.

– Mielai, – pasakė klebonas, eidamas prie knygų spintos. – Kurį jums paduoti?

– Leiskite, aš pats. Dar turiu pasitikslinti, – atėjęs prie klebono ir suradęs knygą, grįžo prie stalo. Atsidarė ant kėdės gulintį lagaminėlį, išėmė baltą popierių ir, rūpestingai suvyniojęs, įdėjo knygą.

– Ir per atostogas apkrauna darbais? – pastebėjo klebonas. – Neleidžia pailsėt?

– Ne visiems. Aš toje srityje truputį atsilikęs. Darbai, kaip galimybė pagilinti žinias, – prisipažino jaunuolis.

– Ar dar ilgai atostogausit?

– Po Atvelykio išvažiuoju. Knygą atvešiu sekmadienį, o gal ir anksčiau, kaip man pavyks susidoroti su darbu.

Artėjo pietų metas, ir Aldutė įėjo į valgomąjį dengti stalo. Tik jai pasirodžius, gimnazistas pakilo nuo kėdės, sumušė kulnimis pasisveikindamas, linktelėjo galva ir liko stovėti, kol mergaitė skubiai dingo už durų, nenorėdama, kad pamatytų ją raustančią. Gavęs knygą, galėjo sau važiuot namo, bet diplomatiškai, neleisdamas nutrūkti pokalbiui, gimnazistas dėstė ir dėstė, laukdamas pietų meto. Netrukus buvo pakviestas klebonas, kartu ir svečias. Kunigėlis atėjo šiek tiek vėliau.

Aldutei šį kartą sekėsi geriau, ji jautėsi daug laisviau, ne taip, kaip per Velykas. Jai buvo malonu patarnauti, ypač tokiam mielam jaunuoliui, kuris ne tiek valgė, kiek sekiojo ją akimis ir kiekvieną kartą reikia ar nereikia dėkojo.

12.

Per Pranutę sužinojęs, kad Aldutė nežada už jo tekėti, Algis uždūko piršliauti. Praėjo žiema, atėjo vasara – vis piršlybos, o vestuvių kaip nėr – taip nėr. Vienoj vietoj lyg sutaria per piršlį, o tai sužinojęs, važiuoja į kitą. Vienur nuotaka nepatinka, kitur – per mažai pinigų duoda. Ne tiek jam tos vedybos rūpi, kiek piršlybos. Visur priima kaip garbų svečią, vaišina, o ir pats butelaitį vežasi. Kas šeštadienį, sekmadienį vis naujam kieme. Per savaitę vos spėja išsiblaivyti galva, o savaitės pabaigoje vėl viskas iš naujo. Atrodo nedaug: po stiklelį, po kitą, o kai tik reikia grįžti namo – jau jis ir apsinešęs.

Tėvas ne juokais susirūpino. Algis vis susimąstęs. Jis po šiai dienai negali susitaikyti ir netveria apmaudu:

– Ir kuo tas Stepas jai geresnis?

Kai po eilinių piršlybų Algiui sugrįžus tėvas nori su juo pasišnekėti, jis smunka į kamaraitę, krinta į lovą ir užsideda pagalvę – nieko negirdi ir nieko nemato.

Tėvui kartą trūko kantrybė. Atėjęs į kamaraitę nutraukė pagalvę, stvėrė už atlapų ir pasodino lovoje:

– Arba tu ženijiesi kartą, arba aš, nelaukdamas kariuomenės, apvesdinsiu Stasį. Jeigu tu nenori, tada mes su Stasiu rokuosimės. Aš vis galvojau, kad tu protingesnis, o aiškėja, kad Stasys turi už tave daugiau proto. Su juo visaip susišnekėt galima. Paskutinį kartą sakau – baik svietą juokinti. Sulauksi to, kad žmonės nė į pirkią neįsileis, duris užsikiš nuo tokio jaunikio. Važiuok, kaip sakiau, į Petkūnus, geriau niekur nerasi. Ir mergaitė puiki, ir pasoga gera. Tarkis, jei dar norės su tavim šnekėti, jeigu dar neišvys lauk. O gal jau su kuo kitu yra sutarę? Per Petrą ir Povilą kad man būtų vestuvės.

Po pokalbio su tėvu Algis rimtai susiėmė: – Gana durniuot, tėvas teisybę sako. Aldutės vis tiek nebėra, o jam reikia tvarkyti savo gyvenimą. Negi leisi, kad Stasys paveldėtų ūkį. Tėvas įsiutęs, gali gana greitai padaryti taip, kaip sako. Taigi Stasys nei iš šio nei iš to, patyliukais ir taps šeimininku. Ką tada reikėtų daryt? Ar eit užkuriom, ar dar vieną marčią parsivest į namus stumdytis užpakaliais?

Sulaukęs šeštadienio jis su piršliu važiuoja pas Palmutę „ant paskutinio žodžio“. Ten sutaria, kurią dieną apžvalgai, tada užsakai ir per šv. Petrą ir Povilą – vestuvės.

Vestuvėms pakviesta ir Aldutė. Panelė Petrusė leido, ir ji iš bažnyčios kartu su vestuvininkais važiuoja į Petkūnus, į jaunosios pusę.

Pamačiusi bažnyčioje, kaip gražiai atrodo jaunieji, koks suvyriškėjęs Algis, Aldutei suspaudė širdį. Prisiminė vaikystę, praleistą Pakalnių šeimoje, ir jai pasidarė liūdna, kad viskas, kas išgyventa, jau praėjo ir visi skirstosi į savo gyvenimus. Algis veda, ji surado savo gyvenimą visai kitoje aplinkoje. Stepas gal jau ir nebegrįš į tuos kraštus, o Jasius pirmasis atsiskyrė nuo visų. Kažin, kaip ten jam sekasi? Gal jau ir gyvo nebėra?

Niekada niekada nebebus taip, kaip buvo.

Vestuvininkai šaukė kartu, kartu, o kai jaunieji išėjo šokti valsą, tėvas ir motina apsiverkė.

Vyresnieji daugiau prie stalo, o jaunimas kieme šoka. Oras giedras ir šiltas. Retkarčiais pūsteli vėjelis tik tam, kad atgaivintų šokančias poras. Aldutės tiesiog nepasidalija vaikinai, net ir pajauniai palikę pajaunes skuba ją pašokdinti. Netikėtai prie jos priėjo ir pats jaunikis.

– Ar eisi su manim pašokti, Aldute? – paėmė ją už rankos Algis. –Nedaug mums teko šokti, pašoksim nors per mano vestuves.

– Gerai, – kaip visada su viskuo sutikdama pasakė Aldutė.

Algis, iš pradžių šokęs gražiai, linksmai, staiga įsismarkavo. Kaip vėjo gūsio pagautas jis nuskriejo per kiemą. Visi pasitraukė į šalis. Algis šėlo nejučiomis įtraukdamas ir Aldutę į tą jausmų sūkurį. Muzikantai vis grojo ir grojo, o jie skriejo nejausdami po kojomis žemės. Norėjosi, kad tas šokis niekada nesibaigtų. Tai buvo tarsi vaikystės palydos.

Aldutė atsitokėjo pirmoji ir pastebėjo visų įsmeigtus žvilgsnius. Jaunoji prikando lūpą.

– Algi, užteks, man jau galva apsisuko, – pabandė ji išsilaisvinti iš jo rankų.

– Betgi muzikantai dar groja, – nenorėjo jis paleisti Aldutės.

– Kai mes nustosim šokti, tai jie nustos groti. Apsidairyk, niekas daugiau nešoka, tik mes vieni.

– Taip ir reikia. Paskutinis tai mūsų šokis. Ačiū, Aldute, – ir jis, apkabinęs mergaitę, pabučiavo visų akivaizdoje.

Kas matė iš kaimynų ar pažįstamų, nepalaikė to už bloga. Kartu augo, kartu gyveno tiek metų – visai kaip brolis ir sesuo. Jaunosios pusė pasipiktino. Vyriausiasis pajaunys Palmutės pusbrolis pakėlė balsą:

– Kaip čia? Kas čia?

Jam buvo viskas paaiškinta ir visi nusiramino.

Atšventę jaunosios pusėje, visa „veselė“ išdardėjo į Vaškuolius. Čia buvo pasiruošta nė kiek ne blogiau. Vėl jaunieji galustalėje, vėl užstalės dainos, vėl muzika ir linksmybės kieme.

Svečiai po truputį ėmė skirstytis. Artimiausi dar pasėdėjo iki vidurnakčio ir liko tik savi.

Pusryčius valgė vėlai. Staiga pro langus pralėkė parpdamas ir debesis dulkių keldamas motociklas. Visi liovėsi valgę ir sužiuro pro langus. Motociklas atlėkė ir sustojo prie Lupeikių kiemo. Nuo jo nulipo aukštas laibas kareivėlis, pats atsikėlė vartus ir, į kiemą įstūmęs motociklą, įėjo vidun. Kaip mat jį atsivijo ir vaikų būrys, kuris apgulė kiemo tvorą. Vyrai net iš kito kaimo galo iš smalsumo rinkosi į kalvio kiemą. Apstoję motociklą sukiojo vairą, apžiūrinėjo, stebėjosi.

Išėjęs iš pirkios vaikinas su visais pasisveikino.

– Po šimts! Juk tai Stepas! – nustebo vyrai. Pasipylė klausimai: – Iš kur tu čia? Kaip tu čia?

Ir kaip visiems viską paaiškinti?

– Ar norit, vyrai, pasivažinėt? – išstūmė jis motociklą į gatvę. Niekas nesiryžta. Tada jis atsisuko į vaikus:

– Kuris nebijot?

Prišoko vienas, paskui ir kiti. Susisodinęs į lopšį, jis išvežiojo vaikus, o paskui ir vyrai išdrąsėjo. Moterys prie langų prilipo. Kaip mat pasklido naujiena, kad Stepas grįžo. Visi stebisi: dar nė metų nėra, kai išėjo, o jau su tokia „mocaklietka“ atbirbė.

Pakalnio kieme, kas tik buvo prie stalo, – visi jau prie vartų. Stasys staiga iššoko iš kiemo ir mojuodamas rankomis ėmė stabdyti atvažiuojantį šaukdamas:

– Ei, Stepai, pavėžink ir mane.

Apsukę kaimą pirmyn ir atgal jie sustojo prie Pakalnio vartų. Šeimininkas pakvietė Stepą:

– Varyk savo mašiną į kiemą ir einam vidun. Pas mus vestuvės, vakar apženijom Algį.

Stepas su visais pasisveikino. Kai sveikinosi su Aldute, Algis juos stebėjo.

– Viskas aišku, Stepo, o ne manęs laukė Aldutė, – galutinai įsitikino jis.

Nei alaus, nei vyno Stepas neėmė į burną. Sėdėdamas prie stalo įsišnekėjo:

– Patekau į motorizuotą kuopą, ten ir išmokau dirbti su technika. Dabar galiu ne tik motociklą vairuoti, bet ir automobilį, ir žemės ūkio techniką. O tu, Algi, kur tarnavai?

– Ulonų kuopoje, – atsakė didžiuodamasis. – Tu su varikliais, o aš su žirgais. Ar daug dar tau liko tarnaut?

– Apie metus. Dar turiu išlaikyt porą egzaminų. Manau, kad iki kito rudens – ne ilgiau.

– O ta mašina, iš kur ji? –pasidomėjo Pakalnis. – Ar tavo ji?

– Kas duos? Atvežiau į svečius pas gimines karininką, savo vadą. Leido ir man atvažiuot į savo kaimą. Rytoj anksti iš ryto grįžtam į Kauną.

Besišnekučiuojant kaip mat atėjo ir pusiaudienis.

– Na, man jau metas. Ar niekas nenorit pasivažinėt? – linksmai pajuokavo pakildamas Stepas. Man vakare šeštą reikia prisistatyt karininko žinion.

– Ar negalėtum manęs pavežėt į kleboniją? – staiga jo paprašė Aldutė.

– Gerai, – džiugiai sutiko Stepas. Jie su visais atsisveikino, jaunavedžiams palinkėjo laimės ir su lauktuvėmis bei vestuvių pyragu išėjo į gatvę. Privažiavęs tą vietą, iki kurios Aldutė jį palydėjo į kariuomenę, Stepas sustabdė motociklą:

– Aldute, kad tu žinotum, kaip aš tavęs pasiilgau, – ir patiesė ant žolės savo kareivišką švarką. – Taip norėjau tave pamatyt. Jei ne tu, aš čia nebūčiau atvažiavęs. Kas čia manęs laukia? Nei tėvų, nei namų. Visi svetimi ir aš pats visiems svetimas. Kam reikalingas kažkoks pamestinukas? Tik pajuokai.

– Turbūt buvo labai sunku, kai sužinojai?

– Galvojau, kad išprotėsiu. Atsigulu miegot – negaliu užmigt, atsisėdu valgyt – negaliu nuryt. Norėjosi tik bėgt iš čia, viską palikus, dingt. Bet kur? Laukiau, kaip greičiau į kariuomenę. Jei ne tai, nežinau, ką būčiau daręs.

– Niekas iš tavęs nesijuokė, tik kaltino Lupeikius, kad anksčiau tau nepasakė, – ramino Stepą Aldutė. – Ką manai toliau daryt? Lupeikiai tavęs laukia, iš namų tai nevaro.

– Čia grįžt tikrai negalvoju. Vyras po kariuomenės ir vėl prie dumplių ir uknolių už pastumdėlį? Kiek aš jau visko būčiau išmokęs, jei būtų parodęs. Arklio kaustyti neprileisdavo. Tik dabar aš viską supratau. Nenorėjo, kad aš išmokčiau ir tiek. Pavydėjo ar bijojo, kad aš, išmokęs, už jį geriau nepadaryčiau. Iš šalies žiūrėdamas kiek pramokau, tai tiek ir turiu. Būdavo, kai išvažiuoja į miestelį pirkt geležies, žinau, kad visą dieną negrįš. Tada aš, susiradęs kur kampe sumestus geležies gabalus, išriečiu pasagų, net gražu žiūrėt. Žinoma, ne visada ir pasisekdavo. Tada tas nepavykusias – į šulinį, kad nerastų. Oho, koks kiltų triukšmas.

– Na, matai, pasirodo ir tu geras, o dar nori, kad jis būtų tau kaip tėvas.

– O labiausiai bijojau, kad tu nebenorėsi su manim susitikti.

– Kokie niekai tau atėjo į galvą. Ar tai tu dėl to pasidarei kitoks? Man koks buvai mielas, toks ir palikai. Aš irgi tavęs labai pasiilgau. Kai pamačiau, tai savo akimis nepatikėjau. Kaip tau tinka ši kareiviška uniforma. Toks lyg dar paūgėjęs. O jau motociklas... Visas kaimas pamatė, koks tu puikus. Atitarnausi, viskas pasimirš, o kai grįši, ir toliau gyvensi kaip gyvenai.

– Ne, aš tikrai čia nebegrįšiu. Čia gyvendamas aš niekada nieko nepasieksiu. Kariuomenėje turiu gerą draugą. Jis kalbina po tarnybos kartu važiuot į Aukštaitiją. Pasirodo, jo tėvas irgi kalvis. Ne šiaip sau kalvis arkliams kaustyti. Jis su kaimynu staliumi bričkas ant risorų sumeistrauja. Jo tėvas viską iškala iš geležies, o medžio darbus kaimynas padaro. Darbais užsivertę, nespėja. Jiems kaip tik praverstų pagalbininkas, nusimanantis kalvystėje. Sako: jei norėsi, galėsi su tėvu dirbti, o ne – tai dvaras netoliese yra, ten visada reikia kalvių. Sakau, gal reikia pabandyt? Ne pro šalį būtų pamatyt, kaip dirba tikri kalvės meistrai. Gal ir pats kai ko pramokčiau. O labiausiai – tai niekas manęs ten nei žinos, nei pažinos.

– Tu bijai, net pats nežinai ko. Mane irgi svetimi žmonės užaugino. Nuo dešimties metelių pas svetimus, ir nė kiek nesigraužiu.

– Tai tu našlaitė, o aš kas?

– Mes abudu našlaičiai. Turbūt ir Dievo mums skirta būti kartu.

– Aldute, aš labai tave myliu, – Stepas apkabino mergaitę. – Kai tu šalia, man nieko netrūksta. Aš ir ramus, ir laimingas, ir turtingas.

– Ir aš tave myliu, Stepai. Lauksiu tavęs, kiek reikės, kol tu pasieksi, ką esi sumanęs. Mes jauni, visas gyvenimas prieš akis, mes dar gražiai pagyvensim, pamatysi.

– Gal aš tikrai ko nors vertas, jei tu mane myli, – bučiavo jis Aldutę. – Baigęs tarnybą kad griebsiuos, tai griebsiuos. Visiems parodysiu, ką aš galiu. Aš tavęs neapvilsiu. Kokia laimė, kad mes dabar susitikome. O ką veiki klebonijoje?

– Aš nuo Kalėdų ten gyvenu. Kaip ir tu, čia turbūt niekada nebegrįšiu. Gyvensiu ten ir lauksiu tavęs, – ir Aldutei teko papasakoti visą istoriją, kaip ji ten pateko.

– Aš būtinai tave iš ten pasiimsiu, nebereikės tau taip sunkiai dirbti, – beveik prisiekė Stepas.

– Tikiu jau tikiu, – nusišypsojo Aldutė.

– Jei nebūtume susitikę dabar, aš vis tiek tave būčiau susiradęs ne tik klebonijoje, bet ir pasaulio krašte. Man būtinai reikėjo tave pamatyti, – šnibždėjo bučiuodamas.

13.

– O, jau Aldutė grįžo, – pasirodė šeimyninėje kunigėlis. – O kur vestuvių pyragas?

– Tuojau, kunigėli, – Aldutė sudėjo į lėkštę saldainius ir kitus saldumynus. – Dar niekam nedaviau – kunigėliui pirmam.

– Taip ir reikia. Aš už visus labiausiai laukiau. Paragausim. Saldu gardu kaip du medu. Saldainiai skanūs, turbūt gerą pajaunį turėjai?

– Nebuvau aš pajaunė, tik paprasta viešnia, kunigėli.

– Be pajaunio vestuvėse tikriausiai nebuvo linksma? – toliau juokavo kunigėlis.

– Neteko liūdėti, – prisiminusi Stepą pasakė Aldutė.

– Aš manau, vestuvės ir yra dėl to, kad būtų linksma. O pas mus irgi buvo svečių. Pas kleboną lankėsi viršaitis su sūnumi. Viršaitis su klebonu turi rimtų reikalų, o gimnazistui turbūt patinka mūsų Mortelės pagaminti pietūs, – šypsojosi kunigėlis žvelgdamas į Aldutę. Per paskutinius pietus kunigėlis matė, kaip gimnazistas nenuleido nuo mergaitės akių, o ji jam šypsojosi.

– Mūsų Mortelė skaniai gamina. Aš kiek galėdama stengiuos iš jos išmokti.

– Kai Aldutė išmoks, Mortelė pagaliau pailsės, – pastebėjo kunigėlis. – Turės gerą pagalbininkę.

– Kai Aldutė atsistos prie viryklės, tada aš patarnausiu su balta prijuoste, – prisidėjo prie kalbos Mortelė, kaip visada juokaudama.

– O gimnazistui jau baigiasi atostogos. Vis tiek negalės čia dažnai lankytis, – tiesiog kvatojosi kunigėlis, nors Aldutė nematė čia nieko juokingo.

Iki mokslo metų pradžios gimnazistas dar kartą čia pietavo, tačiau Aldutė elgėsi daug atsargiau, bijodama, kad kunigėlis ir vėl pasišaipys iš jos.

Po pietų Aldutė sutiko gimnazistą kieme. Ten stovėjo jo dviratis. Pamatęs Aldutę, tvarkančią darželį, jis priėjo arčiau ir užkalbino:

– Padėk, Dieve.

– Dėkui, prašom padėt, – atsakė taip, kaip priimta kaime.

– Mielai. Bet ir gėlių čia... – stebėdamasis apžvelgė darželį. – Gal ir man kokį žiedą padovanotumėt?

– Nors ir visą puokštę.

– Ne. Man užteks ir vieno nuo jūsų.

– Tada rinkitės kurį.

– Padovanokit, koks jums patinka.

Aldutė nuskynė rožę su pumpuru ir ištiesė gimnazistui. – Gal dar kokį žiedą nuskinti?

– Ne, ačiū. Užteks to vieno, svarbu, kad nuo jūsų. Stengsiuosi, kad žydėtų kiek galima ilgiau. Ačiū dar kartą, – ir pabučiavo Aldutei ranką.

Rudenį susirgo panelė Petrusė. Buvo pakviestas daktaras:

– Kaip paprastai – širdelė. Palieku vaistų, po kelių dienų vėl užsuksiu.

Aldutė slaugė ligonę. Miegojo sudedamojoje lovelėje prie panelės durų, kad, išgirdusi varpelį, kaip mat pribėgtų prie ligonės. Nebe pirmas juk kartas, kai panelė Petrusė sunegaluodavo, tačiau šį kartą liga nepaleido taip greitai. Prieš Kūčias lyg pagerėjo, buvo jau ir atsikėlusi, bet vėl krūtinę suėmė skausmai. Per nemigo naktis Aldutė ir pati nusilpo. Mortelė kiek galėdama pavaduoja, leidžia kokią naktį pamiegoti, tačiau ligonė reikalauja Aldutės. Kokią naktį numigusi – ji ir vėl prie panelės. Apie ligoninę panelė Petrusė ir girdėti nenori. Taip išsikankinusi per žiemą panelė Petrusė pasimirė prieš Velykas.

Visi jos gailėjosi, bet labiausiai Aldutė. Jei ne ji, nebūtų jos klebonas pasilikęs, o ir dabar dar klausimas, kaip viskas klostysis, kai jos nebebus. Gal klebonui ji bus nereikalinga? Kur jai reikės dėtis? Negi vėl teks grįžti pas Pakalnius? O ten jau ji mažiausiai laukiama. Ten jau ir be jos trys moterys.

Aldutė galvoja apie savo ateitį, tačiau klebonijoje kol kas viskas taip, kaip buvę, nors klebonas labai liūdėjo dėl sesutės Petrusės mirties ir sėdėjo užsidaręs savo kabinete.

Kartą kunigėlis, užjausdamas Aldutę, pasakė:

– Na, ir privargai, tu mergele, su amžiną atilsį panele. Sublogai, net gaila tave tokią matyt.

O kas tavo tėveliai buvo? Ar žemdirbiai, ar amatininkai kokie?

– Turėjo aštuonis hektarus žemės. Nežinau, ar tai ūkininkai, ar žemdirbiai.

– Pasirodo, kad tu nors ir našlaitė, bet ne bekraitė. Kad nebūčiau kunigas, vesčiau aš tave, – vėl į juokus nukrypo kunigėlis. – Prie tokios mergelės dar aštuoni hektarai... Labai pasiseks kuriam nors jaunikiui. O tu žinai, – staiga jis surimtėjo, – aš pats irgi našlaitis. Be tėvų užaugau, bet mano globėjai buvo inteligentai. Taip sunkiai dirbti, kaip tau, man neteko. Bet prie mokslo labai spaudė. Aš gerai mokiausi ir tikėjausi pasiekt didelius mokslus, o į seminariją išėjau tik dėl to, kad tokia buvo mano globėjų valia.

– Ar dar gali būti didesnių mokslų už kunigo? – labai nustebo Aldutė.

– Ką tu, mergele. Kunigo mokslo mokslu nepavadinsi, – nusišypsojo kunigėlis. – Kaip matau, mūsų abiejų likimas panašus, – vėl rimtai kalbėjo. – Abu našlaičiai, abu turim prieglobstį klebonijoje ir priklausom nuo klebono. Ir abu nežinom, kiek ilgai čia mus globos.

– Kunigėlis tai klebonui reikalingas, o aš?

– Ne mažiau ir tu reikalinga. Darbų čia daug, o Mortelė viena nesuspėja.

– Nežinau, nei kur reikėtų dėtis, jeigu tektų išeiti iš klebonijos.

– Tau reikia atsigauti, sustiprėti. Imk, Aldute, – jis ištraukė iš sutanos 10 litų banknotą. – Nusipirk ką nors. Gal saldainių, gal kitokių skanumynų. Kol kas viskas ramu, matysim, kaip viskas klostysis toliau.

14.

– Kažin, kur mūsų kunigėlis? – paklausė Aldutė Mortelės, kai visi šeimyninėje valgė pietus. – Nuėjau tvarkyti kambarių – durys užrakintos.

– Nebeturėsim mes jau kunigėlio. Gavo parapiją mūsų kunigėlis. Jis pats dabar bus klebonas, – atsakė Mortelė ir atsiduso.

– Nebus šito – bus kitas, – nenusiminė bernas Vincas.

– Tokio nebebus, – paprieštaravo Mortelė. – Kol aš čia gyvenu, kiek jau kunigėlių pasikeitė, bet nė vieno, kaip šis, dar nebuvo. Toks geras, linksmas, nepuikus. Su visais pašneka, kaip su lygiais. O atsimenat, kaip su radybom buvo?

– Su kokiom radybom? –susidomėjo Aldutė.

– O, tai tu dar nežinai? Bet iš kur tau žinoti? Tada tavęs dar klebonijoje nebuvo. Buvo čia toks atsitikimas dar anais metais, – ėmė ji pasakoti Aldutei. – Pardavė ūkininkas turguje karvę ir pametė pinigus. Mūsų špitolnikė rado ir atnešė juos kunigėliui. Gal kas atsišauks? Už dienos ateina žmogus ir prašo kunigėlio, kad paskelbtų bažnyčioje, kad pamesti pinigai. Na, kunigėlis paklausinėjo, paklausinėjo tą žmogų, kokia buvo jo piniginė, kiek pinigų, kas daugiau toje piniginėje buvo ir mato, kad tie pinigai tikrai jo. Tada pasiuntė piemenuką, kad pakviestų špitolnikę. – Pinigai yra, – sako kunigėlis, – bet turi duot tai moterėlei gerų radybų, kad radusi nepasisavino tavo pinigų.

– Nereikia man nieko, – sako špitolnikė, – tik labai norėčiau turėt kukavinį rožančių.

Gaspadorius prižadėjo nupirkt ir, pasiėmęs pinigus, išėjo. Po šiai dienai akių neparodė. Tada kunigėlis pats tai moteriai kukavinį rožančių nupirko. Jau kad geras, tai geras kunigėlis buvo. Išpažinties tik pas jį eidavau.

– Ir aš tik pas kunigėlį. Klebono tai bijau iš tolo, – prisipažino Aldutė.

Kai kitą dieną Vincas parvežė kunigėlį iš stoties, šis užėjo į šeimyninę pavakarieniauti. Aldutė dar nemiegojo, todėl nugirdo jo pokalbį su Mortele:

– Kaip patiko kunigėliui nauja vieta?

– Miestelis labai panašus į mūsų. Dirbsiu vienas, be vikaro. Darbo bus nemažai. Bet labiausiai tai man patiko maža medinė bažnytėlė. Nebebus taip šalta rytais, kai ateis žiema.

– O kur dėsis senas klebonas?

– Dabartinis klebonas, jam pačiam prašant, paskirtas į savo tėviškės parapiją. Ten mirė klebonas.

– Ar jau greitai mus paliksi, kunigėli? – graudžiu balsu klausė Mortelė.

– Tai jau neužilgo. Šį mėnesį teks išsigabent daiktus. Šv. Trejybės atlaidams jau turėsite naują.

Ryte po pusryčių kunigėlis ir vėl šeimyninėje:

– Sakyk, Mortele, ar gera būtų Aldutė man šeimininkė? Ar išmokei tu ją, kaip reikia kepti bulvinius blynus? – kaip visada juokaudamas kunigėlis pradėjo kalbą.

– Gera tai gera, bet jau kunigėliui mes Aldutės neatiduosim. Ką mes darysim be jos?

– O koks aš būsiu klebonas be gaspadinės? Kaip tau atrodo?

– Kunigėlis ten ras sau gaspadinę.

– Tai kad anas klebonas nepalieka. Pats išvažiuoja ir šeimininkę išsiveža.

– Tada nieko nepadarysi. Teks kunigėliui pačiam blynus keptis. Mėgsti blynus valgyti – mokėk ir išsikepti, – nenusileido Mortelė.

– Na, jau ne. Aldutė man iškeps. Ar važiuosi su manim, Aldute, į kitą parapiją? – jau tiesiai į Aldutę kreipėsi kunigėlis.

– Man ir čia gerai, – jautėsi lyg užklupta mergaitė.

– Bus dar geriau. Ten būsi nebe tarnaitė, bet klebono gaspadinė, mano gaspadinė. Tu gerai pagalvok, mergele, – jau rimtai pridūrė kunigėlis ir išėjo iš šeimyninės.

Kai jis išėjo, Mortelė ilgu tiriamu žvilgsniu pažvelgė į Aldutę.

– O ką tu manai? – pasakė ji pamąsčiusi. – O gal rimtai kunigėlis nori pasiimti tave. Sakyčiau, tau kaip našlaitei čia laimė, ir didesnės negali būti. Aš irgi nuo pat jaunystės į kleboniją atėjau, bet man ne taip greitai teko išeit į šeimininkes, o tu dabar galėtum ja būti. Atsimink, kad šeimininkė – tai antroji klebono ranka. Viskas buvo ir tebėra mano rankose. Klebonui tik bažnytiniai reikalai. Aš kaip visų motina. Man žinomi visi ūkio reikalai, visi rūpesčiai. Klebonijos tvarkymas neapsieina be manęs. Visi manęs atsiklausia, su manimi tariamasi. Kai jau panelė Petrusė mirė, tai, man atrodo, tau geriau būtų su kunigėliu išvažiuot. Nežinia, kas gali ateiti klebonui į galvą, gal jis nebenorės tavęs laikyti.

– Bet kokia iš manęs šeimininkė? Aš niekada nesugebėčiau taip, kaip jūs. Aš ir gaminti maisto dar gerai nemoku, o ką jau kalbėti apie svečius, – nusigando Aldutė.

– Su laiku viskas ateis. Bet kol kas nėra reikalo apie tai šnekėt. Tai tik mes pačios apie tai prisigalvojom, o kunigėlis tikriausiai taip tik juokauja. Ar nežinai tu jo? Vis linksmas, vis su juokeliais.

Kunigėlis peržiūrinėja, tvarko ir pakuoja savo knygas, daiktus ir ruošiasi kelionei. Daiktų nedaug, beveik vien knygos, žurnalai, laikraščių iškarpos, rankraščių aplankai. Aldutė jam padeda, deda viską, ką kunigėlis liepia. Pilnas kambarys dėžių, vos gali praeiti. Dar keletas knygų – ir viskas bus paruošta.

– Tai va, Aldute, dar diena kita, ir mes išsiskirsime. Aš išvažiuosiu, tu liksi ir mes gal daugiau niekada nebepasimatysim. Ar prisiminsi mane kada?

– Žinoma, prisiminsiu. Kad ne jūs, aš niekada čia nebūčiau patekusi, – atvirai ir nuoširdžiai pasakė jam Aldutė.

– Bet nenorėčiau aš su tavim išsiskirti. Oi, kaip nenorėčiau. Ką man daryt? Prisimeni, kaip mes tada kalbėjom, kad abu priklausom nuo klebono? Aš jau ištrūkau nuo jo globos, ar nevertėtų ir tau pasukti tuo pačiu keliu? Važiuojam su manimi, ir baigta. Tu negalvok, mergaite, kad iš tikrųjų tau ten reikės šeimininkaut. Bus ir šeimininkė, bus ir tarnaitė. Dirbsi tik tokius darbus, kurie tau patiks. Kad ir gėles auginsi. Aš matau, kaip tu jas mėgsti, o ir man jos patinka. Užveisim gėlyną, nė kiek ne blogesnį negu čia. Valgysim abu už vieno stalo. Aš net neįsivaizduoju, kaip už stalo reikėtų sėdėti vienam. Turėsi tokį gyvenimą, apie kokį nė nesvajojai, galiu prisiekti. Mes abu našlaičiai, du to paties likimo žmonės, mes papildysim vienas kitą. Mudviejų bendras šviesus gyvenimas bus kaip atpildas už netektį pačių brangiausių ir artimiausių žmonių pasaulyje, už vaikystėje patirtas skriaudas. Mes užjausime vienas kitą, slaugysime ligoje, būsim ištikimi vienas kitam.

Iš visų tų kunigėlio pasakytų žodžių Aldutė suprato tik viena, kad jis našlaitis, vienišas, kad jam reikia, kad kas jį užjaustų, slaugytų pasiligojusį ir jis tikisi jos globos. Aldutė žino, kad padėti artimui kiekvieno mūsų pareiga.

– O kaip pasakyti klebonui? – nerimauja Aldutė.

– Su klebonu aš pasikalbėsiu. Ir greitai, – nuo įkalbinėjimų pradėjo vėsti kunigėlis. – Nebedaug jau liko laiko, reikia paskubėti. Jei tik tu sutinki, aš jau šiandien su juo išsiaiškinsiu.

Aldutė trumpai pagalvojo: rudenį baigiasi Stepo tarnyba, tada su draugu važiuos į jo tėviškę ir ten ilgiau užtruks. Gali praeiti kokie metai, kol sulauks iš jo kokių žinių, o ji per tą laiką gali ir pas kunigėlį patarnauti. Buvo su Stepu sutarę, kad kol ji klebonijoje – nesusirašinėt, kad laiškai nepatektų į rankas kam nereikia. Sakė, kad „ras net ir pasaulio krašte“, taigi ras ją ir ten.

– Gerai, kunigėli, važiuosiu.

15.

Aldutė jau naujoje vietoje ir gyvenimu neatsidžiaugia. Nebereikia nei anksti keltis, nei atsikėlus pulti prie darbų. Ji tik laukia, kada kunigėlis grįš iš bažnyčios po ankstyvųjų mišių. Tada šeimininkė paduoda pusryčius, nukrausto stalą, išplauna kambarius, net ir jos kambarėlį. Šeimininkė, pasirodo, buvusio vargonininko našlė. Ji sunkiai vertėsi po vyro mirties. Iš ankstesnio klebono malonės turėjo kambarėlį špitolėje, ir pakviesta maloniai sutiko būti naujam klebonui už šeimininkę.

Gyveno čia dabar Aldutė pagal naują padėtį: ten buvo lyg ir kambarinė, o čia – jaunesnioji klebono sesutė. Taip pirmomis dienomis kunigėlis ją pristatė šeimininkei. Taip visi ir žinojo – klebono sesutė Aldutė.

Iš karto jai atrodė viskas keista, o paskui netgi patiko. Malonu buvo prieš visus puikuotis, kad ji turi tokį brolį. Juk ar ne taip yra? Jie abu našlaičiai, taip, kaip brolis ir sesuo. Jis, matyt, taip ir galvoja, kai kalba apie ją kaip apie seserį. Aldutė neturėjo jai priskirtų darbų, todėl ėmėsi darželio, kaip pas ankstesnį kleboną panelė Petrusė. Šeimininkės duktė Zoselė buvo jai už pagalbininkę, kaip kadaise ji panelei. Gėlynai buvo kuo puikiausiai sutvarkyti ir per atlaidus klebonijoje jau buvo svečių. Atvažiavo keli kunigai iš kitų parapijų. Visi gyrė gėlynus, žavėjosi naujojo klebono sesute ir dėkojo jai, kai ši patarnavo svečiams.

Išleidęs svečius, kunigėlis padėkojo Aldutei ir, apkabinęs ją per pečius, pabučiavo į kaktą:

– Ačiū tau, Aldute. Pirmieji čia mano atlaidai ir pirmi svečiai. Viskas taip gražiai praėjo ir tu visiems patikai. Ar tau nebuvo per sunku? Ar nepavargai?

– Nebuvo nuo ko pavargti, kunigėli. Aš ir taip nieko čia neveikiu. Man kad tik darbo daugiau būtų.

– Ne dėl darbo aš tave čia atsivežiau. Tau tik klebono sesute būti. Taip, kaip buvo mūsų klebono panelė Petrusė. Ji nelabai veržėsi prie darbo.

– Tai kad ji buvo nesveika. Todėl ir mirė, vargšė. Gera panelė.

– O kodėl negirdėjau tavo balso chore nuo viškų?

– Negi kunigėlis iš tikrųjų išskiri mano balsą iš visų? – stebėjosi Aldutė. – Šiandien tikrai nebuvau bažnyčioje. Reikėjo padėti šeimininkei svečius priimti.

– Na, ką dabar pasakysi? Ar jau tiki, kad girdžiu tavo vienos balsą, kad nemeluoju?

Jau ir ruduo. Kaip greit prabėgo laikas. Vasara buvo puiki, bet ir ruduo nė kiek ne prastesnis. Saulėta, šilta, sausa. Nuostabus bulviakasis. Po dirvą nors voliokis ir žmonės skuba kasti. Visi tikisi geros pakasos. Kas žino? Po Mykolinių orai gali subjurti. Juk po Mykolo gali baigtis tokios mielos iš šiltos bobų vasaros dienos.

Sekmadienį kunigėlis pakrikštijo miestelio vaistininko sūnelį ir buvo pakviestas į krikštynų balių. Po vakarinių pamaldų jis išėjo į svečius. Jo dar nebuvo, kai Aldutė nuėjo miegot. Grįžęs ir nusirengęs iki apatinių, jis atėjo į Aldutės kambarį ir atsisėdo prie jos ant lovos krašto.

– Aldute, sesute, meile mano, saulele mano gyvenimo. Ar girdi? Čia aš, tavo kunigėlis. Neišsigąsk, tau nereikia manęs bijoti. Aš tik atėjau pasakyti, kaip labai labai tave myliu. Myliu, laukiu ir kenčiu. Štai paklausyk, – susirado jis po antklode Aldutės ranką ir prisidėjo ją prie krūtinės. – Tu tik paklausyk, kaip daužosi mano vargšė širdis, kaip ji trokšta tavo glamonių. Juk tu tokia gera, pasigailėk savo kunigėlio. Prisiglausk, bučiuok, aš atiduodu save visą į tavo rankas. Neleisk savo kunigėliui taip kentėti. Likimas mus nuskriaudė, mes abu našlaičiai, bet davė vienam kitą, davė meilę. Kaip aš pavargau, nebeturiu jėgų daugiau kentėti. Man reikia tavęs, tu tik viena gali mane nuraminti. Aldute, bučiuok mane ir leisk tave bučiuoti. Būk mano nuo šios minutės ir prieš Dievą, ir prieš visą pasaulį. Nuo šiol mes galim būti kaip vyras ir žmona iki grabo lentos.

Aldutė iš miegų pradžioje nesusigaudė, kas čia vyksta ir nusigando. Ar tai koks sapnas? Tiktai kai ėmė šalti jos apnuoginta ranka, ji atsitokėjo ir pradėjo suvokti jo žodžius. Prie veido pajuto kunigėlio lūpas, o iš jo burnos padvelkė degtinės kvapas. Su didžiausiom pastangom ji atstūmė kunigėlį ir atsistojo lovoje. Jis apkabino jos nuogas kojas. Išsirovusi iš jo rankų, Aldutė iššoko iš lovos ir, neturėdama kur dingt, įsispraudė kamputyje tarp durų ir spintos. Kunigėlis greitai ją surado, stipriai suspaudė, pakėlė kaip plunksnelę, atnešė į lovą ir užgulęs ėmė ją bučiuoti. Negalėdama net pajudėti jo geležiniame glėbyje mergaitė iš visų jėgų pastūmė kunigėlį, išlaisvinta ranka griebė ant spintelės stovintį geležinį kryžių ir smogė kunigėliui į veidą. Šis sudejavo ir atšlijo. Tada ji išsiveržė iš jo glėbio ir išbėgo į valgomąjį. Durys buvo užrakintos, bet laimė, raktas buvo paliktas duryse. Pasuko raktą ir su visu raktu rankoje išbėgo į koridorių, paskui į verandą ir į ūkinį kiemą.

Naktį praleidusi malkinėje, sulaukė aušros. Pasigirdo pirmieji bundančio ryto garsai. Pragydo gaidys, sučiulbo vienas kitas paukštelis. Sugirgždėjo atveriamos durys, svirtis prie šulinio, suskambo bažnyčios varpai ankstyvoms mišioms. Palaukusi, kol kunigėlis išeis į bažnyčią, ji patyliukais, kad niekas nepastebėtų, grįžo į savo kambarį. Durys visur buvo nerakintos. Paskubomis apsirengusi, ant nešukuotos galvos užsirišusi skarytę, nuvilko užvalkalą ir ėmė krauti savo daiktelius. Ne kas ten jų ir buvo. Šiltą vatinuką, su kuriuo atvažiavo į kleboniją, apsivilko, kitus daiktus sudėjo į užvalkalą ir taip pat patyliukais išėjo į miestelio gatvę. Miestelis dar tebemiegojo ir, nesutikusi nė vieno žmogaus, pasiekė geležinkelio stotį. Po trijų valandų kelio traukiniu ji jau žingsniavo į Vaškuolius. Atėjusi prie senos pušies pailsėjo, nusivilkusi vatinuką įdėjo jį į užvalkalą ir, persimetus per petį ryšulį, taip ir atėjo į Pakalnių kiemą. Buvo gerokai po pietų ir visi darbavosi laukuose prie bulvių.

– Iš kur tu čia, mano vaikeli, – labiausiai nustebo Pakalnienė. – Į ką tu panaši?

– Nieko neklausinėk, teta. Paskui viską pasakysiu, – po nemigo nakties ir tokios ilgos kelionės Aldutė vos laikėsi ant kojų. – Man tik ko nors atsigert ir kur nors atsigult. Nieko daugiau nenoriu.

– Aš tuoj, – atnešė ąsotį giros Pakalnienė, – aš paruošiu ko nors užvalgyti.

– Nieko nevalgysiu, – sulaikė ją mergaitė, – noriu tik truputį pamiegot ir viskas.

– Tai gal tada į klėtį, ten mažiau musių, o paskui pataisysiu kamaraitėj, kaip visada su Pranute. Ar gerai bus?

– Gerai, teta. Ačiū už viską, – ir nuėjo į klėtį.

16.

Ir kokiu būdu kaime taip greitai sklinda naujienos? Dar tik įvažiavo į Pakalnių kiemą bričkutė, o jau visi žino, kad atvažiavo amerikonas Jasius. Pas Pakalnius sujudimas. Šitoks svečias. Jau beveik visų užmirštas, niekada nebeminimas Jasius, per dešimtį metų nieko apie save nepranešęs, pagaliau grįžo gyvas ir sveikas iš Amerikos. Toks panašus į didelį poną. Išlipęs iš bričkutės jis susimokėjo jį atvežusiam žmogui ir su dviem lagaminais rankose įžengė pro duris į Pakalnių pirkią. Per tą patį slenkstį, per kurį prieš dešimt metų išėjo į naują gyvenimą.

Su visais pasisveikino, Pakalniui ir Pakalnienei pabučiavo ranką. Pamatęs Aldutę, vos pažino, apglėbė ir bučiuodamas net apsiverkė:

– Kokios gražios panelės išaugusios, – stebėjosi žvelgdamas į mergaites. – Ten gyvendamas niekur tokių nemačiau.

Paduodamas vieną lagaminą Aldutei dar pridūrė:

– Čia jums, moterims, lauktuvės. Pasidalykit.

Iš kito lagamino Jasius išėmė porą butelių vyno, saldainių, konservų ir lauktuvių vyrams. Visiems po rankinį laikrodį, languotus marškinius su kaklaraiščiais ir po kelias poras kojinių.

Šiandien niekas nebeskubėjo į darbus. Visi šventė. Susėdo prie balta staltiese uždengto stalo, ant kurio Pakalnienė tuoj pat sudėjo užkandžius.

– Tokios duonos ten niekas neiškepa, – gardžiuodamasis tepė sviestą, dėjo sūrį Jasius. – O kur Stasys, kad nematau?

– Stasys kariuomenėje, pavasarį išėjo. Dar nieko apie jį nežinom. O Algį jau pernai apženijom. Turiu jau vieną marčią. Duok, Dieve, kad ir Stasiui gerai pasisektų atitarnaut. Va taip ir gyvenam, – dėstė Pakalnis pilstydamas į stiklelius vyną. – O kaip tau sekėsi?

– O tu žinai, dėde, aš visą gyvenimą būsiu tau dėkingas už tai, kad tada mane išleidai. Matyt, man buvo lemta ten, Amerikoj, sutikti savo laimę. Man gerai sekėsi. Vargau tik iš pradžių, kol atidirbau už kelionę, o paskui pavyko gaut gerą darbą. Uždirbau tiek, kad galėjau puikiai gyvent, o ir nemažą dalį pasidėt į banką. Susitaupiau nemažai, be to, pasisekė ir loterijoje laimėti dolerių. Manau sau – gana, reikia grįžti namo. Ką aš čia Amerikoje su tais pinigais veiksiu? Žemės brangios, darbas brangus, žemės ūkio technika taip pat brangi. Atvažiavau ir darysiu, kaip, dėde, sakei. Pirksiu čia žemės, ne šiaip sau ūkelį, bet kokių trijų, keturių šimtų hektarų dvariuką ir vesiu modernų ūkį. Iš užsienio išsirašysiu technikos, žemę dirbsiu ne arkliais, o traktoriais. Ir visus kitus darbus, kokius įmanoma – mašinomis. Pirksiu iš Danijos pagerintos veislės galvijų, įsteigsiu pieno perdirbimo įmonę. Aš kaip tik ten ir dirbau šioje srityje ir daug ko išmokau. Žinau, kaip reikia gyventi, o pinigų viskam užteks.

– Čia tai visai razumnai galvoji, vyre. Niekur nebus taip gerai įdėti pinigus, kaip į žemę, – pritarė Pakalnis.

– Tik ar atsiras čia, Lietuvoje, kas parduotų tokį ūkį, tiek hektarų? Ne taip daug čia tokių dvarų yra.

– Ogi štai lagamine laikraštis. Nusipirkau Kaune. Peržiūrėjau skelbimus ir kaip tik radau. Kažkoks lenkas parduoda tris šimtus penkiasdešimt hektarų ūkį. Išlipęs mūsų stotelėje susižinojau, kada eina traukinys į tą pusę. Nelauksiu nė dienos. Rytoj iš pat ryto išvažiuoju.

– Teisingai padarysi. Algis nuveš į stotį, – ir dabar pritarė jam Pakalnis.

17.

Per mokslo metų atostogas gimnazistas, pirmai progai pasitaikius, – jau ir klebonijoje. Tėvas viršaitis siuntė kažkokius dokumentus nuvežti klebonui, o iš klebono atvežti jam. Gausiai išsitepęs plaukus briliantinu, glotniai susišukavęs, nepagailėjęs odekolono švarkui ir nosinei, mynė jis dviračiu tokiu laiku, kad būtų klebonijoje prieš pat pietus.

Atvažiavęs pastatė dviratį įprastoje vietoje, praėjo pro darželį, su viltimi pamatyti čia Aldutę. Sumojęs, kad ji gali būti viduje ir ruošti pietų stalą, gimnazistas nusiramino. Jis ten ją ir sutiks.

Bet atsitiko ne taip, kaip jis galvojo: į stalą padavė senoji šeimininkė, o prie klebono sėdėjo visai nematytas nuplikęs kunigas su akiniais.

Jautėsi baisiai nusivylęs, o ir išvažiuoti nenorėjo, nieko nesužinojęs. Jam rūpėjo, kodėl šiandien nėra Aldutės. Po pietų, sutikęs koridoriuje senąją šeimininkę, gimnazistas ryžosi paklausti.

– Išvažiavo su kunigėliu už šeimininkę? – jam netilpo galvoje. Išėjęs pro verandą į kiemą jis nėjo pasiimti dviračio, bet pro vartelius išėjo į šventorių ir, susiradęs suolelį, atsisėdo. Ilgai sėdėjo mąstydamas. Jautėsi, lyg ką labai brangaus praradęs, lyg palaidojęs artimą žmogų.

– Šitokia mergaitė, šitokia mergaitė nuėjo niekais. Kas jos laukia? – sukosi galvoje liūdnos mintys. – Suluošintas gyvenimas, pražudyta jaunystė. O gal ji įsimylėjo? Kad jis įsimylėjo – nekyla jokių abejonių. Bet kokiu būdu ji įklimpo? Tai visai nesuprantama. Matyt, rado būdų, kaip apsukt mergelei galvą, nieko nepasakysi. Ir kokia jos ateitis? Neteisėtų vaikų gimdymas, abortai… Brrrr…

Paskutinis buvo gimnazisto apsilankymas klebonijoje.

18.

Kai išvažiavo rytojaus dieną amerikonas Jasius, tai vėl pasirodė tik po dviejų savaičių. Atvažiavo automobiliu, o už vairo – Stepas. Prie vartų sustojo, pasignalizavo, paskui iššokęs iš automobilio Stepas atkėlė vartus ir įvažiavo į kiemą. Šeimyna pietavo, bet, išgirdę signalą, visi aplipo langus. Kieme išlipo ir Jasius. Abu lengvais lietpalčiais, o Stepo rankoje vairuotojo pirštinės. Padėjęs jas ant sėdynės Stepas atidarė bagažinę ir išėmė sunkų lagaminą. Juo nešinas jis paskui Jasių įėjo į pirkią. Aldutė ir Stepas laimingi susižvalgė, o Algis ir Pakalnis su nuostaba sužiuro į Stepą. Jau nebe taip įdomu nei automobilis, nei amerikonas, kaip visiems parūpo, iš kur čia Stepas? Vyrai nusimetė lietpalčius, o kepures ir lagaminą padėjo ant suolo.

– Teta, jei dar turi, įpilk ir man kopūstų, – pasislinkdamas arčiau prie stalo paprašė Jasius. – Tiek reikalų, kad tas dienas nebuvo kada žmoniškai pavalgyti.

– Tai kur buvai pražuvęs? – neiškentė Pakalnis nepaklausęs, net nelaukdamas, kada Jasius baigs valgyti. – Sakau, gal vėl į Ameriką išdūmei?

– Ačiū, teta. Rūgštimas tiesiog širdį atgaivino. Pasirodo, piniginiai reikalai ne taip greitai tvarkomi, ypač tokie dideli, – tęsė Jasius. – Du kartus teko važiuoti į Kauną, paskui į banką, pas notarą. Dabar jau, ačiū Dievui, viskas baigta. Dokumentai pas mane kišenėje, o aš jau Antalinos dvaro šeimininkas. Buvęs dvarininkas išėjo tik su lazdele pasiramsčiuodamas. Nupirkau aš iš jo dvarą su visa 340 ha dirbama žeme, miško plotą, visą gyvą ir negyvą inventorių ir automobilį su visu vairuotoju, – linksmai nusijuokė Jasius. – Dabar jau galima ir atsipūst. Aplaistysim, kaip reikia, o rytoj išvažiuoju ten visam laikui. Yra darbo, artinasi žiema. Stepai, nešk arčiau lagaminą.

Mažai ką teko pridėti prie to, ką atsivežė Jasius. Stalas lūžo nuo vaišių. Kai susidaužė po stikliuką, kitą, Jasius paklausė:

– O kas mūsų sodyboje gyvena? Mačiau kalvė kieme stovi.

– Taigi gyvena žmonės, – atsargiai ėmė dėstyti Pakalnis. – Negerai tuščią negyvenamą namą laikyti. Kas iš jo būtų likę per dešimt metų? Pasitaikė nuomininkas kalvis. Kiemas didelis, leidau pasistatyti kalvę. Jei reikia, tai žmogus išeis. Taip ir suderėjom.

– Ką tu, dėde. Tegu gyvena, aš tik šiaip paklausiau. Man to namo nereikia.

– O ką darysim su tavo ir Aldutės hektarais? – nepraleido geros progos paklausti Pakalnis.

– Dėde, gali juos turėt ir toliau. Man tos žemės per akis, kiek dabar jos turiu. Gal kada subankrutuosiu, tai tada ir ateisiu čia gyvent ant tų aštuonių hektarų, – nusijuokė Jasius. – O dabar gali naudotis, kaip ir anksčiau.

– Nebankrutuosi. Kuo daugiau žemės – tuo daugiau naudos. Bet darbininkų dabar tau reikės nemažai, – pastebėjo Pakalnis.

– Dirbsiu su tais, kurie ten yra, o toliau samdysiu, jeigu reikės. Dabartinis ūkvedys man labai patiko. Ne piemuo, protingas, dalykiškas, geras agronomas. Bus su kuo pasitarti. O mano vairuotojas jums pažįstamas, ar ne? – pamatęs, kaip Aldutė su Stepu atsisėdę truputį atokiau draugiškai šnekučiuojasi.

– Iš mūsų kaimo, – nutylėjo apie Lupeikius Pakalnis. – Iki kariuomenės čia gyveno.

– Papasakok man, Stepai, kaip tu susitikai su Jasium? – klausinėjo Aldutė Stepą. – Kai pamačiau, negaliu atsistebėti. Mes jau antrą kartą taip netikėtai susitinkam.

– Aš taip ir padariau, kaip aną kartą kalbėjome. Kai sužinojau, kad dvare reikia vairuotojo, manau, reikia pabandyt. Susitarėm ir algą neblogą pasiūlė. Neilgai man teko su tuo dvarininku važinėt, pasirodė tavo brolelis. Dabar turbūt jį teks vežiot, – trumpai drūtai išklojo apie save Stepas.

Prasėdėjo iki vidurnakčio. Užteko vaišių, netrūko ir kalbos. Daugiausia kalbėti teko Jasiui. Apie Ameriką, apie pirmas sunkias dienas, praleistas išeivijoje. Buvo visko, net ašarų. Nemokėjo kalbos, nesugebėjo atlikti pavestų darbų, teko ir pabadauti, bet, kai sveikata leido, tai ir įveikė visus sunkumus. Dabar jis grįžo ir kažin kaip seksis savame krašte. Užsimota plačiai, bet vien to nepakanka. Daug priklausys nuo įdėto darbo, orų ir, žinoma, nuo sėkmės.

Kitą rytą Jasius su Aldute aplankė tėvų kapą.

– Reikės pastatyti paminklą, juk ir mes kada nors čia atgulsim, – susimąstė prie kapo Jasius. – Oi, Aldute, Aldute, mane ir dabar dar sąžinė graužia, kad aš tave tokią mažutę palikau. Pas svetimus. Ar gali man už tai atleisti?

–Na, nekalbėk taip, – paprieštaravo ji, – aš išgyvenau, o tai būtume abu pražuvę. Dabar nors tau vienam pasisekė. Jei išgyvenom iki šiol – gyvensim ir toliau. Nepražūsim.

– Nuo šiol mes daugiau nebesiskirsim. Jau šiandien išvažiuosim į mano dvarą, ten mūsų laukia naujas gyvenimas. Aš įsitikinęs, kad ši laimė aplankė mane tik dėl to, kad aš dalyčiausi ja su tavimi. Juk mes abu našlaičiai.

Kai jie visi trys išvažiavo, Pakalnis, pažiūrėjęs pro langą, atsisuko į Algį:

– Gal ir be reikalo tau nurodinėjau nevesti Aldutės? Dabar turėtum tokį svainį.

– Nesikrimsk, tėvai. Ji pati nenorėjo. Jei būtų sutikusi tekėti už manęs, aš nebūčiau tavęs paisęs. Ji Stepo laukė, – nuramino tėvą Algis, apkabindamas per pečius.

Kaip aš viliojau ūkininkaitį...

Buvo mūsų miestelyje tokia bjauri senė. Pamatys kurią iš mergaičių gražiau pasirėdžiusią ar nauja suknele apsivilkusią, ar kokį vėrinuką ant kaklo pasikabinusią – ir pliurpia:

– Be reikalo jūs, biedniokėlės, taip gražinatės, verčiau pinigėlius pataupytumėte. Gal manot su tais guzikėliais kokį ūkininkaitį prisiviliot? Ne jums, vargšėms, ūkininkų sūneliai, saviems jūs bundininkėliams, prasčiokėliams berneliams skirtos.

Kai pagalvoji, tuose jos žodžiuose buvo nemažai tiesos. Na, ar ne tiesa, kad kai kurie miestelio vaikinukai pas ūkininkus tarnauja? Kiti žiemą šiaip taip prastūmę, vasarai atėjus, griovių kasti išeina. Tie, kurie lieka vasarai namuose, irgi tik pas ūkininkus dirbdami padieniais darbininkais litą kitą užsidirba.

O jau mergelės – tai neklausk: duktė šiaučiaus, duktė kriaučiaus, kelios grytelninkės, dar desimcininkų dukros, viena iš špitolės, o jau aš pati...

Mano mama – našlė, mokyklos sargė. Abi plaunam klases, valom langus, švarinam mokytojų kambarius, tvarkom aplinką. Už tai turim prie mokyklos nedidelį kambarėlį gyventi, apkūrenamą mokyklos malkomis, dar litą kitą per mėnesį gaunam, tačiau pas ūkininkus tarnaut manęs mama neleidžia. Padienėm darbininkėm mes su mama taip pat neinam. Išsiverčiam.

Daug padeda miškas. Kai tik baigiasi mokslo metai, iki pat kitų pradžios mes iš miško beveik neišeinam. Kokios tik tuo metu prisirpsta uogos, išdygsta grybai, renkam, parduodam. Tokiu būdu sutaupom šiltesnei avalynei ar drabužiui žiemai įsigyti.

Kadangi jaučiuosi už visus varganesnė, tai tos bobos šnekos mane ypatingai veikė. Buvo pikta ir graudu visa tai girdėti:

– Kas ji tokia, kad kaskart tą biednystę mums prikaišioja, akis bado? Ir be jos gerai žinom, kas esam ir jokių ūkininkaičių mums nereikia. Ne kuo prastesni ir mūsų berneliai, kad ir, anot jos, prasčiokėliai. Antai, Lukšių Jonukas armonika grot išmoko. Dabar mes jau ir savo muzikantą turim ir, jeigu tik kurie tėvai leidžia pas save jaunimui susirinkt, tai ir pašokti galim. Na, o einant į šokius, kas be ko, pasipuošti trupučiuką reikia. Argi biednai mergaitei jau ir gražiau apsirengti negalima?

Ir išvis, ko ji iš mūsų nori, ko kabinėjas? Ko neišsitenka? Kuo mes jai užkliūvam, ką blogą padarėm?

Širdyje kaupėsi priešiškumo ir protesto jausmas. Norėjosi kaip nors ją sugėdinti, įrodyti, kokia ji bjauri ir neteisi. Norėjosi padaryt taip, kad kartą užsičiauptų. Kaip tai padaryti – neišmaniau.

– Bet palauk, – kartą netikėtai šovė į galvą pasiutiška mintis. – O kad taip iš tikrųjų pabandyt prisiviliot kokį ūkininkaitį, ką tada pasakytų ta senė?

Ne vien iš jos, bet ir šiaip daug kartų girdėjau šnekant: tai viliojo, tai prisiviliojo, tai atviliojo, tai nuviliojo. Jeigu to nebūtų, gal nebūtų ir kalbama apie tai, nors kaip tai daroma, niekur neteko girdėti.

Kartą atėjusi mintis manęs jau nepaleido.

Kur einu, ką veikiu, vien apie tai tegalvoju. Maža to, mintyse tam tikslui jau ir vaikinus rinktis pradėjau, tik vis nesurandu tokio, prie kurio būtų patogiau prilipti: tai per toli gyvena – neišeis dažniau susitikti, tai gerokai vyresnis – su tokiais geriau neprasidėti. Yra dar vienas toks, kokio pati nenorėčiau, kad ir ūkininko. Nebent Levukas. Iš tikrųjų, kur aš anksčiau buvau, kad apie jį nepagalvojau?

Mes pažįstami seniai. Su jo sese Onele kartu pradinę mokyklą baigėm. Dabar jau ji gimnazijoje mokosi. Susitikusios pasilabinam. Blogai, Levuką mažai kada pamatysi. Mūsų susibūrimuose jis nesilanko. Ateina tik į vakarus, rengiamus parapijos salėje. Gyvena jis čia pat, miestelyje, galima sakyt, kaimynystėje. Girdėjau jo motinos žemės kažkur Ėriškėse ar kaip kitaip vadinasi, nebepamenu. Taigi ūkininkaitis – tikras ir iš veido simpatiškas. Ko daugiau reik?

Dabar, kai jau šis klausimas buvo išspręstas, liko tik laukti progos susitikimui. Gaila, bet tos progos greitai nenusimatė. Žinant, kad Levukas ateina tik į vakarus, tai susitikti buvo galima tikėtis ne anksčiau kaip per Kalėdas. Kiek pamenu, tai per Kalėdų, Velykų šventes, dar per Vasario 16–ąją ar kitomis valstybės švenčių dienomis pavasarininkai rengia vakarus su vaidinimais ir šokiais.

Tik viena bėda, kad tie jų vaidinimai labai ilgai trunka. Kai pradės rodyti kokią penkių veiksmų dramą apie šventą Sigitą karalaitį, tai galo nėra. O šokti leidžia tik iki dvylikos.

Kai sekmadienį po mišių išėjau iš bažnyčios, iš tolo pamačiau ant Mendelio krautuvės durų didžiulį baltą plakatą. Stoviniavo keli vyrai, taigi priėjau arčiau ir aš pasižiūrėti.

Skelbimas

„Šių metų spalio 18–tą dieną parapijos salėje bus rodomas judantis ir kalbantis kinas iš Kristaus gyvenimo. Kviečiame visus apsilankyti. Pradžia – 6–tą valandą vakaro. Įėjimas – 2 Lt. Vaikams– 50 ct. Po to – šokiai ir žaidimai“.

Jėzau mielas! Štai tau ir proga. Juk ateis Levukas, būtinai ateis. Kas nenorės pamatyti judančio ir kalbančio kino? Visas miestelis subėgs pasižiūrėti tokių stebuklų. Kad didesniuose miestuose tokių dalykų yra, girdėjome, o mūsų užkampyje – tai pirmas kartas.

Turiu tokią suknelę: ant mėlyno dugno pabirusios mažos baltos gėlytės. Draugės sako, kad ji man labai tinka. Ją ir apsivilkau.

Ant galvos – skarytė, ant pečių šiltas vatinis žaketėlis. Tik šast skersai gatvės – ir aš jau salėje. Skubėjau, kad gaučiau atsisėsti arčiau scenos. Žmonių jau buvo nemažai ir visos pirmosios vietos jau buvo užimtos. Atsisėdau ant laisvo suolo per patį vidurį, kad geriau būtų matyti. Tačiau kol kas žiūrėti nebuvo į ką.

Uždanga atitraukta, ant pakylos sienos balta paklodė pakabinta. Žemai ant stalo kažkoks trikojis aparatas stovi. Prie jo palinkęs nepažįstamas vyriškis, atsiraitojęs rankoves, knebinėjasi.

Apsižvalgiau. Levuko dar nematyti. Vėl atsisukau į sceną – vis tas pats. Tarpais iš po stalo švysteli pluoštas šviesos, trumpam apšviečia paklodę ant sienos ir vėl dingsta taip pat, kaip atsiradęs. Tada vyriškis eina į kitą stalo pusę, dar aukščiau pasiraito rankoves ir vėl pasilenkęs darbuojasi.

Nebežinau, kiek dar kartų žvalgiausi atsisukusi, kol pagaliau pamačiau Levuką ir lengviau atsikvėpiau. Dabar kaip bus, taip bus, kad tik šokių greičiau sulaukti.

Žmonių jau pilna salė. Pritrūko suolų. Nemažai stovinčių pasieniuose, o vyriškis vis tebesikrapšto. Pagaliau jis pasuka ratą ir, kai šviesa apšviečia paklodę, atsisuka į žmones ir oriai paskelbia:

– Pradedam.

Kurį laiką nieko nematyti, paskui iš apačios į viršų pradėjo kilti ir ryškėti kažkokie kontūrai. Lyg krūmai, lyg medžiai, Kristaus galva apjuosta baltu lanku, ranka, lazda ir kai pagaliau visas paveikslas pakilo iki reikiamos aukštumos, paaiškėjo, kad tai Kristus sėdi ant akmens, o aplink jį pasklidusi avelių banda ganosi.

Vyriškis atsisukęs į žmones pamokslininko balsu aiškina paveikslo prasmę, suka ratą ir paveikslas, vis po truputį kildamas, dingsta kažkur palubėje. Į jo vietą pradeda kilti ir ryškėti jau kito paveikslo kontūras.

Taip laukiau, kada gi pradės bliauti, judėti, šokinėti avelės, kada ims skraidyti paukštukai, kurie kabojo ore virš Kristaus galvos, tačiau paveikslas dingo su visom avelėm. Vietoj jo pakilo kitas.

Tokia tvarka buvo parodyti visi Kristaus kančių keliai iki pat nukryžiavimo, prisikėlimo ir įžengimo į dangų.

Tiesa, su tuo kilimu į dangų gavosi nei šis nei tas. Tai paveikslas nenorėjo kilti į viršų, tai pakilęs iki pusės sustodavo ir stovėdavo – nei pirmyn, nei atgal. Keletą kartų ir šviesa buvo užgesusi. Tie trukdymai buvo greitai likviduojami ir, galima sakyti, visai sėkmingai buvo prieita iki pat pabaigos. Tačiau kažkas atsitiko su aparatu.

Kyla, kyla Kristus į dangų per visą paklodę rankas išskėtęs ir vietoj to, kad kiltų toliau į viršų, šmukšt atgal po stalu. Ir vėl iš naujo: kyla, kyla ir šmukšt po stalu.

Salėje subruzdimas. Vieni prunkščia, kiti tyliai juokiasi, bet vyriškis pataiso aparato gedimą ir Kristus vėl kyla. Šį kartą pakilo daug aukščiau, jau ir kojos matyt, bet staiga vėl kažkas brakštelėjo, ir Kristus vėl po stalu.

Salė jau atvirai kvatoja.

Tuo pat metu dar kažkas nutiko prie salės durų. Girdėti bildesys, lyg vaiko verksmas.

Visi atsisuko, o nuo pirmutinių suolų žmonės pakilo ir, atsukę nugaras į sceną, pasistiepę ant pirštų galiukų, kaklus ištempę, stengiasi pamatyti, kas ten darosi.

Štai kontrolierius sugavo tarp žmonių besislapstantį berniuką ir, nutvėręs jį už sprando, velka per salę link durų. Vaikas nepasiduoda, muistosi, raunasi atgal. Žmogus barasi, o vaikas žviegia. Pasirodo be bilieto įsmuko į salę nenaudėlis.

Čia įsikišo arčiau stovėję vyrai.

– Paleisk vaiką, sukčiau. Pamanykit tik, be bilieto įlindo, o mes kaip durniai po du litus sumokėjom, o ką mums rodo? Kristus į dangų niekaip neįžengia. Judantis kalbantis kinas... Kad jūs prasmegtumėt žmonių neapgaudinėję!

– O ką? Ar paveikslai nejuda, o žmogus ar nekalba? Ko dar reikia? – jau paleidęs vaiką atbulas, po truputį traukdamasis prie durų, kirtosi tas. Bet vyrai ne juokais įtūžo.

– Užsičiaupk, apgavike, dar mat tyčiosis! Kai gausi į marmūzę, žinosi, kaip žmones apgaudinėti. Sukčiai!

– Taip jiems ir reikia, pinigus tegul atiduoda, – girdėjosi pritariančiųjų balsai. – Per visą Lietuvą kiek žmonių apgavo? Ir dar kiek apgaus? Kiek pinigo į kišenius susižėrė!

– Neleiskit pasprukt, – jau visai agresyvių balsų pasigirdo iš salės. – Reikia gerai kailius iššukuoti, kad visą gyvenimą prisimintų. Laikykit, laikykit, žiūrėkit, bėga...

Per šurmulį buvo sutaisytas aparatas ir Kristus pagaliau įžengė į dangų, bet niekam tas neberūpėjo. Vyrai stumdydamiesi spraudėsi prie durų, moterys, sugriebusios juos už skvernų, tempė atgal, neleisdamos įsivelti į muštynes. Riksmas, keiksmai, bildesys...

– Laikykit, turėkit, pagaukit! – šaukė iš visų pusių. Iki šiol ramių ir kantrių žmonių pilna salė virto išerzintų bičių aviliu. Brendo skandalas.

– Baigta. Šokių jau nebebus, – pagalvojau pasibaisėjusi. – Tokia proga nueis niekais.

Tačiau viskas baigėsi laimingai. Kontrolierius spruko laukan ir daugelis jį išsivijo. Likusieji išsivaikščiojo ir liko tik jaunimas. Vaikinai, kaip visada pasibaigus vaidinimui, taip ir dabar suolus iš vidurio salės nustūmė į pakraščius, o sargė palaistė ir pašlavė grindis. Mes mergaitės susėdom prie scenos, o vaikinai – pakraščiais ant suolų.

Laukėm muzikos. Tokių instrumentų kaip visada: armonikos, smuiko ir būgno nebuvo matyt, o ir šiaip niekas nesirodė. Ant stalo trikojo vietoje stovėjo kažkokia medinė dėžutė, o šalia jos – krūvelė didelių vokų pridėta.

„Negi su šokiais bus tokia pat apgaulė kaip ir su kinu?“, pagalvojau.

Bet ne. Pro pravertą durų plyšį pasižiūrėjęs ir įsitikinęs, kad salėje viskas ramu, nuo scenos nulipo ir prie stalo priėjo tas pats vyriškis, kuris rodė kiną. Atidaręs dėžutę iš vieno didelio voko išėmė – nagi plokštelę. Juk ta dėžutė – tai patefonas. Kaip anksčiau to nesupratau? Nežinau kaip kam, bet man šis dalykas jau buvo žinomas. Pas mokytojus mačiau ir girdėjau grojant. Labai malonu paklausyt, o kaip išeis šokt prie jo, tai dar pamatysim.

Iš pradžių pagrojo kažkokią dainelę. Visi, kurie buvo toliau, akimirksniu atsidūrė prie stalo. Pasidarė taip tylu, kad sunku buvo patikėt, koks čia triukšmas buvo prieš valandą. Su tokiu dėmesiu visi klausėsi, net kai dainą pakeitė suktinis, niekas nėjo šokti. Po suktinio sekė polka, paskui valsas ir tik kai antrą kartą pakartojo polkutę, prasidėjo šokiai.

Visi šoka, linksminasi, o aš neturiu ramybės. Laikas eina, o kaip pradėt viliot – nežinau. Tyčia neinu šokt su kitais. Laukiu, bene jis pakvies, bet jis nekviečia ir aš lieku sėdėt ant suolo. Labai nesmagu. Išeinu šokt ir galvoju, kad negerai padariau, gal geriau būtų buvę palaukt, gal būtų priėjęs. Tiek laukta, planuota, tikėtasi, viskas, atrodė, klostėsi gerai, o dabar še kad nori. Proga gali nueiti šuniui ant uodegos. Pasirodo, ne taip paprasta vilioti vaikinus.

Man taip besigraužiant paskelbė ir šokių pertrauką. Visai valandai. Iš pradžių vaikinai susirinkę į būrį dainavo, o paskui kažkuris iš jų šūktelėjo:

– Ratelis!

Ir kiek tik buvo jaunimo salėje, visi susikabinom rankomis.

– Žilvitis!

Pasėjau žilvitį tėvelio sodely,

Žilvitis žaliuoja, jaunimas dainuoja...

Iš pradžių tradicinis žilvitis, o paskui ratelis su pasivaikščiojimais.

– Aha, dabar žinau, ką daryt...

Iš pradžių mums, mergaitėms, buvo suteikta pirmenybė. Kai vaikščiojom ratelyje ir dainavom:

Puikios rožės gražiai žydi lapai svyruoja,

Mano širdis nerimauja, kad esu viena,

aš neišleidau iš akių Levuko ir sulig žodžiais:

Eikš, berneli, duok rankelę eisim pavaikščiot,

kaip mat atsidūriau prie jo ir padaviau ranką. Likusią dalį:

Eisim, eisim pavaikščiot, laimės paieškot,

jau mes vaikščiojom kartu dainuodami tolei, kolei baigėsi daina. Tada jau susidarė mergaičių ratas ir visi vaikinai pasiliko viduryje.

Visą tą valandą, kol vyko žaidimai, aš atkakliai kviečiau Levuką į vidurį rato, o paskui jis kvietė mane, paskui pakaitomis kvietėme vienas kitą. Ir dabar dar tebebuvome susiėmę už rankų, kai užgrojo muzika. Levukui nieko kito nebeliko, kaip tik pakviesti mane. Jis taip ir padarė. Mes sušokom linksmą, trankią polkutę ir sustojom čia pat, prie durų, kai ji baigėsi. Aš nėjau, kaip paprastai, prie mergaičių, bet likau stovėti kartu su juo ir kai jis po kišenes ėmė kažko ieškoti, aš tuoj supratau, kad nosinės. Staiga iš suknelės rankovės ištraukiau savo nosinėlę ir išskleidusi pavėdavau jam prieš veidą. Levukas nusišypsojo, padėkojo ir, pagaliau susiradęs savąją, nusišluostė gausiai aprasojusią kaktą.

Nespėjom nė atsikvėpt kaip reikiant, kai užgrojo valsą ir mes vėl šokome. Šį kartą, kai baigėsi šokis, buvome arti suolų ir Levukas, pastebėjęs laisvą vietą ant suolo, patraukė mane už rankos:

– Eikš čia, yra kur sėstis.

Mes atsisėdome greta vienas kito ir juokaudami bei plepėdami kalbėjom visokius niekus.

– Su tavim gera šokti, – pasakė jis truputį surimtėjęs. – Tu lengvai sukiesi.

– Nemeluoji?

– Kodėl turėčiau meluoti?

Abu juokėmės.

Kaip ten būtų – bloga ar gera, linksma ar liūdna – viskam ateina galas. Dar keletas šokių ir suktinis – pabaigai, nors niekas jau nebešoko. Visi eina prie suolų, kur buvo sudėję drabužius, rengiasi, juokauja. Vaikinai jau ir su kepurėmis, bet dar sustoja salės viduryje ir, susikabinę per pečius, užtraukia paskutinę dainą:

Eisim broleliai namo, namo

Jaunieji broleliai namo, namo...

– Labanakt, Levukai, – pakilau aš. – Jau ir namo metas.

– Labanakt, – atsakė jis spausdamas man ranką ir dar pridūrė, – iki pasimatymo.

– Geriau sakyk „iki Kalėdų“, – pasakiau aš pusiau juokais, pusiau rimtai ir pasisukau eiti.

– Palauk, – sulaikė jis mane, – kodėl taip?

– Vis tiek anksčiau tavęs nepamatysiu. Dar gerai, kad į vakarą ateitum, o tai ir išvis nebeteks susitikti, – atsakiau ir nuėjau. Žengusi porą žingsnių atsisukau. Jis pasimetęs stovėjo ir žiūrėjo į mane nueinančią. Aš dar pamojau jam ranka ir nuėjau prie suolų ieškoti savo žaketėlio...

Praėjo kelios savaitės. Vieną sekmadienio pavakarę atėjo draugė Petrutė.

– Kaip gerai, kad radau tave namie, – apsidžiaugė ji. – Užėjau pas Onikę – nėra, užėjau pas Zoselę – nėra. Gal žinai, kur šiandien renkasi?

– Negirdėjau. Gal pas Budrį?

– Ten nieko nėra. Ėjau pro šalį, dar pasižiūrėjau. Tyku ramu, languose tamsu. Jeigu kas būtų, taigi nesėdėtų patamsyje.

– Tai gal prie malūno?

– Gali būti. Greičiau renkis ir einam pažiūrėti. Kad ne ten, tai kur kitur. Pasivaikščiosim, surasim, jei iš viso bus susirinkę.

„Prie malūno“ – tai reiškė pas Petraitį. Jų didelis vieno galo namas stovėjo pačiame miestelio gale, dviejų kelių sankryžoje, prie pat seno vėjinio malūno. Tiesa, tas malūnas seniai jau nebeveikė. Be vieno sparno rimtas ir liūdnas, kaip ir kiekvienas luošys, stovėjo čia nuo nežinomų laikų, tarsi žymėdamas miestelio ribas. Toliau nei vienoje, nei kitoje gatvės pusėje nebebuvo jokio pastato. Driekėsi pievos ir javų laukai iki pat atokesnių vienkiemių. Vasarą čia vakarais rinkdavosi moterys pasitikti karvių, grįžtančių iš miestelio ganyklų. Pievoje visada būdavo gausu žydinčių gėlių, o pavasariais iš čia prisirinkdavom sultingų rūgštynių šaltibarščiams.

Kadangi namas stovėjo prie malūno, tai tas vardas taip ir prigijo. Niekas nesakė „pas Petraitį“ – „prie malūno“ ir gana. Ir išvis miestelyje niekas pavardėmis nesivadino. Visi turėjo pravardes. Turbūt dėl to, kad buvo daug bendrapavardžių. Reikėjo kaip nors skirti juos vieną nuo kito...

Pataikėm. Kai įėjom, mus pasitiko Aldutė ir pakvietė prie stalo. Prie kito stalo galo sėdėjo jos brolis Adomas, du jo draugai ir pats šeimininkas. Jie žaidė loto. Čia radom ir Onikę, ir Zoselę, ir dar kelias mergaites iš kito miestelio galo.

Kai vyrai baigė žaisti, Adomas paprašė tėvo:

– Ar neleistum, tėti, šį vakarą mums čia pasišokti? Paskutinį kartą prieš adventą.

– Žibalui mes susimesim, – įsiterpė vienas iš vaikinų. – Mes apie tai pagalvojom.

– Na ką čia su jumis padarysi, – daug nesipriešindamas sutiko šis. Jam ir pačiam buvo malonu, kad jo vaikai linksminasi čia pat, savo namuose, prie tėvų akių.

– Tik žiūrėkit, kad viskas gražiai apseitų.

– Ką jūs, dėde, nebe pirmas juk kartas. Ar bent buvo kada kokių nemalonumų? Su mušeikom mes nesusidedam.

– Tai žiūrėkit. Neduok die, jeigu kas nors, tai kojos daugiau nekelsit į tuos namus.

– O mes, Aldute, ateisim rytoj ir išplausim grindis, kad tau nereikėtų, – pasisiūlė kažkuri ir visi nusijuokė, nors nebuvo nieko juokingo. Visada taip darom.

– Žiūrėkit, mergaitės, niekur nepabėkit, – perspėjo jau dėdamasis kepurę Adomas. – Mes einam muzikanto parsivesti, – ir abu su draugu išėjo pro duris.

Kartu su muzikantu atgriuvo ir vaikinų būrys. Visi vilkosi viršutinius drabužius, krovė juos vieną ant kito tiesiai ant grindų į kampą, prie duonkepės krosnies. Susišukavę stoviniavo prie durų, o kai užgrojo armonika, čiupo mergaites ir ėjo šokti.

Po vieno šokio dar nieko, tačiau po kito jau teko atlapot pirkios ir priemenės duris, kad iš lauko šaltas oras atgaivintų ir ištrauktų sukeltas dulkes. Vaikinai apgulė kibirą su vandeniu, o puodelis ėjo iš rankų į rankas. Puskibiris kaip mat ištuštėjo ir Adomas jį pačiupęs išbėgo prie šulinio.

Tuo metu duryse pasirodė Levukas.

– Labas vakaras, – peržengęs slenkstį jis pasisveikino, o arčiau stovintys jam atsakė. Kadangi sėdėjau netoli ir ant suolo dar buvo laisvos vietos, jis, nusiėmęs kepurę, atėjo ir atsisėdo šalia manęs. Pasisveikinom.

„Dėl manęs, dėl manęs atėjo“, apsidžiaugiau, bet neišsidaviau ir kaip niekur nieko paklausiau, kaip jis mus surado.

– Išvaikščiojau visą miestelį. Kur tik pamatau šviesą languose, sustoju, paklausau ir kai atėjau į tą galą ir iš tolo išgirdau armoniką, viskas pasidarė aišku.

– Ne nuo to galo pradėjai, – nusijuokiau.

– O kas galėjo žinot? Ar visada čia renkatės? – paklausė kartu su manim nusijuokęs.

– Ne visada, bet dažniausiai. Dar pas Budrį, kai kada pas Ramelį, bet čia, jeigu tik leidžia, tai užvis geriausia.

– Ar seniai jau šokat? – staiga susidomėjo jis.

– Ne, ką tik atėjo muzikantas. Gal porą šokių, – atsakiau.

– Kaip smagu būtų pasišokti, bet aš tik trumpam. Turiu rūpesčių, – apgailestavo Levukas, tačiau, kai tik užgrojo armonika, pašoko, sviedė ant suolo puspaltį, pagavo mane už rankos, išsivedė į vidurį pirkios ir mes pirmieji apsukome ratą. Po to dar šokis, dar vienas, kol pagaliau jis susirūpinęs vėl ėmė rengtis.

– Kaip gaila, bet nebegaliu daugiau gaišti, – pasakė man, segiodamasis drabužį. – Tu žinai, pas mus rytoj kūlimas. Taip netikėtai. Buvo numatyta viduryje savaitės, o dabar jau rytdienai turi būti viskas paruošta. Iš kur gaut taip greit žmonių?

Levukas kiek padelsė, kol vaikinai po šokio kas iš lauko, kas iš priemenės susirinko į vidų, priėjo prie stalo ir kreipėsi į būrį:

– Vyrai, pas mus rytoj kūlimas. Visus, kas tik galit, kviečiu į talką. Mokėsim kaip už rugiapjūtės dieną. Kur gyvenam, žinot. Prašau susirinkt dešimtą valandą ryte. Taip pat ir mergaitės. Kviečiu dar ir muzikantą pabaigtuvėm.

Nuo stalo Levukas grįžo prie manęs ir norėjo atsisveikinti, tačiau aš nepadaviau jam rankos. Kad taip anksčiau, kokia kam bėda, bet, kai jau pradėjau viliot...

– Palauk, einu ir aš. Mama liepė ilgai nebūt, – pasakiau, nors jaučiausi labai nusivylusi. Maniau, kad atėjo dėl manęs, pasirodo, ieškojo talkininkų. Tiek jau to. Skubiai apsirengiau ir mes kartu išėjom į lauką.

Oras buvo giedras ir vėsus, tačiau nešalo. Po vakarykščio gausaus lietaus lomelėse laikėsi vanduo. Jose atsispindėjo žvaigždės. Jaunas mėnulis neskubėdamas tingiai pėdino dangumi, žinodamas, kad jo kelionei užteks ilgos rudens nakties. Kartkartėm praskrisdavo viena kita nežinia iš kur atsiradusi snaigė ir tirpo pasiekusi žemę.

– Kodėl taip su kūlimu nusivėlinot? – paklausiau.

– Tai ir yra visa bėda. Seniai buvo galima susitvarkyt, bet, kai sugedo kuliamoji, tai ir dabar tebestovi Navikuose. Daugiau kaip mėnuo praėjo, kol suremontavo. Dabar ji jau dirba, bet ir vėl... Buvo sakyta, kad viduryje savaitės, dabar jau pirmadienį. Ir dar taip vėlai pranešė, kad nežinau, už ko griebtis.

– O jei aš ateisiu, kokio duosi man darbo?

– Skirti pelus nuo grūdų.

– Aš tau ne pelenė.

– Aš tau ne močiaka ragana, – juokėsi Levukas. – Jeigu norėsi, galėsi ant stalo padavinėt pėdus. Aš pats leisiu į mašiną.

– Ne, ant stalo bijau. Nepratusi nespėsiu. Pats žinai, kaip mašinistas pyksta, kai tuščia mašina tarška. Man ką nors su grėbliu.

Kai atėjom iki keliuko, į savo sodybą Levukas nepasuko. Palydėjo mane iki mokyklos, iki pat mažųjų vartelių ir neskubėjo atsisveikinti.

– Žiūrėk, nepramik, – perspėjęs pamojavo ranka ir pagaliau mes išsiskyrėme.

Susirinko beveik visi, kas buvo vakarėlyje. Vaikinai – kas juokauja, kas šiaip stoviniuoja. Mes, mergaitės, susėdome „gonkelėse“. Kuliamąją atvežė gerokai po dešimtos. Kaip apsidžiaugė Levukas, pamatęs pilną kiemą vyrų. Kartu su juo atvažiavo keletas žmonių, bet ką tai reiškė, kai prie kūlimo reikia šitiek rankų. Palyginus su vakarykščia nuotaika, Levukas tiesiog švytėjo. Su visais pasisveikino, mums mergaitėms linktelėjo ir su visu būriu vyrų nuėjo į klojimą. Mes iš paskos. Kai kuliamoji buvo pastatyta į vietą, visi pasiskirstėme darbus. Kas į vieną šalinę su pėdais, kas į tuščią šalinę krauti šiaudų, kas su maišais prie grūdų, kiti nešioti grūdus. Aš gavau atgrėbti šiaudus nuo „rankovės“, kitos dvi mergaitės – grėbt toliau nuo manęs, dar kelios – minti šiaudus, kuriuos jau pasiruošė keli vyrai su šakėmis padavinėt į šalinę.

Pats Levukas, kaip ir sakė, užlipo prie „gerklės“, o prie stalo atsistojo nepažįstama mergaitė, kurią jis atsivežė iš Navikų. Jai reikėjo pjaustyt grįžtes ir paruoštus pėdus padavinėt Levukui. Prie jos – dar du vyrai apačioj turėjo žiūrėt, kad tų pėdų nepritrūktų.

Prasidėjo darbas.

Iš pradžių buvo lyg ir nieko, tačiau toliau darėsi sunkiau. Teko gerokai paskubėt, kad neužsikimštų „rankovė“. Kuliamosios tarškėjimas, variklio dundėjimas užgulė ausis, o nuo dulkių ėmė peršėti akys.

Norint ką pasakyt, reikėjo šaukti visa gerkle, kad tave išgirstų. Riksmas, šauksmas iš visų pusių.

Po kiek laiko atėjo mašinistas, apžiūrėjo šalinę su pėdais ir pasakė, tiksliau išrėkė, kad pietų pertraukos nebus. Negalima gaišt, norint užbaigt iki sutemstant.

Nors darbas nenutrūko nė valandėlei, vis tiek pabaigėm jau prie liktorių.

Gyvenau netoliese, todėl apsišvarint parbėgau į namus. Nusiprausiau, pasipuošiau ir nubėgau į pabaigtuves.

Nustebau.

Stalas nukrautas kaip vestuvėms. Kepta ir virta, riebi ir liesa mėsa. Šviežios ir rūkytos dešros su karštais troškintais kopūstais. Raudonas rūkytas kumpis, vištiena, alus ir saldumynai. Neužilgo atnešė ir vėdarų. Rausvai apskrudę, garuoja ką tik ištraukti iš krosnies.

Atėjau truputį pavėlavus, todėl prisėdau ant suolo galo prie durų. Kiek pasiekiau, visko ragavau ir, gerokai padirbėjus, viskas buvo be galo skanu.

Levuko kažin kodėl niekur nebuvo matyti. Alų pilstė Levuko tėvas: aukštas, padžiuvęs, žilstelėjęs seniokas. O motina, atvirkščiai – nedidukė storulė, vaikščiojo nuo vieno stalo galo prie kito, vis ragindama valgyti ir pristumdama lėkštes arčiau, kad nedrąsiems būtų lengviau pasiekti. Visas mergaites vadino martelėmis, o vaikinus ženteliais. Pastebėjusi mane ant suolo galo, net rankomis suplojo:

– Vaje, o tu, mano mažulėle, kaip čia dabar ant paties galo. Kodėl neini prie mergaičių? Einu pažiūrėt, ar neatsiras ten vietos.

– Nesirūpinkit teta, atėjau truputį vėliau, todėl ir atsisėdau, kur radau vietos. Juk tas pats, vis tiek prie bendro stalo, – pasakiau truputį nejaukiai pasijutusi dėl tokio jos dėmesio.

Į pirkią įėjo mašinistas. Storulė kaip mat atsidūrė prie jo:

– Dar vienas pavėlavęs. Prašom arčiau, prašom prie stalo. Tėvai, tu ten pažiūrėk, kad žmogui būtų kur atsisėsti, o aš atnešiu ką nors karšto.

– Nieko nereikia, – atsikalbinėjo šis apsidairydamas ir, pamatęs toliau stovinčią kėdutę, nuėjo jos paimti. Atsinešęs pastatė gale stalo ir, atsisukęs į mane, pasakė:

– Man visai gerai bus ir čia, prie panelės. Žinoma, jei ji nieko prieš.

Kai vaikščiojo po klojimą šūkaudamas, užsimaukšlinęs kepurę, visas dulkinas ir apkritęs šiaudais, pagalvojau: „Na, ir piktas diedas“.

Pagaliau ir įsižiūrėt geriau nebuvo kada, o dabar paaiškėjo, kad visai jauno vaikino besama. Iš karto pasidarė smagiau. Nieko aš jam neatsakiau, tik paklausiau:

– Ko taip vėluojatės? Mes jau seniai vakarieniaujam.

– Turėjau truputį darbo prie variklio. Reikėjo pasiruošti rytdienai. Ryt su tamsa važiuojam toliau.

Atėjo ir šeimininkas su ąsočiu. Pripylė stiklinę alaus ir pastatė prieš svečią. Mano buvo pilna. Kokią radau atėjusi, tokia ir tebestovėjo. Mašinistas atsisuko į mane ir paklausė:

– Ar nepadėsit man?

– Neskanu. Jis rūgštus ir kartus. Kad būtų saldesnis, gal dar būtų galima išgerti, – nusijuokiau.

– Saldus alus – tai nepavykęs alus. Jūsų alus puikus, – pasisuko jis į šeimininką. – Be reikalo panelė negeria. Kiek tenka per sezoną ragauti, retai pasitaiko gero alaus. Bet vis dėlto pirmai pažinčiai ar neišgertumėt? – jis vėl pasisuko į mane. Kai aš atsisakiau, jis išgėrė ir pastūmė stiklinę. Storoji šeimininkė privertė mašinistui pilną lėkštę vėdarų, nors jis ir gynėsi, sakėsi neseniai valgęs.

– O jūs, pasirodo, užkandžiaujat po truputį, tik mums neleidot pietauti, – neiškenčiau nepastebėjusi.

– Jūs jau man atleiskit. Labai norėjau baigti iki tamsos. Nemėgstu dirbti naktimis, nors tenka.

– Nelengvas jūsų darbas. Per visą mielą dieną triukšmas, dulkės. Ar nenusibosta?

– Teisingai pastebėjot. Šiandien, po nemažos pertraukos, dar nieko, bet kai reikia per visą sezoną diena iš dienos, tai viskas įgrįsta iki gyvo kaulo.

– O rytoj, ar toli važiuosit?

– Turiu prisipažinti, kad nelabai žinau. Aš ne vietinis. Pirmą kartą tuose kraštuose. Nežinau nei kaimų pavadinimų, nei kiek jie arti ar toli vienas nuo kito. Garbė Dievui, kad nebedaug liko. Dar keletas kūlimų ir bus galima lengviau atsikvėpti.

Kai vaikinai išėjo į lauką, iš karto praretėjo užstalė. Liko tik vyrai iš Navikų, kelios nepažįstamos moterys, mūsų mergaitės ir mes su mašinistu prie stalo galo.

Pasirodė pagaliau ir Levukas, kartu ir Jonukas su armonika.

– Čia tai bent, – mačiau kaip sublizgėjo mano naujo pažįstamo akys. – Dar ir muzikantas.

– O kur šoksim, Levuk? – sujudo užstalėj mergaitės.

– Klėtyje. Aš jau ir šviesą ten uždegiau, kad matytųsi, pro kur įeiti.

– Einam pažiūrėt, – suklego visos pakildamos. Aš irgi atsistojau pasirengusi bėgti su jomis, bet mašinistas staiga sulaikė mane už rankos.

– Ar pašoksit su manim, panele?

– Žinoma, būtinai, – atsakiau ir vėl atsisėdau.

Palaukę, kol Levukas pavaišino muzikantą, visi nuėjome į klėtį.

Šokom visą naktį. Užmiršau ir apie tai, kad reikia viliot Levuką...

Jau sužinojau, kad jis Pranas, pasakiau ir savo vardą. Jeigu buvo vietos, po šokio sėdėjome klėtyje, jei ne – tai ant prieklėčio.

Naktis, nors ir rudeninė, buvo šilta, rami ir maloniai gaivino.

Jau aušo, kai nežinia kuris pirmas prabilo apie namus.

– Kaip dabar bus? – pasidomėjau aš. – Tuojau reikės važiuoti, o jūs nemiegojęs?

– Nemiegojom visi, – juokėsi Pranas.

– Man tai kas. Parėjusi galiu miegoti nors iki vakaro, o jums reikės dirbti.

– Dėl tokios mergužėlės ir nakties negaila, – šelmiškai pakuždėjo jis, palinkęs prie ausies. Ir tai dar ne viskas. Atsisveikindamas Pranas man pabučiavo ranką.

Kad ir adventas, namuose nesėdim. Subatvakarį ar nedėlioj šen ar ten susirinkę visokių žaidimų prasimanome. Levukas, ko anksčiau nebūdavo, pasidarė uolus tų vakarų lankytojas ir vis sukasi netoli manęs. Jei žaidžiam „kaimynais“, tai dažniausiai šaukia mano numerį, jei „paskutinė pora bėga“, tai stengiasi mane nutverti, o dalijant žiedą – žiedelį man į delnus įmeta. Aš stengiuosi atsilyginti tuo pačiu. Jau ir šiokių tokių atgarsių susilaukiau. Kai dalijant žiedą prieinam iki „pletkų“, tai išgirstu nepiktų užuominų apie Levuką ir mašinistą.

Bet man nė motais. Atrodo, kad ir Levukui taip pat. Kaip paprastai, pasibaigus vakarui, jis lydėdavo mane namo. Stovėdami prie vartelių šnekučiuodavom, o iškritus sniegui, dūkdavom mėtydamiesi gniūžtėmis.

Vieną vakarą Levukas manęs paklausė:

– O jeigu iš tikrųjų, kaip tau tas mašinistas?

– O kodėl klausi?

– Smalioriuose buvau sutikęs, linkėjimų tau perdavė. Sakė, visai iš čia išvažiuoja.

– Na ir laimingos jam kelionės, – vaizduodama abejingą palinkėjau aš, nors širdis taip ir suspurdėjo. Daug naktų apie jį galvojau, o turbūt be reikalo. Kažkoks nežinomų kraštų paukštis. Su kuliamąja per svietą eina, visur alus, žmonės, merginos. Gal ne vienai taip pat į ausį šnibždėjo... Pabuvom, pašokom, buvo smagu, o ir prieš Levuką pasipuikavau.

Levukas – štai kur mano tikslas. Pradėjau viliot, tai ir reikia privest viską iki galo...

– O man atrodo, kad ir tau jis krito į akį, – šaipėsi toliau Levukas.

– Iš ko spėji? Ar kad šokau su juo? Maža su kuo tenka šokti. Su tavim irgi šokau, na, ir kas, juk pats sakei, kad gerai sukuosi.

– Na, ne vien dėl to. Tu man patinki.

Nesupratau, ar juokais, ar rimtai jis pasakė. Po to pridūrė:

– Aš tau knygą ketinu atnešti.

– Iš tikrųjų? Turi gerą knygą?

– Ką tik perskaičiau. Man labai patiko, manau, patiks ir tau. Jei iki ketvirtadienio perskaitysi, atnešiu ryt vakare. Reikia laiku grąžint, nes negausiu kitos.

– Nežinau, kada skaičiau. Dar vasarą Stasiukas buvo atnešęs. Klausiau, dabar neturi. Pasiilgau, kaip būtų gerai paskaityt, tokie ilgi nuobodūs vakarai.

– Tai lauk rytoj. Ar anksti einat miegoti? Ar nerasiu užkištų durų?

– Lauksiu, durų neužkišiu, nebijok.

Levukas atėjo, kai mes baigėm vakarieniauti. Pakviestas atsisėdo ir padėjo knygas ant stalo.

– Štai šitą, – padavė jis nuo viršaus, – turi perskaityti pirmiausia, nes trečiadienį vakare pasiimsiu, o tą dovanoju, – padavė antrą. – Tai tokia knyga, kurią norisi skaityti dar ir dar kartą. Turėk ir skaityk, kada panorėdama, nereikės skolintis. O štai čia užrašiau tavo nuosavybės paliudijimą, – nusijuokė Levukas.

Atverčiau pirmą puslapį nuo viršelio ir perskaičiau:

„Ilgam atminimui Aliutei nuo Leonardo“. Toliau parašas ir data.

– Vaje, ačiū tau, Levukai, nežinau, kaip ir atsidėkoti.

– Kai knygą pakilosi, gal ir apie mane pagalvosi.

– Aš ir taip apie tave galvoju...

– Teisybė? – atrodo, apsidžiaugė. – O aš maniau, kad tik aš vienas.

Rankose varčiau padovanotą knygą ir džiaugiausi jos naujais kietais viršeliais.

Tai buvo pirmas Levuko apsilankymas mūsų kambarėlyje.

Atėjęs pasiimti knygos, Levukas šį kartą užsibuvo ilgiau. Pastebėjęs lentynėlėje languotą dėžutę, paklausė:

– Kas toje dėželėje?

– Ša... šamantai, ar kaip juos ten. Mokytojai išvažiuodami padovanojo. Maža būdama labai mėgau su tais arkliukais žaisti. Tokie man jie gražūs buvo, o dabar stovi niekam nereikalingi.

– Cha, cha, cha... –net atsilošęs nusikvatojo Levukas, kai pradarė dėžutę. – Šachmatai... – toliau kvatojosi. – Jei nori, išmokysiu tave žaisti.

Tai buvo atradimas. Kai išmokau ėjimus, mes ne vieną vakarą prasėdėdavom iki vėlumos. Į vakaruškas užsukdavom tik retkarčiais.

Per žiemą mes ne juokais susidraugavome. Anksčiau susitikdavom šeštadieniais ar sekmadieniais, o dabar jau ir viduryje savaitės. Vis atsiranda reikalas tai knygą atnešti, tai ją pasiimti. Draugės irgi retai besilankydavo. Ir suprantama, kada tik ateina, vis Levukas sėdi. O aš jų nė kiek nepasigendu.

Jau ir miestelyje pasklido kalbos:

– Tai laimė mergiotei, toks vaikinas...

O ta bjauri senė nerimsta ir vis gieda:

– Neims jis jos, paminėsit mano žodį. Ne tokiai nabagei tarp ūkininkų spraustis...

Artėjo Kalėdos. Levukas nepasirodė. Nei Kalėdų vakarą, nei per Naujuosius metus aš jo nemačiau. Visiems – šventės, o man – galvosūkis. Nepanašu, kad būtų ko supykęs. Vakarą praleidom gražiai, išsiskyrėme draugiškai ir žadėtą eglutę radau padėtą prie durų.

Savaitė po Kalėdų, savaitė po Naujų metų ir tik sekmadienį sutikau jį, išėjusį iš bažnyčios.

– Nelinksmos pas mus namuose šitos šventės, – kalbėjom eidami mokyklos link. – Mama pasiligojo, – nenoriai pasakojo Levukas.

– Buvau atėjusi į vakarą, o kai tu neatėjai, spėliojau, kas galėjo nutikti? Nė nepagalvojau, kad jus tokios bėdos užgriuvo. Duok, Dieve, kad greičiau pasveiktų, – nuoširdžiai palinkėjau aš, prisiminusi savo mamutę.

Nors ir lėtai, tačiau laikas eina. Kaip atėjo Kalėdos, taip atėjo ir Velykos. Linksmai atšventę, mes su Levuku lyg ir išsiskyrėme. Po vėlyvų švenčių prasidėjo pirmieji laukų darbai, ir jis lankėsi vis rečiau, tačiau tie reti susitikimai buvo itin mieli.

Pavasaris buvo jau įsibėgėjęs, ir artinosi didžiausia mūsų miestelio šventė – šv. Trejybės atlaidai. Tuščia ir nuobodi gatvė paprastomis dienomis dabar bangavo ir mirgėjo nuo gausybės gražiai pasipuošusių žmonių. Mes su draugėmis įsiliejome į tą srautą ir vaikštinėjome po miestelį. Mačiau ir tą senę, spoksančią pro langą. Puikiai žinojau, ką ji vapa, tačiau šventinės nuotaikos ji man nesugadino. Buvo saulėta ir šilta, o pasipuošusi nauja suknele aš tiesiog nesiekiau kojomis žemės.

Kai grįžau namo, mamos dar nebuvo. Vis laukiau Levuko. Nė nepamačiau, o dabar aiškiai išgirdau darant lauko duris.

Pabeldė.

– Prašom, – atsiliepiau ir pribėgusi atidariau. – O, dangau! Tarpduryje stovėjo Levukas, o kartu su juo ir Pranas.

Taip ir ūžtelėjo karštis. Jutau, kaip degė veidas ir ausys. Aš tiesiog liepsnojau, maniau, kad sudegsiu su visa savo naująja suknele.

– Užeikit, prašom sėstis, – vos išlemenau išdžiuvusiu liežuviu, o toliau ką sakyt – nežinojau.

Levukas buvo paniuręs, o Pranas plačiai šypsojosi.

– Na, ir graži tu šiandien, mergužėle, gatvėje sutikęs neatpažinčiau, – juokavo jis.

– Ir jūs ne taip atrodot, kaip per kūlimą, – po truputį pradėjau atsigauti. – Į kermošių atvažiavot?

– Nė nežinojau. Bet jeigu kermošius, tai reik ir kermošavos, – traukdamas iš kišenių saldainius juokėsi Pranas. – Girdėjau, panelė saldžiai mėgsta.

– O čia nuo manęs, – Levukas iš rankovės ištraukė didelį saldainį ir padėjo ant stalo. – Tai aš jau eisiu.

– Pabūkim. Ko taip skubi? – nustebo Pranas.

– Man jau metas pietų liuobai, negaliu vėluotis.

– Gaila, o aš galvojau man savo miestelį aprodysit. Na, ką gi, ačiū, brolau, kad parodei, kur Aliutė gyvena. Daugiau neturėjau ko pasiklausti.

Kai išleidau Levuką, Pranas pasiūlė:

– O gal mes pasivaikščiosim? Iki kūlimo net nežinojau, kad toks miestelis yra. Įdomu būtų iš arčiau pamatyti.

– Galim, – sutikau, galėdama su tokiu vaikinu pasirodyti. Kai Pranas atsistojo, aš dar kartą nužvelgiau jį nuo galvos iki kojų. Kostiumas pilkas kaip nulietas, marškiniai baltutėlaičiai, o ant kairės rankos riešo – laikrodis. Batai nublizginti kaip lakiniai, o gal iš tikrųjų lakiniai? Veidas truputį įdegęs, ant kaktos užkritęs rusvų plaukų pluoštas. Dailus, nėr ko kalbėt. Kiekviena mergaitė tokio norėtų… Pamatys, niekur nesidės ir ta senė. Juk reikia jai viską matyti, viską girdėti. Turės vėl ką pliurpti…

Pirmiausia atėjome iki miestelio galo, kur prie tilto didžiulis kryžius stovi, atlaidų proga žalumynų vainikais papuoštas.

– Turbūt pas jus labai šventi žmonės gyvena, kad tokį kryžių pastatė? – pastebėjo Pranas.

– Nežinau, bet čia dar ne viskas. Kitame miestelio gale, prie kito tilto, antras toks yra, – didžiuodamasi aiškinau. Kai tilteliu perėjom į kitą upelio pusę, parodžiau pieninę ir sinagogą. Taip vaikštinėjom, kol ėmė mažėti žmonių ir ištuštėjo gatvelės.

Kai grįžome, paklausiau:

– Na, kaip patiko mūsų miestelis?

– Patiko. Graži bažnyčia. Vien tokia didelė, nauja mokykla ką reiškia! Upeliukas tai menkas, bet net trys nauji tiltai per jį. Miestelis švarus, nesimato lūšnų. Tvarkingi miestelėnai. O jūs, ar seniai čia gyvenat?

– Nuo pat užgimimo kojos nebuvau niekur iškėlusi.

– Manau, dar visaip gali pasikeisti, – kažkaip mįslingai pasakė Pranas.

Mes dar kiek pasikalbėjom ir jis, pasižiūrėjęs į laikrodį, kuris spindėjo iš po rankovės, pakilo.

– Man jau metas. Ačiū už vakarienę, buvo labai skanu, – pasakė ir pabučiavo mamutei ranką. – Iki kito karto.

Aš jį palydėjau iki vartelių.

– Taip vienos ir gyvenat? O kur tėvas? – staiga pasidomėjo Pranas.

– Aš neturiu tėvo. Mirė, kai neturėjau nė dvejų metukų.

– Tai, vadinasi, našlaitė?

– Nė kiek nesijaučiu našlaite. Mamutė man viskas. Beje, pas mus miestelyje birželio pabaigoje šv. Petro ir Povilo iškilmės. Atvažiuokit, – nesugalvojusi, ką sakyti, pakviečiau atsisveikindama.

– O, nelauksiu aš taip ilgai. Atvažiuosiu greičiau. Dabar žinau kelią. Ar lauksi?

– Labai,– atsakiau tyliai ir nuleidau akis. Jis nusišypsojo.

Atsisveikindamas Pranas man pabučiavo ranką.

Taip ir prasidėjo… Šeštadieniais Pranas, sekmadieniais Levukas. Jis gerai žino, kad čia lankosi Pranas, bet apie tai niekada neužsimena. Mes su Levuku ir toliau bendraujam taip, kaip per žiemą, ir man su juo gera. Pripratau aš prie jo, ką ir bekalbėt. Levukas man toks artimas, nuoširdus, savas, o Pranas ir toliau man išlieka mįslė. Pasirodyti su juo, aišku, gražu, bet šiaip – nieko rimto. Vis su juokeliais, nesuprantamom užuominom, pilnas kalbos, o apie save nieko nešneka. Nežinia, iš kur atsiranda, nei kur dingsta. Bet vis tiek aš jo laukiu ir, kiekvieną kartą pamačiusi, jaudinuosi. Nesvarbu pagaliau visa tai, svarbu, kad lankosi ir nėr čia ko slėpt. Laukiu aš jo. Laukiu labiau negu Levuko ir gana.

Nemažai praėjo laiko, kol kartą Pranas ir daugiau išsišnekėjo.

– Tu, mergužėle, gal galvoji, kad aš koks gaspadorius. Važinėju po kaimus su savo kuliamąja, visų gerbiamas, vaišinamas. Ne, taip nėra. Viso labo aš tik gerai nusimanau apie variklius. Mano tėvukas visą gyvenimą dirbo malūne už mašinistą, o nuo jo ir aš išmokau. Nusiperka gaspadoriai kuliamąsias ar tai dėl onoro, ar pasipelnymo, o apie variklius nieko neišmano. Už tai kai ateina ruduo, pasidarau baisiai visiems reikalingas. Iš karto kuldavau po savo valsčių, o paskui – kur geriau moka. Per sezoną pasidarau nemažai pinigo. Antrą gyvenamo namo galą užverčiau grūdais, o mama bekonus augina. Jūs, kaip matau, irgi ne kokios turtuolės. Kuo mes ne pora?

– Pora pagal Dievo norą, – nedrąsiai bandžiau pajuokauti.

Nusijuokęs Pranas toliau tęsė:

– Negalvoju visą gyvenimą su kuliamąja trankytis. Mano svajonė – geležinkelis. Pas mus, Šeduviškėse, kartais reikalingi darbininkai. Vis laukiu progos. Nuo mažens spoksodavau į tas juodas garais pūkšinčias mašinas. Reikėtų, žinoma, pasimokyt, bet minties iki garvežio mašinisto prasimušt, neatsisakysiu.

– Tai jūs, pasirodo, nuo Šeduviškių? –nustebau. – Juk tai turbūt labai toli? Kaip tada mus pasiekiat?

– O kam tada yra traukiniai? Iš ryto išvažiuoju ir apie pietus būnu jūsų stoty.

– Bet mūsų miestelis gana toli nuo stoties, – pertraukiau nusistebėjusi.

– Na ir ką reiškia tie keli kilometrai? Laiko turiu gražaus. Vieškelis tiesus, pusė kelio – miškas.

– Na, o kaip atgal? – teiravausi.

– Atgal irgi traukiniu, vėlyvuoju.

– Nieko sau. Gerai, jeigu gražus oras, o jeigu lietus?

– Per visą tą laiką, kiek čia vaikštau, tai tik vieną kartą gerai išmaudė, – juokėsi Pranas.

Pasirodo, jis ir rimtai kalbėti moka. Be reikalo aš abejojau ir nepasitikėjau. Atėjo laikas ir viską sužinojau.

– O iš vis, ar tu žinai, mergužėle, ar bent nutuoki, ko aš būdamas šeduviškis jūsų kraštuose minu takus?

– O jei nežinau, tai gal pasakysit?

– Ir pasakysiu. Įsimylėjau aš tave iki ausų. Savaitę dar ištveriu, o jei ilgiau, tai nežinau kaip būtų. Jei ne taip toli, tai kiekvieną dieną aš čia sėdėčiau. Taip norisi tave matyt. O tu, ką tu manai apie mane? Gal net nepagalvoji?

– Galvoju, galvoju ir dieną, ir naktį, – pasakiau, kas ant liežuvio užėjo, bet jis buvo visai rimtai nusiteikęs.

– Tu juokauji, bet šiandien man ne juokai galvoj. Noriu viską išsiaiškint. Būtų kvaila veržtis ten, kur tu visai nereikalingas. Kartais man atrodo, kad ir aš tau patinku. Bet kam tos abejonės? Šiandien, būtent šiandien aš turiu žinot. Ar myli tu mane? Prašau atsakyti rimtai, be juokelių.

Viskas taip netikėtai ir dar toks klausimas. Aš ir vėl užsiliepsnojau. Juk myliu, labai myliu, labai laukiu. Kiekvieną kartą jį pamačius spurda širdis. Nemiegu naktimis, vis galvodama apie drauge praleistas valandas. Jaudinuosi, kaip kokia kvailė, o jis juk viską mato ir supranta. Ko aš delsiu? Ką jis pagalvos? Ko gero, kad abejoju?

– Myliu ir aš, – ištariau sausa burna ir iš karto lengviau pasidarė.

– Ar gerai išgirdau?

– Taip, taip, taip myliu, – išbėriau ir užsidengiau veidą.

– Na, ko gi tu taip jaudiniesi, mano mergužėle? – pasakė prieidamas ir paėmęs ranką, užmovė žiedelį. – Kitą nupirksiu tikrą, šliūbinį. Juk tekėsi už manęs?

– Taip, taip, žinoma, nieko daugiau nenorėčiau, – jau drąsiau prisipažinau.

– Na, ir sakyk, kad nėra likimo. Kai tik pamačiau tą pabaigtuvių vakarą ant suolo galo, tai taip kas būtų patraukęs už širdies. Patikėk, buvo man tų merginų, ir gaspadoriai savo dukteris piršo. Nenorėjau būt už nesamdomą berną: pavasarį už plūgo, rudenį – su kuliamąja pinigams kalti. Bet jei būtų kuri patikus taip, kaip tu dabar, gal nieko nebūčiau žiūrėjęs. Prisipažinsiu, ilgokai bandžiau save, stengiausi negalvot, maniau, užsimirš taip, kaip yra buvę, bet kuo toliau, tuo darėsi vis sunkiau, o kai atvažiavau, tai tvirtai nusprendžiau. Aš jau ne piemuo, viską apmąsčiau, šeima pasirūpinsiu, sugebėsiu. Turiu didelių planų ateičiai, bet apie tai vėliau. Šį sezoną dar padirbėsiu, o Kalėdoms galėtume ir vestuves atšvęsti. Kaip tu manai? Be to, ar nevertėtų ir tau kurią dieną pas mus apsilankyti? Pamatytum, kaip gyvenam, su senaisiais susipažintum. Manau, tu jiems patiksi. Aš pas juos irgi vienas.

– Su viskuo sutinku, tik bus nelengva taip ilgai tavęs nematyti, – ištariau. – Bet aš tavęs labai labai lauksiu.

– Man užteks to, kad žinosiu, jog tu manęs lauki, – pasakė Pranas ir apkabino.

Bažnyčioje pasirodė nauja mergaitė. Nežinia, nei kas ji, nei iš kur. Per savaitę jos niekur nematyt, o sekmadienį bažnyčioj matom jau kelintą kartą. Visad stovi arti altoriaus, prie pat Dievo stalo. Per nugarą – dvi storos geltonos kasos, net iki juosmens. Kaip gi tu ją pamatysi, kad ji klebonijoj sėdi? Pasirodo, tai klebono dukterėčia. Taip norėtųsi pamatyt, kokia ji iš veido, bet ji ne taip, kaip mes, tuojau po mišių iš bažnyčios sprunkam. Ji lieka ir pamokslo išklausyt, o gal iki pat pamaldų pabaigos pasilieka. Kas ten ją žino. Tai kaip tada ją pamatysi?

Vis dėlto kartą, eidama aplink bažnyčią, aš į ją gerai įsižiūrėjau. Mano akimis – nelabai kokia. Veidas toks plokščias, kaip išdrožtas, smakras smailus, bet kasos, vien kasos ko vertos. Nė viena mūsų miestelyje tokių neturi. O kad ir per atlaidus, kai suvažiuoja tiek žmonių, nieko panašaus neteko matyt. Šiaip ar taip, bet klebonijos panelė draugė mums nebus, tuo labiau man. Dabar jau man draugių išvis nelabai bereikia. Turiu aš savo malonių rūpesčių, turiu ir paslapčių, kurių jokiai draugei negaliu atskleisti. Jaučiau, kad man prasidėjo naujas gyvenimas ir jau traukiasi praeitin draugių metas...

Vienos savaitės pabaigoje netikėtai pasirodė Levukas. Artėjo mokslo metai ir mes su mama ruošėmės eiti tvarkyti klasių, bet atėjus Levukui, mama išėjo viena.

Pastebėjau, kad jis ne toks, kaip visada. Kažkoks susirūpinęs, prislėgtas. Prisėdo ant kėdės ir patylėjęs prašneko:

– Kad tu žinotum, kas pas mus dabar namie darosi. Tikra pekla. Tu tik pagalvok. Dar prieš Kalėdas klebonas buvo pakvietęs tėvą, kažką kalbėjosi. Po to tėvas ir dažniau ten užsukdavo. Pasirodo, klebonas man savo dukterėčią perša. Aš tada atsisakiau ir maniau, kad viskas tuo baigėsi, nors mama ir pasiligojo. O šiandien turėjom eiti į kleboniją pietums, bet, kai aš nėjau, pakilo toks triukšmas, kad aš pats nesitikėjau, kad taip gali būti. Mama į ašaras ir vėl atgulė, o tėvas visai padūko. Kaip juos kas apsėdo: „Tokia laimė, tokia pasoga“. Atrodo, kad jiems galvose pasimaišė. O aš apie tai nė galvoti nenoriu. Juk aš tave, Aliute, myliu. Aš nieko nepažiūrėčiau, jei tik tu... Man neramu ant širdies, kartais atrodo, kad Pranas tau labiau patinka. Pasakyk, kaip yra iš tikrųjų, ypač dabar, kai tokie dalykai namuose dedasi. Pasakyk, klystu aš ar ne?

Aš ir pati ketinau pirmai progai pasitaikius viską pasiaiškint, žinojau, kad ta kalba bus ne iš maloniųjų. Tai mane labai slėgė. O dabar, kai jis meilėj prisipažino, visai pasimečiau.

Juk aš pati dėl visko kalta. Prisikabinau prie vaikino, sudrumsčiau jam ramybę... Bet ir jis tik dabar apie meilę prašneko, nežinojau aš, ką jis galvoja, ką mano. Vienas kitam jokių pažadų nedavėm. Jei tikėt likimu, įvyko tai, kas ir turėjo įvykti. Dabar tik susidarė proga viską išsiaiškinti.

– Taip, Levuk, aš myliu Praną, – atsakiau ir, rodos, akmuo nusirito nuo krūtinės. Man nereikėjo nieko aiškinti, aš tik atsakiau į klausimą. Gal jis ir tikėjosi tokio atsakymo, bet šiek tiek suglumo.

– Ačiū, kad pasakei teisybę. Linkiu tau sėkmės. Kas žino, gal nebesusitiksim daugiau gyvenime.

– Ir tau, Dieve, padėk, – palinkėjau su ašaromis akyse. – Nepyk.

Apie mane dar niekas nieko nežino, o apie Levuką tuoj pasklido kalbos:

– Ar girdėjot? Brazaitukas su klebono dukterėčia ženijasi ir tuoj pat išvažiuoja į motinos ūkį.

Ilgai dar žmonės apie tai kalbėjo, o ta bjauri senė pliurpė net su pasimėgavimu:

– Ar aš nesakiau, kad taip bus. Neims jis jos. Ne tokioms biedniokėlėms ūkininkų sūneliai, saviems jūs berneliams bundininkėliams esate skirtos.

Nepavyko man tos senės nei sugėdint, nei užčiaupt, bet aš visai dėl to nesigailiu...

Išleistuvės

Jau tuojau bus metai, kai Klimas draugauja su Dangute. Kai susipažino per pusseserės vestuves, tai nuo to karto ir lanko ją.

Klimas – stambaus ūkininko vienatūris sūnus, o mergaitė – miestelio dešimtininko duktė, siuvėja. Prieš tai jis mergino ne vieną iš slaunesnių parapijos merginų. Kurį laiką vaikščiojo pas kaimynų dukterį, irgi valakininkę, Mikasę. Jos tėvai netgi apie vestuves buvo pradėję kalbėti ir tartis.

Čia jau truputį per anksti apsigyrė Mikasės motina iš to didelio noro ištekinti dukterį už Klimo. Iš tikrųjų, jis, kad ir lankydavosi, bet apie vestuves nė kiek negalvojo. Išgirdęs tokias kalbas Klimas visus užėjimus nutraukė ir dabar lankė tik Dangutę.

Vaikinas dailus, jam apie dvidešimt penkerius. Klimas – tėvų pasididžiavimas, visos parapijos šauniausias „ženikas“. Dangutė – graži, laibutė, aukšta, visada skoningai apsirengusi, inteligentiška. Kai baigė pradžios mokyklą, iš karto įstojo į mergaičių gimnaziją apskrities mieste ir baigė porą klasių. Tėvai, matydami, kad neįstengs mokinti toliau, iš gimnazijos mergaitę atsiėmė ir leido pas gerą siuvėją mokytis amato. Metus mokėsi ir jau pora metų, kai dirba savarankiškai. Darbą išmano, dirba dailiai, kruopščiai. Pamėgo Dangutę miestelio ir kaimo moterys, ir merginos. Ji visiems maloni, lipšni, gebanti bendrauti. Patiko visiems – ir jauniems, ir vyresniems.

Kol nepasirodė Klimas, mergina vaikinų neatsigindavo. Vakarais jos kambarys pilnas jaunimo. Visi stengėsi jai įsiteikti, pasitarnauti, kuo nors sudominti. Vaikinai siekė jos dėmesio, bet, kai pasirodė Klimas, visi po truputį pasitraukė. Visais atžvilgiais Klimas už miestelio bernelius buvo gerokai pranašesnis. Su tokiu nepasivaržysi...

Per tą laiką, kiek Klimas čia lankosi, Dangutė buvo šimtus kartų jo bučiuota, tiek pat kartų jai buvo kalbėta apie meilę. Abu prisiekinėjo, kaip myli vienas kitą, kaip ilgisi nesimatę, kaip norėtų būti kartu visą gyvenimą. O kaip tą pasiekti, jei ne vedybomis?

Pasipiršęs ir gavęs Dangutės sutikimą, Klimas, nieko nelaukdamas, užkalbino savo tėvą ir motiną.

– Tėte, aš noriu su tavim pasikalbėti. Ir tu, mama, neišeik. Abiems reikia žinoti, ką aš dabar noriu pasakyti, – sulaikė jis beišeinančią motiną.

– Na, na, ką gi tu čia nori mums pasakyt? – atsisėdo už stalo tėvas. – Ar tik nesugalvojai vesti?

– Kaip tik taip, – nustebo Klimas. – Kaip, tėte, atspėjai?

– Koks gi daugiau čia gali būti reikalas, jeigu nori iš karto kalbėti su abiem? – rimtai nusiteikęs pasakė tėvas. – Na, dėstyk, kas ta tavo išrinktoji.

– Juk žinot viską, kam dar klausiat? – po tokio tėvo pasakymo Klimas pasijuto ne toks tvirtas. – Metus draugavau, važinėjau, lankiau, taigi buvo gražaus laiko pagalvot ir aš nusprendžiau. Mes mylime vienas kitą. Ji sutinka už manęs tekėti. Ko dar reikia?

– A, tai ta siuvėja? – lyg tik dabar būtų prisiminęs tėvas. – Sakai sutiko? Kur gi ne... O mes su motina nesutinkam. Nė negalvok.

– Dėl ko, tėte? – susirūpinęs paklausė Klimas. – Ar dėl to, kad ji ne nuo valako?

– Ir dėl to, ir dėl viso kito. Kriaučių, šiaučių mūsų familijoj nebuvo ir nebus.

– Ak, tėte, kad tik tu ją iš arčiau pamatytum. Visai kitaip imtum kalbėt... – truputį meilikaudamas bandė palenkti tėvą Klimas, bet tas tik piktai atkirto:

– Nei matyt, nei girdėt nieko nenoriu. Įsikalk sau į galvą – vestuvių su siuvėja nebus!

– Bus! – taip pat griežtai atkirto Klimas. –Kaip sutarėm Kalėdų šventėm – taip ir bus.

– Kokios vestuvės be tėvų sutikimo? – įsikišo motina. Ji viską žinojo ir Dangutę kiek kartų matė bažnyčioje. Žinojo, kur sūnus lankosi visus tuos metus, bet niekaip netikėjo, kad prieis iki vedybų. Galvojo, kad pavažinės, paulios – nusibos ir ateis į protą. O Mikasė dar ir dabar tebelaukia.

– Tai ar negalėtumėt sutikti? Ko jūs abudu man laimės pavydit? Lyg ne jūsų vaikas būčiau...

– O dėl to ir nesutinkam, kad norim tau laimės, – pasakė tėvas švelniau. – Apsidairyk, nepulk stačia galva. Susigadinsi gyvenimą. Tu tik pasižiūrėk, kiek mergelių aplinkui. Kad ir ta pati Mikasė... Kuo ji bloga?

– Nepirškit man daugiau nieko, – atkirto Klimas. – Aš jau pasirinkęs.

– Kaip sau nori, bet tokios marčios mes į namus neįsileisim.

– Jei neįsileisit jos – nematysit ir manęs, – pagrasino užpykęs Klimas. – Nebe tie laikai, kai tėvai vaikus ženydavo. Aš ir pats mokėsiu susitvarkyti.

– Žinokis. Jeigu neklausai tėvų, pamiršk nuo šios dienos, kad turi tėvus, – jau visai griežtai pareiškė tėvas.

– Net šitaip? – įsiuto Klimas. – Panašu, kad ir man čia nebėra vietos. Gerai, jeigu taip – tai taip. Iki Kalėdų dar pabūsiu, gal neišvarysit? O jau po vestuvių – išeisiu. Jeigu jau jūs man ne tėvai – aš jums ne sūnus.

– Gali nors ir dabar. Neverksim, – pakilo tėvas iš užstalės.

Klimas išėjo, pasikinkė į važelį drigantą ir tučtuojau išvažiavo į miestelį.

Dangutė truputį nustebo. Buvo įpratusi jo sulaukti vakarais, o kai Klimas įėjo, pamatė, kad jis sumišęs ir nusiminęs.

– Susipykau su tėvais, – tik įžengęs į vidų prisipažino Dangutei.

– Dėl ko? – nujausdama kažką negero paklausė ji.

– Ogi dėl tų mūsų vedybų... – buvo ir toliau atviras Klimas. – Nenori jie tavęs į marčias. Neina susišnekėt. Teks turbūt viską palikus išeiti.

– Kaip tai išeiti? – nesuprato Dangutė.

– Na, išeiti iš namų – ir viskas, – patvirtino Klimas. – Kitos išeities nėra. Aišku, būtų galima nieko nepaisyti. Parsivedžiau žmoną – ir viskas. Bet koks tada būtų tau gyvenimas? Taip neįmanoma...

– Išeiti iš namų dėl manęs? Palikti tėvus? Juk tu vienintelis jų vaikas, – nusigando Dangutė. – Ar gerai pagalvojai? Ar ne per didelė auka? Atsimink, kad išeidamas ne tik tėvų ir namų, bet ir visko netenki. Iš karto pasikeis tavo gyvenimas. Ar aš turiu teisę?

– Palauk, palauk, ką čia dabar pasakei? – net pakilo nuo kėdės Klimas. – Tai išeina, kad kol aš turtingas – tu mane myli, o kai jau liksiu be nieko – tai ir nereikalingas? – žengė prie durų.

– Palauk, Klemukai, nepyk, tu mane ne taip supratai, – sulaikė jį Dangutė. – Sėsk, nusiramink. Kaip tu galėjai taip pagalvot? Aš tik noriu, kad tu, prieš žengdamas tokį žingsnį, gerai apsvarstytum. Negi iš tikrųjų nėra kitos išeities? Jei taip, tai aš nė kiek neprieštarauju. Man visaip gerai. Negi tu galėjai pagalvot, kad man reikalingas tavo turtas, tavo žemė, tavo ūkis? Moku amatą. Nesunkiai užsidirbu duoną. Nepratusi prie ūkio darbų, aš ten pražūčiau. Gal net gerai, kad taip susidėjo. Bijau tik dėl tavęs. Jeigu jau tikrai ryžtumeisi tokiam žingsniui, nebijok, nieko tau netrūks ir pas mus. Aš tik žinosiu, kad tu mane labai myli. Ir prisiekiu tave mylėt, nesvarbu, kas atsitiktų mūsų gyvenime.

Klimas atbėgo ir apkabino Dangutę.

– Aš dar bandysiu kalbėt, žiūrėsiu, kaip bus. Bet jei ir toliau priešinsis – taip ir padarysiu, kaip sakau, – toliau tvirtino Klimas. – Iki Kalėdų dar yra laiko, o mes kaip nutarėm, taip ir padarysim. Kalėdoms vestuvės – ir baigta. Ruoškis, bet ir su savo tėvukais pasišnekėk. Gal jie nenorės tokio pliko žento? Tada teks iš čia dingti ir ieškot laimės kur nors kituose kraštuose. Tuos reikalus svarstysim po vestuvių, o dabar – Kalėdoms vestuvės. Aš žodžio nekeisiu.

Taip ir įvyko. Vienintelis tėvų sūnus, didžiulio ūkio paveldėtojas, visos parapijos slauniausias „ženikas“ atėjo į miestelį pas dešimtininką Banį užkuriom. Nei tėvas sūnui, nei sūnus tėvui nemanė nusileisti. Per tą laiką, kol Klimas iki vestuvių dar buvo kaime, jų santykiai ne tik kad nepagerėjo, bet dar labiau pašlijo. Į savo vestuves vaikinas išėjo pėsčias, tuščiomis, tik tiek, kiek apsirengęs. Tėvo prakeiktas, motinos ašarom išlydėtas.

Banys, kad ir dešimtininkas, tačiau ne koks skurdžius. Ant tų savo hektarų išsigano karves, užsiaugina porą lašininių ir keletą bekonų per metus. Pjauna vieną bekoną Kalėdoms, kitą – Velykoms, o likusius parduoda. O jau ten vištos, žąsys, antys – žmonos reikalas. Sodyba gražioj vietoj, prie pat upės – gali sau plaukiot paukštukai.

Taigi Banys verčias visai neblogai. Jeigu pritrūksta kartais pinigų, tai skolinasi iš Dangutės ir visada atiduoda. Mergina savo uždirbtus pinigus naudoja savo reikalams, o kurie lieka, taupo. Pavalgę ir apsirengę neprasčiau už kitus. Kaip visko užteko jiems trims, taip užteks ir dabar, kad ir vienas žmogus prisidėjo.

Klimas nė negalvoja taip sau sėdėti, be darbo. Jis vis suka galvą, ko čia reikės nusitverti. Nuo vestuvių iki pavasario jis dar nieko neveikia. Jie abu su Dangute tik džiaugias vienas kitu ir atsidžiaugti negali. Dangutė irgi mažiau dirba. Jiems vis dar medaus mėnuo tęsiasi.

Artėjo pavasaris ir Klimas rimtai susimąstė, bet čia jam padėjo uošvis.

– Renkasi partija melioracijos darbams, – pasakė jis kartą per pusryčius. – Darbas sunkus, tačiau uždirba gerai. Trūksta žmogaus, bet bile ko nenori imti. Pats nuo ūkio, taigi prie sunkių darbų pripratęs. Gal pabandytum kokį sezoną? Aš pakalbėčiau.

– Gerai, – iš karto sutiko Klimas. – Darbo aš nebijau. Girdėjau, kad gerai moka. Jei tik priimtų – eičiau.

– Pats nepagalvok, kad aš kalbinu, norėdamas atsikratyti. Juk visko užtenka, galima gyvent ir gyvent, bet kai aną kartą kalbėjai, kad norėtum kur nors dirbti, tai, sakau, gal čia ir neblogai būtų.

– Ką jūs. Ar aš nežinau, kad vyrams reikia dirbti. Jau ir taip per ilgai užsibuvau. Kada jie žada pradėti? – dar paklausė susidomėjęs Klimas.

– Nežinau. Atrodo, kad nuo balandžio pirmos.

Balandžio pradžioj ir išėjo Klimas su kastuvu ir kirtikliu. Su juo dar keturi miestelio vyrai iškeliavo į sunkų katorgos darbą už dešimties kilometrų nuo namų kasti, tiesinti ir platinti upės vagą.

Klimas išėjo uždarbiauti, o Dangutė, prisiėmusi mokinių, griebėsi siuvimo. Per tuos medaus mėnesius susikaupė daug nepadarytų užsakymų, be to, ir naujų atsirado. Darbų daug, bet čia jai pravertė priimta mokinukė. Supažindinta su siuvimu, mergaitė sugebėjo atlikti pagalbinius darbus, kurie ir atima daugiausia laiko.

Dangutei gerai sekasi, tačiau ir Klimas stengiasi. Nenori apvilti juo pasitikėjusių draugų. Vyrai jau patyrę, dirba kelintą sezoną, ir Klimui reikia gerokai pasispaust, kad nuo jų neatsiliktų. Iš karto skaudėjo ir maudė visus sąnarius, bet dirbo sukandęs dantis. Vasarai įpusėjus, šiek tiek palengvėjo.

Namuose Klimas pasirodydavo labai retai. Dešimt kilometrų – truputį per toli dažnai lankytis. Per vasarą buvo tik keletą kartų atėjęs. Truputį pailsi, palieka Dangutei uždirbtus pinigus, pasikeičia baltinius, nors ir pats išsiskalbdavo, pasiima maisto ilgesniam laikui ir sekmadienį po pietų vėl išeina.

Pasibaigus darbams, Klimas grįžo gyvas ir sveikas, užsigrūdinęs, iki juodumo įdegęs, tik labai sulysęs.

Dabar Dangutei vienas rūpestis – kad tik greičiau jis atsigautų. Abi su motina stengiasi pagamint kuo skanesnį valgį, ilgai migdo, lepina.

Atėjo žiema – jie ir vėl kartu. Laimingi sulaukę tokių dienų. Tariasi, svarsto, kuria planus ateičiai.

– Šnekėjau su vyrais. Kitą vasarą vėl žadam kartu traukti, – pasakoja Klimas apie savo planus.

– Ar ne per sunku bus? Gal šią vasarą pasilik namuose. Su tėte čia vietoj kur nors pasidarbuosit, – bando atkalbėti Dangutė, bet Klimas nenori nė klausyti.

– Buvau gerokai nusiplūkęs. Kas tiesa, tas tiesa. Per žiemą jūs abi su mama vėl pastatėt mane ant kojų. Žiūrėk, kokius muskulus užsiauginau. Padirbėsiu dar šią vasarą, o toliau – žiūrėsim. Kur daugiau užsidirbti tiek pinigo?

– Aš irgi pasiimsiu daugiau mokinių, daug kas prašosi, o darbų tiek ir tiek. Su pernykšte mergaite galėtume rimtais darbais užsiimti.

– Tu irgi nepersidirbk. Imk darbo tiek, kiek gali padaryt. Ar neužtenka, kiek aš uždirbu?

– Negi aš sėdėsiu rankas sudėjus, kai tu taip sunkiai plūkiesi? Žinok, kai daug dirbi, tai ir laikas greičiau bėga. Kaip aš tavęs pasiilgstu... Dienas skaičiuoju iki tavo sugrįžimo. Galvoju, kad tik kas neatsitiktų.

– Kaip praėjo ana vasara, taip praeis ir ši. Nieko man neatsitiks. Atsitinka tik tiems, kurie mėgsta išgerti. Girtuokliaudami jie visokių bėdų prisidaro.

– Ar ir ten galima prisigerti? – stebisi Dangutė. – Iš kur ten gauna viduryje pliko lauko?

– Kad tu tik pamatytum, kas ten darosi. Šeštadienį ir sekmadienį suvažiuoja visas jomarkas. Ir degtinė, ir alus, ir saldumynai. Kai ko nors pritrūkstam, mes su vyrais irgi ten nusiperkam. Yra visko. Tik turėk pinigų. Kur tik pinigai, ten ir prekyba sukasi. Atvažiuoja ir panelių, jeigu nori žinot.

– Ką tu sakai?

– Tos tai jau apie viengungius trinasi. Žiūri, kaip daugiau pinigų išviliot. Būna, kad ir apvagia.

– Matai... O aš vis galvoju, ką gi jie ten valgo, kai pritrūksta? Dabar man bus ramiau. Kai dėl panelių, tai, žinoma, jos tau nerūpi? – juokėsi Dangutė.

Nuo balandžio pirmos Klimas ir vėl išėjo visai vasarai. Šį kartą lygiame lauke kasė griovius. Dirbti buvo daug lengviau, darbas vyko daug sparčiau. Padarydavo daug, daug ir uždirbdavo. Namai netoli, tik šeši kilometrai, ir Klimas kur kas dažniau negu pernai apsilankydavo namuose. Išeidamas pasiimdavo kuo daugiau maisto, kad nereikėtų pirkti ir mokėti dvigubos, kartais net trigubos kainos.

Kai grįžo rudenį, parsivežė nemažai pinigo. Su tais trumpais pasimatymais vasara prabėgo daug greičiau ir buvo ne tokia sunki. Grįžo ne toks išvargęs ir nusiplūkęs, tačiau ateinančią vasarą į melioraciją eiti dirbti neplanavo.

Kai sudėjo savo ir Dangutės pinigus, gavosi jau šioks toks kapitalas. Klimui netikėtai šovė į galvą mintis: investuot tuos pinigus į prekybą. Ta mintimi jis pirmiausia pasidalijo su Dangute, o paskui ir su jos tėvais.

Vieną sekmadienio popietę, kai visi buvo namuose, Klimas pradėjo kalbą su tėvu:

– Kaip, tamsta, manai, ar nevertėtų mums atidaryt kokią krautuvėlę. Žiūrėk, žydai... Šioks toks nupiepęs žydelis, o jau turi kromelį ir prekiauja sau. Jeigu neapsimokėtų, tai nesėdėtų ten per dienas. Mūsų namas geroje vietoje, netoli bažnyčia, čia visada būriuojasi žmonės. Tiktai tą Dangutės siuvyklą reikėtų iškraustyti į kitą namo galą, kur langai į kiemo pusę. Čia, kur langai į gatvę, reiktų iškirst duris ir iš kambario padaryt krautuvę. Pradžiai užtektų ir tų pinigų, kur dabar turim, o toliau jau matysim.

– Jūsų pinigai, jūs ir darykit, kaip išmanot. O duris padaryti, tai vieni niekai. Reikia atsivest meistrą ir tegul pasižiūri, – pritarė tėvas. – Dar vienas langas liks. Jis didelis, į pietų pusę. Ir nuo jo vieno bus užtektinai šviesos.

Kai tik išaušo pavasaris, vyrai ėmėsi darbų. Duris padarė meistras, o po vidų visus medžio darbus Klimas su uošviu atliko patys. Sukalė prekystalį, lentynas, atitvėrė vieną kampą žibalui, kitą – silkėms. Duris ir langines apkaustė stora skarda ir pritvirtino kryžmai štangas su spynomis, kad būtų saugiau nuo vagių.

Kai viskas buvo paruošta, Klimas, pasisamdęs arklį, už dalį pinigų parsivežė iš žydo urmininko nemažai prekių. Iš jo Klimas dar gavo daug naudingų patarimų, kurie prekybos pradžioje jam labai pravertė. Kai kurias prekes žydelis pardavė net su nuolaida, kaip naujam klientui, o dar kitas – įsiūlė skolon.

Kai viskas, ką Klimas atsivežė, atsidūrė lentynose, pasidarė visai panašu į tikrą parduotuvę.

Krautuvę atidarė paprastą dieną, pradžioje savaitės, kad pirmiau vietiniai apžiūrėtų ir įvertintų. Pirkti, aišku, visi tuoj nepuls, bet smalsuolių, be abejonės, atsiras nemažai. Reikia, kad žmonės per paprastas dienas po truputį apsiprastų, o ir pačiam Klimui reikia be strioko susipažinti su nauju darbu ir su žmonėmis – būsimais klientais. Jei atidarysi sekmadienį ar turgaus dieną, tai tų smalsuolių gali atsirasti net per daug. Baisu, kad užplūdę nenusiaubtų tokio dar neįgudusio pardavėjo.

Visą savaitę žmonės ėjo ir ėjo. Po truputį pirko, po truputį žvalgėsi. Visus viliojo virš durų iškabinta graži iškaba, tvarkingai išdėliotos lentynose prekės ir dailus vyriškis už prekystalio. Ne koks žydelis, o savas, lietuvis. Pirma lietuvio parduotuvė miestelyje visiems labai tiko prie širdies.

Visi žinojo Klimo meilės istoriją ir dabar su tam tikra pagarba žvelgė į jį, išdrįsusį žengti dar vieną tokį drąsų žingsnį.

Kai atėjo turgaus diena sekmadienį, prekyba dar pagyvėjo. Buvo parduota nemažai smulkių prekių, žibalo ir pusė bačkos silkių. Išleisti pinigai po truputį ėmė grįžti ir Klimui buvo malonu juos skaičiuoti, parėjus vakare iš parduotuvės.

Tokia tai ir buvo pradžia, o toliau viskas ėjo tik geryn. Per porą metų prekyba taip išsiplėtė, kad jau nieko nepritrūkdavo lentynose, kaip kad buvo pradžioje. Čia jau dabar galėjai nusipirkti nuo adatos iki statybinių medžiagų. Net stiklo, geležies ir cemento. Patalpa darėsi ankšta. Teko išsiplėsti ir į kamaraitę, ir į laiptinę, o kieme dar pastatyti sandėlių, kur buvo laikomi maišai su druska ir trąšomis.

Kai ketvirtais metais po vedybų gimė mergaitė, buvo iškeltos prašmatnios krikštynos, sukviesta daug svečių. Nors Dangutė ir norėjo, kad būtų pakviesti Klimo tėvai, tačiau šis atkirto:

– Nereikia. Išėjau kaip stoviu. Per tiek laiko nė akių neparodė, nepasiklausė, kaip aš gyvenu, ar turiu ką valgyti. Iki šiol apsiėjom be jų, apsieisim ir toliau. Aš jiems nieko blogo nepadariau. Turėjo laiko pagalvot, kad pasielgė su manimi neteisingai.

Į miestelį atkėlė policininką. Dabar jau miestelis turi savo angelą sargą. Jis žiūrės, kad čia būtų tvarka, saugos gyventojų ramybę, tramdys mušeikas ir girtuoklius, spręs miestelėnų tarpusavio ginčus ir konfliktus. Bet kol kas jis tik uždraudė jaunimui dainuot vėlai vakarais, tuo labiau naktimis, prikabino ant namų sienų skelbimų su įsakymu, kad reikia laikyti pririštus šunis ir kad prie sodybų iš gatvės pusės nebūtų išlūžinėjusios tvoros.

Taigi miestelyje padaugėjo inteligentų: klebonas su vikaru, pradžios mokyklos mokytojas su šeima ir policininkas su žmona. Jis prisistatė klebonui, mokytojui, užėjo ir pas Klimą į krautuvę. Šį bei tą nusipirkęs bei užkalbinęs pardavėją, policininkas neskubėjo išeiti. Klimas iš mandagumo perkėlė per prekystalį kėdę ir pastatė ją svečiui. Šis mielai prisėdo.

Klebonas su vikaru rūpinasi bažnyčios reikalais, mokytojas užimtas mokyklos ir šeimos rūpesčiais, o policininkas tiesiog neturi, kas veikti tokiame mažame ir ramiame miestelyje. Namuose jam nuobodu, užtat jis ir sėdi per dienas krautuvėje. Klimas – vienoje, o policininkas Vacys – kitoje prekystalio pusėje. Kada tik Vacys neužeitų, visada randa pastatytą tą pačią kėdę, kurią Klimas pastatė pirmą kartą, ir nekviečiamas ant jos sėdasi. Kai nėra pirkėjų, jie šnekučiuojasi apie orą, apie šiokias tokias naujienas, o paskui netgi apie politiką. Retkarčiais ir šaškėmis sulošia.

Kai ateina pietų metas, Dangutė pakeičia Klimą. Tada pakyla ir Vacys, tačiau dar pakalbina Dangutę. Ši mandagiai atsako:

– Laba diena, pone Vaclovai. Kaip laikotės? Seniai bemačiau.

– Negali būti. Juk aš čia kasdien taip sąžiningai sėdžiu, – stebisi Vacys.

– Vakar juk nebuvote?

– Iš tiesų. Vakar buvau trumpam išvykęs į nuovadą, – prisipažino Vacys. – Malonu, kad pastebėjote. O šiaip, tai jeigu tiktai panorėsit, visada čia galit mane pamatyti, – nusijuokė ir nužvelgė Dangutę.

– Visada malonu jus matyti, – mandagiai atsakė ji ir tuoj pakeitė kalbą. – Pasakykit poniai Adai, tegul užeina pas mane, kai tik galės. Parvežė man iš miesto naują vokišką madų žurnalą.

Nuo pat policininko atvykimo jų šeimos labai susidraugavo. Policininkas pas Klimą, o jo žmona Ada pas Dangutę nuolat sėdi. Jie vaikų neturi, namuose nėra kas veikia, taip ir žiūri, kur praleist laisvą laiką. Klimui tai nieko, o Dangutei, darbais užsiėmusiai, tai netgi ir trukdo. Kai Ada sėdi kambaryje, tai gerbdama viešnią ji negali dirbti, bet, kai labiau suartėjo ir net pasidarė draugės, tai Dangutė nebekreipdavo į tai dėmesio. Nepaleisdama darbo iš rankų, ji šnekučiuodavosi su Ada. Jei iš tiesų, tai Dangutei ir nereikia daug šnekėti. Šneka ir plepa daugiausia pati viešnia, storulė čiauškutė ponia Ada. Dangutė tik įterpia žodį kitą ir dirsteli į žurnalą, kai ši nori kažką parodyti.

Kartu jie jau atšventė ir ponios Ados gimtadienį, kur buvo labai smagu. Prasėdėjo iki aušros, daug dainavo, vyrai gerokai išgėrė ir visi smagiai pasišoko prie patefono muzikos.

Pasirodo, Vaclovas labai galantiškas vyriškis. Po kiekvieno šokio jis bučiavo Dangutei abi rankas. Tuo tarpu Klimas, gal kiek grubokai, pakratydavo minkštą, putlią ponios Ados rankutę, tačiau ši vis tiek buvo patenkinta, pašokusi su tokiu įspūdingu vyru. Išsiskirdami jie visi draugiškai pasibučiavo. Vaclovas taip stipriai prispaudė Dangutę prie savęs, kad ši net nejaukiai pasijuto ir pasistengė kaip galima greičiau išsilaisvinti iš jo glėbio.

– Dabar jau pas mus švęsime Klemenso vardines, – pasakė Dangutė ir pasitraukė toliau nuo Vacio. – O mes, Klimai, jau einam greičiau, – dar ji paragino vyrą, – leiskim žmonėms pailsėt. Mums irgi ne pro šalį numigti kokią valandėlę.

– Ačiū. Buvo labai smagu, – padėkojo Klimas ir vis tik susiprato pabučiuoti poniai Adai ranką. – Iš anksto kviečiu pas mus į mano vardadienį.

Kitą rytą Klimas atidarė parduotuvę daug vėliau negu paprastai. Aptarnavęs kelis pirkėjus, jis snūduriavo už prekystalio, kai į parduotuvę įpuolė uždusęs bernas iš tėvų vienkiemio ir išrėkė:

– Jūsų tėvą subadė bulius! Šeimininkė nežino, ką daryt! Atsiuntė mane jus pašaukti!

Klimui išlakstė visi miegai:

– Ar dar gyvas? O daktaras ar buvo?

– Atrodo gyvas, bet visas kraujuose paplūdęs. Veidas net juodas, – vis dar dusdamas šaukė bernas.

Trumpai paaiškinęs namiškiams, kas įvyko, uošvį palikęs už prekystalio, Klimas sėdo ant dviračio ir išvažiavo į kaimą.

Kai atvažiavo, nušoko nuo dviračio, tekinas nubėgo į pirkią ir tuoj prie lovos, kur prie gulinčio tėvo parpuolusi ant kelių, susiėmusi už galvos, balsu raudojo motina.

– Motin, nusiramink, – sudraudė Klimas. – Ar gyvas dar?

Išgirdęs sūnaus balsą, tėvas pramerkė akis ir sudejavęs vos girdimai sušnabždėjo:

– Sūnau, gelbėk, – ir vėl užsimerkė.

– Greitai kinkykit arklį į drabinas ir prikraukit kuo daugiau šieno, – liepė jis bernui. – O tu, motin, abi su merga imkit pagalvius, duknas ir ant šieno klokit kuo minkštesnį patalą. Vešim į ligoninę.

Kai viskas buvo paruošta, Klimas, bernas, dar keli kaimynai, kaip tik galėdami atsargiau, išnešė ir paguldė ligonį į paruoštą patalą.

– Vešiu aš pats, o tu, mama, pranešk kaip nors į namus, kad aš negrįšiu, – paskubomis paprašė sūnus.

Išvažiavęs iš kaimo ant lygaus vieškelio, Klimas suragino arklius. Tėvas kartkartėm sudejuodavo, lyg pranešdamas apie save, kad dar tebėra gyvas, ir vėl ilgai tylėdavo. Nežinia, ar jis taip didvyriškai kentė skausmus, ar tarpais prarasdavo sąmonę.

Aplenkdamas duobes Klimas be gailesčio varė arklius ir kai šie putotais nasrais atvežė juos pagaliau į apskrities miesto ligoninę, buvo jau pavakarė. Palikęs tėvą daktarų rankose, Klimas grįžo prie arklių. Sauso šieno gniūžtėmis jis šluostė jų šlapius šonus, glostė kaklus, vadino vardais, glaudė jų galvas sau prie veido ir trumpam susigraudino, kai šie glamonėjami draugiškai prunkštė ir žvengė. Jau tiek metų praėjo, o jie dar nepamiršo, prisimena. Sartis – tai tas jau senesnis, bet Bėrį jis pats užsiaugino. Kaip jis neprisimins savo vaikystės draugo?

Padavęs arkliams šieno Klimas grįžo į laukiamąjį ir prasėdėjo ten iki vidurnakčio, kol pagaliau pasirodė daktaras.

– Išgyvens. Širdis stipri, operacija pavyko. Nors dabar silpnas, bet pavojaus gyvybei nėra – nuramino jis Klimą. – Bet ligoninėje teks pagulėti ilgokai, gal net trejetą savaičių. Gerai, kad laiku atgabenot. Jeigu vėliau, kažin ar būtų pavykę išgelbėti.

Išgirdęs tokią žinią, Klimas iškart nusiramino ir atsipalaidavo. Tame pačiame guolyje įsirausęs į duknas jis ir pats pamiegojo ir arkliams leido pailsėti. Pabudo auštant ir tučtuojau išvažiavo. Pirmame pakelės vienkiemyje pagirdė arklius ir daugiau niekur nesustodamas atvažiavo iki pat namų kaime. Vartuose užverktom raudonom akim jį sutiko motina.

– Ką pasakė daktarai? – pirmas buvo jos klausimas.

– Išgyvens, – pakartojo daktaro žodžius Klimas, – bet ligoninėje teks ilgai pagulėti. O kur bulius?

– Tvarte uždarytas. Visi bijo prie jo ir artyn prieiti, – atsakė motina. – Ką su juo daryt?

– Nušaut velnią, ką gi daugiau, – griežtai pareiškė Klimas. – Aš, dar čia būdamas, sakiau tėvui, kad reik juo atsikratyti. Neklausė...

– Einam, vaikeli, į vidų, pataisysiu ką nors užvalgyti. Tu gi visą dieną nevalgęs. Turbūt ir nemiegojęs per naktį? – kvietė motina Klimą. – Dabar, kai jau su tėvu taip, iš karto lengviau pasidarė. Kad ir negreitai, vis tiek parsivešim gyvą ir sveiką. O šito jaučio tai tikrai nereikia. Kas jį suvaldys dabar, kai tėvo nėra? Apsieisim ir be jo. Bet kas jį nudės?

– Atvažiuosiu su policininku. Jis turi ginklą... O užvalgyt tikrai būtų ne pro šalį, – sutiko Klimas, eidamas kartu su motina į pirkią. – Seniai bebuvau, – pasidėjęs kepurę ant suolo ir apsižvalgęs pasakė Klimas. – Jau bus kokie šešeri metai. Niekas nepasikeitė, viskas po senovei. Dabar nė nesitiki, kad kadaise čia gyvenau, basas lakstydavau. O drigantą mano Baltakartį ar dar tebeturit? – paklausė sėsdamasis už stalo.

– Po šiai dienai tėvas juo puikuojasi. Gražus arklys tebėra, nors jau nebejaunas. Kaip negerai tada viskas išėjo, – susigraudinusi prisiminė motina. – Pasikarščiavo tėvas, nėr ką sakyt, o dabar pats graužiasi. Tik puikybės pilnas ir nenori parodyt. O ką jis iš to turi? Samdo bernus, bet ar jie taip padarys, kaip savas. Gal ir ta nelaimė per kieno tai neapsižiūrėjimą atsitiko. Patikėjo bernui, o tas nepririšo kaip reikiant, – verkšlendama apgailestavo toliau. – Nelabai jam sekasi. Grįžk, sūneli, su visa šeimyna, kol dar ūkis niekais nenuėjo. Būsi gaspadorium, kaip ir priklauso tau būti.

– Ne, mama, aš jau niekada nebegrįšiu, – purtė galvą Klimas. – Gerokai teko pavargti, kol atsistojau ant kojų. Ką dabar turiu – nemainyčiau į jokį ūkį. Grįš tėvas – ir toliau gyvensit be manęs. Nei jūs be manęs, nei aš be jūsų nepražūsim.

– O pasiilgstu kaip... Naktimis nemiegu, kiek ašarų išliejau. Ir anūkėlę norėčiau pamatyt, – jau tikrai virkavo moteriškė.

– Tai kodėl niekada neateini? Žinai, kur gyvenam. Tėvas kaip tėvas, bet kad ir tu, mama, per tiek laiko akių neparodei.

– Tėvas neleidžia, pyksta. Nesinori rietis. Kiek kartų kalbinau, sakiau, kad reikia susitaikyti. Ne – ir viskas. Vis laukia, kad tu pirmas pas jį ateitum.

– Ko man eit, juk aš nieko blogo jam nepadariau. Tai jis išvijo mane iš namų. Pirmas pasakė, kad jis man ne tėvas. Bet ką čia dabar kalbėt... Ačiū už pietus, – sočiai pavalgęs pakilo Klimas. – Aš jau važiuosiu, namuose manęs laukia. Parvažiuosiu, pamiegosiu, gerai pailsėsiu. Rytoj sekmadienis, taigi parduotuvėj turėsiu daug darbo. Sudiev.

Negreitai dar grįžo iš ligoninės tėvas. Nespėjo užgyti žaizdos, kai būklė komplikavosi plaučių uždegimu. Išgulėjo visą mėnesį, kol pasveiko tiek, kad buvo galima parsivežti į namus. Dar praėjo gerokai laiko, kol atgavo jėgas. Iš visų ligų išsikapstęs ir pagaliau atsigavęs buvo dėkingas sūnui, kad laiku juo pasirūpino. Pasitaręs su žmona nusprendė suruošt susitaikymo šventę. Nutarė padaryt didelį balių, sukviest visą garbingą savo giminę, Klimą su visa šeimyna ir uošviais, o už tuos gimines, kurių nebėra gyvų, – paaukot mišias ir taip juos paminėt bažnyčioje.

Reikėjo paskubėt, kad, kol dar šilta, būtų galima dalį svečių apnakvyndinti ant šieno. Nors namas didelis, bet žmonių bus daug ir nei namuose, nei klėtyje visi netilps. Čia bus paklota tik vyresniems, o jaunimas galės miegot ir ant šieno. Kiek čia tos vasaros nakties...

Šeštadienį – mišios. Iš visų pusių suplūdo giminių pasimelsti už mirusiuosius, o išeinant iš bažnyčios išsirikiavo eilė „padvadų“ kaip per vestuves ir patraukė į kaimą, kur jau laukė gėrybėm nukrauti stalai ir putojo ąsočiuose alus.

Klimas, atvažiavęs dviračiu pas tėvus, pasikinkė į bričką Baltakartį ir, grįžęs į miestelį po mišių, susisodinęs Dangutę su dukrele ir uošviais, atvežė į kaimą. Policininką ir jo žmoną atsivežti teko atskirai. Juos Klimas pakvietė nuo savęs. Šiaip ar taip jis padarė didelę paslaugą – nušovė bulių, sužeidusį tėvą.

Dangutę tėvas ir motina sutiko su duona ir druska. Pasibučiavo su anūkėle su uošviais, pasodino juos pačioj garbingiausioj vietoj, prie klebono ir viršaičio. Čia buvo pasodintas ir policininkas su žmona.

Klimas mažai sėdėjo už stalo. Pavalgęs ir atsigėręs alaus, ėjo į rūsį, kur buvo bačkos su alumi. Tėvas leisti alų dar nedrįso, bijojo, kad silpnos rankos gali neišlaikyti volės. Šį itin svarbų darbą patikėjo sūnui.

Moterys ir vyrai stebėjo Dangutę. Visi žinojo, kad ji čia pirmą kartą, žinojo judviejų su Klimu meilės istoriją ir visiems buvo įdomu pamatyti tą moterį, dėl kurios prieš kelerius metus Klimas paliko savo namus.

Dangutė jau nebe ta kaip anksčiau – laibutė mergaitė. Ji jau papilnėjusi, apvali poniutė su gelsvo muslino suknele, kuri labai tiko prie jos juodų plaukų ir rausvo žydinčio veido. Ji atrodė labai gražiai. Visi buvo sužavėti, o jau policininkas Vacys atvirai skyrė jai ypatingą dėmesį. Stengėsi vis būti greta, patarnavo prie stalo, kvietė šokti ir po kiekvieno šokio bučiavo rankas.

Dangutei buvo nepatogu prieš Adą, prieš Klimą, ir ji stengėsi šalintis įkyraus gerbėjo. Tai prie dukters Rūtelės pasitraukia nuo stalo ilgesniam laikui, tai prie anytos prisėda pasišnekučiuoti, bet, kai tik ji lieka viena, Vacys vėl prie jos.

Tris dienas skambėjo dainos, muzika, ko tuose namuose dar niekada nėra buvę. Alus skanus, stiprus, sveikas. Niekam neskauda galvos ryte atsikėlus. O svečiai, kiek migę, kiek nemigę, ir vėl už stalo – valgo, geria ir dainuoja.

Klimas per visas dienas reiškėsi daugiau kaip šeimininkas, negu kaip svečias. Jis žiūri tvarkos, kad svečiams nieko netrūktų, vakare apeina tvartus su gyvuliais, abu su bernu atneša šieno svečių arkliams, pagirdo.

Kai Klimo nėra, policininkas visai drąsus prie Dangutės. Jis ir vėl už stalo prie jos. Po stalu nutveria jos ranką ir stipriai spaudžia. Dangutei tiesiog nėra kur dingti. Aplinkui sėdi svečiai ir, norint išeiti, reikia visus išjudinti, kad atsikeltų ir praleistų iš užstalės. Ji bando ištraukti ranką iš jo saujos, tačiau nepajėgia išsilaisvinti iš šių gniaužtų. Traukti per jėgą, susistumdyti – nepatogu, juk aplink žmonės, gali kas atkreipti dėmesį, todėl ji suglumusi palieka taip kaip yra, o policininkas Vacys priima tai už pritarimą.

Dangutė tiesiog pavargo nuo jo. Vos praretėjo užstalėje žmonių, ji spruko ir per visą paskutinį vakarą neprisileido jo nė artyn. Tačiau Vacys sekiojo ir, nutaikęs jam patogų momentą, pabučiavo, ištarė, kad myli ir pagaliau pats pasitraukė.

Dangutė buvo išsigandusi ir nesava: ar tik kas nors nepamatė? Ir ką jis sau leidžia? Kaip jis drįsta? To dar betrūko, kad Klimo tėvai pamatytų. Ką apie ją pagalvotų, pirmą kartą įsileidę į savo namus?

Laimė, tas Vacio išsišokimas nebuvo niekieno pastebėtas. Garbė Dievui, viskas ramu.

Svečiai jau skirstosi. Kieme likę tik keli vežimai. Klimas ruošia bričkutę savo šeimai, o policininką su žmona važiuodamas pro šalį parveš viršaitis.

Paskutiniai svečiai išvažiavo, sodyba nutilo, liko tik savi. Visi dar ilgokai pasėdėjo už stalo, pasišnekėjo, pasitarė. Motina neatsidžiaugia anūkėle. Ji Rūtelės nepaleidžia nuo kelių, glaudžia prie krūtinės, glosto galvelę, bučiuoja. Į suknytės kišenėlę prikrovė saldainių, o sūnui ir marčiai – vaišių nuo stalo.

– Kad tik ko nors reikės, visada atvažiuosiu padėti, – atsisveikindamas Klimas pasakė tėvui, – tik praneškit. Dabar jau dažniau susitiksim.

Ir paskutiniai svečiai bričkute išriedėjo iš sodybos.

Tarp Vacio ir Ados – konfliktas. Pirmą vakarą, kai parvažiavo, Ada dar nieko nesakė, bet rytojaus dieną, valgant pusrytį, ji, ilgokai tylėjusi, prašneko:

– Ar taip gražu? Tokios daugybės žmonių akivaizdoje sekioti paskui svetimą, ištekėjusią moterį... Visi žmonės kaip žmonės, o tu vienas per visas dienas kvailiojai.

– O tu visas tas dienas flirtavai su viršaičiu, – atkirto Vacys.

– Taip, bet jis manęs nebučiavo.

– Nori pasakyt?.. – net karšta jam pasidarė.

– Taip, taip, gerai mačiau, – pertraukė jį Ada. –Tu sekiojai paskui Danguolę, o aš visą laiką stebėjau tave. Buvo įdomu sužinot, kuo viskas baigsis...

– Na, ir kuo baigėsi? – susitvardė Vacys. – Rengėmės išvažiuot, atsisveikinau, padėkojau. Juk jie pakvietė mus į tą balių. Galėjai ir tu padėkot, jei būtum buvusi mandagi dama.

– Pabučiuot Klimą, ar ne?

– Būtų visai gražu iš tavo pusės. Aš už tai nė kiek nepykčiau.

– Nemaniau, kad esi toks mulkis, – pyko toliau Ada. – Ir ko tu sieki? Ar tik nenori jos atviliot nuo Klimo? Ne ant tokio pataikei. Net jeigu ir ji būtų tau neabejinga, jis tau jos neatiduotų. Ar ne per daug rizikuoji taip besielgdamas?

– Nieko aš negalvoju ir niekuo nerizikuoju. Mes buvom ir liksim draugais. Jis daugiau proto turi už tave.

– Įdomu, kaip jis norės su tavim draugauti, kai sužinos, kad tu bučiuoji jo žmoną?

– Ar tik nesiruoši jam pasakyt?

– O kodėl ne? Vien dėl įdomumo, kaip sureaguos.

– Geriau jau palaikyk liežuvį už dantų. Tau geriau nežinot, kaip aš į tai sureaguosiu, – pravėręs indaujos dureles Vacys įkišo ranką ir patikrino, ar ginklas vietoje.

– Grasini. Pasirodo, ne toks jau nekaltas buvo tas bučinys, kaip pats bandai pavaizduot, – šaipėsi Ada. – Bijai, kad nepasakyčiau. Ir vėl lakstai paskui sijoną...

– Nori – gali pasakyt, bet paskui nesigailėk.

– Kaip norėsiu, taip ir padarysiu, tavęs nepasiklausiu, – jau rimtai įsižeidusi pakilo Ada. – O dabar aš savaitei, kitai išvažiuoju pas mamą. Pietus pasigamink pats. Nieko sau ir Danguolė, – kraudama daiktus kelionei dar pridūrė, – pakampiais trinasi su svetimais vyrais, bučiuojasi.

Žmonai išėjus, Vacys užsivilko uniformą ir, kaip paprastai, patraukė į parduotuvę. Klimą rado jau už prekystalio.

– Sveikas, kaip jautiesi po vakarykščios? Kaip išsimiegojai? – pasisveikino jis. – Jau maniau, kad šiandien neatidarysi, patingėsi.

– Na, kaip čia pasakius. Nesinori užpykdyti pirkėjų. Jau ir taip trys dienos, kaip uždaryta.

– O tai gerą tavo tėvukas padarė alų, nieko nepasakysi. Tris dienas, tris naktis gėrėm, o galva šviesi. Tik burna truputį džiūsta, – prisiminęs šventę kaime gyrė Vacys.

– Visi taip sako. Alų jis padaro gerą, – pritarė Klimas. –O tu žinai ką? – dar pasakė jis, – pasėdėsim čia kokią valandėlę, tada aš uždarysiu krautuvę ir eisim į pirkią. Vakar atsivežiau bačkutę alaus, mama pridėjo užkandžių. Papietausim, išgersim, pasėdėsim. Rytoj nebus kada – turgaus diena.

– Ačiū, mielai, – sutiko Vacys. – Ada išvažiavo pas motiną, aš vienas. Nereikės man pačiam virti pietus, – juokėsi.

Kai jie abu atėjo, Dangutė truputį nustebo. Ji vis dar pyko ant Vacio ir nelabai maloniai jį sutiko. Vacys pastebėjo, kaip Danguolė nuraudo. Tiesą sakant, jis ir pats buvo neramus čia eidamas. Galvojo, kaip elgsis Danguolė šiandien jį pamačiusi, tačiau dabar atgavo pasitikėjimą ir drąsiai sėdo už stalo.

– Dangute, pažiūrėk mums ko nors užkąsti. Mes atėjom išgerti alaus. Truputį džiovina burną po tiek švenčių.

Paruošusi stalą, Danguolė skubiai pasišalino.

– O ponia ar nepalaikys mums draugijos? – nueinančią dar bandė kalbinti Vacys.

– Nėra kada, – atsakė ji ir dingo už durų.

– Nekreipk dėmesio, ji tikrai labai užimta, – už Danguolę atsiprašė Klimas. – Per tas dienas jai susikaupė daug darbų. Kiek kartų sakiau, kad mestų tą savo siuvyklą, geriau man padėtų prekyboje, bet kol kas dar nežada to daryti.

– Pagirtina, nenori priklausyt nuo vyro, – užtarė Danguolę Vacys. – Paskutiniu metu daug kalbama apie tokias šiuolaikiškas moteris.

– Taip tai taip, bet moteriškėm ne taip lengva siekt savarankiškumo. Nebent kurios baigia mokslus ar išmoksta amato, – samprotavo Klimas ir staiga pakeitė kalbą. – Man tėvas siūlo statytis namą čia, miestelyje. Miško turim savo, tik reikia paieškoti gero sklypo. Ant uošvio hektarų nesinorėtų...

– O tas, kur už miestelio parduodamas? – prisiminė Vacys.

– Ten net aštuoni hektarai. Man tiek žemės nereikia. Turim savo pakankamai. Man kokį hektarą ir kur nors arčiau. Kas norės ieškoti parduotuvės kur nors laukuose, kai čia, prie bažnyčios, pilna žydų krautuvėlių?

– O tas rėžis prie klebonijos, kur pieva užžėlęs?

– Nežinau, reikės klebono paklausti, – abejojo Klimas. –Kai norėjo nupirkti bendrovė pieninei statyti, tai nepardavė. Šiaip tai čia labai tiktų. Vieta gera, sklypas nei per didelis, nei per mažas. Užtektų dideliam namui, parduotuvei, ūkiniams pastatams bei sandėliams pastatyti. Reikėtų sužinot, dėl ko bendrovė nenupirko. Ar dėl kainos nesutarė, ar išvis nenori parduot.

– Nueisi pas kleboną ir viską sužinosi, bet šito sklypo nepaleisk. Pigiai, brangiai – derėkis. Jei trūks, aš galėsiu paskolinti, turiu.

– Ačiū, gal ir nereikės. Tėvas sakė: „ieškok sklypo miestelyje, aš nupirksiu“.

– Tai čia tau, brolau, visai gerai klojasi. Pasistatysi namą, išeisi nuo uošvių ir būsi pats sau šeimininkas. Galėsi plėst prekybą. Čia jums tikrai jau per ankšta, – draugiškai ir dalykiškai šnekėjosi Klimas ir Vacys, gurkšnodami alų.

– O pieninę jau stato už upės, – prisiminė Vacys, – gal ir neblogą dalyką sugalvojo?

– Nežinau, kvietė ir mane viršaitis prisidėti, bet, po teisybei, aš truputį bijau. Geriau tuos pinigus panaudot prekybai. Šis reikalas jau patikrintas. Kiek čia esu įdėjęs, neapsigavau, o ten dar nežinia, kaip bus. Daug norėsi – mažai turėsi.

Vyrai dar ilgokai pasėdėjo. Klimas, per praėjusias dienas kaime išvargęs, mėgavosi poilsiu, o Vaciui tiesiog nebuvo kur skubėti. Namuose vis tiek nieko nėra, be to, jis dar labai norėjo pamatyti Danguolę. Ji nepasirodė, ir Vacys nusivylęs pakilo išeiti.

– Tai aš jau ir eisiu. Ačiū tau už alų. Tik tiek ir tetrūko visai atsigaivint. Rytoj abu turėsim darbo: tau – turgaus diena, o aš važiuoju į miestą. Viršininkas kviečia. Gal ko nors tau parvežti?

– Neseniai buvau, viskuo apsirūpinau. Ačiū, nieko nereikia, – padėkojo Klimas ir, pakilęs nuo kėdės, pasirąžė. – Ak tie baliai... Geras dalykas, bet dažnai nenorėčiau. Beje, per tą tėvo ligą mano vardinės nuplaukė. Dabar jau kitais metais švęsime, jeigu vėl kas nors nepamaišys.

Sklypas buvo nupirktas. Nepigiai sumokėjo, tačiau įsigijo. Ir Klimui, ir uošviui labai patiko ir, daug nesiderėję, nupirko. Žiemai atėjus, buvo kertamas miškas ir rogėmis gabenami rąstai į miestelį. Iki pavasario suvežė visą statybai reikalingą medžiagą ir vos sušilo prasidėjo darbai.

Dabar jau Klimas prie statybų, o Dangutė, nutraukusi visus siuvimus, už prekystalio.

Policininkui Vaciui patogu. Jis dabar dažnai gali matyti Dangutę. Jis, kaip buvo įpratęs, užeina į parduotuvę pasėdėti. Kartais trumpai, kartais ilgai pabūna. Kitą kartą jie su Dangute šnekučiuojasi arba Vacys tiesiog stebi, kaip Dangutė ką nors dirbdama juda už prekystalio, ir kuo toliau, tuo labiau ja žavisi. Pats nesupranta, kas jam darosi, pyksta ant savęs, kad elgiasi kaip koks kvailys, bet negali atsispirti pagundai ją matyti ir gėrėtis. Traukia, nepaprastai traukia jį ta Klimo žmonelė Danguolė, nieko nepadarysi. Dabar nors tiek gerai, kad gali ją pamatyti, kada tik panorėjęs. Vaciui pasirodė, kad ir Dangutė jam šiek tiek malonesnė. Matyt, jau užmiršo tą nuotykį per susitaikymo balių. Dabar ji elgiasi su juo visai draugiškai. Ji jaučiasi saugi už prekystalio, tarsi už barjero, skiriančio ją nuo įkyraus policininko Vaclovo elgesio. Čia jis jos nepasieks, nors neturėtų kas nors panašaus kartotis. Tada buvo šventė, visi įsilinksminę, atsipalaidavę, drąsūs. Galėjo šauti visokių minčių į galvą. Dabar jau visai kitos aplinkybės...

Klimas nuolat užsuka į parduotuvę, nes sklypas, kur vyksta statybos, visai čia pat, kitoje gatvės pusėje. Tai pritrūksta vinių, tai varžtų, tai tiesiog ateina pažiūrėti, kaip sekasi Dangutei. Kai randa Vacį, Klimas su juo pasisveikina ir tuojau abu ima kalbėti apie statybas. Kai jie įsileidžia į kalbas, Dangutė žino, kad visa tai ilgai užsitęs ir, pasinaudojusi proga, kad Klimas krautuvėje, pasišalina. Skuba padaryt tai, ką buvo numetusi į šalį, užmigdo Rūtelę, o kartais, kai vyrai ilgiau užsibūna, pagamina pietus ir kviečia Klimą pietų. Tada Klimas keliasi ir eina į virtuvę, o Vacys keliauja namo ir tą dieną daugiau nepasirodo.

Poniai Adai labai nepatinka, oi, kaip nepatinka tas vyro bendravimas su Dangute. Ji žino, kur Vacys leidžia laiką per dienas ir visaip bando jį sulaikyti namuose, stengiasi jį sudominti, kad jis pagaliau liautųsi sėdėjęs toje parduotuvėje.

Nežinia, kokių veiksmų ėmėsi Ada, bet vis dėlto šio to pasiekė. Rudeniop atėjo iš nuovados viršininko įsakymas su pranešimu, kad Vacys perkeliamas dirbti į kitą vietą. Taip pat į provincijos miestelį, tik kažkur Žemaitijoje. Jis nė neįtarė, kad čia pasidarbavo Ada. Gavęs paskyrimą ir atvažiavęs čia, žinojo, kad ne amžinai čia gyvens, bet kad taip greitai jį iškels, nesitikėjo. Praėjo vos dveji metai, kai jis čia atvažiavo, o štai ir vėl į naują vietą. Nieko nepadarysi, prieš vėją nepapūsi. Teks išvažiuoti, o gaila. Miestelis ramus, gyvent buvo gera. Jokio triukšmo, jokių vagysčių. Kas be ko, atlaidų proga teko tramdyt mušeikas, įsikišt ir į keletą šeimyninių konfliktų, bet ką ten, palyginus su tuo, kad visus ištisus mėnesius ramu. Niekas nekvaršina galvos, susipažino su žmonėmis, įsigijo draugų. Kaip pavyzdžiui Klimas ir jo tokia miela žmonelė...

Paskutiniu metu jie lyg ir susidraugavo, o dabar jau teks viską palikti. O iš dalies gal ir gerai. Kuo toliau, tuo giliau klimpsta į šį romaną ir gal kaip tik laikas viską nutraukti, kol dar visai nepametė galvos.

Vacys dar turi laiko ir, pasitaręs su Ada, nutarė suruošti savo išleistuves. Ada patenkinta, su viskuo sutinka. Ji jau važinėja į miestą, apsiperka ir ruošiasi išleistuvėms. Klimo tėvas pažadėjo Vacio išleistuvėms padaryti alaus. Kad jau švęsti, tai jau švęsti. Tegul ne kelias dienas, kad ir vieną vakarą, bet kad jis būtų įspūdingas.

Sekmadienį po pamaldų ir susirinko svečiai. Pasiliko ir Klimo tėvai, atvažiavę į bažnyčią. Mokytojas, viršaitis su žmonom atvažiavo truputį vėliau, o su jais ir pieno perdirbimo bendrovės pirmininkas. Iš klebonijos atėjo tik vikaras.

Stalas padengtas gražiai, miesčioniškai. Čia jau ponia Ada pasistengė. Serviruotas porceliano ir krištolo indais, pristatyta įvairių gėrimų, įmantrių valgių, saldumynų ir daug gėlių vazų. Tegu visi pamato, kiek jie visko turi ir kaip apie viską išmano. Tai ne koks kaimo stalas – kalnai mėsos ir uzbonai alaus.

Klimas už stalo su Dangute, ir Vaciui nėra kaip prie jos prisiartinti. Bet nieko. Visas vakaras dar prieš akis, ir jis sulauks progos, kaip su ja atsisveikinti.

Svečių garbei Vaclovas – su uniforma. Žino, kad uniforma jį puošia. Pats nesėda už stalo, nori pasirodyti esantis puikus šeimininkas, rūpinasi svečiais, pripildydamas taures vyno ar bokalus alaus.

Svečiai netruko įsismaginti. Prasidėjo tostai, šlovinantys šeimininkus, pasipylė linkėjimai laimės ir sėkmės naujoje darbo vietoje. Garsiai buvo išvardyti Vaclovo padaryti geri darbai.

Pasėdėjęs keletą valandų, dar prieš vidurnaktį, atsisveikino vikaras ir netrukus išvažiavo į kaimą Klimo tėvukai. Pasklido pirmos dainos, užgrojo patefonas. Kas norėjo šoko, kas norėjo dainavo, o dauguma sėdėjo už stalo, toliau užkandžiavo, gurkšnodami vyną bei alų.

Auštant Vacys pagaliau nutaikė progą prisiartinti prie Dangutės. Klimas su vyrais išėjo parūkyti, Danguolė atsigaivinusi atėjo iš lauko ir atsisėdo prie stalo ant pirmos pasitaikiusios kėdės. Kitą kėdę prisitraukęs arčiau tučtuojau atsisėdo prie jos ir Vacys.

– Na, kaip jaučiasi mūsų viešnia? – paklausė jis pečiu beveik liesdamas jos petį. – Ar nenuobodžiaujate?

Danguolė pasitraukė truputį toliau.

– Ačiū. Pas jus visada smagu, – padėkojo ji. – Kada išvažiuojate?

– Nesinori apie tai nė kalbėti, – pritildė jis balsą. – Jūs visi čia liekate, o aš turiu išvažiuoti. Kokia neteisybė, – apsižvalgęs Vacys norėjo paimti Danguolės ranką, bet ji ryžtingai atitraukė ir pakilo nuo kėdės.

– Einu pažiūrėt, kur tie vyrai taip ilgai užsibuvo, – pasuko ji link durų, bet, atsekęs paskui Danguolę, koridoriuje Vacys pastojo jai kelią.

– Ponas Vaclovai, ką jūs darote? Pasitraukit, – gynėsi ji, bet jis, apglėbęs Danguolę per liemenį, stipriai spausdamas prie savęs, ėmė šnopuodamas bučiuoti ir neleido ištart nė žodžio.

Taip juos ir pamatė Klimas, pirmas iš lauko įėjęs pro duris į koridorių.

Vaikinas buvo priblokštas ir jam užvirė kraujas. Persiutęs jis žengė žingsnį arčiau jų. Viena ranka stvėrė Vacį už krūtinės – tik subarškėjo visos munduro sagos. Kita ranka kirto tokį smūgį jam į veidą, kad šis krisdamas atsitrenkė į kambario duris. Durys plačiai atsivėrė ir jis aukštielnikas įvirto, tiesiog įčiuožė į tą kambarį, kuriame linksminosi svečiai.

Visi nuščiuvo.

Vacys staiga pašoko ant kojų. Iš tos gėdos jis net nejuto skausmo. Jis – policininkas su visa uniforma voliojasi ant grindų visų svečių ir Danguolės akivaizdoje. Kas gali būti baisiau? Tokio pažeminimo jis niekada nebuvo patyręs. Paniekinta uniforma, išteptas munduras, įžeista garbė ir orumas, užsimota prieš įstatymo sergėtoją, pademonstruotas policijos bejėgiškumas. Vacys sekundę dvejojo, paskui puolė prie bufeto ir išsitraukė ginklą.

– Vaclovai, atsipeikėk! – pripuolė spiegdama Ada, bet kaip tik tuo metu driokstelėjo vienas paskui kitą du šūviai.

Klimas iš karto krito ant nugaros, paskui, tampomas priešmirtinio mėšlungio, parvirto kniūbsčias. Iš burnos ir nosies pasipylė kraujas ir, dar suvirpėjęs visu kūnu, amžinai nurimo.

Dangutė parpuolė ant kelių ir ėmė bučiuot jo kruviną veidą, šaukdama:

– Viešpatie! Viešpatie! – ir pati be sąmonės sukniubo prie gulinčio Klimo.

Kai vežė Klimą laidot, ant baigiamo statyti namo gegnių aukštai iškeltas, stiproko vėjo pučiamas siūbavo ąžuolo lapų pabaigtuvių vainikas.

Prarasta meilė

Genutė jau trečius metus tarnauja pas Balaišius. Vienerius metus už pusmergę, ir dar vienerius ir trečiuosius metus pasiliko už mergą. Ji kampininko duktė, iš penkių vaikų vyriausia, todėl Genutei bene daugiausia ir kliūdavo vaikų auginimo vargų. Daugiau nei pačiai motinai. Ji tik tol keldavosi naktimis prie mažiuko, kol maitindavo. Kai atjunkydavo, tai taip ir palikdavo ant Genutės rankų. Jai ir naktimis keltis, ir pervystyti, pasūpuot, kol mažius užmigs. Košelių virimas, maitinimas, vystyklų mazgojimas, keitimas – vis jai. Jau ir septyniolikos sulaukė – vis tas pats. Kai mažiausiam suėjo ketveri, o daugiau vaikų nebeatsirado, tai tik tada ir išleido mergaitę tarnauti. Namuose Genutė pasidarė nebe taip jau ir reikalinga, be to, ir viena burna mažiau. Išleido čia pat, tame pačiame kaime, kaimynystėje, pas pasiturinčius ūkininkus. Nelengva buvo ir čia, tačiau mergaitė džiaugėsi pagaliau iš namų ir tų vystyklų ištrūkusi.

Šeimininkė gera, valgyt negaili, kai namuose ir to visada trūkdavo. Geresnis šmotelis vis tėvui, o čia valgo visi prie bendro stalo ir niekas kąsnių neskaičiuoja. Prie šeimininkės prisirišo labiau nei prie savo motinos, o ši pamilo Genutę už jos klusnumą ir darbštumą.

Šeima iš penkių žmonių: sūnus Dominykas – tų pačių metų gimimo kaip Genutė, samdytas bernas Petras – kokių dvidešimt penkerių, šeimininkė – už vyrą kokiais trim metais jaunesnė, na, ir pats šeimininkas – keturiasdešimt penkerių. Vyras aukštas, stambus, vešliais rusvais ūsais. Pažiūrėt atrodė tvarkingas, darbštus. Kol neišėjo į seniūnus, buvo visai padorus žmogus, labai žiūrėjo ūkio, gerai tvarkėsi. Žodžiu – pavyzdingas gaspadorius. Už tai ir į seniūnus išrinko. Tačiau tas „seniūnavimas“ jį labai sugadino. Kai tik pasidarė seniūnu, tuoj berną pasisamdė, kad dirbtų už jį lauko darbus, o pats sutingo, išpuiko. Visur kviečiamas, vaišinamas, grįžta nuolat pakaušęs, vis prie žmonos ir sūnaus su priekabėmis ir ūkį apleido. Nenorėk, kad bernas viską padarytų taip, kaip pats šeimininkas. Domas vadovauti tokiam ūkiui dar per jaunas. Abu su bernu laukia tėvo nurodymų. Padaro, kas liepiama, ir vėl dinderį muša. Šeimininkė bando įsikišti, bet jos Domas nelabai klauso, o ką jau kalbėti apie berną.

Po kiek laiko už kažkokius nusižengimus šeimininkas buvo išmestas iš seniūnų ir dėl to labai išgyveno, o kai sužinojo dar, kad žmona laukiasi, visai padūko. Dvidešimt metų nieko nebuvo, o dabar – še, kad nori, kaip dėl pajuokos. Maža to, kad iš seniūnų išmetė, o dar su žmona tokia velniava darosi...

Šeimininkė ką darys? Kai tik pasijuto, padūsavo, padūsavo ir susitaikė. Ką dabar darysi, kad taip Dievas davė. Šeimininkas ir pats siunta, ir kitiems ramybės neduoda. Labiausiai kliūva žmonai. Kartą neapsikentęs įsikišo Domas:

– Ko tu nori iš mamos? Ji jau visai nusibaigusi, į žmogų nepanaši, o tu ją vis grauži.

Už tai Domas gavo antausį ir – pasitraukė. Negi pradėsi muštis su tėvu?

Jie riejasi, o Genutei visi darbai. Po eilinių barnių šeimininkė pasimirkiusi rankšluostį rūgštyje užsideda ant galvos – ir į lovą, o jūs žinokitės. Sunku Genutei, bet ką gi daryti, jei šeimininkė taip negaluoja?

Belaukiant, kada šeimininkė atsigaus, – ji ir visai susilpo, iš lovos nebeišlipa. Lanko kaimynės ir „bobutė“ vis ateina, bet padėti niekuo negali. Moteriškė silpsta ir Genutei guodžiasi:

– Aš jau visai nebegaliu. Tu, Genute, tvarkykis, kaip išmanai, viską ant tavo rankų atiduodu. Tik neišeik, nepalik manęs vienos tokioje bėdoje. Be tavęs aš pražuvusi. Žinau, kaip tau sunku, bet pakentėk dar kiek, kol mažiuko susilauksiu, gal po to pasitaisysiu. Už viską aš tau atsilyginsiu, kad tik sustiprėčiau. Turiu aš nemažai pasislėpusi. Niekas nežino, kur padėta. Nei Domui nesakiau, tik tau vienai pasakysiu, kur pinigai, kad tik atsigaučiau.

– Gerai, teta, aš niekur neisiu. Dieve, apsaugok, aš tamstos nepaliksiu, – užtikrino ją Genutė. – Noriu tik pasakyt, kad, jei teta turi už ką, tai ar nevertėtų daktarą parvežti? Net ir bobulė nežino, kas čia tamstai darosi, kad taip sukrypot.

– Diedas pinigų neduos, o savo bijau parodyt. Dar ne laikas.

Pagaliau gimė berniukas. Sveikas ir rubuilis, o jau kad užbliovė, net Genutė išsigando. Prisiminusi namus ir tuos rėkiančius naujagimius, kuriuos paskui reikėdavo jai auginti, net išsigando. Juk ar ne tas pats ir čia jos laukia?

Praėjo savaitė, kita po mažiuko gimimo, o šeimininkė nė kiek negerėja. Mažai bevalgo, iš lovos nelipa. Neturėjo nei kuo vaiko maitinti, todėl reikėjo iškart prie karvės pieno vaiką pratinti. Pasitarusi su „bobute“, Genutė atskiedė vandeniu pieną ir – iškart iš buteliuko. O vaikas nieko, tik iš pradžių pasirodė rėksnys, bet, sočiai prigurgęs, tapo visai ramus. Patraukia iš buteliuko – ir miega. Naktį irgi gal porą kartų tereikia prie jo keltis. „Nors tiek gerai“, – nusiramino Genutė.

Praėjus kuriam laikui, šeimininkė pasikvietė mergaitę ir paprašė atsisėsti prie jos ant lovos:

– Noriu paprašyt tavęs, Genute, vieno didelio dalyko, – silpnu balsu, sunkiai gaudydama orą prakalbo moteriškė. – Ilgai galvojau, galvojau ir vieną išdrįsau. Žinau, kad tu iš mažens pripratusi prie mažų vaikelių. Ir dabar matau, kaip tu rūpiniesi mano mažutėliu. Net aš pati taip nesugebėčiau. Aš jau nepasveiksiu. Laukiau, kada bus geriau, o vietoj to – vis silpnesnė jaučiuosi. Jaučiu, jau mano dienos suskaitytos. Gal šiandien, gal rytoj artinasi mano paskutinioji. Kol dar gyva, kol dar galiu šnekėti, prašau, Genute, prižadėk man. Kai aš numirsiu, ištekėk už Balaišio. Jokia kita nebus tokia gera mano sūneliui pamotė, kaip tu. Nebijau mirti, tik bijau palikti savo našlaitėlį nežinomose rankose. Tik tu viena atstosi jam tikrą motiną. Dieną ir naktį vien apie tai ir galvoju. Pasigailėk manęs ir leisk man ramiai numirti. Nedavė Dievas man pačiai jo auginti, užaugink jį tu vietoj manęs.

– Ko nori, teta, prašyk, viską padarysiu, bet už Balaišio nenoriu tekėti, – net pašiurpo mergaitė. – Teta ir pati dar pasveiksit, o jeigu iš tikrųjų kas atsitiktų, tai aš ir taip jį užauginsiu.

– Iš ko tu auginsi? Kas duoną uždirbs? Čia būtum šeimininkė ant viso gero. Ko, ko, o jau duonos sočiai užtektų. Ar aš nežinau, kokį vargą namuose vargai? Su savo vaikeliais ir mano kartu užauginsi. Tekėk, vaikeli, prižadėk man.

– Netekėsiu aš už tamstos vyro. Jis toks piktas...

– Ne visada toks buvo, – šokosi teisinti vyrą šeimininkė. – Toks geras ir rūpestingas buvo jaunystėje ir tik dabar, neseniai, jį tas seniūnavimas ištvirkino. Seniūnu jau nebebus, turės jauną gražią pačią. Norės gyventi – tai ir susitvarkys. O dabar klausyk, pasakysiu, kur pinigai, – rankšluosčiu nusibraukusi nuo veido prakaitą iš paskutiniųjų skubėjo kalbėti moteriškė. – Stancijoje, kai atidarysi komodos patį žemutinį stalčių nuo lango, ištrauk jį. Ten, po stalčiumi, gražiai uždėta grindų lenta. Ją atkėlusi, rasi žemėn įkastą skardinę dėžutę nuo saldainių. Ten ir yra visas mano turtas, užgyventas per tuos visus mūsų ženatvės metus. Tu žinosi, kur padėt tuos pinigėlius, neišleisi jų be reikalo, tu ir mano mažutėlio nenuskriausi. Su Balaišiu aš jau kalbėjau, – grįžo moteriškė vėl prie pradėtos kalbos. – Jis sutinka tave vesti, jei tik tu sutiksi. O dabar pažiūrėk man ko nors atsigerti, gal jau aš užmigsiu. Pavargau, kaip sunkų darbą dirbusi. Dabar mano širdis rami, galėčiau kad ir dabar numirti.

Genutė buvo išsigandusi ir pasipiktinusi: „Ar ne per daug iš jos reikalaujama? Ar maža to, kad jau visi metai, kai ji visus savo ir jos darbus veža, prie vaiko naktimis keliasi? Vietoj to, kad, pinigų turėdama, gydytųsi, kažką prasimano, vien apie mirtį šneka. Ar ne geriau, kad ji tą bernelį pati užaugintų, negu ieškotų, kam jį palikti?“. Pamačiusi virtuvėje Domą, Genutė jį tuoj užsipuolė:

– Domai, ką jūs galvojat? Kodėl mamai daktaro nevežat?

– Sakiau aš tėvui, kad reikia daktaro, bet jis sako, kad vis tiek nieko nebus, kad joks daktaras jai niekuo nebepadės.

– Iš kur jis žino, juk pats ne daktaras? – piktinosi Genutė. – Jai nieko nėra, ji tik labai nusilpusi ir daugiau nieko. Nebe jaunystė, o tokį broliuką tau išnešiojo, visą sveikatą padėjo.

– Dėl manęs galėjo ir nenešiot, – irzliai burbtelėjo Domas.

– Negi iš tikrųjų leisit jai numirt? Ji gi nieko nebevalgo, visa šlapia nuo prakaito. Atvažiuotų daktaras, apžiūrėtų, duotų vaistų, pradėtų valgyti. Tos žolelės, kur bobutė atneša, nieko nepadeda.

Tuo metu į virtuvę įėjo Balaišis.

– Tėte, kaip sau nori, o aš važiuoju į miestelį ir parvežu mamai daktarą, – ryžtingai atsisuko į tėvą Domas.

– O už ką, mokėsi? – piktai atrėžė tas.

– Aš juk pinigų neturiu, tu man jų neduodi. Pas tave pinigai – tu ir mokėsi.

– Tai ir nešokinėk, jei neturi. Pirma reikia užsidirbti.

– Ar aš neužsidirbu? Dirbu daugiau už patį, – užsidegė Domas. Čia įsiterpė Genutė:

– Dėde, galėsit iš mano algos išskaičiuot tuos pinigus, bet daktaro reikia. Be daktaro ji tikrai mirs.

Balaišis susigėdo. Nusišnypštęs nosį piktai dėbtelėjo į Genutę. Prisiminė, kai apimtas gailesčio žmonai, prižadėjo vesti Genutę po jos mirties.

„Nieko sau šeimininkė, tokia skruzdėlė. Laiba kaip šniūras, veidelis smulkus kaip katės. Pasistiebus ant medpadžių tokią protingą vaizduoja. Tai bent būtų Balaišių namų šeimininkė. Nesulauks“, – mąstė Balaišis. – Kinkyk Bėrį, – perspėjo beišeinantį pro duris sūnų ir pats išėjo iš paskos.

Po pietų atvežė daktarą.

– Labai prasta ligonės būklė. Aš jau niekuo negaliu padėti. Reikia kuo greičiau į ligoninę. Ir neatidėliokit. Ne ryt, ne šiandien, o tuojau pat, tą pačią valandą, kitaip gali būti per vėlu. Kur jūs buvot anksčiau? – piktai daktaras užsipuolė Balaišį. – Kodėl nesikreipėt į gydytoją? Laukia iki paskutinės minutės, o paskui gydytojus kaltina, – dar pridūrė vilkdamasis švarką.

Domas išvežė daktarą, o Balaišis pakinkė kitą arklį. Į „drabinas“ prikrovė šiaudų, šieno, pridėjo pagalvių. Genutės padedamas Balaišis išvedė žmoną, paguldė į minkštą patalą, užklojo duknomis ir, pasiėmęs Genutės paruoštą paviržį, išvažiavo į ligoninę.

Už mėnesio – šeimininkė jau namuose. Tik įžengusi į pirkią, tuoj nuėjo prie lopšio. Berniukas ką tik pavalgydintas, pervystytas saldžiai miega. Tyliai šnarpščia per nosytę ir pro miegus čepsi lūpelėmis. Išbučiavusi vaiką šeimininkė atsisuko į Genutę:

– Mano vaikeli, kaip aš tau dėkinga, – bučiavo ją šeimininkė. – Toks gražutis, švarutis, jau ir paūgėjęs. Tiktai tau dėkui, kad jis taip prižiūrėtas, – siekė net bučiuoti Genutės rankos šeimininkė. Mergaitė vos spėjo paslėpti ją už nugaros. – Aš ir ligoninėje buvau rami. Žinojau, kad vaikelis gerose rankose. Rūpinausi tik, ką pasakys vyras, kai reikės tiek daug mokėti už ligoninę. Bet nieko, nelabai pyko, sakė, kad pardavė karvę. Jeigu tą Žibutę, tai nelabai gaila, buvo labai kieta melžti. Užsiauginsim geresnę. Dabar jau aš galėsiu keltis naktimis prie mažiuko, o tu, Genute, galėsi pailsėti. Juk privargai dėl manęs tiek ir tiek.

– Neskubėkit, teta, – ramino ją Genutė. – Dabar jums reikia pamiegot, sustiprėt, kad neatkristumėt, o aš jau pripratau, vaikas ne rėksnys, leidžia pamiegot. Sveikutis toks, kad ir ne motinos pienu auginamas.

– Gal dar dienelę, kitą, o tada aš jau pati grįšiu prie vaiko ir prie pečiaus. Sumažės tau darbų, matau gi, kaip tu nuvargusi. Bet nieko, kad jau ištempėm iki tol, tai toliau bus tik geriau.

Grįžo šeimininkė – grįžo ir gyvenimas į normalias vėžes. Gaspadorius nusiramino – visos bėdos, nemalonumai, ligos, išlaidos jau praeityje. Vaikelis jau vis tiek yra, niekur jo nedėsi, auga, o gyventi reikia. Nors tiek gerai, kad sūnus. Griebėsi šeimininkas rimtai už darbų. Žmonių darbams užteko, trūko tik vadovavimo. Kai stojo trys vyrai – tai iki Mykolinių visus lauko darbus spėriai nudirbo. Liko tik bulvės ir daržai. Ruduo buvo ankstyvas, šaltas ir šlapias, bet per bobų vasaros dienas ir su tais darbais susidorojo. Bulvės – kaupuose, daržovės – rūsyje. Dabar netgi malonu, kai už lango dargana, vėjai ir lietūs, o visos gėrybės nuo laukų jau po stogu. Liko tik kūlimas, o tada galima bus ir apie krikštynas pagalvoti. Berniukui jau trys mėnesiai su virš – krikštyti per didelis. Klebonas, aišku, barsis, bet kad anksčiau nebuvo kaip ir gana. Vaikas, ačiū Dievui, sveikas. Jei būtų susirgęs, aišku būtų pakrikštytas neatidėliojant, o dabar nieko neatsitiks, jei kiek ir didesnis. Duosi klebonui porą dešimtinių daugiau – ir nusiramins. Berniukas neliks nekrikštytas.

Po kūlimo buvo rimtai susirūpinta krikštynomis. Išrinkti vardą sūnui šeimininkė patikėjo vyrui:

– Kaip tu pasakysi – taip ir bus.

Vartydamas kalendorių ir suradęs kokį įdomesnį vardą, šeimininkas vis dėlto pasiklausia žmonos: – Na, kaip tau? Ar bus geras?

Su pirmu sūnumi dėl vardo jokių rūpesčių nebuvo. Dominykas buvo pakrikštytas amžinąjį atilsį senelio garbei. Šeimininko tėvas dar tada buvo gyvas, o šitam reikėjo patiems sugalvoti. Iškart buvo manyta, kad šeimininko vardu, bet Juozapas tėvui pasirodė per prastas. Nusprendęs, kad užteks ir vieno Juozapo namuose, vartė kalendorių toliau ir apie vidurį spalio aptiko – Marijonas.

– Na, ką tu pasakysi? – paklausė žmonos. – Marijonas, Marius, Mariukas. Gražus ir dar negirdėtas, be to, ir šventas.

Taip ir buvo nuspręsta – pakrikštyti Marijonu ir per šv. Marijono dieną iškelti krikštynas. Laikas geras. Paskutiniai darbai jau pabaigti, net grūdai „išfukteliuoti“. Tikras atokvėpio metas. Bus kada ir išgert, ir išsimiegot.

Krikšto motinėlė tik Genutė ir niekas daugiau. Čia jau buvo šeimininkės lemiamas žodis. Į kūmus paprašė tolimą šeimininko giminaitį seną kavalierių bitininką iš miestelio.

Iki krikštynų dar yra laiko, bet Genutė uoliai ruošiasi. Pasiėmusi kiek pinigų iš algos, pasisiūdino naują suknelę, nusipirko batelius – nori atrodyti kaip gražiau. Juk tai pirmas jos gyvenime pažmonys. Bus daug svečių, bus ir muzika. Kas be ko, gali tekti ir pašokti su kūmu. Nemiegotų naktų prie vaiko, nuovargio nuo darbų – kaip nebūta. Dabar jau pati šeimininkė tvarkosi. Atsidėkodama Genutei ji vis skanesnį kąsnelį mergaitei pasuka, lepina ją. Mergaitė atsigavo, pagražėjo. Ji jau ne tokia pusmergėlė, kokia atėjo pirmus metus tarnauti, ji jau mergina ir ne dyvai, kad nori visiems patikti. Jai smagu, kad Domas ir Petras vis smailai žvilgčioja į ją. Kartais net pats šeimininkas į ją užmeta akį. Genutė tai pastebi, ir jai juokinga pagalvojus, kad vos netapo jo žmona. Jis turbūt irgi apie tai pagalvoja, kai pasižiūri į ją. O jau šeimininkė tikriausiai pati iš savęs juokiasi, prisiminus, kaip ji norėjo juodu „suženyti“. Iš gailesčio šeimininkei kad kiek ir pati būtų sutikusi už jo ištekėti.

Kūmas nebe jaunuolis, kokių trisdešimt penkerių metų vyras. Toks aukštas, šviesus, gražus, tiesus. Švariai nusiskutęs, apsirengęs juodu kostiumu, baltais marškiniais, su rausvu kaklaraiščiu – atrodė labai jaunai. Kaip ir pridera, Genutė kūmui padovanojo marškinius, o pati gavo dovanų „burkštino“ karolius. Nebe pirmas čia kūmo krikštavaikis. Daug kur buvo pakviestas ir, nesvarbu, kokia buvo kūma, dovanodavo vertingą dovaną. Ir šį kartą, žinodamas, kad su juo bus jauna mergaitė, pataikė ir dovaną nupirkti. Pinigų turėjo, gyveno gerai. Miestelyje buvo jo pats gražiausias namas, dviejų hektarų sklypas iki pat upės, laikė apie dvidešimt avilių bičių ir garsėjo parapijoje kaip patyręs bitininkas. Per bites buvo daug su kuo susibičiuliavęs ir visur laukiamas, vaišinamas svečias.

Pirmą kartą jam į kūmas teko tokia jaunutė ir miela mergaitė. Truputį norėdamas pasireikšti, jis balsingai traukė užstalės dainas, svečiams keldamas gerą nuotaiką. Kai svečiai dainuodami pareikalavo, kad kūmai arčiau susiglaustų, idant krikštavaikiui nebūtų reti dantys, kūmas tvirtai apkabino Genutę, priglaudė prie savęs ir ilgai jos nepaleido. Jam iš karto patiko ši mergaitė ir buvo malonu, kad ji tokia laibutė, smulkutė vis spurda prie jo šono, norėdama išsilaisvinti. Kūmų šokį jie abu sušoko linksmai, trankiai, o jis net su pritūpimais, kaip koks jaunikaitis. Likusį vakarą iki pat ryto jie išsėdėjo galustalėje kaip jaunikis ir jaunoji. Atsisveikindamas kūmas Balys pakvietė Genutę apsilankyti pas jį ir paragaut medaus, o šeimininkams pažadėjo pirmą šių metų spiečių su visu aviliu padovanoti už tokią šaunią kūmą.

Visi pastebėjo, kaip jam patiko Genutė. Bet taip buvo iš tikrųjų. Ši mergaitė buvo pirmoji, kuri pažadino jo ilgai slopintus nepavykusios pirmosios meilės jausmus ir turbūt bus kaip tik ta, kuri padės jam galutinai užmiršti nesėkmę ir vėl grįžti į visavertį ramų gyvenimą. Jis jau subrendęs vyras ir, jeigu praleis šią progą, gali atsitikti taip, kad daugiau jau nebesutiks moters, kuri jį taip sudomintų.

O laikas bėga. Neilgai svarstęs kūmas Balys ir pasiuntė piršlius pas Balaišių Genutę.

Tuo metu Balaišių kieme vyko baisūs dalykai. Tuojau po krikštynų šeimininkė pasigedo per visą gyvenimą taupytų pinigų. Nieko nesako, kiek ten jų buvo, bet iš jos tų alpimų ir išgyvenimo buvo galima spėti, kad nemažai.

Vyras įsiuto:

– Matai, kur pinigai dedasi? Vis jai trūksta, vis jai mažai. Prisigrobus turi, o už gydymą šitokią karvę reikėjo prarast. Koks čia gyvenimas, kad pinigus vienas nuo kito vagia? Pati tiek pasislėpus, kad net nežino kiek. Pamatysi, vieną dieną paaiškės, kad ir Domas kur įkišęs turi.

Kai visi šiek tiek atvėso, šeimininkas ėmė svarstyt blaiviau:

– Kada tu juos, motin, paskutinį kartą matei?

– Kai tik grįžau iš ligoninės, pažiūrėjau – dar buvo.

– Nemažai praėjo laiko, – svarstė vyras. – Gal, sakau, Domas bus prikišęs nagus? Tau taip neatrodo?

– Nieko nebežinau, – graudenosi moteriškė. – Greičiausiai, kas nors iš savų. Svetimų nieko nebuvo.

– Kaip nebuvo? – dabar jau supyko vyras. – Bobulė ištisai čia sėdėjo, o ir šiaip bobos su žolelėmis nuolatos šliaužiojo. Durys neužsidarė.

– Tai jos pas mane į kamaraitę. Stancijon nei viena nebuvo užėjusi. Užrakinta.

– Su vaiku užsiėmusi, bene matei, kur kas lando? Gal pasisakei kuriai, kad turi pinigų?

– Dieve, apsaugok, – dievagojosi moteriškė. – Tiktai... – nukandusi žodį nutilo.

– Ką „tiktai“? Sakei kuriai? Ar ne taip? – kamantinėjo vyras.

– Tik Genutei, – nedrąsiai prisipažino šeimininkė. – Kai tu nelabai norėjai ją vesti, kada aš tavęs prašiau, tai ji žadėjo ir taip vaikelį auginti.

– Su savo tuo vaiku visai išdurnėjai. Yra namai, yra tėvas, o vaiką kaišioja svetimiems. Ir dar tokiai piemenei. Visai pablūdai!

– Bet gi Genutė neims, ji ne tokia, – nelabai tvirtai neigė moteris.

– O ką gali žinot? Nebe pirmi metai tarnauja, žino visus padėjimus, – suabejojo Balaišis, iki šiol negalėdamas atleisti mergaitei, kai aną sykį jį sugėdijo siūlydama savo pinigus už daktarą. – Tokios ubagės moka prisilaižyt. Tylenės, paslaugios taip ir žiūri, ką išviliot. Niekieno kito – jos čia darbas, – galutinai nusprendė Balaišis. – Kodėl tiek metų buvo, o kai papasakojai – ir neliko.

– Nieko nebežinau, – susiėmusi už galvos aimanavo Balaišienė. – Geriau jau liežuvis būtų nudžiuvęs, nei kad tada viską jai išplepėjau. Dieve, kur buvo mano protas? Niekuo šiais laikais negali pasitikėt, aplink tik neprieteliai. Kas galėjo pagalvot, kad Genutė taip padarys?

– Na, aš ją suimsiu į nagą kaip reikiant. Ji man dar pašokinės. Atneš pinigus į dantis įsikandus.

– Nepyk tu ant jos dar taip greitai. Nereikia. Gal, sakau, dar gražiuoju reikia tartis. Dar nieko nesakyk, leisk man, aš pati su ja pasišnekėsiu.

– Sulauksi. Vis gražumu, gražumu – ot ir padarė gražiai.

Vyrui išėjus, Balaišienė pasišaukė Genutę į kamaraitę. Mergaitė atėjo ir atsistojo prie durų

– Ateik, sėsk va čia, pasišnekėsim, – pakvietė šeimininkė ir Genutė atsisėdo.

– Prisipažink, vaikeli, tie dingę pinigai – tai tavo darbas? Tu tik viena žinojai, kur jie buvo padėti. Aš taip labai ir nepykstu ant tavęs. Neužmiršiu, kiek gero tu man padarei, ir man tavęs gaila. Esi dar jaunutė, susigundei. Visi mes kartais suklystam. Ką gi tu veiksi su tais pinigais, vaikeli? Niekur negalėsi jų parodyt. Visi žinos, kad jie vogti. Iš kur biedna mergaitė gali turėt tiek pinigų? Tėvas žada policijai apskųst, o aš sakau, gal nereikia, gal ir be jos apsieisim. Su ta policija užtrauksi gėdą mergaitei visam gyvenimui. Sakau, gal susitarkim šitaip: atiduok man nors pusę, o kita pusė tegu lieka tau už vargą ir tarnystę. Niekas nieko nesužinos, pasakysim, kad pinigai atsirado ir čia vietoj nustos visi plepėti. O kai čia nutils, tai ir toliau nepasklis. Ar ne geriau būtų taip? Ką?

– Jokių pinigų aš neėmiau ir neturiu. Negi, teta, apie mane taip galvojat? – baisiausiai nusigando Genutė.

– Neužsispirk taip labai. Geriau pagalvok ir daryk, kaip aš sakau. Aš čia tau labai gerai siūlau.

– O, Dieve mano, Dieve, – pratrūko raudoti mergaitė. – Už ką mane baudi? Kuo aš nusidėjau, ką bloga padariau? Neėmiau aš tų pinigų, kaip Dievą myliu. Akyse nemačiau. Aš ir užmiršau, ką tamsta man šnekėjai. Tiek laiko praėjo... Neėmiau aš tamstos pinigų. Patikėkit, teta, neėmiau. Galiu prisiekti Dievui, kunigui, prieš kryžių. Sakykit, ką reikia padaryt, kad patikėtumėt?

– Kas man iš tų tavo priesaikų ir ašarų. Man irgi nemaža bėda, pati pagalvok. Visą gyvenimą dėjau centą prie cento, daug ko atsisakiau, vis taupiau juodai dienai, o dabar viskas perniek. Aš daugiau jau niekada nesutaupysiu.

– Bet ne aš dėl to kalta, teta. Šventą teisybę sakau.

– Jeigu jau taip, tai tada eik pasišnekėk su šeimininku. Gal su juo geriau seksis susitart.

Po pokalbio su Balaišiu Genutei nieko daugiau neliko, kaip tik pasiimt savo daiktelius ir išeit iš tų namų. Ji taip ir padarė. Taip atsitikus, apie algą negalėjo būti nė kalbos. Kiek buvo atsiėmusi krikštynų išlaidoms, tai tiek ir užteko. Už visų metų darbą niekas nė nemanė mokėti.

Namuose jau viską žinojo ir Genutę pirmiausiai užsipuolė verkdama motina:

– Ką tu padarei, vaikeli? Kur buvo tavo protas? Tokią gėdą užtraukei ir sau visam gyvenimui, ir ant mūsų su tėvu galvos. Mes kad ir biedni žmonės, bet iki šiol niekas nieko blogo negalėjo ant mūsų pasakyti, o dabar ir mes būsime apšaukti vagimis. Tavęs irgi niekas kitaip nevadins, kaip vagilka. Joks ūkininkas nebeims dabar tavęs tarnauti. Visi bijos įsileisti tave į savo namus. Atiduok, jei paėmei, atsiprašyk. Žmonės geri, dovanos. Praeis kuris laikas – pasimirš. Prieisi išpažinties, Dievas atleis, gausi išrišimą, atliksi atgailą ir nebeliks nuodėmės.

Motina tik verkšleno, o tėvas susirado virvės galą, pamirkė vandenyje ir, prisiartinęs prie mergaitės, grėsmingu balsu užriko:

– Pasakyk, kur padėjai, o tai užmušiu.

– Tėveliuk, pasigailėk, nemušk, – ant kelių parpuolusi maldavo Genutė. – Nieko aš neėmiau ir niekur nepadėjau. O, Dieve, nebėra jau nė vieno žmogaus sviete, kas manimi patikėtų. Kam man tie pinigai? Kur aš juos dėsiu? Jeigu turėčiau, būtų atradę. Visur išvertė, išieškojo, lovelę, pagalvius, palovį. Visus mano daiktelius po pirkią išmėtė. Ne viską ir beradau. Nors namuose, kas užtartų.

Suminkštėjo ir tėvo širdis. Porą kartų pertraukęs Genutei per nuogus pakinklius, numetė virvę ant grindų, atsisėdo prie stalo ir parėmė rankomis galvą.

– Kokia gėda, kokia gėda, – aimanavo apyverksnis. – Jei iš tikrųjų tu jų neėmei, tai kas daugiau?

– Maža kas, – suabejojo ir motina. – Argi ji viena ten pas juos buvo? Dar yra ir bernas Petras, o pagaliau kad ir Domas. Nieko negali žinot, nors ir sūnus. Visaip sviete atsitinka.

– Bet anie nieko nežinojo, o Genutei pasakė, kur padėti. Jų teisybė, nieko nepadarysi. Širdies neparodysi.

Ir kūmas Balys, viską sužinojęs, susimąstė. Negi jo tokia dalia likt iki grabo lentos vienam? Po tiek metų sutiko mergaitę, su kuria, kaip jam atrodė, jis galėtų būti laimingas – ir še tau. Kiek buvo tų merginų... Kad tik būtų panorėjęs... Bet kodėl būtent ši taip krito jam į širdį? O gal spjaut į viską, atiduot tuos pinigus Balaišiui, paskelbt, kad pinigai atsirado. Visi nutils, o mergaitę pasiimt į savo globą. Taip jam patiko Genutė, kad iki šiol jos pamiršti negali.

Tačiau bijojo ir apsijuokti: „O ką, aš jau nebe jaunuolis, dar desėtkas metų ir aš jau seniokas, o ji pačiam gražume. Susiras kokį jaunesnį, išpūstys namus, paliks pliką, nuogą, apleistą... Kam pasiskųsi? Visi tik pasijuoks, kad tokią jauną vedžiau. Yra apie ką pagalvot“. Nepabūgo kūmas Balys, kad biedna, pabūgo, kad jauna, nesąžininga.

Kol Balys galvojo ir abejojo, Genutė išėjo tarnauti. Toli, visai į kitą parapiją. Kaip motina sakė, taip ir buvo. Vietiniai ar artimesni ūkininkai jos nesamdė. Tik kada ne kada, jau po Trijų Karalių, atsirado žmogus iš toliau. Pirmą kartą sutiktas, nežinomas, nėra nei ko pasiklausti, nei sužinoti, kas toks. Taip ir atidavė mergaitę Dievo valiai. Kaip bus – taip. Neatsirado niekas iki šiol, gali ir visai neatsirasti. Kaip tada reikėtų gyventi?

Išvažiavo Genutė pas nepažįstamus žmones visiems metams, pasiėmusi savo mažą kraitelį ir kūmo dovanotus brangius karolius. Patiko jai tas kūmas: toks linksmas, malonus, pirmas sutiktas vyras, skyręs jai tiek daug dėmesio. Ką gi dabar padarysi? Jei būtų tekę tarnauti kur arčiau, gal ir būtų dar kartą susitikę. Kad ir miestelyje po pamaldų, kai visi vaikštinėja gatve prieš išvažinėdami po namus... Bet dabar nėra ko tikėtis. Ji net ir nežinojo, kad Balys jai piršosi. Atvykęs jo siųstas piršlys pas Balaišius tada pateko į tokį sūkurį, kad nieko nė neprasižiojo apie piršlybas. Nusprendė geriau apie viską papasakoti jaunikiui.

Sodyba, į kurią Genutė su žmogum atvažiavo po vakarienės, padarė neblogą įspūdį: trobesiai nauji, gyvenamasis namas ir klėtis skarda dengti, o ūkiniai pastai – „gontais“. Kiemas didelis, net šuns būda pridengta tokios pačios skardos gabalu. Kai ėjo į pirkią, šuo aplojo Genutę, bet šeimininko maloniai pašnekintas ir pavadintas Pupsiu, vizgindamas uodegą nutilo.

Įėjo vidun. Už stalo sėdėjo du jauni vyrai ir kokių trylikos metų berniukas. Aukšta, stambi moteris, matyt, šeimininkė, pasitraukė nuo plytos, priėjo prie vyro ir padėjo jam nusivilkti sermėgą.

– Pačiu laiku, kaip tik vakarienės valgyti, – garsiai, valdingu balsu prašneko ji. – Seniai turiu paruošus, gal jau ir praaušo. Vis laukiu, kada pasirodysit. Nusivilk ir tu, mergaite, tuojau sėsk už stalo. Pavalgysit, sušilsit.

Kai sėdo už stalo abu jaunuoliai, nužvelgę Genutę, nusprendė – graži. Net ir tam trylikos metų vaikiui patiko. Šeimininkė pamanė – per smulki, o gaspadorius, stebėdamas ją valgančią, liko patenkintas. Greitai valgo – greitai dirbs. Nebus kokia apsnūdėlė.

Piemuo ir jaunesnis vaikinas, pasirodo, savi vaikai, o vyresnis – samdytas bernas. Pernai samdyta mergina išėjo, o jis liko antriems metams.

Po vakarienės šeimininkė parodė Genutei lovą, kurioje miegos, ir visi, kur kas sau išsiskirstė poilsio.

Ryte šeimininkė kėlėsi anksti, o Genutės nereikėjo nė žadinti. Ji girdėjo, kaip pakilusi šeimininkė brazdėjo už mūrelio ir, kai ji atėjo pas mergaitę, ši jau buvo atsikėlusi. Moteriškė davė jai vilnones kojines, medpadžius ir nutrintom pažastim kailinaičius. Skarytę irgi gavo šiltą. Šeimininkė parodė, kiek dėt bulvių, miltų į jovalą ir abi, nešinos pilnais kibirais ir melžtuvėmis, pasišviesdamos „liktarna“, išėjo į tvartus. Kol gaspadinė košė pieną, Genutė, uždegusi porą balanų, pakūrė iš vakaro sausų malkų prikrautą krosnį. Darbai žinomi – kaip ir pas kiekvieną ūkiniką. Reikia tik įsidėmėt, kur kas padėta, ką iš kur paimti, ką iš kur atnešti. Kol kas viskas nauja, bet ilgainiui bus viskas žinoma ir įprasta. Praeis savaitė, kita ir ji įsilies į šios šeimos gyvenimą, taps savu žmogumi, žengs su visais koja kojon, stengsis neatsilikt, padaryt viską gerai, kaip iš jos bus reikalaujama. Kad Dievas duotų ištvert tuos metelius nesusirgus, kad neatsitiktų kokia nelaimė, dėl kurios susitrukdytų jos darbas. Kitaip, atėjus Kalėdoms, gali nebegauti nė savo suderėtos algelės.

Šeimyna irgi kėlėsi anksti, tik piemenukas vis dar vartėsi ant šilto „pečiaus“ ir neskubėjo keltis. Pusryčiams šeimininkė iškepė blynų su grietine, pripylė puodynę šviežio pieno ir visi prisikirtę išsiskirstė darbams. Pietums irgi buvo sotūs barščiai su mėsa, o vakarienei užspirginta bulvių košė su rūgpieniu. Visai neblogai, jei taip bus visą laiką. Genutė džiaugiasi, kartu ir stebisi. Žmonės malonūs, valgymas geras. Kodėl reikėjo važiuot net į kitą parapiją ieškot samdinės merginos? Kodėl čia, vietoj, negalėjo gauti?

Kai atėjo vasara, prasidėjo laukų darbai – viskas ir paaiškėjo.

Dirbant laukuose mergaitei dažnai tekdavo būti šalia Zigmo, šeimininkų sūnelio. Jis pradėjo įžūliai meilintis Genutei. Iš pradžių po truputį, atsargiai, nepastebimai, o vėliau ėmė tiesiog persekioti. Ieškojo būdų, kaip pasilikti vieniems, kad niekas nematytų. Genutė jautė kažką negero ir, kaip įmanydama, jo vengė. Bet kartą Zigmas užklupo Genutę vieną daržinėje ir, pristūmęs ją prie sienos, ėmė begėdiškai bučiuoti ir glamžyti. Mergina ėmė šaukti, bet jis nieko nepaisydamas viena ranka užspaudė jai burną, o antra pro kaklo iškirptę siekė paimt už nuogų krūtų. Šį kartą Genutei pavyko ištrūkt ir nuo to karto ji bijojo Zigmo kaip ugnies.

Pirma mintis buvo ta, kad reikia susirinkt savo daiktelius ir kaip galima greičiau sprukti iš tų namų, bet geriau pagalvojus buvo gaila prarasti uždirbtus pinigėlius. Vis dėlto jau ištarnauta arti pusės metų, o jei tektų išeit, pražūtų suderėta alga. Tokia jau buvo įsigaliojusi nerašyta taisyklė ir nieko čia nepadarysi.

– O gal pasiskųsti šeimininkei? – svarstė Genutė. – Bet klausimas, kaip ji į tai pažvelgs? Gal supras ją, o gal apšauks, palaikys ją melage ir šmeižike ir pati ją išvarys? Tada vėl žūtų alga. O gal paprašyti Antano pagalbos? Jis, nors ir samdinys, tačiau vaikinas vyresnis, jau antrus metus čia tarnauja, gal jis kokiu nors būdu apgintų nuo to įžūlaus ištvirkėlio Zigmo? Tai štai dėl ko čia pat, vietoje, jie negali pasisamdyti merginų. Turbūt jau visos žino, koks tas jų sūnelis.

Neturėdama kitos išeities ji ir pasiskundė Antanui.

– Gerai, būk rami, – sutiko jis irgi pasipiktinęs. – Aš taip padarysiu, kad jis ir pirštu paliest tavęs bijos.

Neilgai trukus, nutaikęs progą, kai lauke buvo vieni du, Antanas Zigmą griebė už krūtinės, gerai papurtęs pastūmė nuo savęs ir paleido. Tas aukštielnikas nuvirto į ražieną.

– Genutė skundėsi, kad tu prie jos lendi. Tai taip ir žinok, dar kartą išgirsiu, perskelsiu aš tau galvą kirvapenčiu. Žinosi, kaip lįsti į mūsų gyvenimą. Mes su Genute mylime vienas kitą ir, kai baigsim tarnaut, aš ją vesiu. Taigi tu laikykis kuo toliau nuo jos. Supratai? Nesiliausi – užmušiu, kaip mane gyvą matai. Dėl jos aš viską padarysiu. Užsirašyk ant kaktos, kad neužmirštum.

Po kiek laiko Antanas paklausė Genutės:

– Na kaip? Ar nusiramino?

– Tikrai, net į tą pusę nebežiūri. Ačiū tau. Ką tu jam padarei?

– Čia jau mano reikalas, – nusijuokė Antanas. – O tau, mergele, nepatarčiau čia likt kitiems metams, kad ir kaip jie norėtų. Aš daugiau čia nebetarnausiu, paskutiniai šitie metai. Kai manęs nebus, kas tada tave apgins? Jis nesiliaus, o tu neišsisaugosi. Užguls kur pritykojęs ir pati liksi kalta. Ir pernykštė mergaitė ne pirmutinė, kuri verkdama paliko tuos namus.

– Aš ir pati žinau. Niekas čia manęs nesulaikytų, kad tik tuos metelius ištempčiau.

– O tėvai, kur jie. Ar nemato? – piktinosi Antanas. – Tai bjaurybės. Pasamdo mergelę už grašius ne tik darbams dirbti, bet ir sūneliui pasismaginti. Ot rupūžės...

Kol Genutė tarnavo svetimame krašte, čia savame kaime dėjosi įdomūs dalykai. Prieš pačias Velykas, kai visi ėjo velykinės išpažinties, atvažiavo dviračiu pas Balaišius pernai tarnavęs bernas Petras. Pasisveikinęs ir atsisėdęs ant suolo netoli durų jis be jokių įžangų kreipėsi į Balaišį:

– Dėde, aš atvežiau pinigus.

– Kokius dar pinigus? – labai nustebo Balaišis.

– Tuos, kuriuos pernai paėmiau.

Čia Balaišiui ir cinktelėjo: „Tai štai, kur tie šitiek triukšmo sukėlę pinigai! Vietoj to, kad jie visi puolė Genutę, reikėjo tik surast berną, gerai jį prispausti ir būtų iš karto viskas paaiškėję. Dabar man aišku, kodėl dar prieš krikštynas Petras pasiprašė paleidžiamas, atseit susirgo motina. Paprašė atsiskaityti, ir, gavęs pinigus, išėjo. Mat gyvatė, stengėsi kaip greičiau dingti, kol dar niekas nepasigedo pinigų.“

– Tai, vadinasi, tu juos paėmei, vyreli? Nepraeis tau viskas geruoju, negalvok. Tu man dar pašokinėsi.

– Betgi aš juos atvežiau ir noriu atiduot. Ko, dėde, pyksti?

– Nieko sau. Per tave nekaltą žmogų vagimi apšaukiau. Ar tu supranti, ką padarei? Bet kur tau suprasti?

– Aš tik pinigus paėmiau, daugiau nieko nepadariau, o dabar atvežiau ir atiduosiu visus iki cento.

– Kodėl iki šiol tylėjai, žalty?

– Ale, dėde, ir vėl. Dabar, kai ėjau išpažinties, tai kunigas ir liepė atiduot. Jei ne – tai neduos išrišimo. Dar sakė, kad visai parapijai paskelbs bažnyčioje per pamokslą.

– Bijai, kad žmonės nesužinotų, o vagi. Ar iki šiol nežinojai, kad vogti nuodėmė?

– Tai kad anksčiau, kai paimdavau mažiau, vis gaudavau išrišimą. Tik dabar kunigėlis labai supyko ir išrišimo nedavė.

– Sakyk gi tu man, kaip tu prie tų pinigų prisikasei? Juk buvo gerai paslėpti. Iš kur sužinojai? – ne tiek pyko, kiek stebėjosi Balaišis. – Ar nugirdai šnekant, ar pamatei, kur padėti?

– Eidamas pro stancijos langus pamačiau, kaip šeimininkė į komodos stalčių įdėjo dėželę nuo saldainių. Pagalvojau, gal ten saldainiai? Vis norėjau pamatyt, kas ten galėtų būt, bet stancijos durys užrakintos. Kartą, kai namie nieko nebuvo, visi bažnyčioje, o šeimininkė miegojo kamaraitėje, žiūriu – nerakinta. Sakau, dabar tai pasižiūrėsiu. Atidariau stalčių – ten nieko nėra. Gerai mačiau, kaip šeimininkė dėjo ten dėžutę, o jos nėra. Paskui pamačiau po stalčiumi ant grindų pribirusių žemių. Pajudinau grindų lentą, atkėliau ją, o ten žemėm užpilta ta pati skrynutė, kurią mačiau per langą. Atidariau – o ten ne saldainiai, bet pinigai. Nesusilaikiau ir paėmiau.

Balaišis už galvos nusitvėrė, bet pamąstęs nusiramino: „Juk durnius. Gal net ir gudrus durnius. Kai čia gyveno, net ir nepastebėjau, kad priekvaila, bet kai pinigus pamatė – nedurnas, nesusilaikė. Ką su tokiu kvaiša darysi?”

– Tai, sakai, nesusilaikei? – vis dar nuduodamas piktą paklausė Balaišis. – Na, tai duok šen, jei jau atnešei. Ir pasiskubink.

– Va, dėde, – padėjęs ant stalo į nosinę surištus banknotus su palengvėjimu ištarė bernas. – Visi iki cento. Iš jų išleidau tik tiek, kad nusipirkau dviratį. Aš per vasarą galėsiu atidirbti.

– Dar naujiena! Ir kaip tu drįsai už svetimus pinigus? – vėl ėmė pykti Balaišis. – O daugiau ar neišleidai kam?

– Ir dar kelnes galifė, ir batus juodo chromo.

– O dar kam išleidai? Ar čia jau viskas? – vėl susirūpino Balaišis.

– Norėjau laikrodį, bet pabijojau…

Balaišis, mažumą pasklaidęs pinigus, suskaitė iki tūkstančio. Daugiau nebeskaičiavo ir su visa nosine įsibruko į kišenę.

– Štai ką aš tau pasakysiu, – užriko jis ant berno. – Nereikia man jokių atidirbimų, tik dink greičiau man iš akių su visu dviračiu, kad tavęs daugiau nebematyčiau. Tokį ir į namus įsileisti baisu – vagis ir durnas.

– Dėde, atiduok nosinę. Visai nauja. Nusipirkau jas kelias kartu su marškiniais, vis iš tų pačių pinigų.

Kai išvažiavo bernas, Balaišis krito ant suolo ir, susiėmęs už pilvo, kvatojo iki ašarų. Tokį jį ir pamatė žmona su berniuku ant rankų, atėjusi iš kamaraitės į pirkią.

– Iš proto išsikraustė, – buvo pirma jos mintis ir ji su pasibaisėjimu atsargiai prisiartino. Vyras, nusibraukęs nuo akių juoko ašaras, iš kišenės ištraukė gniužulą pinigų.

– Džiaukis, štai tavo pinigai, – susitvardęs padėjo pinigus ant stalo. – Pasitaikė durnas vagis, tavo laimei. Nors ne taip jau ir durnas. Dviratį, nė lašo prakaito neišliejęs, užsidirbo. Ir dar nosines… – vėl pratrūko juoktis.

Kai Balaišis viską papasakojo žmonai, ji apgailestaudama pasakė:

– Vagis durnas, o tu dar durnesnis. Kam atidavei dviratį? Reikėjo sau pasilikti. Juk už mūsų pinigus pirktas.

– Tegu bus kaip radybos. Vis tiek tų pinigų jau nebebuvo, o dabar taip, kaip rasta. Ar tau taip neatrodo? Bet ir gobši gi tu, – su pasibaisėjimu jis pažvelgė į žmoną. – Per savo žioplumą buvai praradusi, o gaili to dviračio, kai dabar tiek pinigo susigrąžinai. Neveltui sakoma, kad ir kiek duotum bobai – jai vis negana

Kitais metais Genutė nuėjo tarnaut toli nuo namų, tačiau į gerą vietą. Nusamdė ją našlė, plačiai garsėjanti net už savo parapijos ribų kaip puiki šeimininkė. Nė vienas balius neapseidavo be jos šeimininkavimo. Gyveno viena. Jos šešių hektarų sklypą dirbo iš pusės kaimynystėje gyvenantis ūkininkas. Lauko darbų jai dirbti nereikėjo. Visus darbus nudirbdavo ir derlių nuo laukų suveždavo tiesiog į namus pats pusininkas. Gaspadinei reikėjo žmogaus, kuris prižiūrėtų namus ir gyvulius, kai ji išvažiuoja šeimininkauti. Laikė ji tik karvę, porą paršų, be to, ir vištų.

Sodyba graži, ant kalniuko, o pakalnėje didelis daržas. Kiemo beveik nėra. Plačiai užima vietos du didžiuliai šiltnamiai, kuriuose ji augina pomidorų „rasodą“ parduoti ir sau auginti.

Pati šeimininkė kokių penkiasdešimties metų, aukšta, tiesi, truputį žilstelėjusi moteris. Jau dešimt metų, kai ji našlauja. Turi suaugusią dukrą, kuri senokai ištekėjusi ir gyvena toli nuo namų, net kitoje apskrityje. Moteriškė kaip tik dabar šeimininkavo vestuvių baliuje ir išvažiuodama namo nutarė tuose kraštuose pasiieškoti samdinės. Mergaitė, kuri iki šiol buvo pas ją, išėjo tarnaut į miestą pas ponus.

Su Genute sulygo gerą algą. Mergaitei tiesiog pasisekė. Darbai, kurie jos laukė, buvo niekai, palyginus, kokius ji dirbo. Pamelžti karvę, pašert porą paršų – ar tai darbas? Kai šeimininkė išvažiuos, dar reikės prižiūrėti šiltnamius – uždengt, jei labai lytų, atidengt, jei saulė, palaistyt, jei reikia. Argi čia sunku? Ir tai tik pavasarį, kada šilta ir gražu. Dabar dar nei jokių šiltnamių, nei daržų. Dabar tik kalbama apie tai, ką reiks daryti ateityje. Genutė viską dedasi į galvą.

Kai tik jos su šeimininke atvažiavo, iš vienkiemio atėjo mergaitė pranešti, kad šeimininkės jau ieškojo žmonės. Mergaitė galėjo būti Genutės metų, apsisiautusi šilta skara, trumpais kailinaičiais apsivilkusi. Apsimovusi šiltomis vilnonėmis kojinėmis ir į medpadžius įsispyrusi. Ji maloniai nusišypsojo viešniai. Tokia ir buvo jų pirmoji pažintis.

– Čia atsivežiau Genutę, bus tau draugė, – pristatė šeimininkė Genutę mergaitei. – O čia Liusė, mano kaimynė. Ji padeda man šeimininkauti.

– Ieškojo žmogus iš Padembės. Vestuvės, – paaiškino mergaitė, – sako šimtui žmonių. Kitą sekmadienį.

– Jei tiek žmonių, važiuosime abidvi, – pasakė šeimininkė. – Ar galėsi, Liuse?

– Aišku, kad galėsiu, – sutiko mergaitė. – Pasakiau tam žmogui, kad neužilgo grįšit. Susitart atvažiuos rytoj.

Kai šeimininkė išvažiavo, Genutė savarankiškai ėmėsi darbų. Karvutė iš karto jos neprisileido: spardė milžtuvę ir, sumezgusi uodegą, porą kartų užtvojo mergaitei per galvą. Tačiau Genutė nenusiminė. Radusi priemenėje šeimininkės kasdienius drabužius, apsivilko jais, užsirišo jos skarą – ir to užteko. Grįžusią mergaitę karvė gerai apuostė, nusiramino ir Genutė ją pamelžė be vargo. Darbai padaryti, galima ir užvalgyti. Atidarė spintelę – o, Viešpatie! Čia tai bent gyvenimas! Kiaušiniai, miltai, sviestas, grietinė, lašiniai – viskas palikta ant Genutės rankų. Ką nori imk, valgyk, gamink, kas patinka. Ir dar visas kibiras pieno. Ji greitai suvalgė juodos duonos su pora stiklinių pieno. Pilti daugiau pieno Genutė nedrįso, nes, kiek tik teko tarnauti pas ūkininkus, daugiau dviejų stiklinių niekur neduoda. Dalį pamelžto pieno nupylusi į puodynę, paliko namuose, o likusį, supylusi į bidonėlį, išnešė į pieninę.

Pieninėje visada pilna žmonių ir visi vyrai. Genutei pasidarė nejauku, kad į ją spokso tiek akių. Visiems įdomu: naujas žmogus ir dar graži mergaitė. Sulaukusi savo eilės ji pridavė pieną ir spruko nepakeldama akių. Kiek paėjusią Genutę pasivijo simpatiškas vyrukas. Visi jau žinojo, kad tai našlės tarnaitė, todėl vaikinas drąsiai ją užkalbino.

– Sėsk, parvešiu namo. Vis tiek pakeliui, – sustabdė jis arklį. Genutė pakėlė akis ir, prisiminusi Zigmą, išsigandusi pasitraukė jam iš kelio.

– Kiek čia tėra. Pareisiu. Ačiū, – dar mandagiai padėkojo.

– Kad nenori – kaip sau nori, – ir jis, timptelėjęs vadeles, nuvažiavo.

Kitą rytą bernaitis ir vėl Genutę prisivijo.

– Klausyk, mergužėle, kam gi tau eiti, jei gali parvažiuoti, – vėl jis sustabdė arklį. – Tegul ir netoli, bet slidu. Sniegas kimba prie tų medpadžių, sėsk parvažiuosim.

Genutei belipant į roges, nuo kojos nukrito apavas.

– Neskubėk taip labai, palauksiu, – perspėjo, – medžiokus išmėtysi.

Kai mergaitė su bidonėliu jau sėdėjo rogėse, jis pasakė:

– Klausyk, padarom taip: aš kiekvieną rytą važiuoju pro šalį. Tu pasiruošk ir lauk manęs prie vartelių, o aš tave nuvešiu į pieninę. Taip bus geriau, nereikės nei pieno tempti. Aš vežu pieno daug, į eilę stosiu pirmas, o tu paskui mane. Kol aš susidėsiu tuščius bidonus į roges, tu greitai priduosi pieną ir kartu parvažiuosim atgal. Kai vasara, tai nieko nesakau, bet žiemą, žinau, sunku vaikščioti, o dar su tokiu apavu... Aš ir aną mergelę taip vežiojau.

Kitą rytą taip ir padarė. Laukti prie vartelių ilgai nereikėjo. Bernaitis atvažiavo, paėmė Genutę ir – abu jau pieninėj. Vyrai juos pamatę juokėsi.

– Ar jau prisipratinai? – krizeno jie, – ir gerai darai, nėr ko snaust.

Grįžtant atgal, vaikinas kalbino mergaitę:

– Tavo vardas, atrodo, Genutė. Man Liusė sakė. O aš tai Jonas. Nelabai man patinka – Jonas. Dabar tiek visokių mandrų vardų, galėjo gražiau pakrikštyti.

Pasirodo, jis iš gretimo vienkiemio šeimininkės pusininkės sūnus, Genutės naujos pažįstamos Liusės brolis.

– O koks būtų buvęs gražus? –pasidomėjo Genutė.

– Na koks nors Algirdas arba Kęstutis. Dabar tokie vardai labai madingi.

– Na jau ne. Jonas gražesnis. Algirdas – dar dar, bet jau Kęstutis...

– Tikrai taip manai?

– Kuo tikriausiai. O kaip tau mano vardas?

– Gražus ir toks negirdėtas. Pas mus tokių vardų dar nebuvo.

– Ir aš savo vardu patenkinta. Nenorėčiau būti kokia Barbora ar Agota. Genovaitė – man pačiai patinka.

– Na, matai, jau ir atvažiavom. Argi blogai? Rytoj vėl taip pat lauk prie vartelių. Atvažiuosiu.

Jis sustabdė arklį, palaukė, kol Genutė išlips ir nuvažiavo.

Šeimininkės nebuvo beveik visą savaitę. Grįžo ratuota, su lauktuvėmis. Genutė buvo gražiai sutvarkiusi trobą, viską iššveitusi ir išplovusi. Moteris buvo patenkinta ir pradėjo dėti ant stalo dešras, saldumynus, kviesdama Genutę vaišintis.

– Šiandien Jonas važiuos parsivežti kriaučiaus iš miestelio, – pasakė Liusė pasisveikinusi, o Genutei prie ausies pašnibždėjo, – koks gražus bernas, pati pamatysi. Dabar iki pavasario bus pas mus smagu. Dar šiandien susirinks jaunimo. Genute, ir tu ateik vakare. Pasilinksminsim. Teta, ar nepaskolintumėt didesnės blėkutės, mama šiandien keps didelį pyragą, – garsiai paprašė Liusė pagaliau to, ko ir buvo atėjusi.

Kai Liusė išėjo, Genutė turi apie ką galvoti: kuo apsiauti, kuo pasipuošti. Šiltų batų ji nė neturi, bet bus gerai ir tie rudeniniai bateliai. Čia visai netoli, sniegas sumintas, ji netruks nubėgti, o apsirengs languotą suknelę, tą, kurią atsiėmusi algą Kalėdoms pasisiūdino.

Truputį anksčiau apsiruošusi Genutė sušukavo savo trumpai kirptus plaukus, susegė juos blizgančiomis „špilkutėmis“, vilnoniu skudurėliu pasivalė batelius, kad labiau blizgėtų ir – ji jau pasiruošusi. Pačiu laiku pasirodė Liusė ir jos, susiėmusios už rankų, išėjo.

Svečio garbei buvo iškūrentas antras namo galas. Beje, jis čia ir gyvens visą tą laiką, kol padarys visus darbus. Kambarys didelis, erdvus, su šiek tiek baldų. Prie vieno lango buvo pristumta siuvimo mašina, prie kito – kaimiškas minkštasuolis su aukštu mediniu išpjaustinėtu atlošu. Kampe etažerėje buvo padėtos kelios knygos, prie vienos sienos stovėjo komoda, prie priešingos – dviejų durų spinta. Pasieniais buvo sustatyti suolai, o viduryje kambario buvo pakerėplintas didelis stalas su keletu aplink jį sustatytų kėdučių.

Užstalėje jau sėdėjo keli vaikinai ir skaitinėjo ant stalo paskleistus spausdintom raidėm prirašytus lapelius. Tai kriaučius atsivežė tuos lapelius su dėžute, ant kurios buvo parašyta „flirtai“, o dabar mokė, kaip reikia jais naudotis žaidimo metu. Prie stalo buvo ir pora mergaičių, kurios atidžiai klausėsi siuvėjo aiškinimų apie šį, žadantį būti įdomų, žaidimą. Jos pirmos perprato jo esmę ir jau siuntinėjo viena kitai lapelius, garsiai ištardamos tos gėlės pavadinimą, kuris atitinka norimą atsakymą. Jeigu nenori, gali ir neatsakyti.

Pilna dėžutė, koks šimtas lapelių su įvairiais maloniais, piktais, juokingais klausimais bei atsakymais, pasiūlymais, prisipažinimais meilėje, palyginimais, grasinimais... Žaidimas įtraukia visus žaidėjus, koks būtų jų skaičius, leisdamas išsisakyti, kad ir pačiam nedrąsiausiam, dalyviui. Naujas, dar niekur negirdėtas žaidimas labai visiems patiko ir buvo greitai įsisavintas.

Kai įėjo Liusė su Genute, visi trumpam pamiršo žaidimą ir sužiuro į duris. Visiems iškilo tas pats klausimas: kas ta mergaitė, iš kur ji, kaip čia atsirado, ar bus visada, ar tik šiandien?

Genutė su visais pasisveikino, ant vinies prie durų pasikabino savo kailinukus ir priėjo prie stalo, kur Liusė jai pastatė kėdutę.

Visi nutilo, net ir Jonas sumišo. Išsinėrusi iš tų storų lopytų kailinių ir apsirengusi išeiginiais drabužėliais, atrodė tokia gražutė, visai kitokia, kad jis suabejojo, ar tikrai čia ta pati jam pažįstama mergelė, kurią jis iš pasigailėjimo kas rytą vežiojo į pieninę ir atgal. O kokios gražios kojos, apautos bateliais... Tuose medžiokuose nei nesimatė. Nei iš šio, nei iš to Jonui pasidarė linksma ant širdies. Jis kaip namų šeimininkas jautė pareigą Genutę kaip nors prakalbinti, bet, kol jis sumąstė, kaip tai padaryti, svečias siuvėjas pasirodė greitesnis.

– Labai gerai, kad dar vienos panelės sulaukėm. Čia taip mažai mes jų turim, kad nebūtų nė su kuo pašokti, jeigu pasirodytų muzikantas, – pasakė jis linksmai. O dabar, kai visi susipažinote, kviečiu prie žaidimo, – ir, trumpai pasirausęs tarp lapelių ant stalo ir vieną išsirinkęs, padavė Genutei.

– Jurginai, – pasakė paduodamas ir nusišypsojo.

Genutė dar nežino, ką turi daryti, bet pamokyta greta sėdinčios mergaitės susirado gėlės pavadinimą, paskui sakinį ties juo ir perskaitė: „jurginai“– tai reiškia „norėčiau arčiau susipažinti“.

– Dabar ieškok, gal rasi kokį tinkamą atsakymą, – toliau mokė mergaitė. Genutė su kėdute pasislinko arčiau stalo ir, paėmusi į saują keletą lapelių, perbėgo akimis visus sakinius po gėlėmis. Tačiau nieko tinkamo nerado. Tuos padėjusi, pasiėmė kitus. Pasklaidžiusi lapelius, pagaliau ji rado trumpą sakinuką, kuris, kaip jai pasirodė, buvo visai tinkamas:

– Tulpė („aš taip pat“), – pasiuntė siuvėjui ir nusišypsojo.

Siuvėjas iš tikrųjų buvo gražus vaikinas. Liusė nemelavo, tačiau Jonas šiandien atrodė ypatingai. Balti marškiniai ir mėlynas laisvas megztinis labai derėjo prie jo juodų plaukų ir visą vakarą jis buvo linksmas ir guvus. Jonas Genutei priminė kūmą, apie kurį ji dažnai pagalvodavo. Kai ateis vasara, ji būtinai užsikabins ant kaklo jo dovanotus karolius. Per žiemą ji nebuvo nei bažnyčioje, nei miestelyje, nes neturėjo net kuom šiltai apsirengti, nei apsiauti. Bet jau kitą žiemą...

Žaidė „flirtais“ tol, kol atėjo muzikantas. Tada tai jau prasidėjo tikros linksmybės. Liusė šoko daugiausia su svečiu, o Genutei teko su visais pašokti. Taip pat su Jonu. Nuo anų metų krikštynų, kai šoko su kūmu, taip daugiau ir neteko. Jonui patinka, kad Genutė gražiai trepsi savo mažom kojelėm, apautom bateliais, negu tais nuklypusiais dideliais medžiokais. Gerai, kad ji čia pat gyvena, kad jie galės matytis ir ryt, ir poryt, o galės ir vakare ją aplankyti. Be to, kol siuvėjas čia, ir pati Genutė užeis ne kartą.

Linksmai ir greitai prabėgo tie keli žiemos mėnesiai, kol siuvėjas buvo vienkiemyje. Paprastais vakarais – „flirtas“, sekmadieniais – šokiai. Kas gali pasakyti, kad kaime nuobodu? Tik jau ne Genutė. Kai išvažiavo siuvėjas, Jonas kas vakarą ėmė lankyti Genutę. Juk malonu, kai sugirgžda priemenės durys ir tarpduryje – Jonas, sulig kiekviena diena gražesnis, meilesnis ir artimesnis.

Jau kelios dienos, kai šeimininkė išvažiavusi ir jie vakarais vieni. Jonas ją glamonėja, bučiuoja, glosto jos rankas, glaudžia sau prie krūtinės, kalbėdamas daug meilių žodžių. Tada Genutė užmiršta visas patirtas skriaudas, pamiršta apie tai, kaip ją apvagino Balaišiai, kaip pažemino Zigmas. Užmiršta apie tai, kad ji vargšių vargšė, nieko gero gyvenime nemačiusi, nieko gero nepatyrusi, tik purvinus juodus darbus dirbusi. Genutei dar niekada nebuvo taip gera – Jonas ją myli, šeimininkė taip pat. Parvažiuodama visada parveža lauktuvių ir vis giria mergaitę už jos darbštumą. Per žiemą, kai darbų mažiau, Genutė atsigavo, pagražėjo. Ne veltui ir Jonui ji taip patinka. Pasirodo, ne visi ūkininkų sūneliai begėdžiai. Jonas taip gražiai ją myli, kad Genutei visai nebaugu. Niekada dar ji nebuvo tokia laiminga.

Pavasarį, kai jau buvo apsėti visi daržai, padaryti darbai, pas Genutės šeimininkę atėjo Jono motina iš vienkiemio. Jos abi su šeimininke užsidariusios kambaryje apie kažką tyliai šnekėjo.

– Klausyk, ką pasakysiu, – sako Jono mama, – pas mus namuose tokie dalykai, kad nepatikėsi. Jonas nori vest tavo Genutę. Nežinau, kuo ji taip sužavėjo vaikį. Pati juk žinai, kiek jam buvo merginų ir su geromis pasogomis. Kalbėjom namie, kad grįžęs iš kariuomenės sėkmingai ves, gaus merginą su pasoga, o dabar įsižiūrėjo tą mergelę...

– Eik, eik, – nustebo šeimininkė, – o ką tėvas sako?

– Tėvas tiesiai šviesiai pasakė: „Esi vyras jau po kariuomenės, nebe piemuo. Ne su ta, tai su kita ne man, o tau teks gyventi. Jei jau tau apsuko galvą ta piemenė, tai žinokis. Galėtum gaut ir geresnę, bet jeigu jau taip nori... Turtų kažkokių neprigyvensime, o duonos visiems užteks“.

– Tai panašu, kad tėvas nelabai ir priešinasi?

– Tas ir yra. Nei pritaria, nei priešinasi. O kas tada man belieka daryti? – prisipažino kaimynė. – Tai štai ir atėjau pas tave pasiklaust. Taigi tu ją atsivežei, gal ir žinai daugiau apie ją. Buvai jų namuose, matei, kaip gyvena, kas tėvai. Gal pas kaimynus prieš samdydama apsiklausinėjai?

– Klaust nieko neklausiau. Žmogus prirodė, juo ir patikėjau. Bet namuose ne kaip atrodo. Namas, kuriame gyvena, daugiau panašus į šuns būdą nei į namą. Pulkas vaikų. Biedni – ir viskas. Jei būtų bagoti, neleistų vaikų pas ūkininkus tarnauti.

– Biednas biednam nelygu, – atsiduso kaimynė. – Tai kad išsirinko Jonas... O sakiau, parves marčią iš bagotų, slaunų namų. Gražu būtų su tokiais susigiminiavus ir sueiti.

– Šiaip mergaitė labai gera. Kai manęs nėra, visus namus gražiai apkuopia, visur tvarką padaro. Tokios dar neturėjau, – gyrė Genutę šeimininkė. – Viską padaro, viską suspėja, klusni, darbšti. Net gaila bus jums atiduoti.

– Tai dar ne taip greitai, gal tik ant rudens. Tegul dar padraugauja. Kriaučius mūsų Liusei peršasi. Siūlo per Mykolines. Jam dar reikia keliose vietose siūti. Baigtų darbus, daugiau niekam neprižadėtų ir, laisvas būdamas, galėtų kelti vestuves. Jeigu taip sutars, tai abejas vestuves vienu metu būtų galima iškelti.

– Seniai tas kriaučiukas apie jūsų Liusę sukasi. Į gerą gyvenimą išeis mergaitė. Šitoks gražus namas miestelyje, vienas vaikas pas tėvus, gerai išmano savo amatą. O Liusė, kad norės, galės užsiimti šeimininkavimu. Talkininkaudama man ji visko iš manęs išmoko ir puikiai sugebės dirbti pati. Laikas jau mane pavaduot. Aš jau senstu, man jau darosi sunku išstovėt tiek dienų ant kojų. Ne visur ir spėju, – guodėsi kaimynei šeimininkė. – O kai dėl Genutės, tai juk tavo pačios pusseserė yra nutekėjusi į tuos kraštus. Jos ir pasiklausk. Seniai ten gyvena, daug ką pažįsta. Kiekvienais gi metais per Bonifacą pas jus atvažiuoja.

– Gerai sakai, – nudžiugo kaimynė, – kai tik susitiksiu, tai ir pasiklausiu, o dabar jau eisiu. Ir taip ilgai užsibuvau. Metas pietus virti.

Eidama pro duris ji dar ilgokai pasižiūrėjo į Genutę. Ši prie krosnies, apsistačiusi kibirais, maišė ėdalą kiaulėms.

Liepos pradžioje parapijoje buvo Bonifaco atlaidai. Vienkiemyje kiekvienais metais tą dieną ruošiamas pakermošys. Į atlaidus suvažiuoja artimesni ir tolimesni giminės. Po pamaldų susitinka, pasimato seniai besimatę, pasišneka, pasibėdoja, na, ir pasidžiaugia, jeigu turi kuo. Vieni iš kitų sužino apie šeimynines ir kitas naujienas, pasidalija patirtimi. Pasibaigus pamaldoms, grįžę iš bažnyčios, visi susėda už stalo, pietauja. Jaunimas į kiemą šokt išbėga, o vyresnieji toliau už stalo sėdėdami bendrauja. Vyrai, alų gurkšnodami, šnekasi, o moterys tarpusavyje šnibždasi. Pasiguodžia, pasipasakoja visas bėdas, paverkia, pasijuokia.

Yra atvažiavusi ir Onutė. Jono mama taip ir laukia progos, kada galės su ja pasikalbėti. Kai tik pamatė Genutę kieme, moteriškė paėmė pusseserę už rankos ir nusivedė prie lango.

– Tu pasižiūrėk gerai į tą mergaitę, į tą, kuri su dangava bliuzele, – parodė ji į Genutę. – Ji nuo jūsų krašto. Gal tu ją pažįsti?

– Kurgi ne. Visa parapija ją žino, – atsakė Onutė pasižiūrėjusi. – Pažiūrėt būtų visai nieko mergelė, bet jau vagilė kokia, tai neklausk. Kaip ji čia atsirado? Ir dar jūsų kieme?

– Kaimynystėje tarnauja, – net nusigando moteriškė. – Tai, sakai, vagia? Viešpatie, susimilk. Iš kur žinai?

– Visa parapija žino. Tarnavo pas žmones tame pačiame kaime. Sako, kad labai daug pinigų paėmė. Žmonės geri pasitaikė, išvarė ir tiek. Nei į policiją nepranešė. Būtų gal dar gavusi ir kaliūzėje pasėdėti. Ar seniai ji jau čia?

– Nuo Kalėdų.

– Ar dar neapsivogė? Sako, kur tarnauja – ten vagia. Vietiniai ūkininkai žino ir tarnaut nesamdo.

– Nesigirdėjo, kad kas prapultų, bet iki metų galo dar toli. Reikės perspėti kaimynę, kad būtų atsargi.

Kad jos sūnus Jonas nori vesti Genutę, moteriškė nutylėjo. Vien pagalvojus apie tai, jai pasidarė baisu. „Kad kiek būtų įklimpęs vaikinas visam gyvenimui. Dabar gi, sužinojęs tokį dalyką, jis ir pats jos nebenorės, nereikės nei atkalbinėti. Kas gali būti baisiau už nesąžiningą žmogų? Kokie būtų jų vaikai, jeigu atsigimtų į motiną. Biedna tai biedna, užtai ir tėvas nelabai pyksta, bet jeigu dar ir vagilė – tai neduok, Dieve.“

Paskutinis tai buvo Genutės su Jonu toks gražus pasibuvimas per pakermošį. Rytojaus dieną jis kažkoks nebe toks. Nekalbus, liūdnas, susimąstęs, lyg supykęs. Anksčiau jie važiuodami į pieninę plepėdavo, juokaudavo, džiaugėsi, kad yra vienas šalia kito, o dabar jis nieko nešneka, vis niūkia arklį, skuba, kaip greičiau ja atsikratytų. Nutrūko pagaliau ir tie važiavimai – užtruko karvė, nebėra pieno, nereikia ir pieninės.

Genutė per dienas nemato Jono. Dar lūkuriuoja vakarais, vis pažvelgia į tą pusę. Viskas veltui.

– Kas pasidarė? – spėliojo ji. – Ką ne taip padariau, ką ne taip pasakiau? O gal tėvai uždraudė? – pagaliau susiprato. – Žinoma, nenori, kad su biedna draugautų. Na, ir tegul, – ramino save mergaitė, – nenori – ir nereikia. Nepražūsiu. Aišku, kam reikalinga tokia biedna... Visi nori turtingos, su pasoga, o kas gi ji? Vargšių vargšė. Pati galėjo pagalvot, kad iš tos draugystės nieko nebus. Nedažnai išgirsi, kad ūkininko sūnus vestų samdinę. Pabuvo, pasidžiaugė vienas kitu ir užteks. Jonas susiras kitą, o jai irgi visas gyvenimas prieš akis. Sutiks ji dar savo laimę. Tegul jam Dievas padeda. Malonus ir geras jis buvo, tačiau nėra ko galų darytis ir graužtis. Ne meilių ieškot ji čia atvažiavo – algelės užsidirbti. O norint užsidirbti, reikia dirbti. Darbų užtenka.

Po atlaidų šeimininkė ir vėl išvažiavo. Jau prasidėjo daržų nuėmimas, ir viskas ant Genutės rankų.

Reikia nurauti, nukasti, sutempti į rūsį. Ak, kad tik greičiau sulauktų Kalėdų, o tada išvažiuot iš čia ir niekada gyvenime čia negrįžt, kad ir kaip norėtų šeimininkė ją kitiems metams pasilikti. Anksčiau kiek kartų ji Genutę kalbino, bet dabar ir ji kažkodėl nutilo. Tuo geriau.

Dar mėnuo, dar kitas, jau tik pora savaičių iki Kalėdų, jau savaitė – ir Genutė išvažiuoja. Paskutinį kartą ji iškepė duoną, išplovė ir sutvarkė pirkią, susidėjo savo skurdžią mantą ir laukia, kada kas iš vienkiemio atvažiuos parvežti ją į namus.

Šeimininkė patikrino visas vietas, kur slėpė pinigus nuo Genutės ir, nustačiusi, kad visur viskas gerai, nusiramino. Tada suruošė Genutei nemažą ryšulį su lašiniais, dešrom, sviestu, sūriu, kiaušiniais ir miltais – beveik visą spintelę ištuštino. Mergaitė pabučiavo jai ranką ir apsiverkė. Tokios geros šeimininkės ji dar nebuvo sutikusi.

Genutės parsivežti atvažiavo pats tėvas. Mergaitė vis dar vylėsi, kad ją parveš Jonas. Bevažiuodami tokį ilgą kelią gal būtų išsikalbėję, gal pagaliau būtų sužinojusi, kas iš tikrųjų nutiko, kad jis nuo jos nusisuko, tačiau, kai pamatė tėvą, tai netgi apsidžiaugė. Taip net dar geriau, nors nematys Jonas, kaip vargingai jie gyvena.

Išvažiavo anksti. Kai išsuko iš kiemo, rytuose jau švietė nuo tekančios saulės nuraudęs dangus, o nuo pakelės medžių byrėjo per naktį „peržydėjęs“ šerkšnas.

Namuose buvo šiokių tokių pokyčių. Toje pelkėje, kuri nuo pat jų kaimo driekėsi beveik iki pat miestelio, buvo kasamos durpės. Ten reikėjo darbininkų, ir Genutė užsirašė darbams. Tarnaut niekur neišėjo, o nuo ankstyvo pavasario stojo prie durpių. Darbas primityvus, viskas rankomis. Dirbt nelabai sunku, bet visą dieną išstovėt vandenyje, ypač, kai pavasarį vanduo dar šaltas tebėra, labai šąla kojos. Per pietų pertrauką kol pavalgo, palaksto po pievą, užsitrenkia kiek, o paskui ir vėl į vandenį iki pat vakaro. Bet taip tik pavasarį, o vasarą per karščius net malonu po pelkę braidyti.

Dirbdama tokį nuobodų ir begalinį darbą Genutė dažnai prisimindavo širdžiai mielus susitikimus su Jonu, judviejų kalbėtus žodžius, amžinos meilės pasižadėjimus. Prisimindavo tą ankstyvą žiemos rytą, kai ji su ašaromis akyse atsisveikino su meile, kuri liko tolimame, tekančios saulės apšviestame vienkiemyje.

Mėnesio pabaigoje Genutė gavo pirmą algą. Nedideli pinigai, bet vis tiek ne tai, ką ūkininkai moka. Sekmadieniai laisvi – gali nueiti į bažnyčią, be to, darbe ir draugių susirado. Su jomis net kartą į gegužinę buvo nuėjusi. Buvo labai smagu, bet įdomiausia – ją šokdino ir į namus parlydėjo Domas.

Pas Balaišius Genutė nė karto nebuvo nuėjusi. Ir kaip ten eisi po tokių įvykių? Domo ji pasiteiravo, kaip mamos sveikata, kaip auga jos krikštasūnis Mariukas.

– Tai ko neateini pasižiūrėt? Pati pamatytum, koks užaugo.

– Pats žinai. Kaip aš galiu ten eiti?

– Ai, kada ten kas buvo ar nebuvo. Jau tiek laiko praėjo. Ateik, būsi viešnia.

– Nė negalvoju, be to, nėra nė kada. Per savaitę darbas, o paskui ir pailsėti norisi.

– Pyksti tu, aišku, ant mūsų. Aš suprantu tave.

– Pykstu, nepykstu, bet už tą neteisybę skauda širdį po šiai dienai. Per gyvenimą neužmiršiu. Bet ką dabar jau padarysi…

– O kaip išvis tau sekasi? Taip seniai mačiau. Išgražėjusi. Visai nebe tokia, kokia pas mus buvai.

– Turėjau gerą duoną per paskutinius metus. Yra sviete ir gerų žmonių, – nusijuokė Genutė.

– Klausyk, sekmadienį galėtume ir į bažnyčią kartu nueiti. Bus ne taip nuobodu. Juk eisi?

– Pamaldus koks pasidarei. Anksčiau toks nebuvai. Motina su botagu varydavo.

– Na, į bažnyčią kaip į bažnyčią, bet į miestelį reikia nueiti. Vis pasižmonėjimas. Daugiau nieko ir nematom. Per dienas tik darbai, laukai, gyvuliai. Taip ir malamės.

– Gerai, galėsim nueiti, jei tik bus gražus oras, – sutiko mergaitė. – Iki sekmadienio dar visa savaitė, maža kas gali nutikti.

Sekmadienį į miestelį jie nuėjo ir grįžo kartu. Domas buvo linksmas, vis juokavo, pasakojo kaimo nutikimus, kol Genutės nebuvo. Pasirodo, ir kūmas jos nepamiršo. Pas Balaišius būdamas vis teiraujasi apie ją. Dabar Balys su Balaišiais ne tik kūmai, bet ir bičiuliai. Jis kaip ir žadėjo, tą pavasarį po krikštynų padovanojo bičių spiečių krikštasūniui.

– Buvau jį sutikusi aną sekmadienį miestelyje. Užkvietė paragaut medaus, – prisipažino Genutė nusijuokusi. – Vis dar kavalierius?

– Taigi kad kavalierius ir vis apie tave galvoja. Dabar, kai sužinojo, kad dėl tų pinigų tu nekalta… – netikėtai išsprūdo Domui. Jis tik staiga nutilo, pasimuistė ir bandė nukreipt kalbą, bet Genutė staiga sustojo ir, neleisdama toliau kalbėti Domui, šūktelėjo:

– Ką tu pasakei? Kodėl jis žino, kad aš nekalta? Iš kur jis žino?

– Na, gerai, pasakysiu. Aš visą laiką galvojau, kad reikia tau pasakyti. Užteks tylėti, tau už visus labiausiai reikia žinoti, kad pinigai atsirado, – ryžtingai pasakė Domas. – Mama su tėvu tyli, nieko nesako, slepia, nenori apsijuokti. Tiktai kūmui papasakojo, kai vis apie tave klausinėja. Dėl tų dingusių pinigų nėra tavo kaltės. Aš iš karto nelabai tikėjau, o paskui ir paaiškėjo, kad čia Petras nagus prikišo. Jis juos ir grąžino.

– Viešpatie! Pinigai atsirado, o jie ir toliau viską palieka, kad visas svietas žinotų apie mane kaip apie vagilę. Kai apšmeižti ant visos parapijos, tai galėjo. Vietoj to, kad dabar paskelbtų, jog aš nekalta, tai tyli ir slepia. Ar jie bent supranta, ką reiškia biednai mergaitei tas apvaginimas? Dieve, turbūt širdis plyš nuo tokios naujienos, – griebėsi mergaitė rankomis už krūtinės.

– Nesuprantu, ko alpsti? Tai ar čia bloga naujiena, jeigu mes žinom, kad tu nekalta? – nustebo Domas. – O jei nori, kad ir kiti sužinotų, tai aš pats tuo pasirūpinsiu. Būk rami. Reikia tik pasakyt vienam, kitam ir tuojau visi sužinos, nors po teisybei, blogos naujienos greičiau sklinda nei geros.

– Tas ir yra. Kad pinigus aš pavogiau – visi jau žino. Praėjo tiek laiko ir kitaip negalvoja, o kai dabar paaiškėjo, kad pinigai atsirado, tai ne visi ir supras, apie kokius pinigus šneka. Pasenęs ir užmirštas reikalas, – nesidžiaugė Genutė. – Gerai, kad nors kūmas žino teisybę.

– O ką, ar tau irgi jis rūpi? – dabar jau stabtelėjo Domas. – Senas bernas, netoli keturiasdešimties. Negali būti, tu jam per jauna. Tegu pasiieško sau lygių senmergių. Neduosiu aš jam pagrobt tokios kaimynkytės iš po pat nosies, tegu negalvoja. Grįšiu iš kariuomenės ir galėsim ženytis. Ar lauksi manęs, Genute? O gal per prastas aš tau?

– Ko laukt, kada kas bus, o kūmas jau šiandien ant medaus kviečia. Jis jau seniai atitarnavęs, – pralinksmėjo Genutė.

– Jei nori, galim ženytis ir dabar. Nors jau būčiau ramus kariuomenėje, žinodamas, kad namuose manęs laukia tokia mergelė.

Juokas juokais, bet apie kūmą Genutė dažnai pamąsto. Praėjo nemažai laiko, tačiau jis vis toks pat tiesus, jaunatviškai pasitempęs, tvarkingas. Sutikęs miestelyje mergaitę maloniai kalbina, visada į svečius užeiti kviečia.

Vieną sekmadienį Genutė, pašnekinusi draugę, susiruošė aplankyti kūmą.

Per šv. Bonifacą vienkiemyje vėl giminių susibūrimas. Yra atvažiavusi ir Onutė, bet šį kartą su visai kitokiom naujienom. Kaip ir visas žinias, taip ir tą, kurią Domas paskelbė tarp žmonių miestelyje, kad pinigai atsirado ir Genutė nekalta, ji netruko sužinoti iš giminaitės davatkėlės Agnutės. Iš tos pačios, kuri ir apie vagystę su pagražinimais papasakojo.

– Tu žinai, kai pernai kalbėjom apie tą mergelę, pasirodo ji visai nekalta, –apgailestaudama Onutė pasakė Jono motinai. – Kaip greitai galima apkalbėti žmogų. Kai prispyrė gerai berną Petrą su kunigu ir su policija, tai ir atidavė, – ir vėl, neapsieidama be pagražinimų, dėstė moteriškė. – O kaip visi šnekėjo „viską vagia, visur vagia“. Tik ir klausyk, ką žmonės šneka.

– Bet tu tik Jonui nieko nesakyk, – pašnibždomis paprašė motina. – Jam geriau apie tai nieko nežinoti.

Bet Jonas viską sužinojo iš sesers Liusės ir neberanda sau vietos. „Kaip jis taip aklai tomis apkalbomis patikėjo? Nepasišnekėjo su pačia Genute, gal jie būtų viską išsiaiškinę. Turėjo paklausyti, ką ji pati apie tai pasakytų. Jis tik įsiuto, įsikalė į galvą, kad tai apsukri mergšė, viliokė vagilė ir dar, dievai žino, kokia... Jis taip nuoširdžiai ją mylėjo, o ji išniekino jo meilę, pavertė kvailiu, pažemino visų akyse. Ką ir kalbėti – buvo baisiai įžeistas. Dar ir dabar, prisiminus tą laiką, jam užverda kraujas. Jau viskas. Graužkis nesigraužęs, nieko nepadarysi. Ką ji pati turėjo pagalvot, matydama tokį jo elgesį? Važiuodamas į pieninę, sėdėdavo kaip koks kvailys galvą nuleidęs ir tylėdavo, vietoj to, kad pasikalbėtų, išsiaiškintų. Kiek praleista progų pasiklausti ir sulaukti atsakymo... Ne, ji jau niekada jam neatleis. Ir gerai padarys. Taip ir reikia tokiam avinui.

Be to, ir Liusės vestuvės: „Tris dienas šokom, dainavom linksminomės, o ji sėdėjo kažkur viena, visų atstumta ir paniekinta. Ką ji turėjo iškentėt, vargšė mergaitė? Niekada neatleisiu sau, kad praradau jos meilę.“

O vis gi... Jei dabar dar susitikus, nuoširdžiai pasikalbėjus, atsiprašius... Jei ji dar tebemyli... Bet kas gali jį tokį mylėti? Ko jis dar tikisi, taip padaręs? Baigta, viskas prarasta ir nėra ką kaltint – tik save.

Štai kaip baigėsi jo pirmoji meilė. Ir tik per jo puikybę... Ar taip viską ir palikti ir nieko daugiau nedaryti? Likt su žaizda širdyje visą gyvenimą? Ne, susitikt, pasimatyt, atsiprašyt – jis privalo. Ji turi žinot, kad jis dar ne visiškas niekšas, supranta savo klaidas, kad vis dar ją myli ir prašo atleidimo. Kitaip jis niekada nenusiramins.

– Teta, – staiga sugalvojo jis, – padėk man susitikti su ta mergaite, kuri pernai kaimynystėje tarnavo. Tu ją žinai, ji nuo jūsų krašto, – paprašė Jonas Onutės, kai ši jau rengėsi išvažiuoti.

– O kam tau reikia?

– Nieko neklausinėk, tik padėk. Labai prašau. Man labai, labai reikia, – maldavo Jonas. – Sužinok, kur ji yra, kokioj vietoj tarnauja. Visur surasiu – arti ar toli.

– Man atrodo, kad ji niekur šiemet netarnauja arba kur nors labai netoli. Sekmadieniais vis matau miestelyje.

– Tikrai?

– Žinai ką, atvažiuok tu per šv. Roką. Pas mus patys didžiausi atlaidai. Tikriausiai ji bus bažnyčioje, tada ir susitiksi, jei taip nori.

– Taip ir padarysiu, – nudžiugo Jonas, – būtinai atvažiuosiu.

– O kam ji tau?

– Pasakysiu tik tada, kai ją susitiksiu, – pažadėjo vaikinas. – Pirmiau man reikia su ja pasikalbėti.

– Na, ką pasakysi, Genute, kaip tau pasirodė mano viengungio gyvenimas? Ar pastebėjai, ko pas mane trūksta? – paklausė Balys, išlydėdamas viešnias.

– Labai gražiai gyveni, nėra ką sakyt. Nieko netrūksta, – gyrė Genutė. – Ir vieta graži, ir sodas pilnas. Ar visada taip būna?

– Ne kiekvienais metais, bet kai sodas didelis, tai visko užtenka.

– Ir tie aviliai bitėms – kaip žaisliukai. Gražu pas tave. Visur tvarka, švara, visko pilnas gyvenimas. Kaip tau taip sekasi? Kiti valakus valdo ir skursta, o čia kaip dvare.

– Jeigu būtų šeimininkė, viskas atrodytų dar geriau.

– Pats kaltas, ko lauki? Negi negalėjai iki šiol susirasti sau šeimininkės? Matyt, labai renkiesi?

– Tekėk už manęs, Genute, štai ir būsi mano šeimininkė... Tokią žmonelę aš labai mylėsiu, ant rankų nešiosiu, – staiga ištarė Balys susijaudinęs.

– O kam mane ant rankų nešiot? Ar aš nesveika? – juokėsi Genutė. –Dar savo kojomis galiu vaikščiot, dėkui Dievui.

– Tu nesijuok. Tai reiškia, kad aš tave labai labai mylėsiu, – jau visai rimtai prašneko kūmas. – Norėjau siųsti piršlius, bet pagalvojau, kam to reikia. Seniai pažįstami, galim ir taip pasišnekėti.

– Tu gerai pagalvok, kol ne vėlu. Aš labai biedna nuotaka. Nieko neturiu, taip, kaip stoviu. Ar nebus paskui sunku su tuo susitaikyti? Ar nesigailėsi tokią neturtingą vedęs?

– Dieve, apsaugok, – net nusigando Balys. – Mano galvota ir pergalvota. Nieko mums netrūks, pakaks visam gyvenimui.

Per šv. Roką pas tetą Jonas atvažiavo anksti. Po rytmetinės ruošos jie visi išvažiavo į miestelį. Metas ankstyvas, bet vieškelis pinas pėsčių ir važiuotų. Visi traukia į atlaidus. Atvažiavę prieš mišias dulkėtas skrandas, skaras ir lauktuves sunešė į davatkėlės Agotos pirkią. Kaip kiekvienais metais, taip ir dabar apsistojo čia ant „gaspados“. Kai paskambino mišioms, visi patraukė į bažnyčią. Žmonių buvo pilna net šventoriuje.

– Tokia daugybė žmonių, kaip dabar pamatyti Genutę? – rūpinosi Jonas ir vis žvilgčiojo į moterų pusę. Jei dabar nesusitiktų, tektų atvažiuoti paprastą dieną. Jo ryžtas neturi nueiti niekais.

Kai iš bažnyčios pasipylė žmonės, Jonas atidžiai stebėjo, nenuleisdamas akių nei nuo durų, nei nuo laiptų. Ir neveltui... Juk ji gražiausia iš visų... Sunkiai irdamasis pro žmones jis pagaliau atsidūrė prie jos.

– Genute, – pašaukė Jonas ir po akimirkos paėmė ją už rankų.

– Viešpatie, Jonas. Kaip tu čia atsiradai? – vos ištarė mergaitė iš susijaudinimo.

– Atvažiavau tave pamatyti, – nė kiek nemelavo Jonas.

– Kai buvau nuo tavęs per porą žingsnių, tada kažkodėl nenorėjai manęs matyti, – kiek galėdama slėpė jaudulį Genutė.

– Kaltas, kaltas už viską. Prisipažįstu. Už tai ir norėjau pamatyt ir atsiprašyt. Atleisk man, Genute, kad tave įskaudinau. Patikėjau kvailais plepalais. Patikėjau, įsižeidžiau, supykau, bet visą laiką tave mylėjau. Pykau ir mylėjau.

– Palauk, palauk. Kokiais plepalais? – ne iškart susigaudė Genutė.

– Ak, nenoriu nė prisimint. Neturėjau aš patikėt, bet tu neįsivaizduoji, kaip man buvo skaudu. Pasijutau paniekintas, apkvailintas. Tada man atrodė, kad tu manęs nė nemylėjai, o norėjai tik prisiviliot, siekdama sau naudos.

– Tai štai kas, – pagaliau viską suprato Genutė. – Pasirodo, kad jau ir jus pasiekė tos apkalbos. Aš po šiai dienai galvojau, kas gi galėjo atsitikti? Labai buvo sunku...

– Atleisk, Genute. Aš tada taip nuoširdžiai tave mylėjau, o man pasirodė, kad tavo meilė netikra. Ta žinia taip netikėtai užgriuvo, sudrumstė mano širdį ir aš pasikarščiavau. Būk gera, pasistenk mane suprasti. Nepyk.

– Nepykstu nė trupučio. Ir puikiai suprantu, – nuramino jį Genutė. – Atvirkščiai, aš net džiaugiuosi. Kai tik sužinojau priežastį, iškart palengvėjo. O galvojau...

– Jei nepyksti, gal gali atleisti? – nudžiugo Jonas. – Ar dar tebemyli mane?

– Kaip mylėjau, taip ir tebemyliu ir visą laiką mylėjau, – prisipažino mergaitė, – tiktai...

– Nieko daugiau nesakyk, – pertraukė jis. – Jeigu taip, tai tekėk už manęs. Bet ko mes čia gatvėje kalbam, – staiga susigriebė. – Čia ne vieta tokioms kalboms. Eime, kur nors pasėdėsim, pasitarsim, ką toliau daryt. Dabar jau yra apie ką pakalbėt ir pagalvot.

Genutė nuleido galvą, akys buvo pilnos ašarų. Ji kiek patylėjo, po to pažvelgė į Joną ir pilnu kančios balsu ištarė:

– Ne, Jonai, niekur aš neisiu... Netekėsiu už tavęs... Juk jau kartą tu nepatikėjai manim. Kas žino, kaip gyvenime dar gali nutikti?

– Kaipgi taip? Ko verti tavo žodžiai apie meilę? – priblokštas kalbėjo Jonas. – Juk čia išdavystė...

– Kaip nori, taip galvok, o aš jau eisiu... Sudie... – Genutė apsisuko, minutėlę stabtelėjo lyg dvejodama, o paskui įsiliejo į plūstančių iš šventoriaus žmonių minią.

Jonas stovėjo, žvelgė į nueinančią mergaitę ir matė, kaip trūkčioja smulkučiai jos pečiai.

– Praradau pirmą ir vienintelę savo gyvenimo meilę...

„Spetaklis“

Miestelyje daug jaunimo, bet jis jau seniai pasidalijęs į dvi dalis: vieni vaikinai – mėgėjai išgerti, palošt kortomis iš pinigų, jie neretai ir muštynes sukelia per atlaidus, kiti – kultūringesni, šviesesni, su Vladu priešakyje. Prie jų šliejasi ir mergaitės.

Vladas – mūsų miestelio pažiba. Jis paprastas vaikinukas, kaip ir visi. Baigė mokyklą, yra apsiskaitęs, išprusęs. Iš jo visada galima gauti knygų, nors nežinia, iš kur jis jų turi. Vis gauna iš kažkur, be to, neretai ir pats perka, litą kitą susitaupęs. Duoda knygas skaityti visiems, kas tik paprašo. Apie jį buriasi pažangesnė miestelio jaunuomenė, o jis savaime tampa lyderiu. Taip jis nesunkiai sukūrė miestelio jaunimo saviveiklą.

– Turim gana gerą parapijos salę. Kodėl gi ja gali naudotis tik pavasarnikai su savo šv. Kazimiero ir kitų šventųjų vaidinimais? O ir mes galime suvaidint nė kiek ne prasčiau už juos kokį linksmesnį, trumpesnį veikaliuką, kad tektų šiek tiek laiko ir jaunimui pasilinksminti, – pasakė kartą Vladas, ir visi jam pritarė.

„Pavasarnikai“ – tai daugiausia ūkininkų vaikai. Jie užima salę dažniausiai žiemą, o vasarą, kai prasideda lauko darbai, nebelieka laiko vaidinimams. Salė lieka laisva. Tada jau ja gali naudotis kas nori. Reikia tik gauti leidimą iš policijos, užmokėti klebonui, gauni raktus – ir visai parai (ar net dviem) salė tavo.

Visi pasitiki Vladu. Jis ir veikalą suranda, ir atlikėjus parenka, išrašo roles ir atiduoda visiems mokytis. Jis net ir grimuoja. Toks ten ir grimas: tai ūsus iš kailio prilipina katram panosėje, tai antakius juodai anglimi papaišo, tai skruostus, pamirkęs raudoną popierių vandenyje, rausviau padažo. Brūkšteli anglimi keletą brūkšnių per kaktą, atseit raukšlės.

Kaip jis ten padaro, taip, bet vis tiek už visus geriau. Tik jis vienas žino, ką vienu ar kitu atveju reikia padaryti.

Neseniai susibūrė tas jaunimas, tačiau suvaidino jau keletą dramų, surengė keletą gegužinių. Vietos gyventojai uoliai lankosi, ateina pažiūrėt tų vaidinimų. Visiems labai patinka matyt scenoje truputį pasidažiusius, pažįstamus savo miestelio vaikinus ir mergaites. Pasibaigus vaidinimui, eidami namo, jie komentuoja ne tiek patį veikalą, kiek atlikėjus: tas ar anas gerai „nuduoda“ – tikras tėvas arba: būtų visai gera motina, bet per greitai laksto.

Šią vasarą, per šv. Petro ir Povilo atlaidus, taip pat rengiamas vakaras. Bus rodoma trijų veiksmų drama „Prakeikti pinigai“. Nors man tik trylika metų, bet ir aš gavau vaidmenį – būsiu piemenaitė.

Ruošėmės nuo pat Velykų. Mokėmės roles, beveik kas vakarą rinkomės į repeticijas. Niekas turbūt nelaukė tų atlaidų taip, kaip aš. Pirmą kartą scenoje... Įdomu, kaip seksis, ar visi mane pamatys, o ką pamatę pasakys?

Nuo salės raktai jau pas Vladą. Net dviems paroms. Ruošėmės jau iš vakaro. Eglutes, samanas, pataisus dekoracijoms – vaikinai suvilko iš miško ir užkulisiuose sudėliojo. Vos begalima praeiti. Suneštos dekoracijos reikalingos tik per antrą veiksmą, o pirmajam veiksmui scena jau paruošta. Paskutinė repeticija buvo jau scenoje. Vladas patenkintas, visi linksmai nusiteikę, juokauja, erzinasi, šaiposi vieni iš kitų, pamatę aprangą ir grimą:

– Tu, kai bučiuosi Gindrę, būk atsargus, kad ūsai nenukristų...

Rytoj jau ir atlaidai. Man paskutinė naktis be miego. Kelis kartus kėliausi žiūrėti pro langą, ar nelyja. Naktį, jei ir palytų, maža bėda, netgi geriau, tada dulkių būtų mažiau. Bet jau dieną, Dieve, saugok, nereikia lietaus. Viską sugadintų. Kai oras gražus, tai per atlaidus miestelyje būna daug žmonių. Daug kas liks ir vakarui, o jei lietus, tai ir iš miestelio nelabai kas norės ateiti.

Naktį nelijo, be to, ir rytas išaušo giedras. Kur ne kur, arčiau tekančios saulės, pasklidę plaukiojo keletas baltų, permatomų ir rausvais pakraštėliais kamuolinių debesėlių.

Kiek migus, kiek nemigus kėliausi, prausiausi ir po pusryčių, šventadieniškai apsirengusi, išėjau į bažnyčią. Žmonės vis plūdo vidun ir stūmė mus arčiau altoriaus. Kai pristūmė beveik iki Dievo stalo, draugė, paėmusi mane už rankos, ėmė brautis atgal.

– Einam kuo arčiau prie viškų, – pakuždėjo ji man tyliai, – bus geriau girdėt.

– O ką tokio mes ten išgirsime? – taip pat tyliai paklausiau.

– Ar nežinai? Mišias giedos solistė iš Kauno. Yra atvažiavusi į miestelį pas gamines. Su vyru ministru, dviem vaikais ir draugų būriu svečiuojasi.

Užimta vakarėlio rūpesčiais neišgirdau net tokios naujienos. Niekis, dar ne vėlu. Jeigu iš tikrųjų giedos, tai ir aš išgirsiu.

Prasidėjo mišios. Į trumpas lotyniškas giesmes nuo altoriaus atsakinėjo choras ir tik po gerokos pauzės pagaliau pasigirdo:

Kyrie eleison, Christe eleison, Kyrie eleison...

Kiek tik buvo žmonių bažnyčioje, visi atsisuko į viškas, iš kur po bažnyčios skliautais pasklido toks gražus kaip varpelis operos solistės balsas. Kol dar giedojo žemesniu balsu, ne taip griebė už širdies, bet toliau... Vis kildamas aukščiau, su ilgais tęsimais tarsi plazdėdamas, virpėdamas liejosi tiesiog į širdį. Nors sausakimšoje bažnyčioje buvo karšta, aš pašiurpau. Ant rankų ir blauzdų pasišiaušė plaukeliai. Nebejaučiau, kad stoviu ant žemės, jaučiausi lyg būčiau pakilusi į orą – taip paveikė mane jos giedojimas.

Kai giedojo antrą mišių dalį, buvo jau daugiau aukštų gaidų, ir aš lyg apsipratau, nusiraminau ir jau suvokiau, kada reikia atsiklaupti, kada atsistoti kartu su visais, nors jaučiausi lyg nesava. Viešpatie, kaip gražu! Dėkui tam, kas sugalvojo ją pakviesti pagiedoti bažnyčioje. O gal ji pati panoro padovanoti šias mišias savo žemiečiams, parapijiečiams ir giliai sujaudino ne tik mane vieną?

Kai baigėsi mišios, apėjau miestelį, norėdama pasižiūrėti, ar jau yra iškabinti skelbimai. Taip, skelbimai bent trys, bet vietoj užrašo „Vakaras“, dabar buvo užrašyta „Spetaklis“. Truputį keista, bet jau čia mūsų Petruko išmonė. Na, jei jis taip užrašė, tai tikriausiai taip ir reikėjo.

Pavalgiusi pietus nuėjau į salę. Pamaniau, gal ir aš būsiu ten reikalinga, yra kas veikti. Jau daug kas buvo atėjęs anksčiau. Vyksta paskutiniai parengiamieji darbai. Pripylę žibalo pilnas ropines, vaikinai visur iškabinėjo lempas. Iš pasienių sustūmė suolus į vidurį salės, o pačioms pirmoms vietoms atnešė kėdes. Patikrino, ar gerai pakyla ir nusileidžia uždanga. Mergaitės kambarėlyje matuojasi iš namų atsineštus drabužius, skirtus vaidinimui, apžiūrinėja, kad gerai tiktų ir gražiai atrodytų. Kai ką prisega, kai ką susiuva, po truputį pačios grimuojasi, nelaukdamos nei Vlado. Man teko grimo nedaug (truputį paryškino antakius, parausvino skruostus). Užsegė margą sijonėlį, užvilko baltą bliuskelę ir naginaites iš kieto popieriaus ant kojų užmovė. Dar šiek tiek padažė Kaziūnė, ir aš jau pasirengusi. Nusibodo ir į veidrodį žiūrėti.

Viską salėje sutvarkę grįžo ir vaikinai. Juos grimavo pats Vladas. Lipina ūsus, barzdas, kur reikia brauko su anglimi, bičių vašku didina ir platina nosis, o jei reikia, tai ir kuprelę ant nosies pasodina.

Jau penkios. Po valandos turi prasidėti vaidinimas. Po truputį renkasi ir žmonės. Mūsų artistai bėga pažiūrėti pro uždangos kraštelį, ar daug žmonių. Grįžę linksmai pranešinėja, kad daug ir vis dar renkasi.

– Va, šitame kampe, aš kaip visada stovėsiu. Jeigu kuris pamiršit žodžius, ateikit iki tos kertės ir aš pasufleruosiu, – paskutinius nurodymus duoda Vladas.

Staiga nuo uždangos į užkulisį atbėgo baisiausiai išsigandusi Kaziūnė:

– Viešpatie! Jūs tik eikit pažiūrėt, kas atėjo...

Visi puolė prie uždangos. Pirmos eilės kėdėse sėdėjo ponai iš Kauno: solistė su vyru ministru, su jais atvykusių draugų būrys, klebonas su kunigu, abu mokyklos mokytojai, dvarininkas su sūnumi, viršaitis, vaistininkas ir dar daug nematytų ponių ar panelių ir jaunų ponaičių. Pasirodo, mokykloje buvo suruoštas banketas solistės garbei ir visi, dėl įvairovės, sumanė ateiti pasižiūrėti mūsų „Spetaklio“.

Visi išsigando, o Gindrė pirmoji ėmė plėšti nuo savęs drabužius:

– Neisiu, nevaidinsiu. Tegu mane nors stačią pinigais apipila.

– Neisiu ir aš, – prisidėjo Kaziūnė, – pamačiau, išsigandau ir viskas galvoje nutrūko. Nieko nebeprisimenu.

– Ką jūs čia kaip mažos, – sunerimo Vladas. – Kas čia jums pasidarė? Ko dabar išsigandot? Ar žvėris kokius pamatėt? Nieko nesuprantu.

– Geriau jau būtų žvėrys, negu ministrai, – prisidėjo iki šiol tylėjusi Stasia. – Man irgi tas pats. Jei dabar reikėtų išeit į sceną, nė žodžio nepasakyčiau.

– Ir ta suskydo. Tu iš visų būdavai drąsiausia. Taip gerai moki savo rolę, ko dabar pabūgai? – ramino ją Vladas. – Susiimk, yra dar laiko, pagalvok – prisiminsi. Tau gi pirmai reikia eiti į sceną. Dabar paklausyk, aš priminsiu, ką tau reikia sakyti. Susitvardyk, pasiruošk. Petrai, paskambink pirmą skambutį. Girdi, kaip salė ūžia, nerimsta, laukia? – jaudinosi Vladas.

– O ką gi aš? Dievuliau, kaip visoms, taip ir man. Kad būčiau žinojusi, kad taip bus, už jokius pinigus nebūčiau ėmusis vaidmens.

– Na, betgi dabar po visam. Viskas padaryta, vaidmuo jau išmoktas, dar ir laiko turi prisiminti, dar du skambučiai. Pasiruoškit visi, liaukitės kvailioję. Čia ne juokai. Pagalvokit, kas bus, jei vakaras neįvyks? Žmonėms reikės atiduoti pinigus. Niekas niekada nebeis žiūrėti mūsų vaidinimų.

– Ir nereikia, – iš už kampo atsiliepė Jonas. – Jau bent aš daugiau niekada neprasidėsiu.

– Va, pagaliau ir vyrų protingas žodis, – įsiuto Vladas. – Mergaites dar galima suprasti, bet kad vyrai krauna į kelnes – tai sarmata ant visos parapijos.

– Ko niršti? – pakėlė balsą ir Petrukas. – Bepigu tau, kampe pastovėsi su knygele rankoje. Nei tavęs niekas matys, nei tu nieko, o mums prieš tokią daugybę ponų reikia pasirodyti.

– Dar, mat, jis kalbės, – prišoko Vladas prie Petruko. Jau galvojau, kad griebs už krūtinės. – Ar mažai dar apsijuokėm su tuo „Spetakliu“? Ant visų sienų „Spetaklis“. Tai eik ir rodyk tą savo „Spetaklį“, velniai tave griebtų.

– Tai ar ne pats taip liepei? – gynėsi Petrukas.

– Sakiau kaip žmogui „S p e k t a k l i s“, bet ne „Spetaklis“, – pyko Vladas. – Kur buvai pasidėjęs ausis?

– Dėl tos vienos raidės niekam nė į galvą, – muistėsi Petrukas, – matai, kiek žmonių prisirinko?

– Iš tikrųjų, tiek svieto, tiek ponų, tik pagalvokit. Užėmė visus pirmus suolus, o kiek mums litų atnešė! Už tuos pinigus galėsim nusipirkt primusinę lempą, niekas tokios neturi. Kai apšviesim salę, bus gražu žiūrėt. Liks pinigų, dar ir kitokio inventoriaus nusipirksim, – kaip įmanydamas stengėsi Vladas išjudinti sutrikusius draugus. – Gal jau pradėkim? – kreipėsi į visus padrąsindamas. – Petrai, antrą skambutį, o tu, Stasia, stok čia prie durų. Po trečio skambučio, kai tik pakils uždanga, tu įeini ir sakai, o paskui tave eina Jonas ir taip toliau...

Stasia pagaliau leidosi įkalbama. Pasitaisiusi prijuostę ir skarytę ant galvos ji atsistojo prie durų su tokia veido išraiška, lyg būtų pasirengusi žengti į savo kapą.

Nuskambėjo trečias skambutis ir, tik sujudėjus uždangai, Stasia vietoj to, kad eitų į sceną, staiga metėsi atgal, pargriovė už jos stovėjusį Joną, užvirto ant jo, persirito per jo galvą ir nusirideno iki pat stalo. Kai draugės padėjo jai atsikelti, ji vos išsilaikė ant kojų. Jonas keikėsi, o Stasia verkė.

– Kas dabar bus? Kas bus? – beviltiškai sudejavo Vladas. Jis taip jaudinosi, kad knygelė šokinėjo rankoje. – Dabar tai jau tikrai pražuvome. Niekada nepagalvojau, kad taip gali atsitikti.

Kai po trečio skambučio pakilo uždanga, žiūrovai pamatė tuščią kaimišką pirkią. Viduryje kambario – stalas, kelios kėdutės, o prie sienos – gražia lovatiese užtiesta su dviem pagalviais lova. Kampe – duonkepė krosnis, prie jos kelios pliauskos malkų ir ant kaladės kibiras su vandeniu.

Salė nuščiuvo, laukia, kas bus toliau. Staiga Vladas prišoko prie manęs:

– Tu, mažulėle, neseniai mokyklą lankei. Turėtum prisimint kokį nors eilėraštį. Būk gerutė, išeik į sceną ir pasakyk kokį nors eilėraštuką, nors keletą žodžių, kas tik ateitų į galvą.

Taip užklupta aš irgi sumišau. Nieko nebeprisimenu. Atrodo, lyg niekada nieko nebūčiau mokėjusi. Tik staiga netikėtai dingtelėjo:

Pelėsiais ir kerpėm apaugus aukštai

Trakų štai garbinga pilis...

Stengiausi iš visų jėgų prisimint ką nors kita, bet niekas daugiau neatėjo į galvą, nors tu kažin ką. Taip su tais „pelėsiais“ aš ir išėjau į sceną. Su balta „bliuzele“, rainu sijonėliu ir su popierinėm naginaitėm ant kojų. Iš karto buvo labai nedrąsu, ką ir kalbėt, bet toliau įsidrąsinau ir užbaigiau visai gerai.

Nuleido uždangą, man truputį paplojo ir aš išėjau iš scenos. Čia patekau tiesiai į Vlado glėbį. Jis apkabinęs mane porą kartų kilstelėjo ir pabučiavo:

– Ačiū tau. Tam kartui mus išgelbėjai. Dabar mes dar turim šiek tiek laiko pasiruošt ir išeit į sceną vaidinti.

– Jūs tik pažiūrėkit, mergaičiukė išėjo ir nepabūgo, o jūs suaugę žmonės, negi leisit sau taip apsijuokt? – kreipėsi jis į visus.

Žiūrovai kantriai laukė, o pati drama vyko užkulisyje.

– Tai kad viską užmiršau, nieko nebeatsimenu, – savo kartojo Gindrė.

– Taip tik atrodo, – ramino ją Vladas. – Pirmus žodžius žinai?

– Na, atrodo, žinau, – pagalvojusi pasakė Gindrė.

– Gerai. Užtikrinu, kai tik ištarsi pirmuosius žodžius, tuojau viską prisiminsi. Svarbu išeit į sceną ir matysi – viskas palengvės, – drąsino Vladas.

– Stasia, stok vėl prie durų. Ačiū Dievui, kad nesusižeidei, sulig pirmais žodžiais ženk į sceną. O jūs vyrai ką galvojat? Negi nusileisit mergaitėms? – kiek beramino ir įkalbinėjo Vladas artistus, bet entuziazmo nesulaukė. Visi stovėjo nuleidę galvas, neryžtingi lyg nesavi.

– Tai avinų banda, – pritrūko kantrybės vaikinas. – Baigta! Nuo šios dienos kad aš su jumis prasidėčiau! Neveltui miestiečiai mus, kaimo žmones, laiko kvailiais, girtuokliais ir mušeikomis. Šitokia pasitaikė proga parodyti, kad ne tokie mes atsilikę šiame užkampyje, kad ir čia yra trupinėlis kultūros. Nereikia jums – nereikia nė man, – ir tėškė knygelę ant stalo.

– Jeigu tik Stasia išeis, aš, ko gero, eisiu paskui ją, – netikėtai ryžosi Jonas. – Tik žiūrėk, jei dar kartą pargriausi – trenksiu, – pagrasino jis Stasei, kuri rankomis lygindama „žiurstą“, svarstė, ką daryti.

– Viskas bus kuo geriausiai, – pralinksmėjo Vladas. – Tai ką, gal jau pradedam kartą?

Kai Stasia įžengė į sceną, aš užsimerkiau. Kai atsimerkiau, jau ir Jonas peržengė scenos slenkstį. Pro plyšį stebėjau pimąjį veiksmą. Garbė Dievui, viskas buvo gerai. Kaip sakė Vladas, taip ir buvo. Tik pirmi žodžiai buvo ištarti nedrąsiai ir tyliai. Vėliau viskas vyko sklandžiai ir garsiai, visai taip, kaip stengėmės per repeticijas. Uždangai nusileidus ir prasidėjus plojimams, visi švytėjo.

– O žinot, ką? – pasižiūrėjusi pro užuolaidos kraštą atbėgo Onelė. – Ponų nėra.

– Galėjo ir pasilikti. Vis tiek jau daug kraujo mums sugadino, – nė kiek neapsidžiaugė Stasia.

Operos solistė – scenos žmogus, ir ji mus puikiai suprato...

Užmušė!!!

Nelengvas buvo pokario metais geležinkelininkų, tuo labiau garvežių mašinistų, jų padėjėjų bei kūrikų darbas. Prastas kuras, šlapios smulkios anglys, tolimi reisai, kilometriniai sunkiasvoriai sąstatai, trumpas poilsis, pasiekus galinę stotį. Ir vėl atgal su tokiu pačiu, jei dar ne su didesniu kroviniu.

Iškviesti į kelionę ateidavo šaukėjas, kuris depo budėtojo siųstas, atvykdavo pranešti, kada išvykimas, kur reikės vesti prekinį traukinį. Su juo kitą kartą išeidavo susitarti. Prašomas jis, grįžęs pas budėtoją, pagudraudavo, sakydamas, kad to ar kito mašinisto neradęs namuose. Tada budėtojas siųsdavo ieškoti kito – ir tu laisvas.

Užtat, kai ateina algų diena, „Raudonajame“ restorane kas bus, kas nebus, o šaukėjas vis dainuoja. Brigados, kurios tik neišvykusios, jį vaišina, kad prireikus galėtų pasinaudoti jo paslauga, o tos, kurios dabar kelionėje, pavaišins jį, kai sugrįš.

Gerai pasivaišinę visi traukia pas Juozapą. Smagu pas jį su draugais pasėdėti: galima palošt kortomis, pasiklausyt dar negirdėtų anekdotų, pasijuokt, atsipalaiduot, pasidalyti patirtimi ir linksmais įspūdžiais iš trumpų flirtų su poilsio namų šeimininkėmis arba bufetininkėmis. Viengungiai vyrai ir intymesnių būtų ar nebūtų istorijų suskelia.

Dažniausiai ir rinkdavosi pas seną kavalierių iešmininką Juozapą. Gyveno jis netoli geležinkelio, pas našlę, nuomojame kambarėlio su virtuve butuke. Pati senyva našlė glaudėsi kambarėlyje kitame namo gale. Ji į savo kambarį vaikščiodavo iš kiemo pusės, o Juozapas turėjo atskirą įėjimą pro „gonkas“, iš gatvės pusės.

Juozapas niekada durų nerakindavo, ir pas jį užeiti buvo visada patogu, kada tik panorėjus. Buvo jis ne toks senas, neturėjo nė šešiasdešimties, bet jau seniai nuplikęs, ūsai žili, skruostai raukšlėti, įdubę. Nuo pat jaunystės dirbo tą patį darbą prie iešmų. Pripratęs prie tokio gyvenimo, vargu ar dar kada nors Juozapas ves, nors vyrai juokaudami piršdavo jam našlę, šių namų šeimininkę.

Pas Juozapą susirinkdavo kartais net kelios brigados. Pilnas kambarys vyrų, bet visiems užtekdavo vietos. Vieni apgulę stalą, kiti ant suolų pasieniuose tarp savęs šnekučiuojasi. Iš tolimų kelionių grįžę visi parsiveža nemažai naujienų ar reiso metu patirtų nuotykių. Taip ir knieti pasipasakot...

Mašinisto Vidugirio brigada, konduktorius Vytas, iešmininkų pamaina, dar šaltkalvis, tekintojas – tie tai jau buvo nuolatiniai šio „klubo“ lankytojai. Kai tik išpuola kokia valandžiukė – tai ir pas Juozapą. Tik čia gali laisviau atsikvėpti, užmiršti nors trumpam tuos sunkius juodus darbus, buities rūpesčius bei šeimos nesutarimus. Nieko nepadarysi, reikia kiekvienam šiokių tokių pramogų. Nėra geresnių – užtenka ir tokių.

Viskas buvo tarytum gerai, smagu, gražu, kol pradėjo darytis nesuprantami dalykai...

Pasišneki kitą kartą su draugais tikrai „nuo dūšios“, išsipasakoji, kas ant širdies guli, ko tėvui ar motinai nepasakytum, ne tik kad žmonai – didžiausioje paslaptyje turėtų laikyti. Juk pasitiki. Už kelių dienų grįžti iš kelionės – žiūrėk, jau visas miestas žino. Depe susitikę kitų brigadų vyrai šaiposi, erzina arba visokiom užuominom traukia per dantį. Duoda suprasti, kad viską apie tave žino.

Prasidėjo piktumai, ginčai, įtarinėjimai, spėliojimai. Kas galėjo išduot? Visi ginasi, neprisipažįsta.

– Tik jau ne aš, dievaži. Kaip galėjot pagalvot? – ginasi kiekvienas įtartas ir vis prisiekinėja. Atrodo, savame rate kaltų nėra, bet praeina kiek laiko, žiūrėk, ir vėl. Kad ir koks nors mažmožis – jau ant depo vyrų liežuvių.

– Čia, tikriausiai, bus konduktoriaus Vyto darbas, – nusprendė pagaliau visi. – Keleiviniuose traukiniuose be sunkaus darbo po vagonus bastosi ir iš dyko buvimo pliurpt prasimano. Visi žinom jo liežuvį. Būtų ir nebūtų dalykų prišneka.

Vieną vakarą, vos jis pasirodė, vyrai ir užsipuolė Vytą.

– Gal pasiutot? Palaukit, nepulkit taip visi. Leiskit ir man nors žodį pasakyti, – gynėsi tas. – Aš pats bene daugiausiai už jus visus nukentėjau nuo tų kalbų. Štai, pažiūrėkit, koks guzas galvoje. Plaukų negaliu susišukuot, negaliu šukom prisiliest. Ir mėlynes paakiuose jau visa savaitė nešioju. Bijau žmonėms pasirodyti, o apie romaną su šeimininke tik jums pasipasakojau. Niekas daugiau nežinojo – tik iš jūsų išėjo, ne kitaip. Kad tik sužinočiau kuris, užmuščiau rupūžę...

– O ką, ar užklupo? – susidomėjo visi iš karto.

– Užklupt neužklupo. Žinom kaip saugotis, bet užteko ir gandų. Naktį, grįžęs iš kelionės, jos vyras mane miegantį išvertė iš lovos, prilupo, nesugebėjau nė apsiginti. Su visais daiktais išmetė pro duris. Po šiai dienai neturiu kur gyventi. Brigadų poilsio kambaryje trumpam prisiglaudžiau.

– Ot velnias, – nuoširdžiai gailėdamasis draugo susikeikė Juozapas. – Jeigu taip neturi kur dėtis, pas mane gali pagyventi. Kiek reikės, tiek. Vietos užteks.

– Ačiū tau, brolau. Vis klausinėju, gal rasiu kur nors kambarį. Bet kokio nenoriu. Sakau, gal vėl pasitaikys su paslaugia šeimininke...

Vyrai garsiai nusikvatojo.

– Ar maža guzo? – erzino Vytą. – Šį kartą tau gerai baigėsi. Kitą kartą, kai įkliūsi, gali ir galvos netekt. Prapulsi tu kada nors taip bargaliaudamas. Ženytis tau, Vytai, reikia – štai kas. Ar nenusibodo tau iki šiol rinkti trupinius? Savo turėdamas – kada norėdamas.

– Jo, ženytis ir išnuomoti kambarį kokiam nors viengungiui? – juokėsi Vytas. – Tikru broliu nepasitikėčiau...

– Juokas juoku, bet vis dėlto vienas kuris iš mūsų yra griešnas, – grįžo vėl prie to paties mašinistas Vidugiris. – Kalbos pačios šiaip sau išeiti negalėjo. Turėjo kas nors jas išnešti.

– Kažin, ar tarp mūsų reikia ieškoti kaltų? – staiga suabejojo Vytas.

– O kur daugiau?

– Negi mes tokie kvaili? Patys prišnekėję – patys imsim skleist kalbas apie save? To negali būti.

– O kas tada?

– Juk ir šiaip galėjo kas nugirsti.

– Nepanašu, kad galėjo, – nesutiko Juozapas. – Namas visai prie gatvės, juk nepatogu po langais klausytis. Bet kas praeinantis galėtų pamatyti.

– O iš vidaus? Ar negalėjo kas pasiklausyti?

– Kaip tai, iš vidaus?

– Na, kad ir tavo šeimininkė? Tokios senės mėgsta pašnipinėt...

– Betgi siena stora. Plytų ir dar tinkuota. Ką pro ją išgirsi? – vis dar nenorėjo sutikti Juozapas.

– Na, ir kas. Gal kur nors plyšys yra ar kas? Ji savo namuose viską žino, – nenusileido Vytas. – Ne veltui sakoma, kad sienos ausis turi.

– Bet palaukit, – staiga prisiminė Juozapas. – Čia kažkur buvo durys, pro kurias vaikščiojo į šį kambarį. Kai atėjau gyventi, jas iškėlė, o jų vietą užkalė lentomis iki pat lubų. Kartu su visa mūrine pertvara užklijavo popieriais, o paskui tapetais. Dabar nieko nematyti. Net neprisimenu gerai, kur tos durys buvo.

– Na, tai nebus sunku sužinot, – nė kiek nenusiminė Vytas. – Pabarškinsim visą sieną, ir tuojau viskas paaiškės. Kur mūras, kur lentos – visai kitoniškas garsas. Duok medinį grūstuvėlį, kaip mat išmėginsim, – paprašė jis Juozapo.

– Negalima dabar, – perspėjo vienas iš vyrų, – jau vakaras. Tikriausiai namie tupi. Ką pagalvos, kai išgirs daužant sienas?

– Mačiau neseniai į vakarines pamaldas bažnyčion išėjo. Negrįš taip greitai, – nuramino Juozapas, – galim pabandyt.

Patikrinimas ilgai netruko. Gerai patrankę sieną vyrai bematant aptiko vietą, kur baigėsi mūras ir buvo užkaltos lentos. Jų plotį paženklino pieštuku.

Baigę darbą vyrai linksmi ir atsipalaidavę susėdo už stalo. Garsiai šnekėdamiesi ir juokaudami sulošė kortomis keletą „vežimų“, o prieš išsiskirstydami dar kartą tyliai pasišnekėjo.

– Klausosi gyvatė prie tų buvusių durų, galvą dedu, kad klausosi, – tvirtino Vytas. – Ausį arti pridėjus per tas lentas viską išgirsi. Ar aš nesakiau?

– Tas tiesa, bet kaip tu ją nutversi? – apgailestavo tekintojas Jonas. – O vertėtų pamokyti už tokius darbelius...

– Na, ką nors sugalvosim. Niekur nedings, gaus, ko nusipelnė. Susirinksim kada nors vėl ir nuspręsim, ką daryt. O man jau metas, – pakilo Vidugiris. – Gal jau ir šaukėjas buvo atėjęs, gal į kelionę reikia. Labanaktis, – išeidamas atsisveikino, o paskui jį pakilo ir kiti vyrai.

Susirinko visi už kokios savaitės. Konduktorius Vytas atėjo pats pirmas ir atsinešė kūjį. Nemažas toks, gal kelių kilogramų, su ilgu mediniu kotu. Apsidairęs aplinkui, kūjį pastatė kampe prie durų, kad niekam nekliudytų. Neužilgo pasirodė padėjėjas, o netrukus ir pats mašinistas Vidugiris. Vyrai rinkosi vienas po kito. Atėjo visi, kurie tik buvo laisvi nuo darbo. Sveikinosi ir sėdosi už stalo. Apie šį bei tą sušneko, palaukė, kol šeimininkė išėjo bažnyčion ir pradėjo tartis.

– Tai ką darom? – paklausė Juozapas. – Šiandien reikėtų ją pričiupti.

– Ot velnias, – pasikasė paausį Vidugiris, – reikėtų, bet kaip – neišmanau.

– Tai gal kuris žinot? Sakykit. Netrukus pareis ir ji pati, – ragino Juozapas.

– O gal tiesiog nueiti, gerai papurtyti, parodyti, kad žinom, pagąsdinti, prigrasinti, kad daugiau nepliurptų, ir užsičiaups, – pasiūlė padėjėjas.

– Na, matai, – abejojo Juozapas, – nenutvertas – ne vagis. Iš tikro, mes net nežinom, ar tai ji, tik šiaip spėjam.

– Aišku kaip dieną, kad niekas daugiau, kaip tik ji. Pora gerų antausių nepamaišytų. Žinotų, kaip klausyt svetimų kalbų.

– Nesinorėtų skandalo. Jūs visi dingsit, o man gyventi reikia. Ko gero, dar butą atsakys, – susirūpino Juozapas.

– Su antausiais geriau neprasidėti – juk boba. Paskui lėks skųstis visur: „geležinkeliečiai prilupo“. Kalbos gali dar ir viršininkus pasiekti. Tada tai būtų gražu, – nepritarė Vidugiris.

– Betgi reikia pamokyt, negalima taip palikti. Reikia sykį padaryt tam galą.

– O aš tai sugalvojau, – pažvelgė į kampe stovintį kūjį Vytas. – Palauksim vėlumos ir tada pažiūrėsim, kur teisybė. Galvą duodu kirst, kad nenukęs, prisiplos prie sienos pasiklausyti. Senokai buvom susirinkę, taigi norės naujienų išgirsti. O tada kaip tik ir išsiaiškinsim, kartu ir nubausim.

Jis priėjo prie lentinės pertvaros, o kiti vyrai, pakilę nuo stalo, atsekė iš paskos.

– Jei ji klausosi stovėdama, tai galva bus maždaug čia, – dalykiškai svarstė Vytas. – Ateik, Juozapai, tu iš visų mažiausias. Paduokit pieštuką nuo stalo, – ir jis pieštuku brūkštelėjo brūkšnį per sieną jam pagal ausį. – O jeigu ta boba sėdės, tai tu dabar ir prisėsk, dar pažymėsim, – darbavosi Vytas.

– Chi, chi, chi, – viską supratę krizeno vyrai. – A jau stovės – patogiai sėdės, prisitraukusi kėdutę ir priplojusi ausį prie sienos. Kur tau ji tiek laiko išstovės, kai mes kitą kartą užsibūvam net iki vidurnakčio.

Visi grįžo prie stalo smagiai nusiteikę. Sulošė kortomis, o kai parėjo šeimininkė, metė kortas ir kaip niekur nieko, šiaip sau skardenosi toliau: tai garsiau sušnekdami, tai pasišnibždėdami, tai nusikvatodami. Kartais vyrai visai nutyla, kartais prapliumpa juokais, keletą žodžių ištaria visai aiškiai ir garsiai, po to vėl pritildo balsą.

Jie ilgokai taip kvailiojo, kad prisiviliotų šeimininkę prie sienos ir, praėjus nemažam laiko tarpui, nusprendė pagaliau, kad jau metas. Visi pakilo ir tylutėliai, visu būriu, atėjo prie sienos.

– Turbūt jau sėdi, – trumpai pasiklausęs pasakė Vytas. – O dabar, Dieve, padėk.

Paėmęs kūjį iš kampo plačiai užsimojo ir tvojo į sieną. Kaip tik į tą vietą, kur buvo pasižymėjęs.

Trenksmas buvo baisus, kad net patys atšoko. O kitoje pusėje – nė kiek ne mažesnis. Pasigirdo stiprus bildesys ir šauksmas nesavu balsu.

– Jėzau, Marija!!! U ž m u š ė!!! – taip visa gerkle suklykė, matyt, su visa kėdute virsdama žemėn šeimininkė. – Nedovanosiu!.. – dar suspiegė už sienos ir, dar kurį laiką pasibrazdinusi, nutilo. Jokio garso...

– Reikėtų pasižiūrėt, gal kas rimto atsitiko? – susirūpino Juozapas, – gal pagalbos reikia?

– Negriebs velnias. Girdėjai, kaip drūtai rėkė? Ir dar grasino... Bjaurybė, – piktinosi Vytas. – Išgraužk... Eik dabar, skųskis, kur nori. Sakyk visiems, už ką gavai. Mūsų nieks neapkaltins. Gal mums prireikė kokią nors vinį į sieną įkalt. Maža ko prireikia... Nereikia klausytis...

Nepavykę atlaidai

Šiemet Blažys pasisamdė piemenuką iš miestelio. Bernaitis kokių trylikos metų, kultūringas, mandagus. Atsivežė daug knygų ir knygelių. Per žiemą, kol ganyt nereikia, jis, nutverdamas kokią laisvą valandėlę, skaito.

– Ką čia vis skaitai iš tos didelės knygos? Darbo nusitvertum, – nepiktai mesteli Blažys.

– Apie Tarzaną.

– Apie kokį dar Tarzaną? – susidomi šeimininkas.

– Na, apie tokį mažutėlį berniuką, kurį užaugino žvėrys. Kai jis užaugo, davė jam Tarzano vardą.

– Eik, eik. Nesuėdė, o užaugino? – netiki Blažys. – Ar tik nemeluoja?

– Jeigu knygoje rašo, tai aišku, kad teisybė, – patikino piemenukas.

– Ar gali taip būti? – vis dar abejoja Blažys. – Juk mažam vaikui reikia pieno. Kur miške rasi pieno?

– Va čia kaip tik ir rašo, kaip jį savo pienu žindė vilkė. Kad nori, dėde, ir pats gali paskaityt.

– Aš tai nemoku iš knygų. Kalendorių kai kada paslebizavoju.

– Tai aš galiu paskaityt. Dabar, kai skaitau sau – tai tyliai, o jei garsiai – tai paskaityčiau visiems. Aš namuose būdamas ir tėtei taip skaitydavau.

– Na, gerai. Prinešk rytdienai malkų, vandens ir galėsi mums paskaityt, – sutiko Blažys.

Po vakarienės moterys susėdo plunksnų plėšyt, vyrai atsinešė pašukų pančiams vyti, o piemenukas, atsinešęs knygą, pasislinko arčiau šviesos.

– Ar nuo pradžių? – klausia jis, atsivertęs knygą.

– Žinoma, nuo pradžių. O kaip gi kitaip? – nė neabejoja Blažys. – Mes nieko nežinom, ką tu ten sau skaitei.

Tas skaitymas taip visiems patiko, kad visi tik ir laukia vakaro, kai po vakarienės galės paklausyt tos istorijos iš knygos. Įdėmiai klausydamas Blažys kartais suabejoja:

– Kaip čia gali būti, kad visi žvėrys kalba mūsų kalba?

To paaiškinti piemenukas negalėjo. Bet dėl to šeimininkas ilgai nesuko sau galvos ir vis ragino:

– Tu skaityk, skaityk toliau. Tik ne taip greitai, o tai nespėju nė išgirsti visko.

Per žiemą buvo perskaitytas ir Tarzanas, ir Robinzonas, dar kelios pasakų knygelės, bet, kai atėjo pavasaris, atėjo galas ir skaitymams.

Prasidėjo sunkūs darbai: mėšlavežys, arimai ir kiti darbai laukuose. Iš laukų visi grįžta pavargę, vėlai ir, pavalgę vakarienę, niekas nieko daugiau nebenori, kaip tik greičiau atsigulti ilsėtis.

Prasidėjo ir ganymas. Piemenukui nėra kada ir pačiam paskaityti. Knygelės, sudėtos gražiai viena ant kitos, perrištos virvele, guli dėžutėje palovyje. Dabar jau jam kiti darbai rūpi. Peilis vienoje rankoje, kokia nors nuo skiedryno atsinešta lentelė – kitoje. Vaikščiodamas paskui karves drožinėja. Vakare, pargindamas bandą, parneša šeimininkei tai lentelę lašiniams pjaustyti, tai dangtelį puodynei uždengti. Kai pargena karves pietums, tai ir miegoti neina. Vis ant skiedryno krapštinėjasi, o radęs lentelių inkilėlį sukalė.

– Tai jeigu nenori miego, gal man rūgštynių parneši iš lankos? Pietums barščių išvirčiau, – prašo šeimininkė.

– Gerai, – su krepšeliu rankoje pasišokinėdamas jis kaip mat ir pievoje. Grįžta prirūgštyniavęs pilną krepšelį.

– Atnešk man dar žabų ir vandens kibirą. Negaliu nuo pečiaus atsitraukt. Ugnis gęsta, puodai bėga...

Viską padaręs, piemenukas ir vėl ant skiedryno.

– Vincukai, – vėl jį šaukia šeimininkė. – Perrink rūgštynes, nebespėju.

Gavęs gabalą sūrio ir apteptos sviestu riekę duonos, dar pasrėbęs tik ką išvirtų barščių, jis ir vėl gena gyvulius į ganyklą.

Ankstyvais rytmečiais jo nereikia tuzgyti po kelis kartus, kad prabustų. Vos pažadintas jis jau ant kojų ir lekia prie šulinio. Nusiprausęs šaltu vandeniu velkasi sermėgėlę, nes rytai dar vėsūs, susivarsto nagines, apyvarais stipriai apvynioja kojas, botagą į rankas – ir išgena kaimenę. Klusnus, vikrus, visada linksmas. Štai koks šiemet pas Blažius pasamdytas iš miestelio tas piemenukas Vincukas.

Vasarai artėjant piemenukas gyvulius kaskart nugena vis toliau nuo namų. Ne visada pargena per pietus. Netoli upelio, Lapių giraitėje, yra aptverta stovynė – dideliais klevais ir liepomis apaugusi aikštelė, kuri teikia malonų pavėsį. Jeigu nelabai puola vabzdžiai, tai karvės ėsdamos iki pietų ateina iki tos vietos. Aptvaro kartys jau senos, sulūžinėjusios, vietomis net nupuvusios, ir karvės lengvai susirenka į aikštelę. Suėjusios stovi, atrajoja, pagaliau ir sugula. Nesulaukusios karvių ateina arba tarnaitė, arba šeimininkė jų pamelžti, atneša Vincukui pavalgyti ir vėl išeina. Na, o jeigu karves užpuola žabalės, jos ima zylioti ir, užrietusios uodegas, pasileidžia šuoliais namo. Nors ir stengiasi Vincukas jas sustabdyti, tačiau retai kada pavyksta. Tada ir jis paskui karves pargrįžta. Parėjusį iš ganyklos šeimininkė piemenuką tuoj pristato prie darbų: tai buroklapių priskinti kiaulėms, tai žolės pripjaut ir nunešt karvėms į tvartą, dar prisemt vandens iš šulinio arkliams ir karvėms atsigerti.

Vincukas, kiek miegojęs, kiek nemiegojęs, kantriai dirba visus darbus, žino savo pareigas ir nepriekaištingai atlieka. Šeimininkė patenkinta. Ką paliepsi, viską padaro. Karvės priganytos, pieno nemažėja.

– Gerą piemenuką tu šiemet parsivežei, – giria šeimininkė Vincuką vyrui. – Reikėtų ir kitiems metams pakalbinti.

Prieš pat Jonines susirgo Kazas, šeimininkų sūnus. Serga, guli, nieko nedirba, o blogiausia tai, kad nėra kam į naktigonę joti – arklių ganyti. Tėvui vienam ir taip darbų iki kaklo, o dar naktimis be miego – nebe jo sveikatai.

– O Vincukas ar negali paganyt kartu su karvėmis? Visą dieną paskui jas vaikšto, – sumąstė šeimininkė. – Vieną dieną paganys vienur, kitą – kitur. Kazui dar reikia išsigulėt, karštis nekrinta.

– Gerai tu sakai, – sutiko šeimininkas. – Taip ir padarysim.

Kai vakare Vincukas parginė bandą, Blažys ir sako:

– Nuo rytdienos gauni ganyt dar ir porą arklių. Karves nusivarysi, o arklius aš pats nuvesiu ir supančiosiu.

– Arklių aš neganysiu, – netikėtai šviesiai tiesiai atsakė Vincukas.

– Kaip tai neganysi? – net akis išpūtė Blažys. – Nuvesiu ir ganysi.

– Galit nuvest, jei norit, bet aš jų neganysiu.

– Kokios čia kalbos? – supyko Blažys. – Kodėl?

– Nebuvo derėta.

– Daug tu žinai, kas buvo derėta, kas ne? Ganysi kaip didelis.

– Aš žinau, man tėtė sakė, – kirtosi Vicukas. – Pasamdėt ganyt karvių, tai jas tik ir ganysiu.

– Pasamdžiau ganyt, ir tiek, o ką ganyt – mano reikalas. Tu pasamdytas už piemenį – tai ir esi piemuo. Tavo darbas – ganymas.

– Ar aš neganau? – nepasiduoda Vincukas. – Gal dar ir kiaulių sugalvosit atvaryt?

– Ar tu matai? Kad ir kiaulių atvarysiu, tavo darbas ganyt, – jau siunta Blažys.

– Jeigu taip, tai aš rytoj einu namo ir tėtei viską pasakysiu.

– Na ką jūs čia, negalit kaip nors susitart? – įsikišo šeimininkė. – Tu toks geras vaikas. Iki šiol nesipykom, nesipyksim ir toliau. Pats matai, vaikeli, kokia dabar mums bėda. Kazas susirgo, nėra kam į naktigonę jot. Ne visam gi laikui. Pasveiks Kazas, ir tada nebereikės. Paganyk kurį laiką kartu su karvėm. Už tą ganymą išleisim per šv. Roką porai dienų į atlaidus. Aplankysi savus. Ar bus gerai?

– Jeigu išleisit per Roką, sutinku, – pagaliau nusileido Vincukas.

Labai sunku Vincukui ganyt karves kartu su arkliais. Kas neganė, tas nežino, ką tai reiškia.

Karvės, po truputį pešdamos žolę, vis traukia stovynės link. Tik reikia saugot, kad į javų lauką neįlįstų, o supančioti arkliai graužia sukdamiesi vienoje vietoje. Čia tik pavarei kokią karvę toliau nuo „iškados“, žiūrėk, jau kitos toliau paėjusios, o arkliai kažin kur atsilikę. Kol juos supančiotus atsivarai iki bandos, žiūrėk, jau kuri nors karvė įbridusi į javų lauką.

Vargsta Vincukas mėnesį ir kitą. Jau ir Kazas pasveiko, bet kažko į naktigonę nejoja. Arklius pakaitomis tai vieną, tai du atvaro Vincukui ganyt. Gano vaikas. Ką darysi? Nenori užpykdyti šeimininkų. Supyks – ir neišleis į namus per atlaidus. Kam tada pasiskųsi?

Jau Rokas nebetoli, ir Vincukas ruošiasi. Susidėjo perskaitytas knygeles. Gal miestelyje būdamas naujų gaus? Nusiblizgino batelius, išsiplovė kojinėles, išsivalė kelnes ir švarkelį. Marškinėliai ir nosinės nenešioti, buvo švarūs. Galvoja Vincukas vien apie tai, kaip gera bus susitikti su artimaisiais. Taip seniai jų nematė, visų labai pasiilgo.

Prabėgo savaitė, kita, jau ir atlaidų rytas. Išginė kaip visada anksti, tačiau toli neginė. Vis laukė, kada ateis jo pakeisti. Kažkodėl ilgai niekas nesirodo? Pagaliau tarnaitė kaip ir paprastomis dienomis atnešė piemenukui pusrytį.

– O kas mane pakeis? – nujausdamas kažką negera klausia piemenukas.

– O kur tu ruošiesi? – nustebo mergina.

– Žadėjo mane išleist per atlaidus dviem dienom, – beveik verkdamas sako Vincukas.

– Žadėto trejus metus laukia, – nusijuokė tarnaitė. – Jie visi trys važiuoja į atlaidus. Mane irgi namie paliko, – pyktelėjo mergina ir nuėjo.

– Ak, šitaip!? – nuoskauda suspaudė vaiko širdelę, o akys pritvinko ašarų. Minutėlę pamąstęs Vincukas ėmė ginti karves kuo toliau nuo namų. Nuvaręs toli už giraitės, jis tekinas grįžo atgal, sustojo ir palaukė, kada ant vieškelio pasirodys bričkutė. Kai bričkutė atriedėjo, vaikas pašoko ir tekinas nubėgo prie pirties.

– Neišleidot manęs, nevažiuosit ir jūs, – sumurmėjo vaikas.

Užbėgęs už pirtelės, kad nebūtų jo matyt nuo vieškelio, brūkštelėjo degtuką ir pakišo po stogu. Pats kaip galėdamas greičiau – pas karves.

– Žinosit, kaip meluot ir apgaudinėt mažesnius.

Grįžęs prie karvių jis atsikvėpė, nusiramino ir, daug nesidairydamas, pasislėpė už medžių. Iš tolo stebėjo, kas bus toliau.

Kaip tik ant posūkio, kur apvažiavus ganyklą reikia sukti į miestelio pusę, Kazas iš bričkos pastebėjo juodų dūmų stulpą.

– Tėvai, suk arklį atgal – pirtis dega!

Kol apsuko arklį, jau ir didžiulė liepsna prasiveržė pro dūmus. Tėvas sukirto arkliui ir iš skubėjimo botkočiu užkabino kepurę. Ši, nukritusi ant vieškelio, taip ir liko ten gulėti. Pats be kepurės, pasišiaušęs, stačias bričkoje, viena ranka tampydamas vadeles, antra čaižė arkliui šonus botagu ir vis jam atrodė, kad per lėtai šis bėga. Sūnus ir šeimininkė nebeišsilaikė sėdynėje. Kazas su nauju kostiumu, motina išsipusčiusi gražiausiais kermošiniais aprėdais susmuko ant bričkutės dugno, laikydamiesi vienas už kito. Kai posūkyje į kiemą bričkutę užnešė, jie taip abu ir sukrito į vieškelio dulkes. Kol jie iš ten išsikrapštė, tėvas jau lėkdamas su dviem kibirais vandens pro šalį paragino:

– Kibirai jau lovyje. Semkit greičiau vandenį ir neškit prie pirties. Rado, kada voliotis.

Kai motina su Kazu atbėgo prie pirties, iš jos buvo likę tik pamatai ir iš akmenų sukrauta krosnis. Kazas su motina išpylė vandenį ant žaižaruojančių žarijų, o tėvas iš apmaudo šliūkštelėjo vandenį ant įkaitusios krosnies. Akmenys tik sušnypštė ir ant visos pievos pasklido garų kamuoliai.

– Kas paskutinis vakar išėjo iš pirties? – įtūžęs tėvas atsisuko į Kazą. – Ar ne tu? Nesupylei gerai žarijų vandeniu išeidamas. O visą laiką kalu į galvą: nepalikit neužgesintų žarijų. Štai tau, jau ir po pirties, – ieškojo Blažys ant kurio nors išlieti pyktį. – Matai, kas daros, kai viską dirbi atbulom rankom. Laimė dar, kad oras toks ramus, nė vėjelio. Galėjo dar ant trobesių užnešt.

– Tai kad pats, tėte, pasilikai, kai aš išėjau, – gynėsi Kazas. – Negi neatsimeni?

– Gerai, nutilk, bo kai vošiu į snukį, – murzinas ir pasišiaušęs tėvas sugniaužė purviną kumštį. – Nepadaro kaip reikia ir dar žiūri, kaip suverst kaltę ant kito galvos.

– Matai, dar muštis šoks, – nepasidavė Kazas. – Nežino, ko nori, pats prisidirbęs. Tik pamėgink, – atstatęs krūtinę žengtelėjo arčiau tėvo, – nepažiūrėsiu nė kad tėvas.

– Tai ir še, jeigu taip nori,– šveitė kumščiu per galvą sūnui.

Visas nenusisekusio ryto įniršis, išgąstis, pyktis ir įtampa tilpo tame kumštyje ir smūgis gavosi toks stiprus, kad nuvertė Kazą nuo kojų. Jis kaip stovėjo, taip ir krito į vandeniu sulietą, apneštą suodžiais ir pelenais pievą. Pakilo panašus į patį velnią. Įskaudintas iki pačių širdies gelmių, įžeistas, pažemintas jis žengė prie tėvo, griebė jį už atlapų, bet suduoti vis dėlto neišdrįso. Gerokai papurtęs tėškė į tą pačią balą, iš kurios pats ką tik buvo atsikėlęs.

– O, Jėzau, – ėmė spiegti motina. – Tėvas su sūnumi mušasi! Dar kas pamatys. Nusileisk tu, Kazukai, būk mažesnis, tėvas pasikarščiavo. Paskui pats gailėsies, – maldavo ji, glostydama sūnų.

– Jis pats pradėjo. Už ką jis mane muša? Kad jau tėvas, tai ir galima? – net susigraudino Kazas. – Visus metus ariau, kol tą kostiumą įsitaisiau atlaiduose pasirodyt, o kas iš jo dabar liko? Tik išmest, vis tiek jau jo nebenešiosiu.

Pagaliau ir tėvas mažumą atvėso. Pakilęs iš balos ir braukdamas ranka purvą nuo drabužių jis irgi jautėsi nuskriaustas:

– Tai kad sulaukiau atėjus senatvei. Užsiauginau neprietelių.

– O ko mušies? Džiaukis, kad susiturėjau. Būčiau į miltus sumalęs.

– Gana, nebesipykit. Geriau einam namo, vis tiek čia nėra kas veikti. Tik pažiūrėkit, į ką mes visi panašūs? Kaip reiks viską išmazgot? Tai bent šiemet atlaidai. Šių metų šv. Roko niekada nepamiršim.

O karvės tą dieną buvo ramios, ir Vincukas, padėjęs galvą Žalmargei ant tešmens, gerokai numigo.

Apsireiškimas

Šiandien mūsų miestelyje buvo iškilminga diena. Išleidome į Šiluvą maldininkų būrį. Dar gerokai prieš pietus gatvėje prie šventoriaus išsirikiavo procesija. Priekyje kunigas su balta kamža, prie jo vyrukas su kryžiumi, dar vienas su didele balta vėliava šilkiniais baltais kutais.

Vėliava tai vėliava, bet ne tokia, kokią buvome įpratę matyti ant medinio koto per Valstybės šventes prie namo sienos kabančią. Ši vėliava irgi su kotu, tik ant to koto aukštai dar skersinis pritvirtintas, o ant to skersinio dar trikampis, o ant to trikampio viršūnės paauksuotas kryželis iš tolo spindi. Abipus skersinio – po tris plačius ir ilgus balto šilko kaspinus. Prie tų kaspinų – po mergaitę su baltomis pirštinėlėmis, tiems kaspinams nešti. Per visą vėliavą – Marijos su kūdikėliu Jėzumi ant rankų raudonų rožių vainike paveikslas.

Truputį toliau nuo vėliavos ant neštuvų keturiems nešti – Saldžiausios Jėzaus širdies altoriukas. Suskaičiau net trylika žmonių. Ir dar ne viskas. Jei nori, prie procesijos gali prisidėti ir daugiau žmonių. Niekas nedraudžia. Anaiptol – kuo daugiau žmonių, tuo geriau.

Pagaliau procesija pajudėjo. Kunigas užgiedojo giesmę „Marija, Marija“, o maldininkai ir juos lydintieji tęsė šią giesmę.

Bažnyčios bokšte suskambo varpai. Procesija ir ją lydinčių maldininkų gausus būrys giedodami atėjo iki Bražiuko upelio. Per upelį – tiltas, o prie tilto – šv. Jono koplytstulpis. Čia jie ir išsiskyrė. Maldininkai tiltu perėjo į kitą upelio pusę ir nesustodami nuėjo toliau, o lydintieji pasiliko. Nustojo skambėję varpai, nutilo giesmė ir visi, kurie lydėjo, dar kiek pastovėję ir pasidaliję įspūdžiais, neskubėdami grįžo į miestelį.

Mes su Janyte grįžome kartu su suaugusiaisiais, vaizduodamos labai rimtas šio renginio dalyves, nors mums viso labo buvo gal tik po devynerius metelius... Girdėjome vyresniųjų pasakojimus apie Šiluvos stebuklus, apie tai, kaip apsireiškė Marija, ir viską dėjomės į galvą. Taigi, ganė piemenukas bandą, staiga – mato, kaip šviesa nušvietė visą pievą ir ant didelio akmens pasirodė Švenčiausioji panelė. Tas akmuo ir dabar tebėra Šiluvoje.

Eidamos kartu su suaugusiaisiais prisiklausėme visokių kalbų, kad Marija myli mažus nekaltus vaikučius, kad ji juos regi iš dangaus, kad juos globoja, saugo nuo nelaimių. Tiek prisiklausiusios mes su drauge Janyte pagalvojome: „Jeigu Marija pasirodė piemenukams, mažiems vaikeliams, tai kodėl negalėtų pasirodyti ir mums abiems? Juk mes irgi mažos ir, be abejonės, geros. Labai klausome savo tėvelių, kalbame poterėlius bažnyčioje ir namie, einame išpažinties. Panorėjusios galėtume būti dar geresnės – dar būti klusnesnės tėveliams, padėti močiutei ar seneliui panešėti sunkų ryšulį, nesipešti su vaikais ir, Dieve apsaugok, neberauti daugiau niekada iš mokyklos daržo morkų“. Čia jau mano nuodėmė, nors gal jau ir nebe nuodėmė. Jau ne kartą prisipažinta kunigėliui per išpažintį ir yra gautas išrišimas.

Dar reikėtų pasistengti būti kantrioms, visiems nusileisti, nesikelti į puikybę, būti nusižeminusioms, o svarbiausia – daug daug melstis. Šiaip sau, po kelis poterius, kaip kad „Tėve mūsų“, „Sveika, Marija“, „Garbė būk Dievui Tėvui“, gali ir neužtekti, reikia būtinai ko nors daugiau. Juk Marijos garbei.

– O jeigu rožančių? Ir iš tikrųjų, kas gali būti geriau už rožančių? Juk jis ir yra skirtas Marijai pagerbti. Įsivaizduok, kiek kartų kreipsiesi į panelę Mariją tik per vieną rožančių? O jeigu per du?

Pasitarusios taip ir nusprendėme: jeigu kasdien sukalbėsime abi po rožančių, Marija tikrai turėtų atsižvelgti į mūsų tokį nuoširdų troškimą ją pamatyti. Ką gi jai tai reiškia?

Seniai visi išsiskirstė, o mes dar neiname namo, vis dar šnekame, svarstome, kol pagaliau galutinai nutarėme: nuo rytdienos ir pradedame tas didžiules maldas. Nėra ko laukti. Reikia paskubėti, kol dar šilta. Kai ateis ruduo, ims lyti, pasidarys šalta, bus negerai melstis. O ir Marijai bus nepatogu ant žemės nusileisti tokiu oru.

Kitą dieną po pietų susitikusios išėjome į laukus ieškoti tinkamos vietos maldai ir akmens Marijos apsireiškimui. Ilgokai vaikščiojusios radome pakankamai didelį akmenį. Mums atrodė, kad toks turėtų būti tinkamas, nors buvo apaugęs aukštais kiečiais ir dilgėlėmis. Tas tai būtų niekis, piktžoles galima nurauti, bet kad tas akmuo viduryje pliko lauko. Aplinkui jokio krūmelio anei jokio medelio, kur būtų galima pasislėpti besimeldžiant. Negi sėdėsi viduryje lauko su rožančiumi rankose, kad kas pamatytų? Buvome jau susitarusios, kad niekam, oi niekam nesakysime.

Taigi patraukėme ieškoti toliau.

Palei upelį daug krūmų, bet nėra akmens. Pasitaikė keletas, bet aiškiai per maži, netinkami. Ant tokio ir pati neatsistosi, ne tik Marija.

Pagaliau radome, bet tik į upę įsibridusį. Kažin, ar bus gerai?

Kodėl gi ne? Akmuo didelis, dar didesnis ir už tą, kurį buvome laukuose suradusios. Iš visų pusių bėgančio vandenėlio skalaujamas, švarus, net blizga. Jokių žolių aplinkui jį, tiktai skaidrus vandenėlis. Kai geriau įsižiūrėjome, pamatėme, kad ir čia abipus akmens vandenyje draikosi ilgos siaurais lapais žolės. Tačiau nepalyginsi, kiek jų buvo prie to akmens, kur lauke matėme.

Akmuo geras ir alksniukų toje upės pusėje kiek nori. Tiesa, truputį toliau į dešinę – „vyrų maudyklė“. Taip ir vadinosi „vyrų“, kadangi čia labai gilu, o vanduo net juodas. Maudosi daugiausia tie, kas gerai plaukti moka. Moterys ir mes, vaikai, mėgstame pliuškentis ne tokioje gilioje vietose. Mūsų maudyklė prie mokyklos. Čia didžiausia giluma man iki kaklo, o jau vandenėlis toks skaidrus, kad gali skaičiuoti smulkius žvyro akmenėlius dugne.

Maudyklė tai maudyklė, nelabai gerai, tačiau ji yra šiek tiek atokiau. Be to, jau nebe vidurvasaris, nebe tokie karščiai. Vargu ar sumanys vyrai tokiu laiku maudytis. Šiaip jau ši vieta mūsų tikslui labai tinka. Ant kranto, priešais akmenį, nedidelė aikštelė alksnių prižėlusi, o per vidurį, lyg tyčia, tarpelis, pro kurį aiškiai akmuo matyti.

Čia mes į alksnynėlį sulindusios ir pradėjome tą maldų maratoną. Ant kelių suklaupusios pradėjome kalbėti pirmąjį rožančių. Atidžiai, neskubėdamos, taip, kaip mokė davatkėlė, ruošdama mus pirmajai komunijai: „Kai kalbi poterius, kad nebūtų jokių pašalinių minčių, vien apie Dievą ir Jėzų Kristų galvot“.

Mūsų atveju, žinoma, apie panelę Mariją.

Aš stengiuosi ir, atrodo, kad Janytė taip pat. Susikaupusi, net užsimerkusi meldžiasi, nors man atrodo, kad nevertėtų taip, gali ir apsireiškimą pražiopsoti.

Sukalbėjome po rožančių, persižegnojome, pabučiavome kryželį, dėl visa ko į akmenį pažvelgėme. Bet tik tarp kitko. Niekas nė nesitiki taip greitai... Alksnių šakas praskyrusios išžvalgėme aplinką. Nieko nematyti. Išlindusios iš krūmų takučiu palei upę parėjome namo. Rytojaus dieną po pietų mes ir vėl ten.

Taip praėjo kelios dienos. Viskas būtų ėję kuo puikiausiai, tik Janytė kažkodėl pradėjo nebeateiti. Nėra dieną, po kelių vėl vieną praleido. Man truputį apmaudu. Buvome susitarusios, jei kuri negalės ateiti, rožančių kalbėti už abi. Laikiausi žodžio. Tačiau ką čia kalbėti: du rožančiai vienai krūmuose ant kelių vis dėlto perdaug. Vieną rožančių, tai yra savo rožančių, sukalbu be priekaištų. Vis apie Mariją galvoju. Kai reikia kalbėti antrą, nebegaliu taip susikaupt, nors tu kažin ką. Pradedu galvoti, kodėl neatėjo, gal dar ateis. Jei kur brakšteli, galvoju, gal jau ji. Laukiu pasirodančios ir staiga susigriebiu, kad ne apie Mariją galvoju. Tokia malda, aišku, nebus „užskaityta“. Tada vėl iš naujo. Kai Janytė neatėjo dar vieną dieną, aš ją užsipuoliau. Paaiškėjo, kad be reikalo. Ji visai nekalta. Jos mama pasistatė stakles, audžia, o Janytei reikia pritrinti šeivų. Jeigu man taip būtų, tai ir aš negalėčiau. Juk prisiekėme labai klausyti tėvelių.

Toliau viskas ėjosi sklandžiau. Dienos buvo šiltos, net karštos. Visai nesunku alksnių pavėsyje prie vandens melstis, netgi malonu, o ir Janytė laiku ateina. Įsigudrina pritrinti šeivų kuo daugiau, prikrauna pilną sietą, net su kaupu, kad ilgiau užtektų mamai, kad nepritrūktų. O pati ateina prie upės, ir tada jau mes abi tęsiame savo maldas.

Vieną sekmadienį mūsų ramybė netikėtai buvo sudrumsta. Įpusėjus rožančiui, pasigirdo tolumoje šurmulys. Jis vis artėjo ir virto klegesiu. Prie maudyklės atgriuvo bernų būrys. Iš karto susėdę pievoj lošė kortomis, o paskui sugalvojo maudytis. Vienas po kito jie ėmė rengtis ir pliki sušoko į upę.

Be reikalo nesprukome iš karto. Apie maldą, rožančių – ką ir bekalbėti. Rūpi tik kaip greičiau iš čia pasprukti, kol dar mūsų nepastebėjo krūmuose. Tačiau taip paprastai pasitraukti nebuvo įmanoma, ypač po to, kai išvydome juos nuogus. Susigūžusios kantriai laukėme, kada jie išsimaudę dings iš čia. Bet kur tau. Ilgai šūkaudami pliuškenosi vandenyje. Pagaliau vienas, iššokęs iš upės plikas, nuogas, šokčiodamas nuo vienos kojos ant kitos, kratydamas vandenį iš ausų, artėjo prie mūsų krūmo.

Nejuokais išsigandome. Janytė jau norėjo sprukti, bet, laimė, prieš mus buvo dar vienas krūmokšnis. Jis ten ir pasuko. Gerai girdėjome, kaip jis ten atliko didelį gamtos reikalą ir, išlindęs iš krūmų, vėl pūkštelėjo vandenin.

Baigta, dabar tai jau pražuvome. Ne tik, kad buvo išniekinta mūsų maldos vieta, bet ir užsitraukėme baisią nuodėmę, gal net mirtiną – pamatėm nuogus vyrus. Dabar, kol tos nuodėmės neatsikratysime, negali būti nė kalbos apie rožančių.

Janytė bando gelbėti padėtį savaip.

– Tai kas, kad čia krūmuose taip atsitiko, – sako ji. – Bet ten, kur Marija turėtų pasirodyti, viskas švaru, bėgantis vandenėlis skalauja, – aiškina ji, tačiau manęs tai neįtikino.

– Negi tu galvoji ir toliau čia melstis? – net pasipiktinau. – Pirmiausia reikia prieiti išpažinties, atlikti atgailą, gauti išrišimą, atsikratyti nuodėmės, rasti kitą vietą ir viską pradėti iš naujo.

Janytė ir vėl prieštarauja:

– Kada kas bus, o dabar viską nutraukti. Tiek sukalbėta rožančių, tiek maldų, tiek vargo įdėta, o ir Marija turbūt buvo kur nors visai nebetoli. Gal niekam nieko nesakiusios apeikime bažnyčią klūpsčiomis? Marija matys, kad už tą nuodėmę atgailaujame ir priims mūsų maldas.

– Kaip be išpažinties atgailauti? – nesutikau aš. – Gal kunigėlis paskirs didesnę atgailą? Ne, jokiu būdu, – spyriojausi.

Nuo čia mūsų nuomonės ir išsiskyrė. Jau ir bernų nebeliko, jie visi išsilakstė, o mes vis dar ginčijomės.

Taip ir išsiskyrėme nieko nenutarusios.

Ne tokio apsireiškimo tikėjomės...

Vis tie pinigai...

1.

Kai atėjo pas Musteikius dešimties metų Stasiukas už piemenį, tai ir dabar, jau dvidešimt vienerių metų bernas, čia tebetarnauja. Anksčiau, kol buvo gyva močiutė, Kalėdoms parveždavo jį Musteikis miestelin, „špitolėn“, pas ją savaitei kitai pailsėti. Kai ji mirė, Stasiukas daug metų kojos iš vienkiemio neiškelia. Be močiutės, jis daugiau jokių artimųjų neturėjo. Musteikiai jam patys artimiausi žmonės, o jų dvynukės mergaitės, tų pačių metų kaip Stasiukas – jam lyg sesės. Kitokių namų jis neturi ir kitokių nė neįsivaizduoja. Čia jis užaugo, prie visų priprato ir visi kiti prie jo – taip pat. Kaimynai ir tie: „Musteikių Stasiukas“ ir tiek. Niekas kitaip ir nevadina. Čia gula, čia kelia, čia valgo, čia dirba. Apautas, aprengtas, ko dar reikia?

Kai atėjo metas mokyklon, išėjo tik mergaitės. Jo niekas neleido, bet skaityti, rašyti jis moka. Net skaičiuoti. Savamokslis. Išmoko iš mergaičių. Kiek jos, parėjusios iš mokyklos, jam parodo, tiek jis visomis išgalėmis stengiasi išmokti. Skaitymui – koks senas kalendorius rastas ant aukšto, rašymui – bet kokia popieriaus skiautė, o ir visos tvoros kreida nurašinėtos: „Mama mala, tėtė kala“.

Prie pirmosios komunijos eiti pati Musteikienė jį parengė ir kartu su savo mergaitėmis prileido, o kai atvažiavo į miestelį vyskupas, tai ir „padirmavojo“.

Kai mergaitės baigė mokyklą, liko dar visai gera skaitymų knygelė „Sakalėlis“, uždavinynas ir neprirašytų sąsiuvinių. Viskas atiteko Stasiukui. Jam čia tikras lobis. Namuose, žinoma, nėra kada, bet, gindamas galvijus, jis visą tą turtą nešasi pasibrukęs po pažastimi ir, turėdamas minutę laisvo laiko, skaito, rašo, skaičiuoja, prisidrožęs trumpų karklo lazdelių.

Tą patį pirmą rudenį, kai mergaitės pavasarį baigė pradžios mokyklą, Agnutę Musteikis išvežė miestan į gimnaziją. Ji dabar ten daug metų mokysis, kol baigs didelius mokslus ir taip bus atidalyta nuo žemės. Steputė liko namuose. Ji bus viso ūkio paveldėtoja, ir jai jokių mokslų nereikia.

Kol Steputė buvo maža, padėdavo motinai prie ruošos, mokėsi gaminti valgį, verpti, megzti. Žiemos vakarais kartu su Stasiuku plėšydavo plunksnas pagalvėms, o kai ir paaugo, tai lauko darbų nedirbo, nebent per pačius darbymečius ar bulviakasį. Ji jau nuo šešiolikos metų staklėse. Ką per žiemą priverpia, audžia drobes, milus – krauna sau kraitį.

Samdo Musteikis berną, mergą ir piemenį. Kiekvienais metais po Kalėdų susiieško šeimyną, sudera algą, paviržį, o dėl Stasiuko – tai nei samdyti, nei jam algos mokėti reikia. Jo uždirbti pininiai – pas Musteikį, ir jis savo nuožiūra juos tvarko.

Berniokas jau suaugo. Reikia kostiumo, kad turėtų kuo apsirengti eidamas į bažnyčią, reikia kokių nors gražesnių šventadienių marškinių, nosinių. Pas „šiaučių“ užsakė pusbačius vasarai, batus rudeniui. „Kriaučius“ pasiuvo kailinius – ilgus, žemiau kelių. Dar metinių švenčių ar atlaidų proga, o ir šiaip kada didesnį grūdų kiekį pardavęs turguje, duodą po kokį litą.

– Kam tau pinigai? Tegu būna pas mane, nepražus. Gal kada sugalvosi išeit ar ženytis, tada ir atiduosiu, kas uždirbta. Nebijok.

O Stasiukui ir taip gerai. Kai Musteikis važiuoja į turgų, visada ima su savimi ir Stasiuką, o Musteikienė barasi:

– Ar pats vienas negali nuvažiuot? Negana to, kad pats gaišta, dar ir Stasiuką gaišina.

Bet Musteikiui Stasiuko labai reikia. Po turgaus miestelyje, susitikęs su pažįstamais, visada užsuka pas žydą į arbatinę išgerti. Stasiukas reikalingas arkliams prižiūrėti ir saugiai namo parvežti, jei pasitaikytų, kad per daug „paimtų“.

Kai Musteikis su gaspadoriais geria ir užkandžiauja, Stasiukas, susiradęs kokį patogų kamputį, sėdasi ir, atrėmęs galvą į sieną, užmiega.

Musteikienė barasi, bet Stasiukui su šeimininku važiuoti visada patinka. Tą dieną jam nereikia dirbti. Jis ne tik pailsi, nes, kol jie geria, gauna ir pamiegoti. Kartais ir Stasiuką pakviečia prie staliuko, nors būtų geriau, jei nežadintų. Įpila į stiklelį degtinės, pasmeigia šakute silkės užkandai. Stasiukas, išgėręs ir užkandęs, grįžta arklių prižiūrėti ir, įlindęs į savo kamputį, dar saldžiau užmiega.

Musteikienė su vyrais į turgų niekada nevažiuoja. Ji savo sūrius, sviestą ir kiaušinius parduoda žydui „kromelninkui“ ir kartu nusiperka iš jo reikalingų prekių. Ji savo pajamų nerodo vyrui, kaip ir vyras jai. Į piniginius vienas kito reikalus jie nesikiša. Musteikienei reikalingi pinigai ne tiek kokiai bliuzelei ar gražesnei skarelei nusipirkti, kiek mergaitėms. Jau atėjo laikas joms gražiau rengtis, kad neatrodytų prasčiau už kitas savo bendraamžes ūkininkaites.

Musteikis išgeriantis, bet žino saiką. Niekas dar jo nematė voliojantis miestelio gatvėje, be to, jis ir namuose vis turi pasidaręs statinaitę alaus. Šeštadienį arba sekmadienį, vakarais jis pavaišina užėjusį kaimyną ir pats kartu išgeria. Kaimynas užeina retai. Kaip ten eisi, jei nuolatos seniūnas ir girininkas sėdi? Tie tai jau nuolatiniai Musteikio sugėrovai. Su jais Musteikis geria namie, o jei tenka kada visiems trims miestelyje susitikti, tai tiek prisiliuobia žydo arbatinėje, kad Stasiukui tenka juos gulinčius gabentis namo. Kai pilnos rogės ar ratai gulinčių vyrų, tai Stasiukui tenka važnyčioti atsisėdus ant vieno iš jų kupros. Kad būtų daugiau vietos ratuose, sėdynė nustumiama į patį galą vežimo ir ant jos neatsisėsi. Tai ir tenka Stasiukui kaip nors prisitaikyti. Negi važiuosi stačias, kaip su mėšlo vežimu? Jam patinka, kai arčiau drybso girininkas. Jis toks riebus, minkštas ir, būdamas girtas, ramiai sau knarkia. Ne taip kaip seniūnas: tas vis kruta ir veržiasi dainuoti, o stengdamas jį sutramdyti rėkauja Musteikis.

2.

Bet taip atsitinka ne dažnai. Šiaip per visą savaitę Musteikis nuduoda darbštų. Keliasi anksti ryte, kelia šeimyną ir su visais kartu jau laukuose. Ne tiek pats dirba, kiek žiūri, kad šeimyna nedykinėtų. Pasirodo šen, pasirodo ten, vis suka ratą ir maišosi dirbančiųjų akyse. Neleidžia žmonėms nei valandėlei sustot, atsikvėpt, nei prakaito nuo kaktos nubraukt.

Anksti rytą kėlęs, po pietų visada eina į klėtį trumpam numigti. O kad neužmigtų ilgam, gulasi aukštielnikas ir, ištiesęs kojas, jas sukryžiuoja. Deda pėdą ant pėdos taip, kad vienos pėdos kulnas remtųsi į kitos kojos pirštus. Kai užsnūsta ir atsipalaiduoja, kartais trumpiau, kartais ilgiau išsilaikiusi pirštais besiremianti pėda ima ir nusprūsta. Musteikis pabunda. Na, tada jau laikas keltis. Ritasi iš guolio ir eina gainioti šeimynos.

Jo trisdešimt penki hektarai tvarkomi pavyzdingai. Žemė, gerai tręšiama mėšlu ir mineralinėmis trąšomis, kiekvienais metais išaugina neblogą derlių. Valsčiuje Musteikis priskiriamas prie pasiturinčiųjų, bet šeimyna nenoriai eina ten tarnauti. Jau plačiai žinoma, kad tame vienkiemyje prastai duoda valgyti, labai spaudžia prie darbo ir visi laukia iki paskutinės dienos, tikėdamiesi geresnės vietos. Jeigu kas ir pakliūva čia, tai, ištarnavę metus, antriems metams nė vienas nepasilieka. Po visą parapiją jau pasklidę kalbos, kaip vienas samdinys, po metų baigęs tarnauti, išėjęs iš sodybos sustojo galulaukėje prie kryžiaus, užvertė galvą ir kreipėsi į nukryžiuotąjį:

– Jėzau, Jėzau, koks tu kūdas! Ar ne pas Musteikį tarnavai?

Kaip ten būtų, bet ūkis be samdinių neliko nė vienais metais. Kaip visada, taip ir šiemet, tuoj po Kalėdų, atėjo naujas bernas, jau „stolnas“, kokių trisdešimties metų, dvidešimties metų mergaitė Elziukė ir iš miestelio piemenukas.

Elziukės pasirodymas pakeitė visą Stasiuko gyvenimą. Nors jam daugiau nei dvidešimt, jis niekur neišeidavo iš namų. Su jaunimu nebendravo, nevaikščiojo į vakaruškas ir vengė mergaičių. Į jas pasižiūrėdavo tik iš tolo, o susitikęs, iš arčiau, būdavo nedrąsus, vengė pažvelgti į akis. O dabar štai, namų namie – tokia mergaitė. Jaunutė, gražutė, linksma, maloni ir mandagi su visais. Į šeimininkę ir šeimininką kreipiasi „tamsta“, o visus kitus vardais vadina. Dargi malonybiniais. Na, Stasiukas – tai jau visiems Stasiukas, bet kad ir didelis, dramblotas trisdešimtmetis bernas – ir tas Poviliukas. Piemenukas – Andzelis, o šeimininkų duktė – Steputė. Ją dabar taip ir visi kiti vadina. Susirinkę iš visų kraštų nepažįstami svetimi žmonės per žiemą priprato vieni prie kitų, susigyveno, susidraugavo. Iki pavasario ir Stasiukas visai išdrąsėjo, dažniau pasižiūri į Elziukę, bando net šnektelėti. Ganęs ją akimis, dabar jau ieško progų kaip arčiau prieiti, ilgiau kartu pabūti, tuo labiau kad ji nesibaido ir kaip su visais, taip ir su juo maloni. Jo nežemina, neniekina. Ne taip, kaip bernas. Perpratęs Stasiuko nuolankų būdą, jau bando tuo naudotis. Kai kartą po vakarienės bernas atsidrėbęs už stalo sušuko: „Ei, Stasiuk, atnešk atsigerti“, Elziukė pasipiktinusi sušuko:

– O pats ar negali nueiti? Kodėl Stasiukas turi tau tarnaut?

Sugėdintas bernas pakilo ir pats nuėjo prie kibiro, o Stasiukui taip buvo gera ant širdies, kaip niekada nėra buvę gyvenime.

3.

Per žiemą Musteikiai retai važiuoja į bažnyčią. Gal kartą per mėnesį. Kai važiuoja, tai Steputės nesiveža, namuose palieka. Bijo, kad nepersišaldytų mergaitė. Bažnyčia didžiulė, sienos apšerkšnijusios, žiemą visada mažai žmonių, nepridusuoja. Kad ir su kailiniais, ir su veltiniais ant kojų, kol išbūni per pamaldas, šaltis persmelkia. O Steputės nei kailiniais apvilksi, nei veltiniais apausi. Negražu. Turi ji ir gelumbe pamuštus trumpus kailinaičius, ir batelius su kailiu viduje, bet su medvilninėmis kojinėmis blauzdos kaip ir plikos. Kai per Tris Karalius pastovėjo bažnyčioj, tai atšalo kojas iki skausmo, o blauzdas druska trinti namuose teko, kol atsigavo.

Kas kita – vasarą. Kai tik sekmadienis – tai visi trys į bažnyčią. Bernas turi dviratį. Tas. tai kitą kartą nė pusryčių nevalgęs, išvažiuoja. Musteikis su žmona ir dukterimi papusryčiauja, išsipusto ir išdarda bričkute. Visi turi savų tikslų: Musteikienė – pasimelsti, Steputė – su pažįstamom mergaitėm susitikti, po miestelį pavaikščioti, o Musteikis irgi turi savo išskaičiavimų.

Steputei jau dvidešimt vieneri. Reikia parodyti žmonėms, kokią užkurinę išaugino, tegu pamato visi, kuriems tai rūpi.

Kai bernas ir šeimininkai išvažiuoja, tai namuose lieka tik Stasiukas, Elziukė ir piemeniukas. Iš jų visų – Stasiukas laisviausias. Piemuo turi ganyti, Elziukei reikia pamelžti karves iki vidudienio, o jis galėtų, kad norėtų net į bažnyčią nueit arba prigulti valandėlei, bet jis niekur neina. Jam labai malonu pabūti kartu su Elziuke. Darbai laukuose juos visai suartino ir dabar, galima sakyti, jie draugai. Nutaikę minutėlę laisvo laiko jie ir pasėdi kartu ant ežios, pasikalba.

– Kai pernai tarnavau Smalioriuose, tai sekmadieniais šeimininkė visados pietums visai šeimynai kepdavo kiaušinienę, – vieną sekmadienį Elziukė sako Stasiukui. – Gal pasidarykim ir mes šventę?

– O kaip tu ją pasidarysi? – nelabai supranta Stasiukas.

– Ogi visai paprastai. Tu eik į daržą ir priskink gerą saują svogūnų laiškų, o aš per tą laiką apžiūrėsiu vištų gūžtas. Gal rasiu kiaušinių.

Kai Stasiukas prie šulinio nuplovęs svogūnų laiškus atsinešė juos į pirkią, ant suolo prie durų stovėjo pintinaitė su kiaušiniais.

– Žiūrėjau, lentynoje nėra lašinių, bet klėtyje mačiau puodynė su taukais stovi. Ar bus gerai su taukais? Kaip sakai? – paklausė Elziukė ir, paėmusi iš Stasiuko rankų svogūnų laiškus, padėjo į lėkštę.

– Žinoma, koks gi skirtumas? – pritarė Stasiukas. – Bet kur radai tiek kiaušinių?

– Iš kiekvienos gūžtos po porą – jau dešimt. Ar užteks?

– Tiek net nesuvalgysi.

– Palauksim piemenuko, o tu eik prie šulinio ir prisemk lovius vandens. Tegu apšyla, bus karvėms atsigerti. Kol aš pamelšiu, piemenukas prilauš lapų iš daržo. Bus kiaulėms. Apsiliuobsim, susitvarkysim ir eisim pietų valgyti.

Sušveitę kiaušinienę ir atsigėrę šviežio, ką tik iškošto pieno, visi pakilo nuo stalo.

– Ne koks čia griekas, bet geriau būtų, kad šeimininkė nesužinotų, – perspėjo Elziukė, kai piemenukas norėjo išeiti. – Sekmadieniais, kai tik liksim vieni, dabar visada valgysime kiaušinienę, – dar pridūrė. – Jeigu visiems šventė, tai kuo mes prastesni?

Kai piemenukas išėjo į daržinę pamiegot, o Elziukė nukraustinėjo stalą, Stasiukas paklausė:

– O ką dabar darysim?

– Aš tai skalbsiu truputį, o ką tu veiksi, nežinau, – atsakė. – Jei nori, tai ir tau išskalbsiu marškinius. Labai nešvarius dėvi. Ar turi kitus persivilkti?

– Ne. Tai mano vieninteliai šventadieniški, – nelabai smagu prisipažint Stasiukui. – Kasdien pati matai, kokius nešioju. Drobinius.

– Nusivilk. Ir taip pabūsi, kol išdžius. Tokia karšta saulė... Savo skalbiu ne muilu, bet su gerais proškais, bus gerų pamuilių.

– Labai ačiū tau, Elziuke. Nežinau, kaip reikės atsilyginti. Tu visiems tokia gera...

– Kodėl tu turi tik vienus marškinius? Ar negali nusipirkti kitų? Galėtum pasikeisti, kol kiti skalbiami, – stebėjosi Elziukė.

– Tokiems dalykams aš pinigų neturiu. Kiek man ko nuperka dėdė Musteikis, tiek ir turiu. Visi pinigai pas jį.

– Tai jis tau ir algos nemoka? – dar labiau nustebo Elziukė. – Tai ir dirbi už dyką?

– Duoda retkarčiais po kelis litus. Man daugiau ir nereikia.

– Varge tu mano, varge. Geras tas tavo dėdė Musteikis, nėra ką sakyt. Turi berną už dyką, nors antrus marškinius nupirktų...

4.

Sekmadieniais, kai lieka vieni, po kiaušinienės, Stasiukas visą laiką stebi, ką veikia Elziukė. Jei ji nukrausčiusi stalą ir sumazgojusi šaukštus eina į klėtį ir užsidaro, tada ir jis eina į kamaraitę valandėlei numigti, o jei ji darbuojasi kieme, jis niekur nesitraukia ir sekioja iš paskos: gal paprašys ką atnešti ar paduoti, ar šiaip ką nors padaryti. Stasiukas tuoj skuba patarnauti. Nieko nepadarysi. Nuo pat mažens įpratęs būti siuntinėjamas, o čia gi Elziukė... Jeigu ji lieptų, tai jis ir į ugnį šoktų – taip norisi jai įtikti. Jei ji ima tuščią kibirą nuo kaladės ir eina prie šulinio, tai Stasiukas stveria jai iš rankų ir pats atneša vandens. Jei Elziukė nueina prie malkų, tai atneša tik pirmąjį glėbį, o daugiau prineša Stasiukas. Jis neprašomas skiedryne priskaldo balanų prakurams, o kai Elziukė ant prieklėčio sėdėdama šukuoja savo gražius ilgus plaukus, jis stovi priešais ir nuoširdžiai gėrėdamasis sako:

– Kokie gražūs tavo plaukai. Blizga kaip šilkiniai.

– Tikrai? Nė nepagalvojau, – atlaidžiai šypsosi ji. –Kad tu žinotum, kaip man jie nusibodo, kiek turiu su jais vargo, kiek atima laiko.

– Bet užtat kaip gražu. Ar taip gali būti sunku šukuoti plaukus? Jei taip sunku, tai aš galiu sušukuot.

Elziukė jau visai juokiasi:

– Aš pati per savaitę beveik nešukuoju, o kada tu man šukuosi? Nėra laiko. Pasidailinu tik priekyje, prie kaktos ir užsirišu skarelę. Vis žadu nusikirpti.

– Tik jau nesukvailiok. Nukirpt tokius plaukus, tai tas pats, kas nukirsti ranką. Iš karto koliekas.

– O kodėl, Stasiuk, tu čia tiek metų tarnauji ir už dyką? – staiga surimtėjusi mergaitė pakeitė kalbą. – Kodėl nepasiieškai kitos vietos? Suaugęs vyras, bet kur galėtum tarnaut už gerą algą. Užsidirbtum nors apsirengti žmoniškai. Žiūrėk, Povilas net dviratį nusipirko ir kaip pasirėdo sekmadieniais.

– Nežinau, niekada nepagalvojau, – nežino ką pasakyt Stasiukas. – Aš čia nuo dešimties metų. Pripratau prie visų. Nežinau, kaip būtų kitoje vietoje. Gal nemokėčiau.

– Tie patys darbai visuose ūkiuose. Nebūtų kitaip ir kitur, tik tiek, kad, metus išdirbęs, gautum algą ir pavalgęs būtum sočiai. Baisu ir pagalvot, koks čia valgymas pas tuos Musteikius, – net nusipurtė Elziukė. – Kodėl taip yra, kad tu čia nuo pat mažens?

– Nežinau. Turėjau tik močiutę. Čia tarnavau jau kelerius metus už piemenį. Kai ji pasimirė, taip ir palikau. Neturėjau kur kitur dėtis.

– Ar tik vieną močiutę turėjai? Kur tėvas, motina?

– Nemačiau aš jų nė vieno. Sako, kad motina mirė, kai visai mažučiukas buvau. Tai ir augino močiutė.

– Tokios tokelės, – atsiduso Elziukė. – Išeina, kad tu lyg koks Musteikių augintinis. Na, ką gi, patogu turėt tokį augintinį samdinį už pavalgymą.

– O kodėl tu, Elziuke, tarnauji? Ar tu irgi neturi tėvų?

– Ne, dėkui Dievui, aš turiu abudu tėvus ir dar dešimties metų broliuką, – džiugiai atsakė mergaitė. – Turim ir savo namuką miestelyje. Yra kur gyventi ir tarnauti, po teisybei, man nereikėtų. Mes abi su mama verpiam, audžiam ir iš to visai neblogai pragyvenam. Kartą laikraštyje perskaitėm, kad Dotnuvoje galima nusipirkti tokias „protingas“ stakles, kurias reikia tinkamai nustatyti ir jos pačios audžia visokiais raštais vienpales staltieses, lovatieses. Tik reikia labai mokėti nustatyti. Nusprendėme su mama jas įsigyti. Visa bėda, kad labai brangiai kainuoja. O tiek pinigų mes neturime, todėl sugalvojom, kad man reikia kiek patarnaut. Kiek aš uždirbsiu, kiek mama, sudėsim į krūvą ir pirksim. Ir tarnauju aš iš viso tik antri metai.

– Bet ar žinot, kur yra ta Dotnuva? Turbūt labai toli? – susirūpino Stasiukas. – Ar mokėsi su tokiomis staklėmis dirbti?

– Nusipirkus stakles, ten, vietoje, apmokina ir tada į namus atveža. Taip laikraštyje rašo.

– Bet kaip pasiekti tą Dotnuvą? Ar žinot?

– Rasim, ne bėda, kad tik punigų būtų.

5.

Neilgai truko pasiliekančių namuose samdinių šventės su kiaušiniene. Atostogų į namus parvažiavo Agnutė. Į miestelį bažnyčion tik Steputė su tėvais važiuoja. Agnutė nemėgsta. Buvo gal kokį kartą kitą, o dabar lieka sekmadieniais namuose. Tai sode po obelimi pasitiesusi gūnią gulėdama skaito knygą ar atsisėdusi siuvinėja, tai prie šulinio skalbia ir čia pat, patiesusi ant pievos savo skalbinius, džiovina prieš saulę. Kai namuose savas žmogus, nelandžiosi po gūžtas ieškodamas kiaušinių. Pietums tenka tais pačiais barščiais, kurie nuo pusryčių liko, pasitenkinti.

Kai prasidėjo darbymečiai, tai ir patys Musteikiai rečiau bevažiuoja bažnyčion. Per savaitę sunkiai dirbus, norisi ir pailsėti, pasiruošti kitai darbo savaitei: tai grėbliui dantis iškrito, tai dalgiui kotas nulūžo, tai vežimo ratas vos laikosi. Ką šiandieną padarysi, nereikės gaišti per darbymetį.

Nuo rugiapjūtės kai prasideda, tai darbas darbą veja. Išvargę, nusiplūkę kiaušiniautojai pikti ir irzlūs. Ir Elziukė nebe tokia linksma, ir Stasiukui nedrąsu prie jos arčiau prieiti. Jis turi didelį sumanymą, per visą vasarą širdyje nešiojasi ir vis laukia tinkamos progos. Bet kai ta proga pasitaiko, jis neišdrįsta ir gana. Kartą, kai visi buvo išvažiavę per Mykolines į atlaidus ir jie buvo likę vieni, buvo puiki proga, kad vargu ar pasitaikys kada geresnė. Stasiukas sekiojo Elziukę visą dieną, bet taip ir neišdrįso išsižiot. O pasikalbėti labai reikia, oi, kaip reikia. Sparčiai artėja Kalėdos, o po Kalėdų Elziukė išvažiuoja, ir tiek tu ją pamatysi. Kaip tada jai išsakysi, kas ant širdies guli?

Mato Stasiukas, kad ilgiau laukti nebegalima. Per jo tokį neryžtingumą gali viskas nueiti niekais. Kaip bus taip bus, reikia ryžtis kartą, ir jis, nieko nelaukdamas, pamatęs, kad Elziukė nuėjo į daržinę šieno, atsekė paskui ją.

Elziukė, pamačiusi jį taip netikėtai pasirodžiusį daržinėje, sunerimo.

– Ką tu čia veiki? – griežtokai paklausė ji.

– Nepyk. Sėskim va čia, ant balkio, pasišnekėti reikia, – paėmė jis ją už rankos.

– Rado laiką šnekėt, – nerimavo Elziukė. – Kai pamatys šeimininkas, kad mes čia, daržinėje...

– Elziuke, tu jau greitai išvažiuosi, aš tavęs nebematysiu. Taip ir liks viskas nepasakyta.

– Na, ką gi tu čia man nori pasakyt? – jau švelniau paklausė Elziukė.

– Aš galvojau, galvojau, dieną naktį galvojau, seniai sugalvojau, tik vis nedrįsau tau pasakyt.

– Įdomu, – jau ir mergaitė susidomėjo. – Ką tokio tu sugalvojai, kad nori būtinai man pasakyti?

– Tekėk už manęs, Elziuke, ką? – Stasiuką net prakaitas išpylė. – Atsiimsiu aš iš Musteikio visus savo uždirbtus pinigus ir nupirksim tas tavo stakles. Nebereikės tau daugiau pas ūkininkus tarnauti.

– Oi, vargeli, tu mano. O aš galvojau, kas čia galėtų būti? – paglostė jo ranką Elziukė. – Tu toks geras vaikinas, o aš nori nenori turiu tave apvilti.

– Na, tikrai, – nelabai perpratęs jos žodžius Stasiukas su užsidegimu šnekėjo toliau. – Nusipirksim stakles, abudu dirbsim ir pagaliau aš galėsiu ištrūkti iš tos Musteikynės. Aš dirbt netingiu. Nei geriu, nei rūkau, visur tavęs klausysiu. Kaip tu sakysi – taip ir bus. Neleisiu tau sunkiai dirbti, sunkius darbus aš pats padarysiu, visur pavaduosiu.

– Viskas gerai, Stasiuk, tik tiek, kad aš jau turiu jaunikį... – buvo priversta atvirai prisipažinti Elziukė. – Pavasarį žadame ženytis.

– Kaip čia gali būti? – nenori patikėti Stasiukas. – Turi jaunikį, ruošiatės vestuves kelti, o per visus metus nė akių neparodė?

– Jis irgi tarnauja. Tik labai toli, kažkur prie Latvijos sienos. Dėdė prirodijo. Ten daug didesnes algas moka. Iš tokios tolybės neatvažiuosi, kada sugalvojęs.

– Tai jau žinoma. Jei turi jaunikį, tai man nėra ko norėt, – visai nusiminė Stasiukas. – O aš tiek galvojau, dieną naktį.

– Tau nėra ko nusiminti, – švelniai ramino Elziukė. – Tu toks puikus jaunas vyrukas, gausi net geresnę už mane. Tik neskubėk, suspėsi. Na, o iš čia tau reikia sprukti. Kad tik panorėsi, visur gausi vietą. Blogiau niekur nebus. Pamatysi daugiau žmonių, jaunimo, mergaičių. Ne vienas Musteikių vienkiemis sviete. Yra ir gerų žmonių. Pernai tarnavau Ilgalaukyje. Ten šimtą kartų geriau negu čia.

– Tai duok. Nunešiu iki tvartų, – paėmė iš Elziukės rankų rezginę su šienu, – o aš apie tave vis tiek galvosiu. Niekada nenustosiu galvoti. Nereikia man daugiau jokių mergaičių, geriau jau liksiu visai vienas, neženotas.

6.

Šiemet po kūlimo Musteikis žydams pardavė tik dalį grūdų. Likusius pavasarį žada vežti į „Lietūkį“ – daugiau moka, o pavasarį, jei grūdai gerai išsilaikys, tiks į pirmą rūšį. Kaina bus dar aukštesnė. Tik viena bėda, kad labai toli. Net dvidešimt penki kilometrai iki miesto. Bet ką dabar padarysi? Kartą per metus tokį kiekį parduodant norisi gauti daugiau. Juk tie grūdai – jau paskutinės praėjusių metų pajamos. Nauji pinigai ateis tik rudenį, po kūlimo. Ruduo dar labai toli ir nežinia, kokie bus derliai.

Vieną pirmadienį visi trys, Stasiukas, bernas ir Musteikis, per dieną viską paruošė kelionei į miestą. Patikrino pakinktus, ištepė ratus, į vežimus sukrovė maišus su grūdais ir vakare, numigę valandėlę, tuojau po vidurnakčio išvažiavo.

Veža du didelius vežimus grūdų, vieną vežimą bulvių, morkų, kopūstų, svogūnų ir burokėlių Agnutės šeimininkei. Atrodo, visko nemažai pridėjo rudenį, kai vežė mergaitę į gimnaziją, o dabar rašė, kad pritrūko daržovių.

Kelias geras, tokiu metu vieškelis tuščias, arkliai varomi lėta žingine, vos tempia sunkiai prikrautus vežimus. Būtų galima ir pasnausti, bet tik ne Stasiukui. Jis važiuoja pirmas ir jam reikia žiūrėti kelio. Musteikis antrame vežime išsitiesęs ant maišų ramiai knarkia. Tik nebetoli miesto paėmė vadeles į rankas.

Stasiukui net silpna. Visą naktį nemiegojęs vos laikosi ant kojų. Bet, laimė, prie kontoros jau laukia nemažai anksčiau atvažiavusiųjų ir kol atėjo jo eilė, jis vis dėlto gavo ant maišų valandėlę numigti.

– Gana miegot, – „tuzgina“ jį Musteikis, – nešam grūdus.

Kol sutampė maišus, Stasiukui vėl pakirto rankas ir kojas, bet, kai pardavęs grūdus, Musteikis jam davė net dešimt litų, pasidarė visai smagu. Gautus pinigus jis paslėpė giliai mažoje švarko kišenėlėje ir retkarčiais pačiupinėja, patikrina, ar jie tebėra. Kad tik nepamestų. Tegu sau Elziukė sako ką nori, bet dėdė Musteikis vis tiek geras. Kad ir retai, bet pinigų duoda, o kai dėl algos, tai turbūt bus jau nemažai susidarę. Pasiims, kai bus laikas. Jeigu su Elziuke būtų kas nors išėję, tai ir pernai rudenį būtų pinigus atsiėmęs.

Kol pridavė grūdus, kol atsiėmė pinigus – jau ir popietė. Dar pas Agnutės šeimininkę užsuko. Išgėrę po stiklinę arbatos, užkandę Musteikienės paruoštų užkandžių su spirgučiais, pagirdė arklius prie šulinio ir išvažiavo namo.

Atgal tušti vežimai greitai rieda, bet miestelį pasiekė tik pavakary. Su dideliais pinigais Musteikis pabijojo net į arbatinę užeiti. Norėjosi kaip greičiau, dar su šviesa pasiekti namus.

Užsuko tik į pašto agentūrą laikraščių.

Senyva davatkėlė Veronika, agentūros vedėja, darbo valandų nepaiso. Anksti ar vėlai kas užeina – visada aptarnauja. Atiduoda laikraščius, laiškus, pranešimus ir platina valstybinės loterijos bilietus.

– Ponas, Musteiki, – sako ji, kai Musteikis pasiėmė laikraščius, – pirkit loterijos bilietą.

– Na, jau ne, – net piktai ginasi tas, – netikiu aš tomis loterijomis.

–Visus išpardaviau, tik viena puselė beliko. Pirkit. Gal laimėsit?

– Valdininkų išmislas, kad kaip nors išviliot iš žmonių pinigus, – vis labiau piktinasi Musteikis.

– Ale pirkit tą paskutinę pusę. Ką jums reiškia tas dešimt litų? Galit laimėt net penkiasdešimt tūkstančių.

– Kad ir laimėsi, tai jų nematysi. Pasiims jie patys.

– Taip negali būti, – nesutinka Veronika, – juk tai rimta valstybinė organizacija rengia. Atiduos iki paskutinio cento, jei laimėsit.

– Išparduodi kiekvienais metais tiek bilietų, o ar girdėjai, kad kas mūsų parapijoje būtų laimėjęs?

– Kad ne mūsų parapijoje, tai kitur, bet žmonės laimi, – nesutiko ji. – Lietuva didelė.

– Tik akių dūmimas, daugiau nieko. Yra, kas iš to pelnosi.

– Vis dėlto pamėginkit. Gal kaip tik čia jūsų laimė.

– Tokiems dalykams aš neturiu pinigų. Neįkalbėsit.

– Bet, ponas Musteiki, liko tik pusė bilieto. Man jau rytoj atsiskaityti reikia, o niekas neperka. Gal kaip tik jums ta laimė skirta. Negi nenorit laimėt penkiasdešimt tūkstančių?

– Matai, niekas neperka, o aš turiu pirkti. Neatsirado daugiau kvailių.

– Ką aš dabar darysiu? Neparduot man tiesiog negalima. Bus nepatenkinti. Ko gero ir iš algos išskaičiuos.

– Tai ir nusipirk pati. Nieko negali žinot. Gal čia ne mano, o pačios laimė, – juokėsi Musteikis.

– Ką reikės daryt? Jau vakaras, ir niekas turbūt nepasirodys, – apyverksnė dejavo moterėlė. – Ką reikės daryt?

Stasiukui pagailo davatkėlės.

– Teta, neverk. Duok man, aš jį nupirksiu, – klausęs, klausęs jis ištraukė iš kišenėlės dešimt litų, – štai, imkite pinigus, užteks čia derėtis.

– Tai ačiū tau, vaikeli, – nušvito „pačtorka“ Veronika, – kad Dievas duotų tau laimėti. Kad tu žinotum, iš kokios bėdos tu mane išvadavai. Dar niekada man taip nebuvo. Kitais kartais gerai sekdavosi. Dieve, tau padėk.

– Durniui negali duot pinigų, – pyko Musteikis, – verčiau baronkų būtum nusipirkęs.

Kai Musteikis aprėkė Stasiuką, jam ir pačiam pagailo. „Buvo kišenėje dešimt litų, malonu buvo juos turėt, jausti prie krūtinės, galima buvo tą ar kitą nusipirkt, o dabar jų vietoje kažkokia skiautė popieriaus su skaičiais. Kas iš jos? Tiek jau to, kad taip išėjo. Tegu sau guli, valgyt neprašo. Išmest visada suspėsiu.“

7.

Musteikių vienkiemio moterys jau Verbų sekmadienį priėjo išpažinties ir priėmė komuniją. Vyrai gi – Musteikis, Stasiukas, kaip kiekvienais metais, taip ir dabar, atvažiavo Velykų antrą dieną atbūti velykinės. Bernas tegu sau daro, kaip nori, o Stasiukas tiek metų po tuo pačiu stogu gyvena ir skaitosi lyg ir šeimos narys. Tų pačių namų vyras. Maža to, Musteikis dar jaučia atsakomybę, kad jo namuose nesiglaustų koks bedievis. Visada Velykų antrą dieną jie abudu eina išpažinties, priima komuniją – atlieka nors kartą per metus kataliko pareigą. Privalėtų, žinoma, ir dažniau, bet kad vis neišeina. Per Velykas nori nenori – turi. Kitaip nė doru kataliku negalėtum būti. Kai numirsi, tai ir kapinėse negalėsi būti palaidotas.

Nors kovo pabaiga, laukuose dar storai sniego, naktį spaudė nemažas šaltukas, bet, saulei pakilus, panašu į atlydį, ir Stasiukui jau per šilta su kailiniais.

Bažnyčioje žmonių daug. Po pamokslo kol išsimurgdė laukan – visai sušilo. Jis dar tebestovėjo šventoriuje atsilapojęs kailinius, kai su kita banga žmonių bažnyčios duryse pasirodė Elziukė. Širdis taip ir suspurdėjo.

– Kažin, ar užkalbinti? – sujudo. – O gal dievai nematę...– staiga nusiminęs nuleido galvą, – gal jau ištekėjusi?

Kažin, ar Stasiukas būtų išdrįsęs, jei ji pati nebūtų jo pastebėjusi. Tiesiog išnešta žmonių srauto Elziukė atsidūrė netoli jo.

– O, Stasiukas. Sveikas. Su šventom Velykom, – kaip visada linksmai ji užkalbino. – Smagu matyt. Ir tu atvažiavai velykinės?

Stasiukas užkalbintas labai nudžiugo.

– Šiandieną mes abu su Musteikiu, nevalgę... – net nežino, ką sakyt, – sveikinu ir tave su Velykom.

– Per šventas Velykas visos klausyklos apgultos ir vis vyrai. Per visus metus jų su pagaliu neatvarytum, – juokėsi Elziukė.

– Kaip gi tu gyveni, Elziuke? – kai ji tokia linksma, drąsesnis ir Stasiukas. – Ar dar tarnauji kur nors?

– Šiemet gavau vietą čia pat, miestelyje. Man gerai. Žmonės pažįstami, geri, nuolat į namus parbėgu. O tu, kaip matau, vis dar pas Musteikius?

– Taigi taip. Neišeina man kitaip. Pagaliau, kai tu išvažiavai, man visai vis tiek. O tu gal jau ištekėjusi?

– Et, apie tai ilga kalba, – kažkaip mįslingai pasakė Elziukė, – ne čia apie tai kalbėti.

– Tai kur kitur?

– O iš tikrųjų, tas pats kur. Galima ir čia, nėra ko slėpt, – ryžosi mergaitė. – Mano jaunikį šuo ant uodegos nunešė...

– Kaip gi taip?

– Na, susirado kitą ir gana.

– Tikrai? – negali atsistebėti Stasiukas

– Pripiršo jam ūkininkaitę nuo penkiolikos hektarų. Tą pačią, kur jis tarnavo. Sako, piniginga, viena pas tėvus. Tėvukas jos ligotas, beveik ant patalo, seniai ieškojo užkurio.

– Kaip taip galėjo? – nuoširdžiai piktinosi vaikinas. – Aš niekada negalėčiau taip padaryt. Ar buvot susitikę? Ką jis pats sako?

– Buvo, sako, atvažiavęs metrikų, bet aš jo nemačiau. Pas mus irgi nebuvo užėjęs.

– Aišku. Ką sakyt užėjus, kai taip padarei? Kokia gali būti kalba? Ką dabar galvoji daryt?

– Išėjau dar metelius patarnaut, o paskui – pats žinai, kokie mano planai.

– Ar labai išgyveni dėl jo, Elziuke? Ar labai pyksti?

– Nė kiek nepykstu ir nepadyviju. Kas gi aš? Su tom staklėm bus kas ar nebus, o jis šiandien ūkininkas. Biednas bernelis – iškart pinigingas ūkininkas, žemės savininkas, gaspadorius. Kas atsisakys tokių pinigų ir tokios laimės?

– Tai gal dabar tekėtum už manęs? – nežinia iš kur tiek drąsos atsirado Stasiukui. – Rudenį baigsim tarnybas, o aš atsiimsiu pinigus už visus tuos metus...

– O tu žinai, ką? – staiga sujudo Elziukė. – Užeinam pas mus. Papietausim, pasėdėsim, apie viską pasišnekėsim. Aš dar turiu šiek tiek laiko. Pamatysi, kaip aš gyvenu, susipažinsi su tėvukais. Gerai?

Namukas nedidelis, bet tvarkingas. Stogas lentelėmis dengtas, langai su baltomis langinėmis, visas kiemas dailia tvorele gražiai aptvertas, po langais – darželis.

Kai jie įėjo į vidų, viduryje kambario ant baltai užtiesto stalo buvo sudėti šventiniai velykiniai pietūs, o iš tolo puikavosi įvairiaspalviai margučiai.

– Čia mano tėtis su mama, – pristatė Elziukė pakilusius pasisveikinti su svečiu tėvus. – O čia brolis Petrukas, – parodė ranka į kokių dešimties metų berniuką. Na, o čia tas pats Musteikių Stasiukas, apie kurį aš jums pasakojau. Sutikau išėjusį iš bažnyčios.

Stasiukas pirmą kartą žmonėse ir jaučiasi nejaukiai, bet toliau darėsi drąsesnis. Tėvukas toks pat linksmas, kaip ir Elziukė. Jis juokaudamas vadina Stasiuką žentu, vis įpila alaus, o motina, dar visai jaunai atrodanti moteriškė, deda jam į lėkštę užkandžius ir vis ragina valgyti. Juokaudami visi daužo margučius, ir iš krūvos gražių, spalvingų, akį veriančių grožybių lieka tik krūvelės apgailėtinų lukštų.

Jie išsėdėjo už stalo tol, kol Elziukei reikėjo išeiti, ir Stasiukas pakilo kartu su ja. Kai atėjo iki sodybos, kur mergaitė tarnavo, jie prie vartelių dar trumpam sustojo.

– Tu, Elziuke, taip nieko ir neatsakei man, – neskuba nueit vaikinas. – Vis laukiau, sakau, gal prie tėvų ką nors pasakysi.

– Na, ką gi. Tėvukams tu, aišku, patikai ir jei tu manęs nebrokiji po to, kai vienas jau pametė, tai aš sutinku. Padarysim taip, kaip tu siūlei. Rudenį aš pasiimsiu algą, tu – savo uždarbius, pirksim stakles ir pradėsim savo gyvenimą. Ar nepaliksi manęs? – dar pasijuokė Elziukė.

– Niekada gyvenime, – rimtai tvirtino Stasiukas. –Kad tik tu neapsigalvotum. Kaip gaila, kad reikia skirtis. Kada dabar pasimatysime?

– Ogi, kai būsi miestelyje, tai visada užeik. Aš dažnai būnu namuose.

– Aš dabar būtinai atlėksiu sekmadieniais...

8.

Gerokai po Velykų Musteikis ir vėl turguje ir, žinoma, su Stasiuku. Reikia parduot karvę. Galėjo pasakyt žydeliui, būtų iš namų nupirkęs. Bet karvė gera, pieninga, dar nesena, tik šešių veršių. Gaila atiduot mėsai. Gal kas nupirks dėl pieno? Ir neapsigaus. Iš jos pačios telyčaitės Musteikiai užsiaugino jauną gražią karvutę. Bus neblogesnė už motiną. Tą jauną ir pasiliko, o senesnę reikia parduot. Musteikis nelinkęs bandos didinti. Laiko tik tiek galvijų, kiek gali paruošti pašaro žiemai. Kas iš to, kad, palikus daugiau, pritrūksta pašaro? Karvės sulysta, pasišiaušia, sunkiai veršiuojasi. Pavasarį, kol atsigauna ant žolės, sumažėja pieno, nėra ko net į pieninę statyti. Kai pašaro daug, karvės sveikos, gražios ir per žiemą pieno netrūksta.

Pardavęs karvę Musteikis užsuko į krautuvę šio bei to nusipirkti., o Stasiukas liko laukti ratuose. Iš tolo pažinęs arklį prie vežimo atėjo girininkas:

– Kur gaspadorius? – nė nepasisveikinęs drūtu balsu paklausė.

– Nuėjo į krautuvę.

– Einu paieškot, – apsisuko eiti, o čia Musteikis, šnekėdamas su kažkokiu Stasiukui nepažįstamu vyru, ėjo priešais.

– Kad tu žinotum, kokį užkurį turiu tavo Steputei... Neklausk, – pusgarsiai šnekėjo jis. Razumnų tėvų, gyvenimas ne prastesnis už tavo, o pinigo kaip šieno. Sakyk, kada atvažiuot?

– Bile kokio man ir nereikia. O Steputei neskubu. Jauna dar, paspės.

– Bet tokio jaunikio paleist negalima. „Pratrotysi“ – daugiau nė su žiburiu tokio nerasi.

– O, ir ponas Adomas šiandien miestelyje? Sveikas, seniai bemačiau. Ko neužeini? – pasisveikino Musteikis su girininku.

– Pavasaris, darbai spaudžia. Atvažiavau su seniūnu, bet jis kažkur prasmego. Visur išvaikščiojau – niekur nerandu. Ar parveši namo?

– Būtinai, bet gal dar užsukam į arbatinę? Išgersim po stiklelį, užkąsim. Piršlį, va, reikia pamylėt. Tegu man gero užkurio paklausinėja.

Musteikis pirkinius sumetė į vežimą ir Stasiukas apgręžė arklį.

– Na, dabar tai „ūlioj bitelė“. Kai prasidės, tai be vidurnakčio neišvažiuosim, – atsiduso Stasiukas. –Reikia tik žiūrėt, kur įsispraudus būtų galima numigti. O ko čia ieškot? Kai dabar nešalta, galima ir čia pat, ratuose, prisidengus gūnia.

Iš arbatinės išgriuvo ne visai vidurnaktį, bet gerokai sutemus. Ir dar nenusigėrę iki griuvimo. Nors ir šlitiniuodami, bet savo kojomis atėjo iki vežimo. Musteikis su girininku užsikraustė ant sėdynės, piršlys sėdosi skersai ratų ir per „drabynas“ iškišo kojas. Stasiukas priekyje įsitaisė ant lentelės ir paėmė vadeles. Arklys, per dieną išstovėjęs ir snaudęs, išrietė sprandą ir neraginamas nuskuodė per miestelį.

– Prie pašto sustok. Laikraščius reikia paimti. Gal ir laiškas koks bus nuo Agnutės, – perspėjo Musteikis Stasiuką. Kai prie pašto sustabdė arklį, Musteikis sutingęs snūduriavo ir nerodė jokio noro išlipti.

– Tai einu aš, – sako Stasiukas lipdamas iš ratų. – Dėde, palaikyk vadeles, – įspraudė jis Musteikiui vadeles į rankas, – laikyk stipriai, kad nusistovėjęs arklys neimtų pats bėgti.

– Gerai, tik nebūk ilgai.

– A, tai tu, Stasiuk? – nė kiek nenustebo ir nepasipiktino „pačtorka“, kai, atidariusi duris, pamatė tokį vėlyvą lankytoją. – Įeik. Va, čia jūsų laikraščiai. Daugiau nieko nėra. Beje, – staiga prisiminė ji, – yra laimėjimų lentelė. Gal nori pasitikrinti bilietą?

Stasiukas pasičiupinėjo kišenėlėje.

– Tai duok, teta, tiktai greitai. Pažiūrėsim.

Ji pro langelį padavė jam lentelę, pastatė arčiau lempelę, dar pakėlė dagtį, kad būtų šviesiau ir geriau matyti.

Stasiukas netruko akimis perbėgti skaičius, kai paskutinėje eilutėje pamatė savo bilieto numerį. Kraujas taip ir plūstelėjo į smilkinius. Stasiukui pasidarė karšta ir jis atsilošė lyg gavęs smūgį į galvą.

– Teta, atrodo, kad yra mano numeris, – negalėdamas patikėti padavė jai lentelę su bilietu patikrinti. – Pažiūrėkit jūs. Aš gal apsirikau.

Ji paėmė iš Stasiuko lentelę, bilietą ir kartu su lempele nusinešė prie stalo.

– Viešpatie, tikrai tavo numeris, – stvėrėsi ji už širdies. – Be jokios abejonės, vaikeli, laimėjai penkiasdešimt tūkstančių litų. Tai Dievas tau taip davė už gerą tavo širdį.

– Tai ką man dabar daryti? – negali atsipeikėti Stasiukas.

– Kaip greičiau atsiimti pinigus. Ne vėliau, kaip per savaitę. Kitaip gali pražūti.

– O kur tie pinigai? Kas man juos atiduos? – nerimavo.

– Manau, kad mūsų bankelis. O jei ne, tai gali tekti važiuoti į apskrities miestą. Rytoj aš viską sužinosiu. Ateik anksčiau ir pasiimk pasą. Be paso nieko nebus.

Stasiukas prie vežimo grįžo lyg ne savo kojom. Norėjo tuoj pat pasidžiaugti dėdei Musteikiui, bet, geriau pagalvojęs, susilaikė. Kol neatsiėmė pinigų, nėr ko girtis. Maža kas gali būti ne taip, maža kaip dar gali nutikti, tada tik apsijuoksi prieš visus.

– Kur buvai taip ilgai? – nepatenkintas Musteikis. Kol vadelės rankose, jis negali snausti, o ir girininkas knarkdamas vis griūva jam ant peties ir verčia iš sėdynės.

Stasiukas vėl priekyje ant lentelės, vadelės rankose, arklys į namus pats bėga nestabtelėdamas, o Stasiukui galvoje pilna visokiausių minčių. Čia apsidžiaugia, čia vėl abejoja. „Kad tik greičiau sulaukti rytdienos. Bet vėl... Kaip paaiškinti, kad jam nei iš šio, nei iš to darbo dieną reikia būtinai į miestelį? Neleis Musteikis – dirbti reikia. O gal palaukti sekmadienio, tada nueit pas pačtorką, viską sužinot ir jau pirmadienį galėtų pasisakyt atvirai, kokie reikalai jį spaudžia.“

Užsigalvojęs Stasiukas nė nepamatė, kaip užvažiavo ant akmens, gulinčio viduryje vieškelio. Velnias čia jį pakišo. Kai ryte važiavo, tarytum nieko nebuvo. Vežimas pašoko, susvyravo, pakrypo ant šono. Tuoj tuoj virs, bet, laimė, vėl išsitiesino ir Stasiukas vos sulaikė išsigandusį arklį.

Girininkas užgriuvo ant piršlio, Musteikis griebėsi už sėdynės ir šiaip taip išsilaikė nenuvirtęs. Atsisėdęs užriko ant Stasiuko.

– Žiūrėk, kur važiuoji, žioply, – keikėsi jis, – nedaug trūko, kad vežimas būtų apvirtęs.

– Velnias, – burbėjo bandydamas atsikelti girininkas, – kas čia buvo?

– O aš toliau jau nevažiuosiu, – išsimurgdęs iš po girininko pasakė piršlys. – Man ir nuo čia nebetoli iki namų, – ir, persiritęs per griovį, svirduliuodamas patraukė per pievą.

Kai viskas nusiramino, Stasiukas greičiau pavarė arklį ir staiga kad sušuks girininkas:

– Stabdyk arklį, akį pamečiau!

9.

Stasiukas netiki savo ausimis.

– Ką jis čia vapa? Ar jau visai protą pragėrė? – bet arklį tučtuojau sustabdė. Žiūri, kas bus toliau. – Negi iš tikrųjų virsdamas išsimušė akį?

Girininkas su Musteikiu išlipo iš ratų. Ant vežimo dugno šienas, šiaudai, sulamdyta „gūnia“. Pasišviesdami degtukais naršo po tą kratinį, kažko ieško.

– Kada pamatei, kad nebėra? – klausia Musteikis, grabinėdamas šieną.

– Prieš nugriūnant dar buvo. Tikrai žinau, – tvirtina girininkas.

– Tada reikia ieškot. Turi būt čia, ratuose, jei per drabynas ant vieškelio neiškrito. Tada tai jau po visam.

Vyrai dar ilgai kapstė šieną ir šiaudus, kol pritrūko degtukų. Bandė čiupinėti tamsoje, kol pagaliau girininkas linksmai sušuko:

– Radau, rupūžę!

– Aš taip ir sakiau, kad turi čia būti, – lengviau atsikvėpė ir Musteikis. – Dabar kišk kaip giliau, kad vėl nepasimestų.

Stasiukas jau visai nieko nebesupranta. Pamatė, rado, pasidėjo... Ir dar ką – akį.

Kol parvažiavo, jau ir vidurnaktis. Tik arklį iškinkė ir pagirdė, o vežimas su visais pirkiniais taip ir liko stovėti kieme. Rytoj sutvarkys. Dabar reikia skubėt atsigult, kad dar valandą, kitą tektų pamiegoti iki ryto.

Anksti rytą, dar prieš pusryčius, Stasiukas jau kieme. Tvarkosi. Reikia padaryt tai, kas vakar buvo nepadaryta. Pirkinius sukrovė ant prieklėčio, išgraibstęs šieną ir šiaudus iškratė tvarte, grįždamas pasiėmė iš skiedryno šluotražį, atkėlęs drabynas ir sėdynę pašlavė ant vežimo dugno likusias šiukšles. Panešėjęs toliau nuo šulinio gerai išpurtė gūnią. Kažkas sublizgėjo. Stasiukas pasilenkęs pažiūrėjo atidžiau ir net atšoko. Ant tako – akis. Tikra, su skaidriu baltymu žmogaus akis. Tokį rimtą, aštrų, priekaištaujantį žvilgsnį nukreipusi tiesiai į Stasiuką. Žiūri nemirksėdama lyg sakytų: „Kur tu čia mane nubloškei? Ar negali padėti į vietą?“.

Stasiukui net karšta. Metęs „gūnią“ ant žemės jis skuta į pirkią.

– Dėde, eik, pažiūrėk, kas ten darosi? – daugiau mojuoja rankomis, nei kalba jis, – ten ant tako...

Musteikis nieko neklausinėja. Jis mato, kad Stasiukas išėjęs iš veido ir skubiai eina pro duris. Kai atėjo iki tako, akis tuo pačiu žvilgsniu žvelgė ir į Musteikį.

– Tai štai kur ta jo akis, – nusispjovė Musteikis, – o dar sako, kad rado. Įdomu, ką jis ten vakar įsidėjo?

Pakėlęs akį nuo žemės jis atsinešė ją į pirkią.

– Ko dabar išsigandai? – atsisuko jis į Stasiuką, – juk tai girininko akis, kurią jis vakar griūdamas pametė. Ką? Ar iki šiol nežinojai, kad jo viena akis stiklinė?

Stasiukas negali atsigauti. Jam ir dabar koktu matyti girininko akį Musteikio rankose. Jis traukiasi į šalį, nori kaip nors greičiau išeiti pro duris, bet duryse jau ir pats girininkas.

– Skubinausi, kol dar neiškraustėt vežimo, – nė nepasisveikinęs sako jis. – Sakau, gal geriau pažiūrėjus, prie dienos šviesos...

– Taigi vakar radai, ko dar nori? – šaiposi iš girininko Musteikis, bet girininkui ne juokai galvoje.

– Patamsyje užgriebiau, pasirodė, kad tai akis, o ten – paprasčiausias akmenukas.

– Nuo tavęs, Adomai, didelės magaryčios priklauso Stasiukui. Jis rado. Še, pasiimk, – atkišo Musteikis jam akį. – O dabar sėskis, išgersim po stiklinę alaus prieš pusrytį. Atsipagiriosim...

10.

Sekmadienį Stasiukas jau miestelyje. Pirmiausia – į bažnyčią, po to – į paštą.

– Kodėl vakar neatėjai? – nepiktai barasi ant jo paštininkė Veronika. – Aš iš pat ryto viską sužinojau. Pinigus galėsi pasiimti čia pat, vietoje. Niekur nereikės važiuoti.

– Kaip gerai, – apsidžiaugė Stasiukas, – ačiū jums, teta, kad sužinojote. Kai atsiimsiu pinigus, aš magaryčių nepagailėsiu. Ir už rūpestį, ir už tai, kad įpiršot man tą laimingą bilietą.

– Dabar jau laimingas, bet tada niekas nieko nežinojo. Man reikėjo parduoti, ir aš piršau Musteikiui, o ne tau. Nupirkai tu, tai tokia ir buvo tavo laimė. Dabar jau tu bagotas, Dieve, padėk.

– Kol neturiu pinigų rankose, negaliu patikėt. Naktimis nemiegu, – dar pasiguodė jai Stasiukas.

– Pats kaltas. Kad vakar būtum atėjęs, jau būtum atsiėmęs, o šiandien, pats žinai, sekmadienis, bankas nedirba.

– Ateisiu rytoj. Ta viena diena ar tan, ar tan galan.

Iš pašto Stasiukas – tiesiai pas Elziukę. Nori vaikis pasidžiaugti savo laime. Ji dar nieko nežino. Įdomu, kaip ji sutiks tą naujieną.

Tik įėjęs pro vartelius į sodybą, kur tarnavo Elziukė, sutiko kokių dešimties metų mergaitę, turbūt piemenaitę. Pamačiusi kieme nepažįstamą žmogų, ji stabtelėjo.

– Ar negalėtum man pašaukti Elziukės? – nieko nelaukdamas maloniai paprašė mergaitės.

– Gerai, aš tuoj, –nusišypsojusi sutiko.

Stasiukui nereikėjo ilgai laukti.

– Jos nėra, ji parėjo namo.

– Ačiū.

„Tuo geriau. Rasiu visus namuose, su visais ir pasišnekėsiu. Su visais iš karto“, – džiaugėsi Stasiukas.

Kai atėjo, stalas padengtas, visi valgo pietus.

– O, svečias, kaip tik pietūs. Prašom sėstis, – pristūmė prie stalo kėdę tėvas.

Stasiukas su visais pasisveikino, padavė ranką ir Petrukui. Sėdi, valgo, apie šį bei tą šnekučiuoja, bet apie savo laimę dar nieko nesako. Laukia, kol visi baigs valgyti.

– O aš šiandien ne šiaip sau miestelyje, – pradėjo Stasiukas pagaliau. – Į paštą buvau užsukęs.

– Į paštą? Kokių reikalų ten turėjai? – kol moterys krausto stalą, palaiko su juo pokalbį tėvas.

– Sužinojau, kaip atsiimti išloštus pinigus.

– Pinigų pavyko išlošti? – susidomėjo tėvas. Ne mažiau susidomėjusios susėdo už stalo ir moterys.

– Laimėjau penkiasdešimt tūkstančių litų. Galvojau, kad reikės į miestą važiuoti atsiimti, bet, pasirodo, kad išmokės ir mūsų bankas.

– Penkiasdešimt tūkstančių... – net išsižiojo tėvukas ir visi kiti baisiausiai nustebę. – Tai tu dabar didelis bagočius... Kaip pasisekė... Velniškai pasisekė... Nėr ką sakyt. Ar jau tikrai viskas aišku? Ar tik atsiimt belieka?

– Ateisiu rytoj ir atsiimsiu. Tik suku galvą, kur reiks juos dėt atsiėmus.

– Iš tikrųjų. Tokia laimė, tokie pinigai, o jau atsiranda ir rūpesčių, – atsitokėjęs nuo pirmo įspūdžio jau šalčiau svarsto tėvas. – Kai tavo toks gyvenimas, savo kampo neturi, gyveni pas svetimus žmones, tai tikrai nėra kur tokių pinigų laikyti.

– Tik jau negalvok pasidėt pas Musteikį, – įsikišo Elziukė. – Pas jį pasidėjęs, pinigus matysi kaip savo ausis.

– O gal galėčiau pasidėt pas jus? – staiga sugalvojo Stasiukas. – Kai mes dabar su Elziuke sugalvojom ženytis, tai jūs man nebe svetimi, o savi žmonės, kaip ir artimi giminės. Gal galit padėt tokioj bėdoj?

– Ne, – netikėtai griežtai atsakė tėvas, – bijau prisiimt tokią atsakomybę. Ar atsitiktų, neduok Dieve, kokia nelaimė, ar vagys, ar gaisras...Pas mus ne vieta laikyti tokius pinigus.

– Tai gal pas kleboną? – pareiškė ir motina savo nuomonę.

– O man atrodo, – pasakė geriau pagalvojęs tėvas, – paėmęs pinigus tuoj pat pasidėk juos atgal į banką, ant knygutės savo vardu. Tegu sau guli. Jeigu ilgiau pagulės tokia suma, dar ir palūkanas geras uždirbsi.

– Man atrodo, kad tėtė labai teisingai sako, – pritarė ir Elziukė. – Pinigai bus saugioje vietoje. Bankas banku palieka. Niekur kitur jiems nebus taip gerai.

11.

Kai sužinojo Musteikis, kad Stasiukas laimėjo tiek pinigų, tai iš pavydo niekur neranda sau vietos. Juk tie pinigai paprasčiausiai galėjo būti jo. Galėjo pats tą bilietą nupirkti. Galėjo neduot Stasiukui tų dešimt litų. Juk neturėdamas pinigų, negi būtų nupirkęs? Galėjo taip baisiai neužsispirti, tiek pinigų tada turėjo... Ką jam reiškė tie keli litai? Bet kai taip padarė – tai jau po visam. Kai prisimena, kaip „pačtorka“ piršo jam tą bilietą, maldaute maldavo, kad pirktų, tai gatavas sau pirštus nusigraužti. Pats nuo savęs nustūmė tokią laimę, kuri beveik buvo jo rankose... Tiek pinigų turėjo kišenėje, o pagailėjo... Tai kvailys paskutinis... Apmaudu dar ir dėl to, kad tuos pinigus Stasiukas pasidėjo banke, neleido Musteikiui prie jų nė prisiliesti... Kodėl negalėjo pasidėti pas jį? Jis tai jau būtų žinojęs, kaip juos sutvarkyti... Atsirado koks rupūžė, paprotino, juk pats nebūtų sugalvojęs. O dabar, kai pinigai banke, neprieisi prie jų taip paprastai...

Dabar jau dieną naktį Musteikis suka galvą, kaip tuos pinigus išvilioti iš Stasiuko. Gal pasiskolinti kartą, kitą po kokį dešimt tūkstančių? Pažadėt dideles palūkanas ar prikalbint nusipirkt keletą hektarų žemės prie jo ūkio? Nors tokia būtų nauda – išplėstų savo ūkį. Bet jeigu sugalvos ženytis ar šiaip išeiti? Norės gi atsiimti... Kaip tada? Atsiras, kas pamoko, nebijok... Tada tai be teismų neapsieisi. Bet bylinėtis jis nebijo: nuo mažens augino, rengė, valgydino, rūpinosi tiek metų, priklauso ir jam, kaip globėjui, už išlaikymą ir panašiai...

„O gal? Ar ne geriausia būtų apženyti jį su Stepute?“, – netikėtai šovė jam į galvą mintis. „Ir greitai, kol dar visi pinigai tebėra.“

Su ta mintim Musteikis kaipmat susigyveno.

– Taip, tik taip bus geriausia. Užkurys su penkiasdešimčia tūkstančių pasogos. Čia tai bent... Kito tokio per kelis valsčius nerasi. Kad ir iš stambiausio ūkio, tokių pajamų niekas neturi. Apie tokius pinigus tik pasvajot gali, o čia kaip padėta... O ir bernas kaip bernas, kai suaugo. Su tokiu užkuriu gali rokuotis kaip tinkamas, tvarkytis ir toliau, kaip iki šiol. Savo vietą žino, darbą moka, netinginys, klusnus, visas ūkis, visa tvarka – mano rankose. Su tokiu galėsi daryt, ką norėsi. Niekada neprieštaraus, niekada nereikalaus. Trūks, plyš – tie pinigai turi likti namuose, o kad kitaip neišeina, reikia daryt, kaip išeina. Kai jau kalba eina apie Steputę, reikia pasikalbėt ir su motina. Reikia pasižiūrėt, ką ji apie tai galvoja, reikia paprašyt pagalbos. Reikia gi kaip nors paruošt ir pačią Steputę. Klausimas, ką ji pati pasakys? Mergaitė neprasta, tokio ūkio paveldėtoja, mato į save atkreiptus ūkininkaičių žvilgsnius, jaučiasi pranašesnė už kitas, jau priprato vaikščioti iškelta galva. Gal ir vaikiną turi kokį nusižiūrėjus? O čia – Stasiukas. Nusmurgęs piemenukas, visų pastumdomas pusbernis, tėvo užguitas bernas. Ar jai tekėti už jo? Tačiau...

Nujaučia Musteikis, kad bus nelengva, bet darys viską, kad sumanymas nenueitų niekais, o kai dėl Stasiuko, tai jis visai ramus. Kas nenorės tokios merginos, kaip Steputė, sau į žmonas.

Vieną sekmadienį Musteikis tyčia niekur nevažiavo, liko namuose. Berną išsiuntė su arkliu į ganyklą, Steputė su jaunimu pėsčiomis išėjo į bažnyčią, o žmonai liepė padengt staliuką klėtyje. Liepė papjaustyt lašinių, kumpio, skilandžio, sūrio, iškept kiaušinienės ir viską atnešt į klėtį. Kai karšta kiaušinienė buvo atnešta, Musteikis pašaukė Stasiuką.

Stasiukas jau ruošėsi eit į kamaraitę prigult, kai išgirdo Musteiko balsą.

–Dėde, ar mane šaukei? – atėjo jis iki prieklėčio, kur atsegiotais marškiniais jo laukė Musteikis.

– Einam į klėtį, ten mažiau musių, – pakvietė jis Stasiuką. – Tu sėsk, o aš einu įleisiu alaus. Tuoj grįšiu.

Stasiukas įėjęs apsižvalgė. Ant stalo lašiniai, skilandis, keptuvėje dar tebečirškia kiaušinienė. Kam visa tai? Jis nedrįsta sėstis, stoviniuoja, laukia, kada kas dar pasirodys.

– Ko stovi? Ko nesėdi? – grįžo Musteikis su ąsočiu alaus. – Išgersim po stiklinę su puta, prieš valgį.

– Ar, dėde, svečių lauki?

– Sėsk ir būsi svečias.

– Koks čia svečias. Matomės kasdieną... Ir šiandien jau nebe pirmą kartą.

– Ir dar koks, ne bet koks, o brangus svečias.

Stasiukas stebisi: „Nuo kada jis Musteikiui toks brangus pasidarė?“.

– Dėde, juokus kreti, – sako Stasiukas ir ima iš Musteikio rankų stiklinę. Išgėrus kad pašoko noras valgyti. Nors per pietus prisrėbė barščių, bet dabar, matant tiek gėrybių ant stalo, burną užliejo seilės. Jis smeigia lašinių, skilandžio, atsignybia iš keptuvės kiaušinienės, be to, ir Musteikis vis ragina.

– Valgyk, valgyk, – vis ragina, dar ir alaus vis įpila. – Dabar arčiau prie reikalo, – pagaliau pradeda jis. – Kad tu žinotum, Stasiukai, kokį aš tau turiu pasiūlymą, – sako Musteikis. – Kaip čia pasakius, gal tau pasirodys keistoka – pats tėvas piršlys. Jeigu kam kitam, bet kai čia tarp mūsų, savų... Kaip tau mūsų Steputė? Kaip sakai?

– Žinau aš jūsų Steputę nuo mažų dienelių, ji man kaip tikra sesuo. Man ji visą laiką gera, nieko negaliu pasakyt.

– Tas tiesa, buvo laikas – buvot maži, buvot vaikai. O dabar suaugot. Tu jau vyras, ji mergaitė. Atrodo, kad tų pačių metų?

– Man jau tuoj dvidešimt du. Nežinau, kiek Steputei.

– Pačiam dvidešimt dveji, o ir Steputei panašiai. Metas ir apie ženatvę pagalvot.

– Ir aš taip manau, – prisiminė Stasiukas Elziukę.

– Na, matai, ar aš nesakiau? – Musteikis linksmas. – Ženykis Steputę, nieko nelaukęs. Palaiminsiu. Būsi ant visko gaspadorius.

Stasiukui skilandis įstrigo gerklėje.

– Ar man Steputę, dėde, perši? – pagaliau suprato Stasiukas.

– O ką, ar negerai?

– Tai tik dėdės išmislas, o ji pati niekada netekėtų už manęs...

– Baikos, – numojo ranka Musteikis, – o kuo tu prastas? Jaunas, sveikas, stiprus vyras. Visi žinom, koks tu darbininkas. Nė viena neapsigautų, už tokio ištekėjus.

– Ne jaunikis aš Steputei ir tiek. Dėde, ir pats žinai, kam dar perši?

– Už tai ir peršu, kad žinau, ką darau. Tik gero jums abiems noriu.

– O, be to, aš jau turiu merginą...

Dabar jau baisiausiai nustebo Musteikis.

– Nepanašu... Iš kur tu ją ištraukei?

– Elziukė, ji sutiko už manęs tekėti. Paskutinius metus tarnaujam. Rudenį aš baigiu savo tarnybą, ji – savo, o pavasarį ženijamės.

Musteikis nebeatgauna žado. Jis tik žiūri į Stasiuką išpūtęs akis, bet nieko nemato. Atrodo, jis taip gerai viską sumąstė, taip gudriai sugalvojo, o štai – atsirado dar ir už jį gudresnių... Kažkokia niekam tikusi nabagė sugebėjo jau apsukti bernui galvą, anksčiau už jį suskubo nusičiupti, sudoroti...Ko, ko, bet jau šito Musteikis tikrai nesitikėjo. Jeigu abejojo, tai tik dėl Steputės. Ši tai jau tikrai pasišiaušė, kai sužinojo apie savo tėvo užmačias. Dėl Stasiuko jis visai buvo ramus. O dabar – še tau, kad nori. Jautėsi ne tik nusivylęs, bet ir įžeistas.

– Matai koks paršas, nenori jis Steputės, – bet pasiduoti nenori. Mažumą atvėsęs, atsitokėjęs, dar bando perkalbėti Stasiuką.

– Kaip čia dabar taip greitai? Ar gerai pagalvojai?

– Ne dabar. Aš jau seniai ją myliu. Dabar tik dėl vestuvių susitarėm.

– Negi ji tau geresnė už mūsų Steputę? Tu tik gerai pagalvok, ką darai? – graudeno Musteikis Stasiuką. – Gerai žinau aš tas samdines. Tai prie ūkininkaičių stengiasi prisiplakti tarnaudamos, kitą kartą net pačiam gaspadoriui suka galvą ar kaip kitaip žiūri sau naudos... Taip ir čia. Ne tavęs, o tavo pinigų jai reikia. Išpūstys ji tuos tavo pinigėlius, nespėsi nė apsidairyti. Pati ubagė ir tave paleis ubagais. Du piemenys. Ar bent išmanot, ką reiškia tokie pinigai? Tvarkyt tokius pinigus reikia turėt proto, vyruti. Visai kas kita, jei apsiženytum Steputę. Į mūsų ūkį įdėjus tuos pinigus, oho, ką galima padaryti. Pripirkus hektarų žemės, technikos – iš karto dvarininkas. Ant viso valsčiaus nebūtų tau lygių.

– Neįkalbėsi, dėde, aš žodžio nemainysiu, – visai griežtai atkirto Stasiukas. – Gyvena žmonės ir be žemės. Mes irgi gyvensim.

– Bet viskas laikina, o žemė amžina, – nenusileido Musteikis. – Paskutinį kartą sakau, paklausyk mano patarimo, – jau trūksta jam kantrybė, – vesk Steputę, kol nevėlu, o tai sakau tau – gailėsiesi. Pirštus nusigrauši, bet bus po visam.

– Ne, dėde, – tvirtino savo Stasiukas. – Mes, ko gero, nė pavasario nelauksim. Baigsim darbus, atsiimsim algas ir tuoj po Naujų metų ženysimės.

Musteikis visai neteko vilties prikalbinti Stasiuką.

– Na, tai tada skalsu kalbos. Matau, kad nėra ko daugiau mums su tavimi šnekėtis, – pagaliau pasidavė jis. – Norėjau tik gero, norėjau žmogum padaryt, bet jei nenori, tai kaip sau nori. „Su durnu – du turgu“. – Žinokis...

12.

Po vestuvių Stasiukas su Elziuke apsigyveno pas jos tėvus. Senas stakles išnešė į klėtelę. Per vasarą ten bus galima austi. Kiekvienais metais taip darydavo. Kai neliko staklių, tai jiems, dviems jaunavedžiams, vietos užtektinai.

Elziukė kai tik baigė tarnybą, tai tuoj atsiėmė algą, o Stasiukas dirbo iki paskutinės dienos ir tik dabar, praėjus kokiai savaitei po vestuvių, išsiruošė pas Musteikį atsiskaityti, atsiimti per tiek metų uždirbtų pinigų.

Stasiukas išėjo anksti, vos švintant. Žinojo, kad Musteikis su šeimyna eina į laukus, ir norėjo rasti dėdę dar neišėjusį.

Kai jis įėjęs į kiemą apsižvalgė, nei iš šio, nei iš to suspaudė širdį graudulys. Tiek metų čia gyventa, viskas žinoma, artima. Visi takeliai išmindžioti, išvaikščioti, basom kojelėm išbėginėti. Kokie tik daiktai yra kieme ar diendaržyje, šimtus kartų rankomis liesti. Ant tvoros prie sodo dar ir dabar keletas raidžių žymu. Nors beveik išsitrynusios, bet dar galima įžiūrėti.

Kiek tepraėjo laiko, kol jo čia nebuvo, jau ir netvarkos galima pastebėti: skiedryne kirvis paliktas mėtosi, apynių virpsčiai netvarkingai, susikryžiavę atremti į klėties sieną, keli net ant žemės guli, šulinio svirtis neužkabinta už vinies pakilusi aukštai supasi...

Stasiukas virpsčius pakėlė nuo žemės, išsiklaipiusius suglaudė į vieną vietą ir visus krūvoje parėmė, pakėlęs kirvį įkirto į kaladę, svirtį užkabino už vinies. Nieko nesutikęs kieme įėjo į pirkią. Šeimyna, jau baigusi pusryčiauti, kėlėsi nuo stalo. Visi nustebo pamatę tokį ankstyvą svečią. Kai liko vieni, Stasiukas priėjęs padavė Musteikiui ranką.

– Sveikas, dėde.

– Sveikas, – neslėpdamas nepasitenkinimo pasisveikino su juo Musteikis, – ko toks ankstyvas?

– Skubėjau nutverti namuose, kol dar neišėjai į lauką.

– Tai ką norėjai pasakyt? Nelabai turiu laiko...

– Ar, dėde, nenumanai? Atėjau atsiimt, kas man priklauso. Užmokėsi man, atsiskaitysim ir išeisiu. Negaišinsiu ilgai.

– Sakai, kiek priklauso... O kiek gi tau priklauso? Kaip manai?

– Na, už visus tuos metus, kuriuos tarnavau... Dėde, pats žinai, nė vienais metais man algos nemokėjai.

Stasiukui kažkodėl neramu. Toks piktas balsas, toks klausimas... Šnekasi stovėdami, Musteikis nė sėstis nepakviečia.

– Tai per tuos metus tik dirbai, arei, nei valgei, nei gėrei, vaikščiojai nuplyšęs ir basas? Ar ne?

– Dėde, ir bernui, ir piemenukui taip pat duodi valgyt, drabužį ir apavą, kad ir nagines. Tą patį kaip jie ir aš nešiojau.

– O kailiniai, kostiumas, batai? Va, su tais tufliais ir dabar pas mane atėjai.

– Tai kad viskas tebėra. Kiek aš čia nešiojau? Čėdijau, saugojau – galiu atiduot. Jei ne – gali išskaičiuot. Sakau gi, dėl to ir atėjau. Atsiskaitysim, susirokuosim.

– O pinigų kiek duodavau, ar užmiršai? Ir toje loterijoje išlošei už mano pinigus. Ar ne aš daviau dešimt litų?

– Ar tiek, dėde, davei, kiek man priklauso? Davei ne savo, bet mano uždirbtus, aš nieko nesakau. Kiek davei, tiek užteko. Sakiau, kad daugiau liks prie vietos, kai reikės atsiimti.

– Bet aš daviau. O tu laimėjai ir nosį užrietei. Nebūčiau davęs, nešokinėtum dabar.

– Ar aš šokinėju? – gynėsi Stasiukas, – atėjau ne prašyt, o savo pasiimt. Kiek per tuos metus praėjo samdinių – visiems sumokėjai, o ko pyksti ant manęs? Niekada nepagalvojau, kad gali būti tokie piktumai, kai reikės man atiduoti.

– Žinai, ką pasakysiu? Vietoj to, kad už mano pinigus nusipirkai bilietą, vertėtų dar paieškot teisybės... Oi kaip reikėtų, bet aš ne tam žmogus. Už mano pinigus laimėjai, man irgi iš tų pinigų dalis priklauso.

– Ką čia, dėde, nusišneki? Jeigu jau taip, tai ir „pačtorkai“ dar priklauso, kad bilietą pardavė?

– Pačtorkai kaip pačtorkai, o man – pats galėtum susiprast.

– Reikėjo pirkt pačiam. Kas nedavė? – jau ir Stasiukas supyko, – pačtorka verkdama siūlė. Būtum visus turėjęs.

– Kad ne pats, tai aš būčiau, ko gero, nupirkęs.

– Užteks tų bereikalingų kalbų, – neprašytas sėdosi už stalo Stasiukas, – reikia razumnai pasišnekėt. Sėskim, va, ir susirokuokim. Ir už tuos kailinius ir už tuos pinigus, kur davei, paskaičiuok, kiek tau atrodo reikalinga. Atiduok, kas liko, ir galėsim eiti kiekvienas sau.

– Kai imsi viską skaičiuot, tai pamatysi, kad nelabai kas ir liko, be to, aš ne tam žmogus. Tiesiai sakau, neturiu šiandieną. Pats žinai, juk pavasaris, gal rudenį, kai turėsiu.

– Kaipgi taip, dėde? Juk žinojai, kad reikės man atiduoti? Kodėl taip sakai? Netikiu, kad neturi.

– Atiduosiu, kai turėsiu, nepražus. O dabar neturiu ir gana.

– Visiems turi, o man nėra? Kodėl taip darai, dėde? Kodėl apgaudinėji? Ar dėl to, kad nėra kas mane užstoja? Kad neturiu nieko, kas mane apgintų?

– Nieko neturi, užtat laimingas, kaip mergos vaikas. Tokius pinigus išlošei...

– Kokia neteisybė. Dirbau nuo mažų dienelių be žmoniško valgymo, be tinkamo drabužio. Per nuolatinius darbus neišsimiegojęs visą jauną sveikatą čia padėjau, pasitikėjau. Sakiau, uždirbsiu, turėsiu, o pasirodo liejau prakaitą už dyką.

– Sveikatos aš iš tavęs neatėmiau. Koks buvai sveikas, toks ir išėjai. Ne koliekas, o kad nori gyvent, tai reikia ir dirbt. Už dyką nieks nieko neduoda. Ar aš nedirbu? Pats žinai.

– Dėde, dirbi, tai ir turi, o ką aš gavau tiek metų išdirbęs?

– Sakau, kad atiduosiu. O pagaliau, būtų sarmata ir reikalaut iš manęs. Iš piemenio išauginau į tokį vyrą, tiek gero padariau... Šiandien tu toks bagotas, kad ką tau reiškia tie keli litai?

– Dėdė irgi ne biednas, bet, kaip dabar matau, esi labai nesąžiningas. Ar nebijai Dievo taip nuskriaust žmogų? Juk matau, kad nenori man atiduot. Ne mažas vaikas – viską suprantu. Kad kas būtų sakęs, nebūčiau patikėjęs, o dabar savo akimis pamačiau, koks sukčius ir melagis Ažubalių Musteikis. Visiems pasakysiu, visa parapija sužinos, kad nusukai man dešimties metų algą.

– Pašvilpk. Gali loti, kiek tik nori – niekas nepasikeis. Tu kaip buvai, taip ir būsi bundininkas, o aš kaip buvau, taip ir liksiu Ažubalių gaspadorius Musteikis.

Neilgai Stasiukas su Elziuke gyveno pas tėvus. Pasitaikė, kad žmonės kėlėsi į miestą ir pardavė gerą, neseniai statytą dviejų galų namą. Visai kaimynystėje. Namas su jaunu sodu, nemažu žemės sklypu, ūkiniais pastatais ir nedidele pirtele prie upės.

Nieko nelaukę jie ir nusipirko. Namas erdvus. Viename gale į gatvės pusę patys apsigyveno, o į antrą pastatė stakles. Kai tik nupirko namą, tuoj parsigabeno ir stakles iš Dotnuvos. Išsipildė pagaliau Elziukės svajonė turėti tokias naujoviškas stakles. Didžiulės, gražaus lakuoto medžio staklės užėmė beveik visą antrą namo galą, liko tik vietos apeiti ir priėjimas prie įrenginių. Prie staklių dar gavo daug atsarginių dalių: skietą, šeivų rinkinį, specialias žirkles, mažesnes ir didesnes reples, daug siūlų ir didžiulę knygą su įvairiausiais raštais. Toje knygoje buvo aprašyta, kaip dirbti pradžiamoksliams, kaip pakeist vieną ar kitą dalį, įvairiausios siūlų dažymo gudrybės.

Abi su motina pasitardamos, į knygą pažiūrėdamos pamažu ir atsargiai, bijodamos ko nesugadinti, nesulaužyti darbavosi, kol išmoko.

Darbų iš pradžių ne kažin kas. Praėjo laiko, kol moterys viena nuo kitos sužinojo, kad miestelyje yra kas audžia vienpales staltieses. Išgirsti maža – reikia dar pamatyti. Reikia įsitikinti, ar tikrai taip yra? Viena kita pabandė, ir tik nuo rudens prasidėjo rimti darbai. Elziukei kuo toliau, tuo geriau sekasi, o Stasiukui pilna darbų sode ir darže. Kaip malonu darbuotis savo sodyboj... Niekas „netulioja“, nevarinėja, nebara.

Apie Musteikį Stasiukas negali ramiai galvoti. Kokių tik nėra žmonių ant to „svieto“. Tai kas, kad sako: „kai turėsiu...“. Įsitraukęs į darbą pamažu nutolsta nuo tokių minčių ir džiaugiasi taip susidėjusiu savo gyvenimu.

13.

Musteikis irgi jau turi žentą. Gavo tokį, kokio norėjo: neprastą, „nebiedną“, „zgrebną“ pažiūrėti, iš garbingų namų, dviem metais už Steputę vyresnį, kaip priklauso būti vyrui. Kai piršo, niekas nepasakė, kad mėgėjas išgerti ir atbulas prie darbo.

Mato Musteikis, kad žentelis tinginiauja, bet mėnesį, kitą dar nieko nesako, tyliai niršta. Kai jis su šeimyna seniai laukuose, žentelis vis dar miega ir keliasi, kai saulė jau visai aukštai. Atsikėlęs ilgai prausiasi, ant kelnių diržo pusto skustuvą, skutasi ir tada eina valgyti. Steputė jam atskirai taiso kaip kokiam svečiui. Pavalgęs nieko nenusitverdamas stumdosi iki pietų ir tik po pietų kartu su visais išeina į lauką padirbėti. Ir taip kiekvieną dieną. Įdomu, kiek tai gali tęstis?

Anksti rytą keliasi tik tada, kai Musteikis važiuoja į turgų. Tada tai jau jis atsikėlęs, skubiai prausiasi, skutasi, rengiasi išeiginiais ir pirmas sėdasi į vežimą. Musteikis įlipa vėliau, ima vadeles, taip, kaip pridera namų šeimininkui, ir abu išdarda iš kiemo.

– Tai ką, žente, turi parduot turguje? Gal ką pirkt galvoji? Pinigų ar pasiėmei? – pašaipiai klausia Musteikis. – Gal kokių reikalų turi valsčiuje?

– Na, matau, pats veži grūdų. Pinigų pasidarysim... – nė kiek neįsižeidęs atsako šis. – O kai bus pinigų, tai bus galima kai ką ir nusipirkti. O ką, uošvi, galvoji pirkti?

– Pinigai už grūdus jau turi vietą. Po nedėliai ateis meistras dengti daržinės stogo. Reikia vinių ir meistrams sumokėti. Negalvoju leist pinigų kokiems niekams.

– Kai buvom sekmadienį bažnyčioje, mus su Stepute pusbrolis paprašė į vestuves. Per Mykolines... Sakau, pažiūrėsiu, gal marškinius naujus nusipirksiu vestuvių baliui. Tie jau apnešioti, nepatogu, – svarsto žentas. – Kokiems niekams – žinoma, o šiaip – kas reikia tai reikia.

– Jeigu iš tų pinigų, kur už grūdus, tai nelabai išeis. Mano iki cento suskaičiuota. Negi su vienais marškiniais atėjai pas mus?

– Vienais ne vienais, bet vestuvėms norisi, kad būtų gražiau. Kiek čia tekainuos vieni marškiniai su šlipsu. Ar gaila?

Kas lieka daryti Musteikiui? „Čia ne Stasiukas... Pasakei – ir šventa. Atėjo vaikinas, atsinešė pinigų, tikros dukters vyras, žentas, gyvena po tuo pačiu stogu ir dar ne vieną dieną teks gyventi. Po truputį darbuojasi, matysim, kaip bus toliau.“ O kai prieš važiuodami namo užsuko į arbatinę, išgėrė po stiklelį degtinės, tai ir visai Musteikis atsileido: „Bala nematė tų marškinių, negi pyksies. Tegu nešioja. Reikės, tai ir daugiau ką nors nupirksiu. Nieko nepadarysi, viena šeima. O aš, atrodo, ir toliau liksiu šeimos galva. Kam tada apie visus rūpintis, jeigu ne man? Kad tik tiek užtektų...“

Praėjo vasara, atėjo žiema. Per tiek laiko Musteikis galutinai įsitikino, ko vertas jo žentas. Dirbti tingi, gerai pavalgyti ir išgerti nori. Iš tokio nieko gero nelauk. Tik tiek gerai, kad niekur nesikiša, nesiekia būt ūkio šeimininku, trinasi apie uošvį pagalbininko vietoje ir tuo patenkintas. Iš jo nei gaspadoriaus, nei gero darbininko nebus, bet prie ūkio toks pastumdėlis irgi praverčia. Į pieninę, malūną ar kalvę nereikia pačiam Musteikiui gaišti. Jis ir toliau su šeimyna laukuose tvarkosi po senovei, o kai visa tvarka tebėra jo rankose, dėl vieno „lodorio“ ūkis nesugrius.

Dabar, kai jau važiuoja į turgų, Musteikis pats žentą pasivadina. Yra kam arklius prižiūrėt, kai pats vaikšto po krautuvę, yra kam kokį sunkesnį maišą pakelt. Žodžiu – vietoj Stasiuko. Skirtumas tas, kad arbatinėje pas žydą žentelis nesnaudžia, taip kaip kad būdavo Stasiukas: sėdi kur nors kamputyje įsispraudęs, nesimaišo po akimis. Jis sėdi už staliuko su Musteikiu, atsilošęs geria degtinę ir užkandžiauja kartu su juo.

14.

O jau žiema kokia užklupo šiemet – net baisu. Po Naujųjų metų vietomis šaltis siekė net keturiasdešimt. Pyška tvoros, cypia po kojomis sniegas... Be jokio atlydžio šaltis laikėsi visą sausį, įžengė ir į vasarį. Žmonės tik su didžiausiu reikalu kur nors eina ar važiuoja. Namuose ir tai, paskubomis apsiliuobę, smunka į pirkią, šildosi rankas prieš ugnį krosnyje, nuspyrę medžiokus žemėn šildo kojas prie šilto mūrelio.

Ką daryti Musteikiui? Verkiant reikia vežt į geležinkelio stotį porą bekonų. Jokiu būdu negalima laukti ilgiau. Jei bekonai viršys reikalaujamą svorį, išbrokuos. Jei per didelis svoris, tai kaina žymiai mažesnė, be to, gali ir visai nepriimti. Tada neduok, Dieve, tektų vežtis atgal. Jau ir taip, belaukiant kol atšils, praėjo kelios savaitės, o jeigu dar laikysi, tai paršai visai nusipenės.

Apsivilkę kailiniais, su veltiniais ant kojų, ant galvos užsidėję šiltas ausines kepures, užsimovę storas pirštines dar prieš aušrą abu su žentu ir išvažiavo. „Katuką“ apdangstė „gūniomis“, kad paršams būtų šilčiau, patys įsirausė į šiaudus vežimo priekyje. Sėdynei nėra vietos, visas roges užėmę paršai.

Kad ir anksti, kad ir šalta, bet prie vagono jau stovi svarstyklės, o už jų nusidriekusi vežimų eilė.

Atsikratęs bekonų Musteikis lengviau atsikvėpė. Visą laiką su rūpesčiu, baimindamasis, kad neišbrokuotų, dabar, garbė Dievui, viskas gerai. Bekonai nuėjo į pirmą rūšį – nemaži pinigai kišenėje. Dabar galima tvarkyti ir kitus reikalus. Pirmiausia į valsčių. Būstinę rado užrakintą – pietų pertrauka. Negalvojo, kad taip ilgai užtruks su tais paršais. Jau ir pietūs, teks laukti visą valandą, o šalta. Atrodo saulė jau aukštai, turėtų būti šilčiau, bet kad ir įdienojus šaltis nekrinta. Kojos veltiniuose šąla, pirštų beveik nejaučia, rankos ir kišenėse nesušyla, tenka daužyti į šonus, bet ir tai nepadeda.

Vos atvėrė būstinės duris – abudu į vidų. Neskuba eiti prie langelio, o trepsi ir šildosi rankas prie šiltos geltonų koklių krosnelės.

Renkasi žmonės ir užima vietas prie atskirų langelių, o Musteikis su žentu vis dar šildosi. Tik žiūri – ir seniūnas su girininku įvirto. Jau išmetę po stiklelį, tik raudonuoja... Kailiniai atlapoti, jiems smagu ir nešalta.

– O, Musteikis! – pirmas juos pastebėjo seniūnas., – koks velnias nešioja per tokį šaltį? – priėjęs padavė ranką Musteikiui.

– Man tai svarbus reikalas, atvežiau bekonus, – atsakė šis, – bet jūs ką čia veikiat? Matau, jau spėjot pasišildyt.

– Mums su seniūnu šiandien labai svarbus susirinkimas, – priėjo arčiau ir girininkas. – Buvo viršininkų net iš apskrities. Iki pietų išlaikė. Prieš pietus viršaitis nespėjo nė dokumentų pasirašyt. Einu, gal dabar pasirašys.

– O man dar pas sekretorę dėl mokesčių, – sujudo Musteikis, – kol mes čia gaištam, žiūrėk, kokia eilutė prie jos susidarė. Nieko, palauksim, sušilsim. Jei nespėsiu, nepalikit, namo kartu važiuosim.

Praėjo gera valanda, kol Musteikis pagaliau atsitraukė nuo langelio ir nuėjo į krautuvę. Nusipirko keletą maišų mineralinių trąšų, kitoje nebrangiai nusiderėjo „paprūgą“. Seniūnas irgi zujo po parduotuves, tik girininkas šąla rogėse nieko neveikdamas ir nekantrauja: „Kokį velnią jie ten veikia? Ar negalėtų pasiskubinti? Šaltis kiaurai geria, o jų vis dar nematyt“. Ir kai jie visi susirinko – tiesiai į arbatinę.

Tiek visokių svarbių reikalų atlikta, tiek padaryta – ne „griekas“ užėjus užkąsti, sušilti, pailsėti, kas be ko, ir išgerti. Atsisėdus už staliuko, atrodo, kad visi vargai baigėsi. Arbatinėje šilta, prikūrenta, maloniai šildo iš viršaus, išgertas stiklelis degtinės – iš vidaus. Čia nebaisus keturiasdešimtinis speigas už lango, negalvoji, kad prieš akis dar aštuonių kilometrų kelionė iki namų.

Šį kartą vyrai užsibuvo ilgiau ir išgėrė daugiau negu įprastai. Suprantama – didesnė kompanija. Gerokai įkaušęs seniūnas pradėjo dainuoti, o Musteikis, kaip visada, negali to pakęsti.

– Nutilk, rupūže, bo kai smeigsiu „videlčium“ per giesmę.

– Na, ko tu, brolau, pyksti? Ar ne smagu? Va, visi kaimynai susirinkom, gyvi, sveiki, ne nabagai. Dar litas, kitas maišosi kišenėje... Nebetoli pavasaris, ko nepadainuot, kad linksma ant širdies? – lenda jis bučiuot Musteikio ir jo atstumtas čia pat užtraukia:

Ant kalno mūrai..

Pakilo Musteikio žentas, jis už visus labiau apsinešęs, vos laikosi ant kojų, bet gamtos reikalai spiria jį išeit laukan. Atėjęs, vos apversdamas liežuvį sako:

– Uošvi, mūsų arklių jau nebėra...

– Kaip nebėra? Ar gerai matei?

– O kaipgi, gerai. Turbūt nusitraukė. Nebėra toje vietoje, kur buvo pririšti.

Visi išvirto laukan.

– Rupūže, kaip tu juos buvai pririšęs? – su kumščiu šoko Musteikis ant žento ir paslydęs čia pat suklupo, – gerai pririšti nebūtų nusitraukę. Ką dabar darysim?

– Ne bėda, – ramina seniūnas. – Va, mano arklys tebestovi, parvažiuosim. Savo arklį rasi namuose, žino kelią. Sušalo, ir nutarė nebelaukt šeimininko, – dar juokavo seniūnas. – O mano Bėriukas, va, laukia. Ir gūnia užmiršau pridengt nabagą.

– Kelią maniškiai tai žino, jeigu tik nesusipainios tarp vadelių – atsileido ir Musteikis, – bet jau būtų pats laikas ir namo.

– Einam, pabaigsim, kas liko, ir trauksim, kol dar mano Bėriukas nepabėgo, – pritarė seniūnas, ir visi grįžo į arbatinę.

Išgėrę stikleliuose likusią degtinę ir išdažę su duona iš lėkščių silkės bei užkandžių likučius, vėl visi išėjo laukan. Sėdynę nustūmė į galą ir kaip pakliuvo beveik vienas ant kito vyrai sugriuvo į roges.

– Susispauskit, kaip nors padarykit ir man vietos, – atrišęs arklį su vadelėmis rankose atėjo prie rogių seniūnas. – Reikia gi kam nors arklį keravot? – bet niekas jo neklausė.

– Ot ir daryk kitam gera, – murmėdamas, stenėdamas jis šiaip taip įsispraudė tarp Musteikio žento ir girininko ir, paraginęs arklį, išvažiavo iš miestelio.

15.

Išvažiavęs iš miestelio seniūnas pabandė dainuot, bet greitai užsičiaupė. Vos išsižiojo, šaltis taip griebė už gerklės, atrodė, kad ledo gabalą būtų prarijęs. Nutilo, susigūžė, į kailinių apykaklę įtraukė galvą, snūduriuoja. Arkliukas, per dieną šalęs, sparčiai bėga į namus. Kelias geras, lygus, žinomas. Iki kryžkelės atvažiavo sėkmingai, kad ir snausdamas seniūnas vadeliojo. Nuo kryžkelės, sukant į kitą kelio pusę, rogės netikėtai išsimušė iš provėžų ir nuslydo į kelkraštį. Arklys dar kurį laiką tempė jas skersas, bet, užkliuvusios už didelio ledinio grumsto, jos ėmė ir apvirto.

Visi, kas tik buvo rogėse, iškrito. Ramiai snaudę ir dabar staiga pasijutę gulintys ant sniego vyrai pašoko ant kojų.

– Koks čia velnias?

– Posūkyje užnešė roges ir jos apvirto. Ar nematot? – išsigando ir seniūnas, – laimė, kad dar arklį pasisekė sustabdyt. – No–o, – dabar seniūnas ragino vadelėmis. –No–o..., padėkit atkelt roges, reikia išvažiuot į vidurį vieškelio, – kartu ragino arklį ir šaukėsi pagalbos seniūnas. – Aš vienas nieko nepadarysiu.

Kai rogės buvo atitemptos į vidurį kelio, seniūnas nieko nelaukdamas dabar jau pirmas įsisėdo į roges ir patogiai įsitaisė. Gana jau, iki šiol nei šiaip, nėi taip sėdėdamas kankinosi. Jam jau gerai, o kiti tesižino.

– Tai važiuojam? – dar žvilgterėjo atsisukęs ir paragino arklį.

Musteikis jau buvo įlipęs į roges, kai staiga prisiminė pinigus. Ar neiškrito tas pundas iš kišenės besivoliojant? Capt – iš viršaus nieko neužčiuopia. Krūptelėjo. Iššoko iš rogių ir ėmė segiot kailinių sagas. Pirštai sugrubę, neišeina greitai. Kol pagaliau atsisegiojo. Kol pasiekė giliai įsiūtą vidinę kišenę – garbė Dievui, yra ir kaip tik tuo metu trūktelėjo rogės.

– Sustokit, rupūžės! – nei kailinių nesusegiojęs ėmė juos vytis Musteikis, bet niekas jo neišgirdo, tamsoje niekas jo nepamatė ir niekas jo nepasigedo. Jis dar kurį laiką bėgo paskui roges šaukdamas, bet jos vis tolo, kol pagaliau dingo iš akių.

Pirma mintis: „Na ir žentelis“, paskui keikė seniūną, o kai baigėsi pykčio priepuolis, išsigandęs ėmė blaiviau galvoti.

– Niekis, pareisiu. Nuo kryžkelės nebe taip jau ir toli. Svarbu, kad pinigai yra. Betgi atsitik man taip... Viskas buvo taip gerai, kol nesusitiko valsčiuje tų girtuoklių. Iš valsčiaus abudu su žentu būtų kaip žmonės atvažiavę nuo stoties iki miestelio, paskui tik trumpam į arbatinę, nebūtų ir pinigų tiek išleidęs... Būtų paėmę abu su žentu mažumėlę dėl ūpo ir namo... O dabar? Dabar tai jau teks pasijudinti, o gal Dievas duos, važiuos kas, pavežės. Bet vargu, jau naktis, kas važinės tokiu metu. Nužingsniavęs galiuką vieškelio viduriu, dar plačiau atsilapojo kailinius. Kažkodėl šilta, turbūt krito šaltis. Ir kojos tokios pavargusios, taip sunku jas kilnoti su tais veltiniais, net karštos. Nors nusiauk ir eik basas. Ir galva tokia apsvaigusi ir sunki, prakaituoja po kepure.

Pažingsniavęs dar galiuką, nutarė pailsėti.

– Va, prisėsiu prie to stulpelio, bus kur atsiremti. Atsipūsiu mažumėlę ir toliau... Taip po truputį, po truputį ir pareisiu, svarbu, kad pinigus turiu. Jeigu būtų iškritę, tai jau sakyk amen. Kur juos rasi tamsoje? O dar taip šalta ir visur sniegas...

Tik po vidurnakčio parsirado žentas, bet jis nieko negalėjo pasakyti, kur yra uošvis.

– Kryžkelėje buvom apvirtę, – už kurio laiko prisiminė, – daugiau aš jo nemačiau.

Musteikienė prikėlė berną, jis pakinkė arklį ir abudu išvažiavo ieškot gaspadoriaus. Rado sėdintį už kokio kilometro nuo kryžkelės, susirietusį.

Bet nesušalo. Ligoninėje atsigavo, liko gyvas, tačiau ranką teko nupjaut. Kaip tik tą, kuria pinigus prispaudęs laikė.

Tą žiemą ne vienas toks skaudus įvykis pasitaikė. Buvo, kad daug žmonių nukentėjo, nušalo rankas arba kojas, bet kad mirtinai sušaltų – nebuvo girdėti.

Davatkėlė

1.

Antras namas nuo miestelio galo – Binkių. Čia gyvena našlys Binkys su savo šešiolikmete dukterimi Onute. Senas kalvis dabar savo kalvę kieme nuomoja jaunam buvusiam savo mokiniui Kaziui, ir šis, linksmai dainuodamas ir savo dainoms pritardamas kūju, nuo ankstaus ryto iki vėlaus vakaro skardėjo toje kalvėje.

Našlys, kai jaučiasi geriau, ateina į kalvę pasėdėti, padumpliuoti dumplėmis, pasigrožėti, kaip jo mokinys jaunas kalvis Kazys vikriai ir gražiai darbuojasi. Be to, čia nuolat maišosi žmonės. Atvažiuoja ūkininkai kaustyti arklių, taip pat atveža ir kitokių darbų, be to, miestelio vyrai ir bernai mėgsta prie kalvės susirinkti pavakariais parūkyti, paplepėti, pajuokauti. Čia gali išgirsti naujienų, anekdotų. Seniui patinka būti tarp žmonių, bet paskutiniais metais jis negaluoja ir į kalvę retai beužsuka. Po kepure jam parišta skarelė, kad saugotų ausis nuo skersvėjo ar per didelio triukšmo. Jam skauda ausys, jis silpnai girdi ir dėl to dažniausiai sėdi „gonkelėse“. Vienas rūko pypkę, o jei sugalvoja pasivaikštinėti, tai eina lazdele pasiramsčiuodamas.

Pažiūrėjus iš tolo, jis jau sukriošęs senis, nors neturi nė šešiasdešimties. Jaunas būdamas mėgo gerokai išgerti, girtas žiauriai mušdavo savo žmoną, spardydavo, tampydavo už kasų. Onutė, per tiek metų prisižiūrėjusi, kaip kentėjo jos motina, šiai numirus, prisižadėjo niekada neiti už vyro. Jaunutė įsirašė į tretininkes, rytais vakarais lankė bažnyčią, su kitomis vyresnėmis davatkėlėmis giedojo bažnyčioj rožančius, „brostvas“, dalyvavo visuose kituose bažnytiniuose renginiuose, giedojo „pagrabuose“, ėjo kartą per mėnesį išpažinties, o komuniją priimdavo kiekvieną dieną per rytmetines skaitytines mišias.

Iš ko našlys ir duktė gyveno – neaišku. Ūkinis didžiulis pastatas, kur po vienu stogu daržinė, tvartas ir malkinė, seniai tuščias. Nei jokio gyvulio, nei vištos. Be kalvės, našlys dar nuomoja antrą namo pusę, bet negi tiek užtenka, kad iš tų pajamų, kurias gauna už nuomą, galėtų išgyventi du žmonės?

Kaip ten būtų, jie gyvena, Onutė pas ūkininkus netarnauja. Gal būtų net geriau tarnauti, negu karšint piktą puskurtį tėvą. Kiek valgius, kiek nevalgius, ji dar gauna kumščių paragaut nuo nekantraus senio, bet nesiskundžia, nuolankiai neša savo kryžių, guosdamasi ir būdama įsitikinusi, kad tas, kuris yra skriaudžiamas ir pažemintas šiame gyvenime, bus palaimintas ir išaukštintas pas Dievą.

Suvargusi, išblyškusi, liesutė Onutė visada buvo apsirengusi tretininkiška ruda suknele – ilga iki žemės. Užsegtas kaklas iki pat smakro ir parišta balta skarelė paryškino tamsiai mėlynas akis ir juodų antakių lenkimus. Su maldaknyge ir rožančiumi rankoje ji rytais, vakarais, o sekmadieniais – iki pat pamaldų galo ji bažnyčioje. Pro susirinkusius kieme vyrus praslenka tyliai kaip šešėlis, nesidairydama ir nuolat palydima pajuokiančio berniokų krizenimo.

Kai mirė tėvas ir ji liko viena, jai pasidarė lengviau. Ne tik, kad nebebuvo, kas engia, bet dar ir viena burna mažiau, tuo labiau kad senis labai prisižiūrėjo savęs ir suvalgydavo visus gardesnius kąsnelius.

Jaunimas iš Onutės šaipėsi, o miestelio moterėlės nė kiek „nepadyvijo“. Atvirkščiai. Matydamos ją tokią dievotą, tylią, nuolankią, atsidavusią Dievui ir bažnyčiai labai vertino ir ėmė prašyti, kad pamokytų, paruoštų jų vaikus pirmajai komunijai.

Dvejus metus Onutė tuo ir vertėsi. Mokė mokyklinius vaikus poterių, katekizmo, kaip prieiti išpažinties. Už mokslą jai mokėjo tuo, kas ką turėjo: lašiniais, kiaušiniais, kumpiu. Kiek gaudavo už nuomą, kiek sušelpdavo šeimininkės už mokslą, to jai vienai visiškai pakako. Po truputį Onutė pradėjo atsigauti, papilnėjo, parausvėjo skruostai ir pasidarė tiesesnė. Nebe taip lenkė prie žemės visą laiką jaučiamas silpnumas.

Pavasarį labai netikėtai atvažiavo Onutės motinos sesuo iš Kauno. Tikra teta, tik kad jos Onutė beveik niekada nemato. Paskutinį kartą ją matė atvažiavusią į tėvo laidotuves. Tada dar ir dovanų atvežė: išaugtinių ir panešiotų savo dukters Elenutės suknelių, batelius. Bet kai Onutė vilkėjo savo rudą davatkišką, tai visos tos suknelės taip ir liko gulėti komodos stalčiuje.

Šį kartą teta atvežė ne tik saldainių ir apelsinų, kuriuos Onutė nežinojo nė kaip valgyti. Ji atvažiavo ne šiaip sau, o su dideliu prašymu, nuo kurio aukštyn kojom apsivertė ramus ir nusistovėjęs Onutės gyvenimas.

– Onute, vaikeli, ar negalėtum nors trumpam paslaugyti mūsų dėdienės, tai yra mano vyro, o tavo tikro tetulėno sesers Elzbietos? Dėdė mirė jau seniai, o ji, „nabagė“, jau penkeri metai, kai guli ant patalo. Iki šiol samdėme vienuolę, bet ji išvažiuoja į Ameriką pas brolį. Mes dabar neturime žmogaus, kas ligonę prižiūrėtų.

– O kas dabar ją prižiūri? – nedrąsiai paklausė Onutė, ne juokais išsigandusi.

– Kiek pajėgiam, slaugom patys, bet tokiam ligoniui tokios mūsų slaugos nepakanka, reikia, kad prie jos visą laiką būtų žmogus. Važiuojam, Onute, į Kauną. Slaugysi ligonį, mes gerai mokėsime, būsi aprengta, pavalgiusi. Taip ar taip, juk tu čia viena gyveni.

– Bet aš čia lankau bažnyčią. Esu pasižadėjusi.

– Išleisim ir į bažnyčią, ir šiaip, kur reikės. Ne visam gi laikui, tik kol žmogų surasim. Kol tu būsi, visą laiką ieškosime. Kai tik rasime, tai ir parvažiuosi namo.

– Bet kaip čia taip staiga viską palikus... – taip netikėtai užklupta dar vis svarsto Onutė. Tetai jos labai reikia, todėl ji visaip įkalbinėja

– Ką gi čia tokio tu turi, kad bijai palikti? Paprašysi nuomininkės ir prižiūrės. O tau ar ne vis tiek, kur daryti gerus darbus? Kad jau tavo toks pašaukimas, tai žinok, kad ligonio slaugymas – didelis pasitarnavimas Dievui. Mes taip pat ten netoli gyvenam, toje pačioje gatvėje, kaimynystėje. Jei kas atsitiktų, kaip mat atlėksime, o ir aš pati dažnai lankysiuos, ir tetulėnas... Kai gausim žmogų, galėsi išvažiuot tą pačią dieną, o kad norėsi, galėsi ir pasikieminėti. Važiuojam, vaikeli, pagelbėk bėdoje. Dievas tau už tai atlygins.

2.

Išvažiavo Onutė laikinai, o išbuvo dvejus metus. Namo parvažiavo tik dėdienei numirus.

Po laidotuvių teta rengėsi parduot paveldėtą namą ir kraustė pas save į namus dėdienės paliktus baldus, puodus ir šiaip vertingesnius daiktus, o Onutei leido pasiimti visus dėdienės drabužius, patalynę, užuolaidas nuo langų, vasarinę ir žieminę avalynę ir visus tokius daiktus, kurie galėjo tilpti į lagaminus. Susidarė du didžiuliai lagaminai visokių gėrybių.

Amžinąjį jai atilsį dėdienė buvo pradžios mokyklos mokytoja. Kol buvo sveika, gražiai rengdavosi, ir dabar liko pilna spinta mažai dėvėtų suknelių, taip pat žiemos ir rudens sezonams skirtų apdarų. Tiek visko daug, kad Onutė norėtų kai ką ir palikti, bet teta, kiek rasdama vietos, vis kemša, bruka, keliais pamygdama lagamino šonus.

– Paimk, vaikeli, tau pravers, o čia tai viskas nueis niekais. Nemadingų suknelių mano Elenutė nenešios.

Pati teta palydėjo Onutę iki namų. Ilga kelionė, dar ir su persėdimu. Negali žinoti, kas gali atsitikti. Kad kas neapvogtų mergaitės, nes vežėsi ne tik drabužių, bet ir nemažai pinigų. Per tuos dvejus metus susidarė visai nemaža suma.

Teta jos nenuskriaudė. Už slaugymą mokėjo tiek, kiek vienuolei. Taip, kaip ir buvo žadėjusi, išleisdavo ir į bažnyčią, ir į miestą pasižvalgyti. Kiek tik kartų Elenutė ėjo į kiną, tai Onutės nepalikdavo. Eidama į kiną Onutė vilkdavosi jos suknelėmis, su kuriomis ji atrodė labai gražiai. Gatvėje į ją žvilgčiojo sutikti vyrai. Nuo tų žvilgsnių jos širdį užliedavo šiluma, ji rausdavo ir nuleisdavo žemyn akis.

– O jeigu dar kada nueitum į šokius, kavalierių neatsigintum, – juokėsi Elenutė.

Prisižiūrėjus miesto gyvenimo ir kinuose meilės istorijų, matydama, kaip ji gražiai atrodo veidrodyje su Elenutės suknelėmis, Onutė ėmė gailėtis savęs. „Kas iš to. Juk parvažiavus namo vis tiek negalėsiu nešiot tų dėdienės grožybių, be reikalo tik vežuosi namo. Namie vėl reikės vilktis tą savo rudąją suknią ir tas visas gražumas, ką dabar vežuosi lagaminuose, – ne man.“

Bet kodėl gi? Ji dar tokia jauna, o visi jauni linksminasi, myli. Juk ji pati davė sau tokį įžadą. Dabar ji turi iš ko gyventi, turi pinigų, turi kuo apsirengti, kodėl ir jai nepasilinksminti, nepasidžiaugti gyvenimu? Ji irgi gali sutikti savo meilę, be to, ir ji tikriausiai mokėtų gražiai ir tikrai mylėti. Taip, kaip kine... „Juk mylėti Dievas nedraudžia, tik kodėl mylėti reikia jį vieną? Ar ne vis tas pats, ką mylėt?“ Ji ir toliau galėtų mylėti Dievą, bet norėtų mylėt ir Kazį. Jis toks gražus, linksmas, taip gražiai dainuoja toj savo kalvėj, nors tik šaiposi iš jos. Bet palauk, kai tik jis pamatys Onelę pasirėdžiusią gražiom suknelėm ir apsiavusią bateliais ant aukštų kulniukų... Iš karto ji net nemokėjo vaikščioti, bet jau daug kartų avėjo ir dabar jau moka visai taip, kaip ir Elenutė. „Kažin ką pasakys vyresnieji, kai pamatys mane taip pasipuošusią. Bet tegu sau sako, ką nori. Mylėjau Dievą, dabar mylėsiu Kazį. Juk vyrą mylėti irgi ne nuodėmė...“

Ką pirmiausia sugalvojo Onutė grįžusi iš Kauno, tai pasigražint savo namus. Kaune ji gyveno gražiame erdviame name su dideliais langais, aukštomis lubomis. Visur buvo gražu, švaru, šviesu, o kai grįžo, tas jos butelis pasirodė tamsus ir liūdnas. Sienos balintos kalkėmis buvo jau apsilupusios, grindys virtuvėje supleišėjusios, kampe didžiulė duonkepė krosnis aprūkusi, langai nevalyti, užgargėję.

– Padarysiu taip, kaip pas amžinąjį atilsį dėdienę. Išdažysiu grindis geltonai, langus, duris – baltai. Virtuvę galima ir kalkėmis nutepti, bet viską iš naujo. Kambario sienas išklijuosiu popieriais su rožėmis, o ant langų pakabinsiu užuolaidas. Juk parsivežiau. Niekas miestelyje tokių neturi. Tik pas krautuvininką ir klebonijoje mačiau.

Tų pinigų, kur atsivežė iš Kauno, nereikėjo net pajudinti. Remontui užteko tų, kuriuos atsiėmė už kalvės ir buto nuomą. Pasamdytas meistras greitai viską padarė. Vasara karšta, lauke sausa, langai ir durys atviros – kaip mat viskas išdžiuvo, galima baigt ir po vidų tvarkytis. Patiesė dar motinos austus takus, pašlavė kiemą. Apsirengusi lengva vasariška šviesia suknele, nuogu kaklu, trumpom rankovėlėm Onutė nuolat bėgiojo prie šulinio vandens, o Kazys, kai tik ją pamato lauke, meta darbą sekioja akimis ir stebisi:

– Negi čia ta pati davatkėlė, kuri prieš porą metų išvažiavo į Kauną? Kaip vikriai ji sukiojasi po kiemą, kokios gražios baltos blauzdos ir apvalios nuogos rankos... Ant galvos plonytė balta skarelė surišta ne po smakru, bet už galvos, taip mergiškai, prilaiko krintančius ant kaktos storus rusvus plaukus. Tiesiog akių negali atitraukti.

Pas Onutę namuose viskas gerai, bet iki pabaigos dar toli. Reikia šį bei tą ant sienų pakabint, bet jai nesiseka taip aukštai įkalti vinį ir ji tuoj šaukiasi pagalbos:

– Kaziuk, ar negalėtum kambaryje į sieną įkalt keletą vinių? Aš nepasiekiu.

Kazys mielai sutinka. Prie šulinio „rėčkoje“ nusimazgoja rankas ir, atėjęs į priemenę, praveria duris į vidų. Jis tiesiog negali atsistebėti. Nuo grindų lyg saulė šviečia, ant sienų – gėlės žydi. Lubos, langai, durys baltos kaip zakristijoje. Priemenėje prie slenksčio palikęs batus jis įžengė pagaliau į virtuvę, bet nedrįso eiti toliau.

– Kaip čia pas tave gražu, – stebisi nesitraukdamas nuo durų Kazys, kaip bažnyčioj.

– Koks čia gražumas. Kambariukai maži, lubos žemos, langeliai nedideli... Bet nieko nepadarysi. Man ir taip gerai.

– Prisižiūrėjai mieste ir čia nori taip gyventi? Nepatinka kaimiškai?

– Dariau, kad būtų lengviau. Nebereikės grindų su šluotražiu šveisti. Pašluostai drėgnu skuduru ir tvarka. Einam toliau, negi taip ir stovėsi prie durų?

– Žinoma, ir stovėsiu, negi gali eit, kai toks paišinas. Dar kur prisiliesiu, ištepsiu, – griežtai atsisakė Kazys. – Geriau padarom taip: aš grįžtu į kalvę, baigsiu pradėtą darbą. Pasistengsiu kuo greičiau. Tada pareisiu namo, nusiprausiu, persirengsiu ir ateisiu. Vakaras dar toli, ilgai šviesu. Kol sutems, padarysiu viską, ką reikės.

– Jeigu taip nori, tai man vis tiek. Kada galėsi, tada padėsi. Gerai, kad neatsisakai.

3.

Paskutinį kartą Kazys matė Onelę, kada ši atėjo atsiimti pinigų už kalvės nuomą. Jie tada tik šnektelėjo trumpai ir dalykiškai, net nespėjo geriau įsižiūrėti. O dabar, kai jie stovėjo virtuvėje vienas prieš kitą, akis į akį, jam ne juokais grybštelėjo už širdies: „Kaip pasikeitusi, kaip išgražėjusi. Ir tas nuogas ilgas baltas kaklas, ir tie rausvi veidukai... O kokios didelės juodos akys. Bet ne, turbūt tamsiai pilkos su ilgom juodom blakstienom ir aukštai pakeltais juodais antakių lankais. Lyg visą laiką kuo nors stebėtųsi“...

„Dieve, kokia mergelė. Nė vienos tokios čia, miestelyje, dar nebuvo. Dėl tokios kažin ką galėtum padaryt“, – dirbdamas kalvėje mąstė Kazys. „Tokią būtų galima net ir ženytis“.

Kodėl gi ne? Ar ne laikas būtų jam ir apie tai pagalvoti? Jau dvidešimt penkeri metai, greit bus senas bernas, bet vis nesutinka tokios, kuri trauktų prie „ženatvės“. Kai draugauja, atrodo ir nieko, bet kai tik pagalvoja apie vedybas – tai ir nupurto. Paskutinius metus buvo apsistojęs prie siuvėjos Verutės, bet, kai dabar iš arčiau pamatė Onutę, suprato, kad ne Verutė jam skirta.

– Ne aš būsiu, jei jos neprisiviliosiu... – nusprendė Kazys tvirtai, bet, geriau pagalvojęs, truputį atlėgo. Šiaip tai jis gerai žinojo savo vertę. Jam panorėjus, nė viena mergina neatsilaikys, kiekvienai susuks galvą, bet čia, kai buvo tokia davatka, kas ją žino, ką dabar ji galvoja? Kad ir labai pasikeitusi iš išorės, kad ir visai kitaip apsirengusi, kas gali žinoti, ką širdyje nešioja? Prisiminus, kaip Onutė uoliai lankė bažnyčią, šalinosi žmonių, ypač vyrų, be to, ir jaunimo, gal ji net nenorės tekėti? O iš kitos pusės, jei „ženytųsi“ tokią, kuriai labiau rūpės bažnyčia nei vyras ir šeima, nelauk nieko gero.

Net iki tokių minčių priėjo Kazys, kol baigė darbą. Parėjęs namo nusiprausė, apsiskuto, apsivilko baltus marškinius, susišukavo savo juodus gražius plaukus, gražiai krintančius retomis bangomis. Vien dėl tokių jo plaukų mergaitės ėjo iš proto. Pasižiūrėjęs į veidrodį ir įsitikinęs, kad atrodo puikiai, patenkintas savimi atėjo pas Onutę.

Pamačiusi tokį gražų Kazį Onutė netikėtai išraudo ir nuleido žemyn akis. Jis prie to buvo pripratęs, kad merginos jį pamačiusios rausta ir dabar ši smulkmena neliko nepastebėta. Bet, kai Onutė nudūrė žemyn akis, Kaziui pasidarė pasiutiškai malonu.

– Greitai atėjai, – nepakeldama akių nusistebėjo mergaitė.

– Skubėjau, kol šviesu. Geriau viską padaryt, kol nesutemo, – priešingai, neatitraukdamas nuo Onutės žvilgsnio, šypsojosi Kazys. – Rodyk dabar, ką nori, kad padaryčiau, – ir pasiraitojo rankoves.

Vienoje durų pusėje prikalė rankšluostinę, kitoje – laikraštinę. Pakabino nemažą veidrodį, dar kelis šventųjų paveikslus už stalo. Virtuvėje prikalė lentynėlę lėkštėms ir šaukštams, o kampe, prie durų, – kelias kampines lentynėles. Čia bus pastatytas kryželis, laikrodis, gulės maldaknygė su rožančiumi ir degtukai. Na, lyg ir viskas, bet Onutė nedrąsiai paprašė:

– Dar karnizus užuolaidoms, to tai aš viena tikrai nepadarysiu...

– Gerai, tik tu sakyk. Aš tam ir esu čia, kad tau padėčiau.

Kai viskas buvo padaryta ir Kazys jau ruošėsi išeiti, Onutė jį pakvietė:

– Gal prisėstum, aš ką nors užvalgyti paruošiu.

Jam to tik ir tereikėjo:

– Žinoma, dėkoju. Man nėra kur skubėti.

Kol Onutė kaitė primusą virtuvėje, Kazys viską atidžiai apžiūrėjo kambaryje. „Gražu, nieko nepasakysi. Malonu būtų tokiame name gyventi. Štai ką daro žmogui miestas. Ne tik pati pasikeitė, bet ir gryčią pagal save susitvarkė.“

– Na, štai, ir išviriau, – atėjo iš virtuvės Onutė, – dėkis cukraus, uogienės ir sausainių dar turėjau išsikepusi.

– Ačiū, įsidėsiu. Tai ką veikei Kaune taip ilgai? Galvojau, kad tik trumpam į svečius išvažiavai, – paklausė Kazys, maišydamas cukrų.

– Slaugiau dėdienę. Kai numirė, tai ir parvažiavau namo, – atsakė sėsdamasi už stalo prieš Kazį.

– Prastai slaugei, jei pasimirė. Reikėjo geriau slaugyt, būtų pasveikusi.

– Jei jau daktarai niekuo nepadėjo, tai ką aš galėjau padaryt? Man reikėjo tik ją prižiūrėt...

– O visam laikui nenorėjai pasilikt? Mieste nepatiko?

– Kaunas – ponų miestas, ką aš ten veikčiau pasilikusi?

– Galėjai kokį poną nusičiupt ir pati būtum buvusi ponia.

– Ponai ir ponaičiai ieško tik turtingų panelių. Niekam nereikalingos tokios, kaip aš.

– Ką manai čia veikti parvažiavusi? Kaip gyvensi toliau? – norėjo dar pasišaipyti: „ar ir vėl vaikus mokysi katekizmo“, bet susilaikė.

– Pirksiu karvę, paršą, perinsiu viščiukus – gyvensiu ūkiškai. Ar taip, ar taip – tvartai ir daržinė tušti stovi.

– Mat kaip? Gal ir gerai padarysi, tik ar nebus per sunku vienai?

– Kai bus sunku, paprašysiu, kad tu padėtum.

– O kas man už tai? – juokėsi Kazys ir švietė jo balti dantys. Onutė negali atsižiūrėt. Koks vis dėlto jis gražus...

– Kada dar kas bus... Geriau papasakok, kas čia pas jus per tiek laiko atsitiko? – nusijuokė Onutė. – Kas gimė, kas mirė, kas apsiženijo? Man viskas įdomu.

– Ženytis niekas neapsiženijo, tai niekas ir negimė. O mirė tai krautuvininko žmona. Maždaug už metų, kai tu išvažiavai.

– Tą aš jau žinau. Jaunas našlys liko.

– Jaunas ne jaunas, bet nesnaudžia. Pas zakristijono Zoselę takus mina. Vestuvėmis kvepia.

– Štai kaip? Taip greitai? Kai pas juos dirbdavau, jie buvo ką tik vedę. Tokia graži pora buvo... Taip neilgai žmona tegyveno. Kokia graži ponia Aldona buvo. Maloni, gera. Visada gerai atsilygindavo ir dar pridėdavo visko į namus parsinešti.

– O kada tu ten ką dirbdavai?

– Dar tada, kai tėtė gyvas buvo ir vėliau. Kviesdavo mane prieš didžiąsias šventes ar atlaidus, daržus ravėti ar žlugtą skalbti. Tada dar pastebėjau, kad silpnos sveikatos, vis pakosėdavo.

– Jeigu turi, įpilk dar. Gardi ta tavo arbata.

Kai lauke pasidarė visai tamsu ir pilnas mėnulis mirktelėjo jiems pro langą, Onutė pašoko degti žiburio.

– Nereikia, aš jau einu. Ir taip ilgai užsibuvau. Ne tiek dirbom, kiek plepėjom. Bet buvo malonu...

– Ačiū tau, Kaziukai, nepyk, kad taip sugaišinau.

– Kada tik reikės, sakyk. Visada padėsiu, o dabar labanakt.

Atsisveikindamas Kazys norėjo apkabinti Onutę, kai jos ranka buvo jo saujoj, tačiau susilaikė:

„Gal kiek ir per anksti. Geriau negąsdinti. Bus dar geresnių progų. Po truputį prisipratinsiu. Be strioko...“

4.

Į krautuvę Onutei visai čia pat. Jos namas antras iš galo, o krautuvė pačiame pirmame name, tik kitoje gatvės pusėje. Perėjai skersai gatvę – ir tu jau krautuvėje.

Remontui tik dažus ir tapetus Onutė pirko pas žydą, o šiaip viską, ką reikėjo nupirkti, ji eina pas poną Kostą. Nei žibalu, nei silkėmis ponas Kostas neprekiauja. Pas jį tik smulkios prekės ir manufaktūra. Vienoje krautuvės pusėje lentynose išdėliotos gražiai įpakuotos smulkios prekės, antroje – lentynose nuo lubų iki žemės prikrauta medžiagų rietimai. Ten ir perkelis, šilkas, vilna, ir pusvilnonis audinys – viskas, kas tinkama patalynei, suknelėms, bliuzelėms, vyriškiems marškiniams, kostiumams ir paltams.

Krautuvininkas Kostas visada apsivilkęs pilku kostiumu, baltais marškiniais, su kaklaryšiu. Visada švariai nusiskutęs, inteligentiškas, mandagus, paslaugus, todėl malonu pas jį apsilankyti. Pas jį, aplenkdami net kelias žydų krautuvėles, ateina pirkėjai net iš kito miestelio galo. Ypač moterys. Jos, eidamos pas Kostą į krautuvę ko nors nusipirkti, dar ir į veidrodį pasižiūri, o jeigu prieš tai darbavosi darže ar tvarte, tai net persirengia.

Onutė pavakary apsižiūrėjo, kad baigėsi druska, nebedaug ir cukraus, dar kartu reikia paimti ir miltų, lauro lapų, degtukų ir baltų siūlų špulytę. Kad tik nepamirštų.

Susirado krepšelį, paėmė piniginę ir, užrakinusi duris, skubėjo, kad dar rastų krautuvę atidarytą.

– Labas vakaras, – pasisveikino įėjusi.

– Labas, – labai apsidžiaugė ponas Kostas, – kaip gerai, kad tu atėjai, o tai ketinau, uždaręs krautuvę, pats pas tave nueiti. Noriu tavęs kai ko paprašyti.

– Tikrai?

– Ar negalėtum rytoj ateiti pas mane sutvarkyti namų? Sekmadienį laukiu svečių. Gėda prisipažint, bet aš jau gerokai apsimynęs. Nepatogu. Nuo ryto iki vakaro vis krautuvėje ir nėra kada užsiimt ruoša.

– Gerai, sutvarkysiu, nesirūpinkit, – net nudžiugo Onutė. Užsidirbs litą kitą. Ar taip, ar taip – nieko neveikia. – Kelintą valandą ateiti?

– Ateik iš ryto. Krautuvę atidarau aštuntą. Ateik truputį prieš aštuonias, nereikės nė durų rakinti.

Onutė prieš aštuonias jau ir čia. Kostas ką tik nusiprausęs vilkosi baltus marškinius, segiojosi sagutes. Ant stalo lėkštėje buvo keli sumuštiniai, o puodelyje garavo arbata.

– Aš turbūt per anksti? Bijojau pavėluot.

Tačiau ponas Kostas šypsojosi ir blizgėjo burnoje auksinis dantis.

– Labai laiku. Matai, aš jau atsikėlęs ir pusrytis paruoštas. Pavalgau ir išeinu, o tu žinokis.

– Žinau, ką daryt. Nebe pirmas kartas.

– Dar norėjau paprašyt. Ar neišvirtum man pietus? Visa savaitė be sriubos. Viskas čia, spintelėje, – mostelėjo ranka, – o vištą nupeštą pašiūrėje rasi. Pietausim abudu.

– Išvirsiu, tik kokios jūs norite?

– Nesvarbu, tik kad būtų antrai valandai. Ateisiu nekviestas, – dar nusijuokė ir išėjo.

Onutei paprasta, ji slaugydama dėdienę skaniai išmoko gaminti.

Kai antą valandą atėjo Kostas, pietūs jau garavo ant stalo.

– Oho, kaip čia skaniai kvepia, – nusivilkęs švarką pasitrynė rankas, – kaip tau taip pavyko paruošt laiku?

– Toks gražus laikrodis salone, buvo į ką pažiūrėt, – juokėsi Onutė

– Kvepia tai kvepia, o dabar pažiūrėsim, ar taip pat skanu, – nusimazgojęs rankas sėdosi už stalo. – Pamatysim, kokia iš tavęs gaspadinė. O kodėl tu nesėdi? Sėsk, kompanijoje valgyti bus skaniau.

– Laukiu, ką pasakysit, gal net iš namų išvarysit, kai paragausit.

– Pati privirei, tai dabar ir srėbk. Nori, kad aš vienas srėbčiau? Nieko nebus.

– Na, kaip? Ar galima valgyti?

– Ačiū, skanu. Kur išmokai? Ar tik ne Kaune?

– Kaip tik ten. Ten dažnai tekdavo gamint.

– O dabar, ar visam laikui parvažiavai? Ar vėl kada išvažiuosi? – valgydamas klausinėjo Kostas.

– Gyvensiu čia, niekur nebevažiuosiu.

– Išvažiavai tai visai dar piemenikė, o parvažiavai tokia šauni panelė... O kiek dabar tau metų?

– Jau dvidešimt, – su pasididžiavimo gaidele pasakė Onelė.

– Še tau, kad nori. Jau dvidešimt. Kaip laikas bėga... – lyg sau pasakė. – Ne už ilgo metas ir tekėti. Gal ir jaunikį jau turi?

– Iš kur? – net nuraudo Onutė ir nuleido galvą. – Ne jaunikiai galvoje.

– Nagi mieste buvai, o ir čia aplinkui nemažai vaikinų sukasi. Netruksi išsirinkti, – nenuleisdamas nuo mergaitės akių juokavo Kostas.

Onutė pakilo ir nurinko lėkštes nuo stalo, o Kostas rengdamasis dar kalbėjo.

– Matai, aš dabar vienas toks našlaitis likau... Jei niekur nebevažiuosi ir čia gyvensi, gal ir dažniau ateisi manęs apkuopti?

– Užjaučiu. Galiu visada, kada tik reikės. Man visai nesunku. Tik pasakykit.

Kai Kostas išėo, Onutė baigė ruošą ir užnešė Kostui namo raktus.

– Likusius pietus padėjau šiltai. Kai grįšit, rasit. O dabar sudie, – ir, padėkojusi už atlygį, pasuko prie durų, bet Kostas ją sulaikė:

– Palauk dar, Onute, – maloniai paprašė jis, – ar negalėtum ateiti dar ir pirmadienį. Gali įsivaizduot, kaip atrodys kambariai po svečių apsilankymo. Nė ženklo neliks, ką tu šiandien padarei.

– Gerai. Ar vėl iš ryto?

– Ne, geriau jau po pietų. Gal aš iš ryto ilgiau norėsiu pamiegoti. O geriausia būtų antradienį, – staiga persigalvojo Kostas. – Ateitum iš ryto, kaip šiandien, dar ir pietums ką nors pagamintum.

– Tai kada iš tikrųjų? Pirmadienį ar antradienį? – pasitikslino Onutė, jau darydama duris.

– Tebūnie antradienį, – tvirtai nusprendė Kostas. – Lauksiu prieš aštuonias, akimis išlydėjo Onutę. „Mergelė kaip uoga. Et, būčiau aš jaunesnis...“

5.

Onutė kas sekmadienį vis su nauja suknele bažnyčioje. Kaune gal jos ir nebemadingos, bet čia, tokiame miestelyje, ji už visas labiau pasipuošus. Mergaitės jai pavydi ir stebisi, iš kur tiek daug jų turi, nors Onutė nė pusės jų nepravėdino.

Šiam sekmadieniui ji pasirinko lengvutę, permatomą, balto markizeto su tamsiai ir šviesiai mėlynomis pamėtytomis gėlytėmis suknelę. Nemaža, apvaliai iškirpta apykaklė gražiai prigludusi prie kaklo baigėsi gražiai surištu kaspinu. Plaukams prilaikyti – geltonas blizgantis siaurutis lankelis. Bateliai ant aukštų kulniukų ir baltos trumpos kojinaitės, vos dengiančios kauliukus virš pėdos.

Tik išėjo pro šventoriaus vartus – ir Kazys. Taip pat šventadieniškai pasipuošęs, juodu kostiumu, bet be kaklaryšio, prasegtais baltais marškiniais.

Onutė dabar taip ilgai nebesimeldžia, kaip būdavo anksčiau, net iki „karunkos“. Dabar ir ji, kaip daro visos mergaitės, tuojau po mišių skuba į gatvę, kur pilna žmonių. Mergaitės būryje dar pavaikšto po miestelį, o kai ji draugių neturi, tai eina namo. Negi vaikščiosi po miestelį viena?

– Labas rytas, – sako Kazys, – ar taip skubi, ar įsivaizdini, kad pažįstamų žmonių nebematai? Galima būtų pagalvot, kad jis Onutės laukė, bet gal ir atsitiktinai čia stovėjo.

– Labas, – vėl nuraudo ji, – tikrai nepastebėjau. Žmonių tiek daug...

– O kodėl aš pamačiau? – juokėsi Kazys, – tavęs negalima nepastebėti. Ar namo skubi?

– O kur daugiau?

– Ką veiksi tokiu laiku parėjusi?

– Nežinau, gal valgysiu pietus.

– Graži ir nevalgius. Pavalgysi vėliau. Geriau einam, dabar po miestelį pasivaikščiosim. Kitų pasižiūrėsim, save parodysim. Šiandien tiek žmonių kaip per atlaidus.

– Gerai, – nudžiugo Onutė, – iš tikrųjų pietūs dar šiek tiek ankstoki.

Jie nuo šventoriaus pasuko į gatvę, kur jau vaikščiojo porelės ar šiaip stoviniavo pulkeliai vaikinų ir mergaičių bei vyresnių moterų ir vyrų. Gal kokį trejetą kartų jie perėjo miestelį pirmyn ir atgal. Kiekvieną kartą praeidama pro Kosto namus ji matė, kaip kieme prie vežimų pririšti iškinkyti arkliai ėdė šieną, o pro atvirus langus girdėjosi linksmas klegesys, muzika ir vis pagalvodavo: „Na ir bus man antradienį darbo“.

Kai pagaliau sustojo atėję iki Onutės namų, Kazys neskubėjo atsisveikinti.

– Nekvieti užeit? – paklausė jis juokaudamas.

– Kad neturiu kuo vaišinti, – taip pat juokais atsikalbinėjo Onutė.

– Gal kai ką ir reikia vaišinti, tik ne mane. Aš galiu ir taip užeiti.

– Tada prašom. Tik nesakyk paskui, kad prasta šeimininkė.

– Vis dėlto, kad labai norėtum, gal ir atrastum kuo pavaišinti.

– Palauk, atrodo sugalvojau.

– Na, ar aš nesakiau?

– Mačiau, yra prikritusių kriaušių. Jeigu krenta, vadinasi, jau prinokusios.

– Gerai žinau tų tavo kriaušių skonį. Kai tavęs nebuvo, tą kriaušę kas norėjo, tas krėtė. Prisirinkdavau ir aš. Kartais tiek prisivalgydavau, kad nė pietų nesinorėjo.

– Užteks visiems. Medis didelis, kiekvienais metais pilnas. Galėsi rinktis, kiek norėsi. Vis tiek aš viena nesuvalgysiu. Tai einame?

Susiradusi slėptuvėje paliktą raktą atrakino duris ir įleido pirma savęs į vidų Kazį.

– Sėskis kur nors, o aš eisiu parinkt kriaušių.

Padėjusi maldaknygę ant kampinės lentynėlės, susirado krepšelį ir išėjo. Eidama pro duris dar pajuokavo:

– Nepabėk, greitai grįšiu.

Likęs vienas Kazys nėjo į kambarį, o atsisėdo čia pat, virtuvėje, už stalo, ir apsižvalgė. Visur švaru, balta. Ant langų trumpos užuolaidėlės patrauktos į šalis. Prie durų – kibiras su vandeniu, uždengtas baltu dangčiu, ir puodukas šalia ant lėkštutės padėtas. Kampe ir ant sienos lentynėlės papuoštos dantukais ir žvaigždutėmis iškarpytomis balto popieriaus juostelėmis, o didžiulės duonkepės krosnies anga ne „pečdengte“ uždengta, bet šviesia su gėlytėmis užuolaidėle užtraukta. Ant prieždos – primusas kaip auksinis blizga. Kazys pamatė ant stalo gulintį duonriekį peilį. Paėmė, perbraukė nykščiu per ašmenis ir padėjo atgal. Visur švaru, balta, miela.

Nuplovusi prie šulinio kriaušes grįžo ir Onutė:

– Ko neini į kambarį, ko virtuvėje sėdi?

– Gerai ir čia. Visur gražu pas tave. Tiek kambaryje, tiek virtuvėje...

– Va tau ir vaišės. Ar bus gerai? Paragavau prie šulinio, visai skanios. Vaišinkis, – padėjo ji kraitelę su kriaušėmis priešais Kazį ant stalo ir dar mažą lėkštelę graužtukams.

– Ačiū, tikrai skanios, – suvalgė jis vieną. – O tavo peilis, tai tik į „Rygą joti“. Atšipęs visai. Kaip su tokiu duonos gali atsipjaut? Atnešk rytoj į kalvę, pagaląsiu.

– Visi mano peiliai tokie. Ant slenksčio kiek pasigalandu...

– Atnešk visus, padarysim tvarką.

– Kaip gerai. Ačiū tau, Kaziuk. Negaląsti nuo tų laikų, kai dar tėtė buvo gyvas. Jis retkarčiais pagaląsdavo.

– Padėkosi, kai padarysiu. O kur tu buvai vakar, kad per visą dieną nemačiau? – staiga prisiminė Kazys. Onutei malonu, kad jis jos pasigedo.

– Pas krautuvininką tvarkiau kambarius.

– Mat kaip. O Zoselė negalėjo sutvarkyt? – šaipėsi Kazys.

– Šitokia panelė... Ką tu, jai pačiai tarnaitės reikia.

– Šitokia panelė, o tokiame užkampyje tupi ir našlį vilioja. Matyt, geresnių nelabai atsiranda?

– O kodėl ne? Toks bagotas. Nei vaikai, nei niekas. Ir pats ne koks senis...

–Tom panom kad tik bagotas.

– Kad ištekėtų už Kosto, tai kambarių nereikėtų jai tvarkyti, – svarstė Onutė. – Matyt, kad ir toliau man tuos darbus tektų dirbti.

– Ar tau taip malonu būtų juos kuopti?

– Malonu nemalonu, bet gerai moka. Retkarčiais galima, nors visą laiką nenorėčiau.

– Kad ir nebijo Zoselė, – stebėjosi Kazys. – Vieną tokią jauną nuvarė į kapus, gali ir jai taip atsitikti.

– Niekur jis jos nenuvarė. Jis jos neskriaudė. Vis maloniai, vis gražiai. Mačiau, koks geras jis jai buvo, bet ji vargšė jau sirgdama už jo ištekėjo.

Kazys paėmė dar vieną kriaušę.

– Ar matei ant Kagano krautuvės durų skelbimą? – staiga jis paklausė. – Lapkalnyje gegužinė šiandien.

– Ne, nemačiau, – papurtė galvą Onelė. – Tikrai?

– Tikrai. Gal einam su manimi, pašoksim.

– Kad aš šokt nemoku, – nuraudo kaip aguona, – ką aš veiksiu toje gegužinėje?

– Tikrai?

– Žinoma, negi meluočiau...

Prisiminė Kazys Onutę, tokią palinkusią, su ruda ilga iki žemės suknia, su maldaknyge ir rožančiumi rankose. Iš kur jai mokėti? Juk ji su jaunimu visai nebendraudavo. Tuo metu, kai visos mergaitės jau šoko ir dainavo, ji bažnyčioje meldėsi. Bet čia ne bėda.

– Nori, išmokinsiu, – pašoko Kazys linksmas ir paėmė ją už rankos, – einam į kambarį, ten daugiau vietos.

Stalą iš vidurio kambario nustūmė prie sienos. Kėdutes sukišo po juo. Pasidarė visai nemaža aikštelė. Už rankos atsivedęs Onutę į vidurį kambario Kazys jos ranką uždėjo sau ant peties, savo dešine apkabino ją per liemenį ir, paėmęs jos dešinę, ėmė aiškinti:

– Pradėsim nuo valso. Dabar žiūrėk – viens du, viens du kartu su manimi. Du žingsniai į priekį, du atgal. Dar kartą į priekį ir atgal. Tada paeini žingsnelį į priekį ir vėl viens du į šoną, viens du į kitą, vėl žingsnelį į priekį ir taip toliau. Žiūrėk ir jausk, ką aš darau. Nieko nėra sunkaus, – drąsino mergaitę, atsargiai stumdydamas po kambarį ir taikydamasis prie jos nedrąsių žingsnelių. Kazys kaskart vis arčiau glaudė prie savęs tokią laibutę Onelę ir gėrėjosi jos artumu.

Mergaitė, užmiršusi viską pasaulyje, pagal skaičiuojamą taktą, valso žingsniais vaikščiojo su Kaziu po kambarį, stengdamasi kaip geriau pajusti jo žingsnius ir vis arčiau glaudėsi.

Kazys vis skaičiavo viens du, viens du ir pagal tą „muziką“ jie dar ilgai šoko kambaryje.

Kokios dar reikia gegužinės? Juk jie jau šoka. Ir ten nebus nė kiek maloniau, kaip dabar jiems abiems linksma ir smagu...

6.

Onutė antradienį, kaip ir buvo žadėjusi, prieš aštuonias – ir vėl pas krautuvininką Kostą. Be reikalo baiminosi. Kambariuose ne taip ir baisu, tik stalas apkrautas nešvariais indais, primintos grindys. Kostas jau apsirengęs ir pasikvėpinęs sega ant riešo laikrodį, o pamatęs Onutę apsidžiaugė.

– Nepamiršai? – šypsosi jis. – O čia kas? – pamatė jis rankoje krepšelį.

– Atnešiau jums paragauti mūsų kriaušių. Jau visai skanios, – padavė jam krepšelį su kriaušėmis. – Kai nebus žmonių krautuvėje, galėsit suvalgyt vieną kitą iki pietų.

– Mielai suvalgysiu. Jau ir dabar paimsiu vieną.

– Valgykit, nuplautos.

– Jau ir nuplovei? Pietums nieko negamink, – dar pasakė kramtydamas kriaušę, – rūsyje rasi likučių nuo sekmadienio. Juos ir suvalgysim.

Onutė suplovė indus, sudėjo į bufetą, sutvarkė kambarius ir nuėjo į rūsį. Nieko sau likučiai... Beveik pusė bekono kumpio, pora rinkių rūkytos dešros, „salcisonas“, tik pradėtas sūris su kmynais bei sviestas.

– Šitiek gėrybių, – stebėjosi Onutė, – matyt, iš kaimo atvežė užkandžiams ir nepagailėjo. Onutė atsinešė dalį maisto iš rūsio, paruošė stalą, užkaitė arbatą. Dar yra laiko. Žvilgtelėjo pro langą. Kieme kaip stovėta arklių, taip ir palikta prišiukšlinta, pribarstyta šieno, šiaudų, kažkokių popiergalių. Paėmusi šluotą pašlavė kiemą. Kaip tik tuo metu atėjo iš krautuvės Kostas.

– Ir kiemas sutvarkytas, – stebėjosi jis, – ačiū tau, Onute. Nei sakyt nereikėjo.

– Buvo dar laiko, tai ir pašlaviau.

– Ir kambaryje viskas net blizga, – grožėjosi įėjęs, – kada ir suspėjai?

– Užtat po pietų galėsiu eiti namo? Ar ne?

– Dar tiek visko radai rūsyje, – stebėjosi Kostas, nužvelgęs paruoštą stalą.

– Gal arbatos įpilt? Užviriau.

– Nereikia, – papurtė jis galvą. – Man atrodo, kad rasiu ką nors geresnio, – ir jis, pakabinęs švarką ant kėdės atramos ir iš bufeto paėmė grafiną vyno su dviem taurelėmis, grįžo prie stalo.

– Šiandien vietoj arbatos gersime vyną, o arbatą paliksim rytdienai, – pasakė statydamas taureles ir vyną ant stalo. – Ne po daug, po stiklelį, dėl apetito.

– Pasidarbavus ir be vyno geras apetitas, – pastebėjo Onutė.

– Nepasakyčiau to apie save. Tu iki pietų antai kiek visko padarei, o aš tik knygą skaičiau ir tavo kriaušes valgiau, – ir jis pripylė taureles. – Į sveikatą, – pakėlė jis savo taurelę, – Onute, pakelk ir tu savąją, kad galėtume susidaužti. Na, o dabar iki dugno, – paragino Kostas. Onutė sriubtelėjo truputį ir pastatė atgal.

– Ar vynas neskanus? – neva susirūpino jis. –Tuojau pasižiūrėsiu, kodėl Onutė negeria. Negi būtų toks prastas. Vakar gėrėm, lyg ir nieko buvo... – ir Kostas išgėrė savąją.

– Aš ne dėl to, kad neskanus. Aš tik bijau daug gerti, – teisinosi mergaitė.

– O kodėl?

– Kad nepasigerčiau.

– Na, daug, aišku, mes negersim. Negersim tiek, kad pasigertume, bet vieną ar dvi taureles reikia. Nuo tiek nepasigersi, bus tik truputį linksmiau.

– Man ir taip linksma, – Onutė ir vėl sriubtelėjo.

Kol Onutė išgėrė vieną, Kostas išmetė dvi ir pripildė trečią. Sublizgėjo akys, užraudo skruostai. Jis tikrai pasidarė linksmas, juokavo, šypsojosi ir nenuleido akių nuo Onutės. Kai tik ji išgėrė savo vyną, jis kaip mat pripildė trečią.

– O dabar galima ir užvalgyti, – jis pats valgė ir Onutę ragino. – Jei nenori gerti, tai nors valgyk. Prie vyno toks užkandis, žinoma, nelabai tinka, bet kad nieko nėra geriau. – Bet palauk, – staiga prisiminė, – atidaryk viršutinį stalčių, ten turėtų būti saldainių. Kaip iš karto nepagalvojau?

Radusi saldainių dėžutę, Onutė ją atidarė ir, padariusi vietos ant stalo, padėjo ją prieš Kostą.

– O dabar dar po vieną prie naujos užkandos, – jis ir vėl išgėrė savo taurelę, o Onutė tik sriubtelėjo ir neraginama paėmė saldainį.

– Girdėjau, kaip sekmadienį linksminotės. Turbūt buvo labai smagu? – tarp kitko paklausė Onutė, kramtydama saldainį. Kostas ne juokais išsigando.

– Net pas tave girdėjosi?

– Ne, – nuramino, – vaikščiojom po miestelį, o jūsų langai atviri, – paaiškino ji. – O kas čia blogo?

– Nenoriu kalbų. Man ir pačiam nepatinka triukšmingi pobūviai. Man dėl to buvo nelabai smagu. Geriau patinka svečiuotis, negu būti šeimininku, ypač, kai tiek daug svečių. Visai kas kita mažoj draugijoj gražiai, kultūringai praleisti laiką. Gera atsipalaiduot be triukšmo, dainų, šauksmų ir šurmulio. Na, o ką tu veikei per tas dienas?

– Sekmadienis man nebuvo kuo nors ypatingas. Buvau bažnyčioje, vaikščiojau po miestelį, – Onutė, išgėrusi vyno, buvo drąsesnė, – o paskui mokiausi šokti.

– Ką, ką? Ar dar iki šiol nemoki šokti?

– Nemoku, – lyg nusikaltusi nuleido galvą.

– Ir kas tave mokė?

– Kazys, – nepakeldama galvos atsakė ji.

– Tenka pripažint, kad mokytoją turėjai neprastą. Na, gal jau išmokai?

– Kazys sako, kad taip, bet aš nežinau, kaip būtų prie muzikos.

Kažką sugalvojęs Kostas pakilo plačiai šypsodamasis ir paklausė:

– Tai gal pabandom prie muzikos? Pažiūrėsim, kaip tau pavyko...

Onutei dar nespėjus susivokti jis pakilo, nuėjo į kambarį, atidarė patefono dėžutę ir, neilgai ieškojęs, uždėjo plokštelę.

– Onyte, einam su manim pašokti... – netikėtai per visus kambarius pasklido linksmos dainelės posmai, – visokių šokių gali greit išmokti, jei titai paklausysi manęs...

Išgirdusi iš patefono savo vardą Onutė suglumo, o išklausiusi visą dainą iki galo ėmė juoktis.

– Ar tai tas ponas norėtų su manim pašokti? – pro juokus vos ištarė ji, – ir dar visokių šokių žadėjo išmokint?

– Tas ponas tegu sau dainuoja, o šoksim mudu. Ką pabandysim? Ar polką, ar valsą?

– Polkos mes dar nebandėme. Kazys sakė, kad kitą kartą. Mokėmės tik valsą.

– Tada pašoksim valsą.

Kai pasigirdo Štrauso valso melodija, Kostas atėjo prie Onutės ir galantiškai nusilenkė:

– Ar galiu jus pakviesti?

Onutė nelabai suprato, ar čia kalbama rimtai, ar juokais, bet, lyg nujausdama kokį pavojų, žengtelėjo atbula.

– Ne, ne, aš dar nemoku, nemoku prie muzikos. Aš tik žinau viens du, viens du, o muzikoje to nėra.

– Žinok, kad visa muzika iš to ir susideda, – bandė aiškinti Kostas juokdamasis. Grįžo prie patefono ir apvertė plokštelę, po to atėjo ir atsisėdo už stalo.

– Štai iki ko prisigyvenau... Atėjo laikas, kai jaunos panelės nebenori su manimi šokti. Kas galėjo pagalvot? – ir jis prisipylė taurelę vyno.

Onutei pagailo Kosto.

– Tai visai ne dėl to, kad nenoriu. Jei tik mokėčiau, tai labai norėčiau šokti su jumis.

– Onute, Onute, kaip gerai, kad tu čia. Be tavęs aš pražuvęs, – muzikai grojant jo balsas skambėjo jausmingai ir įtikinamai. – Ateinu iš krautuvės – pietūs ant stalo, visur švaru, gražu, blizga, namai pilni šilumos ir jaukumo. Kai aš vienas – iš visų kampų tik liūdni prisiminimai, nemielas darosi gyvenimas. Po šiai dienai negaliu pamiršti Aldutės... – prie neišgerto vyno taurės parėmęs ranka galvą susimąstė Kostas. Gyvenom laimingai, o kiek mes šokom...

– Užjaučiu, bet niekuo negaliu padėti. Jeigu jums patinka mano darbas, aš dažniau galiu ateiti ir už tai nieko nereikės mokėti. Man nieko nereiškia išplaut grindis, sutvarkyti kambarius, jei nuo to jums malonu.

Kostas pakėlė galvą ir maloniai nusišypsojo.

– Kokia tu gera ir miela. O gal padarom šitaip, – staiga atgijo, – jei tu gali ateit ir dažniau, tai išvis ateik pas mane už šeimininkę. Suderam gerą algą, aš viską pristatysiu ir šeimininkausi, kaip savo namuose. Ar gerai?

– Niekur aš neisiu, turiu savo namus, – lyg pabudo Onutė. Ji prisiminė Kauną. Vėl tarsi slaugymas ir prisirišimas. Jei tik pagloboti, tai tik savo noru. Kada gali – atėjai, kada negali – ne. Imdamas algą jau turi būt geras, nori nenori, o turi būti. Ir kada ji išnešios tas savo sukneles, kada susitiks su Kaziu? Reikia dar šokti išmokti, tada gal ir į gegužinę, pažiūrėt, kaip jaunimas linksminasi. Ne, ne, jokiu būdu.

– Nebūtinai, kad čia gyventum. Tiesa, kad turi savus namus ir gyvenk ten, – vėl ramiau pasidarė Onutei, – ateitum kasdien, sutvarkytum, išvirtum. Vesti aš dar nesiruošiu, o toliau taip stumdytis vienam tiesiog pagriso. Kai tu čia, aš ne vienas, užsimirštu, atrodo, kad viskas tebėra, kaip buvo, bet kai tu išeini, vėl aš vienišas. Norėčiau tave dažnai matyti. Turiu neblogą verslą, neblogas pajamas. Padėk tu man ir aš tau galėsiu padėti. Vienas kitam pagelbėdami galėtume visai draugiškai gyventi.

7.

Onutė parėjusi namo gerai apsvarstė Kosto pasiūlymą. Ar ilgai ji džiaugsis savo laisve? Visą laiką taip nebus. Kaune uždirbti pinigai po truputį tirpsta. Kaip reikės gyventi toliau, kai jie baigsis? Prie karvutės gal ir išsimaitintum, bet irgi nė kiek ne mažiau pririštas ir dar mėšlinas, o pas Kostą kaip besakytum, visais atžvilgiais būtų geriau. Ji gautų algą. Ne visam juk gyvenimui. Patarnaus kokius metelius, kol jis sugalvos vesti ir tada vėl žiūrės.

Onutė daug galvojo, bet suderėjus džiaugėsi. Pasiūlytas atlygis ir sąlygos tenkino. Sutarė, kad ateis tris kartus per savaitę, dar retkarčiais teks padėti ir krautuvėje per atlaidus ar kitas didesnes šventes, kai užplūsta žmonės ir Kostas nesuspėja vienas suktis. Už prekystalio ji, aišku, nestovės, bet sandėlyje prisvert miltų, cukraus, druskos ir pripilti aliejaus, žinoma, galės. Sekmadieniais bus laisva, galės pasipuošti, į bažnyčią nueiti ir su Kaziu susitikti, jeigu ir toliau jie taip gražiai draugaus. Kazys kaskart Onutei vis labiau patinka, darosi artimesnis, bet kad ir prie Kosto ji vis labiau pripranta. Jo jau nesidrovi, kaip anksčiau, ir nuo to jai geriau sekasi dirbti. Maža to, Onutė Kostui dėkinga už tai, kad jis ją samdydamas suteikė tokias priimtinas sąlygas.

Kazys irgi stengiasi Onutei įtikti. Sutaisė išlūžinėjusias tvoras, uždengė prakiurusį kūtės stogą, sukalė ėdžias. Tegul šiuo metu Onutė karvės atsisakė, bet, kai baigs tarnybą, gal ir vėl apsigalvos.

Kazys demonstratyviai šeimininkauja sodyboje. Tegu visi pamato, kad jis ne šiaip sau draugauja, vaikšto su Onute, bet labai rimtai apie ją galvoja. Jis mato, kaip labai Onutė jį įsimylėjusi. Kitaip, žinoma, ir būti negali. Visos jį įsimylėjusios. Darbuodamasis kalvėje, kai tik būna vienas, kuria planus ateičiai.

Geriau jis niekur neras. Visai neblogas dviejų galų namas, sava kalvė kieme, dar visai tvirti ūkiniai pastatai, nemažas sklypas bulvėms ir daržovėms. Štai po vestuvių jis savaime tampa viso šito gero šeimininku. Ką dabar Onutė galvoja apie karvę, tai vieni juokai, o kai ištekės, tada jau visai kitas reikalas. Karvę įsigys pirmiausiai. Ganyt yra skirtos miesteliui ganyklos, o pašaro ir pakratų išsiderėsi už darbą iš ūkininkų. Reikės dar porą paršų, kad susimintų daugiau mėšlo daržams.

Nelabai jam patinka tas jos tarnavimas pas krautuvininką, mažiau laiko lieka pabūti kartu, vėlai grįžta pavargus. Bet dabar nėra ko drumsti ramybės. Per žiemą dar padraugaus, o kai pavasarį pasipirš, gal ir tai tarnybai ateis galas.

Viskas klostosi gerai. Netruks prabėgt žiema. Ne taip toli ir Kalėdos. Po Naujų metų dienos jau ilgesnės, šviesesnės. Greičiau bėga laikas, ne už kalnų ir pavasaris.

Nuo rudens Onutei prisidėjo darbo. Dabar jau nebe taip, kaip buvo suderėta, kas antrą dieną, bet reikia kas rytą ateiti iškūrenti krosnis. Krautuvėje Kostas šildėsi pats, o kambarius namie paprašė Onutės, už tai pažadėdamas atskirai atsilyginti. Nelabai jai patinka, bet ką darysi? Jis toks malonus, mandagus, vis saldainiais vaišina, be to, malkų pats prineša iš vakaro. Malkos geros, sausos beržinės, tošelių prakurams kiek nori, kaip mat ir užkuri. Palauki, kol išsikūrens, tada uždarai juškas, o paskui ir pietūs nebetoli. Popiet grįžta namo ir tik tada šildo savo butą. Pavakariais viskas atšyla, ir, kai baigęs darbą kalvėje, ateina Kazys, kambarėliuose būna visai jauku.

– Va, Kaziuk, aš tave ir šiandien saldainiais pavaišinsiu, – apsidžiaugė Onutė, kai pasirodė Kazys.

– Tai aš tave turėčiau saldainiais vaišinti, o dabar gaunasi kažkaip atvirkščiai. Man net nepatogu.

– Oje, tu man tiek ir tiek pripirkai per atlaidus. Dabar turiu, tai galiu pavaišinti ir aš.

Kartą, kitą dar nieko, bet, kai užsibūna ilgiau, tai arbata ir saldainiai... Atrodo, kad to gero pas ją netrūksta...

– Už vaišes, žinoma, ačiū, – sako Kazys, – bet geri saldainiai brangiai kainuoja. Ar taip prabagotėjai?

– Kad ir kiek turėčiau, pinigų saldainiams neleisčiau. Man Kostas duoda.

– Taip ir duoda?

– Žinoma, negi pirkčiau? Kai tik pavalgom pietus, vis atidaro naują dėžutę.

– Valgot pietus?

– Dėl to ir pasamdė, kad virčiau pietus ir tvarkyčiau kambarius. Kai ateina per pietus valgyt, tai ir mane pakviečia.

– Ir dar saldainių?

– O kas čia blogo? – sutriko Onutė, – juk tu kiek kartų man dovanojai...

– Aš dovanoju, nes tave myliu, bet jis už ką toks geras?

– Tai čia kaip ir ant „saldžiosios“ po pietų, kaip Kostas sako.

– Tai taip ir saldinatės? O iš kur tie saldainiai, kur dabar mane vaišini?

– Kas lieka dėžutėje, jis liepia man neštis namo

– Nereikia man tų tavo saldainių, – staiga atstūmė saldainius Kazys.

– Kodėl?

– Nešvarūs jie man kažkokie...

– Ką čia niekus šneki. Kaip gali būti nešvarūs.

– O tu žinai, ką pasakysiu? Išvis mesk tu tą tarnybą.

– Mesti tokią gerą tarnybą? Ką tu sau galvoji?

– Tas prie gero neprives.

– Kaip tik prie gero. Dirbu, gaunu algą ir iš to gyvenu. Aš niekur geriau nerasiu.

– Jei moka atlyginimą, tai kam dar tie saldainiai? – toliau vis labiau pyko Kazys. –Arklys arklio veltui nekaso.

– Nagi, ką čia dabar prasimanai? Geras žmogus, tiek visko turi ir negaili...

– Kišk tuos saldainius kur nori, tik daugiau man jų nerodyk, – pakilo persiutęs Kazys.

Onutė pirmą kartą pamatė jį tokį ir labai išsigando. Iš piktų Kazio akių kaip du žaibai persmelkė ją iki pat širdies gelmių. Pyktis perkreipė jo lūpas, ties smilkiniais iššoko dvi mėlynos gyslos, kakta užraudo ir susiraukšlėjo. Jis dar pastovėjo sekundėlę toks įtūžęs, paskui pro sukąstus dantis sviedė.

– Ar tu tikrai tokia durna, ar tik apsimetinėji? Nebūtum davatka... – ir neatsisveikinęs, trenkęs durimis išėjo.

Netikėtai prasiveržusio pykčio priblokšta Onutė susiėmė už širdies.

– Kazys visai taip, kaip atrodė tėvas prieš puldamas motiną. Viešpatie, apsaugok. Viskas baigta, – Onutė net nepravirko, o tik atsiklaupė virtuvėje prieš stovintį ant kampinės lentynėlės kryželį ir karštai pasimeldė, taip, kaip seniau melsdavosi. „Pirma čia mano meilė ir paskutinė. Kad aš daugiau su kuo nors prasidėčiau. Visi vyrai tokie, tik šiek tiek švelnesni, kol apsiženija. Ko gali tikėtis, kad ir iš tokio Kazio, jei dabar negali suvaldyti savo pykčio?“

Kazys tik uždaręs duris atsitokėjo. Jam prieš akis – suglumusi Onutė. „Ką aš padariau? Juk aš ją išgąsdinau ir gali būti, kad viską sugrioviau. Argi nebuvo kitų būdų išsiaiškint? Paleidau vadžias, užsiplieskiau, užsipuoliau, o nereikėjo. Dabar Dievai žino, ką apie mane pagalvos?“

Rytojaus dieną Kazys kalvėje nebedainuoja, tik laukia, kada kieme pasirodys Onutė. Ji po pietų turi pareiti, bet parėjo vėlai ir tik kartą buvo išėjusi prie šulinio. Pas Kazį kalvėje visą dieną buvo žmonių, todėl ir prieiti prie Onutės buvo nepatogu.

– O gal užeiti po darbo, kaip paprastai? Pakalbinti? Languose tamsu... O gal vis dėlto?

Durys buvo užsklęstos, neįsileidžia.

– Na, ir tepasiunta, ar mergų mažai? Nebūtų davatka, davatkiškai ir daro, – dar bando ramintis Kazys, nors aiškiai supranta, kad nenusiramins. – Ką aš padariau? – gal šimtąjį kartą kartoja ir graužiasi. – O gal nieko, – mąsto, – gerai pagalvojus, nieko tokio blogo nė neatsitiko. Nei blogą žodį pasakiau, nei keikiausi, tik labai supykau. Na, pavadinau durna, bet ar čia jau taip blogai, kai tiek laiko, draugauji?

Deja, jis pats nematė, kaip atrodė jo pykčio perkreiptas veidas ir žaibus svaidančios akys.

– O gal palaukt, kol pati pasiges? Juk aiškiai mačiau, kaip aš jai patinku, – vis įtikinėja save Kazys, – negi nepasiilgs, negi nenorės pamatyti? Juk, po teisybei, aš tik gero norėdamas. Negi ji pati nesupranta, kad tas našlys prie jos lenda, o jei nesupranta, tai kaip kitaip jai paaiškinsi? Iš karto saldainiukai, paskui meilūs žodeliai, kol apsuks galvą ir pasiguldys į lovą. Bene jis ją ženytis galvoja? Jaunutė, graži parūpo brudui, turi iš ko ir žino, kaip prisivilioti. O gal ir jai Kostas patinka? – suspaudė širdį Kaziui. – O gal tesižino, tegu sau daro, ką nori, – nuo savo minčių įsižeidęs vėl pyko jis. – Jau ne mažutė, kaip išmano, taip tegu gyvena, tik gaila, kad niekais nueis tokia mergelė...

8.

Nei Kazio su Onute draugystė, nei jų išsiskyrimas neliko nepastebėti miestelyje ir neapsiėjo be atgarsių. Kaip visi miestelyje šnekėjo apie būsiančias jų vestuves, taip dabar pasklido kalbos apie nutrūkusią draugystę.

Kad Kazys ją metė, tai nėra jokių abejonių, bet kodėl – tebėra neaišku? Bet atsirado „žinovų“ ir tarytum viskas paaiškėjo.

– Per žiemą lankavo, lankavo, o kai liko nėščia, tai ir nebenori ženytis.

Neaišku, kam buvo naudingos tokios kalbos, bet jos greitai ir plačiai pasklido, kad ir norėdamas jų nesustabdysi.

Miestelis net ūžia, tik Onutė nieko negirdi. Augusi griežtoje aplinkoje, niekur neišleidžiama iš namų nuo mažų dienelių su niekuo nebendravo. Paskui pasišventusi Dievui tik meldėsi, tada Kaunas, grįžusi susidraugavo su Kaziu, ir taip, kad jokių draugių neturėjo. Su niekuo nesueidavo, su niekuo nepasišnekėdavo. Iš kur tuomet ką išgirsi, apie ką sužinosi, pagaliau tokį dalyką kas sakys į akis?

Jai dabar jau lengviau, nebereikia kūrenti krosnių, pas Kostą tik kas antrą dieną, daugiau turi laiko namuose. Užsėjo daržus, pasodino bulves. Užsiėmus darbais, nesidairo į šalis. Su Kaziu susitikę tik „labas rytas“ ar „laba diena“. Po to pikto pašnekesio Kazys dar buvo atėjęs kelis vakarus, bet, kai Onutė jo neįsileido, taip viskas ir nutrūko. Jei atvirai, tai Onutei ne taip lengva buvo tai padaryti. Kiek kartų ji buvo bebandanti atidaryti duris, bet didžiausiom pastangom susilaikydavo. Ji ir dabar kankinasi, negali Kazio pamiršti. Kaip gera būdavo jo laukti, malonu bendrauti...

– Jeigu jau yra toks ūmus, niekada nebepasikeis. Dabar tik užriko, o paskui ir ranką pakels. Kur tada reikėtų dėtis? Geriau jau dabar pakentėt, negu vargt visą gyvenimą.

Miestelio žmonių kalbos netruko ir Kostą pasiekti. Jam ši žinia kaip perkūnas iš giedro dangaus. Jis ir tiki, ir netiki, bet žmonės vis šneka... Pagaliau visose kalbose yra dalis tiesos. Kostas pasipiktinęs Kaziu, apsivylęs Onute. Jis taip ja žavėjosi, kiek daug apie ją galvojo, ji tokia miela ir švelni, o še, kad nori, paprasčiausia mergšė. Kazys už visus miestelio bernus jam atrodė kultūringesnis, vis dainuoja toj savo kalvėj ir žmonės giria už darbus. O pasirodo, jie jau seniai mylisi ir prisileido iki to, kad jau visi žmonės šneka apie jų meilės pasekmes... Neteisybė, kad linksmas žmogus turėtų būti ir geras. Pasirodo linksmas Kazys – paskutinis niekšas. Kokią reikia turėt širdį, kad galėtum nuskriausti tokią mergaitę. Ir kaip jam jos negaila? Matyt, nė kiek nebeturi sąžinės, kad nepagalvoja, kas jos laukia ateityje? Pasmerkimas, pažeminimas, sujauktas gyvenimas... Be to, koks jausmas jau ir dabar, kai tenka girdėt tokias kalbas?

– Kazys, tik jis už viską kaltas, – jau nebesmerkia Kostas Onutės, – moka tokie ištvirkėliai kaip prisisukt prie jaunų, kvailų mergaičių. O gal neteisybė? Juk tai tik kalbos... Bet ne, ne, juk ir pats pastebėjau, kad Onutė labai pasikeitusi, nebe tokia linksma, vis nuleidusi akis, kartą mačiau verkiančią. Aiškiai kankinasi.

Ar maža apgautų mergaičių? Kažin, dar kaip Kostas reaguotų, jeigu Kazys būtų suviliojęs kokią kitą mergaitę? Bet kodėl jam taip parūpo Onutės likimas?

Kad Onutė jam patinka, tai aišku kaip dieną. Bet kad jis įsimylėjęs, pats sau nenori prisipažinti. Dabar, atrodo, viskam atėjo galas ir reikėtų padėti tašką visiems svarstymams, persvarstymams, visoms abejonėms ir apmąstymams. Bet jis negali to padaryti. Nors ir kaip būtų apmaudu, jis negali apie Onutę negalvot. Kostas laukia dienos, kada ji ateis, kad galėtų vėl ją pamatyti. Kad ir liūdną, kad ir verkiančią, bet vis tiek mielą ir taip geidžiamą jo širdžiai.

– Gal tau, Onute, per sunku bus dabar skalbti? – per pietus pastebėjęs, kai ji sumerkė baltinius, susirūpino Kostas. – Būtų galima paprašyti, kad ateitų moterėlė iš špitolės. Kai tavęs nebuvo, ji pas mane pašeimininkaudavo.

– Nesunku. Bene pirmas čia kartas. Patalynė neužnešiota, yra proškų. Ateisiu rytoj, išskalbsiu ir išdžiovinsiu, – nesutiko Onutė.

– Kaip žinai, bet būtų galima paprašyti. Ji neatsisakys.

– Kaip čia atrodys? Aš čia dirbu, o skalbimui kviesti kitą žmogų. O gal blogai skalbiu?

– Na, ką tu. Aš paprasčiausiai pagailėjau tavęs, tavo rankų.

– Ačiu, tos mano rankelės tiek visko mačiusios... – nusišypsojo Onutė ir Kostas apsidžiaugė: „Ji dar gali šypsotis kaip ir anksčiau“...

– O ką darysim su daržais? – prisiminė Onutė. – Aš savo jau apsėjau.

– Nereikia. Daržovių nusipirksiu rudenį, o čia tai jau dvi vasaros kaip niekas nesėta, pieva užžėlė.

– Bet vis dėlto būtų gerai pora lysvių dėl agurkų ir svogūnų, kad būtų po ranka, – bandė perkalbėti Kostą Onutė.

– Jeigu taip nori, tai sukasiu po langais, kaip būdavo anksčiau. Mums užteks, o daugiau sodinti neapsimoka.

Kitą dieną atėjusi Onutė viską išlygino, gražiai sudėliojo.

– Kaip gerai, kad radau tave dar neišėjusią, – apsidžiaugė Kostas. – Einam abu pasižiūrėt, kur lysves kasti. O tu dar neišeik, pabūk dar. Juk rytoj vėl per dieną tavęs nematysiu.

– Kaip gi? Jei šiandien sukasit, tai rytoj ateisiu ir viską pasėsiu. Jau truputį vėloka, nori nenori teks ateiti rytoj ir pasėti.

– Aš taip laukiu, o ji „nori nenori“... Ar taip nepakenčiama?

– Kad labai nenorėčiau, nebūčiau nė suderėjusi, bet kad taip norėčiau kaip kermošiaus, tai meluočiau.

– Ar taip labai nori kermošiaus?

– Čia pas jus kas antra diena, o kermošius kartą per metus.

– Oi, Onute, kai tik pamatau tave, tai ir kermošius, – juokėsi Kostas.

Kostas negali atsidžiaugti, kad Onutė šiandien tokia linksma, tarsi nieko nebūtų atsitikę. Kaip ji taip gali? Iš kur tiek stiprybės?

Kai Kostas atėjo sukasęs daržą, Onutė ant stalo nešė valgį. Bet atsitiko baisus dalykas. Mergaitė nei iš šio, nei iš to slystelėjo, griebėsi už kėdės ir paleido iš rankų lėkštę. Sriuba išsiliejo, lėkštė sudužo į smulkius gabalėlius. Tokia graži, su gėlytėm, porceliano lėkštė. Onutė visada su baime jas mazgojo, šluostė, kad neduok, Dieve, nesudaužyt...

– Dieve, Dieve, ką aš padariau? – Onutė susiėmė rankomis už galvos ir pravirko. – Sudaužiau tokią lėkštę. Kaip čia buvo, kad paslydau? Jau taip saugojau, taip saugojau... – aimanavo ji verkdama. –Baigta, negaliu čia daugiau likti, visas lėkštes išdaužysiu.

Kostas apkabino ją ir pakėlė nuo grindų.

– Na, nusiramink gi tu. Pamanyk tiktai, sudužo lėkštė. Galima pagalvot, kad buvo auksinė, – kaip mokėdamas švelniau ramino Onutę. – Paprasčiausias molio gabalas ir tiek. Liko dar jų, bus iš ko valgyti.

– Bet kaip čia buvo, kas pasimaišė? Niekada sau neatleisiu. Dabar jau bus baisu ir į rankas paimti...

– Nieko tu nebijok ir nieko negalvok. Pareisi namo, nusiraminsi ir viskas pasimirš. Daug dirbai, pervargai. Sakiau, kad reikia pakviest žmogų skalbimui, – Kostas ramino raudančią Onutę. – Niekai ta lėkštė, svarbu, kad tau viskas būtų gerai. Ar labai užsigavai?

– Niekai, tik man nepatogu prieš jus. Galėsit išskaičiuot iš algos.

– Žinoma, kad išskaičiuosim. Tokio nuostolio aš tau nedovanosiu. Tik nebeverk. Baikim valgyt, juk ne viską išliejai?

9.

Onutei ir vėl tenka ateiti pas Kostą kasdien: tai daržą palaistyt, tai paravėt, tai krautuvėje padėti. Keliasi anksti, pavalgo ir į tarnybą. Vargas, bet mėnesio gale Kostas jai užmoka, net su priedais. Susidaro nemenka suma. Dalį Onutė pasilieka išlaidoms, o kitus taupo juodai dienai.

Kartą atėjusi ji rado Kostą dar gulintį, nors laikrodis rodė jau pusę aštuonių. Priėjusi arčiau Onutė pasisveikino:

– Labas rytas.

– Onute, kaip gerai, kad atėjai, aš tavęs jau seniai laukiu, – subruzdo jis lovoje.

– Ar kas atsitiko? – paklausė sunerimusi.

– Velniai žino, kas. Jau nuo vidurnakčio taip skauda galvą, kad negaliu nė pajudėt. Gal tu man išvirtum kokios arbatos, rūsyje yra medaus.

Onutė priėjo arčiau ir pridėjo delną Kostui prie galvos.

– Kakta labai karšta, turbūt labai karščiuojat? Reikėtų patikrinti.

– Kažkur yra termometras. Pažiūrėk stalčiuose, gal rasi. Užplikyk, Onute, arbatos, burna tiesiog perdžiuvusi, labai troškina.

– Šitokia temperatūra, einu pas daktarą, – sukruto, – pakentėkit, išvirsiu atėjusi.

– Gal nereikia? Ar mažai pasitaiko, kad galva suskausta? Paskaudės ir praeis.

– Kai šitaip skauda ir tiek karščio, negalima laukti. Gali pasidaryti dar blogiau. Einu, kad tik rasčiau, kad nebūtų išvažiavęs kur toliau.

Kai atėjęs daktaras dar kartą pamatavo temperatūrą, ji buvo dar aukštesnė.

– Čia nebe juokas, – atrodo rimtai susirūpino, – iš kur ir sugebėjai nusičiupti tokią bėdą, vyruti? Ir dar viduryje vasaros.

– Vakar krautuvėje turėjau daug darbo, labai sukaitau, o namo parėjęs nusiprausiau prie šulinio. Gal tas pakenkė? – stengėsi tvirtai kalbėti Kostas.

– Be abejo, reikėjo pirma atvėsti, o tik paskui šaltu vandeniu... – pritarė daktaras. – Kol kas pagulėsi namie, gersi vaistus, o aš ateisiu dar vakare ir stebėsiu. Jeigu kaip, tai gali tekti ir į ligoninę važiuoti.

– Tik ne į ligoninę, – prieštaravo iš lovos Kostas.

– Matysim, dabar tik gulėti ir kuo mažiau judėti. Griežtai, jokiu būdu, net ir savo reikalu nelipt iš lovos. Gert galima kiek nori, valgyt skystos košės ir dar išrašysiu vaistų, – daktaras kreipėsi į Onutę. – Turėdamas tokią šaunią slaugę, ilgai nesirgsi, – Kostui padrąsinamai nusišypsojo daktaras ir išėjo.

Onutei ir čia nebėda. Išslaugius net dvejus metus dėdienę ji turi patirties. Nepareina nė namo – dieną naktį slaugo ligonį, tik bėda, kad jis beveik nesitaiso. Per visą savaitę nekrinta karštis, kliedėdamas blaškosi lovoje, murma nesuprantamus žodžius arba išpiltas prakaito trumpam užmiega ir pabudęs vėl ima blaškytis.

Daktaras susirūpinęs, nekalbus, nusiramino, kai Kostas ėmė smarkiai prakaituoti.

– Na, dabar turbūt apsieisim ir be ligoninės, – pasakė kartą jis Onutei. – Liga po truputį traukiasi, savaitė kita ir bus sveikas. Tik reiks labai prižiūrėt, kad neatkristų. Dabar viskas priklausys nuo slaugymo. Gerti tik šiltą arbatą, stipraus maisto negalima. Labai svarbu, kad per anksti neišliptų iš lovos, kad ir kaip veržtųsi. Kuo ilgiau pagulės, tuo geriau. Aš pats pasakysiu, kada bus galima vaikščioti. O dabar dažnai – rytą vakarą matuokit temperatūrą ir dažnai keiskite baltinius. Dabar aš jau lankysiu rečiau.

Tik po trijų savaičių Kostas pakilo iš lovos ir dar po dviejų savaičių atsistojo už prekystalio. Pusdienį pasistumdęs grįžo namo pavargęs, išprakaitavęs ir atsigulė. Atsikėlė numigęs porą valandų, pailsėjęs, jautėsi gerai, užkando ir kaip tik tuo metu atėjo zakristijono Zoselė. Porą kartų ir anksčiau buvo atėjusi, bet kai Kostas buvo tokios būklės ir negalėjo su juo susišnekėti, tai truputį pasėdėjus išeidavo, o dabar, sužinojusi, kad jis vaikšto, atėjo dar kartą aplankyti. Atnešė pyrago, vaisių, medaus. Kostas paprašė, kad Onutė užkaistų arbatos, pats atkimšo butelį vyno. Jie ilgai sėdėjo svetainėje, gurkšnojo vyną, gėrė arbatą, šnekučiavo ir juokėsi. Išlydėdamas viešnią Kostas padėkojo už aplankymą, pabučiavo į ranką, o Zoselė pakvietė jį sekmadienį papietauti.

– Nežinau, ar galėsiu. Dar ne kaip jaučiuosi, bet už kvietimą labai ačiū, – dėkojo Kostas.

– Na, papietausim kartu, kai jums bus geriau, – neprieštaravo panelė, – greičiau sveikit ir nepamirškit mūsų, – dar pridūrė ir išėjo.

„Tokia daili, su įsmaugta per liemenį ir pūstom rankovėlėm suknele, su žėrinčiu vėriniu ir auksiniais žiedais ant pirštų panelė Zosė atrodė panaši į Kauno ponią. Kitos tokios nėra visame miestelyje. Amžinąjį atilsį Aldona buvo gražesnė, bet ir ta nebloga. Visai tinka į porą Kostui“, – atidžiai žiūrėjusi įvertino Onutė. „Gal dabar po tokios sunkios ligos likęs gyvas suprato, ką reiškia gyventi vienam ir sugalvos ženytis? Taip ilgai meiliai šnekėjosi, matyt, meilė dar nenutrūkusi“...

10.

Išleidęs viešnią, Kostas paėmė už rankos Onutę ir atsivedė ją į svečių kambarį.

– Vakarienei išgersime vyno, – pastatė jis kėdę Onutei. – Tu, žinoma, pavargus, nori lėkti namo, bet prašau pabūti su manim dar valandėlę. Man šiandien taip džiugu, jaučiuosi gerai, galiu jau dirbti, tvarkytis. Šiandien šiek tiek pavargau, bet tai tik pirma diena. Dabar, atrodo, kalnus galiu nuversti. Tai tau, Onute, turiu būti už viską dėkingas, už tavo tokį nuoširdų slaugymą. Jaučiuosi puikiai.

– Tai turbūt nuo vyno ir dėl to, kad aplankė panelė Zosė, – pasišaipė Onutė.

– Gal ir nuo vyno, bet jaučiuosi žvalus ir linksmas.

– Na, ir į sveikatą, – gyvai pritarė Onutė, – jei tik taip gerai veikia, tada reikia visada išgerti stiklelį prieš valgį.

– Dabar mano tokia nuotaika, kad norisi ką nors nuveikti, kažkas iš vidaus skatina kalbėti, išsakyti tai, apie ką tiek ilgai buvo tylėta, galvota, spręsta ir vis lieka nepasakyta... Norisi prabilti, prisipažinti...

– Mat kaip? – susidomėjo Onutė.

– Taip, Onute, taip. Negalima tokių nuotaikų veltui švaistyti. Reikia tokiomis valandėlėmis naudotis, jos gali būti lemtingos, o praleistos niekada nebesugrįš. Turiu prisipažinti, aš ant tavęs buvau labai supykęs, skausmingai supykęs, nusivylęs... Bet aš ant tavęs negaliu pykti, aš tik galiu tave mylėti...

– Ar už tą lėkštę? Juk sakiau, kad išskaičiuotumėt, kodėl vis neišskaičiuojat?

– Ar iki šiol tavo galvelėje tas nuotykis? – negalėjo nesijuokti Kostas. – Noriu tau pasakyti, Onute, kad aš per daug tave myliu, kad galėčiau ant tavęs pykti ir apie tai noriu pasakyt... Būtent dabar, šią minutę, tokį nepaprastą vakarą prie tos vyno taurės... Kai aš pakilau po tokios ligos, gyventi be tavęs nematau prasmės. Myliu ir viską atleidžiu. Tekėk už manęs, būk mano žmona. Užsiauginsim mes tą vaikelį... Aš būsiu jam pavyzdingas tėvas, o ir tu šalia manęs būsi saugesnė. Turėsi tvirtą užnugarį, niekas nedrįs pasakyti ant tavęs blogo žodžio. Būsi viskuo aprūpinta, gyvensi meilėje ir pagarboje. Tu pirma, kuriai galiu ištarti „myliu“ po Aldutės. Tu man padėsi užsimiršti.

– Aš galvojau, kad jūs mylit Zoselę... Ir labai pavydėjau, – Onutė iš laimės arti ašarų.

– Zoselė buvo, kol nepamačiau tavęs, bet dabar esu įsitikinęs, kad tik su tavim aš galiu būti laimingas. Šiandien man tokia puiki diena, gera diena, nes ryžausi ir pasakiau viską, apie ką galvojau ir laikiau širdyje. Dabar noriu išgirsti, ką gi tu man pasakysi? Ar sutinki už manęs tekėti, ar ne per prastas aš tau? Ar ne per senas?

– Jūs man labai patinkat, bet ir sapne nesapnavau, kad jūs mylit mane. Jei aš jums tinku, tai aš sutinku už jūsų tekėti, nors ir dabar.

– Na, dabar tai mes išgersime, – laimingas Kostas pripildė taureles. Vieną padavė Onutei, kitą paėmė pats ir pakilo nuo kėdės:

– Tarkim, kad įvyko mūsų sužieduotuvės, bet vestuvių irgi ilgai neatidėliosime. Kelsim kol dar šilta.

Onutė taip pat atsistojo ir jie susidaužė.

– Iki dugno, Onute, – sulaikė Kostas jos ranką, kai, išgėrusi iki pusės, norėjo taurę pastatyti ant stalo.

– Tą pirmąją iki dugno. Tos taurės vyno reiškia, kad mes pasirengę atiduot vienas kitam savo gyvenimą. Aš išgėriau, o tu, ar pasiruošusi patikėt man savąjį?

– O dabar, – kai jie pastatė tuščias taures ant stalo, – o dabar tai jau aš tave pabučiuosiu...

Iki pat paryčių, visą naktį jiedu praleido besikalbėdami. Iškilo visokių klausimų ir buvo jau čia pat ieškoma būdų, kaip juos išspręsti. Buvo aptartos vestuvės, kokie bus kviečiami svečiai. Vestuvės žadėjo būti didelės ir prašmatnios. Išsipildė Onutės svajonė. Ji surado savo meilę, kuri turėjo baigtis vestuvėmis. Visai taip, kaip buvo rodoma kinuose. Ji buvo tokia laiminga. „Kostas toks geras... Aš stengsiuosi jo neapvilti...“

– Aš tave labai mylėsiu ir tausosiu. Sunkesniems ruošos darbams kviesime moteriškę. Dabar negalima tau aukštai rankų kilnoti, sunkumų nešioti.

– O kodėl?

– Na, pati žinai. Tu dabar sunkumoj, tokioje padėtyje...

– Viešpatie! – išpūtė akis Onutė, – iš kur jūs ištraukėt?

– Tik tu nesijaudink, aš viską žinau. Nuo manęs gali nieko neslėpti. Aš žinau, viską gerai apgalvojau ir su viskuo susitaikiau. Tai nebus kliūtis mūsų bendram gyvenimui. Mylėti vienas kitą mums niekas nesutrukdys.

– Betgi čia baisi nesąmonė... Iš kur jūs ką žinot?

– Visas miestelis kalba. Negi manei, kad niekas nesužinos?

– Visi žino, visi kalba, tik aš pati nieko nežinau. Ir kas galėjo paleisti tokias kalbas? Negi supykęs Kazys?

– Tai tu ne...? Tu ne... – negalėjo atsipeikėti Kostas, – tai čia netiesa?

– Tai žinoma, kad netiesa. Argi aš galėčiau jus apgaudinėt? O jūs ėmėt ir patikėjot?

– Onute, suprask mane. Aš kad ir patikėjau, kad ir pykau, kad ir kentėjau, vis tiek tave mylėjau.

– Aš nieko nesakau, tik man labai baisu, kad jūs taip ilgai apie mane šitaip galvojot. Koks siaubas. Bijau ir pagalvot, kas galėjo atsitikt. Juk visai nedaug trūko, kad tos kalbos būtų mus išskyrusios ir aš gal niekada gyvenime nebebūčiau sutikusi tokio brangaus žmogaus

– Bet ar verta dabar dėl to nerimauti? – ramino ją Kostas. – Ar šiaip, ar taip – viskas jau paaiškėjo, išsisprendė. Dabar jau niekas mudviejų nebeišskirs. Tegu tai lieka mums pamoka, kad ne viskuo reikia tikėti. Aš labai laimingas ir tau dėkingas, tik vieno prašau. Atleisk, kad patikėjau ir buvau net pasmerkęs tave. Pažadėk man, kad atleisi. Viską užmirškim ir gyvenkim be nuoskaudų.

– Aš irgi norėjau jūsų kai ko paprašyt, bet... – Onutė norėjo kažką pasakyti, bet susilaikė.

– Pasirengęs viską išpildyti, tik sakyk.

– Bet aš turbūt be reikalo pagalvojau, jūs ne toks...

– Na, koks gi? – nekantravo Kostas. – Sakyk, kas gi tau neduoda ramybės? Dėl ko susirūpinusi? Pasitikėk manim, jokių paslapčių.

–Norėjau paprašyt, kad niekada nemuštumėt manęs... – kiek pamikčiojusi pagaliau ištarė Onutė ir susigėdusi užsidengė delnais akis.

Ten už upės

1.

Miestelyje už upės – mažas namelis. Nuo kitų pastatų skiriasi tik tuo, kad prie jo, iki pat upės vingio, driekiasi gerokai didesnis negu kitų pievos rėžis. Visai pakankamas vienai ožkai išganyti.

Namukas dviejų galiukų, dargi su priemene, bet toks mažas, kad su visa priemene tilptų į normalaus namo vieną galą. Langeliai nedideli. Tie, kurie į gatvės pusę, dar šiek tiek panašesni į langus, o jau į upės – tai ne didesni už gero vyro kumštį. Kiemas nedidukas: vienoje jo pusėje namukas, kitoje – malkinė ir tvartelis ožkai, nuo gatvės pusės neaukšta tvorele aptvertas. Ant tvartuko pakelta palėpė šienui ir vantoms bei vaistažolių šluotelėms džiovinti. Kiek atokiau augo šimtametis klevas jau išpuvusiu viduriu, nors vis dar žaliuoja. Nuo senatvės pasviręs į upės pusę klevas, kad ir nulūš kada, pavojaus nėra. Nuvirs pakalnėn, o dabar tegu sau žaliuoja. Kai visai sutrūnys – bus nemažai malkų.

Sodybėlė aukštai ant kalniuko, o gyvena čia ir keturias dukteris augina stogdengys Banaitis. Jie abu su žmona glaudžiasi tame galiuke, kuris į gatvės pusę, o tame, kur į upę – vos telpa visos keturios mergaitės.

Kai suaugo vyresnės seserys, viena po kitos ištekėjo, ir liko tik jauniausioji, tai jai vienai vietos liko visai užtektinai. Jai dar per anksti galvot apie „ženatvę“, juk viso labo tik šešiolika. Paauglė ir tiek. Seserys išėjo daug vyresnės ir visos už ūkininkaičių.

Čia jau miestelyje moterėlėms tikras galvosūkis: „Kaip čia galėjo būti? Biednos mergelės, ir visos taip gerai ištekėjo. Apie jokias pasogas negalėjo būti nė kalbos. Nepasakysi, kad būtų padorius kraičius susikrovusios, o gavo tokius gerus vyrus ir šiandien ūkiuose jau gaspadinės. Čia, tikriausiai, neapsiėjo be motinos pagalbos. Ne veltui per vasarą pamiškėm, po pievas braido, visokių žolelių prisirinkusi džiovina. Žino, matyt, iš kokių reikia išvirti nuovirą, kad priviliotų dukterims gerus vyrus“.

Kai už kurio laiko vienas po kito pasimirė abu tėvai, tai reikalas buvo prisimintas iš naujo: „Aha. Dabar ir pamatysim, kokį vyrą be motinos pagalbos gaus pati jauniausioji. Toms, vyresnėms, pavyko – motina dar buvo gyva, na, o tai gali ir nepasisekti“.

Kaip likusi viena be tėvų gyvens toliau Bronelė, susirūpino ir seserys. Kai buvo gyvi tėvai, joms buvo ramu. Kad ir ne „raškažyje“ gyveno mergaitė prie tėvų, bet buvo, kas ja rūpinosi, globojo. Dabar, kai liko viena ir dar tokia jauna, reikia kaip nors padėti sesei atsistoti ant kojų.

Vieną sekmadienį po pamaldų visos seserys su savo vyrais ir susirinko į tėvų bakūžę prie upės pas Bronelę, pasitart, kaip padėt gyvent jauniausiai.

– Gal leist mokytis siūti? – buvo pirmas pasiūlymas.

– Na, nežinau, – nenorėjo sutikti vyriausioji Anė, – dabar tiek daug tų siuvėjų, kad greit nebus ką siūti. Nė pavalgymui neužsidirbs.

– Tai gal pas audėją, – pasiūlė kita. – Dabar labai madingas audimas. Išmoktų gražiai austi visokius raštus. Austų rankšluosčius, staltieses, lovatieses. Antai Binkių Onelė taip gražiai audžia ir darbo kiek daug turi. Iš staklių neišlipa. Ar negalėtų pas ją ir mūsų Bronelė pasimokyti?

– Aš tai nenorėčiau nei siūti, nei austi, – nedrąsiai įsiterpė Bronelė. – Jau gal geriau tarnaut pas ūkininkus. Taip ir užsidirbčiau.

– Ar bent įsivaizduoji, kaip tai sunku? Gal galvoji, kad tarnaut bus taip, kaip pas mamą ir tėtį buvo? Pagaliau, kokia iš tavęs samdinė? Nei merga, nei pusmergė. Nebent karvėms ganyt. Daugiau niekam tavęs nesamdys. Mokykis kokio nors amato, mergele. Kol dar galim, visi padėsim, – protino sesuo Pranutė.

– O aš vakar skelbimą skaičiau, – prašneko viduriniosios sesers vyras. – Pieninės patalpose pradedami šešių mėnesių kursai dirbti pieno punkto vedėja. Gal, sakau, čia reikėtų pabandyti?

– Ir aš tokį skelbimą skaičiau, – prisiminė vyresniosios sesers vyras. – Reikia užsirašyt iki rugpjūčio pirmos dienos. Turėti mokyklos baigimo pažymėjimą, pasą arba gimimo liudijimą ir viskas. Gal iš tikrųjų tiktų mūsų Bronelei?

– Ir aš taip sakau, – pritarė kitas vyras, – neilgai, tik šeši mėnesiai. Pasimokytų, išlaikytų egzaminus, gautų pažymėjimą, o, pasitaikius progai, gal ir darbą gaus. Jei jau skelbia kursus, tai, matyt, reikia tokių žmonių. Rašo, kad pas pienininką galima viską smulkiau sužinot.

– Kažin, kiek visa tai kainuotų? – suabejojo vyresnioji. – Gal labai brangu? Gal geriau iš karto tartis su siuvėja arba audėja?

– Kiek kainuotų – susidėsim, – nesutiko vyras su žmona. – Pas siuvėją visada suspės, o čia gali ir nebūti kitos tokios progos. Čia būtų vis šioks toks mokslas, gal net geriau už amatą, lyg ir valdiška tarnyba. Šiandien pat galima užeiti pas pienininką ir viską sužinot.

– Kai gaus pažymėjimą, galės dar ir siuvimo pasimokyt. Laiko yra. Tegu ir neturės daug darbo, bet nors sau mokės pasisiūti. Tai padės gyvenime, o gautas pažymėjimas galės ir palaukti, valgyt neprašo, – samprotavo Kastutė.

– Tai kažin ar priims, kai tokia jauna?

– Kada gi mokytis, jeigu ne jaunam? Pats metas. Viską nutarsim, kai pasikalbėsim su pienininku. Manau, daug atsiras norinčiųjų. Tai kaip, Bronele, ar eisi į kursus, jei priims? Ar lankysi? – buvo atsiklausta ir jos.

– Jei ne tarnaut, tai reikia kur nors dėtis, – nelabai linksmai atsakė Bronelė.

Dar kiek pasišnekėję, pasitarę visi išvažiavo, o likusi viena Bronelė tuojau ėmė ieškot mokyklos pažymėjimo. Jau nemažai laiko praėjo, net neprisimena, ar į stalčių, ar į etažerę buvo jį padėjusi.

Nuo rugsėjo pirmosios Bronelė išėjo į kursus.

2.

Prasidėjo mokslo metai. Vietoj senosios mokytojos į miestelį atkėlė naują pradžios mokyklos mokytoją. Vaikinas jaunas, ką tik baigęs seminariją. Gražus, linksmas, nepuikus. Kaipmat susidraugavo su pažangesniais miestelio vaikinais ir laisvalaikį leidžia su jais kartu. Ar šiaip jaunimo susibūrimas, ar vakaruškos – niekur nuo jų neatsilieka. Jei pas paneles, tai pas siuvėją. Pas ją net keturios mokinės – ten ir kelio galas. Eidamas visuomet pasiima gitarą. Gražiai skambina, gražiai dainuoja. Dainos, žinoma, liaudies, nes visi jas moka. Visus mokytojas sujungia, ypač drąsina mergaites. Vakarai kartais užtrunka net iki vidurnakčio, o skirstydamiesi palydi simpatijas, o kam mergaičių pritrūksta, šiaip išsiskirsto iki kito karto.

Bronelė uoliai mokosi kursuose. Ji stropiai klausosi paskaitų, jai įdomūs darbai laboratorijoje. Grįžusi namo tvarkingai persirašo užrašus, kad, prireikus, būtų kur pasižiūrėti, prisiminti. Nepraleido nei vienos dienos, nei vienos paskaitos. Tas pusmetis netruko prabėgti. Kovo pradžioje ji išsilaikė egzaminus, gavo kursų baigimo pažymėjimą ir kartu su užrašais, metrikais ir mokyklos baigimo pažymėjimu, dar su keliomis knygelėmis ir pirmosios komunijos paveikslėliu padėjo į stalčiaus galą, kad niekas neliestų jos tokių svarbių ir brangių dokumentų.

Kai kursai buvo baigti, seserys vėl pasitarė ir visos vienbalsiai nutarė, kad tų kursų Bronelei per maža. Reikia dar leisti pasimokyti siūti. Nutarusios tuoj suderėjo su siuvėja, ir po Velykų Bronelė ėmė mokytis pas tą pačią moteriškę, kur, be jos, dar buvo keturios mokinės. Visos jau nuo Naujųjų metų, todėl Bronelei reikia pasispausti. Darbų daug, tačiau ji vejasi drauges, o kai kur net ir pralenkia, už ką siuvėja ją pagiria. Smagu dirbti tokiame būryje, smagu lenktyniauti, todėl ir laikas greitai bėga.

Vieną vakarą pas siuvėją sugriuvo vaikinų būrys. Mergaitėms jie jau pažįstami, jos drąsesnės, plepa su jais, juokauja ir dirba savo darbus, tačiau Bronelė visai sumišo. Jai viskas krinta iš rankų, negali paskubėti, nesiseka įverti siūlą, ne tokia tiesi išeina siūlė, nors dirba nepakeldama galvos. Kad būtų tik savi berneliai, tai dar nieko, bet kad su jais ir tas mokytojas. Miestelyje ir bažnyčioje matė jį ne kartą ir vis pagalvodavo: „Koks gražuolis, toks jaunas, ir jau mokytojas. Bet kas galėjo pagalvoti, kad čia pasirodys? Panašu, kad jis čia nebe pirmą kartą. Mergaites vadina vardais, kalbina“.

Mokytojas atkreipė dėmesį ir į Bronelę. Kaip ne kaip, o naujas veidelis įdomiau. O kai jis geriau įsižiūrėjo, tai ir visai „nešpėtna“ pasirodė. Už kitas, matyt, gerokai jaunesnė, galvelė palinkusi prie darbo, plaukai rusvi, prie kaktos ir smilkinių smulkiom sruogelėm pasisukę, o per petį kasa.

Bronelė pakėlė galvą, žvilgtelėjo tiesiai į mokytoją atviromis, didelėmis, tamsiai pilkomis akimis, o jam staiga atsisukus jos pusėn, net nuraudo.

„Ar gali būti? Gal tik taip man pasirodė? O jeigu iš tikrųjų?“, – pagalvojo mokytojas. Jam pasidarė visai smagu. Vėliau, kalbėdamas su kitomis, jis visą laiką ją stebėjo: „Tokia nedrąsi, tyli, nieko nešneka“.

Per visą vakarą Bronelė į jį daugiau nė karto nepažvelgė, ir mokytojui pasidarė truputį apmaudu. Kaip ten būtų, tas žvilgsnis jį sudrumstė, gal sujaudino ir sukėlė domėjimąsi. Eidamas namo mokytojas draugų paklausinėjo:

– Ar žinot kuris nors, iš kur ta mergaitė naujokė?

– Iš čia pat, iš miestelio. Už upės gyvena, – jam buvo paaiškinta.

– Kaip čia gali būti, kad aš jos niekada nemačiau.

– Dabar ji niekur nesirodo. Gedulas. Abudu tėvai neseniai pasimirė.

– Tai štai kaip, – paaiškėjo jam dabar. – Užtat taip juodai apsirengusi, tokia tyli ir nelinksma. Ir tokios liūdnos jos pilkos akys. Yra dėl ko liūdėti.

3.

Nuo liepos pirmosios mokytojui atostogos. Miestelio berneliai šiokiadieniais užimti, o jis laisvo laiko turi į valias. Išsimiegojęs, pailsėjęs jis eina prie upės. Maudosi, žvejoja arba su meškere ant peties, kibirėliu rankoje ir knyga po pažastimi vaikšto paupiu, ieškodamas tinkamos vietos žvejybai. Kad ir nepagauna – nieko, nenusimena. Pasitiesęs ant pievos maršką, išsirengęs deginasi saulėje, skaito, snūduriuoja, o vakare, susitikęs su bernais, pramogauja. Su jais visada randa kaip pasilinksminti.

Vieną sekmadienio rytą atėjęs prie upės ir minutėlę pasvarstęs nusprendė pasukti į kitą tilto pusę. Šiaip jis mėgo žvejoti dešinėje pusėje. Toje tilto pusėje upė platesnė ir gilesnė, su daug paslaptingų vingių, apaugusi vaizdingais krūmais. Čia visada galima rasti ir malonų pavėsį, ir saulėtą aikštelę. Tačiau čia daug kur buvo jo išvaikščiota. Reikia kartą pabandyt ir kitoje pusėje. Paėjęs takučiu pagal upę jis priėjo vingį, net tirštai apaugusį alksnių krūmais. Prie vieno krašto žvyruotu dugnu vanduo bėga skaidrus, permatomas, prie kito – juodas, ramus. Aiškiai matyti, kad vieta gili. Dažnai tokiose vietose tyko grobio lydekos. Gal pabandyt?

Susiradęs tarp krūmų mažą aikštelę įsitaisė. Apklotą su knyga pasidėjo toliau. Sliekus jaukui ir kibirėlį su vandeniu – čia pat, po ranka. Užkabinęs slieką įmetė meškerę.

Kol plūdė lengvai suposi vandens paviršiuje, jis dairėsi aplinkui. Antroje pusėje krantas visai plikas, be krūmų. Plačioje aikštelėje vešliai sužėlusi pieva lipa į kalną, kur prie didžiulio seno klevo glaudėsi šiaudiniais stogais nedidelė sodybėlė. Mažuose langeliuose atsispindėjo ryto saulės spinduliai, iš pakrypusio kamino į viršų kilo balzganas dūmelis. Kieme lesinėjo vištos ir, užskridęs ant tvorelės, užgiedojo gaidys.

– Trobelė ant vištos kojelės, – mokytojas rado palyginimą ir nusišypsojo. Tuo pat metu paniro plūdė. Kai jis staigiu judesiu patraukė meškerę, ant kabliuko spurdėjo sprindžio didumo blizgančiais žvynais raudė. Atkabinęs nuo kabliuko ją įmetė į kibirėlį ir, iš naujo užkabinęs slieką, įmerkė meškerę.

Prieš akis vis tas pats vaizdas tik, aukščiau pakilus saulei, nustojo švytėti langiukai, o klevo vainiko šešėliai užgulė trobelės stogą.

Pro duris išėjo basa mergaitė, nešina dviem kibirais skalbinių. Ji nusileido akmeniniais laipteliais į pakalnę ir takeliu per pievą greitai artėjo prie upės, kur bolavo iš dviejų lentų sukalta velėklė. Pastačiusi kibirus ant žemės pakėlė abi rankas aukštyn ir leisdama joms pailsėti, pasiūbavo jas virš galvos.

Tada mokytojas ją ir pažino: „Juk čia ta pati mergaitė, kurią mačiau pas siuvėją. Tai štai kur ji gyvena! Tikrai už upės ir toje mažoje ant vištos kojelės trobelėje. Kaip pasakoje!“, – net nusijuokė mokytojas.

Taip pailsėjusi mergaitė pasikaišė sijonėlį, įbrido į vandenį, švariai numazgojo velėklės lentas ir išvertė ant jų skalbinius. Tuščius kibirus išskalavusi pavožė ant pievos ir, įbridusi giliau vandenin, ėmėsi darbo.

– Nieko sau. Visai romantiškas susitikimas, – pralinksmėjo vaikinas, – vienas vienoje, kitas kitoje upės pusėje. Arčiau susitikti neišeis, tačiau pasikalbėti galima. Ir tai neblogai. – Labas rytas, – šūktelėjo jis iš krūmų, pro šakas ją stebėdamas.

Išgirdusi vyro balsą ji truktelėjo žemyn sijonėlį ir atsisuko. Pažinusi mokytoją krūptelėjo.

– Labas, – atsakė nustebusi.

– Ar neišgąsdinau?

– Niekis. O ką jūs čia veikiate?

– O ką daugiau veikti prie upės tokiu metu? Žvejoju, – atsakė ir atsiprašė, – jei išgąsdinau, atleiskit. Nenorėjau.

– Taip anksti? Ir kaip gi jums sekasi?

– Pradžiai jau turiu, bet toliau nežinau kaip bus. Su savo skalbiniais man visą žuvį nubaidysit. Teks turbūt iš čia kraustytis ir paieškot kitos vietos.

– Neskubėkit. Aš neketinu čia ilgai užsibūti, tuojau išeisiu. Ilgai netrukdysiu, – daugiau nesileisdama į kalbas ji ėmėsi darbo.

Tuo pat metu vaikinui vėl pasisekė. Užkibo kažkokia neatsargi žuvelė, panardindama plūdę. Jis labai nudžiugo, bet, kai ištraukė meškerę, pasirodė, kad nieko verta, perpus mažesnė už raudę, kuoja.

– Ne koks laimikis, tokia žuvis tik katei, – apžiūrinėjo. – Ei, mergužėle!– staiga pašaukė.

– Ką? – pakėlė ji galvą.

– Ar turi katę?

– Žinoma.

– Štai, sugavau žuvį, bus tavo katei. Ar nori?

– Būtų gerai.

– Kažin, ar permesiu aš ją per upę?

– Tai jau nežinau. Meskit kuo toliau į pievą, aš ten ją susirasiu, – mergaitė išlipo į krantą. Žuvelė nukrito ir suspurdėjo visai prie jos kojų. Įmetusi žuvį į kibirą su vandeniu, įbrido atgal į upę.

– Ačiū, – padėkojo, – ne tokia jau prasta, net gaila atiduot katei. Geriau jau aš pati ją išsikepsiu.

– Tikrai? Tokią mažutę?

– Kad ir mažutė – vis tiek žuvis. Seniai bevalgiau.

– Mėgstat žuvį?

– Labai. Kai tėtė buvo gyvas, dažnai pagaudavo. Čia žuvingos vietos.

– Aha. Girdėjau aš apie tavo nelaimę. Užjaučiu. O, pasirodo, kad čia iš tikrųjų yra žuvies, – nenorėdamas daugiau jos graudinti prisiminimais pakeitė kalbą. – Štai ir vėl užkibo. Šį kartą ir visai nebloga. Tu tik pažiūrėk!

– Pasirodo, kad ne taip labai aš trukdau. Žuvis vis tiek kimba.

– Gal geriau padarom šitaip: aną mažutę atiduok katei, o aš tau numesiu tą, didesnę. Gaudyk!

Mergaitė ir vėl išlipo į krantą.

– Šitą meskit kiek galima toliau nuo kranto. Didesnės žuvys gudrios. Jei nukris netoli vandens, gali atgal įšokti, net nespėsiu sugauti. Kokia didelė raudė! Matai, kokių pasitaiko, – grožėjosi gavusi žuvį. – Iš tos vienos man bus puikūs pietūs.

Mergaite skalbia, o mokytojas ir toliau žvejoja.

– Štai tau dar viena, jei taip mėgsti, ir dar, – meta jis didesnių ir mažesnių žuvų. Bronelė vos spėja rinkti. – O už šitą, – meta jis dar vieną ir derasi,– pasakysi man savo vardą.

– Mano vardas Bronė, bet man jau užteks. Tiek nesuvalgysiu, pasilikit ir sau, – dėkoja ir rankioja žuvis. Mokytojui malonu, kad pradžiugino mergaitę. Koks gražus ir mielas šis rytas! Kokia puiki ir įdomi žūklė!

– Visa diena prieš akis, sau aš dar prisigaudysiu. Čia visai neblogai kimba, o tu valgyk sau į sveikatą, – nuoširdžiai palinkėjo mokytojas.

Baigusi darbą Bronelė susidėjo baltinius į kibirą, kitus persimetė per petį, paėmė kibirėlį su laimikiu ir laipteliais užlipo į kiemą.

4.

Kai po kurio laiko vaikinai vėl apsilankė pas siuvėjos mergaites, šį kartą po darbų Bronelę jau lydi mokytojas. Vakaras ramus, gražus, kvepia liepžiedžiai. Aukštai danguje linksmai mirksi žvaigždelės, o pilnas mėnulis toks baltas ir ryškus, kad artėjančios nakties juoda tamsa privesta trauktis į pakraščius, užleisdama pilnačiai kelią. Jie eina baltu taku iki tilto, o čia juos pasitinka ant upės kranto aukštai sužėlę žilvičiai ir užkerta kelią mėnulio šviesai. Po kojomis margi šešėliai.

Bronelė eina pirma, mokytojas šiek tiek atsilikęs, bet ji vis tiek jaučia jo artumą. Kokia laimė – ją lydi toks vaikinas! Per visus tuos liūdnus metus pirmą kartą jai taip gera. Tėvų netektis, ašaros, nemigo naktys, rūpestis dėl ateities pasitraukė kažkur į šalį ir ji apie tai nenori galvoti. Žinoma, dėl to gyvenimas nepasikeis, visi tie rūpesčiai niekur nedings, su jais susitiksi ryt ir poryt, o dabar jai norisi tiktai džiaugtis ir širdyje nepalikti liūdesiui vietos. Vien saldus džiaugsmas.

– Kodėl, pone mokytojau, neatsinešėt šiandien gitaros? Draugės sakė, kad labai gražiai skambinat. Taip norėjau išgirsti, – pirmoji prašneko Bronelė.

– Na, matai, – priėjo jis arčiau, – pagalvojau, kad tau toks liūdnas metas, būtų nelabai malonu linksmintis. Juk skaudėtų tau širdelė, jei mes imtume visi dainuoti. Ar ne taip?

– Koks jūs jautrus, – nuoširdžiai pasakė Bronelė. – Taip ir yra. Kai tik užgirstu dainuojant arba grojant, negaliu susilaikyti neverkus.

– Ne visą laiką verksi, – ramino, – ateis laikas, kai viskas po truputį pasimirš, susitaikysi su esama padėtimi. Kartais gyvenime būna ir visai linksmų valandėlių. Tau dar viskas prieš akis. O mes dar padainuosim.

„Kaip teisingai jis kalba. Juk man ir dabar jau linksma, kad jis žinotų...“

– O, pone mokytojau, dar paskambinsite kada nors?

– Ką tu čia vis „pone mokytojau“ – juokais pabarė Bronelę. – Nei aš koks ponas, nei tau mokytojas, nei tu man mokinė. Juk aš irgi turiu vardą, jei nori žinot.

– Jūsų vardas turbūt labai gražus, – netikėtai ištarė Bronelė.

– O kodėl būtent mano? – susidomėjo mokytojas.

– Užtat, kad jūs ne toks, kaip kiti.

– Kaip tai? – net stabtelėjo jis.

– Na, visai kitoniškas.

– Tai koks gi pagaliau, – visai sunerimo mokytojas, – tu mane pradedi gąsdinti.

– Gražus toks, malonus ir geros širdies, – paraginta nelabai drąsiai atsakė Bronelė. – Nė vienam iš mūsų berniokų neateitų į galvą, kad man gali būti liūdna, kai kiti linksminasi.

– A, štai kas, – net lengviau atsikvėpė mokytojas. Jį nudžiugino ir prajuokino toks atviras ir nuoširdus jos prisipažinimas. „Kokia jautriaširdė“, – pagalvojo, o garsiai pasakė:

– Jeigu nuo vardo kas nors priklausytų, tai daug ką būtų galima pakeisti šiame pasaulyje. Bet aš turiu apvilti. Mano vardas kaip tik negražus.

– Negali būti, – nesutiko Bronelė, – norėčiau greičiau jį išgirsti.

– Mano vardas Tomas. Na, ką dabar pasakysi?

– Ar aš nesakiau? – nudžiugo Bronelė. – Tomas, – dar pakartojo, – labai gražus vardas ir dar negirdėtas. Kodėl sakot, kad negražus?

– Neapsigauk, mergele. Taip tik draugai ir artimieji mane vadina, o iš tikrųjų, pase ir dokumentuose, aš Tamošius. Na, kaip dabar tau atrodo?

– Tamošius. Tai net ir nežinau, ką sakyti, bet Tomas tai labai gražu ir jums labai tinka. Mūsų visoj parapijoj tokio vardo nėra.

– Jei tau gražus, tai ir vadink vardu. Gerai?

– Reikia dar prie to priprasti, – abejojo Bronelė, – kažkaip nedrąsu. Gal dėl to, kad dar mažai pažįstami.

– Kad vadintis vardais, manau, užtenka ir tokios pažinties, o jei dar ne draugai, tai ilgainiui gal susidraugausime. Kaip manai?

– Jeigu tik jūs panorėsit.

– Ne nuo manęs vieno priklauso. Daug priklauso ir nuo tavęs.

– Aš tai labai norėčiau turėt gerą draugą, tikrą draugą.

– O su kuo tu čia gyveni toje bakūžėje? – paklausė Tomas, kai jie taip šnekučiuodamiesi priėjo jos namus.

– Aš viena,– atsakė.

– Visiškai viena? Ar nebijai?

– O ko man bijoti? Savo namuose aš nieko nebijau. Na, ne visai viena. Yra dar katė, – pridūrė prisiminusi.

– Nejuokauk. Negi visai neturi jokių artimųjų? Kas gi tavimi rūpinasi?

– Kaipgi, turiu net tris seseris. Jos manimi ir pasirūpina.

– O kur jos gyvena?

– Viena čia pat, miestelyje, už tilto, o kitos dvi toliau, vienkiemiuose.

– Ir kaip gi jos tavimi pasirūpina?

– Padeda maistu ir pinigų duoda, jei reikia ką nors pirkti. Pernai rudenį į kursus išleido, o dabar ir pas siuvėją.

– Į kokius kursus?

– Pusę metų lankiau pienininkų kursus, išlaikiau egzaminus.

– Žiūrėk tu man. Tai jau pažanga, – stebėjosi Tomas. – Greitai susidorojai su mokslais.

– Kokie čia mokslai. Jūs tai turbūt kokius šešerius metus mokėtės?

– Ne tiek daug, bet dar ne viskas užbaigta. Teks kada nors dar padirbėt. Tavo seserys tikrai geros. Jei ne jos, tau vienai tikrai būtų nelengva. Gali jomis didžiuotis.

– Aš joms dėkinga ir norėčiau joms atsilyginti, jei tik atsirastų galimybė.

– Na, jau dabar vėlus metas, tau reikia miegot, nes ryte į darbus. Kaip manai, kada vėl susitiksime?

– Turbūt tada, kai vėl ateisit pas siuvėją.

– Labanakt, susapnuok mane.

– Norėčiau.

5.

Bronelei baigėsi gedulas, ir ji pirmą kartą po pusantrų metų bažnyčioje su šviesia rausva suknele, papuošta baltais nėrinukais. Kai po pamaldų ją pamatė mokytojas Tomas, tai vos atpažino. Jis vaikštinėjo su malūnininko dukterimi Ieva, kuri buvo atvažiavusi pas tėvus atostogų. Taigi abu ir priėjo. Ieva mokosi apskrities mieste, dešimtoje gimnazijos klasėje ir baigusi žada studijuoti literatūrą.

– Labas, – pasisveikino Tomas ir abu su Ieva sustojo. – Tai mano pažįstama Bronelė,– pasakė jis Ievai.

– Man nereikia jos pristatinėti. Ji ir mano pažįstama, – maloniai nusišypsojo ji Bronelei. – Kartu užaugom, kartu mokyklą lankėm. Retai susitinkam, bet pažintis nenutrūko, – paaiškino ji Tomui.

– Suprantama, – nė kiek nenustebo Tomas. – Gal dar ir viename suole sėdėjot?

– Atrodo, kad ne, bet vis tiek vienoje klasėje. Seniai bemačiau, gražiai atrodai, – pagyrė ji Bronelę.

– Ir tu labai graži,– nuoširdžiai atsakė ši ir paklausė, – kada atvažiavai? Ar ilgai žadi pabūti?

– Ne ilgiau kaip iki mokslo metų pradžios, – vėl šypsojosi Ieva. – Kaip gyveni?

– Po truputį, – kukliai atsakė Bronelė, – pati žinai, koks čia gyvenimas.

– Ką dabar veiki?

– Nuo pavasario mokausi siūti.

– Smagu girdėt, – apsidžiaugė Ieva, – kai išmoksi, galėsi siūt man sukneles. Aš dar rekomenduosiu tau daug poniučių ir panelių iš miesto. Ten pas geras siuvėjas labai brangu, o čia, provincijoje, tiek neplėšia.

– Aš ir pati nežinau, bloga ar gera būsiu siuvėja. Dar kada kas bus, – gynėsi Bronelė, – bet tau tai aš pasiūsiu veltui.

– Nepamiršk, ką dabar pasakei, – nusijuokė Ieva ir staiga sujudo, – eime pasivaikščioti. Ko mes čia dabar stovime?

– Jūs eikit, o aš negaliu. Yra atvažiavusi sesuo. Kai pareis po visam, tai nieko neras namie. Raktas pas mane, – ir ji atsisveikinusi nuėjo.

Tokia linksma buvo Bronelė iš ryto, o dabar ją apėmė liūdesys: „Kokia graži Ieva, kaip gražiai ji apsirengusi. Tai ne aš. Kaip ji laukė šio sekmadienio ir kaip norėjo, kad ją pamatytų mokytojas, o jis jau turi susiradęs visai kitą panelę, kaip tik sau tinkamą. Kokia niekam tikusi aš. Kokia ta mano suknelė, palyginus su Ievos? Ir baltutė suknelė, ir laikrodukas ant riešo, žiedelis mėlyna akute, rankinukas, bateliai – labai tiko Ievai. O dangau, ar aš kada nors gyvenime tiek visko turėsiu? Jau man greitai aštuoniolika, o gyvenu iš seserų malonės. Kada gi pagaliau galėsiu pati užsidirbti? Jeigu ir išmoksiu siūti, tai dar nereiškia, kad būsiu siuvėja. Norint siūti ir užsidirbti, reikia dar ir siuvimo mašiną turėti. O kaip ją nusipirkti, jei ji tokia brangi? Ar ir vėl seserys? To jau per daug“.

Susimąsčiusi ji parėjo namo. Nusirengė šventadienius drabužėlius ir padėjo iki kito sekmadienio. Apsivilkusi kasdieniškai ėmėsi ruošos.

Kai atėjo sesuo su vyru, pietūs jau buvo ant stalo. Kaip Bronelė nustebo, kai kartu su savais į pirkelę įėjo nepažįstamas vyriškis. Nieko nelaukus ji padėjo dar vieną lėkštę ir pakvietė visus valgyti pietų.

Kai visi valgė, ji atidžiau pažvelgė į nematytą svečią. Iš karto pasirodė kažkoks tamsus. Nesuprasi, ar toks juodbruvas, ar stipriai įdegęs saulėje. Plaukai juodi ir tankūs, bet akys mėlynos, o lūpos raudonos, kaip išpaišytos.

– Būtų visai nieko, jei ne toks juodas, – pagalvojo Bronelė, – bet prie mokytojo nepridėsi. Bet kam man visa tai? – susigriebė Bronelė ir vėl nuliūdo. Visi pavalgę tuoj pakilo nuo stalo.

– Ačiū už pietus, – padėkojo Anė, – ar jau viską susinešei, ką atvežėm?

– Viską susitvarkiau. Ačiū. Dabar man ilgam užteks.

– Na, ir gerai, reikėjo tik tuščius maišus sumesti į bričkutę. Kaip gi tau sekasi?

– Jau pradedam mokytis sukirpimo, – pasigyrė Bronelė, – o maišus tai po sėdyne sukišau.

– Na, tai mes ir važiuosim. O čia mūsų kaimynas Petras, – pagaliau prisiminė apie svečią Anė. – Susitikom miestelyje. Jis pėsčias, taigi parvažiuosim kartu. Sudiev, – pabučiavo ji Bronelę, – iki kito karto. Sėkmės tau.

Padavė ranką sesers vyras, po to ir Petras. Jis maloniai nusišypsojo ir padėkojo. Nuo malonios šypsenos tarsi pašviesėjo jo veidas ir linksmais žiburiukais žybtelėjo jo tamsmėlynės akys.

„Visai gražus ir ne toks jau juodas, o už mokytoją net aukštesnis. Aš ir vėl...“

Išleidusi svečius ji užkėlė vartus ir grįžo į kambarėlį. Susitvarkė viduje, pašlavė, kur buvo stovėta arklio, uždarė vištas ir nuėjo prie upelio praustis.

Kai sugrįžusi kabino rankšluostį, girgžtelėjo varteliai, o kai atsisuko – varteliuose mokytojas.

6.

– Atėjau pasižiūrėti, ką veiki tokią gražią sekmadienio popietę? – paklausė Tomas nuo vartelių, – juk taviškiai išvažiavo, ar ne?

– Jau bus koks pusvalandis.

– Sakau, gal einam pasivaikščioti kur nors prieš naktį. Toks gražus oras.

– Mielai. Aš tuoj, – visa nušvito Bronelė. – Tikrai labai gražu. Po pietų truputį atvėso, nebe taip karšta.

– Na, matai, aš visai neblogai sugalvojau. Maudeisi?

– Tik prausiausi, bet kitą kartą ir nusimaudau vakarais, kai diena būna karšta, – atsiliepė ji jau iš kambarėlio. – Rytais praustis bėgu tik į upelį.

– O aš per atostogas maudausi rytais. Tiesiog puikumėlis, – prisėdo mokytojas ant suoliuko po langu.

– Rytais man nepatinka, vanduo labai šaltas, nemalonu.

– O tu pabandyk, pamatysi, kaip patiks. Atsigaivinsi visai dienai. Tau tai ypač praverstų, kai per dienas tenka kambaryje sėdėti.

– Gal reikės pabandyt kokį rytą, – neprieštaravo Bronelė, – jei sakot, tai gal iš tikrųjų.

– Tai kur eisim, – paklausė Tomas, kai Bronelė pasiruošusi atėjo prie jo, – į kurią pusę?

– Gal einam paupiu iki tilto, o nuo tilto keliukas iki šilelio. Gal dar rasim ir kokią uogą? Jau prasidėjo mėlynės ir žemuogės.

– Gerai, – sutiko Tomas, – man vis tiek kur. Tiesiog norisi pabūti su tavimi. Seniai buvome susitikę. Pasiilgau.

– Tikrai? – užraudo Bronelė, – mėgstat pajuokaut. O aš maniau...

– Ir ne vien dėl to, – pertraukė jis Bronelę. – Rytoj išvažiuoju ir grįšiu negreitai. Turbūt tik prieš mokslo metus. Prieš išvažiuodamas norėjau pasimatyti, atsisveikinti. Noriu, kad kas nors manęs lauktų, kai būsiu išvykęs. Ar lauksi, Bronele?

– Labai. Jei jums to reikia. Tai žinokit, kad lauksiu už visus labiausiai.

– Man svarbu, kad tu lauktumei, – nusijuokė mokytojas. – O ką tau parvežt lauktuvių?

– Nereikia jokių lauktuvių. Argi dar ko nors reikia, jei ir taip labai lauki?

– Malonu, kai žinai, kad tavęs laukia tokia miela mergaitė, kaip tu. Ir išvis tu šiandien ypatingai gražiai atrodai, – dar pagyrė ir taip jau laimingą Bronelę. – Gaila, kad reikia išvažiuoti. Per atostogas būtume dar ne kartą susitikę, būčiau aš sau ir tau dar pagavęs žuvies. Čia, tame įlinkyje, visai gerai kibo, vertėtų čia dažniau apsilankyti.

– Jeigu tik bus noro, galėsit pabandyt ir sugrįžęs. Ta žuvis niekur nedings, kiek negaudyk, jos vis yra.

– Prasidės darbai, bus mažiau laiko, bet dar pažuvausim. Aš gaudysiu žuvį, tu virsi žuvienę, kartu pietausime. Ar gerai?

– Kur gi ne, – linksmai sutiko Bronelė, – aš sutinku ir kepti, ir virti, tik jūs jos pagaukit.

Kai jie grįžo prie vartelių ir atsisveikino, jau temo ir nuo upės buvo pakilęs permatomas rūkas.

Mokytojas Tomas ir Ieva pažįstami iš anksčiau. Susipažino jie per vieną Vasario 16–tosios minėjimą mergaičių gimnazijos Aktų salėje. Po minėjimo ir meninės dalies prasidėjo šokiai, į kuriuos gimnazistėms buvo leista pasikviesti svečių: draugių, draugų ar šiaip pažįstamų iš miesto.

Tomas atėjo su vienos gimnazistės draugu. Jis – paskutinio kurso mokytojų seminarijos studentas, o Ieva – dešimtos klasės mergaičių gimnazijos auklėtinė. Gražus Tomas visoms labai patiko, bet jis pasirinko Ievą, liekną grakščią šviesiaplaukę gimnazistę.

Jie linksmai praleido vakarą, bendravo, šoko, linksminosi. Po šokių Tomas Ievą palydėjo iki namų ir paskyrė pasimatymą. Buvo keletą kartų susitikę, vaikščiojo po miestą, sėdėjo prisnigtame parke ant suoliuko, čiužinėjo čiuožykloje.

Ieva džiaugėsi sutikus tokį puikų vaikiną ir jau pripažino jį savo simpatija. Nors gerbėjų jai netrūko, bet nė apie vieną ji tiek nesvajojo, kaip apie šį seminaristą. Tačiau jis netikėtai dingo ir jau bus kokie metai, kai nepasirodė jos akiratyje.

Žiemos atostogas Ieva praleido kaime pas draugę, ten ir Naujuosius sutiko. Velykų šventes atšventė pas tetą Žemaitijoje ir, tik pasibaigus mokslo metams, atvažiavo pas tėvus į miestelį.

Kaip ji nustebo ir nudžiugo, išvydusi čia savo svajonių vaikiną. Pasirodo, jis jos gimtajame miestelyje jau nuo rudens mokytojauja.

Iš tiesų atostogos namuose Ievai niekada nebuvo labai malonios. Motinos lepinama ji iki rudens priaugdavo svorio, o paskui būdavo vargo, kol per žiemą jo atsikratydavo. Ir išvis per atostogas čia nebuvo kas veikti. Viso labo kad nueini į bažnyčią pasirodyti, kaip esi gražiai apsirengusi. Su šaulių vadu Voldemaru buvo gal du kartus nuėjusi į gegužinę. Nepatiko Ievai tos gegužinės, gal daugiau dėl to, kad nepatiko ir pats Voldemaras, nors jis, tik jai pasirodžius namuose, uoliai ją lankydavo. Šiemet atostogos gali būti ir visai įdomios...

Pirmas susitikimas su Tomu buvo labai malonus. Ieva stebėjosi tokiu sutapimu. Atrodo, kad džiaugėsi abu vienas kitą pamatę. Buvo daug kalbos apie tai, kaip gyveno, ką veikė, kaip sekėsi per tą nesimątymo laikotarpį.

Keletą sekmadienių iš eilės kartu pietavo Ievos namuose, bet paskui kažkodėl ir vėl nutolo. Ieva buvo nusiminusi ir nesava.

– Na, tarkim, jo teisybė: atostogauja, ilsisi, žvejoja. Betgi yra vakarai. Panorėjus jie galėtų būti visai romantiški. Kad ir pasivaikščiojimai gamtoje, pievų takeliais mėnesienoje... Argi tik tiek jiems skirta? Susitikti ir vėl išsiskirti? O gal, kad Voldemaras kartu maišosi? Gal pasitraukė kaip „trečias nereikalingas“? O gal priešingai – per tą laiką pats spėjo ką nors nusižiūrėti? Bet argi tokiame užkampyje galėjo rasti ką geriau už mane, už Ievą? O Bronelė? – staiga cinktelėjo. – Kaip jis čia aną kartą pasakė „Mano pažįstama“? Pasirodo „pažįstama“, o gal ir ne tik? Juk graži, labai graži – to nepaneigsi. Apsirengtų ji mano drabužiais... Bet vis tiek kaimietė siuvėja. Argi tiek užtenka tokiam vaikinui kaip Tomas? Negali būti, kad dėl jos atsisakytų manęs. Tai bus galima visai paprastai išsiaiškinti. Užtektų tik su ja pačia susitikti – ir viskas.

Sužinojusi iš Bronelės, kad Tomas išvažiavęs, Ievai ne juokais suskaudo širdį:

– Taip, taip, yra tarp jų kas nors daugiau nei paprasta pažintis. Kodėl, pavyzdžiui, ji žino, kad jis išvažiavęs, o aš ne. Pats pasakė Bronelei, o man ne. Net neužsiminė, kad ketina važiuot, nors buvo progų. Galėjo nors iš mandagumo atsisveikinti. Apmaudu, bet nieko nepadarysi. Matyt, ne man skirtas tas išsvajotasis. Jeigu gyvenčiau čia, vietoje, tai gal dar būtų galima pakovot dėl jo dėmesio, o dabar diena kita ir aš pati turėsiu išvykti. O pagaliau, ar aš tik tiek verta, kad nusileisčiau iki tokio lygio ir imčiau kovot su tokia prasčioke, kaip Bronelė? Viskas baigta. Gaila, kad atostogos išėjo visai ne tokios, kaip tikėjausi...

7.

Prieš Kalėdas baigėsi mokslai pas siuvėją, ir Bronelę į kaimą parsivežė sesuo Anė. Ji turi rankinę siuvimo mašiną ir norėjo, kad Bronelė jai pasiūtų palaidinukę ir vyrui marškinius šventėm.

Bronelė ne tik viską pasiuvo, bet dar daug prisidėjo prie ruošos. Visada atsiranda namuose daug darbų prieš didžiąsias metines šventes, tuo labiau kad buvo numatyta ir svečių pasikviesti.

Nedaug. Atvažiuos, žinoma, seserys, dar keletas giminių iš vyro pusės, dar vienas kitas artimesnis kaimynas – ir viskas.

Yra iš ko. Kodėl nesusieit, nepasibūt, nepasilinksmint su artimais žmonėmis? Metai buvo geri, derlingi, laimingi. Dievas davė, sveiki, gyvi sulaukė šv. Kalėdų ir Naujųjų metų. Reikia palydėt senuosius ir deramai sutikt Naujuosius.

Antrą Kalėdų dieną visi kviestieji ir suvažiavo. Pavakariais, pasišėrę gyvulius, pasirodė ir kaimynai. Su tėvais atėjo ir Bronelės jau pažįstamas Petras. Toks šventadieniškai atrodantis, vilkintis tamsiai mėlynu kostiumu, baltais marškiniais, melsvu juodom juostelėm kaklaryšiu. Per žiemą pašviesėjęs, švariai nusiskutęs – gražu žiūrėt. Pamatęs Bronelę aiškiai, nudžiugo, iš tolo linktelėjo jai pasisveikindamas ir sėdo prie stalo. Kai visi užkando, o išgėrę alaus ir pralinksmėjo, tada išdrąsėjo ir Petras. Tinkamai progai pasitaikius ir nieko nelaukdamas tik šast – ir atsisėdo prie Bronelės.

– Su šv. Kalėdom, – paspaudė jai ranką. – Džiaugiuosi, kad vėl jus pamačiau. Po susitikimo aną kartą miestelyje vis negaliu užmiršt. Per tetą Anę siunčiau linkėjimus. Ar atidavė?

– O kaipgi? Ačiū, – ir Bronelei pasidarė visai smagu,– aš irgi prašiau, kad perduotų nuo manęs. Supykčiau, jeigu būtų pamiršusi.

– Bet tai jau seni laikai, be to, tik linkėjimai. Visai kas kita, kai tenka susitikti arčiau, taip kaip dabar. Nesitikėjau, kad šiandien čia jus pamatysiu.

– Tai kad aš čia jau visa savaitė. Praeitą sekmadienį atvažiavau.

– Jeigu tik būčiau žinojęs, – apgailestavo vaikinas. – Be reikalo vaikščiot pakiemiais nepratę, o reikalų, lyg tyčia, jokių neatsirado, kad užeitum. Be to, ir darbų begalės prieš šventes užgriuvo. Tik spėk suktis. Laimė dar, kad šventėms į miestelį nepabėgot.

– O ką aš ten veikčiau viena, kai visi čia švęsti susirinko. Smagu, kai tokią dieną gali su artimais pabūt. Nedažnai tenka.

– Galėtumėt ir dažniau apsilankyt. Juk sesuo. Negi nepasiilgstat?

– Ne visada yra laiko. Seserys žino, kaip aš šiais metais buvau užimta ir todėl nepyksta. Anksčiau dažniau lankydavau.

– Ar dėl to, kad labai užimta, tai ir aš niekada nematau? Kada tik tenka miestelyje būti, vis tikiuosi sutikti, bet niekad nepasitaikė. Kartais pagalvoju, kad tyčia nuo manęs slepiatės.

– Na, jau ne. Kodėl turėčiau slėptis? Kol kas dar niekam nesu nusikaltusi ir žmonių nebijau, tuo labiau jūsų. Betgi mes beveik nepažįstami.

– Tikrai. Man ir pačiam keista. Susitinkam tik antrą kartą, o tiek daug apie jus galvoju ir taip ilgiuosi nematydamas. Kartą jau norėjau užeiti, bet neišdrįsau. Pabijojau, kad neparodytumėt durų tokiam neprašytam svečiui.

– Kodėl jūs apie mane vis taip blogai galvojat? Ar aš panaši į kokią nors piktą laumę? Nežinau, kokios reikėtų akiplėšos, kad išvarytų žmogų iš namų.

– Jeigu taip, tai gal galiu kada nors užeiti, ar ne? – kuo toliau darėsi drąsesnis Petras.

– Žinoma, jei tik panorėsit. Kur gyvenu, žinot, o durys niekam neužrakintos.

Visą šį šventinį vakarą, iki pat paryčių, jie praleido kartu ir išsiskyrė kaip seni draugai. Jau vadino vienas kitą vardu, o prie vardo nebereikėjo to šalto žodžio „jūs“. Atsisveikindamas jis ilgai nepaleido jos rankos ir spausdamas ją padėkojo:

– Ačiū tau, Bronele, kad pabuvai su manimi. Taip smagiai praėjo vakaras. Labai gaila, kad reikia skirtis, nors norėtųsi dar ilgiau su tavimi pabendrauti. Kažin kada vėl pasimatysim? Ar tikrai jau rytoj išvažiuoji?

– Sesė važiuoja, tai ir mane parveš.

– O kur sutiksi Naujuosius metus?

– Pas mus parapijos salėje Naujųjų metų sutikimo vakaras. Turbūt ten eisiu.

– Kad ne tos vestuvės, atlėkčiau aš pas tave Naujųjų metų sutikti. Šeštadienį per Naujuosius tikras pusbrolis „ženijasi“. Esu pakviestas būti pirmuoju pabroliu. Nori nenori – reikia dalyvauti.

– O, tai tau bus linksma. Vestuvės – tai ne koks vakarėlis. Pauliosit bent porą dienų, smagiai sutiksit Naujuosius metus su pirmąja pamerge.

– Su tavim man būtų daug smagiau, kad ir vakarėlyje, bet dabar jau nieko nepakeisi,– apgailestavo Petras. – Sudie, Bronele, linkiu linksmų švenčių, o aš, kad ir vestuvėse, apie tave galvosiu ir lauksiu kuo greitesnio susitikimo.

– Ačiū. Linkiu ir tau laimingų metų, – palinkėjo, – susitiksim dabar jau tik kitais metais.

– Tai jau tikrai, – nusijuokė Petras ir pagalvojo: „Nors, ką čia gali žinot, juk dar visa savaitė. Jei per tas dienas pasitaikytų būti miestelyje, imsiu ir užeisiu pasižiūrėt, kaip laikosi po Kalėdų švenčių“.

– Tikėkimės, – jam linksmai pritarė Bronelė.

8.

Tuojau po Naujųjų metų likvidavosi ir užsidarė miestelio pieninė. Vietoj jos, tose pačiose patalpose, buvo įsteigtas pieno nugriebimo punktas, o Bronelė pakviesta dirbti vedėja. Mergaitė džiaugiasi ir atsidžiaugti negali: „Kaip pravertė tie kursai ir dar taip greitai. Dabar jau turėsiu darbą, kas mėnesį gausiu atlyginimą, tegul ir nelabai didelį, bet savo uždirbtą. Taupiau gyvendama, per metus kitus sutaupysiu ir siuvamai mašinai nusipirkti. Jeigu šito darbo netekčiau, galėčiau siūti. Dabar būsiu savarankiška, nebereikės žiūrėti iš seserų“.

Bronelė truputį jaudinasi:

– Kažin, kaip seksis? Atrodo viską prisimenu, be to, yra ir užrašai, tačiau vis tiek neramu.

Mokytojas Tomas ją ramina:

– Nesirūpink taip labai, viskas bus gerai, pamatysi. Juk turi būti kada nors pirmas kartas. Praeis kokia diena kita, ir pati juoksiesi iš savęs, kad taip jaudinaisi. Kai susitiksim po kokios savaitės, jau visai kitaip kalbėsi.

Tomas ir Bronelė linksmai sutiko Naujuosius metus vakarėlyje, daug šoko. Sveikindamas su Naujaisiais, Tomas pirmą kartą ją pabučiavo, o pasibaigus šokiams, parlydėjo namo. Tomui dabar žiemos atostogos iki Trijų Karalių. Jis turi daug laisvo laiko ir vakarais lanko Bronelę.

Pirmą jos darbo dieną Tomas atėjo su gitara, atsinešė butelaitį vyno ir dėželę saldainių.

– Na, kaip tau sekėsi? – buvo linksmas. – Atėjau pasveikinti. Reikia gi tokią dieną kaip nors atšvęsti, kaip manai?

– Ačiū, sekėsi visai neblogai. Viską dariau kaip per pamoką ir, atrodo, padariau gerai, – atsakė laiminga Bronelė. – Man atrodo, kad rytoj viską galėsiu padaryt daug greičiau.

– Na, ar aš nesakiau? Sunkiausia jau praeityje. Baimė įveikta. Ryt ir poryt bus tik lengviau ir lengviau. Nebūtina skubėti, nes skubėdama gali suklysti ir apsijuokti.

– Nesinori ilgai trukdyti žmonių. Visi skuba, kad tik greičiau. Su tokiu nepasitikėjimu stebi, kaip dirbu, kad nori nenori turi skubėti.

Jie išgėrė po stiklelį vyno, užkando saldainiais.

– Tai ką planuoji pirkti už pirmą algą? – juokais paklausė mokytojas Tomas. – Ar jau esi sugalvojusi?

– Taip, esu, – visai rimtai atsakė Bronelė. – Jeigu tik pavyks sutaupyti per žiemą, tai vasarai norėčiau nusipirkti laikroduką kaip Ievos, o paskui, dievaži, – nieko, tik taupysiu siuvimo mašinai. Kam reikėjo mokytis, jei nebus su kuo siūti?

– Jeigu taip, tai dar negreitai man pasiūsi marškinius, – juokėsi toliau mokytojas. – Bet niekis, aš palauksiu, turiu dar ką nešioti. O gal nė nemoki? Gal tik moteriškus moki siūti?

– Ir dar kaip moku, – paprieštaravo Bronelė. – Kilputes gražiausiai už visas apsiūdavau. Kiek kartų prieš visas siuvėja mane gyrė. Kad būtų mašina, kaipmat pasiūčiau,– juokėsi ir Bronelė. – O dabar paskambinkit ką nors. Taip norėčiau pasiklausyti, seniai begirdėjau.

– Būtinai. Malonu, kai yra kas tavęs klausosi, ypač tu. Tau skambinti man niekada nenusibostų.

– O man klausytis. Papasakokit, kaip jūs išmokot? Ar tai labai sunku?

– Nelengva, bet nieko neįmanomo nėra. Reikia tik noro ir kantrybės. Jei nori, ir tave išmokysiu, – pasisiūlė Tomas.

– Labai norėčiau, – užsidegė Bronelė ir čia pat suabejojo, – bet tai turbūt ne man. Man gal ir užtektų noro bei kantrybės, tik kažin, ar jums užteks kantrybės mane mokyti?

– Būtinai pabandysim. Vakarais laisvi, taigi per žiemą mudu ir pasidarbuosim. Aš net neabejoju, kad tau pavyks, – drąsino ją mokytojas.

Jis išėjo, o gitarą paliko, ir Bronelė, papuošusi ją rožiniu kaspinu, pakabino ant sienos.

Kai per Tris Karalius užvažiavo Petras, tai tuoj atkreipė dėmesį. Jis pasirodė iš ryto, kai Bronelė buvo pasirengusi į bažnyčią, bet iki mišių dar buvo laiko, todėl jis ir užsuko.

– Čia tau kažką įdėjo teta Anė, – įnešė jis pintą krepšį, užrištą balta skepeta. – O čia nuo manęs lauktuvių, – pastatė ant stalo nedidelį krepšelį su obuoliais. – Gal nepasididžiuosi, paragausi? Dabar jie jau skanūs.

– Vaje, kaip ačiū, – nustebo ir apsidžiaugė Bronelė, – tokiu metu obuoliai ir dar tokie gražūs. Net gaila bus juos valgyti.

– Turim sode tokią obelį. Laiku nuskinti ir tinkamai sudėti rūsyje išsilaiko net iki Velykų. Šią vasarą nelabai užderėjo ir dabar jau baigiasi. Moki skambint? – staiga susidomėjo, pamatęs ant sienos gitarą.

– Ne, – pasijuto lyg užklupta Bronelė, – tik mokinuosi.

– O kas mokina? – tarp kitko dar paklausė.

– Mūsų mokytojas labai gražiai skambina, žadėjo ir mane pamokint, – teko prisipažinti jam.

– Štai kaip, – trumpai patylėjęs jis lyg sau ištarė, – kai išmoksi, gal ir man kada nors paskambinsi? Norėčiau pasiklausyti.

– Gal išgerkim arbatos? – pasiūlė pasijutusi lyg sugauta Bronelė, – aš tuoj užkaisiu, – bet Petras atsisakė:

– Gal geriau, kai pareisim iš bažnyčios. Dabar nebėra kada, į mišias pavėluosim.

Petras uždengė arklį „gūnia“, padavė šieno, Bronelė užrakino duris, ir abu išėjo. Po pamaldų dar pasivaikščiojo po miestelį, bet tik trumpai. Spaudė šaltukas, pakilo vėjas, ėmė šalti rankos ir kojos, o dar ir pradėjo snigti. Todėl jie nesidairydami parskubėjo namo.

Kaip miela prikūrentoje patalpoje, kai už lango spaudžia šaltis ir pasiutpolkę šoka sausos baltos snaigės, kad net dangus su žeme maišosi. Kol Petras šildėsi rankas prie šilto mūrelio, Bronelė užtiesė stalą balta staltiese, išvirė žemuogių lapelių arbatos, padėjo sūrio ir sviesto. Jie valgė ir šnekučiavosi.

– Na, papasakok, kaip sutikai Naujuosius metus? – klausinėjo Petras

– Kaip ir sakiau, buvau vakarėlyje, buvo daug jaunimo iš miestelio ir iš aplinkinių kaimų Daug šokom, dainavom. Jau švito, kai parėjom į namus, – atsakinėjo Bronelė. – O kaip tau sekėsi vestuvėse?

– Neklausk. Tos pusbrolio vestuvės vos nevirto ir mano vestuvėmis. Pasirodo, iš anksto buvo sugalvota piršti man mano pamergę, – pasakojo apie save ir Petras. – Mergaitė visai nieko, bet apie vedybas aš dar negalvoju, be to, man jau kita rūpi...

– Ar aš nesakiau, kad bus linksma vestuvėse? – prisiminė Bronelė. – Net piršlybos? Turėjo būti įdomu.

– Kur jau ten, – numojo ranka Petras. – Prisipažinsiu, man tai buvo labai netikėta. Tik sugadino nuotaiką. Būtų buvę kur kas įdomiau šiaip susipažinti, negu iš anksto būti žinomam, apšnekėtam, nužiūrėtam. Viską sugadino tos piršlybos.

– O kaip pamergė? – paklausė Bronelė. – Tikriausiai tas reikalas buvo sumanytas ne be jos žinios.

– Nežinau. Niekuo neišsidavė, bet vis tiek mačiau, kad ne kaip jautėsi. Abiem sugadino nuotaiką tos kvailos piršlybos, kas tiesa, tai tiesa. Girdėjau, kad tu jau dirbi? Kaip sekasi?

– Jau greit bus savaitė. Nieko, tik labai anksti reikia keltis, negaliu priprasti. Naktimis nemiegu, bijau pramigti.

– Dieną gali pamiegot, niekas netrukdo.

– Dieną kažkaip neišeina. Iki dvyliktos būnu darbe, o parėjus vis atsiranda, kas veikti. Dabar ir dienos tokios trumpos.

– Na, kokie gi čia darbai tokiame ūkyje? Spėsi ir pailsėt, ir darbus pasidaryt. Nemiegot negalima, grožiui kenkia.

– Pati žinau, bet taip rūpi, kad nė žadintuvu nepasitikiu.

– Tai tik iš pradžių taip. Praeis kiek laiko ir viskas susitupės. Prie visko galima priprasti.

– Ir aš manau, – pritarė, – kai siūt mokiausi, irgi taip buvo.

Jie dar pasišnekėjo kokią valandą, dar išgėrė arbatos, ir Petras prašneko apie namus.

– Kaip būtų smagu su tavim, bet ir namo metas. Reikia važiuot, kol nesutemo, o nesinori. Malonu man būti su tavim. O tau kaip? Gal tik lauki, kad greičiau dingčiau iš akių.

– Kodėl taip sakai? – nesutiko Bronelė, – tu man labai laukiamas svečias. Kai tik būsi miestelyje, visada užeik. Tik lauktuvių nereikia. Tu man obuolių atvežei, o aš net neturiu ką tau padovanoti. Net nepatogu...

– Tu juk mane pavaišinai. Ko dar reikia? Kitą kartą atvažiuodamas atvešiu medaus Tik pasakyk, kokį labiau mėgsti. Ar išsuktą, ar su koriais? Medaus pas mus šiemet kaip niekada daug.

– Ačiū, bet gal nereikia, – padėkojo Bronelė, – bijau būti skolinga.

– Na, aš didelių palūkanų nereikalausiu, gali būti rami. Retkarčiais pavaišinsi arbata ir užteks.

– Jeigu tik tiek...

9.

Per žiemą vakarais mokytojas vis pas Bronelę. Moko skambinti gitara. Užsiėmimas ilgas ir nuobodus, bet jiems smagu. Buvo juoko, kol ji išmoko laikyti gitarą taip, kad nenuslystų nuo kelių, ir kol priprato ne taip stipriai tampyti stygas. Kai reikėjo viena ranka liesti stygas, o antra spausti jas prie „ladų“, jai viskas maišėsi. Atrodė, kad per trumpi pirštai ir dėl to ji niekada neišmoks groti. Per dideles pastangas ir norą viskas ėjo tik geryn. Po kelių savaičių triūso mokytojas jau turėjo už ką ją pagirti.

– Tu mane stebini, – sakė jis nė kiek nemeluodamas, – nors nė trupučio neabejojau, kad išmoksi, bet kad taip seksis, nesitikėjau. Pasirodo, tu turi gerą klausą ir esi gabi muzikai, – gyrė jis Bronelę. – Ir išvis, net nežinau, kaip tai paaiškinti. Kuo toliau, tuo labiau tu man patinki, – dar pridūrė, stebėdamas, kokį įspūdį jai padarys tie jo žodžiai.

– Ar tai blogai? – nuoširdžiai nustebo Bronelė, – jūs man visą laiką patikot ir nieko...

– Tikrai? – mokytojui buvo juoko, – tai, pasirodo, mes ne šiaip sau draugaujam, bet dar ir patinkam vienas kitam, o tai jau šį tą reiškia... – šnekėjo jis linksmai ir juokėsi. – Gal tai ir yra mūsų meilės pradžia? Gal taip likimas mus po truputį ruošia bendram gyvenimo keliui? Ar tau taip neatrodo?

– Niekas po šiai dienai nežino, ką kuriam likimas ruošia. Kaip galvotum, kaip norėtum, o padarysi tik taip, kaip likimas skirs, – samprotavo Bronelė, tačiau mokytojas Tomas nenorėjo sutikti.

– Vis dėlto pats žmogus turi prisidėti prie savo ateities kūrimo. Negalima atsiduot vien likimo valiai. Svarbu turėt tikslą ir atkakliai jo siekti. Aš, pavyzdžiui, tik savo jėgomis jaučiuosi gyvenime šio to pasiekęs. Niekas man nepadėjo. Šiandien turiu mėgstamą darbą, bet žinau, kad to per maža, kad ateityje iš manęs bus pareikalauta daugiau. Ateis laikai, kai tokio išsilavinimo bus maža, reikės aukštojo. Štai ir spręsk: arba visomis išgalėmis siek mokslo – ir tada turėsi vienokį likimą, o jei nuleisi rankas – sulauksi kitokio. Aš pasirengęs ir toliau siekti savo tikslo.

– O aš tikiu likimu ir negaliu juo skųstis, nors jokio tikslo nesiekiu, – priešinosi Bronelė. – Buvau pasirengusi išeit tarnaut pas ūkininkus, bet likimas lėmė tuos kursus. Dabar turiu neblogą darbą, o jei to darbo neliktų, tai moku siūti. Ar čia ne likimas? Jei likimas ir toliau man nesiųs didelių bėdų, tada nepražūsiu.

– Matai, tau pačiai nereikėjo nieko siekti. Tavo likimą už tave kūrė seserys. Tu, galima sakyt, kaip ir neturi savo likimo. Amatas ir tas darbas, kur dabar turi, tai tavo seserų nuopelnas, o aš neturiu, kas manimi rūpinasi. Už tai pats sprendžiu, kaip man gyventi. Man jau dvidešimt treji, laikas būtų ir apie šeimą pagalvoti, bet kol nebaigsiu aukštojo, nemanau kurti šeimos. Metus kitus padirbsiu, užsidirbsiu, tada bandysiu ar į neakivaizdinį ar į dieninį. Ar palauksi manęs, Bronele, tuos keletą metelių? – šypsodamasis Tomas paėmė ją už rankos.

– Kažin kiek šitas viskas gali trukti? Jeigu labai ilgai, tai aš per tą laiką liksiu senmerge. Ir tada ne tik jūs, bet niekas į mane nebežiūrės, – juokėsi Bronelė.

– O jeigu taip rimtai susitartume? Ką? – sunku buvo suprasti, kiek rimtas buvo šis pasiūlymas. – Bet kad tavimi nelabai gali pasitikėt. Pasiųs likimas kokį jaunikį – ir ištekėsi.

– Greičiau jau jūs susirasit kokią mokintą gražią panelę. Tokią kaip Ievą,– nenusileido Bronelė.

– Ar gailėtumei?

– Neverkčiau. Vis tiek jūs ne man.

– Kodėl, – nustebo mokytojas Tomas.

– Ar aš nežinau, kokia esu prastuolė. Jums ne tokios reikia. Susirasit pagal save, o aš lauksiu man skirto. Šiokios tokios susiranda sau vaikinus, man irgi duos Dievas kokį bernelį. Neliksiu netekėjusi.

– Ir tu taip paprastai, šaltai gali šnekėt apie tokius dalykus? – net pasipiktino Tomas. – Man vien nuo tokios tavo kalbos darosi apmaudu, o ką jau kalbėt, jeigu pamatyčiau ištekant už kito. Labai išgyvenčiau.

– Neteks išgyventi. Niekas manęs taip greitai nepagriebs.

– Kad tau atsiras jaunikaitis, aš nė kiek neabejoju, bet kuo aš tau blogas, tai negaliu suprast.

– Niekas nesako, kad blogas. Tik man per geras...

– Geriau sakyk teisybę. Nenori tu manęs, nors ir sakai, kad patinku. Greičiau jau aš tau per prastas nei per geras. Neveltui ir patarlėje sakoma „giria – kitam skiria“.

– Kas iš to. Kad ir kaip norėčiau, – tvirtino savo Bronelė, – jūs turit tikslų, o aš – kaip Dievas duos. Už draugystę tai dėkui ir už gitarą. Kai išmoksiu, tai skambinsiu ir jus prisiminsiu.

– Ką tu čia apie mane kaip apie mirusį? Aš dar gyvas ir sveikas, o svarbiausia, galiu blaiviai mąstyt. Štai dabar ir galvoju, – paskė jis trumpai patylėjęs, – jeigu sieksiu mokslo, galiu netekti tavęs. O be tavęs, ko verti ir tie mokslai. Aš vis tiek neturėsiu ramybės tave praradęs. Ot ir žinok dabar, žmogau, kaip padaryt, kad ir avis būtų sveika ir vilkas sotus. Ką tu patarsi man, Bronele?

– Aš tai kalbu rimtai, o jūs vis su juokeliais.

– Visai nenusiteikęs juokauti. Prisipažinsiu, aš apie tai labai dažnai ir daug galvoju, bet nieko negaliu spręsti, kol nežinau, ką tu manai, ką tu man jauti.

– Man vis atrodo, kad jūs juokaujat, na, o jeigu rimtai, – vis dar nelabai tikėdama Tomo žodžiais, po ilgos pauzės nedrąsiai ištarė Bronelė. – Jeigu rimtai, tai aš galiu laukti kiek tik reikės,– ištarė ji tyliai ir nuleido galvą.

– Tikrai? – nudžiugęs ir kartu nustebęs dar pasitikslino mokytojas.

– Žinoma, galiu ir prisiekt, jeigu tiktai jūs to norit.

– Tu net neįsivaizduoji, mergele, ką man reiškia tokie tavo žodžiai, – apkabino Bronelę, – man tai vis tiek, lyg būtum pasakiusi, kad myli. O gal iš tikrųjų myli, jei taip kalbi? Jeigu taip, tai laikas ir tau žinot, kad ir aš nė kiek ne mažiau myliu tave. Vis galvoju apie mudu, svarstau, ką daryti, kaip rinktis, bet dabar galvosim ir spręsim kartu. Kaip nuspręsim, taip ir padarysim. Kursim abu bendrą likimą.

Nuo tokių jo žodžių net svaigo mergaitei galva.

– O gal aš apsirinku? Gal paskubėjau taip įvertinti tavo pasakytus žodžius? Būk gera, patvirtink mano nuojautą, pasakyk, ištark, kad myli mane. Noriu išgirsti tuos žodžius iš tavo lūpų. Neversk abejoti, prašau...

Bronelė kaip devintam danguj. Ji pačioje laimės viršūnėje. Toks gražuolis, geras ir mielas, mokytas, apie kurį ji nedrąsiai galėjo pasvajoti, šiandien prisipažįsta, kad ją myli ir siekia jos meilės. Norėtųsi šaukt visam pasauliui, visam miesteliui apie savo laimę, tačiau „myliu“ ištarė taip tyliai, kad jis vos išgirdo. Bet ir to užteko. Jis matė, kaip ji jaudinasi ir puikiai suprato jos dabartinę būseną. Juk kad ir jam pačiam, vyrui, ir tai ilgokai trūko drąsos prisipažinti. Vis delsė, laukė progos, kad galėtų apie tai prabilti, o dabar jau viskas išsisprendė. Jis nieko daugiau nenorėjo, kaip tik išgirsti tokį atsakymą, ir dabar džiaugėsi nė kiek ne mažiau negu Bronelė.

Jis glostė jos plaukus, glaudė prie krūtinės, bučiavo lūpas, akis, rankas, o ji kaip sapne užmerkusi akis tirpo jo glėbyje vis netikėdama, kad viskas vyksta tikrovėje, vis bijodama prabusti.

– Dabar, kai mes mylime vienas kitą, mums atsiveria visai kitas, naujas, daug gražesnis gyvenimas, – išgirdo ji prie smilkinio jo tariamus žodžius ir lyg išsiblaivė. – Mes turėsim bendrą gyvenimo tikslą. Gyvensime tiesiog vienas dėl kito. Pagal galimybes tenkinsime vienas kito norus, stengsimės vienas kitą kuo nors pradžiuginti, dažnai susitikinėsim, matysimės, bendrausim. Tai bus lyg mūsų meilės patvarumo išbandymas. Visus rūpesčius, visas problemas atidėsim vėlesniam laikui, tegu mums dabar niekas daugiau nerūpi – vien mūsų meilė. Kartu švęsime visas šventes, atlaidus, gimtadienius. Kurį laiką pagyvensime su šia diena. Ar tu girdi, Bronele? Ar pritari man?

– Žinoma. Su jumis kartu man bus visada gera, – glaudėsi prie jo Bronelė. – Nieko daugiau nenoriu, kaip dažniau jus matyti. Kiekvieną vakarą vis laukiu ir vis abejoju, ar ateis? Kai ateinat, džiaugiuosi, kai nesulaukiu, liūdžiu. Tada laukiu kito vakaro. Tai turbūt dėl to, kad labai jus myliu.

– Ačiū tau, Bronele, už tavo meilę, – dėkojo Tomas, vėl ir vėl ją bučiuodamas. – Matysi, aš viską darysiu taip, kad tik tu būtum laiminga.Tu įsitikinsi, aš laikausi savo žodžio. Aš uždirbu neblogai. Nusipirksim mes tą siuvimo mašiną, nereikės tau taip taupyti. Turėsi ir laikroduką, dar geresnį už Ievos, ir šiaip padėsiu. Tu tik sakyk, ko tau reikia. Padėti tau man bus vienas malonumas. Nuo šiol aš tavimi pasirūpinsiu ir paglobosiu. Gali patikėti.

– Bet kad nebereikia manimi rūpintis. Aš jau dirbu. O kiek man reikia?

Šis jų meilės vakaras užsitęsė. Jie išsiskyrė tik tada, kada Bronelei reikėjo eiti į darbą, o kai namo parėjo mokytojas Tomas, sargas jau kūreno mokyklos krosnis.

10.

Jau visas miestelis ūžia apie Bronelės su mokytoju draugystę, o jau senės, kurioms daugiausia reikėjo apie tai žinoti, nenustoja stebėtis. Kad anoms dukterims gerai ištekėti padėjo motina, nėra jokių abejonių, bet kad šita be jokios pagalbos, ko gero, gaus už visas geriau – net mokytoją. Jos negalėjo patikėti. Pasirodo, kad ne vien mokytojas ją lanko... Dar iš kaimo atvažiuoja ir šaunus ūkininkaitis. Žiūrėk, sekmadienis – ir stovi gražus arklys pas Bronelę kieme, o jie abu eina į bažnyčią ir pareina kartu.

„Čia tai jau visai nebeaišku: negi ir jam Bronelė rūpi? Na, bet visos tos draugystės – tai ne vedybos, bus matyt toliau. Visko dar gali būti. Iš tų dviejų pagaliau ir nė vieno gali nelikti“, – viliasi jos ir su didžiausiu dėmesiu laukia tolesnių įvykių.

Ir tikrai. Per žiemą ne kartą ir ne du buvo atvažiavęs Petras. Kol dar ji nežinojo, kad ją myli mokytojas, ko nelabai ir tikėjosi, jai buvo malonus ir Petro dėmesys, ir, kai viduriniosios sesers Kastutės buvo paprašyta su Petru pakrikštyti dukrytę, Bronelė mielai sutiko.

Mergytę krikštyti buvo nuspręsta per Velykas. Bronelė ruošėsi be jokio ūpo, tik tiek, kad buvo anksčiau pasižadėjusi. Geriau jau būtų buvę šventes praleisti su Tomu. Ką padarysi? Dabar jau neišeina atsisakyt.

Prašyti Bronelę į kūmus su Petru sugalvojo sesuo Anė. Ji matė, kaip jam Bronelė patinka ir nusprendė, kad ši proga padės jiems labiau suartėti. Pasitarusios seserys taip ir padarė.

„Dar ne viskas, kad Bronelė išmoko siūti ir turi darbą. Praeis meteliai, kiti ir ateis laikas tekėt. Dabar jau pats metas po truputį dairytis tinkamo jaunikio. Pasiturinčio ūkininko sūnus, vienas pas tėvus, išvaizdus, padorus, darbštus, nei geria, nei rūko – ko daugiau reikia? Kad tik jam patiktų Bronelė. Būtų puiki pora ir geras gyvenimas“, – tarėsi seserys.

Tačiau per krikštynų pobūvį jie ne tik kad nesuartėjo, bet atvikščiai – nutolo vienas nuo kito. Nors Petras nėrėsi iš kailio, norėdamas įsiteikti Bronelei, ji buvo viskam abejinga, kažkokia nelinksma, tyli, susimąsčiusi. Visai ne tokia, kaip per Kalėdas. Ji nereagavo į jo dėmesį, mažai klausėsi, ką jis šneka. Ji visą laiką galvojo, ką šiuo metu veikia Tomas ir visa širdimi troško būti su juo. Tik tada, kai paryčiais prieš darbą Petras parvežė ją namo, ji pasistengė būti malonesnė. Padėkojo už parvežimą, už praleistą drauge vakarą, dar kartą už kūmo dovaną ir jie atsisveikino.

– Kada galiu atvažiuot parsivežt? – atgavęs pasitikėjimą paklausė Petras, kai ją palydėjo iki durų. – Aš atlėksiu.

Bet Bronelė ir vėl jį nuliūdino:

– Tai kad aš niekur nevažiuosiu.

– Nevažiuosi antrai dienai? – negalėjo patikėti Petras. – Kodėl?

– Darbe iki pietų, o paskui teks ar neteks kiek užmigti, tada vėl naktis be miego. Neištversiu.

– Nemaniau, kad taip bus, – labai nusivylęs, trumpai patylėjęs pasakė jis. – Jeigu taip, tai ir man vienam nebus kas ten veikia. Kokios ten krikštynos, jei nebus už stalo abiejų kūmų? Lik sveika, – dar kartą atsisveikino ir, stiprokai trinktelėjęs durims, išėjo.

Ilgam...

11.

Naujiena kaip perkūnas iš giedro dangaus – į Lietuvą įžengė rusų armija. Po miestus, miestelius ir kaimus pasipylė tankai, sunkvežimiai su kareiviais, pėstininkų kolonos. Plentais ir vieškeliais plūdo keldama dulkes karinė technika. Kryžkelėse – reguliuotojai. Ne tik vyrai, bet ir kariška uniforma apsirengusios merginos. Jų nurodoma kryptimi į visas puses žeme juda svetimos valstybės karinė galia, o virš jos neaukštai grėsmingai riaumodami skraido lėktuvai.

Gyvenvietėse, kurios tik buvo arčiau plentų, greitai pasirodė kareiviai. Trumpam poilsiui sustoję pėstininkai, pasklidę po kiemus, ilsisi, prausiasi prie šulinių, užkandžiauja, vynioja kojas juodo stangraus audinio juostomis. Birželio saulė negailestingai kepina, ir išvargę vyrai ieško pavėsio. Po plačiomis sodų obelų šakomis sukritę rūko ir suka suktines, o kai paprašytos šeimininkės atneša pieno su duona, jie mainais į prijuostės kišenę įdeda vieną kitą dėžutę žuvies konservų.

Mokytojas Tomas net nežino, kaip vertinti tuos netikėtus įvykius Lietuvoje. Iš niekur negalima gauti jokios tikros informacijos: nėra radijo, laikraščiai ateina pavėluotai. Tačiau ir juos skaitydamas nieko negali susigaudyti. Vieną dieną rašo taip, kitą – kitaip. Laikraščių žinios prieštaringos. Šiaip, stebint viską iš šalies, atrodė viskas ramu.

O svetima kariuomenė vis plūsta, nesulaukdama jokio pasipriešinimo. Pagaliau yra valdžia: Prezidentas, Vyriausybė. Turbūt žino, ką daro. Gal iš tikrųjų vykdomas susitarimas dėl karinių bazių Lietuvoje? O šiaip žmonės miestelyje šį svetimos kariuomenės atėjimą sutiko įvairiai: vieni – atvirai džiūgavo, kiti – nerimavo, o dar kiti – niekaip nereagavo. Kaimai dirbo savo kasdienius darbus ir laukė, kas bus toliau.

Miestelis nuošalus, todėl ir kareiviai čia ne tuoj pasirodė. Vieną sekmadienio popietę pravažiavo tankai, o paskui juos atriedėjo keli sunkvežimiai. Tankai važiavo ir nuvažiavo, o mašinos sustojo palei šventorių, kaštonų pavėsyje, ir iš jų vienas paskui kitą iššoko koks pusšimtis vyrų. Išvargę, suprakaitavę, bet dėjosi smagūs, linksmai kalbino juos apspitusius vaikus, dovanojo jiems raudonas vėliavėles, o išdrįsusius arčiau prieiti vyrus vaišino cigaretėmis.

Atsirado ir tokių, kurie truputį mokėjo rusiškai. Tai daugiau senyvo amžiaus žmonės, dar prie caro dirbę Rygos porceliano fabrikuose. Prasidėjo linksmos kalbos, pajuokavimai. Vienas kareivis atsinešė armoniką, užgrojo, kitas, išėjęs į priekį, vikriai sušoko.

Kareiviai ilgai neužsibuvo ir, sukomandavus karininkui, visi sulipo atgal į mašinas ir modami rankomis išvažiavo. Miestelio vyrai liko prie šventoriaus ir dar ilgai nesiskirstė.

– Kokie tankai, kokia jėga. Jei tokia kariuomenė pas mus, Lietuvoje, stovės, tai ne tik lenkai, bet niekas neišdrįs mus užpulti. Bus dabar, kas mus užstoja.

– Sako, turi tokių lėktuvų, kurie gali nunešt keletą mažų tankų priešui už nugaros, kiton pusėn fronto. Lėktuvai nuleidžia tankus parašiutais, tada tie ir puola iš ten, iš kur niekas nesitikėjo.

– O koks, sako, gyvenimas geras Rusijoje. Mokslai nekainuoja, daktarai, ligoninės – taip pat. Visokio darbo pilna. Gal ir mūsų vaikams nebereikės pas ūkininkus tarnaut? Galės mokytis arba dirbt kokius valdiškus darbus.

– Gal vaikai ir sulauks geresnių dienų, bet ne mes, seniai.

– Nenusimink. Seniems žmonėms irgi, sako, bus mokamos pensijos. Visokiems nesveikiems bus prieglaudos. Ne taip, kaip dabar nuo visokių ubagaujančių senių arba žabalių durys neužsidaro. Sako, ir moterys galės dirbti. Kad ir su mažais vaikais. Vaikus paims prižiūrėti.

– Ar taip gali būti?

– Žinoma, dabar prasidės visai kitas gyvenimas. Pamatysi.

– O aš girdėjau, kad išveš visus žmones, o jų vieton pasodins savo ruskius ir uždarys bažnyčias.

– Na, jau tavęs niekas neveš. Ką tu turi? Keturias vištas? Ne tik ruskis, bet ir mūsų koks veltėdis nenorės eiti gyventi į tavo vietą. Veš tik bagotus ir stambius ūkininkus, kad atvežę savo žmones galėtų įtaisyt į gerą gyvenimą.

– Žinoma, atsirastų ne vienas ir iš mūsų, kuris panorėtų į paliktą ūkį įsitrinti, jeigu iš tikrųjų taip būtų. Pilni tvartai gyvulių, aruodai – grūdų. Ko nepagyvent už dyką gavus tiek gėrybių? Gyvenk sau ir uliok, kol viską išpūstysi. Ar gaila svetimo gero?

– Kas taip, tai taip. Bet jei iš tikrųjų taip bus, tai bus sūdna diena. Gyveno žmonės, dirbo, vargo. Vieniems palikimas, o kiti labai sunkiai šį bei tą užgyveno, o turės viską palikti ir nežinia kur išgabenti. Su mažais vaikais, su seniais tėvais. Kaip pradėt kurt naują gyvenimą? O dar svetimame krašte.

– Tai tik tokios kalbos tarp žmonių. Niekas dar nežino, ar taip bus. Gal tik tokie gandai sklinda. Dabar kas ką nori, tas tą pliurpia, kol nieko tikro nežino. Pagyvensim – pamatysim.

– O gal ir gerai. Tegu pavėžina, rupūžes! Visi žinom, kaip tie gaspadoriai biedną žmogų smaugė. Savo vaikus gimnazijose mokina, kunigais šventina, savo mergoms tūkstantines pasogas sukrauna, o mūsų vaikai, kol maži, jų gyvulius gano, o paaugę savo prakaitu jiems derlius užaugina. O ką jie moka už tokius sunkius darbus? Sarmata žmogui pasakyti – centus. O valgyt ką duoda? Surūdijusių lašinių, kelių metų senumo, su batviniais pietums. O vakarienei – kruopos separuotu pienu iš pieninės užbalintos. Lašinių paltis tai tyčia laiko ant aukšto tol, kol sugadina, o tik paskui šeimynai verda, kad mažiau suvalgytų.

– Lašiniai tai dar gerai, kad ir parūdiję. Šeimininkės dar ir kitokių monų sugalvoja. Atpjovusios gabalą nuo palties paverda puode, kol šiek tiek pasipučia, o tada išgriebia ir – tiesiai į šaltą vandenį. Mirko, kol ataušta. Pažiūrėt gražu. Guli sau ant stalo gabalas mėsos. Valgyk į sveikatą. Bet visa bėda, kad valgyt negali. Veliasi burnoje, nei sukramtyt, nei nuryt – kaip muilas. Kai pareini iš lauko pavargęs, išalkęs iškart dar paimi šmotelį, kitą, praryji nekramtęs – ir užriša. Gerai, jei duonos daugiau padėta. Tai atsipjovęs sukramtai, išvalai iš burnos visą šleikštumą, nuryji, tai tuo ir pasisotini. Bet kad ir duonos ne visada padeda tiek, kiek nori. Atriekia porą riekių – ir daugiau negausi. Tarnavau daug metų. Visko prisižiūrėjau. Dirbi nuo saulės tekėjimo iki laidos, o gero valgymo niekur nebuvo.

– Ne taip jau visur. Yra kur ir gerai valgyt duoda. Bet dirbti daug visur reikalauja.

– Čia tai daugiausia tokias kalbas skleidžia samdiniai pijokėliai. Gal kokį ūkininkas išvarė nesumokėjęs už girtuoklystę. Tai tada eina ir vapa visokius prasimanymus apie surūdijusius lašinius. Ko, ko, o jau pavalgyt niekur negaili.

– Kur gerai, ten nepakliūsi. Šeimyna tokiose vietose po kelerius metus tarnauja, niekur nesitraukia.

– Kaip nori, taip sakyk, bet tas vežimas vis tiek negerai. Kad ir aš savo nieko neturiu, svetimoje gryčioje gyvenu, bet kas viduje – viskas mano. Tegu ne kažin kas, bet viskas mano paties užgyventa. Ką nusipirkęs, ką pats pasidaręs. Ne plikos gi sienos. Kaip ten būtų, bet čia visas mano gyvenimas. O jei kurią dieną viską palikus tektų išvažiuot – žiūrėk, kaip apsiverkčiau... O ką kalbėt apie gaspadorius? Vien tas atsiskyrimas nuo savo žemės, namų, krašto, kur gimei, užaugai, išgyvenai tiek metų, kur artimi žmonės, giminės, sava kalba, savas Dievas. Baisu net pagalvot.

– Tikra teisybė. Ką ir kalbėt. Geriau jau kad taip nebūtų.

– Še tau. Jau poteriams skambina. Tai kad užsibuvome, – suskambėjus bažnyčios bokšte varpams, net nustebo vyrai. – Namuose galbūt jau ir vakarienė laukia, o mes čia tebesišnekam. Metas namo.

– O Pranculis turbūt eis dar pasimelst, kol bažnyčios neuždarė, – sukrizeno kažkuris.

– Melskitės jūs, kad tokie bagočiai. Patys sakot, kad man nėr ko bijot, o jums ne pro šalį pasimelsti, kol dar ne vėlu. Pulkit ant kelių, prašykit Dievo, kad neišvežtų. Ten bažnyčių tikrai nebus, – atkirto Pranculis...

12.

Mokytoją Tomą ir seserį Anę iš miestelio išvežė pirmu vežimu. Mokytoją paėmė patį pirmą. Bronelė dar tebeliejo ašaras dėl jo, kai gavo žinią, kad išvežta Anė. Baigusi darbą Bronelė net neparėjo namo, o tiesiai pas Pranutę. Abi apverkė, apgailėjo sesers Anės, o praėjus savaitei – ir Pranutei tas pats.

Kai sužinojo darbe iš vyrų, kad naktį išvežė Pranutę, Bronelė po darbo tuoj nubėgo pasižiūrėt, lyg norėdama įsitikinti, ar tai tiesa. O, Dieve! Nepatikėjo savo akimis – ten jau šeimininkavo viena miestelio daugiavaikė šeima. Vaikai lakstė po sodą, žmona šlavė prišiukšlintą kiemą, o tėvas, ar tik dabar atsikėlęs, ar išvis nemiegojęs, prausėsi prie šulinio. „Ko gero jis bus ir Pranutę išvežęs“, – toptelėjo Bronelei. „Viešpatie, kaip greitai susidorojo. Per naktį ir išvežė, ir patys sugebėjo atsikraustyti. Turbūt iš anksto buvo pasiruošę – ne kitaip. Ir skubėjo, matyt, kad kas nors kitas neįlįstų. Iš kur tokių žmonių atsiranda? Gyveno tiek metų tame pačiame miestelyje, visi vienas kitą pažinojo nuo mažų dienelių, galima sakyt, artimiausi kaimynai. Nė apie vieną nepagalvotum, kad taip galėtų pasielgt, bet vos pasitaikė proga, nė kiek nesigėdydami pasirodė, kokie yra iš tiesų. Matyt, uoliai pasidarbavo naujiems šeimininkams, kad gavo tokią dovaną. Eik, gyvenk, naudokis ir už visa tai nereiks mokėti, tik darbuokis taip gerai ir toliau...“, – mąstė visa virpėdama Bronelė.

– O, Dieve, kokie dalykai dedasi. Bet kad ir aš pati gera, – pravirko mergaitė. – Toks baisus dalykas vyko čia pat, ranka pasiekiamai, o aš taip miegojau, kad nieko negirdėjau. Būčiau galėjus nors atsisveikinti, atbėgusi išlydėti, pasimatyti gal paskutinį kartą, padėkot už viską, ką man padarė gero. Bet sakė, kad nieko nė artyn neprileidžia, grasindami šautuvu veja tolyn, jei kas bando prieit arčiau, – čia kaltino, čia ramino save Bronelė. Negaišdama daugiau nė minutės mergaitė tiesiai nuo Pranutės sodybos išėjo į kaimą pas Kastutę.

– Kad tik susitikčiau, kad tik nors kartelį pasimatyti, pamatyti savo krikšto dukrelę Almytę. Tikriausiai ir jų tas pats laukia. Ji gi buvo iš visų seserų labiausiai pasiturinti. Jei jau išvežė Anę ir Pranutę, tai jos jau irgi nepaliks, – raudojo Bronelė.

Nearti, gal bus apie penkiolika kilometrų, bet saulė buvo dar aukštokai, kai ji pagaliau pravėrė pirkios duris. Kastutė, pamačius Bronelę, apsipylė ašaromis ir apkabino seserį:

– Jau turbūt su Pranute kas negerai? Negi būtum ėjus tokią tolybę, jei neturėtum ką pasakyti? Turbūt ir ją išvežė?

– Taip. Šią naktį. Bet ėjau ne dėl to, kad pasakyčiau tokią baisią naujieną. Labai norėjau pasimatyti, labai pasiilgau Almytės ir jūsų visų. Seniai buvom susitikę, seniai matėmės. Dievas žino, kada vėl pasimatysim.

– Nujautė mano širdis. Visą naktį kažkodėl negalėjau užmigti. Tėvas ir berniukai miega, o aš atsikeliu iš lovos, pavaikštau, pastoviu prie lango. Mėnulis šviečia, o man širdį taip skauda, taip skauda. Galvojau, kad pas mus užgrius, o čia – Pranutė.

– Nuėjau po darbo pažiūrėt, o ten jau kiti šeimininkauja. Dar vakar buvom susitikusios, pasišnekėjome, tave prisiminėme. Labai išgyvenome dėl tavęs, o ji buvo kažkaip rami. Netikėjo, kad juos veš. Ne toks jau didelis tas jų ūkis. Ne toks, kaip Anės arba jūsų. Kiek teko girdėt, tai dabar didžiažemius veža.

– Pati sakei, kad ten jau žmonės gyvena. Žemės buvę nebuvę, bet sodyba graži. Tokioje gražioje vietoje, prie upės, trobesiai nauji. Patiko kam, o kaip kitaip pasiimsi? Reikia pirmiau ištuštinti.

– Dėkui Dievui, kad nors jus radau namuose. Visko prisigalvojau. Sakau, gal nieko nebebus, gal ir jus išvežė naktį? Taip norėjau visus pamatyti. Su Ane net atsisveikinti neteko. Kaip gi jūs čia gyvenat?

– Nagi, pažiūrėk, stancijoj pamatysi. Va maišai su sukoriais stovi. Kepam duoną ir džiovinam, kad turėtume ką valgyti kelionėje ar tol, kol įsikursime.

– Tiek daug. Ar bent leis išsivežti? – suabejojo Bronelė.

– Čia jau priklausys nuo tų, kas veža. Jei papuola geras žmogus, tai sako, galima nemažai visko pasiimti, bet jeigu koks, tai skubina, ragina „greičiau, greičiau“. Tokiems turiu paruošus pinigų patepti...

– Dieve, kas galėjo pagalvot, kad darysis tokie dalykai? Jau ir taip jiems viską palieki ir dar turi primokėt, kad tave išveža.

– Nieko nepadarysi. Reikia kaip nors suktis. Dar gerai, kad yra galimybė šiek tiek pasiruošt. Pirmuosius tai užklupo visai netikėtai, nepasiruošusius. Išvežė taip, kaip stovi. Bijau, kad Anei ir Pranutei taip ir atsitiko. Badas iš karto. Nepasieks ir Sibiro.

Bronelei staiga nudiegė širdį:

– Vargšas Tomas. Kas kas, o jau jis tikrai nebuvo pasiruošęs. Dieve, gailestingas, – aimanavo Bronelė. Ji jau nežinojo, ko labiausiai iš visų jai gaila. – O gal dar neišveš jūsų? Jau daug ką išvežė, gal jau liausis?

– Nieko negali žinot. O tu gerai padarei, kad atėjai. Va, pataisysiu ko nors užvalgyti ir Mykolas parveš namo. Įdėsiu kokią porą pagalvių, drobės rietimą. Galėsi pasisiūt patalynės. Dar lašinių, mėsos, įmesiu kelias vištas, miltų duonai ir kvietinių pikliavotų blynams. Vis tiek visko nepasiimsi. Galėtum ir karvę pasiimt. Karvutė gera, jauna, tik ką atsivedusi. Pieno daug duoda. Bet kur tu ją laikysi? Kur ganysi? Kur šienausi? Punkte dirbi, ir pieno pačiai užtenka. Be to, karvę prisirišęs, greitai nepavažiuosi. Reikia suvažinėt kiek galima greičiau, kad nakčiai visa šeimyna būtų namuose.

13.

Tik užėjus rusams į miestelį grįžo buvęs politinis kalinys Vincas. Įkliuvo būdamas dar visai jaunas vaikinukas, tik ką iš piemenų išėjęs į pusbernius. Toks atrodo tylus, ramus, truputį pavėpęs, pašiauštais plaukais ir nuolankia šypsena pravirose lūpose. Niekas netikėjo, kas jis yra koks nors rimtas pogrindininkas. Miestelio vyrai juokėsi, kai jis per gegužės pirmąją šilelyje raudoną vėliavą iškėlė už baronkų virtinę. Tačiau buvo sučiuptas nusikaltimo vietoje, apkaltintas už priešvalstybinę veiklą ir nuteistas dešimčiai metų kalėti, kaip didelis. Buvo jau atsėdėjęs pusę kalinimo laiko ir, kai atėjo rusai ir išlaisvino visus politinius, tai jis ir parėjo. Kalėjiman pateko vaikėzas, o grįžo, kur tau, visai solidus vyras: išaugęs, sustambėjęs, suvyriškėjęs, gražios sportiškos išvaizdos jaunuolis. Tiek metų praleidęs su rimtais politiniais grįžo išprusęs, apsiskaitęs, politiškai pasikaustęs. Buvo gerai išmokęs rusų kalbą, partinis. O kokias kalbas rėžė per susirinkimus ar šiaip kokius minėjimus:

– Jau baigėsi vieną kartą kraugerių epocha. Niekada nebegrįš buvusioji vergija. Visiems bus su kaupu atseikėta pagal nuopelnus engiant darbo žmogų, darbo liaudį. Atsiranda dar tokių, kurie kelia galvas ir bando kenkt. Patikėkit, juk tai paskutinis buožių pasispardymas...

Miestelyje dabar Vincas pats didžiausias viršininkas. Mokykloje, vienoje iš klasių, – jo būstinė. Čia visokiais reikalais lankosi miestelio ir kaimų gyventojai, čia vyksta vietinio aktyvo susirinkimai, sprendžiami buitiniai ir politiniai klausimai, sudaromi tremtinių sąrašai ir dalijamas išvežtų žmonių turtas. Čia taip pat skirstomos ir darbo vietos, likusios po išvežtų arba šiaip pabėgusių darbuotojų. Jas užima vyresni buvę pogrindininkai arba prijaučiantys dabartinei tvarkai vyrai.

Jaunimas tiesiog žavėjosi Vincu, ir jam nebuvo sunku juos suburti į komjaunuolių gretas. Iš miestelio ir kaimų rašėsi jaunuoliai ir mergaitės, tikėdamiesi gauti kokį nors valdišką darbą arba siekti mokslų.

Jiems žadėjo sąskaitininkų, buhalterių kursus, mokslus prekybos mokykloje, Žemės ūkio akademijoje, o tiems, kurie pradžios mokyklą baigė penketais, – gimnaziją.

Taip buvo žadama, o kai dabar vyksta valymas, vežami žmonės, „visiems tenka vienaip ar kitaip prisidėti prie šių, reikalaujančių daug triūso ir atsidavimo, svarbių valdiškų darbų“.

Maždaug tuo pačiu metu miestelin grįžo gimnazijos baigiamuosius egzaminus išlaikiusi Ieva. Namuose ne kokios nuotaikos. Tėvams kažkas pranešė, kad jie įtraukti į tremtinių sąrašus, ir jie, kaip ir daugelis stambesnių ūkininkų arba šiaip pasiturinčių žmonių šeimų, po truputį ruošėsi tokiai priverstinei kelionei. Buvo kraunami į ryšulius reikalingesni daiktai, kepama ir džiovinama duona. Buvo daug svarstyta, ką daryt su Ieva? Ar geriau, kad išvis čia nepasirodytų ir liktų neišvežta, ar geriau visiems kartu būti ištremtiems. Niekas nežinojo, kas laukia, kad ir čia likusios vienos tremtinių dukters, bet, kai reikalai pakrypo truputį į geresnę pusę, nuvažiavęs į miestą tėvas parsigabeno dukterį į namus.

Kad malūnininką buvo numatyta išvežti, tai tikra teisybė. Bet kai iš savų „patikimų“ žmonių neatsirado nė vieno, nusimanančio apie variklius, buvo nuspręsta kitaip: nacionalizuoti malūną, o už tam tikrą atlyginimą leisti dirbti pačiam malūnininkui, kaip paprastam samdomam darbininkui. Valstiečiai už malimą gaus kvitus, o pagal šakneles bus tikrinamos pajamos ir atsiskaitoma su valstybe.

Už kelių dienų baigti tvarkyti reikalų su malūnininku atėjo pats Vincas. Jis atsinešė kelias knygeles, jas čia suantspaudavo, liepė malūnininkui pasirašyti, kad gavo, liepė pasirašyti ant lapo, kad gaus tokį ir tokį atlyginimą, bus atsakingas už variklį ir kitokį inventorių.

Kol vyrai stancijoje tvarkė reikalus, moterys pirkioje paruošė pietus. Stalą padengė kaip garbingam svečiui ir, kai šeimininkė nuėjo pakviesti vyrus, Vincas mielai sutiko.

– Ačiū, nereikės pačiam gamintis, – padėkojo jis, žengdamas iš priemenės į pirkią, – po teisybei, mažai kada ir gaminuosi. Turiu tiek darbo, kad nelieka laiko tokiems dalykams. Užkandu sausai, kas papuola, o kitą sykį ir visai pamirštu, kad valgyti reikia, – pasiguodė Vincas, sėsdamas už stalo.

– Negalima taip, sugadinsit pilvelį, – maloniai perspėjo šeimininkė, – susirgt greitai, o kai reikia gydyt, užtrunka ilgai.

Malūnininkas iš priemenės dar užsuko į kamarą, susirado butelaitį ir, su buteliu rankoje įėjęs paskui Vincą, kreipėsi į Ievą:

– Pažiūrėk stikliukų. Aš čia kai ką radau dėl apetito. Prieš valgį pravers.

– Iš anksto atsisakau, – griežtai perspėjo Vincas, – esu absoliutus abstinentas. Nė į burną. Jeigu jau kovot su blogiu, tai pirmiausia su ta žmoniją žudančia blogybe, – ištarė kažkaip iššaukiančiai ir pažvelgė į Ievą.

– Kad ne – tai ne, – neprieštaravo malūnininkas, bet butelaitį vis tiek pastatė ant stalo, o Ieva prie jo sudėliojo stiklelius.

Valgydamas jis ištisai žvilgčiojo į Ievą.

– Kokia graži ir puiki mergaitė išaugusi, net negaliu akių atitraukt, – gėrėjosi Vincas. – Kam tas butelis ant stalo, jei ir negėrus sukas galva vien į ją pažiūrėjus. Ir pasidaryk taip, kad iš tokios smulkutės, išblyškusios, strazdanotos pirmokėlės išaugo tokia daili panelė, – stebėjosi Vincas. Jis gerai prisimena, kaip jie didžkiai, ketvirtokai, negailestingai skriausdavo mažesnes mergaites, vaizduodami didvyrius, ir kaip jos per pertraukas iš baimės, tik pamačiusios, kad jie artinasi, bėgdavo slėptis kur papuola. Net gėda prisiminti. Bet ji tikriausiai jau viską užmiršo...

Pavalgęs Vincas neskubėjo išeiti.

– Ačiū, – padėkojo šluostydamasis nosine lūpas. – Turbūt tu, Ieva, virei, kad viskas taip skanu buvo.

– Deja, aš tik truputį pagelbėjau mamai, – nusišypsojusi pasakė Ieva.

– Aš taip ir maniau. Be tavo pagalbos ir mama nebūtų taip skaniai pataisius. Turbūt neseniai atvažiavai, kad nemačiau iki šiol.

– Vos prieš kelias dienas. Nespėjau dar niekam pasirodyti, – dabar jau nusijuokė Ieva. Vincas, susižavėjęs jos šypsena, paklausė:

– Kaip sekasi mokslai? Ar daug dar liko mokytis gimnazijoje?

– Neblogai. Baigiau šiemet.

– Štai kaip? Sveikinu. Ką manai daryt toliau?

– Dar tikrai nežinau. Atostogos tik prasidėjo, yra dar laiko pagalvoti.

– O tu žinai, ką? Jeigu per atostogas nieko neveiksi, ar nenorėtum truputį man padėt? – staiga visai rimtai paklausė Vincas. – Užsivertęs darbais pats vienas daug ko nebespėju. Būtų gerai turėti pagalbininkę.

– Negi iki šiol miestelyje nesuradai, kad kas padėtų? – neva stebėjosi Ieva.

– Kažkaip nelabai pasitikiu. Norėtųsi turėt kokį šviesesnį žmogų arčiau savęs. Tokia atsakomybė...

– Ačiū, – vėl juokėsi Ieva, – jeigu gerai mokėsi, gal ir apsigalvosiu.

– Na, nežinau. Man, pavyzdžiui, niekas nemoka. Kodėl nepadirbėt visuomenės naudai?

– Nežinau, niekada nedirbau visuomeninio darbo.

– Padirbėtum, įgytum patyrimo. Nesijuok. Toks darbas irgi gali labai praversti gyvenime. Ypač šiais laikais. Argi neturi noro tobulintis?

– Niekada apie tai negalvojau. O pats turbūt jau pasiekęs tobulumo viršūnę? Nežinau, ar aš kada nors taip sugebėčiau? – mestelėjo Ieva, bet jis nesupyko.

– Niekas nesako. Mokslo srityje tu, aišku, daugiau pasiekusi, bet aš irgi šio to pasiekiau. Na, bet praktikai nėra ribos, – atlaidžiai pasakė jis. – O tu neatsisakyk man padėti, nesigailėsi. Ateik pirmadienį, pamatysi kaip aš dirbu. Dėl kai kurių dalykų norėčiau ir labai greitai su tavim pasitarti. Žodžiu – lauksiu. O jei gerai dirbsi, tai gal ir užmokėsiu neblogai.

14.

Vieną lietingą naktį miestelį iš miegų pažadino kažkokie nesuprantami garsai. Lyg važiuojančio sunkvežimio burzgesys, lyg moters verksmas, aimana, pagalbos šauksmas.

Nuo pat pirmutinių iki pat paskutinių trobų vis tas pats kraupus riksmas, susipynęs su rauda, kažkokiais neaiškiai ištariamais žodžiais ir mašinos tarškėjimu.

Iš karto kažkas nesuprantamo, bet, sunkvežimiui artėjant nuo vienos trobos iki kitos, jau buvo galima nugirsti ryškėjančius, su begaliniu širdies skausmu išrėkiamus žodžius:

– Žmonės! Žmonės! Susimildami, padėkit! Praneškit pienininkei Bronelei, kad vienkiemyje liko viena serganti Almytė!!!

Kol mašina važiavo pro miestelį, iš mašinos sklido ir sklido nakties vėjo blaškomi verkiančios širdies dar ir dar kartojami tie patys žodžiai, iki pat širdies gelmių jaudindami kiekvieną, kas juos išgirdo tą niūrią, lietingą naktį.

Taip buvo išvežta ir paskutinė Bronelės sesuo Kastutė. Bronelei buvo pranešta, vos ji atvyko į pieninę. Pasistengusi greičiau baigti darbą ji susitarė su vienu, pieną atvežusiu, ūkininku, ir jie tučtuojau išvažiavo į vienkiemį. Mergytę rado miegančią, visą nusiklojusią, šlapią iki kakliuko. Nežinia, kiek kartų ji buvo užmigusi, kiek kartų prabudusi, kai motina paliko ją vieną. Skruosteliai ir praviros lūpelės buvo raudonos, apdžiuvusios, kvėpavo tankiai švokšdama, kartais krūptelėdavo per miegus, trumpam pravirkdama ir čia pat, nusiraminusi, toliau švokštė miegodama.

Bronelė pridėjo ranką prie kaktytės – karšta kaip ugnis. Ką daryti? Geriau pažiūrėjusi, rado ant stalo paliktų išvirtų ramunėlių ir stiklinę medaus. Uždegusi kelias balanas sušildė arbatėlę, užsaldino medumi, supylė į buteliuką ir, suvyniojusi į antklodę, kad neatauštų, ėmėsi mergaitės.

Nusausino, perrengė, radusi sausus drabužėlius. Su visa pagalvėle susupusi į šiltą antklodę paguldė atgal, į lovelę, ir sugirdė arbatėlę.

Pamačiusi nepažįstamus veidus mergytė iš karto pravirko, bet, gavusi buteliuką, nusiramino, godžiai išgėrė arbatėlę ir vėl užmigo.

Daug negaišdami miegančią mergytę su visa lovele įkėlė į ratus, dar kai ką radusi šiltesnio Bronelė ją apklostė, iš visų pusių gerai apkamšė ir taip parsivežė į miestelį.

Miestelyje – ne bėda. Ir daktaras, ir vaistai. Almytė, tinkamai gydoma, gerai prižiūrima, ėmė taisytis. Mažėjo kosulys, švaresnis darėsi kvėpavimas, nukrito karštis. Ji jau pasėdėjo lovelėje, bandė žaisti, o į savaitės pabaigą jau ropinėjo po aslą šiltai prikūrentame kambarėlyje. Jau mokėjo ištart „mama“ ir vis jos šaukėsi. Praėjo kiek laiko, ir mergytė apsiramino, priprato prie Bronelės, ėmė vadinti ją mama, šypsojosi ją pamačiusi ir tiesė rankeles iš lovelės.

Bronelei nėra kada verkti ir galvoti apie tuos baisius įvykius, užgriuvusius per tokį trumpą laiką. Visos mintys sukosi tik apie Almytę. Jai buvo tiek rūpesčių, kad vos spėk suktis: žiūrėk, kad nepargriūtų, kad neužsigautų, kad vėl nesusirgtų. Bronelė niekur nebeišeina, net ir į bažnyčią. Laimė, kaimynų močiutė išleidžia į darbą, o po darbo – tuoj į namus. Ji nuo visko nutolo, niekuo nesidomi, su niekuo nesusitinka, nepasikalba, nebent iš močiutės kai ką išgirsta.

Antroje upės pusėje, už tilto, miestelyje, gyvenimas tiesiog verda. Ieva dabar ne tik Vinco pagalbininkė, bet jau ir komjaunuolė. Ir ne tik komjaunuolė, bet ir sekretorė. Ji dabar vadovauja komjaunimui, ir visos tos pramogos, kurios vyksta miestelyje, galima sakyt, yra jos nuopelnas. Vincas tik pasako, ko reikia, ir ji imasi organizuoti.

Visos talkos į nacionalizuotus dvariukus, ekskursijos į didesnius miestus ir kaimyninius valsčius, meniniai renginiai, šokiai parapijos salėje – vis Ieva. Kartą atėjusi pas Vincą už pagalbininkę, ji tapo jo dešiniąja ranka. Kadangi Vincas dažnai išvyksta į „raikomą“ arba ištisas dienas praleidžia valsčiuje, visus miestelio reikalus tvarko Ieva. Jai įdomu, jai patinka ir jai sekasi. Numojusi ranka į tolesnius mokslus ji stropiai darbuojasi ir siekia kilti aukščiau. Ieva gerai vertinama ir jai net žadamos aukštesnės pareigos rajone.

Tėvai ramūs, turi tvirtą užnugarį, jiems nebegresia tremtis. Tėvas įsitvirtino malūne ir apsukriai sukčiauja. Išduodamas kvitą užrašo vieną kainą, o paima kitą. Niekas nekreipia dėmesio į tą kvitą – buvęs nebuvęs. Daug kas jo išvis neima, o kiti, paėmę, čia pat išmeta. Tada malūnininkas juos susirenka ir panaudoja antrą kartą. Kai susidaro eilė prie malimo, jis už sumalimą be eilės ima didesnį mokestį, o mėnesio gale pagal šakneles „sąžiningai“ atsiskaito su valstybe. O kur dar slapta kišenė, kurios niekas nežino? Į ją per kiekvieną malimą nubyra keli kilogramai miltų…

Vincas iki ausų įsimylėjęs Ievą. Nuo pat pirmo pamatymo jis negali jos išmesti iš galvos. Kuo toliau, tuo labiau jis klimpsta, bet tyli. Kol nesusitvarkęs kaip reikiant savo gyvenimo, bijo ją išgąsdinti savo prisipažinimais. Vis dėlto ji ne šiaip sau eilinė mergelė, bet graži, mokyta, protinga. Ir išvis ypatinga. O kas jis? Iki šiol net padoraus buto neturi. Ką jis jai gali pasiūlyti? Siekdamas jos meilės jis ir pats turėtų būt šio to vertas.

Bet Ievai Vincas patinka toks, koks yra. Patinka jo entuziazmas, tikėjimas ateitimi ir savo partija, toks begalinis atsidavimas darbui. Vincas niekada nepavargsta, yra nesavanaudiškas ir tas pašiauštų plaukų ant kaktos vis krintantis kuodas daro jį išdykėlišką ir geraširdį.

Abu tyli, nors vienas apie kitą daug galvoja. Smagu būti kartu ir liūdna – ilgesnį laiką išsiskyrus.

Taip prabėgo žiema ir įpusėjo pavasaris. Vieną vakarą Vincas paprašė Ievos pasilikti valandėlei po darbo. Jis neseniai grįžo iš rajono, buvo partijos komitete ir atrodė labai linksmas.

Ieva buvo beišeinanti, bet grįžo ir atsisėdo už savo darbo stalo. Vincas atsisėdo prieš ją kitoje stalo pusėje.

– Gali mane pasveikint, Ieva, – pasakė jis džiugiai.

– Su kuo gi? – rimtai susidomėjo Ieva.

– Skiria mane į vieną rajoną rimtam ir nuolatiniam darbui. Gausiu neblogą atlyginimą. Aprūpina padoriu butu. Jei vienam, tai dviejų kambarių, jei būčiau vedęs, visus tris gaučiau.

Ievai dilgtelėjo širdį, bet paklausė:

– Na, ir koks gi tas darbas?

– Būsiu prokuroras, – atsakė ir išdidžiai pakėlė galvą.

Ieva neslėpė šypsenos.

– Na, koks gi iš tavęs prokuroras? – atlaidžiai, lyg glostydama mažą vaiką, pasakė. – Palauk, kol užaugsi. Dar per mažas…

– O tu nesijuok. Aš kalėjime su advokatu vienoje kameroje sėdėjau. „Per dešimt metų aš iš tavęs tokį teisininką padarysiu, kad oho“, – sakydavo jis ir vertė mokytis. Užvertė vadovėliais, paragrafais. Per dieną turėjau po du puslapius mintinai išmokt. Vieną dieną užduodavo, kitą – reikalaudavo atsakinėti. Vertino pažymiais kaip mokykloje. Gaudavau vien penketus.

– Betgi tu sėdėjai tik penkerius metus, – šaipėsi toliau iš jo Ieva. – Tai tik pusė mokslų.

– Na, ir kas? – nenusileido Vincas. Pradžiai užteks ir tų žinių, o paskui žiūrėsim.

– Ar jau greitai tas bus? – jau rimčiau paklausė.

– Turbūt ateis ir vasara. Dabar dar daug darbų ir čia turime. Artinasi sėja ir reikia žiūrėt, kad mūsų valsčiaus ūkininkai būtų gerai pasiruošę. Reikia patikrint, ar pakankamai daug turi sėklos, ar neslepia grūdų, ar nesirengia sabotuoti. Čia jau teks mūsų komjaunuoliams pasidarbuot. Sušauksi susirinkimą, duosi nurodymus. Tegu vaikšto po kaimus, tikrina aruodus, kalbasi su žmonėmis, aiškina sėjos svarbą naujai santvarkai. Reikia, kad neliktų neužsėta nė viena dirbamos žemės pėda.

Tegu komjaunuoliai aplanko kiekvieną sodybą. Kartu ir spaudą galės platinti, išrašyti laikraščius žmonėms, gyvenantiems kad ir atokiausiuose valsčiaus vienkiemiuose, – nukrypo Vincas į dalykinius apmąstymus, nors visai ne apie tai buvo pasiruošęs kalbėti.

– Gerai, sekmadienį šauksiu susirinkimą, – kaip visada pritarė Ieva. – Sekmadienį visi laisvi nuo darbų, daugiau susirinks. Ateis ir iš kaimų. Bet ir tu turėsi dalyvauti.

– Būtinai, – sutiko nedvejodamas Vincas. – Raikome ir apie tave buvo užsiminę. Klausinėjo.

– Tikrai? –sukluso Ieva. – Kalbėjo apie mane?

– Kur gi ne? – patvirtino Vincas. – Nori, kad būtum vieno rajono laikraščio redaktore. Smetonišką uždarys, o jo vietoje bus naujas, tarybinis.

– Kažin, ar sugebėsiu? – tik prieš Vincą lyg suabejojo Ieva, o širdyje apsidžiaugė. – Per didelė atsakomybė…

– O aš tau turiu kitokį pasiūlymą, – staiga ryžtingai pareiškė Vincas. – Ar girdi, Ieva? – pastebėjęs, kad ji susimąsčiusi, nesiklausydama jo pieštuku kažką braižė balto popieriaus lape.

– Žinoma girdžiu. O kaipgi? – pakėlė ji galvą. – Koks tai pasiūlymas?

– Ieva, tekėk už manęs, – ištarė jis pagaliau, kam per visą dieną ruošėsi. – Būsi prokuroro žmona ir nereikės niekur dirbti. Iš karto gaunam padorų butą. Susituoksime čia, o į Žemaitiją važiuosim gyventi jau kartu į erdvų trijų kambarių butą. Jei norėsi, galėsi bet kur dirbti, o jei ne – galėsi tęsti mokslus, studijuoti tą savo literatūrą. Abu sieksim mokslo aukštumų.

– Kaip netikėta, – suglumo Ieva ir nuraudo.

– Nieko netikėto, – paprieštaravo Vincas. – Myliu aš tave nuo pat pirmo susitikimo. Ir kuo toliau – tuo labiau. Atbundu ryte – ir pirma mintis apie tave. Kad ir užimtas darbais, nuolat tave prisimenu. Be tavęs viskas niekai: ir tas darbas, ir tas butas, ir tie mokslai. Aš taip pripratau prie tavęs, kad neįsivaizduoju be tavęs nei gyvenimo, nei ateities. Viena mano svajonė – būti su tavimi visą gyvenimą. Ieva, neatstumk manęs, tekėk, padaryk mane laimingą. Nežinau, ką dar galėčiau pasakyti, bet jeigu ir toliau kalbėčiau, tai vis kartočiau tą patį, kaip aš tave myliu.

– Viskas gerai, Vincai. Aš tavim tikiu ir man labai malonu visa tai girdėti, bet leisk man pagalvoti. Suprask, man iš tikrųjų labai viskas netikėta. Per visą tą laiką, kai mes bendraujame, tu niekada neužsiminei, kad mane myli, o dabar staiga pasipylė tokie žodžiai, kad man net galva sukasi. Reikia visa tai man įsisąmoninti.

– Galvok, kiek tik reikia, tik nesakyk „ne“. Aš lauksiu tavo atsakymo lyg teismo sprendimo. Dabar tu mano teisėja ir nuo tavęs priklauso, kokį nuosprendį man skelbsi už tokį žiaurų mano nusikaltimą, kad, būdamas niekam tikęs, pamilau tave ir drįstu prašyti tavo rankos. Ar išteisinsi, ar pasmerksi kalėti iki gyvos galvos?

Ieva negalėjo susilaikyt nenusijuokusi.

– Ar gali pasakyt, kokio straipsnio koks paragrafas taikomas tokiam nusikaltimui, – paklausė ji žaismingai žvelgdama į Vincą. – Pažiūrėsim, ar užteks tavo turimų žinių, norint užimti prokuroro pareigas.

– Aš tik vargšas kaltinamasis. Tu, teisėja, turi visa tai geriau išmanyti. Galiu pasakyti tik tiek, kad, nuširdžiai pripažinęs savo kaltę, galiu tikėtis pasigailėjimo.

Ievai nereikėjo ilgai galvot. Jos širdis jau seniai veržėsi prie Vinco ir ji, neilgai laukus, davė teigiamą atsakymą. Vestuves kelti buvo nutarta liepą. Ne šiaip sau vestuves, bet nepaprastas, komjaunuoliškas. Pirmos vestuvės valsčiuje civilinės metrikacijos biure. Be bažnyčios, be altoriaus, be kunigo palaiminimo.

Ievos tėvas patenkintas džiaugiasi, o motina verkia.

– Na, kas gi yra? – nesupranta tėvas. – Mergaitė gauna tokį vyrą. Prokurorą. Toks činas! Gyvens be rūpesčių, nieko jiems netruks, o ir mums bus ramu, niekas neprisikabins.

– Bet kokios čia vestuvės be kunigo? – negalėjo nusiraminti motina. – Gyvens dabar susidėję kaip kokie valkatos. Gėda žmonėms į akis pažiūrėt... Visko dar gali būti, jei kaip nors laikai virstų. O jei grįžtų Smetona ar šiaip kas atsitiktų, ar rusams reikėtų trauktis? Vincui kas gi? Kepurė ant galvos, išmaus į tą savo rasieją ir tiek. O ji grįš kaip merga su vaikais. Be vaikų gi neapsieis. Sarmata... Žmonės pirštais užbadys.

– Ką čia niekus pliurpi? – piktinosi tėvas. – Smetona jau seniai išnešė mėsas į Ameriką. Ko jis čia grįš? Džiaugiasi išnešęs sveiką kailį. O jau rusai, kartą atėję, niekur nesitrauks. Niekas nedrįs jų užkibinti. Šitokia galybė... Būk rami ir ruoškis vestuvėms. Kiek čia liko...

15.

Birželį dangų raižo lėktuvai. Bet keista. Vieną lėktuvą vejasi net keli, o pasiviję apsupa. Kulkų kruša pasipila iš dangaus ir kapoja šventoriaus kaštonų lapus. Vyrai, užvertę galvas, spokso į dangų nė nenujausdami, koks čia tyko pavojus.

– Kas tai? Lėktuvai susipešė? – iš tolo niekas neįžiūri ženklų ant lėktuvų sparnų. – Kas čia galėtų būti? Tai gal kokie manevrai? – pagaliau nusprendžia. – Tos kulkos tai netikros, visai nereikia jų saugotis. Bet kai vienas lėktuvas liepsnodamas ėmė kristi žemėn ir čia pat krito kulkos pakirstas iš kažkurio kiemo išėjęs arklys, visi spruko iš gatvės.

Į pavakarę pasirodė vyrai baltais raiščiais. Šaulių būrio vadas Voldemaras, o su juo ir keli vyrukai sugriuvo į mokyklą. Vincą užklupo dar neišėjusį. Sugriebę surišo rankas už nugaros ir, įstūmę į vieną klasę, liepė sargui užrakinti duris.

– Nuo šiol pas mane bus mokyklos raktai, – pasakė sargui Voldemaras ir, paėmęs iš jo raktus, įsidėjo į kišenę. – Kai nebereikės, grąžinsiu.

– Betgi aš turiu viską saugot, kol grįš mokytojas iš atostogų, – bandė prieštaraut sargas, bet Voldemaras pagrasė pirštu:

– Ramiai. Dabar aš čia būsiu šeimininkas.

Visi grįžę į vieną iš klasių, tai reiškia į savo būstinę, dar šiek tiek užtruko. Pasirausę popieriuose, ant stalo išvertę stalčius susirado komjaunuolių sąrašus, sąrašus tremtinių, jau išvežtų ir dar numatytų išvežti, rado „stribų“, visų aktyvistų pavardes ir daugelio valsčiaus darbuotojų pareiškimus ir biografijas.

– Oi, dar daug darbo čia mūsų laukia... Bet šiai dienai užteks, – pasakė Voldemaras, tvarkingai užversdamas lapus. – Vienas liks saugot „prokuroro“, o kiti galit išsivaikščiot. Rytoj dešimtą – visi čia pat. Pasišnekėsim, pasitarsim ir imsimės darbo. Reikia veikti greitai ir organizuotai. Negalima leisti, kad išsilakstytų. Žydai gali dar palaukti.

Prie mokyklos kiemo vartų išsiskirstė kas sau, o Voldemaras patraukė tiesiai pas malūnininką.

Viskas vyko greitai. Jau kitą dieną buvo surinkti miestelio komjaunuoliai, surikiuoti į koloną gatvėje po tris ir, iš šono saugomi vyrų su šautuvais, varomi į geležinkelio stotį, o iš ten bus vežami į apskrities miesto kalėjimą.

Voldemaro dėka Ieva išvengė tokio gėdingo ir žeminančio parado.

– Su komjaunimo sekretore aš pats asmeniškai išsiaiškinsiu, – visiems girdint pareiškė jis.

Vakare užėjęs pas malūnininką, Voldemaras negailėjo Ievai šiurkščių žodžių, tyčiojosi, vadindamas „kosomolka“. Kliuvo ir tėvams, kad leido dukteriai susidėti su driskiais. O labiausiai pyko ir negalėjo atleist, kad ji buvo pasirengusi ištekėti už Vinco.

Ieva tik sėdėjo nuleidusi galvą, įsitempusi, išraudusi, bet neverkė. Girdėdama tuos, ją niekinančius žodžius, ji iš dalies sutiko su priekaištais ir jautė savo kaltę. Nereikėjo jai prasidėt su tuo visuomenišku darbu, tuo labiau stoti į komjaunimą. Bet kas galėjo žinot, kad taip bus? Viskas atrodė taip gražiai, viliojamai, tokios perspektyvos jaunimui. Ta lygybė, brolybė... O dabar ji atsidūrė tokioje apgailėtinoje padėtyje, kad nori nenori turi klausytis tokių žeidžiančių, žeminančių šauksmų, išsireiškimų ir negali apsiginti.

– Ir kaip jis drįsta? Tas tai dar niekai, bet neaišku dar, kas laukia ateityje jos ir Vinco? Ji išgyveno dėl abiejų, nes aiškiai suprato, kad tais pasityčiojimais viskas nesibaigs. Teks patirti ir baisesnių dalykų.

Išliejęs apmaudą ir nesulaukęs atgailos bei pasipriešinimo, Voldemaras pagaliau nusiramino. Ilgokai pasėdėjo tylus, susimąstęs ir, kai po to prabilo, balsas buvo švelnus ir žodžius, atrodo, ištarė nuo širdies:

– Ieva, Ieva, kad tu tik žinotum, kaip aš tavęs ilgėjausi? Kaip aš tave mylėjau...

Ir vėl nutilo.

Išgirdusi tokius Voldemaro žodžius, motina išdrąsėjo:

– O ką reikėjo daryt? Kaip išmanėm, taip gelbėjomės, – verkdama prabilo ji. – Jūs tai savo tėvus išgabenot, pats į mišką pasitraukėt, o kas mums galėjo padėt? Ievutė viena aukojosi, kad kaip nors išlikt, išvengt Sibiro. Ar geriau, kad būtų išvežę? Na, nuėjo dirbt, o kai dirbi tokį darbą, teko ir į komjaunimą įsirašyt. O po to ėmė pirštis, grasinti...

– Ką čia, mama, šneki? – nebeiškentė Ieva.

– Žinau, ką šneku, – atkirto motina. – Dievas mato, kaip aš nenorėjau tų vedybų.

– Ieva, ar tiesa? Jis vertė tave? – net pašoko Voldemaras. – Niekšas! Na, už tai ir visa kita jis man dar atsiims. Bet, Ieva, Ieva, kaip tu taip galėjai? – jis ir vėl atsisėdo.

– Nesuprantu, kuo aš tau nusikaltau? Ką aš padariau? – prašneko ir Ieva. – Jei tiesa, kad mane mylėjai, tai kodėl aš tik dabar apie tai išgirdau? Juk ateidavai, bendravom, susitikdavom. Buvo malonu. Jeigu būtų išsiaiškinta anksčiau, gal visai kitaip būtų viskas pakrypę. O dabar jau vis tiek vėlu apie tai kalbėti.

– Kaip nepadarei? – vėl užsidegė Voldemaras. – Mano svajonių mergaitė, kurią taip mylėjau ir dievinau, tiek metų širdyje nešiojau, kūriau tokius šviesius ateities planus, troškau būt jos gyvenimo palydovu, šiandien išdavė Lietuvą, padovanojo okupantams savo tėvynę, pasmerkė tremtin Lietuvos patriotus, inteligentus ir, kas baisiausia, – negalvoja, kad padarė blogai. O man sudaužė širdį, sutrypė patriotinius jausmus.

Jis dar pasėdėjo valandžiukę paniuręs, pakilo ir išėjo neatsisveikinęs. Ieva palydėjo Voldemarą iki lauko durų ir jis, daugiau neištaręs nė žodžio, nužingsniavo prie kiemo vartelių.

O miestelyje netvarka.

Nugaišęs arklys vis dar tebeguli šventoriuje ir, kas blogiausia, – neatsiranda jo savininkas.

– Ne mano, nieko nežinau, – visi ginasi, įžūliai kratosi ir pats šeimininkas. Nesinori jam tampytis su stipena, ypač tada, kai miestelyje pasirodė nauja valdžia. Reikia palaukti, gal prie tos valdžios kaip nors pavyks nuo tos bėdos išsisukti.

– Ar suradot kuino savininką? – klausia Voldemaras vyrų, kai už dienos vėl visi susirinko būstinėje.

– Nė velnio. Niekas neprisipažįsta, – gavo atsakymą.

– Negalima taip ilgiau. Reikia kaip nors susitvarkyti, kol visai nepašvinko. Į ką panašu, kiekvieną dieną vis labiau pučiasi. Kėpso prie būstinės, kaip koks pasityčiojimas, – niršo Voldemaras.

– Jeigu niekas neprisipažįsta, reikia kviest visus miestelio vyrus ir tegul užkasa kur nors išvilkę. Negi mes patys tempsime? – pasiūlė vienas.

– Kam trukdyt žmones. Yra žydai, – dar geriau sugalvojo kitas. – Ar taip, ar taip jie nieko neveikia. Sėdi prie savo krautuvių pilvus apsikabinę.

– Visai teisingai, – kaipmat pritarė visi. – Neilgai sėdės. Tegul prieš galą ir kokį naudingą darbą padaro.

– Tuojau pat surinkt visus žydus, – sukomandavo Voldemaras. – Duokit nurodymus, tegu pasiima virvių, kastuvų. Tegu daro, kaip išmano, kad iki vakaro neliktų dvėsenos gatvėje. Užkasti gali miestelio gale, pievoje, toliau nuo gyvenamųjų namų.

Susirinko nemažas žydų būrys: senų, jaunų moterų, vyrų ir vaikų. Aprišo pirmiausia arklio kaklą, paskui kojas, gerai pritvirtino ir prie uodegos. Apsijuosę per liemenį patys ėmė traukti. Nė iš vietos. Kaip priaugęs. Pritūpę vaikai ėmė stumti iš visų jėgų. Ilgai dar tuzgino virvėmis, kišo po pilvu pagalius, vaikai vis stūmė, kol pagaliau tas mėsos kalnas pajudėjo. Dabar jau pasiragindami žmonės ėmė stumti ir traukti kartu, palinkę prie pat žemės. Vyrų barzdos ir išsipynusios moterų kasos šlavė gatvės dulkes. Žmonės klupo ir vėl stojosi, bet kartą jau išjudinę kuiną, nebesustodami, pėda už pėdos, žingsnelis po žingsnelio, apsipylę prakaitu yrėsi, slinko į priekį, o du baltaraiščiai su šautuvais ant pečių pastoviniuodami juos lydėjo.

Atlikę darbą žmonės grįžo pavakariais nusiplūkę, purvini, nuo prakaito peršlapusiais drabužiais, nuo nuovargio vilkdami kojas. Moterims ant strėnų vos laikėsi sijonai. Murzini, dulkėti vaikeliai ėjo iš paskos.

Tik pasiekė namus, o rytdienai – naujas įsakymas: „Susirinkti žydams prie mokyklos. Turėt kastuvus, kirvius, laužtuvus. Reikės kasti didelę duobę šilelyje“.

Ant koperatyvo durų atsirado perspėjantis skelbimas, kad gyventojai nevaikščiotų naktimis. Į kiekvieną sutiktą nuo dešimtos valandos vakaro iki šeštos valandos ryto miestelyje ar už jo ribų bus šaunama be įspėjimo. Taip žuvo ne vienas visai niekuo dėtas žmogelis. Naktimis tai toliau, tai arčiau buvo girdėti pratisi ar pavieniai šūviai. Įbauginti žmonės sėdėjo namuose užsidarę langines, bijodami išeiti į gatvę ne tik vakare, bet ir dieną. Geriau išvis nesimaišyti po akimis.

Šūviai nesiliovė tol, kol miestelyje neliko nė vieno žydo, nė vieno buvusio tarnautojo ar aktyvisto, kad ir šiaip niekur nepriklausiusio biednioko.

Baigėsi šūviai – prasidėjo dainos, linksmybės vienkiemiuose. Likę neišvežti ūkininkai daro alų, skerdžia kiaules, kepa pyragus ir vaišina išvaduotojus...

16.

Per stebuklą liko neišvežti ir Petro tėvukai, nors, prisidžiovinę duonos ir susirišę ryšulius, budėjo naktimis, laukdami neprašytų svečių. Nenusirengę, apsiavę sėdėdami snūduriavo, atsirėmę į sieną, ir tik išaušus guldavo trumpam į lovą pailsėti.

Petras slapstėsi miške. Retkarčiais užsukdavo, pavalgydavo, pasiimdavo maisto ir vėl dingdavo. Tėvai nežinojo, nei kur jis slėpėsi, nei kur glaudėsi. Ir išvis niekas nežinojo, kiek dar laiko teks slapstytis, bet visi buvo tvirtai nusprendę, kad Petrui reikia išvengti Sibiro ir likti Lietuvoje.

Susidėjus palankioms aplinkybėms Petras grįžo, bet prie baltaraiščių nesidėjo, o pailsėjęs ėmė ramiai šeimininkauti ūkyje.

Darbuojasi Petras, lyg ir nieko, bet širdis nerami. Vis apie Bronelę galvoja. Ilgisi jos, norėtų kada nors užsukti, pamatyti. Tiek daug laiko praėjo nesimačius, bet, prisiminęs, kokia ji buvo abejinga jam per krikštynas ir kaip jie beveik su piktumu išsiskyrė, vėl susilaiko. Tik tada, kai išgirdo iš motinos, kad jo krikštyta mergytė auga pas Bronelę, ir tą visą istoriją, kaip mergytė ten atsidūrė, metė į šalį visas ambicijas ir vieną sekmadienio rytą prieš mišias atvažiavo pas ją.

Pamačiusi Petrą Bronelė išėjo jo pasitikti, atkėlė vartus ir palaukė, kol jis įvažiavo į kiemą. Pastatęs arklį prie tvartelio grįžo ir ištiesė jai ranką.

– Sveika. Kaip laikaisi? Seniai nesimatėm.

– Kaip matai, dar gyva, – nusišypsojo Bronelė. – Kur buvai pražuvęs?

– Nebuvau namie, slapsčiausi nuo Sibiro. Pati žinai, kokie laikai buvo.

– Dėkui Dievui, kad nors jūsų neišvežė, o mano tai visas tris seseris... – prisiminusi susigraudino ir prikando lūpą.

– Žinau, mama viską papasakojo. Užjaučiu. Turbūt buvo labai sunku?

– Po šiai dienai negaliu nusiramint. Paverkiu prisiminusi, bet kad ir verkti nėra kada, turiu Almyte rūpintis. Turbūt žinai, kad pas mane liko mūsų krikštaduktė?

– Žinau ir apie tai. Turbūt jau didelę užauginai?

– Einam į vidų, pats pamatysi, – atgijo Bronelė, – ne mažutė, jau vaikšto, – ir jie užėjo į kambarėlį.

Tik pasirodžius Bronelei, mergytė dar netvirtais smulkiais žingsneliais, krypuodama atėjo prie jos, pakėlė aukštyn rankytes:

– Mama.

– Štai kaip? – nustebo ir susigraudino Petras. – Tai čia tavo mama, o aš turbūt būsiu tėtis? – pritūpė jis prie mergytės, bet ši, išsigandusi tokio nematyto tėčio, pravirko, ir Bronelė paėmė ją ant rankų.

– Tikrai kokia jau didelė, graži ir visai panaši į tave. Nežinodamas nepasakysi, kad ne tavo, – pasijuokė Petras, neatitraukdamas akių nuo Bronelės. – Kokia graži su vaiku ant rankų... – ir jam trumpam pasirodė, kad štai jis grįžta iš lauko, o namie taip, kaip dabar, laukia jo Bronelė su jųdviejų vaikučiu.

– Labai gali būti, juk tikros sesers vaikas, – sutiko Bronelė. – Gal užkaist arbatos? Bet tu turbūt norėsi eit į bažnyčią? Nebespėsiu...

– Niekur aš neisiu, – lyg iš miegų pabudęs papurtė galvą Petras. – Noriu pabūti su tavimi. Kaip malonu, kad po tokios ilgos pertraukos, po tokių baisių įvykių, mes išlikę gyvi ir sveiki, galime būti kartu. Na, pasakok, kaip tu čia gyveni? – sėsdamas prie stalo paklausė Petras. – Kaip vertiesi? Turbūt nelengva tau. Ar dar tebedirbi punkte?

– O kaipgi. Iš ko gyvenčiau? Kad ne tas darbas – aš pražuvusi. Ne kartą su baime pagalvojau, jei išveš visus ūkininkus, tada bebus reikalingas ir tas punktas. Bet liko dar nacionalizuoti dvarai, be to, ir mažesni ūkininkai, kol dar turi galvijų, nori tvarkyti pieną.

– Dabar jau nėra ko baimintis. Viskas bus, kaip buvo. Jeigu ne vokiečiai, tai dar neaišku, kaip būtų pasibaigę. O kam palieki mergytę, kai eini į darbą? – staiga susidomėjo.

– Ateina kaimynų močiutė, išleidžia. Savo šešis užaugino, viską moka, dar ir mane pamoko.

– Dabar ir aš galėsiu tau padėti. Atvažiuosiu dažniau, atvešiu, kas tik bus reikalinga. Tu tik sakyk, nesigėdyk, vis tiek mes už tave daugiau turime. Nors tie sunkūs laikai sudrumstė gyvenimą, likom neišvežti, tai ir nauda visa pasiliko. Abudu krikštijom – abudu ir auginsim. Juk po teisybei, mes ir esame Almytės antrieji tėvai.

– Ačiū tau, Petrai. Tu dabar man pats artimiausias ir brangiausias žmogus pasaulyje – net apsiverkė Bronelė. – Pats žinai, kokia aš likau vieniša. Nei tėvų, nei seserų. Kartais pagalvoju, kam aš likau? Geriau jau būtų buvę kartu su jomis išvažiuot.

– O kas tada pasirūpintų Almyte? Kur būtų ji atsidūrusi, jei ne tu?

– Jeigu tik tiek... Šiaip iš manęs jokios naudos.

– Bet sesuo šaukėsi tavo pagalbos. Kaip tik čia tu buvai nepaprastai reikalinga, kad patikėjo tau patį brangiausią turtą – vaiką. Tu išgelbėjai žmogui gyvybę ir dar sakai, kad iš tavęs nėra naudos, – netikėtai pamokamai pasakė Petras. – Net liūdna klausytis, kai tu taip šneki.

– Kai pagalvoji, ką turėjo išgyvent Kastutė, kai reikėjo palikt vidury miško mažą sergantį vaiką? – pritarė ir Bronelė, šluostydamasi ašaras. – Kaip ji ir ištvėrė?

– Gerai, kad su Almyte viskas gerai, o tai galėjo būti ir blogiau.

– Tas tiesa. Taip ir daktaras sakė. Jeigu būtų užvilkintas plaučių uždegimas, galėjo ir numirti. Laiku parsivežėm.

– O dabar belieka pasirūpinti, kad būtų sveika, kol tėvai sugrįš.

– Ar tu manai, kad sugrįš? – abejojo Bronelė.

– Visko gali būti. O kaip dabar buvo? Visi galvojo, kad rusai bus amžinai, o atėjo laikas, ir viskas subyrėjo. Nespėja trauktis.

– Duok, Dieve, kad sugrįžtų. Nujaučiu, kad jiems ten nelengva. Įsivaizduoju, kaip kankinasi Kastutė nežinodama, koks vaiko likimas. Laukiu, ar neatsiųs laiško, tada tuoj siųsčiau žinią apie Almytę.

17.

Per tuos rusų metus gerokai nukentėjo Petro tėvų ūkis. Pats Petras slapstėsi, o tėvukai tik šiek tiek darbavosi. Be to, nelabai ir stengėsi – vis tiek išveš. Augino laukelį bulvių, keletą lysvių daržovių dar plotelį rugių duonai. Vertėsi pernykščiais derliais, o didesnė dalis žemės dirvonavo.

Grįžęs Petras rimtai ėmėsi darbo. Abu su tėvu suarė dirvonus, išvalė ir pagilino griovius, kurie juosė pelkėtą dirvą, nukirto tuos rugius, kur tėvukas buvo pasėjęs. Nedaug, bet sėklai ir piliavai užteks.

Tėvas dar visai stiprus. Lauko darbuose nuo Petro beveik neatsilieka. Vyriškiems darbams užteks jų dviejų, o moteriškiems tuoj po Kalėdų pasamdė merginą, nes motina pradėjo negaluot, nuolat skundėsi galvos svaigimu ir stipriais skausmais. Čia jau turbūt pasekmės to vežimo baimės, išgyvenimų dėl Petro ir jų pačių likimo.

Per žiemą pailsėjęs Petras pavasarį su dideliu ūpu kibo į darbus. Buvo tvirtai nusprendęs per vasarą pakelti iki ankstesnio lygio ūkį ir rudenį, nuėmęs derlių, vesti.

Viskas klostosi gerai. Atrodo, kad ir Bronelė malonesnė. Jis mato, kad kaskart ji nuoširdesnė, džiaugiasi jį pamačius, su didžiausiu dėkingumu priima jo paramą.

Nors ir labai užimta, nedaug turi laisvo laiko, per žiemą ji primezgė visiems šiltų kojinių, pirštinių, o Petrui – net ir liemenę. Jie linksmai ir dalykiškai pasišneka, aptaria visokius reikalus. Daugiausia kalbasi apie Almytę ir jos ateitį. Kiekvienas susitikimas Petrui lyg atgaiva po sunkių darbų. Pasimatymas su Bronele teikia jam stiprybės, palaiko ryžtą.

Orai palankūs, derliai gausūs. Pilni aruodai grūdų, o daržinė šieno. Žiemkenčiai pasėti, paruošta žemė pavasariui, atėjo ilgai lauktas piršlybų metas.

Bronelė pagalvodavo, ką ji darytų, jei pasipirštų Petras? Nuo seserų ir nuo Tomo jokių žinių nėra. Nemažai praėjo laiko, tačiau pažadėjusi laukti jo, kiek reikės, ji taip ir padarytų, jeigu būtų viena. Bet dabar pas ją dar Almytė. Jeigu ji praras Petrą, vargu ar atsiras jos gyvenime koks nors kitas, kuris būtų toks rūpestingas ir taip mylėtų mergytę. Neilgai jai teko džiaugtis savo pirmąja meile... Aišku, jei čia būtų Tomas, ji būtų laiminga, bet kai sprendžiamas ir Almytės likimas, ji turi teisingai pasirinkti. Kadaise juokais pasakyti Tomo žodžiai pildosi, kad nuo pasirinkimo priklauso likimas.

Kai po kurio laiko Bronelei pasipiršo Petras, ji turėjo apgalvotą atsakymą.

Vestuves kelti buvo nuspręsta per Velykas. Pavasaris – geras laikas. Darbai laukuose tik prasideda, oras šiltas, bus galima apnakvinti svečius klėtyje, stancijoje, o jei pritruks vietos, tai ir daržinėje, ant likusio šieno.

Per žiemą Bronelė ir Petras susitinka dažnai. Jų numatyta bei aptarta artimesnė ateitis. Petro namuose jos laukia nesulaukia negaluojanti motina, kuri pasiruošusi perduoti visą gaspadinystę. Tiesa, seserims tie ūkininkavimai labai skaudžiai baigėsi, bet dabar jau visai kiti laikai. Vokiečiai išvijo rusus ir dabar juos triuškina savo namuose. Kai vokiečiai viešpataus pasaulyje, jokie rusai nebegrįš į Lietuvą.

Vienkiemyje po truputį jau buvo ruošiamasi vestuvėms, kai staiga sunkiai susirgo Petro motina. Rado sukniubusią viduryje pirkios, o kai pakėlė, nepajėgė atsistoti. Ligoninėje išgulėjo apie porą mėnesių. Grižo atgavusi kalbą, tačiau nepakilo iš lovos. Vestuves teko atidėti vėlesniam laikui – tol, kol pasveiks mama.

18.

Pavasarį grįžo beveik metus kalėjime sėdėję komjaunuoliai. Ne visi. Kai kurie, atgavę laisvę, miestelyje nepasirodė. Vieni prisiglaudė pas toliau gyvenančius gimines, kiti pasitraukė į kaimyninę Latviją ir ten rado prieglobstį fabrikuose. Tuos, kurie grįžo į miestelį arba į artimesnius kaimus, už kelių mėnesių iš naujo surinko, vėl surikiavo į koloną, išvarė į geležinkelio stotį ir traukiniu išvežė dabar jau į Vokietiją darbams. Ieva ir šį kartą liko namuose. Ją vis dar globoja Voldemaras.

Jis čia pats didžiausias viršininkas, vokiečių patikėtinis, jam suteiktos visos galios. Kaip jis pasakys – taip ir bus. Kartu su vokiečiais jis lankosi ūkininkų sodybose, surenka duokles lašiniais, sviestu, kiaušiniais, vištomis, prižiūri, kad laiku būtų surinktos pyliavos grūdais.

Darbų nuveikta nemažai. Iššaudyti žydai, išvalytas valsčius nuo raudonųjų pakalikų, Vokietijai pristatytas reikiamas limitas darbo rankų. Voldemaras, jei ne vokiečių kariškių draugijoje, tai su savo šauliais arba su savo kolegomis baltaraiščiais. Visi jie ten lošia kortomis, žaidžia šachmatais dykinėja, o namuose lauko darbus dirba belaisviai.

Ir ne vien pas Voldemaro tėvus. Beveik visų baltaraiščių ūkiuose dirba belaisviai, ne tik laukuose. Yra nusimanančių ir apie statybas, yra gerų mūrininkų, stalių. Visiems atsiranda darbų vienkiemiuose. Gali gaut belaisvį darbams, tik reikia įrodyti, kad esi kuo nors nusipelnęs vokiečiams, o dar geriau, kad esi nukentėjęs nuo rusų. Apie tai iš patikimų šaltinių sužino Voldemaras ir skiria vieną ar du žmones savo nuožiūra.

Jis nuolatos ulioja ir dainuoja kaimuose, kur niekada netrūksta merginų ir pyksta pats ant savęs, kad iš tiek sutiktų mergaičių negali išsirinkti tokios, kuri padėtų jam pamiršti Ievą. Voldemaras vis dar ją myli, dažnai lanko, bet susitikęs negali iškęsti jai neįgėlęs arba kaip nors kitaip jos neįskaudinęs. Kai nemato, jį traukia susitikti, atrodo, kad jau viską užmiršo, atleido, bet kai susitinka, jam vėl užverda kraujas. Jaučiasi išduotas, pažemintas, iškeistas į kažkokį tai suskelį bolševikėlį, nors jo jau nebėra, pačiom pirmom kulkom „atsiskaitė“ su prokuroru Vincu. Tada Voldemaras darosi šiurkštus ir žiaurus. Apsisukęs gailisi, sau priekaištauja, prisiekia, kad daugiau taip nesielgs. Juk po teisybei, Ieva niekuo dėta. Jis pats kaltas, kad laiku neatskleidė jai savo jausmų. Tik svajojo, laukė, kol baigs gimnaziją... O gal tiesiog nepasitikėjo savimi? Nors šito dabar jis nenori prisipažinti.

Tuojau po to, kai buvo išvežti komjaunuoliai į Vokietiją, Voldemaras su Ieva turėjo labai rimtą pokalbį:

– Tu net neįsivaizduoji, mergaite, kiek man kainuoja tokia globa tau. Viskas ne taip paprasta. Man prikaišioja, kritikuoja, šaiposi. Yra net skundų vyresnybei, kad ta ar ta išvežta niekuo dėta, o komjaunuolė, netgi komjaunimo sekretorė, palikta. Tiesą sakant, aš net esu pasižadėjęs tave perauklėti. Štai kokia man patikėta atsakomybė. Ar ne laikas būtų pagaliau įrodyti, kad jau pakeitei pažiūras, kad susipratai, kad labai gailiesi padariusi klaidą, pripažįsti savo kaltę? Būdama tokia jauna, gerai neapgalvojusi pasidavei raudonųjų propogandistų įtakai ir dabar norėtumei tą klaidą atitaisyti. Labai visų atsiprašai ir nori atsidavusiai dirbti tėvynės labui. Štai tokiais ar panašiais žodžiais tu parašai prašymą vietinio šaulių būrio vadui, tai yra man, ir prašai priimt į šaulių būrio gretas, kadangi nematai kitų būdų, kaip padėt savo tėvynei ir vokiečių išvaduotojų Reichui.

Ievai šitas pasiūlymas trenkė kaip perkūnas iš giedro dangaus. Nieko nesuvokdama ji tik nuleido galvą, bet Voldemaras, matydamas, kaip ji suglumo, ėmė ją raminti.

– Tu nebijok. Aš rekomenduosiu, užtarsiu ir tave priims. Šiaip užtektų ir mano vieno sprendimo, bet suprask pati, čia ne tas atvejis. Pas mus būryje trys merginos, būsi ketvirta. Susipažinsit, susidraugausit, būsit būrio draugės. Jos tave supažindins su įstatais, apmokins, kaip teikti medicinos pagalbą sužeistiesiems, taip pat kaip naudotis ginklu. Vyks kariniai apmokymai, šaudymo pratybos, ekskursijos į kitų valsčių būrius, vyks varžybos tarp būrių įvairiose srityse. Bus smagu. Nebereikės liūdėti vienai užsidarius namuose. Išeisi vėl į platų, šviesų gyvenimą. Būsi lygi su visais, bus grąžinta tavo kaip Lietuvos pilietės garbė. Tai viskas, kuo aš galiu tau padėti. Aš ir pats ne kažkoks visagalis, ne viską ir aš galiu. Suprask, kad visą laiką taip tęstis negali. Atsimink, kad gali iškilti dar daug tau nemalonių klausimų. Vis dar tebevyksta valymas. Kad ne čia, tai ten, kad ne tame, tai kitame valsčiuje dar slapstosi pavieniai raudonieji elementai. Galimas daiktas, jie ieškos ryšio tarp laisvai gyvenančių bendraminčių. Tu turi man asmeniškai prisiekti, kad atsiriboji nuo viso šito brudo. Siūlydamas tokią išeitį aš ir pats nemažai rizikuoju, bet aš tave myliu ir pasitikiu. Apsaugok, Viešpatie, jei kas nors tokio priešiško, savo rankomis nudėsiu ir pats nusišausiu.

Ieva nė kiek nepamaloninta, ji tiesiog įvaryta į kampą. Po šiai dienai graužiasi prisiminusi, kad taip lengvabūdiškai įstojo į komjaunimą. O dabar panašiais įkalbinėjimais jai siūloma kita organizacija. Skirtumas tik toks, kad tada ji buvo laisva ir galėjo elgtis, kaip tinkama, o dabar bus nuo daug ko priklausoma. Neturi pasirinkimo ir privalo priimti pasiūlymą kaip didžiulę jai teikiamą malonę.

19.

„Kas bus, kad mama nė kiek nesitaiso? – Petras susirūpinęs. Greitai jau bus metai. Artinasi jau antros Velykos, o mama vis tokia pati. Nei gyva, nei mirusi.

Samdyta mergina tik darbymečiais išeina į laukus, nes slaugo ligonę ir šeimininkauja namuose. Laimė dar, kad neatsisako, nepabėga. Visi žino, kaip sunku slaugyti tokį ligonį: vartyti, kuopti, plauti. Šimtą kartų būtų lengviau lauko darbus dirbti. Bet mergaitė nesiskundžia, kantriai viską padaro, dargi dėkinga, kad Petras pažadėjo daugiau mokėti.

Petras dažnai pagalvoja: „Gal nieko nelaukti, vesti. Ar būtinai tos iškilmės? Susituoktų paprastai, tyliai, kukliai, su pora liudininkų. Juk žmonės ir taip daro, bet parvest Bronelę su mažu vaiku, kai namuose toks ligonis, iškart įklampint į tokį vargą būtų neteisinga. Laukta tiek, reikia dar palaukt. Kaip Dievas duos – taip ir bus.

Vestuvės jau nebeaišku kada.

Bronelė tik džiaugiasi, kad dėl būsimų vestuvių nemetė darbo ir dirba toliau. Jos gyvenimas teka įprasta vaga. Darbas žinomas, susitvarko lengvai ir greitai. Almytė paaugo, su ja mažiau vargo. Kas sekmadienį ar giedra, ar lietus atvažiuoja Petras, atveža maisto. Išsiskiria tik pavakariais iki kito karto.

Petro mama pablogėjo ir mirė birželyje. Taip ilgai kentėjusi ligos patale užgeso ramiai ir tyliai. Dabar vestuvėms laikas tik po metų. Kaip tik išeina šv. Petro ir Povilo atlaidai. Galima bus pradėt naują gyvenimą. Bronelė ateis kaip mylima žmona, namų pasididžiavimas. Išsipildys Petro svajonė, o dabar metams ūkyje lieka ta pati mergaitė, jau trečius metus. Po bulviakasio Bronelei buvo atvežta pakasos, daržovių, o kai susitaisė rogių kelias, Petras su tėvuku atvežė malkų.

Ji rami, aprūpinta, tačiau dažnai prisimena Tomą, seseris. Vis laukia iš jų žinių. O jų nėra. Juk karas. „Baigsis karas – sulauksiu laiškų, tik neaišku, kada jis baigsis. Jei tikėti kalbomis, tai vokiečiai pralaimi ir traukiasi. Teisybė tai ar ne, bet kaimuose žmonės labai sunerimę. Neduok, Dieve, kad rusai vėl pasirodytų. Sako, jie mobilizuoja visus vyrus. Jaunus – kariuomenei papildyti, o senesnius – apkasams kasti. O jau vėliau, aišku, prasidės ir vežimai. Petras atvažiuoja kaskart labiau susirūpinęs.“

– Ką tu man patarsi, Bronele? – buvo akivaizdu, kaip jam sunku apsispręsti. – Vokiečiai tikrai pralaimi karą. Jau atsitraukė iki Lietuvos. Diena kita trauksis ir iš mūsų. Ką man daryt? Ar trauktis su jais, ar pasilikt ir sulaukt rusų?

– Ko tau trauktis? – nesuprato Bronelė. – Tu niekam nieko blogo nepadarei. Nei tu žydus šaudei, nei baltaraiščiams priklausei. Ko tau bijot rusų?

Bet Petras vis tiek neramus:

– O jeigu mobilizuos? O paskui tie vežimai? Vis tiek teks palikt Lietuvą. Jei pasitrauksiu su vokiečiais, tai būsiu tik pabėgelis, o rusams aš iškart tremtinys. Be to, buvau pasitraukęs į mišką, išvengiau mobilizacijos. Gali priskaityti ir prie dezertyrų.

– Aišku, tu geriau žinai, kas tau gali grėsti, – nusileido Bronelė. Manęs tu nežiūrėk. Daryk tik taip, kaip tau geriau. O mes su Almyte tavęs lauksime.

Už kelių dienų Petras ir vėl čia:

– Atvažiavau atsisveikinti. Nusprendėme mes su tėvu trauktis. Nors nieks nežino, kas ten laukia, bet čia likti, tai jau aiški pražūtis. Sudie, mano Bronele, nebuvo skirta mums būti kartu. Atlaikėm tiek išbandymų ir vis tiek tenka skirtis, – bučiavo jis Bronelę. – Gal ir gerai, kad taip viskas susiklostė. Būtum ir tu pražuvusi su mumis. Tau labiausiai už kitus reikia išlikti. Reikia mūsų krikštytą mergytę užauginti. Gaila, aš jau daugiau niekuo negalėsiu jums padėti.

– Dieve, Dieve, kuo aš nusikaltau, kad taip mane baudi? Atimi iš manęs brangiausius žmones! Nežinau, kaip visa tai reikės ištverti. Negaliu patikėt, kad tavęs daugiau nematysiu. Nebuvo niekada taip sunku. Turbūt iš proto išsikraustysiu nuo tokio skausmo, – ašaromis apsipylė Bronelė. – Pabūk dar valandėlę, neišeik. Juk tas mūsų susitikimas gali būti paskutinis, – bandė sulaikyti Petrą, kai jis, švelniai ją atstūmęs, žingsnelį atsitraukė.

– Nusiramink, Bronele, man ir taip širdis plyšta. Pamatysi, mes susitiksim, – tvardėsi Petras. – Juk aš ir ryžtuosi tokiam žingsniui, kad noriu išlikti gyvas. O jei išliksiu gyvas, tai būtinai susitiksime. Vis tiek mes dar atšvęsime savo vestuves, – bandė juokauti pro ašaras.

– Bet kodėl tuoj, dabar? Ar taip reikia? Dalinys dar tebestovi, – klausė tebeverkdama Bronelė.

– Dalinys taip. Nors ir paskutinę valandą gaus įsakymą, išvažiuos mašinomis, o mes su arkliais nespėsim su jais. Turim kuo greičiau pasiekti sieną. Jau ir kiti vienkiemiai pakilę.

– Dieve, tau padėk. Būk atsargus, žiūrėk sveikatos, saugokis blogų žmonių. Nepamiršk mūsų, – apsiramino Bronelė. – Tegu Dievas jums padeda.

– Ačiū, o dabar eime. Pasiimsi, ką atvežiau. O aš paimsiu siuvimo mašiną. Buvo mamos, dabar jos tau labiausiai reikia...

20.

Pasirodo, ne tokios jau mielos tos būrio sesės. Ievą sutiko nedraugiškai, pabrėždamos savo pranašumą, į ją žvelgė iš aukšto. Visos buvo įsimylėjusios Voldemarą ir varžėsi tarpusavyje dėl jo dėmesio, o Ievą matė kaip dar vieną varžovę ir iškart pastebėjo, kad su ja nebus lengva kovoti.

Graži, daili, skoningai apsirengusi iš karto atkreipė būrio vyrų, ypač vokiečių karininkų dėmesį. Ieva gimnazijoje mokėsi vokiečių kalbos, todėl dabar, nors ir sunkiai, galėjo su jais susikalbėti. Kai šaulių štabe kartu su vokiečiais švenčiamos pergalės, pobūviuose, kurių netrūko vienkiemiuose, ji dėmesio centre. Visi vyrai nori su ja pašokti, pasėdėti kartu už stalo, pabendrauti, o Voldemaras kaip koks riteris visur ją lydi. Jie kartu ateina į pasilinksminimus ir kartu grįžta namo, sekmadieniais po pamaldų „spaciruoja“ mietelyje. Kai kada jie vaikšto vieni, kartais susidaro ir didelės kompanijos. Jei vyksta koks nors renginys, abu ateina į parapijos salę pasišokti.

Smagumai truko kokį pusantrų metų, kol didžiulė Paulio armija nepatyrė pralaimėjimo prie Stalingrado. Visi nuščiuvo, lyg ir praregėjo. Juto, kad šis pralaimėjimas lemtingas. Jei pralaimėta ten, kur buvo sutelktos didžiulės jėgos, ko tikėtis iš mažesnių, po visą pasaulį išsibarsčiusių?

Baigėsi linksmybės, prasidėjo gedulo ir netikrumo dienos. Žmonės vis girdėjo apie atsitraukimus, neva dėl fronto linijos „ištiesinimo“, be to, paaiškėjo, kad ir partizanų miškuose esama. Jau dingo ir du baltaraiščiai, pavėlavę su šviesa grįžti namo.

Pabūgo ir Voldemaras. Nakčiai jis nebegrįžta pas tėvus į sodybą, o nakvoja miestelyje. Ir šiaip vis laikosi arčiau karinio dalinio. Nors prieš Ievą vis dar vaizduoja didvyrį, bet nemiega naktimis, vis svarsto kuo priimtinesnį pasitraukimo planą.

Vokiečiai vis traukiasi, tuoj tuoj pasieks miestelį ir Voldemaras, nieko geriau nesugalvojęs, susitarė su kariškiais kartu trauktis į Vokietiją. Paskutinį vakarą prieš pabėgimą jis užsuko pas Ievą į namus.

– Nenusimink, Ieva, aš nepaliksiu jūsų bėdoje. Patys žinot, kad likti čia ir sulaukti rusų, negalima, – kalbėjo jis tėvams girdint. – Mano ir tavo tėvus, taip pat ir mudu paims vokiečiai kariškiai. Aš jau susitariau. Trauksimės kol kas į Vokietiją, o paskui – visas pasaulis prieš akis. Materialiai aš pakankamai apsirūpinęs. Turiu aukso... Kur atsidurtume, kur gyventume, mums visiems užteks. Užteks iki gyvenimo galo, svarbu išlikti gyviems. Mano tėvai šią naktį nakvos miestelyje. Jūs irgi eikit pailsėt, o rytoj dešimtą valandą būkit pasiruošę. Aš atvažiuosiu jūsų paimti. O šitą, – jis padėjo prieš Ievą ant stalo ginklą, – parūpinau tau, pasiimk ir laikyk prie savęs. Juk moki naudotis? Kelionė gali būti pavojinga. Kas žino, kaip gali būti...

Prie gatvės vartelių sujudėjo alyvų krūmas, porą kartų amtelėjo šuo. Pasiklausė pastatęs ausis. Ramu... Dar pauostė orą ir, visai nusiraminęs, nulindo atgal į būdą.

Juodas šešėlis prisiplojo prie krūmo, už kelių minučių prie jo prisišliejo kitas ir abu dingo lapuose.

– Ar yra? – prislopintu šnabždesiu paklausė.

– Turėtų būti, – toks pat tylus atsakymas. – Nemačiau įeinant, bet atsekiau iki čia.

– Ką darysim?

– Lauksim, dar šviesu languose.

– O paskui?

– O paskui, kai tik ateis iki vartelių – tiesiai į tarpuragį.

– Gal geriau gyvą?

– Ar durnas, kišt galvą po kulka? Juk šaulys, ginkluotas.

– Žiūrėk, išeina.

– Pasiruošt. Aš į galvą, o tu paskui mane – žemiau.

Voldemaras krito nuo pirmo šūvio. Antras nebuvo reikalingas. Virsdamas kniūbsčias jis persisvėrė per tvorą ir, taip pakibęs nusvirusiomis rankomis į gatvės pusę, liko kabėti.

– O dabar tą kalę, išdavikę... Tik gyvą... Kad išgirdę šūvius neprisistatytų kariškiai.

– Jie nesivels. Juk patys kaip ugnies bijo partizanų. Džiaugiasi, kad jų nieks neliečia.

Išgirdusi šūvius, Ieva viską suprato ir griebėsi rankomis už krūtinės, o motina – už galvos. Tuo pat metu atsivėrė stancijos durys ir įvirto ginkluoti vyrai.

– O dabar tu, kale, eisi su mumis.

Pasigirdo šūvis...

Šuo draskėsi ant grandinės, stovėdamas ant užpakalinių kojų, lojo dusdamas, o iš nasrų krito putos.

Kitą dieną miestelį apskriejo kraupi žinia: „nusišovė malūniniko Ieva“.

21.

Po karo kūrėsi kolūkiai. Ūkininkai mažino bandas, skerdė galvijus mėsai, kad mažiau reikėtų atiduoti kolūkiui. Visai sumažėjo pieno, likvidavosi ir punktas. Bronelė liko be darbo, teko imtis siuvimo.

Kaip jai pravertė Petro padovanota siuvimo mašina. Iš karto pasiuvo vienai, kitai kaimynei, paskui ir tolimesnių miestelių moterims. Toliau veždavo darbo iš kaimų ir aplinkinių kolūkių. Turbūt teisingai sakoma: „kokie būtų laikai, karai, perversmai, žmonėms pavalgyt ir apsirengt visada reikia“. Kur nutvėrę gabalėlį pirktinio audeklo arba iš pačių austų drobės rietimų ar vilnonio milo žmonės siūdinosi kasdienius ir šventadienius viršutinius ar apatinius drabužius, patalynę. Moka tuo, kas ką turi. Atveža kiaušinių, lašinių, mėsos, skerstuvių, net miltų.

Taip ir verčiasi Bronelė. Vietos darbui dirbti mažai, bet atsitiko dar viena bėda – prakiuro stogas. Užlipusi ant stogo užkamšė skylę lentgaliais, vantom, bet kas iš to? Kol mažas lietus, dar nieko, bet kai tik stipresnis – ir prilyja. Uždengus stogą dar būtų galima gyventi, bet nėra iš ko. Bronelė verkia, o kaimynų močiutė ramina:

– Žinai ką, vaikeli, nueik tu pas apylinkės pirmininką. Pasiskųsk, paverk ir paprašyk, kad leistų tave gyventi į Pranutės namus. Vis tiek tušti stovi, niekam nereikalingi. Ne į svetimą vietą, į tikros sesers sodybą. Papasakok, kaip tau sunku su mažu vaiku, kaip vargsti. Gal sugraudinsi širdį? Visi sako, kad neblogas žmogus. Daug kam padėjo.

Bronelė taip ir padarė. Vieną ankstų rytą, palikusi Almytę su močiute, ji nuėjo į apylinkę. Radusi pirmininką, ji ir išklojo jam visas savo bėdas. Verkt neverkė, bet balsas drebėjo. Pirmą kartą gyvenime jai teko prašyti.

Pirmininkas išklausė, patylėjo.

– Jeigu taip į kokį tuščią žydų namą, aš pats įleisčiau, bet jeigu tu nori tos sodybos, tai teks tartis su kolūkio pirmininku. Dabar jau ir namas, ir ta žemė prie jo kolūkiui priklauso. Kalbėk su juo, – pasakė jis pagalvojęs.

– O kur jį galėčiau rasti? – jau drąsiau paklausė Bronelė.

– Šiaip tai čia, apylinkėje, tik tiek, kad mažai kada čia pasirodo. Gal namuose greičiau jį pamatysi?

Sužinojusi, kur pirmininkas gyvena, Bronelė ir nuėjo pas jį. Nors metas ankstyvas, tačiau duris rado užrakintas. Nuėjo per pietus – nėra. Taip ji vaikščiojo kelias dienas iš eilės, kol vieną rytmetį sutiko jau beišeinantį.

– Na, ką pasakysi? Tiktai greitai, nes labai neturiu laiko, – griežtokai paklausė.

Bronelei vėl teko viską paaiškinti, tik kai reikėjo greitai, tai daug ką pamiršo, ką buvo pasiruošusi pasakyti.

– Ar tai tas gražus namas, kur už upės? O kodėl būtent ten?

– Čia gyveno tikra mano sesuo. Išvežė anais metais, – teko prisipažinti.

– Vadinasi buožės? – numykė sau pirmininkas. – Matai, aš čia ne vietinis, ne viską dar žinau. Reikia apžiūrėti, ar iš tikrųjų tuščias. Reikia paklaust kolūkiečių. Gal iš jų kas pretenduoja? Ateik už kelių dienų, pamatysim.

Bronelė vis vaikšto ryte vakare, ryte vakare ir vis pirmininko neranda. „Įdomu, kaip tas žmogus gyvena? Kada jis valgo, kada miega? Niekada negali jo rasti. Šiaip pažiūrėti – kaip visi žmonės. Nieko sau iš veido. Nesenas dar, bet ir ne jaunuolis. Gali būti virš trisdešimties. Aukštas, tiesus, kirptas „ežiuku“, panosėje nedideli ūsiukai. Žvilgsnis skvarbus, beveik piktas.“

Kai tvėrėsi kolūkis, niekas nenorėjo eiti į pirmininkus. O kai iš savo pačių neatsirado, tai rajonas atsiuntė patikimą žmogų, partinį. Jis jau kokie ketveri metai kaip našlys. Žmona gimdydama mirė, neišgyveno ir kūdikis. Skiriamas į pirmininkus neprieštaravo, net džiaugėsi, kad pagaliau galės dingti iš tų vietų, kur patyrė tokią skaudžią netektį.

– Toks grubus, piktas ir turbūt nieko nebus. Be reikalo tik vaikštau, – svarstė Bronelė, bet ir toliau vaikščiojo, kol vieną ankstų rytą pagaliau ir vėl jį sutiko. Nelaukdamas, kol Bronelė ką pasakys, pats pradėjo kalbą:

– Buvau, mačiau, kalbėjau. Namas tikrai tuščias tik gerokai apleistas. Nemažai teks pasidarbuot, jei norėsi ten gyvent. Norėčiau pamatyt, kaip dabar gyveni. Ar iš tikrųjų jau taip blogai, kaip man dejuoji? Ar tik nemeluoji?

– Nė kiek nemeluoju. Kaip galėčiau? Tik iš didžiausios bėdos drįstu prašyti.

– Pamatysim. O dabar aš einu.

– Draugas pirmininke, ar negalėtumėt dabar užsukti į miestelį? – įsidrąsino Bronelė. – Jus taip sunku rasti. Aš čia bevaikščiodama takus išmyniau ir vaiką turiu ieškoti kam palikti. Visiems nusibodau ir jums taip pat. Čia visai netoli, turi kas nors kelią parodyti. Be manęs vis tiek nerasit.

– Na, ką čia su tavimi padarysi? – trumpai pagalvojęs nusileido pirmininkas. – Gal taip net geriau? Vienas reikalas bus atliktas. Vis tiek tu nuo manęs neatstosi. Eime.

Sparčiai eidami jie netruko ateiti. Bronelė, kiek paėjusi į priekį, sustojo prie vartelių.

– Čia, pirmininke, prašom užeit, – pakvietė Bronelė.

Įėjęs į kiemą ir užvertęs galvą apžiūrėjo stogą. Kai ėjo vidun, reikėjo gerai pasilenkti, kad neužkliūtų už staktos, o kambarėlyje beveik siekė lubas. Trumpai apsižvalgę, pasisukiojęs, nelaukdamas, kol bus pakviestas, sėdosi ant kėdės prie stalo ir uždėjo koją ant kojos.

– Ankšta čia pas tave. Kas teisybė, tas teisybė. O iš ko gyvenat? Kur dirba vyras?

– Aš neturiu vyro, esu netekėjus, gyvenu viena, – prisipažino Bronelė. – Moku siūti, iš to ir gyvenu.

– Vadinasi, vieniša. „Ir koks idiotas paliko merginą su vaiku“, – pagalvojo, o garsiai paklausė: – Ar seniai čia gyveni?

– Nuo pat gimimo. Kitur niekur neteko gyventi.

– Ar tai čia ir viskas, ką turi? Tik tas kambarėlis?

– Yra dar kamaraitė anoje pusėje, kur miegam. Ten kaip tik ir prakiuro stogas.

– Parodyk.

Kai atidarė duris – vaizdas visai liūdnas. Naktį buvo lyta. Ant stalelio – dubuo, ant grindų – medinis kibiriukas pastatytas. Prilašėję šiek tiek rudo vandens. Dar ir dabar nuo lubų paptelėjo keli vandens lašai.

Grįžęs pirmininkas vėl atsisėdo į tą pačią kėdę.

– Gal pirmininkas išgersit arbatos stiklinę? – pasiūlė Bronelė, kai jis susimąstęs sėdėjo ir tylėjo.

– Gerai, išgersiu, – mielai sutiko. – Moki gitara skambint? – susidomėjo, tik dabar pamatęs gitarą ant sienos.

– Šiek tiek, – ir padėjo arbatą, cukrų, uogienę ant stalo. – Prašom.

Išgėręs porą puodelių pirmininkas pakilo, bet vėl atsisėdo ir paklausė:

– Popieriaus ir rašalo turi? Tai sėsk ir rašyk pareiškimą. Pirmadienį susirinkimas. Svarstysim. Jei niekas nepasikeitė ir tas namas niekam nereikalingas, gal ir įleisim tave. Bet tik į namą. Visi kiti ūkiški pastatai liks kolūkiui. Nebent malkinė, pastogė malkoms žiemai susikrauti gali likti tau. Ūkinių pastatų gali prireikti kolūkiui, kai nuimsime derlių.

22.

Bronelė nesnaudžia. Kai tik gavo leidimą gyventi, tuojau puolė tvarkytis. Per tą laiką, kol čia buvo šaulių štabas, ir pirkia, ir stancija buvo baisiai prišniaukšta, lyg būtų arklių stovėta. Visi kampai pilni popierių, dėžučių nuo saldainių ir papirosų, mėtosi žvakigaliai. Langai niekada nevalyti, net juodai nutupėti musių, sienos nutaškytos rašalu. Grindis teks gremžti kastuvu, o šiukšles net su „šiupeliu“ kuopti.

Bronelė atsiraitojusi rankoves kuopia, šveičia, švarina. Išvalė langus – net blizga. Nubalino sienas kalkėmis, nušveitė grindis iki baltumo ir pabarstė eglių bei pušų šakomis. Pro visą laiką atidarytus langus bei duris skersvėjis išnešiojo visus nemalonius kvapus. Liko tik gaivinantis pušų ir eglių sakais persisunkęs oras. Kad tik greičiau susitvarkyt ir kaip galima greičiau persikraustyt, kol valdžia neapsigalvojo. Ką gali žinot, kas dar jiems gali šauti į galvą. Kai apsigyvensiu, bus ramiau, atslūgs ir ta įtampa.

Bronelė per savaitę susitvarkė, o sekmadienį, būdami laisvi nuo darbų, kaimynai padėjo pergabenti daiktus.

Netrukus užsuko ir pirmininkas.

– Na, parodyk, kaip tu čia įsikūrei? – vieną pavakarį netikėtai jis užsuko į pirkią.

– Prašom, žiūrėkit, – net suglumo Bronelė. – Kaip įmaniau, taip tvarkiausi, o ko nespėjau, gyvendama pasidarysiu.

– Na, ir darbšti tu, mergele, – pagyrė jis apsižvalgęs, – iš tokio tvarto tokį jaukų būstą padarei. Malonu žiūrėt.

– Prašom sėstis. O gal ir kitą namo galą apžiūrėsit? Ten irgi buvo nė kiek ne mažiau apleista. Apžiūrėjo ir stanciją.

– Puiku. Dabar tau bus visai kitas gyvenimas. O! – staiga jis atkreipė dėmesį į Almytę, kai ši atėjusi atsistojo šalia Bronelės. – Nebemaža. Bus turbūt jau kokie penkeri metukai?

– Panašiai. Per Velykas sueis šešeri. Rudenį žadu leisti į mokyklą.

– Ar ne per anksti? Ar nebus per sunku tokiai mažytei? Neturės nė septynerių...

– Matysiu, yra dar laiko. Žiūrėsiu, ką mokytojas pasakys. Prašom sėstis, – dar kartą pakvietė Bronelė.

– Aha, – kažkodėl susimąstęs jis atsisėdo. –Mano irgi galėjo būt panašiai tokia, – ištarė daugiau sau, nei norėdamas pasakyti Bronelei. – Viskas pražuvo...

– Ar atsitiko kas, ar kokia nelaimė? – atsargiai pasiteiravo Bronelė.

– Tai tokia netektis, kad negaliu užmiršt po šiai dienai, – giliai atsiduso, –žuvo visas mano gyvenimas.

– Užjaučiu.

– Svarbiausia, kad nėra noro gyventi. Trinuosi tarp žmonų reikia, nereikia, stumiu dienas. Jokio tikslo, jokių siekių. Ateina vakaras, lieku vienas ir vėl tos pačios mintys. Žiūriu aš į tave ir pavydžiu. Suprantu, ką reiškia vienai auginti vaiką, bet matau, kaip tu kabiniesi už gyvenimo, ieškai išeičių ir turbūt nė negalvoji apie patirtas nuoskaudas. Žinoma, dėl to, kad turi tikslą. O man nėra dėl ko... Kad nors mergytė būtų likusi gyva... Bet ką aš čia su savo bėdomis, pats graužiuos ir tau nuotaiką gadinu, – staiga susigriebė. – Užteks tau drumsti ramybę. Privalai būti stipri. Geriau išvirk tu man tos skanios arbatos, – stengdamasis būti žvalus paprašė pirmininkas. – Išgersiu porą stiklinių prieš naktį, gal tai man padės atsikratyti blogų minčių.

– Mielai, – pašoko Bronelė, – galiu užplikyti net valerijonų. Tokia arbata daugiau negu kitos padeda nusiraminti. Reikia jos dažniau išgerti...

– Jeigu taip, tai aš pas tave dažniau užsuksiu išgerti arbatos...

– Nors ir kas vakarą...

– Tikrai?

– Žinoma.

– Ačiū, apsilankysiu būtinai. Džiugu matyt, kad tu nenuleidi rankų. Į tave pažiūrėjus ir man pradeda grįžti pasitikėjimas gyvenimu. Tai tavo lūšnai irgi negalima duot supūt. Rasiu kolūkyje vyrų, uždengsime mes ją naujais šiaudais...

– Šiaudais? – nustebo Bronelė.

– Būtent. Uždengs, sutvirtins visą stogą, kad dar ilgai laikytųsi. Ta bakūžė – tai tiesiog paminklas, muziejaus eksponatas. Dabar ir kaime retai kur pamatysi šiaudinių stogų, o čia net miestelyje. Ir tas apvalių rąstų rentinys, ir tos žemos durys, ir tie mažyčiai keturšibiai langeliai. Tai labai senas statinys, o jei į jį įnešti kokių nors senoviškų rakandų... Kas tavo tėvai buvo, kad tokioje bakūžėje gyveno?

– Tėvas kaip tik ir buvo stogdengys, o mes net keturios seserys čia užaugom.

– Ir kaip jūs visi sutilpot tokioje lūšnelėje? Sunku patikėti. Tėvukai tai turbūt mirę, o kur seserys?

– Jos visos buvo nutekėjusios į ūkius. Kai pirmą kartą čia pasirodė rusai, tai jas ir išvežė pirmu vežimu.

– Visas išvežė, o tave paliko?

– Aš dar, ačiū Dievui, nebuvau ištekėjusi už jokio ūkininko. Gyvenau savo bakūžėje viena našlaitė ir, būdama tokia vargšė, niekam neužkliuvau.

– Ar tada dar buvai viena?

– Taip. Mergytė atsirado pas mane nuo to laiko, kai išvežė paskutinę seserį. Tuo metu Almytė buvo gal šešių mėnesių ir sunkiai sirgo. Todėl sesuo ją paliko namuose, o ją ir jos šeimą išvežė. Nuo to laiko ji pas mane ir gyvena.

– Palauk. Kaip čia išeina? Tai ta mergytė ne tavo?

– Taip, bet aš prie jos taip pripratau, kad sunku būtų skirtis, jei kartais grįžtų sesuo. Vargu... Tiek metų praėjo, o apie jas po šiai dienai nėra jokių žinių.

– Visko dar gali būti. Žiūrėk ir pasirodys, kai jau atrodo nėra vilties, – paguodė pirmininkas, bet Bronelė toliau abejojo.

– Duokdie, kad tie jūsų žodžiai išsipildytų, bet kai jau tiek praėjo laiko...

Pirmininkas dar kiek pasėdėjęs išėjo, o kai neužilgo vėl atėjo, paprašė Bronelės paskambinti gitara. Paskutiniais metais Bronelė visai nelietė gitaros, tik prie vokiečių, kai atvažiuodavo Petras, dažnai pagrodavo. Petras mėgo klausytis. Tada buvo kitos nuotaikos, o dabar, užgriuvus rūpesčiams, apie gitarą Bronelė net nepagalvoja.

Pasiklausęs pirmininkas ir vėl susimąstė.

– Mano žmona irgi mokėjo skambinti, – patylėjęs pasakė jis, – bet ji ir dainuodavo kartu. Gal ir tu galėtum padainuot?

– Moku keletą, – neatsisakė.

– Užmiršk dabar savo rūpesčius ir išdainuok man viską, ką moki. Būsiu dėkingas.

– Daugiau nieko nemoku, bet manau, kad ir tiek užteks, kad matytumėt, koks iš manęs muzikantas, – kabindama ant sienos gitarą pasakė Bronelė.

– Ačiū, viskas buvo gražu ir gerai, – padėkojo jis linksmas, – aš džiaugiuosi, kad sutikau žmogų, su kuriuo man taip gera bendrauti. Dabar jau tu manęs greitai neatsikratysi. Aš užeisiu dažniau ir tu man vis paskambinsi. Gerai?

– Užeinat retai, turbūt daug darbų kolūkyje?

– Ten darbų netrūksta, bet nuo šiol ir aš turiu teisę į laisvalaikį... Kai būsiu laisvas, vis ateisiu. Pabendrausim, jei tu nieko prieš.

– Pavaišinsiu arbata. Tik jos ir turiu.

– Nieko daugiau ir nereikia. Svarbiausia, kad aš jau ir gerą poveikį nuo arbatos pradedu jaust, ypač nuo valerijonų...

Per žiemą pirmininkas tikrai dažnai lankė Bronelę. Iš karto jai pasirodė toks išdidus, piktas, o dabar paaiškėjo, kad yra visai malonus, nuoširdus žmogus. Jie pasakojosi vienas kitam apie save. Pirmininkas, paaiškėjo, – mažažemių tėvų vaikas, teko nemažai tarnaut pas ūkininkus. Jaunas susipažino su pogrindininkais, ten įstojo į komjaunimą. Sėdėjo kalėjime. Prie rusų, išėjęs į laisvę, vedė mergaitę, su kuria buvo susipažinęs dar pogrindyje. Paskui skaudi netektis, karo košmarai.

Bronelė atidžiai klausosi jo pasakojimų ir jam gera, kad gali išsikalbėt, kad turi kam atverti širdį. Su ja būdamas pirmininkas randa nusiraminimą, ir likęs vienas vis mažiau mena skaudžią praeitį, traukiasi į šalį niūrios mintys, o vietoj to jis vis dažniau galvoja apie Bronelę.

Aišku, ji labai patinka pirmininkui ir vis labiau jį traukia prie jos. Nieko nepadarysi... Jis ir nedaro... Malonu pirmininkui kuo nors Bronelei padėti: parūpina malkų, bulvių. Kai prieš Kalėdas kolūkiečiai pjovė kiaulę, nupirkęs kolūkyje atvežė jai skerstuvių, o ji paruošė šventinį stalą. Jie abu sutiko ir atšventė Naujuosius metus. Sveikindamas su Naujaisiais, pirmininkas pirmą kartą ją pabučiavo.

– Laimingų tau, Bronele, Naujųjų metų ir ačiū už padovanotą šventę. Neprisimenu, kada man buvo taip smagu.

– Ačiū. Aš jums irgi linkiu daug laimės ir sėkmės darbe. Man buvo taip pat labai smagu.

– Ir išvis man su tavimi labai gera. Net nežinau, kaip paaiškint. Aš čia, šalia tavęs, tiesiog nusiraminu, dingsta visos juodos mintys, norisi gyventi, gyventi ir dirbti. Norėčiau pakelt kolūkį, kad visiems būtų gera gyventi. Noriu įrodyti, kad, sąžiningai dirbant, galima susikurti gyvenimo gerovę.

– Jūs ir taip nemažai padarėt. Kolūkis pirmaujantis. Ko dar reikia?

– Pirmaujantis tarp atsiliekančių... Norėčiau, kad būtų pirmaujantis tarp pirmaujančių.

– Pasieksit ir to. Žmonės jus myli, gerbia, pasitiki. Jeigu iš tokios balos sugebėjot pakilt, tai toliau bus tik geriau.

– Norint kai ko pasiekti kolūkyje, reikia kuo daugiau kalbėtis ir dirbti su žmonėmis. Kartu su jais reikia braidyt po tą patį purvą, jei jo yra, dalytis vargais ir rūpesčiais, jeigu jų atsiranda, džiaugtis laimėjimais, jeigu jų pavyko pasiekti. Jaučiuosi kaltas. Paskutiniais metais kiek apsileidau. Daugiau laiko praleidžiu čia, pas tave, daugiau skiriu dėmesio sau, bet išauš pavasaris... Mes visi susiimsim. Turiu planų, tarsimės su agronomu, dirbsim. Bet ir tu turėsi man padėt.

– Kuo gi aš galiu padėti? – stebėjosi Bronelė.

– Man reikia tavo artumo ir palaikymo. Kitaip ir vėl mane užgrius nepasitikėjimas... Laikai dar ir dabar labai sunkūs ir pavojingi. Eini ir nežinai, ar pareisi...

– Jeigu tik tiek... Bet apie save irgi turit pagalvot.

– Tik taip, su visa dūšia ir kūnu, tik taip gal dar ką padarysi. Žmonės tai jaučia ir įvertina, o šiaip pasakėlių iš tribūnų jie nemėgsta, – paprieštaravo pirmininkas. – Aš dirbsiu, bet ir tu turėsi man padėt. Ar gerai?

– Dar kartą linkiu, kad šiais metais išsipildytų visi jūsų norai, bet neužmirškit ir mūsų...

– Kaip galėčiau. Aš kaip tik pas jus ir ieškau tos stiprybės.

Išeidamas pirmininkas dar kartą pabučiavo Bronelę.

– Pavasaris dar toli, o per žiemą aš dar pasilepinsiu. Jaučiu, kad tie metai atneš man laimę. Tai dar pamatysim, o dabar aš ir taip laimingas, kad galiu būti su tavim. Dar kartą ačiū už viską. Iki.

Ir jis išėjo.

23.

Pavasarį pirmininkas paskyrė Bronelei sklypelį žemės už sodo dėl ankstyvesnių bulvių ir daržovių. Leido jai naudotis ir sodu, tačiau pats vis rečiau pasirodo. Kolūkyje pražuvęs. Užsuka, negali sakyti, tačiau kalba jo jau visai kitokia. Vis kolūkio reikalai ant liežuvio. Kitą kartą Bronelei net neįdomu, bet jis vis tą patį pasakoja su tokiu užsidegimu, net akys blizga. Pasakoja, ką nuveikęs, ką padaręs, ką rengiasi padaryt. „Kažin, kaip reikėtų gyvent su tokiu vyru, kuriam rūpėtų daugiau kolūkis, negu žmona?“ – kartą pagalvojo Bronelė. „Ale aš ir vėl... Argi ne kvaiša? Bet kodėl jis vis čia lankosi? Visokias užuominas svaido, tačiau kol nieko tikro nepasakė, tai negali nieko spręsti.“

Vasara buvo labai palanki. Viskas taip gerai užderėjo, taip, kaip ir visi tikėjosi. Nenuėjo niekais pirmininko entuziazmas, kolūkiečių triūsas. Kolūkis pirmas rajone. Nuėmė gausų derlių ir atsiskaitė už darbadienius. Kolūkiečiai liko patenkinti. Už darbadienius buvo sumokėta daugiau negu pernai. Jokių nesklandumų, planas įvykdytas ir viršytas. Laikas atsiskaityti ir su valstybe. Nutarta gurguole grūdus vežti į geležinkelio stotį. Nelabai anksti, apie dešimtą valandą ryto. Jau yra ir muzikantas su armonika, keli vyrai ir moterys, pasipuošę tautiniais drabužiais. Jie padainuos važiuodami. Susitaisė net septynios „padvados“, pilnos maišų su grūdais. Pirmame vežime maišų mažiau: ten sėdės ir važnyčios pats pirmininkas.

Dar buvo paimti keturi „stribai“ apsaugai ir, atrodo, jau viskas, galima važiuoti. Visi laukia. Pirmininkas kažkur trumpam pasišalino. Jis prieš išvažiuojant dar užsuko pas Bronelę:

– Mes jau išvažiuojame, o tu būk gera, paruošk ką nors pietums užkąsti... Grįšiu, atšvęsime derliaus šventę. Mudviejų laukia rimtas pokalbis apie mūsų abiejų tolesnį gyvenimą, – pasakė jis Bronelei. – Iki šiol vis nebuvo kada, buvo skubesnių reikalų. Turiu labai svarbią kalbą, kuri nekalbama šiaip sau. Sakau rimtai, Bronele. Nuo to pašnekesio spręsis mūsų likimas. Kai tik grįšiu pridavęs grūdus, tai mes ir pasišnekėsime.

– Laimingos jums kelionės. Aš viską paruošiu, galit būt ramus, – tokiais žodžiais ir palydėjo Bronelė pirmininką į kiemą.

Neužilgo miestelį pasiekė baisi žinia. Pusiaukelėje miškiniai užpuolė gurguolę. Nušautas pirmininkas, vienas „stribas“ ir moteris kolūkietė... Taip pat sušaudyti maišai su grūdais, o kiek spėta – supjaustyta peiliais. Kažin dar kaip viskas būtų pasibaigę, jei atsitiktinai pro šalį nebūtų važiavęs sunkvežimis su kareiviais. Įvyko susišaudymas. Ant kelio liko gulėti keturi miškiniai.

Šūvių išsigandę arkliai metėsi į visas puses, apvertė vežimus, kiti išsikinkę parlėkė į namus. Pilnas kelias pabirusių grūdų, išsimėtę pakinktai, sulūžę vežimai. Liko dar keletas ir sveikų vežimų su maišais grūdų. Tuos vieni kareiviai sumetė į mašiną ir išvežė į stotį, o kiti – liko apsaugai ir ant kelio tvarkai padaryt.

Į tuos vežimus, prie kurių dar stovėjo arkliai, suguldė nušautuosius. Į vieną paguldė pirmininką, liaudies gynėją – „stribą“ ir moteriškę, į antrą – nukautus miškinius ir taip atvažiavo į miestelį. Kareiviai išmetė nušautų miškinių lavonus ant aikštelės prie šventoriaus. Jie bus čia palikti porai dienų, kad pamatytų ir pažintų artimieji, o jei niekas nepasiims, tada apylinkė juos užkas kapinėse.

Kas atpažins? Tikra motina, pamačiusi čia gulintį sūnų, su didžiausiu skausmu širdyje praeina pro šalį. Žmonės jau pasimokę. Prieš kokį mėnesį vieną iš čia gulinčių tėvai pasiėmė, gražiai palaidojo: nei dvi savaitės nepraėjo ir buvo išvežti.

Bronelė neranda sau vietos: „Tai aš čia dėl visko kalta. Pati nelaiminga, ir kitiems užtraukiu nelaimes. Argi ne taip? Su kuo tik pabendrauju, visus ištinka baisus likimas. Tomas, Petras, o dabar ir pirmininkas. Visą karą praėjo žmogus ir liko gyvas, o dabar čia, namų namie, niekam nieko blogo nepadaręs žuvo nuo savo žmonių. Kodėl būtinai jis važiavo? Bet kas galėjo nuvežt ir priduot grūdus be jokios gurguolės“.

Bronelė paverkia paverkia ir vėl apsiramina. „Tai čia mano toks likimas. Nieko nepadarysi... Su manim turbūt irgi nesibaigs geruoju. Baisu, kad Almytei kas nors neatsitiktų. “

Po to įvykio kareiviai šukuoja visus apylinkės miškus ir kaskart atveža prie šventoriaus po kelis nušautus miškinius. Kai žuvusieji ten guli po kokias dvi paras, nors ir nepakeldami akių žmonės praeina pro šalį, nori nenori juos pamato. Vieni tik žvilgteli, kiti trumpam sustoja, viena kita davatkėlė prieina arčiau ir sustojusi persižegnoja, pasimeldžia. Ne paslaptis, kad atsiranda smalsuolių, kurie ir tyčia ateina pasižiūrėt, ir jei pamato pažįstamą, tai visai savaitei turi kalbos.

Kaimynų močiutė irgi vaikšto į bažnyčią ir niekada abejingai nepraeina pro žuvusius vyrus. Ir dabar, pamačiusi, kad guli keli jauni vyrai, priėjo sukalbėti „Viešpaties angelo“, bet, pasimeldusi nėjo namo, o atėjo tiesiai pas Bronelę.

Bronelė truputį nustebo taip anksti sulaukusi viešnios, bet labai apsidžiaugė. Tai bene vienintelis likęs artimas žmogus, kuriam gali atverti širdį, išsipasakoti savo vargus ir rūpesčius, pasiguosti... Gaila, kai dabar Bronelė apsigyveno toliau, retai tenka susitikti.

Kai pasišnekėjo apie šį bei tą kaip niekur nieko, tada močiutė lyg tarp kitko užsiminė:

– O prie šventoriaus vėl trys guli... Ir visai jauni vyrai.

– Dieve, kaip baisu. Žūsta tiek daug jaunų žmonių. Kada bus tam galas? – nuoširdžiai apgailestavo Bronelė. – Artinasi žiema, kaip išgyvens? Kuo apsirengs, ką valgys? Nors, kai pagalvoji, baisu ką pridarė, – prisiminusi gurguolę pasipiktino Bronelė. – Užmušė nekaltus žmones. Jauna moteris žuvo, trys vaikai našlaičiais liko.

– Nebijok, išgyvens, – dėl to nė kiek nenusiminė močiutė. – Sako, naktimis ateina su šautuvais į vienkiemius ir užsako iškepti duonos, kitiems paskerst kiaulę, dar kitiems alaus padaryt, tiek ir tiek butelių samagono. Užsako kuriai dienai kur atvežti ir palikti. O dienomis, – ji dar pridūrė, – stribai siaučia, reikia nereikia kratas daro, miškinių ieško. Bekratydami ir apkrausto. Iš komodų brangius daiktus paima, o nuo aukšto – lašinius, dešras. Neduok, Dieve, dabar kaime gyventi.

– Kas tiesa, tai tiesa, vargsta dabar kolūkiečiai. Nei dienomis, nei naktimis neturi ramybės, – pritarė ir Bronelė. – Miestelyje kol kas ramu, bet kas žino, gali ir miestelį kada nors užpulti.

– Gal bijos, nedrįs, miestelyje dažnai kareiviai maišosi, o gal išgaudys po truputį. Va, šiandien ir vėl trys guli. Nueitum, pažiūrėtum, – vėl priminė močiutė.

– Na, gal ne, – net šiurpas perbėgo per nugarą. – Vien pagalvot baisu, pamačius visą naktį neužmigsiu.

– Šį kartą reikėtų tau pamatyt, – nenusileido močiutė.

– Kodėl?

– Na, nežinau, gal apsirinku, bet man atrodo, kad ten tavo Petras guli.

Bronelei lyg kas peiliu būtų smogęs į širdį.

– Betgi jis pasitraukė į Vokietiją...

– Aš ir sakau, kad gal apsirinku. Kad pasižiūrėsi, blogiau nebus.

Bronelė netruko apsirengti.

– Močiute, pabūk su Almyte, aš tuoj grįšiu.

– Eik, eik, vaikeli, aš pabūsiu.

Bronelė iki tilto beveik atbėgo. Ant tilto susilaikė, sustojo, atsikvėpė, pastovėjo, pamąstė:

– Dieve, kur aš skubu? Ar taip noriu kuo greičiau sužinot tą baisią tiesą? Geriau jau kaip ilgiau, kaip toliau nuo tokios žiaurios teisybės. Geriausia ir visai nieko nežinoti. Laukt ir toliau, tikėtis, prisimint gyvą, mielą, tokį, kokį mačiau paskutinį kartą.

Ji stoviniuoja ant tilto, delsia, svarsto. Ar dar palaukt, ar jau eit? Tiltas – tai lyg paskutinė riba, kurią ji bijojo peržengti. O jeigu neištvers? Vis dėl to jai reikia ryžtis. Sukaupus visas jėgas, bet dar neprarasdama vilties, ji nuėjo prie šventoriaus.

Bronelei dar vienas smūgis į širdį. Be jokios abejonės, tai Petras. Veidas pasikeitęs, tačiau išlikę bruožai neleido apsirikti.

– O, Dieve, mano! Matyt, nepavyko pasitraukt į Vokietiją ir grįžo į Lietuvos miškus. Taip liko amžiams savo tėvynėje...

Parėjusi apkabino močiutę ir davė valią ašaroms.

– Paverk, paverk, vaikeli. Bus lengviau, – glostė ji Bronelės pečius. – Paverk, paskui nusiraminsi. Ne svieto pabaiga. Nesisielok ilgai, žiūrėk sveikatos. Tau dar Almytę užauginti reikia.

– Žinau, kad ašaros nepadės. Toks geras žmogus, o kokia baisi mirtis, – ir vėl apsipylė ašaromis. – Tokioj jaunystėj, – aimanavo Bronelė.

– Gerai būtų ir mišias paaukoti. Jis tau nesvetimas, – patarinėjo močiutė. – Išgerk valerijonų, vaikeli. Viskas po truputį praeis, pasimirš, o gyventi reikia. Dar esi jauna, viską ištversi. Nusiramink, negadink sau sveikatos...

24.

Jau daug praėjo laiko, kai baigėsi karas. Viskas nurimo, nusistovėjo tvarka, įsitvirtino valdžia, sustiprėjo kolūkiai. Miestelyje ramu, nėra jokių įvykių nei nuotykių. Senės, kurios dar buvo gyvos, neturi apie ką pliurpti. Vėl prisiminė Bronelę.

– Argi ne taip atsitiko, kaip sakėm. Nėra motinos, nėra ir ženikų. Ir iš veido nešpėtna, ir gražiai siuva, bet neatsiranda, kad kas ženytųsi ir gana.

– Aha. Akyse suseno. Kas ims, kai aplinkui tiek daug jaunų mergaičių užaugo?

– Jau sena merga ir tiek. Dar ir su vaiku.

– Tai jau tikrai nebejauna. Dar būtų kaip ir nieko, tik tiek, kad jau niekur nepritinka. Nei prie jaunų, nei prie senų.

– O kiek galėtų būti jai metų iš tikrųjų?

– Gana greitai būtų galima suskaičiuot. Kai tėvai mirė, tai buvo gal kokių septyniolikos, gal ir daugiau. Paskui metai kaip siūt mokėsi, paskui kokius metus kitus iki rusų punkte dirbo, metai kaip užėjo rusai, trys metai prie vokiečių, dabar jau kiek metų vėl rusai. Bus trisdešimt ar su viršum. Dabar, sako, vėl prie pieno dirba.

Ne visai tiksliai buvo suskaičiuota. Bronelei nėra trisdešimties, bet ji savo metų neskaičiuoja. Paskutinius metus jos gyvenimas nusistovėjo. Viskas, kas blogiausia, jau praeityje, jokių išgyvenimų, niekas nedrumsčia ramybės. Kolūkyje įsisteigė pieno punktas, ir Bronelė buvo pakviesta dirbti vedėja. Ji laiminga. Turi darbą, o po darbo lieka šiek tiek laiko ir prie siuvimo mašinos prisėsti. Almytė jau didelė, padeda prie ruošos, gerai mokosi. Pirmūnė. Dabar Bronelės svajonė ir tikslas – išleisti ją į mokslus.

Vieną rudens vakarą ji su Almyte truputį ilgiau užsibuvo prie žiburio. Bronelė turėjo siuvimo, o mergaitė ruošė pamokas. Už lango sode linksminosi stiprokas vėjas, žaidė slėpynių obels šakose ir barstė žemėn paskutinius lapus.

Vienu metu kažkas bilstelėjo „gonkelėse“ ir girgžtelėjo daromos priemenės durys. Bronelė pakėlė galvą nuo darbo ir sukluso. Jau ir visai aiškūs žingsniai artėjo prie durų. Stiprokas beldimas į duris...

– Prašom, – padėjo į šalį siuvinį Bronelė ir, neatitraukdama akių nuo durų, laukė, kas įeis.

– Labas vakaras, – pažįstamas, seniai girdėtas balsas.

– O, Dieve, Tomas, – spėjo šūktelėti Bronelė ir kitą akimirką ji jau Tomo glėbyje.

Sunku ištverti širdies skausmą, bet ne lengviau ir netikėtą džiaugsmą. Plūstelėjo karšta kraujo banga ir jai pasidarė silpna. Spengė ausyse, užtemo akys. Bet tik trumpam.

– Viešpatie! Ar tik ne sapnas? – ji tik tiek galėjo ištarti, – o, Dieve!

– Kaip gi tu gyveni, mano Bronele? – ne mažiau jaudindamasis Tomas glaudė ją prie krūtinės. – Kad tu žinotum, kaip aš tavęs pasiilgau...

– Aš tai aš, bet kaip tu? Kaip tu čia atsiradai? Kaip radai?

– Ar aš nežinau, kur tavęs ieškoti? Pasaulio krašte surasčiau.

– Nusivilk. Sėsk, pasakok. Bet ne, ne, ką aš čia. Einu pataisysiu, ką nors užkąsti, išvirsiu arbatos... Išalkęs turbūt ir sušąlęs? Lauke jau vėsu, – puldinėjo Bronelė, bet Tomas paėmė ją už rankos, pats atsisėdo ir pasisodino ją šalia savęs ant suolo.

– Niekur tu neik, viskas paskui, o dabar pasėdėkim šalia vienas kito minutėlę. Mums reikia pajust vienam kitą, kad įsitikintume, kas tai ne sapnas.

– O, Tomai, Tomai, kokia laimė tave matyt.

– O kas ta mergaitė? Tavo? Tai tu turbūt ištekėjusi? – staiga išsigando Tomas. Kaip tik to labiausiai visą laiką ir bijojo Tomas.

– Ne, ne, neištekėjusi, nusiramink, – ramino jį Bronelė. – Viską papasakosiu, viską paaiškinsiu. Pas mus irgi baisūs dalykai dėjosi. Buvo karas, žuvo žmonės. Keliais žodžiais visko neapsakysi, o ir apie tave norėčiau daugiau išgirsti. Išsipasakosim, išsišnekėsim. Juk liksi čia, pas mus, ar ne?

– Reikės dar aplankyt artimuosius, giminaičius, bet pirmiausia pas tave skubėjau.

– Kaip gi tu gyvenai? Kaip ištvėrei tiek metų? Juk išvežė taip netikėtai... Ką valgei, kuo rengeisi. Kaip iškentėjai tokias šaltas Sibiro žiemas? Kodėl nedavei jokios žinios apie save?

– Aš nebuvau išvežtas į Sibirą. Mane teisė ir kalėjime sėdėjau Lietuvoje. Tik po teismo, kai mane nuteisė dvidešimt penkeriems metams kalėti, išvežė į lagerį prie Kazachstano.

– Bet už ką tave nuteisė tokiam ilgam laikui? Kuo tu nusikaltai?

– Kažkas įskundė, kad čia gyvendamas ir bendraudamas su vietiniu jaunimu šnipinėjau, rinkau žinias apie pogrindininkus ir perdavinėjau tuometinei valdžiai.

– Juk tai netiesa, ar ne?

– Žinoma, netiesa. Baisus prasimanymas. Kas galėjo taip padaryt ir šiandien nesuprantu? Visi, su kuriais teko bendrauti, atrodo, buvo labai draugiški.

– Bet kaip tau pavyko ištrūkti? Kokiu būdu tu dabar laisvas? Juk nepraėjo nuteisimo laikas?

– Mirė Stalinas, amnestija. Duokdie jam dangaus karalystę, kad sugalvojo padaryt kartą tokį gerą darbą. Žinoma, galėjo numirt ir daug anksčiau. Nuo to būtų buvę tik geriau daugeliui, taip pat man.

– Gerai, kad nors dabar numirė. O tai galėjo dar gyvent ir gyvent. Ką jam padarytum? Patyrei tu nemažai vargo, bet vis toks pat gražus, tik žilų plaukų jau matyti.

– O tu tai tokia pat. Kokią palikau, tokią ir radau. Tau irgi teko nemažai pavargti. Rusai, karas...

– Ir tau teko prisikentėt lageriuose.

– Bet viskas baigėsi, aš vėl su tavim. Juk dar tebemylime vienas kitą?

– Žinoma. Tik jau daugiau niekada manęs nebepalik, o tai imsiu ir ištekėsiu, – nusijuokė Bronelė.

– Dabar jau aš čia ir niekam tavęs nebeatiduosiu.

– Ar pabūsi, ar jau tuoj pas artimuosius išvažiuosi?

– Norėčiau čia pas tave pasilikt visam laikui.

– Tai ir lik. Gimines ir vėliau aplankysi. Ryt iškūrensiu pirtį. Pailsėsi, sustiprėsi. Aš dirbu punkte, o laikui bėgant ir pats atrasi, ką veikti. Namas didelis, vietos daug, kad tik tau būtų gerai.

– Čia pas tave gražu... Bakūžėje neradau, teko žmonių klausti.

– Čia mano sesers sodyba. O ta mergaitė – vienos mano sesers duktė. Seserį vežė, o mergaitę vieną sergančią paliko. Aš atsivežiau ją pas save ir užauginau. Visas seseris išvežė...

– Visas tris tavo globėjas? Kaip tu ir ištvėrei, netekusi iškart tiek brangių žmonių? O kur jos atsidūrė?

– Neturiu jokių žinių.

– Negi žuvo? – susimąstė Tomas. – Pirmieji trėmimai buvo itin žiaurūs. O gal dar sugrįš? Žiūrėk ir sulauksi kurią dieną... O mano gitara, irgi matau, tebelaukia manęs. Ar skambini kada nors?

– Retai... Paskambink, prisiminkim senus laikus... Po to pasišnekėsim, visa naktis ir visas gyvenimas prieš akis.

Po vakarienės Almytė nuėjo miegoti ir, kai jie liko vieni, Tomas kažkaip iškilmingai pasakė:

– Jei likimas lėmė mums ir vėl susitikti, o svarbiausia, kad mes tebemylime vienas kitą, mums lieka vienas kelias – amžinai nesiskirti, likt kartu visą gyvenimą. Pradžioje bus sunku, aš ieškosiu darbo, nes mokykloje man tikrai nebus leista dirbti. Teistas. Bet mes pradėsime naują gyvenimą.

– Dabar kolūkio pirmininkas vienas iš tavo buvusių draugų. Bus galima su juo pasikalbėti, – prisiminė Bronelė.

– Atrodo, visi buvome draugai, bet, galimas daiktas, kad kuris vienas iš jų mane ir įskundė. Dabar jau tas nebeturi reikšmės. Likau gyvas, esu su tavimi – tai ir yra atpildas už visus pažeminimus ir nuoskaudas. Viskas buvo seniai, viskas praėjo, mes išlikom ir dabar kursim savo gyvenimą.

Prigludę vienas prie kito kaip du nuskriausti vaikai jie prasėdėjo iki aušros, pasiryžę sulig nauja diena, vienas kitą padrąsindami, paremdami, eiti bendru keliu.

Karo audrų ir didžiųjų suokalbių iškankinti žmonės, praėję visus pragaro „moglius“, klupo ir stojosi. Išvarginti ir pažeminti, bet nepalūžę dvasia iš šukių lipdė savo gyvenimą, nors režimas ir stengėsi užgniaužti rusenantį laisvės siekį.

Naujų permainų vėjai žadino viltį...

Ties riba

1.

Miestelyje, visai prie geležinkelio, – didžiulis trijų aukštų baltų plytų namas. Už jo – lygiagrečiai su bėgiais sustatyti vienaaukščiai sandėliai, į kuriuos trumpa bėgių atšaka paduodami vagonai su prekėmis. Tas namas – kampinis, stovi prie pervažos, kur pagrindinė gatvė kerta geležinkelį. Prie gatvės – sargo namelis. Žemutiniame namo aukšte įsikūrusios įvairių prekių krautuvės, antras aukštas – gyvenamasis, o trečiame – kontoros, buhalterija, seifas. Du kiemai skiria jį nuo kito – raudonų plytų dviaukščio. Tai dviejų miestelio turtuolių namai: baltas – prekybininko žydo Šneiderio, raudonas – vaistininko Šukio. Jie artimi kaimynai, tačiau nebendrauja. Koks gali būti žydo su kataliku bendravimas? Tik jų vaikai tai viename, tai kitame kieme žaidžia, bėgioja kartu ir niekas jiems nedraudžia.

Šneiderio – trys vaikai. Vienas sūnus jau vedęs, irgi turi tris vaikus: berniuką ir dvi mergaites. Mergaitės dar visai mažutės ir jas visur vedžiojasi auklė, o anūkui Dovydui jau šešeri ir jam jokios auklės jau nereikia. Šešeri metukai ir vienturtei vaistininko dukrelei Ramutei. Taigi jau rudenį jiems teks keliauti į mokyklą.

Didžiuliuose, dekoratyviniais žydinčiais krūmais apsodintuose kiemuose, kai tik lauke saulėta, nuo ryto iki vakaro laksto, krykštauja abiejų turtuolių vaikai. Šneiderio šeimoje visi tarp savęs kalbasi lietuviškai. Lietuvė auklė privalo tik taip su vaikais kalbėti. Maži būdami ir girdėdami tik tą kalbą jie gerai išmoks lietuviškai, na, o žydiškai visada išmoks, kad ir vėliau. Tai Šneiderio marčios sumanymas. Ji nori, kad užaugę vaikai kalbėtų be akcento, ir tas jos sumanymas jau duoda vaisių. Dovydas taip gražiai kalba lietuviškai, kad sunku patikėti, kad tai žydo vaikas. Ir išvis – gražus berniukas visai nepanašus į žydaitį. Veidelis smulkus, baltas, noselė tiesi, akys didelės, mėlynos, plaukai kaštoniniai. Jei kas nors iš mažiau pažįstamų jį pamato kartu su baltaplauke Ramute, tai galvoja, kad abu yra vaistininko vaikai. Kai Ramutė buvo mažutė, mama pindavo dvi kaseles, o kai atėjo laikas į mokyklą, buvo supintos dvi storos kasos. Į plaukus įrišti žydri kaspinai labai tiko prie uniforminės suknytės.

Švarūs, gražūs, visada aprengti tvarkingais drabužėliais – jie mokytojos numylėtiniai. Kokie tik vyksta mokykloje renginiai, jie pirmieji visur dalyvauja. Scenoje deklamuoja eilėraščius, šoka poroje tautinius šokius, ekskursijose į gamtą jie žingsniuoja kartu susikibę už rankų. Į mokyklą kartu, iš mokyklos kartu. Pamokas taip pat ruošia kartu – tai Dovydo kambarėlyje, tai vaistininko namuose. Dovydas, kaip ir pritinka vyrui, visur mergaitę globoja, apgina nuo išdykusių vaikų, kurie bando Ramutę pešioti ir apstumdyti. Vaikai, matydami juos visada kartu ir nuolat pasirengusį mergaitę apginti Dovydą, prasimano piktų pajuokiančių dainelių:

Kavalierius su pana

Virė košę su smala.

Ne kartą Dovydui teko ir kumščius į darbą paleisti. Kartą, per vieną rašymo pamoką, jis pakėlė ranką.

– Na, ką pasakysi, Dovydai? – paklausė mokytoja.

– Ponia mokytoja, per pertrauką Bartulis tampė Ramutę už kasų, – ryžtingai pasakė jis.

– Štai kaip? – nusišypsojo mokytoja, – o kodėl ji pati nieko nesako?

– Ji turbūt pamiršo, – pagalvojęs pasakė ir atsisėdo.

– Ramute, ar tiesą sako Dovydas? – dar pasitikslino mokytoja.

– Ir dar negražiai dainavo...

Kaltininkui teko atsiprašyti visų akivaizdoje, o per pertrauką ir Dovydas gavo niuksą.

– Žydas parka, pakaruoklis, – uždainavo nubaustasis ir iškišo liežuvį.

– O tu mėšlinas mužikas, – atkirto Dovydas, bet už smūgį mokytojai nepasiskundė.

Maži žaidė kartu, mokyklą lankė ir baigė kartu, į apskrities miestą gimnazijon išvažiavo irgi kartu. Bet kaip tik čia jiems teko išsiskirti: Ramutė – į mergaičių gimnaziją, Dovydas – į berniukų.

Gimnazija – tai ne pradžios mokykla. Visai kita tvarka, kiti reikalavimai, griežta drausmė. Kiekvienai disciplinai – kitas mokytojas, daug namų darbų. Nepalyginsi kaip mokykloje buvo. Ramutei nelengva. Norint viską gerai atlikti, neatsilikti nuo kitų, užsidirbti gerų pažymių, kad, grįžus pirmų atostogų, būtų kuo pasigirti tėvams, reikia padirbėti. Su Dovydu susitikusi buvo gal tik kokį porą kartų ir visa kalba – tik apie mokslą, apie mokytojus, apie pamokas. Jis irgi stropiai mokosi, bet jam nėra sunku. Dovydas gabus, jam viskas suprantama, viskas aišku, bet jis ir stengiasi. Nori, kad visi darbai būtų atlikti be priekaištų. Jis tvirtai užsibrėžęs tikslą – būti pirmu mokiniu gimnazijoje, kaip buvo mokykloje, ir iš pat pirmų dienų kibo į mokslus.

Ramutės kuklesni norai: ji tik nori neatsilikti nuo kitų ir neprisirinkti blogų pažymių, nors pirmaisiais mokslo metais. Būtų labai gėda prieš tėvus, ypač prieš tėvelį. Ramutės manymu, tik pirmieji mokslo metai tokie sunkūs. Kitais metais gal bus lengviau, bet Dovydas su ja nesutinka.

– Norint ko nors pasiekti moksle, reikia iš pat pradžių siekti pažangos, negalima atidėliot kitiems metams. Žinok, kad kuo toliau, tuo bus sunkiau.

– Ką tu, Dovydai, aš niekada to nepasieksiu, – abejoja Ramutė, – kad tik baigčiau gimnaziją, o toliau – į farmaciją, kaip tėvelis. Juk pats žinai, man sunku su matematika.

– Užtat tau literatūra gerai sekasi, galėtum toliau studijuot. Tik jau ne farmaciją. Pakanka namuose ir vieno vaistininko, – prieštarauja Dovydas. – O tu sublogusi, – staiga atkreipė dėmesį Dovydas, – ir pabąlusi. Gal man tik taip atrodo? Seniai bemačiau.

– Nežinau, kaip bus toliau, bet dabar man ištikrųjų nelengva, atsiduso Ramutė. – Kai pareinu iš gimnazijos, tai tik pietus pavalgau, o paskui iki vakaro kojos iš namų neiškeliu. Prasėdžiu prie pamokų.

– Aš tau galėčiau padėti, – pasisiūlė Dovydas. – Padaręs savo namų darbus galėčiau ateit po pietų kokiai valandai, kitai. Padirbėtume kartu, ypač prie matematikos.

– Ačiū tau, Dovydai. Po Naujųjų metų taip ir padarysim, jeigu tik tau nebus sunku.

– Kol kas man tik vieni niekai. Beveik tas pats, kaip mokykloje, tik mokytojų daugiau. O šiaip jau pripratau. Nežinau, kaip bus toliau, tačiau aš viskam pasirengęs.

2.

Prasidėjo Kalėdų atostogos, ir jie vėl kartu traukiniu važiuoja namo. Susitiko geležinkelio stotyje, pirkdami kasoje bilietus. Ramutė su Dovydu sėdi vienu du kupė ir šnekasi. Tai rimtai kalba, tai iš ko nors pasijuokia, dalijasi įspūdžiais. Jiems gera būti drauge, kaip ir anksčiau, vaikystėje. Jie jau nebe vaikai, o paaugliai gimnazistai. Ramutė ne tiek sublogusi, kiek išstypusi, ūgtelėjusi. Veidukas irgi ne toks apvalus, kaip vaiko. Tik didelės išraiškingos akys žvelgia dar atviru vaikišku žvilgsniu į priešais sėdintį gimnazistiška uniforma vilkintį Dovydą. Tas jos žvilgsnis kažkodėl Dovydą verčia nuleisti akis, ir jis, kurį laiką nepakeldamas akių, mato mergaitės baltas rankas, sunertas ant kelių, paskui geltonas kasas, permestas priekin. Po kurio laiko jau drąsiau pažvelgia į veidą, norėdamas išvysti akis, bet Ramutė žvelgia kažkur į tolį pro vagono langą ir tik kada ne kada žvilgteli į jį.

„Dieve, kokia graži Ramutė. Kiek per tą laiką mieste sutikau mergaičių, nė vienos tokios gražios neteko matyti. Kaip jai tinka su balta apykaklaite ta uniforminė suknelė ir nuo pečių iki alkūnių krintanti juodo permatomo šilko prijuostės pelerina. Su ta suknele Ramutė truputį panaši į panelę, mažą kuklią panelę, gimnazistę.“

Jam džiugu, kad jis vėl arti jos ir kad per visas atostogas galės ne kartą Ramutę susitikti, matyti, o po atostogų vėl kartu važiuos į miestą tęsti pradėtų mokslų.

Po žiemos atostogų jaunuoliai susitinka jau dažniau. Dovydas, kaip buvo žadėjęs, ateina tomis dienomis, kai Ramutei reikia ruoštis matematikai. Su kitais darbais ji susidoroja pati, o padedama Dovydo netrunka ir matematiką įveikti. Lieka dar laisvo laiko, ir jiedu patraukia į miestą pasivaikščioti. Nueina į čiuožyklą, o sekmadieniais – net į kiną, į dieninį seansą.

Kartą, baigiantis mokslo metams, abu eidami gatve sutiko būrelį gimnazistų. Jie visi sustojo priešais, tiesiog pastojo kelią. Vienas toks ilgšis, gerokai už visus aukštesnis, pasisveikino, užkalbino.

– O, Dovydas! Sveikas. Žiū, ir panelę jau susiradęs, – įžūliai nužvelgė jis Ramutę. – Dėl to jo niekur nematyti vakarais.

– O kam aš tau reikalingas vakarais? Tu, pavyzdžiui, man nerūpi nei rytais, nei vakarais, – žengė žingsnį į priekį Dovydas. – Ar turi kokių reikalų?

– Kokių gali būti reikalų su žydu? – išsišiepė tas. – Nė negalvoju su tokiais turėti reikalų. O gal tu norėtum?

– Tada, ponai, gal pasitrauksit? Leisit praeit? – vos tvardydamasis pasakė Dovydas. – Mes jums netrukdom, aikštė plati.

– Matai, koks didvyris. Vaizduoja prieš panelę, – vaipėsi toliau berniokai. – Žinoma, nematau reikalo ilgiau su tavim burną aušint. Tik dar klausimėlis damai, – atsisuko jis į Ramutę. – Ar panelė žino, kad jos riteris izraelitų kilmės princas? – nužvelgė nuo galvos iki kojų Ramutę. – Jei taip, tai man jūsų labai gaila.

Gimnazistai nusikvatojo ir klegėdami pasišalino. Dovydas patylėjo, palaukė, kol berniokai nuėjo, tada pats nusiramino.

– Mano klasiokai, – paaiškino jis, – tas gagrė – tai Vytas, kažkokio dvarponio vaikas. Toks avinas, kad net nežinau, ką jis galvoja toje gimnazijoje veikti. Ir ko jis iš manęs nori? Nuo pat pirmų dienų priešiškai nusiteikęs. Vis kimba ir kitus kursto.

– Matai, jau ir priešų turi? – stebėjosi Ramutė. – Pas mus klasėje irgi žydaitė mokosi, bet niekas nė nemano jos persekioti.

– Tai tik tas Vytas toks akiplėša. Bet neilgai siautės. Aš įsitikinęs, kad nė pusės gimnazijos kurso nebaigęs išlėks iš gimnazijos. Debilas paskutinis, o jau dabar drįsta ginčytis su mokytojais.

– Dvarponio vaikas, matai, jam viskas galima, – piktinosi Ramutė

– Kiek tokių dvarponių mano tėvo kišenėje sėdi? Visi jie mus, žydus, žemina, tyčiojasi, o kai bėda prispiria, rankas bučiuoja, kad paskolintų, pagelbėtų bėdoje. Nė kiek neabejoju, kad ir jo tėvas žydui skolingas.

– O tu neimk į galvą, tegu sau šakojasi. Dėl tokių neverta sau nervų gadinti, – guodė jį Ramutė.

– Dar ko? Kas čia būtų, kad dėl tokių iškrypėlių sau nervus gadinčiau? Turiu rimtesnių reikalų gyvenime.

3.

Aukštesnėse gimnazijoje klasėse jau įdomesnis gyvenimas. Visi seniai priprato prie kasdienio režimo, moka derinti darbus su pramogomis ir linksmiau leidžia laisvą laiką: jaunimas tai į kavinukę išgerti kavos, tai į kiną nueina. Be to, ir pačioje gimnazijoje nemažai visokių renginių vyksta. Jubiliejai, minėjimai, šventės, kurios neapsieina be šokių, pasilinksminimų. Per tokias pramogas pasitaiko visokių nuotykių, ir gimnazistų leidžiamas slaptas laikraštukas nuolat turi medžiagos savo straipsniams. Po tokio vieno vakarėlio pasirodė ir Vytą pajuokiantis nemažas aprašymas, kaip jis nuo Dovydo stengėsi atviliot Ramutę, jo paties pakrikštytą „žydmerge“.

– O vis dėlto graži ta geltonkasė žydmergė, – kartą jis pasakė ir kaipmat tai prigijo tarp klasiokų. – Ar ne per gera tokiam žydui?

Laikraštukas aprašė, kaip Vytas stojo į kovą su žydu, įsimylėjęs jo mergaitę. Rašė, kaip jis ryžosi gelbėti žavingos „žydmergės“ sielą.

Iš tikrųjų, Vytas per visą tą vakarą demonstratyviai kvietė Ramutę šokti, neleisdamas Dovydui nė prisiartinti. Po kiekvieno šokio Vytas nuo Ramutės nesitraukė, vis kalbino, šnekėjo nenutildamas, laidė sąmojus. Sunku buvo suprasti, ar iš tikrųjų jis buvo susidomėjęs mergaite, ar tik norėjo paerzinti Dovydą. Kai baigėsi šokiai, Vytas Ramutę parlydėjo iki namų. Ramutė net nežinojo, kaip elgtis, kai jis pasisiūlė apsilankyti. Kol ji galvojo, ką atsakyti, Vytas nė nelaukdamas pareiškė:

– Dabar jau žinau, kur gyveni ir užeisiu dažniau.

Ramutei nelabai patogu prieš Dovydą, bet kad ir jis, kaip pastebėjo, per visą vakarą nesnaudė. Taip, kaip ji su Vytu, taip ir Dovydas visą vakarą šokino mergaites, ir jam – gražiam elegantiškam žydukui panelių netrūko.

Po kiek laiko Ramutė su Dovydu susitikę apie tą vakarą net neužsiminė ir toliau bendravo kaip anksčiau, kol vėl nepasirodė Vytas. Vieną šeštadienį po pamokų jis atėjo anksčiau už Dovydą ir ištraukė bilietus į kiną:

– Geras filmas. Teko ilgokai pastovėti eilėje, kol gavau. Pagalvojau, kad ir tau vertėtų jį pamatyt, – pasakė jis pasisveikinęs. – Paėmiau pirmam seansui, bus geriau anksčiau. Po kino liks dar laiko nueit ir į kavinę, išgerti po puodelį kavos.

– Tai, kad aš nežinau, – sutriko Ramutė, – žadėjo ateiti Dovydas, gal jis bus ką nors sumanęs.

– Aš taip ir pagalvojau, – nusijuokė šis, – turiu dar vieną bilietą ir jam. Gero filmo ir jis neatsisakys pažiūrėti.

Taip ir buvo. Visi žiūrėjo filmą, paskui kavinėje gėrė kavą su ledais. Užsimokėjo Vytas, po to abu parlydėjo Ramutę.

– Na, kaip patiko filmas? – kaip niekur nieko paklausė Vytas Dovydą, kai šie liko vieni.

– Visai geras, dėkui tau. Jei kada nors vėl bus kas geresnio, tai būtinai nupirk ir man. Nemėgstu stovėti eilėse.

Vytas nė kiek neįsižeidė.

– Žinau ir taip. Dėl Ramutės aš esu pasiruošęs ir tau patarnauti. Pats puikiai supranti, kam buvo skirta ši paslauga. Esi nekvailas, bet man atrodo, kad daugiau nereikės. Apsieisim ir be tavęs.

– Nelabai. Aš neketinu pasitraukti.

– Iki šiol neturėjau reikalų su žydais, bet dabar pakariausim, – patylėjęs rimtai, ramiai pasakė Vytas.

– Ko kariauti? Šiandien taip draugiškai praleidom vakarą. Galim ir toliau būti geri draugai, – šaipėsi Dovydas.

– Žinoma, bet tai priklausys nuo tavęs.

– Kodėl nuo manęs, o ne nuo tavęs?

– Jei tik tu nelįsi į svetimą daržą.

– Kaip tik pats ir lendi į svetimą daržą.

– Aš nesekioju paskui tavo žydelkas. Palik ir tu ramybėje mano lietuvaitę.

– Mat kaip? Nuo kada ji tavo?

– Anksčiau ar vėliau – bus mano, o tau patariu pagalvoti, kol laikas, kad vėliau nesigailėtum.

– Ne tau nurodinėti, kaip man elgtis. O kol kas ji nei tavo, nei mano. Galim pakariauti.

– O žinai, po teisybei, jokio karo nė nereikia. Vis tiek ta jūsų draugystė pasmerkta žlugti. Ateis laikas ir ji pati pasitrauks nuo tavęs.

– Kodėl taip manai?

– Na, pats pagalvok, – įsileido į samprotavimus Vytas. – Visos meilės baigiasi vedybomis. O ką tu jai gali pasiūlyti? Ranką, turtą? Nei jūsų, nei mūsų religija neleidžia tokios santuokos. Štai ir viskam galas.

– Apie tai dar per anksti galvoti. Ir išvis ar čia vieta spręsti tokius klausimus? Viskas dar prieš akis... Pagaliau yra dar toks dalykas kaip likimas. Ar teko girdėti?

– Žmogus pats savo likimo kalvis. Taip irgi sakoma, – nenusileido Vytas. – Man nuo čia jau reikia sukti į namus. Susitiksim turbūt rytoj pas Ramutę. Labanaktis.

4.

Dovydas gimnaziją baigė vien penketais. Kartu su atestatu jam buvo įteiktas pagyrimo raštas. Visi mokytojai jį liaupsino, gyrė, pranašavo šviesią ir garbingą ateitį, linkėjo sėkmės siekiant aukštojo mokslo. Visiems buvo žinoma, kad jis studijuos mediciną ir todėl jam dar buvo palinkėta tapti geru daktaru.

Atsiėmęs atestatą Dovydas tarė trumpą žodį, padėkojo mokytojams, dar kartą paspaudė ranką direktoriui, o mokytojoms padovanojo po raudoną rožę. Vieną gėlę paliko Ramutei. Kai nulipo nuo scenos, Dovydą pasveikino klasiokai, o nuo savęs Vytas sviedė repliką:

– Vyras esi. Sveikinu, bet gaila, kad žydas.

Išleistuvių vakarą Dovydas nė per žingsnį nesitraukė nuo Ramutės, ir Vytui tiesiog nebuvo kaip prie jos prisiartinti. Jis nelabai ir linksminosi. Sėdėjo paniuręs, nesidomėjo kitomis panelėmis, nenuleido akių nuo Ramutės ir tikrai iš širdies pavydėjo Dovydui.

Su elegantišku kostiumu, baltais kaip sniegas marškiniais, tamsiu baltais žirneliais kaklaraiščiu, juodais lako pusbačiais Dovydas atrodė nepaprastai šauniai, o jau Ramutė tiesiog švytėjo.

Apsivilkusi dangiška permatomo kaip rūkas šilko suknele ir tokiu pat kaspinu kasose – buvo nuostabi. Ji į plaukus įsisegė Dovydo dovanotą rožę ir jo glėbyje skraidė šokyje po salę žavėdama visus vaikinus, ne tik Vytą. Per vieną valsą Vytas ryžosi ir vis dėlto atviliojo Ramutę nuo Dovydo.

– Tu šiandieną nepaprasta. Negaliu atsižiūrėti, – šnabždėjo jis mergaitei į ausį.

– Ačiū, ir tu su kostiumu daug gražiau atrodai. Toks solidus, – pagyrė Ramutė.

– Pavydžiu Dovydui. Tas žydas kaip prisvilęs prie tavęs. Ar jis dar tau nenusibodo?

– Baik, gerai? Kas tau trukdo linksmintis? Ko sėdi? Ko nešoki? Tokia šventė. Tiek metų laukta, svajota. Pasibaigė pagaliau visi vargai...

– Kokia čia šventė, jei negaliu šokti su tavim?

– Taigi šokam, ko dar reikia?

– Pabūk su manimi ilgiau, prašau. Suteik ir man džiaugsmo, padovanok man šventę. Likusią vakaro dalį galėtume praleisti kartu. Ką pasakysi?

– Negaliu. Dovydas supyks.

– Negi iš tikrųjų tau svarbiau Dovydas? Argi nė kiek negaili manęs? Juk pati matai, kaip džiūstu?

– Jei ir džiūsti, tai ne dėl manęs, nemeluok. Nėra šalia Onutės – štai kas. Manai, kad nieko nežinom apie tavo meilę? Beje, kodėl jos nėra išleistuvėse? Ar susipykot?

– Aš ją visada rasiu, jei tik panorėsiu, bet kada tave pamatysiu, štai kas man rūpi. Bet aš neketinu sėdėt rankų sudėjęs. Nepabėgsi tu nuo manęs taip paprastai, negalvok. Aš tave vis tiek surasiu.

– Geriau jau neieškok.

– Jei nenori – nesakyk, bet aš jau ir taip sužinojau tavo kordinates.

– Šnipinėji? Ar taip gražu? – juokėsi Ramutė.

– Ne iš blogos valios, tik iš didelio noro tave pamatyt. Tikslas pateisina priemones. Juk taip sakoma. Kad ir kokioje tolybėje būtum, vis tiek pasieksiu. Gimnazijos baigimo proga tėvai žadėjo nupirkti motociklą. Jis sutrumpins kelią.

– O jei nenupirks?

– Keliais, alkūnėm, medžių viršūnėm – vis tiek surasiu, niekur tu nedingsi.

– Nereikės taip žiauriai... Aš greičiausiai liksiu čia, net ir tame pačiame bute, jei tik įstosiu į farmaciją. O ką tu manai veikti toliau?

– Dar nežinau. Kaip pasakys tėvas. Mokslai manęs nelabai vilioja, aš – gamtos vaikas. Bet jei kur nors apie žemės ūkį – mielai pasimokyčiau.

Vos tik nutilo muzika ir Ramutė spėjo išsilaisvinti iš Vyto glėbio, kai priėjęs Dovydas paėmė ją už rankos.

– Ar neužteks tų šokių? – kai paėjo toliau nuo Vyto pasakė jis. – Tokia graži šilta naktis. Ar ne geriau būtų pasivaikščioti? Pakvėpuoti grynu oru? Pasigrožėtume žvaigždėmis, gal ir mums nukris kokia laiminga žvaigždelė ir atneš laimę? Čia salėje darosi karšta ir trošku.

– Gerai, – mielai sutiko Ramutė ir, kai vėl užgrojus muzikai salėje pradėjo suktis poros, jie net Vyto nepastebėti išspruko laukan iš Aktų salės.

Ši nepaprasta, įspūdinga paskutinioji diena gimnazijoje, svaiginantis išleistuvių vakaras su raudona rože plaukuos, puošniomis suknelėmis, prašmatniais kostiumais, kerinti, žvaigždėta, mėnulio pilnaties apšviesta naktis padarė savo...

Jie iki aušros vaikščiojo po miesto parką, upės krantine, prisėsdami ant pakrantės suolelių, klausydamiesi paslaptingo upės čiurlenimo ir ankstyvų paukštukų čirškėjimo. Tą vakarą jie atvėrė pagaliau vienas kitam savo jaunas širdis, atskleidė savo jausmus ir prisiekė mylėti vienas kitą amžinai.

Tokia romantiška juos supanti aplinka skatino dar ir dar kalbėti apie meilę, patikėti vienas kitam savo likimus. Čia niekas netrukdė glamonėtis, bučiuotis, galvoti tik apie meilę, neįsileidžiant jokių pašalinių minčių bei apmąstymų. Šį vakarą nesinori galvoti apie ateitį, kurti planų, galvoti apie tolesnį judviejų gyvenimą. Kas bus tas bus, svarbu žinoti, kad jie myli vienas kitą ir nori mėgautis vienas kito artumu, mėgautis ta laime, kuri jungia dvi jaunas mylinčias širdis. Kam žydas, o Ramutei nuo šiol pats brangiausias žmogus pasaulyje. Dovydui Ramutės meilė reiškė daug daugiau: tai buvo jo lyg ir pripažinimas, jo įvertinimas ir tai teikė pasitikėjimo savimi tolesniam gyvenimui ir ateičiai. Jie dabar priklauso vienas kitam. Ramutė laiminga. Žinomas, artimas nuo pat vaikystės Dovydas dabar jau jos mylimasis. Atrodė, kad kitaip ir būti negalėjo.

Šeimininkė jau buvo atsikėlusi, kai jie parėjo namo. Jiems dar nesinori skirtis, ir Ramutės pakviestas vaikinas mielai užėjo į butą. Netrukus šeimininkė atnešė kavos, sumuštinių ir visi papusryčiavo.

Susitarė už poros dienų kartu važiuoti namo. Vieną dieną užtruks, kol atsiskaitys su gimnazija: reikia grąžinti bibliotekai knygas, atsiras galbūt dar kokių nors formalumų. Liks diena susiruošti kelionei. Sutarė, kad Dovydas užvažiuos su vežiku paimti jos su bagažu ir abu važiuos į geležinkelio stotį, na, o iš ten – traukiniu į namus

5.

Tiek vieniems, tiek kitiems tėvams tokia artima jaunuolių draugystė kėlė baimę. Stebėdama, kaip jie atvirai bendrauja per atostogas, Ramutės motina puolė į neviltį. Matydama, kad vyras nieko nepastebi arba į viską žvelgia pro pirštus, nutarė su juo rimčiau pasikalbėti.

– Man atrodo, kad mūsų Ramutė įsimylėjusi į Dovydą.

– Negali būti! – baisiausiai nustebo šis. – Negi būtų tokia kvaila.

– Nieko negali žinot. Nuo mažų dienelių kartu... Vaikinas gražus, malonus, protingas. Visai nepanašus į žyduką.

– Kaip ji nepagalvoja, ką daro? Tiek metų mokėsi – turėtų būti protingesnė.

– Žinai, kaip būna jaunam? Kad tik gražus... Priprato per tiek metų.

– Turėtų pagalvoti, prie ko prives tokia meilė. Jeigu tai tiesa – nelauk nieko gero.

– Taigi, dėl to ir nerami mano širdis, – graudenosi ir toliau motina. – Reikėtų ką nors daryt, bet neišmanau, nuo ko pradėti.

– O ji pati ką sako?

– Taigi, kad nesisako, o klausinėti kažkaip nepatogu.

– Dar ko? – jau griežčiau prašneko tėvas, – kaip tik nuo to ir reikia pradėt. Pirmiausia pasišnekėk su ja pačia. Juk esi motina. Išgirsi, ką ji pati pasakys. Gal visai nepagrįsti tie tavo įtarinėjimai?

– Gal pasišnekėkim su ja abu? Aš žodį, tu žodį... Ji tave labai myli ir gerbia. Pakalbėsi, paprotinsi. Tavęs geriau paklausys.

– Na, ne, geriau jau tu pirma pakalbėk, o tada matysim. Jei reikės – teks kalbėtis ir su manimi.

Panašus pokalbis vyksta ir Šneiderio namuose. Kol kas kalba tarp savęs tik susirūpinę tėvai. Nieko nesako, Dovydo nekamantinėja, juo labiau kad nėra kaip su juo ir pasikalbėti: jeigu jis ne su Ramute, tai sėdi savo kambarėlyje tarp vadovėlių su užrašų knygele rankoje. Vaikinas jau nuo dabar ruošiasi stojamiesiems egzaminams. Nori būtinai patekti į universitetą.

Kas iš to, kad buvo su jaunimu pasikalbėta. Gautas atsakymas netenkino nei vienų, nei kitų tėvų.

– Taip, – tvirtino abudu, – nėra ko slėpti. Mes mylime vienas kitą ir niekas nesutrukdys mums būti amžinai kartu. Iki gyvenimo pabaigos. Nei tautybė, nei religija, nei tėvai. Anksčiau ar vėliau mes to pasieksime.

Kas belieka daryti? Viskas aišku ir, nori nenori, turi su tuo susitaikyti. Lieka tik viena viltis: gal studijų metai juos išskirs? Vis dėlto penkeri, o gal net ir šešeri metai, jeigu Dovydas, kaip sako, studijuos mediciną. Ilgi išbandymų metai, retesni susitikimai. Ne taip dažnai matydamiesi gal po truputį nutols vienas nuo kito? Gal katro kelyje pasitaikys kita meilė? Juk tokie jauni, dar vaikai tebėra. Naivu būtų tikėti, kad tokia tvirta ta jų meilės priesaika. Ne visi, kad ir vyresni, žmonės ištveria gyvenimo siunčiamus išbandymus. Visko gali ir čia nutikti.

Dovydas išvažiavo į Kauną savaite anksčiau prieš stojamuosius egzaminus, o Ramutė – prieš pat mokslo metus į tą patį apskrities miestą, kur baigė gimnaziją. Už dienos ji sutiko Vytą.

– O, Ramute, kaip gerai, kad tave pamačiau, – apsidžiaugė jis, nė nereikės niekur ieškoti. Turbūt čia, filiale, studijuosi farmaciją, kaip žadėjai?

– Taip, aš apie tai galvojau nuo vaikystės. Atėjo laikas, kai galiu bandyti įgyvendinti savo svajonę.

– O aš stosiu į Žemės ūkio akademiją Dotnuvoje, – pasigyrė Vytas. – Trūksta man poros pažymų iš gimnazijos prie prašymo laikyt stojamuosius egzaminus. Pavasarį nesusitvarkiau, o per vasarą, žinai, čia viskas uždaryta. Jau buvau raštinėje, liepė ateiti rytoj.

– Ar spėsi viską susirinkti? Ar nebus per vėlu?

– Tai tik formalumas. Mano prašymas jau seniai paduotas, o pažymas kada pristatysiu – tada ir bus gerai.

– O aš jau už poros dienų laikysiu stojamuosius. Kad Dievas duotų, kad pavyktų.

– Rado dėl ko jaudintis. Aš nė kiek neabejoju, kad tu įstosi. Juk tokia stropi gimnazistukė buvai per tuos metus. Turbūt ir dabar gerai pasiruošusi?

– Ne visai taip, kaip norėčiau, – prisiminusi praleistas dienas su Dovydu prisipažino Ramutė. – Bet dar turiu porą dienų, galėsiu pasikartot.

– O gyveni turbūt ten pat, kur ir praėjusiais metais? Ar ne?

Ramutė nematė reikalo slėpti:

– Taip, atspėjai. Aš čia jau taip pripratau, lyg būčiau savo namuose.

– Ar ne giminaitė tau ta šeimininkė? – nežinia kodėl parūpo Vytui.

– Ne, tai mano tėvų gera pažįstama nuo senų laikų. Anksti liko našle, vaikų neturi. Ji prie manęs irgi priprato ir myli kaip savo tikrą dukterį. Ne kartą taip yra sakiusi. O kodėl klausi?

– Pastebėjau, kad ji tavimi labai rūpinasi.

– Matai, ir tu pastebėjai.

– Klausyk, dar ne vėlu. Gal einam į kiną ar šiaip kur nors, – staiga sujudo Vytas, – gal dar spėtume į paskutinį seansą. Ką?

– Jau ne. Negaliu grįžti vėlai, neįspėjusi šeimininkės. Ji labai rūpinsis.

– Tai gal į kavinę? Išgertume kavos su ledais?

– Ačiū, niekur neisiu. Šį vakarą geriau padirbėsiu. Tie egzaminai neduoda man ramybės.

– Suprantu. Netrukdysiu. Juk mes dar susitiksim ne kartą, ar ne? Žinoma, jei leisi tave lankyti savaitgaliais.

– Ar ne per toli gyvenam vienas nuo kito?

– Šita bėda – man ne bėda. Turiu galimybę. Juk sakiau, kad tėvas nupirks motociklą, – nusijuokė Vytas. Šiandieną irgi motociklu atvažiavau. Galėtume nors ir dabar išvažiuot už miesto, palakstyt vieškeliais. Bet tiek jau to... Nenoriu būti įkyrus. Viskas dar prieš akis, bus dar laiko viskam, jei tik tu panorėsi.

– Būtų visai neblogai, kada nors pasivažinėt, – pritardama nusišypsojo Ramutė, – jei tik tu neapsigalvosi.

– Tik pasakyk, kada – visada pasirengęs.

Išsiskyrė jie tik prie vynuogienojais apaugusio gražaus medinio namelio miesto pakraštyje, kur gyveno Ramutė.

6.

Vytas uoliai lankė Ramutę iki trečio kurso vidurio. Buvo keletą kartų atvažiavę ir į Ramutės namus miestelyje. Susitikimas su tėvais jam paliko gerą įspūdį, o ir tėvams Vytas patiko, taip pat jo motociklas. Labiausiai patiko tai, kad jo tėvas – dvarininkas, o pats jaunuolis – būsimas dvaro paveldėtojas ir siekia aukštų mokslų Akademijoje. Suprantama, norint valdyti kelis šimtus hektarų, reikia žinių...

Vytui buvo malonu jausti ypatingą tėvų dėmesį, pagarbą jam, matyti puikų dviejų aukštų raudonų plytų namą ir išpuoštą veidrodžiais bei puikių gėlių vazonais vaistinę, užimančią didžiulį pirmą aukštą. Laukiamajame prie įėjimo stovintis didelis iki lubų išsišakojęs fikusas priminė egzotiško rojaus kampelį. Visas gražus raudonas pastatas buvo apjuostas geležine, įmantriu kiauraraščiu išlankstytų virbų tvora, kuri negadintų vaizdo net viduryje didmiesčio. Na, o čia tiesiog puošė visą miestelį. Šneiderio triaukštis Vytui nepatiko. Per daug lygus, nuobodus, stačiakampis ir priminė kareivines. Be jokių pagražinimų, netgi be tvoros. Pasiturinčio žydo namas ir tiek, nors sprendžiant iš parduotuvių prie gatvės, žydas galėjo būti labai turtingas.

Tokia artima kaimynystė su Dovydu Vytui kėlė nerimą. Jis pavydėjo, kad jie su Ramute per atostogas gali būti drauge, tačiau, geriau pasvarstęs, raminosi:

– O gal tik ta artima kaimynystė juos ir sieja? Užaugo tame pačiame miestelyje, tame pačiame kieme... Kaimynai, draugai... Gal toks ir tėra jų ryšys?

Jau dveji metai, kai jis artimiau susitikinėja su Ramute ir nepastebėjo, kad ji labai dažnai prisimintų Dovydą. Paklausta trumpai atsako, nesileidžia į didesnes kalbas apie jį, nematyti nuotraukų nei albume, nei kambaryje. Na, žinoma, kitaip ir būti negali. Negi ji tokia kvaila, kad, būdama tokia graži ir ypatinga mergaitė, prasidėtų su žydu? Bet vis dėlto ar pavyks kada sulaukti, kad jį Ramutė pamils taip, kaip jis myli? Savo jausmais Vytas nė kiek neabejoja, bet ką apie jį galvoja Ramutė? Sutinka visada džiugiai, maloniai šypsosi dėkodama už pramogas, apkabinta nesimuisto, nesiveržia iš glėbio, bet santūri, kai jis bučiuoja... Tas jį labiausiai siutina. Jam pikta, kartais norisi spjauti ant visko ir baigti tą beprasmišką flirtą, bet praeina savaitė, jos pasiilgsta ir, sekmadienio sulaukęs, vėl dumia motociklu į miestą.

Vytas nebeprisimena, kada buvo namuose. Laiškuose priekaištauja tėvas ir motina. Paskutiniame laiške tėvai primygtinai reikalauja, kad Vytas atvažiuotų sekmadienį, per Motinos dieną. Būsią garbingų svečių ir rimtų pokalbių, kuriuose ir jam būtinai reikės dalyvauti.

Nesinorėtų, bet ką padarysi? Atsisakyti negalima ir, sulaukęs šeštadienio, tuojau po paskaitų išvažiavo į namus.

Sekmadienį dvare didžiulė šventė. Išblizginti kambariai, prašmatniai, poniškai padengti stalai. Nuo pat ryto visi išsipustę laukia pasirodant aukštų svečių iš Kauno. Atvažiuoja paskutiniam žodžiui Vyto sesers Birutės sužadėtinis. Ne šiaip sau koks, o paties žemės ūkio ministro Šaltenio sūnus ir pats ministras. Vien jau jų apsilankymas ką reiškia? O dar ta apsilankymo priežastis... Dviguba šventė.

Po iškilmingų pietų visi susirinko į šeimininko kambarį. Pirmiausia buvo nuspręsta dėl vestuvių laiko. Liepos vidurys. Laikas gražus ir visiems atostogų metas. Į bažnyčią eis net su dvidešimties porų palyda. Plati ir garbinga dvarininko giminė – bus iš ko sudaryti. Kai sustos eilė per visą bažnyčią iki pat durų – įspūdis smalsuoliams garantuotas. Mergaitėmis pasirūpins Birutė, o vaikinų atsivežti iš Kauno pažadėjo jaunikis. Pasoga pinigais bus išmokėta vestuvių dieną, o dėl žemės – teko dar ir Vytui pasirašyti porą sutikimo dokumentų.

Po pobūvio svečiai automobiliu išvažiavo tik pavakariais, o paskui juos ir Vytas motociklu į Akademiją. Prieš išvažiuodamas dar perspėjo seserį:

– O man pamergės neieškok. Atvažiuosiu su savo mergaite.

Nesitikėjo.

Ramutė į pamerges eiti griežtai atsisakė. Tas jos atsisakymas buvo paskutinis lašas abejonių taurėje.

„Kaipgi? Juk atvažiuoja atostogų žydas! Gana, baigta, daugiau nebesižeminsiu. Kaip nors išgyvensiu, nepasiusiu. Nesilankysiu daugiau, nematysiu, pakentėsiu, užmiršiu ir nereikės... Ar mažai mergaičių? Netrukus atostogos. Per atostogas toks įvykis namuose... Bus kur išsiblaškyti, atsipalaiduoti... O toliau – visas gyvenimas prieš akis.“

7.

Ramutė savo mokslus baigė metais anksčiau už Dovydą. Jam dar liko vieni studijų metai.

Paskutinė vasara atnešė permainas, į kurias žmonės žiūrėjo su baime ir nepasitikėjimu. Užėjus rusams, atsirado viltis, kad Ramutė ir Dovydas pagaliau susitvarkys savo gyvenimą. Kelių metų savo meilę ir draugystę jie galės įteisinti civilinėje metrikacijoje. Abu svarstė, ar tuoktis šią vasarą, ar palaukti Dovydo diplomo. Nors abeji tėvai priešinosi toms vedyboms, tai nieko nelėmė. Nei skirtingas tikėjimas, nei tautybė nebebuvo kliūtis ir, abu pasitarę, vestuves atidėjo kitai vasarai, po diplomo.

Iš Dovydo tėvų buvo atimtas turtas, parduotuvės – nacionalizuotos. Patys buvo išvaryti iš apartamentų ir kraustėsi į kieme pastatytą viralinę. Ramutės namuose įvykiai klostėsi taip pat. Vaistinę nacionalizavo, o vietoj tėvo dirbo jau naujas provizorius. Dar gerai, kad leido gyventi savo namuose ir Ramutei buvo leista dirbti vaistinėje pagalbininke. Nesinorėjo Ramutei kalbėti apie planuojamas vedybas, skaudinti ir taip jau sukrėstų savo tėvų. O kita vertus, ar ne geriau kurti šeimą, kai bus baigti mokslai, kai diplomas rankose, kai jau bus aiški jųdviejų ateitis?

Rudenį Dovydas su Ramute išsiskyrė metams, o birželis atnešė karą.

Šneideriai kartu su keliomis turtingų žydų šeimomis ruošiasi evakuotis į Rusiją, bet vis dar lūkuriuoja grįžtančio sūnaus iš Kauno. Atėjo išvykimo laikas. Užsakytas vagonas jau paduotas. Visi paskubomis kraustosi su ryšuliais ir lagaminais. Laukti ilgiau jau nebegalima, bet susirūpinę ir nusiminę Šneideriai laukia iki paskutinės minutės. Jau laikas, o Dovydas vis nesirodo. Reikia vykti. Dėl Dovydo negalima rizikuoti visa šeima. Ką daryti? Išsiprašiusi dar valandėlei, bėga motina pas kaimyną vaistininką ir pabeldžia į namo duris iš kiemo pusės. Atidarė Ramutės mama.

– Brangi, kaimyne, – puolė jai ant kaklo moteriškė, – mes jokiu būdu negalime ilgiau pasilikti Lietuvoje. Jūs irgi girdėjote, ką vokiečiai su žydais daro. Bėgam į Rusiją ir priversti palikti Dovydą. Laukėm iki paskutinės minutės – taip ir nesulaukėm. Mes jau išvažiuojame, su juo jau nebepasimatysime, bet jis, jei dar gyvas, būtinai pas jus pasirodys. Jeigu pamatysite, prašau perduokit jam tą dėžutę. Čia yra kai kas svarbaus, kas gali jam praversti gyvenime. O jūsų, kaimynėle, prašau, padėkit jam, paglobokit tą mano vaiką, maldauju.

Nepaliaudama verkti, moteriškė ėmė bučiuoti kaimynei rankas: – Dievas jums atlygins, o aš jau turiu bėgti. Ten laukia, nerimauja. Visi važiuoja su savo vaikeliais, o aš taip ir nesulaukiau savo brangiausio. Niekas nežino, kas mūsų ten laukia, bet nors kartu būtume buvę, dabar... – ir verkdama bei aimanuodama nubėgo per kiemą atgal prie vagono.

Visai neužilgo parsirado ir Dovydas, o už poros dienų pasirodė ir baltaraiščiai. Dovydą vaistininkas apgyvendino rūsyje, po namu. Ramutė, kiek įmanoma jaukiau, paruošė patalpą, bet visi suprato, kad ilgai pasilikti čia jam nebus galima.

– Sakau, gal reikia pakalbėt su tavo broliu klebonu? Gal jis galėtų kaip nors padėti? – prisiminė vieną vakarą Ramutės mama. – Mes jokiu būdu jo neišslapstysim. Aplinkui žmonės, kurie jį pažįsta, be to, kaip čia atrodys, kad vaistinėje svetimas, nežinomas žmogus maišosi? Tuoj pastebės. Praeis diena, kita, na, gal savaitė, ir kaipmat išsiaiškins, o tada visi pražūsime.

– Iš tikrųjų, gal ir galėtų padėti brolelis, – pritarė tėvas. – Gyvena nuošaliai, parapija nedidelė, toli nuo miesto, nuo geležinkelio. Gal priglaustų kuriam laikui, o paskui ką nors sugalvosim.

Ramutė atsiprašė porai dienų iš darbo ir jie abu su Dovydu, nieko nelaukę, naktiniu traukiniu išvažiavo į tolimą Žemaitijos miestelį pas Ramutės dėdę Augustiną. Auštant abu išlipo nedidelėje stotelėje ir apie aštuonis kilometrus ėjo pėsčiomis. Ramutei kelias žinomas, ne kartą buvo atvažiavusi su tėvais, o ir viena ne kartą lankė dėdę. Jis labai mylėjo Ramutę, visada nuoširdžiai džiaugdavosi jos apsilankymu, bet kaip sutiks dabar – tik vienas Dievas žino.

Apie pietus jie pasiekė miestelį ir pasibeldė į klebonijos duris. Pamatęs Ramutę dėdė Augustinas labai apsidžiaugė ir tik pasisveikinęs atsiprašė:

– Dabar neturiu kada, važiuoju pas ligonį. Kieme jau laukia žmogus. Aš jau eisiu, o jus palydėsiu į šeimyninę. Ten pailsėsit, pavalgysit, o kai grįšiu, tai bent pasikalbėsime. Juk pabūsite keletą dienų, pasisvečiuosite, seniai bebuvome susitikę... Yra apie ką pakalbėti.

Kai grįžęs dėdė Augustinas sužinojo, kokiais reikalais jaunimas atvažiavo, truputį nusivylęs tarė:

– O aš maniau, kad atvežei man parodyti savo sužadėtinį.

– Bet juk taip ir yra, – skubėjo paaiškinti Ramutė. – Mes draugaujam nuo pat vaikystės, o dabar mylime vienas kitą. Jau pasakojau, kaip išėjo, kad jis vienas liko čia, Lietuvoje, o, dėde, pats supranti, kas jam gręsia.

– Kas taip, tai taip, bet slapstytis pas mane tikrai negalima. Tačiau pagalvojus, gal atsirastų ir kitokių išeičių? Jeigu Dievas taip davė, kad jūs pamilote vienas kitą ir jau esate pasižadėję vienas kitam, gal, sakau, Dovydui reikėtų priimt mūsų, krikščionišką, tikėjimą, – valandėlę patylėjęs ir pamąstęs pasakė dėdė Augustinas. – Dievas visiems vienas. Pakrikštyčiau aš jį, tada jus abu sutuokčiau ir gyventumėt sau legaliai kaip visi.

– Ar tikrai taip įmanoma? – nudžiugo Ramutė.

– Tik, žinoma, jei norės pats Dovydas, – atsakė klebonas.

– Aš sutinku... Ir būčiau jums labai dėkingas, – kiek pagalvojęs, nusprendė Dovydas.

– Jeigu taip, tai tada reikia taip ir padaryt. Sutuokčiau aš jus, išsinuomotumėte miestelyje padorų butuką, o Dovydas galėtų verstis gydytojo praktika. O, pagaliau, galėsite gyventi ir pas mane. Vietos užtenka. Tokiame užkampyje, oi, kaip praverstų daktaras. Važinėju pas mirštančius ligonius po parapiją, visko prisižiūriu. Gal kitiems sergantiems padėtų ir daktaras, bet ar pasieksi, ar prisišauksi? Miestas už keliasdešimt kilometrų... Ne visi turi kuo ir nuvažiuot. Yra čia šiokia tokia vaistinėlė, tai susirgę žmonės kreipiasi į vaistininką ir vaistų, ir patarimo. Bet ar gali tiek padėti vaistininkas, kiek specialiai tuos mokslus išėjęs žmogus?

– Juk turi kokį pažymėjimą ar diplomą?

– Taip, bet diplomas išduotas Šneiderio vardu, – staiga nusigando Dovydas. – Ir išvis, kaip bus su kitais dokumentais?

– Na, gal čia nieko baisaus? – vėl patylėjo klebonas. – Kurį laiką pagyvensi be paso, o paskui pagal krikšto metrikus galėsi išsiimti naują. Tiek metų čia gyvenu, su visais sutariu, manau, kad galima bus sutvarkyti ir šį reikalą. Niekas neatsisakys prisidėti prie žmogaus gyvybės išgelbėjimo.

Klebonas patylėjo ir dėstė savo planą toliau.

– Pavardę truputį pakeisim, tarkim – Šneideraitis, vardas tiks tas pats. Metrikuose bus užrašyta, kuriais metais, tą ar tą mėnesį ir dieną priėmė krikščionišką tikėjimą, krikštytas tokioje bažnyčioje ir taip toliau. Seną pasą galėsi sakyt, kad pametei.

– Kad tiktai taip ir pavyktų, kaip jūs sakote, – vylėsi Ramutė. – O baltaraiščių pas jus ar yra?– dar parūpo jai. – Ką jie daro su vietiniais žydais?

– Nedaug pas mus buvo žydų, gal tris šeimos, bet, tik prasidėjus karui, dingo. Viską palikę išbėgo. Pas mus kol kas ramu, baltaraiščių nėra. Kituose, didesniuose, miesteliuose girdėti, kad šaudo žydus ir aktyvistus.

– Vis tiek jie pasirodys... Kažin, kaip jie pažiūrės į mūsų buvimą? – vis nerimavo Ramutė.

– Visi čia mano geri pažįstami. Jeigu gyvensit klebonijoje, niekam neužkliūsit. O paskui kad iškelsim didžiules vestuves... Tegu visi mato, kad susituokėt bažnyčioje. Sukviesim ir prietelius, ir neprietelius – visus pavaišinsim, pamylėsim. O paskui visiems būsit žinomi kaip mano giminaičiai. Daktaro čia miestelyje seniai labai reikia. Visi tik džiaugsis sužinoję, kad klebono giminaitis daktaras.

– Ačiū, dėde, kad neatsisakai mums padėti. Dar ir vestuves ruošiatės iškelti. Žinoma, mes prie to prisidėsime, o gyvendami čia už viską atsilyginsime. Kad tik viskas pavyktų, amžinai būsim dėkingi.

– Man nieko daugiau nereikia, kad tik jūs būtumėte laimingi, – nuoširdžiai palinkėjo klebonas. – O dėl viso kito, aš nė kiek neabejoju. Ar dar paviešėsi keletą dienų, Ramute? Turbūt nebėgsi taip greitai atgal į namus?

– Aš tik pernakvosiu šią naktį, o rytoj važiuosiu, turiu būti darbe. O Dovydą palieku jūsų globai.

– Na, ir gerai, mes su juo turėsime ką veikti. Apie kai ką pasišnekėsime, kai ką paskaitinėsime. Tave į stotį nuveš bernas. Būtumėte pranešę, kad atvažiuojat, būčiau ir dabar pasiuntęs arklius.

8.

Pusiaukelėje tarp geležinkelio stoties ir miestelio nuo vieškelio atsišakoja siauras, liepomis apsodintas keliukas. Jis veda prie akmenimis grįsto kiemo, kur stovi aukštais pamatais, ūkiniais pastatais apjuostas senovinis, „gaspadoriškas“ dvaras. Iš tolo šviečia baltos akmeninės tvartų sienos, ties kuriomis sustoja keliuką lydėjusios liepos ir pro medžių lapus raudonuoja namo stogas.

Namas didžiulis, dviaukštis, dviejų galų, atskirtų vienas nuo kito erdvia priemene. Per priemenės vidurį – laiptai į antrą aukštą, po laiptais – durys į dvilangę kamaraitę. Apačioje gyvena šeimyna, o viršuje – visada tvarkingi, su baltomis užuolaidomis ant langų, baltom staltiesėm ant stalų, gražiai paklotomis lovomis, kartas nuo karto valomi ir vėdinami kambariai. Niekas nežino, kada čia gali užgriūti svečių iš Kauno.

Ši graži, tvarkinga sodyba su šimtu hektarų žemės priklauso Vyto sesers uošviui ministrui ir jo broliui Šalteniams. Visi giminės čia suvažiuodavo šventes švęsti. Dabar dvare šeimininkauja nuomininkas Budrys. Kol buvo gyvi, tvarkėsi ministro tėvukai, o jiems mirus, buvo ilgai galvojama, ką daryti su žeme. Visi turėjo gerus valdiškus darbus, ir žemės dirbti niekas nenorėjo. Vyresnysis brolis labai norėjo žemę parduoti, bet užprotestavus broliui ministrui ir daugumai jam pritarus, žemė buvo išnuomota buvusiam ūkio agronomui Budriui. Su sąlyga, kad antras aukštas būtų neužimtas ir visada paruoštas taip, kad būtų galima jame gyventi. Bet kuriuo metų laiku, bet kurią dieną, kartais net ir neįspėjus, atvykdavo svečių, kurie užėmę viršutinį aukštą gyvendavo čia kiek tinkami.

Pasirodžius rusams Lietuvoje, ministras su šeima susiruošė trauktis į Vakarus, tik iškilo klausimas, ką daryti su marčia? Ji laukėsi pirmagimio, buvo paskutinės nėštumo dienos, kai atėjo žinia, kad žmogus, turėjęs pervesti per sieną, yra pasiruošęs ir laukti jau nebegali.

Visiems buvo aišku, kad Birutė negalės keliauti kartu. Nebuvo laiko svarstymams. Skubiai buvo nuspręsta nuvežti ją į kaimą pas Budrį, o su ja – kaip bus, taip, liko ir jos vyras Tadas.

Čia ji, kaip ir buvo galima laukti, pačią pirmąją dieną ir pagimdė, o tos pačios dienos naktį ministras su žmona ir jaunesniuoju sūnumi slapta perėjo sieną ir atsidūrė Vokietijoje.

Taip susiklostė, kad ministro marti gimdė, padedant senai kaimo bobutei, bet viskas praėjo sėkmingai. Berniukas gimė sveikas, o gimdyvė, nė savaitei nepraėjus, pakilo iš lovos.

Čia kaime su mažiuku būtų visai gerai. Didžiuliai kambariai, grynas oras, šviežias pienas, kiaušiniai, daržovės, jei nedrumstų ramybės tokie neaiškūs laikai. Niekas nežino, kas laukia rytoj. Visą laiką gyveni baimėje, kad kas neįskųstų, kad ne šiandien, tai rytoj neatvažiuotų mašina išvežti į Sibirą. Gyveno slapstydamiesi, bet kol kas įvykiai klostėsi palankiai.

Ūkis be savininkų, žemę dirba nuomininkas, atseit, savas žmogus, ne buožė. Norinčių žemės gaut neatsirado, ūkis išliko nei nacionalizuotas, nei išparceliuotas, nei išparduotas. Už nustatytas pyliavas ir prievoles buvo leista ir toliau žemę dirbti nuomininkui. Visos duoklės buvo pristatomos laiku ir jokie aktyvistai ar svetimi žmonės čia nesilankė. Savi visi tylėjo...

Išgyvenus baimėje metus, atėjo vokiečiai. Visi lyg ir atsikvėpė. Ko gero, bus galima grįžti ir į Kauną. Ten tėvų namai, draugai... Tėvų namuose galėtų gyventi. Gal pavyktų kur nors įsidarbinti? Apsilankęs Kaune Tadas labai nusivylė. Visame buvusio ministro name jau šeimininkavo vokiečiai, o sutikti draugai patys nežinojo, ką darys toliau.

Grįžęs Tadas čia, vietoje, pradėjo darbo paieškas. Negali būti, kad neatsirastų jam darbo... Negi nepravers vokiečiams jo išsilavinimas, vokiečių kalba ir ilgametė patirtis, dirbant departamente? Pasikalbėjo su vienu, kitu, kol pagaliau, viršaičio rekomenduotas, įsidarbino vokiečių komendantūroje. Neilgai trukus komendantas paėmė jį į savo pavaduotojus. Tadas ten ir dirbo visą vokietmetį.

Komendantūra kartu su valsčiaus būstine buvo įsikūrusi netoli geležinkelio stoties, didžiuliame dviejų aukštų pastate, kur dar glaudėsi paštas, girininkija ir banko filialas. Dabar bankas jau nebeveikė, ir ta patalpa žemutiniame namo aukšte grotuotais langais buvo paversta dabokle. Ten būdavo uždaromi triukšmadariai, chuliganai arba sulaikyti įtartini asmenys.

Iš pradžių Tadas į darbą važinėjo dviračiu, o vėliau komendantas davė jam motociklą ir jis tuos kelis kilometrus kas rytą nuparpdavo mažiau nei per dvidešimt minučių. Pietų valgyti irgi važiuodavo namo. Kai kada Tadas pakviesdavo komendantą į namus, kur laukdavo Birutė, paruošusi skanius pietus. Komendantas visada pasiimdavo butelaitį vyno. Po pietų jie visi dar pasėdėdavo, išgerdavo po taurę, vyrai surūkydavo po cigarą, po to, padėkoję šeimininkei, motociklais dumdavo atgal.

9.

Kartą po darbo parvažiavęs namo Tadas rado labai susirūpinusią Birutę. Susirgo mažasis Tomukas. Jis pavakariais, pabudęs iš popiečio miego, ėmė dusti, trumpam atgavęs kvėpavimą, šaukė, vėl duso, spardėsi kojytėmis. Veidelį išpylė prakaitas ir atrodė, kad tuoj, tuoj uždus ir numirs visų akyse. Ką daryti? Kaip jam padėti? Be gydytojo pagalbos jis tikrai neištvers. O kaip pasiekt daktarą iš tokios tolybės?

– Girdėjau, kad klebonijoje yra daktaras. Gal čia nulėkt? – staiga prisiminė Budrys. Motociklu kaipmat buvo atgabentas daktaras.

– Susupkit į šiltą antklodę ir tuoj į lauką, – tik pažvelgęs į ligoniuką liepė jis išsigandusiems tėvams, ir Birutė įsuptą spurdantį vaiką padavė tėvui.

– Dieve, juk jam daug geriau! – nudžiugo Birutė, kai vaikas lauke atgavo kvėpavimą ir atmerkė akytes. – Iš karto atsigavo.

Kol tėvas ant rankų laikė vaiką lauke, buvo išvėdintos patalpos ir, iš lauko atneštas vaikas, vėl buvo paguldytas į lovelę.

– Kol kas – nieko baisaus. Stiprus gerklų uždegimas, laringitas, bet reiktų lankyti ir stebėti, kaip slūgsta tinimas.

– Tik sakykit, kada, kurią valandą jums patogu? Turiu priemonę, bet kada galiu atvažiuot paimt, – nesitvėrė džiaugsmu laimingas Tadas. – Kada tik pasakysit.

– O čia vaistai, – padavė jis receptą Birutei, – turėtų padėti. Stebėsim. Siaučia difteritas. Su tuo tai jau sunkiau būtų susidoroti.

– Labai ačiū už viską. Iš tokios nelaimės mus išgelbėjote. Nežinau, kaip atsidėkoti, – su ašaromis akyse dėkojo Birutė.

– Nė nežinojau, kad čia pat turime tokį brangų žmogų, – dar pridūrė Tadas. – Baisu ir pagalvot, kas galėjo nutikt, jei ne jūs.

Išeinančiam Birutė padavė ranką:

– Kad ir tokiom aplinkybėm, tačiau malonu buvo susipažinti. Labai ačiū. Lauksim.

Taip prasidėjo dviejų jaunų šeimų bendravimas. Per vasarą ne kartą Ramutė su Dovydu buvo kviečiami pas Šaltenius sekmadienio pietų, rudenį jie dalyvavo Budrio surengtoje derliaus šventėje, Kalėdas kartu atšventė klebonijoje. Naujuosius metus susitarė sutikti vėl pas Šaltenius, pabūti ilgesnį laiką, net su nakvyne.

Šiaip jau Ramutė su Dovydu vengė kaimyninių draugysčių. Miestelyje su niekuo nedraugavo. Nelabai norėjosi ir čia. Geriau jau būtų likti nuošalyje, nesiviešinti, bet buvo nepatogu atsisakyti. Žmonės malonūs, inteligentiški, nuoširdžiai dėkingi už sūnelio gydymą, gerbia, pasitiki. Nesinorėtų, kad galvotų, jog puikuojasi ir todėl tas bendravimas tęsėsi, kaskart įgaudamas vis didesnį abipusį pasitikėjimą.

Kiekvienam apsilankymui buvo siunčiami arkliai į kleboniją laukiamiems svečiams atvežti ir parvežti.

Atėjo Naujųjų metų sutikimo šventė.

Kaip visada, šia proga į kleboniją atvažiavo Budrio jaunesnysis sūnus Sauliukas. Skirtumas tik toks, kad dabar ne su bričkute, o atšliuožė nedidelėmis dvivietėmis dailiomis rogutėmis.

Kai atvažiavo, jau beveik visi svečiai sėdėjo už stalo. Trūko tik komendanto, bet netrukus ir jis pasirodė su dviem karininkais ir dailia panele, lietuvaite vertėja.

Draugija susirinko graži, kultūringa, visi mokėjo šauniai linksmintis. Valgė ir gėrė saikingai, šoko, dainavo daug, sveikindamiesi su Naujaisiais metais, vieni kitus bučiavo, nesvarbu, ar vyras, ar moteris sėdėjo greta. Tostai, dainos, šokiai tęsėsi iki pat aušros. Kai visi išvargę ėmė ruoštis miegoti, Ramutė pasikvietė nuošaliau Birutę ir paprašė:

– Ar negalėtų kas nors mūsų parvežti namo?

– O kodėl, – susirūpino Birutė.

– Nežinau, kažkodėl blogai jaučiuosi. Labai pavargau, be to, svetimoje vietoje negalėsiu užmigti.

– Bet aš jums paruošiau atskirą kambarėlį. Ten taip ramu, niekas netrukdys. Manau, kad galėtumėt ir pas mus gerai pailsėti.

– Ne, geriau bus namuose. Labai ačiū už viską. Taip šauniai sutikome Naujuosius. Kitą kartą – jau pas mus.

– Argi nesusitiksime rytoj? Tik nemiegokit labai ilgai, trečią valandą pietūs. Kada pasiųst arklius?

– Labai dėkingi, Birutėle, bet rytoj norim pabūt su dėde klebonu, pas jį irgi žada būti svečių.

– Na, jeigu taip... Nors labai gaila, – apgailestavo Birutė, – einu, tuojau pasakysiu, kad kinkytų arklius. Parveš Sauliukas.

Saulė jau buvo aukštai, kai visi kiek migę, kiek nemigę, kėlėsi, prausėsi, dailinosi ir rinkosi prie stalo. Visi apgailestavo, kad nebus daktaro su žmona. Ypač jaunesnysis leitenantas Frydrichas. Jis jau spėjo įsimylėti Ramutę, tik ją pamatęs buvo sužavėtas, visą vakarą kvietė šokti, stengėsi prie jos atsisėsti už stalo. Buvo malonu, kad jie galėjo susikalbėti. Ramutė visai neblogai kalbėjo vokiškai ir visada surasdavo tinkamą atsaką į jo pareikštus komplimentus.

Visai pavakariais, jau beveik temstant, kai svečiai už stalo buvo gerokai įsilinksminę, į kiemą įlėkė dviem arkliais pakinkytas važelis. Iš jo iššoko dailus, aukštas, jaunas vyriškis ir atidavė vadeles, išbėgusiam pasitikti Budriui.

– Tai apsidžiaugs ponia Birutė, –sušuko jis imdamas vadeles, – prašom toliau. Girdite? Svečiai linksmi, dainuoja.

Nusimetęs nuo pečių ilgą, plačią naminės vilnos burką, bloškė ant sėdynės, pirštines susikišo į kailinių kišenę, patrypinėjo, pamiklino kojas, pasitrynė rankas, nusiėmęs šiltą kepurę, nukrėtė nuo jos sniegą ir žengė į verandą. Priemenėje ant gembės pakabinęs kailinius bei kepurę, laiptais pasikėlė į viršų.

10.

– Dieve, Vytas! – pašokusi iš už stalo Birutė pripuolė, apkabino ir pabučiavo brolį. – Kaip tu čia dabar? Tokia tolima kelionė. Ar labai sušalai? Taip netikėtai...

– Nieko, nesušalau. Tik truputį kojas, – išsilaisvinęs iš jos glėbio ir apžvelgęs sėdinčiuosius už stalo ramino seserį. – Kaip sutikot Naujuosius metus? Matau, smagi kompanija.

– Pats matai, nesnaudžiam, – apkabino svainį Tadas. – Sėsk greičiau prie mūsų, sušilsim. Reikėjo atvažiuot vakar, būtume ir Naujuosius kartu sutikę. Bet ir dabar neliūdėsim.

–Vakar ir mes šventėm sutikimą, o šiandien atvažiavau jūsų pasveikint. Matau, kad jūs visai linksmai nusiteikę.

– Kaip namuose? Ar visi sveiki? Kaip mama, tėtis? Ar ilgiau pabūsi? – paėmusi už rankos vedė brolį prie stalo Birutė.

– Rytoj važiuosiu atgal. Turiu reikalų, o dabar mielai užkąsiu, praalkau kelionėje.

– Neišleisime tavęs taip greitai. Gaila tokios ilgos kelionės tokiam trumpam susitikimui, – pakėlė vyno taurę Tadas. – Išgersim dabar visi už Naujuosius metus ir už brangų svečią. Kviečiu visus išgerti kartu su svečiu.

Visi atsistoję išgėrė.

– Ar tikrai viskas gerai? – vis nerimavo Birutė. – Atvažiavai taip netikėtai... Gal kas namuose?

– Ką tu čia dabar, – sudraudė ją vyras, – apie viską pasišnekėsim vėliau, o dabar pasilinksminkim. Tu tik apsidairyk, Vytai, – mostelėjęs ranka į vertėjos pusę mirktelėjo Tadas, – kokių gražių panelių turime.

– Kad ir be manęs čia kavalierių pakanka, – pažvelgęs į karininkus nusijuokė Vytas. – Panelių ne taip gausiai...

Paskutinius svečius išleido tik po vidurnakčio. Kai liko tik namiškiai, Birutė ir vėl ėmė klausinėti apie namus.

– Nusiramink, sese, viskas gerai. Tiesiog atvažiavau pasveikinti su tokia švente. Tik džiaugtis reikia, kad, šiaip taip ištvėrę per tokį košmarą ir išlikę sveiki gyvi, galime švęsti tokią šventę laisvi, smagūs, nieko nebijodami. Gyvensim vėl po senovei. O kas girdėt iš tavo tėvų? – kreipėsi jis į Tadą. – Kur jie atsidūrė? Gal ir be reikalo bėgo iš Lietuvos? Būtų kaip nors pralaukę.

– Kas galėjo žinot, kad taip klostysis įvykiai. Jei ne ta Birutės bėda, būtume visi pasitraukę. Pats žinai, kaip rizikinga buvo čia pasilikti. Dabar jau jie Amerikoje.

– Neketina grįžti?

– Lauks, kol baigsis karas.

– Tas tai jau ilgai netruks. Vokiečiai vos spėja vytis. Gal dar praeis kokie meteliai, o gal ir tų neprireiks.

– Labai bijojom, – prisiminusi tą laikotarpį atsiduso Birutė, – glaudėmės čia, nes daugiau neturėjom kur. Garbė Dievui, išgyvenom. Čia užkampis, žmonės ramūs, neagresyvūs. Iš aktyvistų mažai kas čia lankydavosi. Stengėmės niekam nesirodyti. Gėda prisipažinti, net į bažnyčią nenueidavome. Dievas gailestingas, gal atleis mums tą nuodėmę? Reikėjo kaip nors gelbėtis.

– Štai ir išsigelbėjote, o dabar tik gyventi ir gyventi... Matau, su kariškiais bendraujat. Kas jie jums? Draugai ar šiaip reikalingi žmonės?

– Tas vyresnis – mūsų komendantas. Nuo pat pirmų dienų pas jį dirbu.

– Turbūt neblogai? O komendantūra kur? Miestelyje?

– Ne, geležinkelio stotyje.

– Tenka važinėt?

– Ne bėda. Turiu išskirtą motociklą. Atstumas nedidelis, aš ir žiemą juo važinėju. Keliai neblogi, visada nukasamas sniegas. Važiavai – pats matei. Vienas malonumas.

– O kur jūsų Tomukas, kad nematau? Jau didelis vyras užaugo?

– Jau seniai vaikšto ir po žodelį bando tart.

– Tėte, mama, ar ne taip?

– Ištaria ir daugiau, bet savaip. Mes tai suprantam, o kitus žodžius ir visai teisingai ištaria. Buvo vasarą labai susirgęs. Vos neužduso. Laimė, kad daktaras čia pat, miestelyje, gyvena. Išgelbėjo.

– Turit daktarą miestelyje?

– Klebono dukterėčios vyras. Jauni žmonės, šią vasarą susituokė ir liko gyventi klebonijoje. Kai susipažinome per Tomuko ligą, tai ir dabar bendraujam.

– O pats nesiruoši vesti? Savo galėtum turėt tokį vyrą pipirą, – nepiktai pasišaipė iš Vyto Tadas.

– Kadaise, kai buvai dar studentas, girdėjau turėjai mergaitę, – įsikišo ir Birutė.

– Seni laikai, geriau jau nė neprisimint. Dabar dar taip viskas nepastovu, vyksta karas, nelabai tinkamas laikas kurti šeimą. Reikia palaukti, kol viskas susikratys.

11.

Vasarą pas seserį Birutę vėl atvažiavo Vytas. Šį kartą atidūmė motociklu. Nors ir trumpai viešėjo per Naujuosius metus, bet spėjo įsižiūrėti į Budrio dukterį Laimutę. Studentė tada buvo atvažiavusi į namus žiemos atostogų. Labai patiko ir vertėja. Vytas nutarė pabūti ilgiau ir pasisukinėti tarp tų dviejų mergaičių.

Kaip ir buvo numatęs Vytas, Laimutė jau atostogavo ir jam netruko progų su ja susitikti, o norint pamatyt vertėją – teko važiuoti į geležinkelio stotį. Ir jis ne kartą lankėsi ir ten. Vertėja – šauni panelė, bet Laimutė sulig kiekviena diena darėsi jam artimesnė, ir jis vis daugiau laiko praleisdavo ūkyje. Linksma, žvitrių akių geltonplaukė jam priminė Ramutę ir žadino seniai užslopintus, bet gerai pažįstamus jausmus. Laimutė bus kaip tik ta, kurią jis galėtų pamilti, ir tikėjosi iš jos panašaus atsako.

Priešpaskutinio kurso Pedagoginio instituto studentė nebuvo baltarankė. Neleido atostogų poilsiaudama, skaitydama romanus arba sūpuodamasi hamake po obelimi. Ji kėlėsi anksti ir kartu su samdiniais ėjo dirbti į laukus. Eidama pietų ar vakare po darbo maudydavosi ežeriuke ir sėsdavo už stalo šlapiais palaidais plaukais, kurie švelniom sruogelėm dengė pečius.

Kai nebūdavo svečių, visi valgydavo didžiulėje virtuvėje už bendro stalo ir kiekvienas toks susėdimas primindavo linksmą pobūvį. Valgydami šnekėjosi, juokavo, dalijosi įspūdžiais, ir nuovargio po darbų – kaip nebūta. Prie stalo ir Laimutė atviriau bei maloniau žvelgė į Vytą, o jis tiesiog nenuleido nuo jos akių. Jau iš šalies buvo galima pastebėti reiškiamą abipusę simpatiją.

Vytas išbuvo pas seserį iki pat Laimutės atostogų pabaigos ir išsiskyrė, gal ne visai taip, kaip įsimylėjėliai, tačiau kaip artimi, geri draugai. Pasikeitė adresais, prisižadėjo vienas kitam dažnai rašyti ir per žiemos atostogas būtinai vėl susitikti.

Išvažiavus Laimutei, Vytas taip pat norėjo lėkti namo, bet Birutė jį sulaikė. Paprašė palaukti iki sekmadienio. Sekmadienį ketino suruošt atsisveikinimo pietus, pasikviest svečių ir iškilmingai išleist į namus ilgokai viešėjusį brolį.

– Pasikviesim komendantą, iš klebonijos daktarą su žmona, dar porą kaimynų. Seniai bebuvome susitikę. Pasėdėsim, pasidžiaugsim, juk negreitai vėl pasimatysim.

– Aš ir taip per ilgai užsibuvau, bet jei tu taip nori, tai kodėl gi ne, –sutiko Vytas. – Smalsu pamatyti, koks žmogus tas jūsų daktaras, jei ryžosi apsigyvent tokiame užkampyje.

– Pamatysi, labai malonūs žmonės. Ypač žmona. Man ji primena mūsų Laimutę, – nusišypsojo sesė, valiūkiškai žvelgdama į brolį. – Man atrodo, kad Laimutė tau patinka, ar ne?

– Kas iš to? Tiek metų mokosi, gal jau turi kokį gerbėją? Būtų gerai sužinoti, gal net neverta puoselėti vilčių?

– Kol kas atostogauti atvažiuoja viena, neatsiveža sužadėtinio. Jeigu tau tas rūpi, galiu sužinoti iš motinos, – pasišovė Birutė. – Tik tiek galiu pasakyti, kad didelės pasogos nesitikėk. Sunkiai verčiasi. Per tuos visus perversmų metus tos begalinės pyliavos visai nustekeno ūkį. Pajamų nėra, bet pavalgyti, šventes atšvęsti – užtenka. Vis tiek žemė...

– Dar ko? Kokių čia pasogų? Pagaliau apie tokius dalykus per anksti šnekėti, nors mergaitė man labai patinka, neslėpsiu. Galima sakyti, pirma, apie kurią norisi rimčiau pagalvoti. Gali suprasti, teko sutikti ne vieną, bet kad galvočiau apie vedybas, tokių dar nebuvo. Gal kaip tik ir bus ji man skirta? Matysiu, kaip ilgai aš apie ją galvosiu po išsiskyrimo.

Prieš antrą valandą Sauliukas nuvažiavo į miestelį, bet grįžo vienas. Daktaras pas ligonį, o ponia viena atsisakė važiuoti. Dėkoja už kvietimą ir labai atsiprašo.

– Gaila, galėjo ir viena atvažiuoti, bet suprantama... Aš irgi taip pasielgčiau jos vietoje, – apgailestavo Birutė.

– Ar tau taip svarbu? Dėl manęs, jie buvę nebuvę, dar bus progų susipažinti. Jei nebus, tai ne kažin koks nuostolis. Man dabar visai kas kita rūpi.

12.

Atšventęs Kalėdas namuose Vytas, likus porai dienų iki Naujųjų metų, – ir vėl pas seserį Birutę. Laimutė jau nuo Kalėdų atostogauja, ir jie tą pačią dieną susitiko. Susitikimas jau visai ne toks, koks buvo vasarą. Vytas sveikindamasis mergaitę pabučiavo, o ji nė trupučio nesipriešino. Atrodo, kad išsiskyrimas juos dar labiau suartino. Abu susėdo jos kambarėlyje ant sofos. Vytas Laimutę prisitraukė arčiau savęs ir apkabino. Padėjusi galvą vaikinui ant peties iš malonumo ši užmerkė akis.

– Kodėl taip ilgai tekdavo laukti atsakymų į mano laiškus? – papriekaištavo Vytas, vis arčiau glausdamas mergaitę prie savęs. – Juk žadėjome vienas kitam dažnai rašyti?

– Stengiausi, – teisinosi Laimutė, – bet ir pats suprask... Paskutiniai studijų metai, pavasarį egzaminai, begalės darbo.

– Žinoma, suprantu, todėl ir nepykstu. Paklausiau tik šiaip, nes labai laukdavau, o kai nesulaukdavau, tai visko prisigalvodavau. Kai sulaukiu iš tavęs laiško – man šventė, kai ilgai reikia laukti – liūdna.

– Na, nieko. Neužilgo pavasaris, baigsis mokslai, prasidės naujas gyvenimas. Būsiu laisva kaip paukštis. Atostogausiu, ilsėsiuosi... Jeigu gausiu darbo, tai dirbt pradėsiu tik rudenį, o per vasarą susitiksim dažniau. Jei tik tu panorėsi... Nereikės nė jokių laiškų.

– Linksmai praleisim šią vasarą. Pažadu. Nuvažiuosim pasižiūrėti, kaip aš gyvenu, susirasim pramogų ir čia pat, vietoje. Galėsim nulėkt prie jūros. Mes linksmai pagyvensime...

Visas tas likusias dienas iki Naujųjų metų sutikimo visi labai užimti. Ypač moterys. Kepimai, virimai, švarinimasis. Tadas išvažiuoja į komendantūrą, Budrys prie savo darbų, o Vytui nėra kuo užsiimti. Jis gulinėja, skaitinėja, žaidžia su mažuoju Tomuku, tyko progų pabūt su Laimute, bet jų šiuo metu labai mažai. Jos abi su Birute sukiojasi virtuvėje prie didžiulės krosnies, kažką maišo, minko, kočioja. Laimutė trikampe skaryte pasirišusi plaukus, su languotu „žiursteliu“, tešluotom rankom ir miltuota nosimi, vos pamačiusi virtuvėje Vytą, įbruko jam į rankas puodą su dideliu mediniu šaukštu ir liepė sukti cukrų su kiaušinių tryniais.

– Ar ilgai čia reikės trinti? – nelabai noriai sėdasi ant suolo Vytas su puodu rankose ir palaižo saldų šaukštą.

– Kol ištirps cukrus, – atsako jam Laimutė, – ir suk tik į vieną pusę. Nemaskatuok su šaukštu bet kaip, kur pakliuvo.

Pavakariais antrame aukšte jau baltai užtiesti ir puošniais indais padengti stalai. Pasirodė ir pirmieji svečiai – kaimynai iš vienkiemio. Jau ir Sauliukas pasiųstas į kleboniją.

Kai įėjo Ramutė su Dovydu, Vytas sėdėjo su Laimute nugara į duris ir atsistojęs atsisuko tik tada, kai Birutė Vytui juos pristatė:

– Čia gerbiamas daktaras su žmona, o štai mano brolis Vytas. Jam bus labai malonu su jumis susipažinti.

Sunku įsivaizduoti, kaip pasijuto Ramutė su Dovydu, išvydę Vytą. Bet ir tas vos atsilaikė:

„Ramutė, o su ja, net sunku patikėti, – žydas. Ir, kaip reikia suprasti, – jos vyras daktaras.“

Karšta kraujo srovė plūstelėjo į širdį ir per kojas – lyg kas mietu būtų tvojęs. „Nieku gyvu to negali būti. Kas čia darosi? Kažkoks absurdas, nieko bendro neturintis su tikrove... Baisi apgaulė ir akių dūmimas. Jie tik vaizduoja vyrą ir žmoną, o visi įsitikinę, kad taip yra iš tikrųjų. Niekšai... Kaip jie drįsta apgaudinėt padorius žmones?“

13.

Pirma mintis buvo – demaskuoti, paskelbti visų akivaizdoje, kad jis joks daktaras, o paprasčiausias sukčius žydas, apsimetėlis, taip besislapstantis tarp gerų, patiklių žmonių. Po sekundės grįžo savitvarda ir užteko jėgų šalčiau pagalvoti ir susivaldyti. Kils neapsakomas triukšmas. Čia pat sėdi vokietis komendantas. Šis šeimos bendravimas su žydu gali pakenkti Tadui. Gali, ko gero, netekti darbo ir tapti įtariamuoju. Šventė – bus sugadinta. Kilęs triukšmas gali užnuodyti visus ateinančius metus. Ar neužtenka, kad jam viskas virto košmaru? Kam dar gadinti nuotaiką kitiems?

– Mes jau pažįstami, – burbtelėjo ir skubiai atsisėdo. Jam linko kojos ir, jeigu ne kėdė, ko gero būtų suklupęs.

„Viską galima bus padaryti ir vėliau“, – mąstė Vytas. „Šiaip ar taip – jie abu dabar jau mano rankose ir niekur nedings. Šito dalyko aš taip nepaliksiu, tegul negalvoja. Gaus, ko nusipelnė. Pasitaikė puiki proga sunaikinti Dovydą ir kartu atkeršyti Ramutei, kad iškeitė jį į žydą, atstūmė jo meilę, pažemino.“

– Mat kaip? – pamatė pasikeitusį Vyto veidą Birutė. – Jeigu jau taip, tai pradėsime vakarienę. Prašom ragauti, valgyti, kas patinka, kviečiu išgerti po taurelę, kad nebūtų ilgu laukti Naujųjų. Ačiū, kad susirinkot, būryje visiems bus daug linksmiau.

Laimutė juto, kad Vytas kažkoks nesavas, ir sunerimo. „Nuotaika – nepastovus dalykas. Maža kas. Visas vakaras dar prieš akis, bus matyti...“

Vytas kaip nesavame kailyje. Stengiasi negalvoti, nematyti, bet, pats to nenorėdamas, jis vėl ir vėl žvelgia į Ramutę. Kodėl jis ją sutiko būtent dabar? Kai jau galvojo, kad ją pamiršo ir susirado kitą mergaitę, dabar, nejučiomis jas lygindamas, matė akivaizdų Ramutės pranašumą. Jam vėl kaip ir anksčiau kilo noras dėl jos kovoti.

„Įdomu, kokį spektaklį jie vaidina? Na, tarkim, kad Dovydas – iš tikrųjų daktaras. Girdėjau, kad žadėjo studijuoti mediciną, bet, kad būtų jos vyras, tai jau tikrai ne. Tada kodėl jie kartu? Negi būtų tiek nusiritusi, kad gyventų susimetusi ir slapstytųsi tame užkampyje? Bet palauk, juk jie galėjo susituokti prie rusų. Tačiau ką reiškia ta metrikacija? Pagaliau, ar jie susimetę ar susituokę – jis vis tiek žydas.“

Vytui pikta, skaudu, jis niršta, ir apie nieką kitą negali galvoti. „Taip, liksiu čia, nevažiuosiu namo tol, kol visko neišsiaiškinsiu ir neatsikratysiu pagaliau jo, kuris visą gyvenimą gadina man kraują. Smagu, kad atėjo laikas, kai aš pasieksiu savo, galėsiu jam atkeršyti ir po to gal pagaliau nusiraminsiu.“

Po Naujųjų sutikimo visi miegojo ilgiau ir tik po pietų, kai visi išsivažinėjo ir liko tik savi, Vytas prabilo:

– Ar nieko nežinojot, kad tas jūsų daktaras žydas?

– Negali būti, – išsigando Tadas, o Birutė tik išpūtė akis.

– Kad žydas – tai tikrai, bet koks jis daktaras, pažiūrėsim.

– Nešauk taip garsiai, dar kas išgirs... – pripuolė prie brolio Birutė, –

pražūsim.

– Seniai laikas visiems žinot. Keista, kad iki šiol dar niekas nieko nežino.

– Vytai, gerai pagalvok, gal apsirinki? – tyliai, vis dar netikėdama klausia Birutė, o Tadas net išsižioti nedrįso.

– Dar ko? Aštuonerius metus vienoje klasėje sėdėjom. Nuluptą pažinčiau.

– Dieve apsaugok! Ar jie abudu žydai? – vis dar prislopintu balsu kalbėjo sesuo.

– Ji – lietuvaitė, bet tokia ji ten ir lietuvaitė, jeigu susidėjo su žydu.

– Jei sužinotų vokiečiai, turbūt ir jai būtų blogai? – dar ir dėl Ramutės susirūpino Birutė.

– Visko gali būti, nors neturėtų, – susimąstė Vytas.

Staiga įsikišo ir Tadas:

– Bet juk jie susituokė bažnyčioje. Mūsų klebonas juos sutuokė, pats mačiau.

– Čia jau išvis kažkokia velniava. Sakai, susituokė? – suabejojo Vytas. – Būtinai turiu išsiaiškint. Viskas labai jau paslaptinga. Gal ir tas jūsų klebonas koks nors žydas?

– Na, ką tu? Tiek metų čia gyvena. Aš pirmosios komunijos pas jį ėjau.

– Rytoj pat eisiu į kleboniją, – tvirtai pareiškė Vytas, – tegu negalvoja, kad bus palikti ramybėje. Šį kartą neišsisuks. O gal geriau tuojau pat? Kol nespėjo pasprukti...

– Palauk, nors keletą dienelių, neskubėk. Dar šventės, Naujieji metai...

– O gal geriau visai nesikišti? – patarė Tadas. – Kol kas ramu, tegu taip lieka ir toliau. Jeigu nebijo klebonas ir laiko juos savo klebonijoje, tai tikriausiai žino, ką daro. Baisu, kas gali atsitikti, jei viskas iškiltų į viešumą. Mes, žinoma, nuo šios dienos nutrauksim su jais draugystę, o toliau – klebonas juos laiko, tai tegul už juos ir atsako.

– Nukentėtų ne tik jie, bet ir klebonas, neduok Dieve. O ir mums gali kliūti už tai, kad bendravome. Nepatikės nieku gyvu, kad nieko nežinojome. Ką pagalvos komendantas, už vieno stalo pasodintas su žydu? Viešpatie... – kaip maldai sudėjusi rankas kalbėjo Birutė.

– Nieko nebus. Jis žydas – jis vienas ir kaltas, – tvirtai pareiškė Vytas. – Žinos savo vietą, kaip ir turi būti. Kiek gali visus už nosies vedžioti?

– O gal ir teisingai Birutė sako, Vytai? Dėl to vieno žydo – buvęs nebuvęs. Užjudinsi – visiems bus bėdos. Gyvenimas prieš akis, sulauks jie dar savo ir be mūsų, – nedrąsiai paprieštaravo Tadas.

– Vytai, Vyteli, neliesk tu jų, prašau, maldauju. Tu išvažiuosi, o mums toliau gyventi reikia. Žmonės čia geri, ramūs. Visą rusų laikotarpį išgyvenome, niekas neįskundė... Negi mes imsime skųsti, įtrauksime šitiek žmonių į pavojų, o daktarą, be abejonės, gali sušaudyti? – jau su ašaromis akyse apkabinusi brolį maldavo Birutė.

– Ar jau užmiršot, ką žydai darė? Jeigu nebūtų išvadavę vokiečiai, visus būtų išvežę, nebūtumėt nė jūs išsilaikę.

– Vyteli, būk geras, neprasidėk. Gerai Tadas sako. Klebonas juos globoja, jis už juos ir atsakingas. Jeigu kada nors sužinos vokiečiai, tai jau geriau ne iš mūsų. Nemanau, kad ir klebonui taip paprasta, bet jis rizikuoja už tai, kad pasitiki žmonėmis, savo parapijiečiais, o mes imsime ir išduosime... Pasigailėk visų, pasigailėk mūsų...

Vytui nusibodo tas sesers verkšlenimas. Jis pakilo ir išėjo laukan ir, tik surūkęs cigaretę, grįžo atgal. Visos tos kalbos jį truputį atvėsino, bet jis neatsisakė minties ir noro nuvykti į kleboniją ir pasikalbėti su klebonu. „Reikia, po velnių, vieną kartą išsiaiškinti, ar tikrai ir kokiu būdu jis juos sutuokė? Įdomu, ką jis pasakys, priremtas prie sienos?“

Už poros dienų po švenčių Vytas vieną ankstų rytą, numojęs ranka į sesers prašymą likti namuose, išėjo į kleboniją.

14.

– Su Naujaisiais metais, – pasveikino Vytas kleboną, – nesutrukdysiu?

– Ačiū, – padėkojo už pasveikinimą, – žinoma, ne. Kuo galiu būti naudingas? – pakvietęs Vytą sėstis paklausė klebonas.

– Ar seniai pas jus slapstosi tas žydas? – tiesiai rėžė tik atsisėdęs.

– Joks žydas pas mane nesislapsto, – nė kiek nesutrikęs atsakė klebonas

– Kurgi ne? Žydas Šneideris juk pas jus gyvena? Žinokit, kad aš jį gerai pažįstu.

– O jūs ar katalikas? – netikėtai pasiteiravo klebonas

– Taip. Kodėl klausiat? – truputį nustebo Vytas.

– Tai štai – tas jūsų pažįstamas visai ne žydas, o toks pat katalikas, kaip ir jūs, ir aš.

– Kaip jūs drįstat? Ir dar dvasininkas, – net pašoko Vytas.

– Sėskit, nusiraminkit, – nutraukė jį klebonas, – reikalas tas, kad jis priėmė mūsų tikėjimą, buvo pakrikštytas, vedė mano giminaitę ir aš leidau jiems gyventi savo namuose.

– Tiesiog negaliu patikėti. Juk tai išdavystė, pasityčiojimas iš mūsų religijos. Koks iš žydo gali būti katalikas? Jis tik gelbėdamas savo kailį...

– Natūralu. Žydas ar katalikas – visi mes norime gyventi, o mūsų pareiga – padėti vienas kitam. Pirmiausia, jis žmogus ir prieš Dievą mes visi lygūs.

–Na, jau ne. Kartą jau išdavė žydai Kristų, išduos ir tas žydas, jei tik matys, kad tai jam naudinga.

– Čia jau jo sąžinės reikalas. Juk mes, katalikai, ar neišdavėm kiek kartų savo Kristaus? Savo tikėjimo? Visi tie perversmų metai akivaizdžiai tai parodė. Dievas gailestingas.

– Tik ne žydams, – kirto Vytas. – Ir tai sakyti jums turiu aš?

– Drįstu paklausti, kuo būtent jums žydai nusikalto?

– Nusikalto visiems, visai mūsų tautai. Negi nežinot?

– O jums asmeniškai?

Po tokio klausimo Vytas net suglumo. Patylėjo. Kadangi delsė su atsakymu, klebonas kalbėjo toliau:

– Nemanau, kad jis būtų tiek prasikaltęs, kad reikėtų jį pražudyti.

Vytas į tuos klebono žodžius neturėjo ką atsakyti. Taip, jis nekenčia Dovydo, pyksta ant jo, nori keršyti. Bet už ką? Kad jis gražuolis, turtingas, kad jam gerai sekėsi moksle, kad Dovydą, o ne jį mylėjo Ramutė. Jis pats norėjo paveržti mergaitę, o kad nepavyko, ar žydas dėl to kaltas? Ramutė su Dovydu nuo pat vaikystės draugai, o jis norėjo juos išskirti, jautėsi pranašesnis tuo, kad yra lietuvis, per daug pasitikėjo savimi ir visai pelnytai buvo atstumtas. Kokią jis turi teisę ir dabar drumsti jiems ramybę?

Klebonas kalbėjo toliau:

– Pasaulyje tiek prigalvota, prikurta įvairiausių religijų, kai kurios skelbia savo pranašumą prieš kitas, kiršina žmones, o Dievas – vienas. Aš Dovydo neverčiau, gyvendamas arčiau susipažins, pamatys, sužinos, ko moko mūsų tikėjimas ir apsispręs. Aš tik padėjau jam įveikti barjerą, skiriantį vieną religiją nuo kitos.

– Tuo labiau, kad jis dėl savo asmeninės naudos pamynė savo ir priėmė kitą tikėjimą, – nesutiko Vytas, – juk tai išdavystė. Ko galima iš jo tikėtis?

– Pirmiausia kalba eina apie žmogaus gyvybę. Visokiais įmanomais būdais mes turime, privalome vieni kitiems padėti. O kas darosi dabar? Negi jūs su tuo sutinkat ir palaikot tas žudynes? Kito tikėjimo priėmimas, jo formalumai – dar ne viskas, jį reikia priimti ir dvasia. Šito dar palauksime.

– Ko tada vertas tas krikštas ir visa kita, jei jam dar palikta teisė apsigalvoti? Argi krikštas taip nieko ir nereiškia? Juk turi būti įsipareigojimas, atsakomybė?

– Aš tik padėjau jam įveikti kliūtį. Jie seniai myli vienas kitą. Mano pastangos padėjo sukurti šeimą. Jie gražiai sutaria, gyvena meilėje ir pagarboje. Dovydas gyvas, dirba kilnų darbą, padeda žmonėms. Visi jį myli, gerbia, bėdai ištikus, šaukiasi jo pagalbos. Iki šiol tas užkampis neturėjo gydytojo, niekas nenorėjo čia gyventi ir dirbti, o dabar visiems prieinama medicinos pagalba. Kodėl negali likti taip ir toliau?

Vytas, nuleidęs galvą, ilgai sėdėjo ir mąstė: „Žydas toks, žydas anoks, o kas gero iš manęs – lietuvio kataliko? Štai žydas – jau gydytojas, visų mylimas gerbiamas, padeda žmonėms... O ką aš nuveikiau per šiuos metus? Ar aš visokiais būdais nesigelbėjau, užėjus sovietams? Kaip kas išmanė, taip stengėsi išlikti. Tas karas išgelbėjo nuo rusų, bet ne kažkoks giminė ir vokietis. Ramutė man jau amžinai žuvusi ir jeigu neatsiras, kas įskųs, jie gyvens visą gyvenimą“.

Prieš atsisveikindamas su klebonu Vytas dar pamindžikavo, norėjo lyg paklausti, kaip pas daktarą patekti, – taip norėjosi pamatyt Ramutę. Bet ar verta? Staiga persigalvojęs jis ryžtingai padavė ranką klebonui:

– Tai aš jau eisiu. Atleiskit už sutrukdymą ir sėkmės jums.

„Tegul sau gyvena, tai jų likimas, o man metas pasirūpinti ir savo gyvenimu“, – eidamas iš klebonijos mąstė Vytas. „Gerai, kad nuėjau į kleboniją, viską išsiaiškinau. Buvau atsidūręs ties riba, kurią peržengęs negalėčiau laikyti savęs doru žmogumi, kataliku.

Grįžo pačiu laiku. Jau rado padengtą stalą pietums ir, nusimazgojęs rankas, Vytas sėdosi. Netrukus atėjo Laimutė ir, kai ji prisiglaudė, širdyje pasidarė lengva ir gera...

Broliai

1.

Netoli miestelio, gražioje vietoje, pamiškėje ant kalniuko iš toli matosi visai graži sodyba. Bet tik iš tolo. Priėjus arčiau – ne tokia jau ir puiki.

Dviejų galų namas nebenaujas. Kadaise geltonai dažytas – dabar nublukęs ir apsilupęs. Trūksta langinių, tvoros vietomis išlūžinėjusios, po galiniais namo langais nuo vieškelio pusės atitvertas darželis žole užžėlęs, be žiedų. Vos žymu saulučių kuokštelėmis apsodintos lysvelės ir tik arčiau trobos, prie vartelių, vešliai sužėlę erškėčių krūmai, susipynę su žieminių jurginų stiebais, aukštai iškėlę rausvus ir gelsvus žiedus, puikuojasi.

Darželis apleistas, tačiau plotai su daržovėmis gerai prižiūrėti. Nuravėtose, apvagotose nuo kalno iki pat vieškelio suartose tiesiose vagose vešliai žaliuoja morkos, kopūstai, svogūnai, burokai, bulvės. Ir javų laukai aplink sodybą gražūs, tankiai sužėlę.

Žali, net juodi plotai be svėrių ir usnių vilnija iki pat miško, kai tuo metu kaimyniniuose laukuose to „gero“ pilna, o laukai net geltonuoja. Pasižvalgęs po laukus, dar pamatysi spygliuota viela aptvertas ganyklas, kur ganosi karvės, telyčios, pulkelis avių ir kumelė su kumeliuku.

Iš visko sprendžiant, ūkį tvarko gaspadoriška ranka, bet gal pasirodys neįtikėtina, kad jau šešeri metai, kai ūkyje gyvena vieni vyrai.

Kai mirė tėvas, vyresniajam sūnui Karoliui buvo jau trisdešimt ir jis, kaip vyriausias, ėmė vadovauti ūkiui. Jam talkino neseniai iš kariuomenės grįžęs vidurinysis sūnus Justinas, o jauniausias – šešiolikametis Povilas padėjo motinai prie ruošos. Jis dirbo visus darbus, kurie buvo per sunkūs ligotai motinai, o kai už metų mirė ir motina, Poviliukas taip ir liko prie pečiaus.

Nesipriešindamas jis dirbo visus moteriškus darbus, taisė valgį, kepė duoną, mušė sviestą, sėjo, ravėjo daržus. Iš mažumės įpratęs visų klausyti, darė taip, kad įtiktų broliams.

Vyresnieji, per savaitę nusiplūkę nuo ūkio darbų, sekmadieniais retai ir į bažnyčią benueidavo. Geriau jau likti namuose ir pamiegoti tas kelias valandas. O ką jau bekalbėt apie kokias vakaruškas? Pagaliau jau ir amžius nebe tas. O Poviliukas ne tik sekmadieniais į bažnyčią, bet ir šiaip dažnai išsprukdavo į miestelį. Ten įsigijo bendraamžių draugų, su jais išmoko šokti, o kartą, kitą pamėginęs vakaruškose, jau neapleido nė vienos gegužinės ar vakaronės, kur visada buvo pilna gražių mergaičių.

Broliai matė, kad Povilas labai jau dažnai išbėga į miestelį, bet nieko nesakė. Tuo labiau kad neturėjo, ką jam prikišti. Kada bepareitų iš kokio pasilinksminimo – nė kart nepramiegojo.

Keliasi su visais kartu, ruošiasi, kuria pečių, taiso pusrytį. Jo viskas padaryta: kiaulės pašertos, karvės pamelžtos ir išvarytos į aptvarą. Pusryčiai, pietūs visada laiku ant stalo – ko iš jo daugiau norėt? Savo darbus padaro – tegul palaksto, kol jaunas. Bet kai išgirdo, kad Poviliukas draugauja su Mikšio Magdele, abu broliai ne juokais susirūpino.

Vieną sekmadienį, kai Poviliukas susiruošė į bažnyčią, Karolis jį sulaikė:

– Palauk, pasikalbėti reikia.

– Kodėl būtinai dabar? Bus dar laiko, kai pareisiu iš bažnyčios.

– Ar nežinom, kai išeisi dabar, tai be nakties negrįši. Ar tada šnekėsim?

– O ryt visa diena ir poryt, – nujaučia vaikinas, apie ką bus kalba. Jam nelabai malonu ir už tai atsikalbinėja. Bet Karolis griežtas.

– Sėsk, kad pasakiau. Ryt, poryt ir visą savaitę darbai laukia. Nebus kada šnekučiuotis. Nieko neatsitiks, kad ir nenueisi kokį kartą.

– Gerai jau. Nueisiu ir vėliau, – mato Povilas, kad brolis rimtai nusiteikęs, ir sėdasi už stalo prie Justino. – Ką tu čia man dabar pasakysi?

– Ar tiesa, ką žmonės šneka? Mikšių Magdą mergini? Tiktai sakyk teisybę, nemeluok.

– Kam meluoti? Magdelę jau antri metai kaip myliu. O ji mane... Man jau dvidešimt metų, su viršum... Kai per Velykas jai sueis aštuoniolika, tada ženysimės.

– Ir tu šitai kaip niekur nieko man sakai? – už stalo raudonas kaip virtas vėžys Karolis.

– Tai kad klausei ir liepei nemeluot, ką turiu daryt?

– Tai pas Mikšį užkuriom susiruošei? – piktai nusijuokė Justinas. – Ar ne geriau būtų buvę pas Bandį, už upės? Tas ne toks plikšis. Jo Morta net šešias ožkas pamiškėm gano.

– Tas plikšis geriau gyvena už mus, jei nori žinot. Bet užkuriom – aš nė nemanau. Parsivesiu į savo namus. Ar neturiu kur?

– Namai mūsų visų, – pakeitė balsą Karolis, – ar nematai, kad ir taip maža vietos? Kur tu ją dėsi parsivedęs?

– O stancijoj? Ar taip, ar taip tuščia stovi, – nė kiek nenusiminė Poviliukas.

– Tai tik vasarą. Ateis žiema – sušalsit kaip tarakonai.

– Susimūrysiu krosnelę. Kūrensim – ir bus šilta. Jei nekūrentumėm, tai ir šitame gale būtų šalta.

– Dar vienas kaminas ant stogo, – išsišiepė Justinas.

– O kas čia blogo? Du galai – du kaminai. Namas tai dviejų galų, – nematė nieko blogo Povilas. – Ir išvis, toks namas ir nebeatsiras vietos vienam žmogui? Kaip tilpom visi, kai mama ir tėtė buvo – taip tilpsim ir dabar.

– Kaipgi tu taip, brolau, – užgniaužęs pyktį bando ramiau kalbėti Karolis. – Kodėl būtinai tokią ubagę? Ar negalėjai susirast geresnės? Jeigu kur į gerą vietą – nieko nesakyčiau. Kad ir užkuriom. Gal dar ir dalį sukrapštyčiau. O dabar, kaip tu galvoji su ja gyvent? Nei ten, nei čia.

– Taip, kaip visi. Apsiženysiu ir gyvensiu.

– O tu ar pagalvojai kada, kodėl aš iki šiol neženotas? Taip pat ir Justinas.

– Kas jus žino? Nenorit ir nesiženijat.

– Ogi todėl, kad trūks, plyš – reikia išlaikyt čielą žemę. Visi trys su šeimomis tame ūkyje mes nieku gyvu netilpsime. Na, tegul mes apsiženijam visi, parsivedam bobas ir imam perėt vaikus. Vietos maža, duonos dar mažiau. Pyktis, barniai, peštynės... Tenka skirstytis, dalintis... Ir kas iš to išeis? Iš to valako nė po septynis hektarus negausi, o kur dėtis žemę atsiėmus? Gyvent kažkur tai reikia, o iš ko statyti trobas, pirkti gyvulius, žemės ūkio padargus? Taip ir atsiranda tokie grytelnikai kaip Mikšys, Bandis ir kiti. Palaukim dar su tom ženatvėm metelius, kitus... Neskubėkim, susidarys daugiau pinigų bankelyje, tada ir žiūrėsim.

– Kad jūs žinotumėt, kaip man nusibodo prie to pečiaus. Bent jau šeimininkė būtų – kaip visuose normaliuose namuose.

– O ar ne geriau būtų tau susirasti kokią nors pasiturinčią užkurinę ir išeiti į gerus namus? Kaip nesisuk – dviems iš mūsų teks išeiti užkuriom, norint išlaikyti „čielą“, neišdalintą valaką. Tie, kurie išeis, atsiims savo dalį pinigais, o tam, kuris išmokės – pasiliks ūkis. Štai ir turim visi savo gyvenimus, visi gaspadoriai. Tu dar toks jaunas, palauk iki kariuomenės. Po kariuomenės visai kitaip galvosi. Tokių Magdelių pilna, o per ilgesnį laiką gali pasitaikyti ir gera vieta, ir nė kiek neprastesnė už Magdą mergelė. Tu dar gi nieko nematei: nei svieto, nei mergų.

– Aš negaliu laukti kariuomenės. Kol aš atitarnausiu, ji gali ištekėti už kito, – pasiklausęs brolio kalbos nebe taip tvirtai sako Poviliukas.

– Tai ir gerai. Jei ištekės už kito, tai žinosi, kad tu jai nebuvai reikalingas, o jei jai tikrai tavęs reikia, tai lauks. Kiek čia truks ta kariuomenė, viso labo tik pusantrų metų.

– Ne, – staiga ryžtingai pakilo nuo suolo Poviliukas, – kariuomenės aš nelauksiu. Kaip susitarėme, taip ir padarysim. Po Velykų ženysimės – ir baigta. Nereikia man jokių užkurinių. Aš irgi žmogus kaip visi. Kai bus, kas ruošiasi namuose, aš taip pat galėsiu eit į laukus su jumis kartu. Kai ateis Magdelė, tai nuo to visiems bus tik geriau.

– Jeigu jau taip, tai daryk kaip nori. Tik iš anksto žinok, kad mums su Justinu tavo Magdos nereikia, ji mums ne giminė. Kaip norit – gyvenkit, kaip išmanot – taip verskitės, – pakilo ir Karolis. – Ne Magdai čia šeimininkauti, ne tokios šeimininkės mums reikia.

– Tai parsivesk tokią, kokios tau reikia, man bus gera ir ta, – atkirto Povilas ir, stvėręs nuo suolo kepurę, išėjo pro duris.

– Neužsibus ji čia ilgai, – pagrasino išeinančiam pro duris Povilui iki šiol tylėjęs Justinas, – tegu negalvoja.

– O ką tu jai padarysi? – iš priemenės grįžo prie durų Povilas. – Tik pabandykit paliesti.

– Bus ir kitokių būdų „išrūkyt“, – šaipėsi pro ūsus Justinas, – imsi mat muštis su bobom.

– Dar pamatysim, kaip bus toliau. Pavasaris toli, o dabar aš išeinu, gal dar spėsiu ant sumos.

2.

Po vestuvių Povilas su Magdele įsikūrė stancijoj. Ji gražiai sutvarkė patalpą, nuo sienų ir lubų nubraukė voratinklius, išvalė, išblizgino langus, su ražu iššveitė grindis ir pritiesė austinių takelių. Gražiai užklojusi lovą, prie durų pakabino rinktiniais raštais austą rankšluostį.

Ryte jaunieji keliasi anksti. Magdelė tuojau prie pečiaus: kaičia bulves kiaulėms, gamina valgį, o Poviliukas – prie gyvulių. Kol pašeria kiaules, pamelžia karves ir grįžta išvaręs gyvulius į aptvarą – pusrytis jau ant stalo.

Magdelė nors ir jaunutė, bet tuos darbus gerai moka. Jau teko ir pas ūkininkus patarnaut už pusmergę. Sukasi vikriai, greitai, stengiasi, nori įtikti dieveriams, bet šie pasipūtę, paniurę ir į ją vis skersakiuoja. Nieko nekalba, kai paduota – pavalgo, o šnekasi tik tarp savęs. Su Povilu į jokias kalbas nesileidžia.

Magdelė, išleidusi vyrus į laukus, apsikuopia pirkią – ir į daržus. Vagos ilgos, nė pradžios, nė galo nematyti. Kaip neskubėtum – vis ant vietos. Vieną galą ravi – kitas želia. Nuravėt reikia, o laiko nedaug: valandą, kitą padirbėjai, o jau eik melžti karvių pietų, kol pamelžei – žiūrėk ir vyrai tuojau pareis iš lauko. Reikia skubėt, kad nesusivėlintum su pietumis. Taip besidarbuojant, nepamatai, kaip prabėga laikas.

Ji jau prie visko priprato, o Povilui rūpestis – kaip geriau pasiruošti žiemai. Su plytomis ne bėda – parsiveš iš uošvio. Statė naują tvartą, o seną mūrinį nugriovė, nes vienas galas buvo jau visai nuiręs. Plytų dar visai gerų pilna, bet, kai reikėjo susirast meistrą, išėjo visai prastai. Kur eina – meistrų neranda namuose. Visi vienkiemiuose, skuba per vasarą padaryt dar žiemą užsakytus darbus ir, kol nebus baigti darbai, nė vienas negali atsitraukti. Kažin, ar pavyks Povilui rasti meistrą, kad sumūrytų ir jam krosnelę apsišildymui? Tačiau nieko nereikėjo. Karolis, pamatęs, kad Povilas atsivežė į kiemą vežimą plytų, griežtai pareiškė:

– Jokio pečiaus statyti stancijoje aš neleisiu.

– Tai, kaip čia dabar? – nejuokais išsigando Povilas, – kurgi mes dėsimės per žiemą?

– Galėsit persikraustyt į kamaraitę.

– Tai kad kamaraitėje per žiemą nė kiek ne šilčiau negu stancijoje.

– Netiesa. Duonkepis pečius prišildo. Kiek prišildys, tiek ir užteks. Užsikamšysit gerai langelį, kad vėjas sniego į vidų nepripūstų, guolį pasitaisysit arčiau šiltos sienos – ir išgyvensit.

– Bijok tu Dievo. Nebus nė kur autų išsidžiovint rudenį per lietus, žiemą per šlapdribas. Ar jau visai pablūdai?

– O ar pagalvojai, iš kur imsi tiek malkų, kai reikės per žiemą sušildyt tokią stadalą? – kėlė balsą Karolis. – Stancijos langams antrų žieminių nėra, sienos netinkuotos, vėjas ir šaltis eis kiaurai, kaip per sietą. Malkas pleškinsi, o šilumos vis tiek nebus. Neduosiu aš malkų vėjui šildyti.

– O aš nieko nežiūrėsiu. Kai tik gausiu meistrą, vis tiek pasistatysiu krosnelę, o ir malkos ne tavo vieno. Visi trys važiavom į mišką per žiemą.

– Nereikia, Povilai, nesibarkit, – įsikišo ir Magdelė. – Bus gerai ir kamaraitėje. Kamaraitėje – tai tik naktį permiegot, o dieną, vis tiek pirkioje praleidi. Ten ir ruoša, ir visi darbai dirbami. Bus kur pasišildyti.

– Kodėl mes? Tegu jis pats kamaraitėje miega, jeigu ten taip gera.

– Kaip pasakyta – taip ir bus. Į pirkią neįsileisim, pečiaus statyt neduosim. Jeigu kamaraitėje nepatinka, tai galit eiti, kur norit, nors ir ant pliko lauko. Man vis tiek.

Nieko nepadarysi: pats jauniausias yra – reikia būti mažesniam, tenka vyresniems nusileisti. Kiek kamaraitėje, kiek pirkioje žiemą šiaip taip ištempė, o pavasarį – Povilas į kariuomenę.

Taip ir liko Magdelė viena su dviem priešiškai nusiteikusiais senberniais. Kiek ji nesiplėšė, nesistengė – taip ir nesugebėjo įgyt jų palankumo. Pagaliau susitaikė su esama padėtimi ir į viską ranka numojo.

Nekreipdama dėmesio į jų nuotaikas, dirbo įprastus darbus, pavalgydavo tik tada, kada vyrai nueidavo nuo stalo, šnekėjo tik tiek, kiek reikėdavo ko nors paklausti. Stengėsi, kiek galima mažiau maišytis jiems po akimis, bet vis tiek užkliuvo...

3.

Vieną vasaros rytą, grįžusi iš tvarto pamelžusi karves, Magdelė pamatė pro uždarytas pirkios duris besiveržiančius juodus dūmus. Ji baisiausiai išsigando:

– Taip dar nebuvo. Turbūt užkūriau ugnį, pamiršusi atidaryt juškas?

Pastačiusi kibirą su pienu gonkelėse ant suoliuko, nuspyrė nuo kojų medžiokus ir basa puolė į vidų. Pilna pirkia dūmų. Pro atvertas duris tirštų juodų dūmų kamuolys, išvirtęs į priemenę, užtemdė akis. Netikėtai įkvėpusi – užspringo, užsikosėjo, iš akių pasruvo ašaros. Nieko nematydama, graibydama sieną, ėmė ieškoti juškų. Įmynė į kažką tai minkštą. Siekdama žengė kitą žingsnį ir vėl pajuto kitos kojos tarpupirščiuose kažką glitaus. Pagaliau, suradusi juškas, atšovė ir puolė atidaryt langų.

Po visą pirkią pasklido bjauri žmogaus mėšlo smarvė. Magdelė nesusigaudo – iš kur tai? Tamsu, nuo dūmų ašaros graužia akis, sprangu gerklėje, bet, gavę skersvėjo, dūmai po truputį ėmė sklaidytis ir jau buvo galima kai ką įžiūrėti: pirkios grindys pilnos basom kojom primintų dėmių, Magdelės pėdos, kaip moliu apdrėbtos. Nuo tų dėmių ant grindų ir nuo kojų sklinda bjaurus kvapas, o jau prie pečiaus, kur ji ieškojo juškų, tai kojomis išminkytas visas tirštas blynas, tik pakraščiuose šiek tiek praskydęs ir nubėgęs per visą aslą iki pat durų.

Tik dabar Magdelė viską suprato. Kol ji buvo tvarte, katras vienas, o gal ir abudu broliai senberniai pridergė prie krosnies, uždarė juškas ir išėjo į laukus. Žinojo, kad puldama atidaryti langus ir duris, išmaknos po visą pirkią.

– Už ką, už ką? – verkdama balsu pasileido per sodą prie tvenkinio mazgoti kojų. Šveitė su žolėmis, trynė su smėliu, mirkė vandenyje, o paskui apsisausino varnalėšų lapais. Atrodo, kad jau švaru, bet smarvė neišnyksta. Tik pajudėjus, trenkia, net nosį riečia. Ką daryt? Kiek galima mazgot? Vanduo jau nebepadeda ir reikia laukti, kol savaime išgaruos.

Kai grįžo nuo tvenkinio, ugnis pečiuje jau smarkiai įsidegė, su bulvėmis užkaisti puodai jau putoja.

Susiradusi gonkelėse medžiokus, apsiavė, paplovų kibiru iš lovio pasėmusi vandens pylė ant ugnies kartą, kitą, kol nustojo šnypšti pajuodę nuodėguliai. Iš pečiaus per prieždą visais kraštais ant grindų ėmė bėgti drumzlinas, su pelenais susimaišęs vanduo.

– Na, ir tegul.

Vėl uždariusi visus pirkios langus ir duris, nuėjo į stanciją. Paėmė didesnę skarelę, patiesė ant lovos ir ėmė krauti į ją savo daiktelius. Pasiims tik tai, kas labiausiai reikalinga, o patalynę, lovą tėtušis parsiveš su arkliu, kai turės laiko.

Susidarė nemažas ryšulys. Pakilnojo – sunku, bet nieko, nusineš. Dar kartą pasižiūrėjusi, ar vėl neįsigalėjo ugnis, gerai užtrenkė duris.

– Tegul. Darė man, o pasidarė patys sau. Baisu ir pagalvot, ką jie ras parėję iš laukų. Savaitės neužteks viską iškuopti, o jau smarvės – tai visam mėnesiui.

Gonkelėse nuspyrus nuo kojų mėšluotus medžiokus, basa išėjo pro vartelius. Kitoje vartelių pusėje persižegnojo, užlaužė alyvos šakelę, kad niekad gyvenime neįkeltų kojos į tuos namus, ir verkdama išėjo su ryšuliu ant pečių.

4.

Kai parėjo iš kariuomenės Povilas, dar bandė prikalbinti Magdelę, kad eitų su juo gyventi į vienkiemį, bet ši griežtai atsisakė.

– Tu daryk, kaip sau nori, o aš – už jokius pinigus. Plūkiausi kaip kokia kvailė, iš kailio nėriausi, o kaip man padėkojo? Geriau jau pas ūkininkus būčiau tarnavusi.

Kas belieka daryti Povilui? Tenka palikti brolius ir išeiti į miestelį visam laikui. Bet ką veikti išėjus? Diena, kita dar kaip svečias, o ką daryt toliau? Ko nusitvert? Kaip pradėt gyvent?

Magdelė miestelyje sužinojo, kad susirgo lentpjūvės darbininkas ir savininkas ieško žmogaus į jo vietą. Povilas, nieko nelaukęs, nuėjo sužinoti. Ir laiku pataikė. Priėmė, bet tik laikinai, kol pasveiks ir sugrįš žmogus. Uždarbis ne kažin koks, bet pradžiai ir tiek gerai. Žmogus grįš, negrįš, o jis jau šiandien turi darbo. Moka po tris litus per dieną, nedaug, bet per mėnesį jau šis tas susidaro.

Nelengva tampytis su rąstais, bet nelengvi darbai ir ūkyje buvo, o kai prisimena, kai tiek metų šeimininkavo prie pečiaus, tai net nusipurto. Geriau jau sunkiausius darbus dirbti, nei būti gaspadinės vietoje.

Darbas čia pat, visai netoli namų. Per valandą, skirtą pietums, jis suspėja pareiti namo, o kartais ir Magdelė pietus atneša. Tada jie abu susėda ant rietuvės tik ką išpjautų, sakais kvepiančių lentų ir valgydami šnekučiuojasi.

Povilas valgo ir nenuleidžia akių nuo Magdelės. Pasiilgo jis per tuos metus, ką ir bekalbėt. Tokia graži, tokia miela širdžiai... Per tą laiką dar labiau išgražėjusi, papilnėjusi... Gerai padarė, kad vedė prieš kariuomenę, o tai ko gero Vacys būtų susukęs jai galvą. Jau tiek lindo, visai be jokios sąžinės. Juk matė, kad jie rimtai draugauja. Taip stengėsi atviliot, nors Povilas dar čia tebebuvo. Galima numanyt, ką būtų daręs, jei tiek laiko jo nebūtų buvę arti. Nors buvo pasižadėję vienas kitam mylėti iki grabo lentos, bet ką gali žinoti... Iš akių – tai ir iš širdies, o čia dar toks Vacys.

Kokia Magdelė graži, kai šypsosi, jau ir saulėje įdegusi, o noselė net lupasi. Povilas dirba, o ji irgi netinginiauja: kas tik paprašo, eina ravėti daržų, eina prie kitokių darbų pas ūkininkus. Ir ji uždirba po litą, kitą.

– Nepražūsim, – Povilui norisi pradžiuginti Magdelę. – Atsiimsiu aš iš brolių savo dalį ir, jei leis tavo tėvas, ant to pačio sklypo pasistatysim savo trobą. Turėsim kur gyventi.

– O dabar ar blogai? Turim atskirą kambarėlį, galim gyventi ir gyventi kiek tiktai reikės.

– Negi nenori turėt savo? Dviejų galų, dideliais langais, baltom langinėm? O po langais – darželis. Gyventume vieni, nei mes niekam, nei mums niekas nesimaišytų. Ar nebūtų smagu?

– Žinoma, ką ir bekalbėt, – susimąsto Magdelė, – tik kažkodėl tai nesitiki. Pikti kažkokie tie tavo broliai. Ar tik manęs taip nekenčia?

– Rupūžės ir gana. Kai pagalvoju, ką jie tau padarė, kiek tu nuo jų prisikentėjai, tai užmušt per maža.

– Man atrodo, kad neatiduos jie tau tos dalies taip lengvai.

– Niekur nesidės. Turiu gauti tai, kas man priklauso. Ne jų prašau, o savo tėvų paliktą.

– Duok, Dieve, o kol kas ir taip gerai. Ar ne? Kad tik sveiki būtume.

– O jeigu kada atsiras mažiukas? Tada tai jau tikrai reikės daugiau vietos, netilpsim visi tame kambarėlyje, – šypsodamas priminė Povilas.

– Kas žino kada kas bus... – meiliai šypsosi Magdelė, – o jeigu bus, tai bus bėda – bus ir roda.

– Eisiu kurią nors dieną pas brolius, o tai ko gero pagalvos, kad aš jau užmiršau, kad man jau nieko nebereikia. Nepasiūlytų...

– Tai gal jau metas ir prie darbo? Užteks burkuot, – paragino atėjęs vyresnysis darbininkas, – valanda jau praėjo.

5.

Vieną sekmadienį, pavakariais eina Povilas pas brolius prašyti savo dalies.

Rado juos sėdinčius ant suoliuko po langu. Vakaras malonus, šiltas, be vėjo. Vyrai sėdi, rūko, ilsisi.

– Gero vakaro, – pasisveikino priėjęs Povilas, – tai poilsiaujat?

– Sėsk ir tu, – pasislinko arčiau Justino Karolis. – Pasėdėsim visi kartu, seniai besimatėm.

– Girdėjau lentpjūvėje dirbi. Ar gerai moka? – paklausė Justinas, kai Povilas atsisėdo.

– Ne kažkas, bet dirbti kur nors reikia. Per mėnesį išeina netoli šimto.

– Ne taip jau blogai. O valgymas savo?

– Tai jau taip. Už valgymą nemoka.

– Prie tokio darbo ir apavas, ir drabužiai plyšta. Irgi kainuoja.

– Kas be ko... – iki šiol Povilas apie tai nepagalvojo.

– Kažką nori pasakyt? Ne šiaip sau juk atėjai? – nori greičiau sužinoti Karolis ir, numetęs ant žemės nesurūkytą suktinės galą, primynė jį koja.

– Tavo teisybė. Ne šiaip sau paplepėt atėjau. Reikalą turiu.

– Tai sakyk, ko dar lauki?

– Norėčiau, kad atiduotumėt man priklausančią dalį pinigais.

– O kam tau jos taip greit prireikė?

– Ne taip jau greitai. Metai, kai apsiženijau, dar kariuomenėje pusantrų metų... Manau, kad pats laikas atsiskaityti.

– Matai, ar nesakiau, kad nesiženytum. Visi krūvoj per tuos metus, žiūrėk, kiek pinigo būtume padarę. O dabar teks palaukti, kol mes su Justinu padarysim tiek, kiek tau reikia.

– Ar aš nedirbau visus tuos metus, kol išėjau į kariuomenę? Ženotas, neženotas – į kariuomenę vis tiek būtų paėmę.

– O kai išėjai į kariuomenę, viskas taip ir liko ant vietos, – gynėsi Karolis.

– Minėjai, kad turi bankelyje, žadėjai išmokėt, jeigu eičiau kai kur užkuriom.

– Yra šiek tiek, bet mes irgi negalim palikti be nieko. Pats žinai, kaip yra ūkyje. Nėra tų metų, kad nereikėtų ko pridėt.

– Jūsų ūkis – jūs ir žinokitės, o man atiduokit, kas priklauso ir tiek. Man irgi gyvent reikia.

– Ar jau subinę dirsės graužia? – sviedė piktai pro ūsus Justinas. – Greitai pajutai. Nereikėjo lįst į tą ubagyną. Kol dar buvo laikas, reikėjo pasiieškot bagotesnės. Nebūtų reikėję svetimų skylių lopyt.

– Nė kelių dalių neužteks – netruksit pravalgyt. Pas Mikšį jau turbūt pritrūko duonos? – pritarė ir Karolis.

– Kas jums darbo, kur aš tuos pinigus padėsiu? Svarbu, kad atiduotumėt. Aš ne jūsų prašau. Kaip jums, taip ir man tėvai paliko.

– Su atidavimu palauksim metelius, kitus, – rimtai ištarė Karolis, – sunkūs metai buvo. Tu išėjai – samdyt žmogų reikėjo. Pinigai nepasidaro taip lengvai, kaip norėtum.

– Ar ne pats sakei, kad dviem teks palikti ūkį? Štai aš ir išėjau pirmas. Koks skirtumas kada ir kur? Vis tiek teks atidalyti, negi taip ir nesusitarsime?

– Tai, kad su tavim neina susitart. Sakau kaip žmogui – neturiu. Neturiu ir tiek... O gal duok į teismą, kad antstolis išvaržytų?

– Jeigu kitaip neišeis, gali prireikt ir teismo. Bet aš manau apsieisim ir be jo. Visgi broliai esam, – ramiau ėmė kalbėti Povilas. – Nė jokių skylių lopyti man nereikia. Trobą norėčiau pasistatyt. Uošvio nemažas sklypas, yra kur. Gal, sakau, nors dalimis?

– Ar jau Mikšys laukan meta? – vis neiškenčia neįgėlęs Justinas, bet Karolis jį pertraukia:

– Še, ar ne taip išėjo, kaip sakiau? Būtum paėmęs mergaitę nuo ūkio, bent jau gyventi turėtum kur. O dabar – sukiši visą dalį į trobą, o kaip paskui gyventi?

– Čia jau mano reikalas. Prašau tik vieno – atiduokit, kas man priklauso ir kvit. Be pinigų manęs į jokį ūkį nebūtų įsileidę. Ką tada darytum? Mokėtum ir rastum iš ko, o kodėl dabar neatiduodi? Atiduotum – išsiskirtume gražiuoju ir aš daugiau po akimis nesimaišyčiau.

– Taigi, sakau, kad atiduosiu, bet teks palaukti. Dabar tai nė kalbos negali būti... Iš kur aš tau juos paimsiu?

– Tai tada atiduok žemę. Kad ir septynis hektarus – man užteks. Uošvis dar vyras pačiame stiprume, netinginykas, arklį turi. Išsidirbsim mes tą žemelę, o gyvendamas ir trobą pasistatysiu be jūsų „lockos“.

– Duok į teismą, prisiteisi, samdyk matininkus, atsimatuosi, tada ir pasiimsi.

– Ko tu čia man vis tuos teismus kaišioji? Argi negalim gražiuoju susitart? Juk matau, kad viskas darosi dėl tavo kvailo užsispyrimo, kad nepaklausiau ir biedną mergelę vedžiau? – pakilo nuo suolo Povilas.

– Aš tik visiems gero norėdamas. Neklausei – ir pats matai, kad blogai padarei.

– Ar Magdelę išūdijai irgi gero norėdamas? Sąžinės tu neturi, brolau – štai kas. Negalvokit, aš savo atsiimsiu. Anksčiau ar vėliau atgausiu, kas man priklauso. Nedovanosiu, negalvokit. Gaila, vietoj to, kad gražiuoju būtume sutarę, turim skirtis su piktumais.

– O mes ant tavęs nepykstam, – atrėžė Karolis pakildamas, – jei kas tau ne taip – tai tavo reikalas.

6.

Susirgusiam žmogui po trūkio operacijos daktarai uždraudė sunkiai kelti ir jis nebegrįžo. Taigi, Povilas visam laikui pasiliko lentpjūvėje. Sunku, bet darbas pastovus. Jau metai, kai jis darbuojasi, jau ir pinigų šiek tiek pasitaupė.

Uošvio padedamas nusipirko miško, žiemą su talka susivežė rąstus, pavasarį, kai atšilo – akmenų pamatam. Nesulaukdamas iš brolių jokios paramos, Povilas savo jėgomis ryžosi statyti namą. Greitai neišeis, bet reikia kada nors padaryti pradžią. Kai bus pradėta, gal ir broliai pagaliau susipras – juk būsto labai reikia. Kiek galima trintis visiems per vien? Be to, ir Magdelė jau laukiasi...

Ne kartą ir ne du Povilas buvo nuėjęs pas brolius reikalauti savo dalies. Jie ir toliau šaiposi, atsikalbinėja ir nė nemano duoti jam pinigų.

Pritrūkęs kantrybės, jau norėjo duoti į teismą, bet apsigalvojo. Tik pradėk bylinėtis, teismo išlaidom ištaškysi visas santaupas. Ir ką gausi? Tik tą patį, kas tau ir taip priklauso. Gal ateis vieną kartą ir broliai į protą. Matys, kad jam ne šiaip sau reikalingi pinigai, ne pravalgymui, o statybai, matys, kad kabinasi už gyvenimo. Gal pasigailės, prabus sąžinė ir patys savo noru atiduos? Juk patys gerai žino, kad privalės tai padaryti.

Kasasi Povilas po truputį į priekį. Kaip ne kaip – jau ir vainikas ant gegnių. Negerai, kad plikas pastatas liks stovėti lauke per rudens darganas ir žiemos sniegus.

Bet ką padarysi? Kai pritrūko pinigų, nutrūko ir statybos. Be to, dar ir Magdelė sunegalavo. Būtų viskas lyg ir tvarkoje, jau gimdyti metas, bet antra diena, kai kankinasi ir pagimdyti negali. Bobutė jau nieko nebežino, teko šauktis daktaro. Apžiūrėjęs paragino kuo skubiau vežti Magdelę į ligoninę. Išvežė nakčia, nebelaukė nė aušros, bet kas iš to? Nė ligoninė nepagelbėjo. Vaikelį išėmė per viršų gyvą, sveiką, o motinai niekuo nebegalėjo padėti. Nepernešė operacijos, mirė, neišgirdusi nė pirmo kūdikėlio verksmo.

Mokestis už ligoninę, laidotuvės – o pinigų nėra. Povilas ir vėl pas brolius. Gerai, kad rado namuose.

– Girdėjot apie mano nelaimę? – tik įžengęs į pirkią užklausė Povilas. – Gal nors dabar pasigailėsit ir atiduosit dalį? Jeigu niekas nepadės – aš pražuvęs. Nebeturiu visai pinigų. Visus, kiek turėjau – į statybas sukišau.

– O mes čia prie ko? – Karolis piktas. – Jei neturėjai pinigų, nereikėjo prasidėt su statybom. Ar nežinojai, kad pinigų reikės, ir nemažai?

– Ne tokia jau čia ir bėda. Gaspadoriui ar boba numirė, ar pirtis sudegė – tas pats nuostolis. Galėsi kitą ženytis, pilnas miestelis ubagių, – kaip visada, taip ir dabar drėbė Justinas.

Povilas pasibaisėjo:

– Negi ir tokioje bėdoje nepadėsit? Kas jūs per žmonės? Tikri broliai, o darot kaip paskutiniai neprieteliai. Ką pasakytų tėtė ir mama, jeigu pamatytų, kaip jūs su manimi elgiatės? Neprašau nei skolinti, nei dovanoti. Savo prašau. Negi turiu eiti pas svetimus?

– Su svetimais – kita kalba. Svetimam jeigu duosi, tai paimsi vekselį, dar ir su žiūrantu, o savam – paims ir nesulauksi, kad atiduotų, – šaltai, dalykiškai išdėstė Karolis.

– Tai paimk ir iš manęs vekselį. Kai mokėsi dalį, išskaičiuosi su visomis palūkanomis, tik duok kokį šimtą, kitą, kad galėčiau iš bėdų išsikapstyti.

– Su savais geriau neprasidėt. Tavo bėdos – tu ir žinokis. Ar aš nesakiau iš karto, jei ženysies, tai verskis kaip nori. Užsimanė, mat, trobą pasistatyti pinigų neturėdamas, – nenusileido Karolis. – Aukščiau bambos neiššoksi.

7.

Ką darysi? Be reikalo tik ėjo pas brolius, galėjo numanyt, kad taip bus. Ar pirmas kartas? Bet galvojo, kai tokia nelaimė, suminkštins brolių širdis.

Pavyko susitarti su lentpjūvės savininku. Užmokėjo jis Povilui už tris mėnesius „iš kalno“. Dar pasiskolino iš seniūno šimtelį.

Gražiai palaidojo Magdelę, užsimokėjo už ligoninę. Iš tų pačių ištaikęs, dar ir stogą užklojo ant gegnių, kad namas nepūtų. Langų ir durų skyles lentomis užkalė – taip bus geriau. Dabar jau nebeaišku, kiek stovės tas nebaigtas namas. Kai pasidarė tiek skolų, o be to, kai nebėra jau Magdelės, kam ir tas namas reikalingas?

Uošviai, kiek galėdami, padeda. Patys prislėgti nelaimės, netekę vienturtės dukters, užjaučia žentą, stengiasi sudaryt kuo geresnes sąlygas: jam ir kąsnelis gardesnis, ir kambarėlis vienam, kad galėtų pailsėti po sunkaus darbo. Mažiuką jie pasiėmė pas save į pirkią ir pasistatė jo lovelę prie savo lovos už mūrelio.

Povilas guli kambarėlyje vienas, niekas netrukdo ilsėtis, bet užmiega tik pirmą miegą, kai vakare grįžta išvargęs po darbo ir atsigula po vakarienės. O kai pabunda naktį, taip ir neužmiega iki ryto. Vartosi lovoje, blaškosi, graužiasi, kaltina save dėl Magdelės mirties. Ji Povilui kaip gyva akyse, baisiausiai jos ilgisi, verkia, negali priprasti, kad jos jau nebėra šalia ir kad jau niekada nebebus... Keikia brolius ir visą pasaulį...

Taip besikankinant, ateina rytas. Keliasi Povilas mažai miegojęs, dirbdamas jaučia silpnumą, spengia ausyse. Vos sulaukia vakaro. Vakare krenta į guolį kaip negyvas, bet vidurnaktį pabunda – ir vėl tas pats.

Kartą pasiskundė uošvienei. Ta išvirė valerijonų arbatėlės, taip kaip ir sau. Povilas išgeria kada ne kada prisiminęs arba, kai uošvienė primena. Gal dėl to nelabai ir padeda.

Žiema – sunkus metas. Tos ilgos, juodos, pilnos širdies skausmo naktys jį visai nukamavo, bet prašvito pavasaris, prašviesėjo ir gyvenimas. Nors Povilas kankinosi, tačiau rankų nenuleido: sugebėjo atiduot skolą seniūnui, atidirbo savininkui. Dabar gauna atlyginimą – visai kita nuotaika dirbti. Galima ir pataupyti. Jau jis visai kitaip galvoja nei anksčiau: „Nėr Magdelės – ir nieko nebereikia.“

Magdelės nebėra, nieko jau nepadarysi, bet sūnelis auga, štai kam reikia, kad užaugęs turėtų kur gyventi. Ne taip kaip pats dabar bastosi be savo vietos.

Šis pavasaris atnešė dar ir netikėtą įvykį. Birželio viduryje „užėjo sovietai“ ir tarp ramių gyventojų sukėlė sumaištį. Vieni nusigando, kiti apsidžiaugė: „nauja valdžia biednus ir nuskriaustus gina“. Pasklido visokios kalbos, spėliojimai, abejonės. Imta šnekėt apie trėmimus ir išbuožinimus, konfiskavimus. Tos kalbos vertė ne vieną susimąstyti, kaip reikės gyventi toliau.

Sunerimo ir broliai.

Povilui nei šilta, nei šalta. Jis nieko neturi – iš jo nieko neatims. O kai dėl darbo – tai ar prie tos, ar prie kitos valdžios darbininkų reikės. Žmonės ir toliau gyvens, statys, remontuos būstus. Be medienos neišsivers nė vienas, turintis ar didelį ūkį, ar mažą sodybėlę. Povilas ramus, dirba savo darbą.

Vieną sekmadienį po pietų netikėtai atėjo žmogus, pasiųstas pranešti, kad broliai kviečia jį į vienkiemį. Povilas, nieko nelaukęs, eina, bet nelabai supranta, kam broliams jo prireikė.

– Sveiki, – sako įėjęs ir pakviestas sėdasi ant suolo prie stalo.

– Seniai bebuvai, kaip gyveni? – kalbina Karolis, – nė akių neparodai...

– O ką mačys? Kiek aš čia vaikščiojau, o kas iš to? Ar šiaip, ar taip – neina su jumis susišnekėt.

– Gal, sakau, šiandien imkim ir padarykim viskam galą? – rimtai kalba Karolis. – Mes su Justinu padarėm šiek tiek pinigo ir galėtumėm dabar atsiskaityti. O gal nebereikia?

– Kurgi ne? – nudžiugo Povilas. – Kaip nereikės? Per žiemą tik pūdau trobą. Per vasarą iki rudens galėčiau viską pabaigt. Iki žiemos sudėjus duris ir langus, išmūrijus pečius, po vidų ir per žiemą būtų galima darbuotis.

– Na, matai, – šypsosi Karolis, – jeigu taip, tai va, visi popieriai ant stalo. Žemė dar tebėra tėvų vardu. Iš viso dvidešimt šeši hektarai.

– Kiek? – nustebo Povilas.

– Dvidešimt šeši. Važiuojam pradžioj savaitės į miestą pas notarą, pasidalinsim. Ten apskaičiuos, kiek kuriam priklauso žemės, o jei ne – tai kiek pinigais. Gausi pinigus – pasirašysi, kad dalį atsiėmei. Ir kvit. Tau bus atiduota, o mes su Justinu žiūrėsim, stengsimės čielą žemę išlaikyt. Žmonės visaip šneka, bet tai tik kalbos. Kaip bus, dar niekas tikrai nežino, bet kam tie piktumai? Geriau, kad tarp mūsų jų nebūtų ir kad iki valdžios nenueitų. Gerai, Povilai?

– Dėl manęs, tai seniai buvo galima viską sutvarkyt. Patys žinot. Kiek kartų buvau atėjęs prašyti, bet vis likdavau durnelio vietoje. Gerai, kad nors dabar susipratot.

– Geriau jau, kad nebūtų piktumų, – dar kartą pabrėžė Karolis. – Juk nė karto nesakiau, kad neatiduosiu. Vis sakiau – kai turėsiu. Dabar, kai jau sukrapštėm, tai iš karto ir pranešėm.

Atsiėmęs savo dalį, Povilas iki kito pavasario baigė statyti ir įrengti namą. Net tvoras apsitvėrė ir pradžiai pasodino keletą obelų ir kriaušių.

Kai birželyje prasidėjo masiniai trėmimai, tai Karolį su Justinu išvežė vienus iš pirmųjų, kartu su visais didžiažemiais.

2009 m.

Panytė

1.

Kai pasirodė miestelyje pienininkė Zonė, tai visiems bernams susisuko galvos. Graži, linksma, vis juokiasi, o kai juokiasi, tai burnoje toli kamputyje auksinis dantukas blizga.

Plaukai „pusmečiu“ suraityti miesto kirpykloje, o pati visada gražiai apsirengusi, kad ir kasdienėmis dienomis.

O į bažnyčią, tik pamanykit, ateina juodo aksomo suknele apsirengusi, visai be rankovių. Rankos gražios, baltos, nuo pečių apvalios, o ant kairės, aukštai, beveik iki alkūnės – auksinė apyrankė. Ant kaklo irgi auksinė stora grandinėlė su kryželiu.

Įsivaizduok: stovi bažnyčioje moterų pusėje tarp supintų kasų ir baltų skarelių tokia graži, nuogom rankom paauksuota panytė ir meldžiasi sau iš maldaknygės.

Ne tik bernai, bet ir vyrai, kuriems nereikia atsisukti, spokso ne tiek į altorių, kiek į gražią, taip nepaprastai pasirėdžiusią panytę.

Vyrams gražu, o davatkos pasipiktino: „Kur tai matyta, į bažnyčią plikom rankom ir taip išsipusčiusi – kaip į kokį balių.“

Bet Zonė nieko nepaiso ir per vasarą kad ne ta, tai kita suknele puošiasi. Kad ir ne visai nuogom rankom, tai trumputėmis rankovėlėmis ir giliai iškirpta apykakle, kad matytųsi grandinėlė ir apyrankė ant rankos.

Gegužinėje Zonė nesibaido miestelio vaikinukų, šoka, bendrauja su visais, kurie tik kviečia šokti. Kartais drąsesni net į namus ją palydi. Palydovą Zonė dar pasikviečia į savo kambarėlį ir pavaišina arbata bei saldumynais.

Kad ir bendrauja su vaikinais, tačiau ypatingo dėmesio neskiria nė vienam. Tačiau, kai atvažiavo iš miesto, baigęs amatų mokyklą, našlės Dudienės sūnus Liudas, iš karto krito jai į akį. Tai pastebėjo ir Liudas: „Jų miestelyje tokia šauni panelė... Būtinai reikės pabandyt susipažinti iš arčiau.“

Bet susipažinti, pasirodo, visai paprasta. Gegužinėje jis, nutaikęs progą, pakvietė ją šokti, o paskui jos nepaleido. Visą laiką ją šokdino ir tą patį pirmą vakarą parlydėjo Zonę į namus.

– Gal dar užeinam valandėlei, jeigu nenorit miego? – kaip visus, taip ir Liudą pakvietė į kambarėlį.

– Mielai, – džiugiai sutiko Liudas, – tuo labiau kad ir skirtis dar nesinori.

– Ar tikrai? – nusišypsojo Zonė. – Malonu girdėti. Nesistebėkit, kad taip ankštai gyvenu, – kai įėjo į vidų kalbino ji Liudą. – Kai kvietė čia dirbti, tai žadėjo du kambarius, bet dabar liko vienas, kitą paėmė laboratorijai. Sėskitės, aš tuojau uždegsiu šviesą.

– Na, ne taip ir ankšta, – apsidairė Liudas neskubėdamas sėstis. – Vienam žmogui toks didelis kambarys net ir per gerai.

– Nesijuokit. Reikėtų būtinai kito kambario, kad būtų kur miegoti ir spintą pasistatyti. O dabar viskas sugrūsta į vieną vietą... Vos galiu praeiti.

– Aš jums pavydžiu, – uždegė degtuką Liudas, kai ji, paėmusi nuo stalelio prie lovos stalinę lempą su žaliu gaubtu, pastatė ant stalo. – Dabar, kai aš žadu pradėti dirbti savarankiškai, man reikės daug vietos, o mama man gali skirti tik mažą kambarėlį. Oho, kad aš turėčiau tokį kambarį.

– Darbui gal ir būtų geras, bet tik ne gyvenimui. Nieko nepadarysi. Kaip yra – taip. Pagaliau ne visą gyvenimą čia gyvensiu. Bet jūs sėskitės.

– Ar jau seniai miestelyje? Kai buvau grįžęs per žiemos atostogas, dar jūsų nesimatė, – atsisėdo Liudas.

– Atvažiavau pavasarį. Jau nuo pat Velykų aš čia.

– Tai jau senokai, – nusistebėjo Liudas, – bet kai per pavasario atostogas nebuvau parvažiavęs, tai ir nemačiau.

– O kodėl neatostogavot?

– Buvo skubus užsakymas svetainės baldams. Direktorius neišleido, norėjo, kad iki mokslo metų pabaigos užbaigtume. O paskui egzaminai...

– Kaip supratau, tai mokėtės staliaus amato?

– Taip. Šiemet baigiau mokyklą, dabar pagyvensiu miestelyje. Žiūrėsiu, kaip seksis. Jeigu nekaip, tai gal kur į fabriką įsidarbinsiu.

– Iš miesto atvažiavus ar nebus čia nuobodu? Nebijot?

– Betgi jūs nesibaidot, gyvenat. Jeigu tokios panelės nebijo gyventi tokiame užkampyje, tai ko mums, vyrams, bijoti?

– Užkampis, ne užkampis, bet jaunimas čia neapsnūdęs, linksmas. Kiek jau buvo čia gegužinių surengta... Yra kur gražiai praleisti laiką, pasilinksminti.

– Ypač, kai yra tokių gražių panelių. Jeigu jūs nieko prieš, tai pasistengsim kartu nenuobodžiauti. Ką pasakysit?

– Kodėl galvojat, kad su manimi bus nenuobodu?

– Tai kad ir šis vakaras... Taip maloniai praėjo. Pirmas toks nuostabus vakaras mano gyvenime ir dar kur – savame miestelyje.

– Jūsų pasiklausius, galima pagalvot, kad nesigailit praleidęs su manimi vakarą. Džiaugiuosi.

– Na, juk taip ir yra. Nė kiek neperdedu. Norėčiau dar ir dar su jumis susitikt. O gal aš per drąsus?

– Man patinka drąsūs vyrai, – smagiai nusijuokė Zonė. Jai juokiantis sublizgėjo auksinis dantukas, ko Liudas iki šiol dar nebuvo matęs. – Aš nieko prieš. Galit mane lankyti, kada tik panorėsit. Aš visada lauksiu.

– Ačiū, – nudžiugo Liudas, – pasistengsiu neįkyrėt, bet leidimu pasinaudosiu.

– Tik žiūrėkit, kad nereiktų ilgai laukti, – linksmai žvelgdama jam į akis juokais perspėjo Liudą.

– Galiu pažadėt iš anksto. Neversiu nekantrauti. Gyvenu visai arti, tik kitoje upės pusėje, tuoj pat už tilto.

– Pasirodo, kaimynai. Smagu bus turėt tokį kaimyną. Vaišinkitės, – Zonė padėjo krištolinę vazelę su saldainiais ant stalo prieš Liudą.

Išsiskyrė tik auštant. Liudas parėjęs krito miegoti, o Zonė persirengė, užsivilko baltą chalatėlį ir pasiruošė darbui.

Kaip mat atbildėjo pirmieji ūkininkų vežimai su pilnais bidonais pieno.

2.

Kai gražuolis Liudas ėmė lankyti Zonę, visi miestelio vaikinukai pasitraukė ir grįžo prie savo mergaičių. Visi netruko pastebėti, kad ir Zonei Liudas patinka. Todėl ir nebėra prasmės tarp jų maišytis. Zonė nebe jiems. Ji Liudą išskyrė iš visų, tik su juo bendrauja ir norėdamas tarp jų neįsisprausi.

Šokiuose Liudas nuo Zonės nesitraukia, sekmadieniais po pamaldų miestelio gatve tik abudu vaikšto, saulėtom popietėm pievomis braido ir vakarus ant suoliuko po Zonės langais kartu leidžia. Jeigu kuris iš vaikinų anksčiau ir tikėjosi merginos palankumo, dabar, matydamas juos taip artimai bendraujant, visai prarado viltį.

O Liudas nesnaudžia. Ne tik kad lanko, bet ir stengiasi Zonei įtikti. Pasistatęs savo kambarėlyje varstotą, iš uosio lentelių sumeistravo gražią dekoratyvinę su įmantriai išpjaustytais „karnyziukais“ ant sienos pakabinamą spintelę žadintuvui su stiklo durelėmis ir mažyčiu stalčiuku apačioje. Nušveitė, nuglūdino stikliniu popierium, rudai nudažė ir nulakavo.

Kai Liudas ją pakabino ant sienos, o Zonė į spintelę įdėjo žadintuvą ir uždarė stiklines dureles, tai atrodė lyg sieninis laikrodis.

Gražu pažiūrėt. Ši dovana – tai pirmas Liudo savarankiškas darbas, sugrįžus į miestelį. Vėliau buvo padaryta pora apvalių su gražiai išpjaustytomis kojelėmis stalelių gėlėms ir dvi gražios su aukštais atlošais kėdės. Liudas dirba ir dovanoja Zonei, o ji laiminga ir negaili bučinių.

Vaikinui Zonės bučiniai ne tik padėka, bet ir įvertinimas, atsakas į jo lūkesčius. Ar tik ne ji bus Liudui skirta? Ar tik ne čia surado jis savo meilę ir laimę, su kuria jam lemta likti visam gyvenimui?

Su tokia mergaite jis pasiryžęs nors šiandien žengti lemtingą gyvenimo žingsnį, vesti ir atiduoti save į Zonės rankas. Kad tik ji sutiktų už jo tekėti...

Tai tik Liudo svajonės, o ką galvoja ji pati, tai dar teks išgirsti iš jos pačios lūpų.

Bet yra dar laiko. Artinasi ruduo, paskui ilga žiema ir vėl pavasaris, vasara.

Viskas dar prieš akis, bus dar tiek ir tiek vakarų, bučinių. Kol kas viskas taip gražiai klostosi, nėra ko skubėti užbėgt įvykiams už akių. Jeigu Zonė jam skirta – tai ir bus jo.

3.

Tuojau po Naujų metų Liudas gavo pirmą stambų užsakymą. Ūkininkas iš miestelio prašė Velykoms padaryt spintą ir komodą. Per Velykas žmogus išleidžia už vyro dukterį, nori skirti pasogai, kad būtų kur kraitį susikrauti. Prašė padaryt gražiai, gerai, dėl kainos nesiderėjo, kad tik būtų nesarmata prieš jaunikį. O labiausiai – tai norėtųsi prieš jo tėvus pasirodyti.

Liudas rimtai ėmėsi darbo. Darbas didelis, ne taip jau daug laiko iki Velykų, reikia paskubėti. Rečiau ir pas Zonę benueina. Kai jau taip – tai pati Zonė retkarčiais pavakariais užbėga pasižiūrėt, kaip sekasi Liudui.

Jis vienmarškinis, atraitotom rankovėm ir kelnių klešnėm iki kelių braido po skiedras. Plaukai pilni medžio dulkių, tarsi žilstelėję, o antakiai net balti, atsagstyti marškiniai vos laikosi ant pečių. Jis brūkšteli aukštyn ant kaktos krintančius plaukus ir iš jų pakyla debesis dulkių. Kita ranka šluosto nuo kaktos prakaitą.

Pirkia šiltai prikūrenta, langai užklijuoti popierium – nėra kaip jų atidaryti, nėra kaip išvėdinti patalpos, todėl dulkės sukasi čia pat vietoje ir sėda, kur papuola.

Kai Liudas obliuoja pasilenkęs, tai ne tik pilni plaukai, bet ir nosis, o burnoje net grikši.

Pamatęs Zonę jis nudžiunga ir meta darbą.

– Dabar jau truputį ir atsikvėpt galima, – atsitraukia Liudas nuo varstoto, – sėskis čia kur nors, – padavė jai kėdutę. – Kas girdėt?

– Skiedrom apsikasęs, ar netrukdo?

– Kai baigsiu darbą, mama išneš, – nosine šluosto nuo veido prakaitą Liudas. – Kaip tu gyveni? Aš taip tavęs pasiilgau, bet kai įsileidžiu į darbą, tai nė nepamatau, kai ateina vakaras. Vakare norėčiau nueiti, bet bijau trukdyti, tau taip anksti reikia keltis į darbą.

– Aš pati galiu skiedras išnešti. Tik pasakyk, kur jas reikia padėti. Nė mamai nereikės, – nuoširdžiai siūlosi Zonė, bet Liudas net nusigando.

– Ką tu čia dabar sugalvojai? Išsinešim patys. Vis tiek jau esam dulkini. To dar betrūko, kad, atėjusi į svečius, imsi mus kuopti.

– Man nieko nereiškia, kad tik tau būtų geriau. Juk nieko neveikiu.

– Geriau pasėdėkim ir pasišnekėkim. Va taip, – apkabino Liudas Zonę. – Senokai bebuvom susitikę. Ką veiksim sekmadienį?

– Na, kaip ir paprastai. Pirma bažnyčion, o paskui... Pietums kepsiu zuikį, galėsiu ir tave pavaišinti.

– O kur tu jį sugavai? Kaip tau pavyko? – klausia Liudas ir juokiasi. Juokiasi ir Zonė.

– Zuikis netikras, negi nežinai? Tokį ir pats gali pasigauti. Mama turbūt tau irgi tokį iškepa, bet mano bus skanesnis, su obuoliais.

– Zuikis netikras, o obuoliai ar tikri?

– Netikrų obuolių nebūna, – juokiasi Zonė, – tai ne zuikis.

– Netikras zuikis su tikrais obuoliais – turėtų būti skanu.

– Paragausi, sužinosi, tik ateik, o paskui ką nors sugalvosim. Kai dabar taip šalta, tai geriau namuose pasėdėsim.

– Taip, šiltam kambaryje su tavim. Kas gali būti geriau? O tau kaip?

– Ir man taip pat. Vienai būtų liūdna. O kaip tau darbai sekasi?

– Neblogai, po truputį kasuosi į priekį. Matai, jau kiek lentų paruošta. Beliko tik viską surinkt į vietą. Kai padarysiu ir gausiu atlyginimą, kartu laistysim pirmą mano uždarbį. Bet dar teks palaukti.

– O mane žada Velykom išleisti atostogų. Jau visi metai, kai dirbu. Priklauso...

– O kas dirbs tavo vietoj?

– Mergaitė iš punkto. Kai po Naujų metų punktą uždarė, tai ji liko laisva.

– Gerai pailsėsi. Turbūt į namus važiuosi? Be tavęs man bus labai liūdnos Velykos. Ar ilgam išvažiuosi?

– Tik porai savaičių, bet aš tavęs labai ilgėsiuos. Be tavęs man ir atostogos nebus mielos, vis apie tave galvosiu. Namų irgi labai pasiilgau...

– O aš apie tave. Na, bet Velykos dar negreitai, o kol kas mes dar kartu. Kaip smagu, kad atėjai. Daug darbo aš jau padariau, būsiu laisvesnis ir pats pas tave dažniau užeisiu. Dažniau matysimės.

Parėjusi našlė rado viešnią ir labai apsidžiaugė. Nusimazgojusi rankas greit paruošė vakarienę ir abu pakvietė prie stalo.

Po vakarienės Liudas parlydėjo namo Zonę ir atsisveikindamas prie vartelių ilgai ją bučiavo.

4.

Išvažiavo Zonė į namus traukiniu prieš pat Velykas. Ankstyvas rytas, stotelėje – ji vienintelė keleivė. Traukinyje buvo visai nedaug žmonių.

Šiek tiek paėjusi vagono koridoriumi, susirado tuščią kupė ir įėjo. Lagaminą pastatė ant suolo prie sienos, nusivilkusi švarkelį pakabino ant pakabos kampe, atsisėdo už stalelio prie lango ir, atrėmusi galvą į sieną, užsimerkė.

Kaip gera. Metus nebuvusi, ji pagaliau važiuoja namo. Kaip malonu bus su visais susitikti, pasimatyti. Mama, sesuo... Turės kam pasipasakoti apie savo gyvenimą, apie sutiktą puikų vaikiną, pasidalinti savo pirmos meilės patyrimais.

Tiesa, sesė buvo vieną kartą atvažiavusi pasižiūrėt, kaip jai sekasi. Bet tai buvo jau seniai, Zonė buvo ką tik įsikūrusi ir dar neturėjo ką papasakoti apie gyvenimą naujoje vietoje.

Dabar jau visai kas kita. Poros savaičių užteks ir su visais pabendrauti, pasipasakoti ir pasitarti. Kam daugiau, jei ne artimiesiems atversi širdį?

Kai Zonė atmerkė akis ir geriau apsižvalgė, pastebėjo kitoje staliuko pusėje, taip pat kamputyje pakabintą lietpaltį ir ant pačios viršutinės lentynos didžiulį juodą lagaminą.

Pasirodo, ji čia ne viena, yra ir dar vienas keleivis ar keleivė. O gal net ne vienas. Kol ji spėliojo, kas galėtų būti, duryse pasirodė elegantiškas, gražiai prigludusiu tamsiu kostiumu apsirengęs, kokių trisdešimties metų solidus vyriškis ir, pamatęs sėdinčią Zonę, plačiai nusišypsojo.

– Kokia laimė mane aplankė, – atsisėdo jis už stalelio prieš ją, – sulaukiau tokios žavios bendrakeleivės.

– Nepykstat? – taip pat nusišypsojo Zonė. – Aš neapsižiūrėjusi įsibroviau. Galvojau, kad laisva kupė.

– Aš tik džiaugiuosi. Tokį kelią važiavau vienas. Nuobodu... Kol buvo tamsu, miegojau, o dabar, kai išaušo – ir miegai išsilakstė. Smagu, kai kelionėje yra su kuo nors pabendrauti, laikas greičiau bėga.

– Neilgai bendrausim, aš netoli važiuoju. Jūsų turbūt ilgesnė kelionė?

– Ilga ir nuobodi. O jūs mane nuvylėt, tikėjausi laiką iki kelionės pabaigos praleisti jūsų draugijoje.

– Tikriausiai Velykų švęsti važiuojat?

– O, kad taip būtų. Komerciniai reikalai verčia.

– Kad ir per šventes?

– Mano verslui nėra švenčių, nėra išeiginių. Kartais ir normalaus poilsio nėra. Šventi tik tada, kada pavyksta puikus sandėris.

– Tikriausiai dažnai švenčiat tokias šventes?

– Ne tiek, kiek norėtųsi, bet pasitaiko. O jūs Velykų švęsti, kaip suprantu?

– Tai jau taip. Kaip tik sutapo atostogos su Velykų šventėmis. Labai smagu.

– Pavydžiu. Norėčiau švęsti su jumis kartu, jei tik galėčiau, – apgailestavo vyrukas, – o dabar, kaip atrodo, teks greitai skirtis ir vargu ar teks kada nors vėl susitikti.

– O kas jums trukdo? Verslas – ne tarnyba. Galit ilsėtis, kada tik panorėjęs. Pats sau šeimininkas.

– Taip tik atrodo, o yra visai kitaip. Kartais net nežinai, kada prasideda ir kada baigiasi darbas, nežinai, kada reikia dirbti ir kada ilsėtis, kada pasiseks, kada ne.

Nors neilgai kartu važiavo, tačiau du jauni, linksmi žmonės netruko susibičiuliauti. Jau žinojo vienas kito vardus, o, kai verslininkas paprašė adreso, Zonė daug negalvodama jam užrašė. Pasikeitę adresais, sutarė vienas kitam rašyti.

Kai traukinys sustojo Zonės stotelėje, vaikinas ją išlydėjo net į peroną, išnešė lagaminėlį, ilgai bučiavo ranką ir nuo vagono laiptelių mojo ranka tol, kol buvo matyt.

5.

Trumpas kelionės flirtas, bet Zonei smagu. O tie adresai – tai vieni juokai. Ji nė nemano jam rašyti, o iš jo – tuo labiau nėra ko tikėtis.

Verslininkas, tikriausiai, daug laiko praleidžia kelionėse, ieško pramogų atsitiktinėse pažintyse, kad, anot jo, laikas greičiau praeitų.

Namuose Zonė rado visus sveikus. Velykas atšventė ir atostogas praleido smagiai. Už poros savaičių – ji vėl miestelyje, dirba ir jie vėl kartu su Liudu.

Praėjo kokios trys savaitės. Zonė buvo jau ir užmiršusi tą kelionės draugą, kai, atsinešusi iš pašto agentūros laikraščius, tarp jų rado jai adresuotą laišką. Pagalvojo, kad iš namų, bet, kai atplėšė voką, paaiškėjo, kad jis nuo kelionės pažįstamojo Antano.

Viską metusi, puolė skaityti.

Rašė, kad dažnai prisimena, negali jos pamiršti, prašo atsiliepti, parašyti jam nors keletą žodžių, nors tiek, kad jis žinotų, ar ji gavo šį laišką, ir žadėjo greitai parašyti daugiau.

Ilgai Zonė svarstė: parašyti ar ne?

– Na, parašyti reikia, – nusprendė pagaliau, – nemandagu. Tegu žino, kad laišką ji gavo, dėkoja, bet parašys šaltai, santūriai, be jokių ten „galvoju“, „prisimenu“ ir panašiai. Kam rašyti tai, ko nėra? Žodžiu, parašys tokiu tonu, kad jam nekiltų noras rašyti daugiau, ir viskas nutrūks.

Laiškai nesiliovė tol, kol, negaudamas atsakymo, verslininkas pats atvažiavo.

Kai jis vieną popietę pasirodė pieninėje, toks gražus, elegantiškas, visai nepanašus į tą kurį Zonė matė kelionėje, jai pakirto kojas.

Pieninėje baigėsi darbas, darbininkai jau buvo išėję, tik Zonė su baltu chalatu baigė plauti, dezinfekuoti piltuvėlius, mėgintuvėlius laboratorijoje.

Jam pasirodžius, nutrūko darbas. Padėjusi viską į šalį ir nusišluosčiusi rankas, išėjo prieš jį pasisveikinti.

– Koks netikėtumas, – negalėjo nesijaudinti Zonė, – nė sapne nesusapnuosi.

– Betgi jūs su tuo baltu chalatu dar gražiau atrodot, nei tada, kai susipažinom,– neištvėrė nepasakęs komplimento, – bet aš gal jus sutrukdžiau?

– Kaip tik laiku. Ką tik baigiau darbą. Prašom toliau, – ir jie abu iš laboratorijos nuėjo į Zonės kambarėlį už sienos.

– Štai tas kambarys – mano apartamentai, – pastatė svečiui Liudo padarytą kėdę. – Nusivilkit švarką ir sėskitės, o aš paieškosiu ko nors atsigaivinti po kelionės. Pas mane karšta.

Jis nusivilko švarką ir pakabino ant kėdės atlošo.

– Betgi jūs nieko neieškokit. Aš pats turiu šio to pasirūpinęs, – ir svečias, atidaręs lagaminą, ėmė krauti ant stalo alų, vyną, saldainius ir limonadą.

Zonė atnešė ąsotį giros, stiklines ir stiklelius, lėkštutes, peilius su šakutėmis ir, ištraukusi iš orkaitės keptą žąsį, išdėjo ją ant padėklo ir pastatė į vidurį stalo.

– O, net žąsis, – nusistebėjo Antanas, – turbūt svečių laukiate?

– Štai, ir sulaukiau, – juokėsi Zonė. – O jūs ar ne svečias? Nedažnai tokių sulauksi. Iškepiau, kaip žinodama. Bet jūs nesistebėkite. Aš žąsį kepu sau, net tris kartus per mėnesį.

– Tikrai? Kas per ritualas?

– Ar negirdėjot, kad dabar valdininkams ir tarnautojams reikia būtinai pirkti žąsis. Pagal mano atlyginimą man privalu pirkti tris žąsis per mėnesį. Jūs – verslininkas, jūsų tai neliečia.

– Teko girdėt, bet aš galvojau, kad tai tik pokštas.

– Krizė – ne pokštas. Turim visi kaip nors palaikyt žlungantį žemės ūkį.

– Štai kaip, net nepagalvojau.

– Gerkit giros, pati padariau iš duonos. Dėkitės kepsnio, kol šiltas. Iš kelionės, tikriausiai, išalkęs, – ragino Zonė, pildama į stiklines girą.

Antanas godžiai išgėrė girą ir neprieštaraudamas įsidėjo geroką gabalą mėsos į lėkštelę.

– Nesiginsiu, valgyti norisi, o čia dar taip skaniai kvepia. O jūs, ar nevalgysit kartu? Kodėl nesisėdat?

– Jūs valgykit, aš tuojau, tik laboratorijoje viską sudėsiu į vietą, kad rytoj iš ryto nereikėtų ieškoti, – atsiliepė Zonė iš laboratorijos. – Turiu prisipažint, kad jūsų pasirodymas mane šiek tiek išmušė iš vėžių, reikia pasitvarkyt.

– Pasirodo ir jums mano apsilankymas šį tą reiškia. Džiugu girdėt, bet vienas nevalgysiu, palauksiu jūsų.

Kai ji, grįžusi iš laboratorijos, atsisėdo už stalo, svečias valgydamas klausinėjo:

– Papasakokit, kaip praleidot atostogas? Turbūt buvo labai smagu. Šventės, susitikimas su saviškiais... Ar ne taip?

– Suprantama. Dar tebegyvenu tais įspūdžiais. Namai ir lieka namais. Visada malonu į juos sugrįžti. O jūs kaip šventėt?

– Na, man irgi neblogai sekėsi. Kelionė puikiai pavyko, vien dėl to, kad susipažinau su jumis.

– Tikrai? Taip svarbu? – koketuodama pažvelgė į Antaną Zonė.

– Jei nebūtų svarbu – aš čia nesėdėčiau. Prisipažinsiu – nenustojau apie jus galvoti nuo pat išsiskyrimo. Paskui pamaniau: vyras aš ar ne vyras? Kam kankintis, ar ne geriau pamėginti viską atnaujinti? Lietuva ne tokia jau didelė.

– Man irgi malonu jus matyti. Ir aš dažnai prisimindavau tokį šiltą, nors ir trumpą mudviejų pabendravimą. Ko nors daugiau tikėtis iš tokios kelionės pažinties būtų naivu. Tačiau ko gero teks pakeisti nuomonę.

– Kodėl neatsakinėjot į mano laiškus, jeigu nors kiek apie mane galvojot? Ar taip galima? Žmogus laukia, kenčia, o jūs tylit.

– Gal kaip tik dėl to ir matau jus čia, – juokėsi Zonė, – bet, Dieve gink, nepagalvokit, kad tai dariau sąmoningai.

– Kaip bebūtų, viskas taip, o ne kitaip įvyko. Aš laisvas, leidau sau keletą dienų atostogų ir norėčiau čia jas praleisti kartu su jumis. Ar jūs nieko prieš? Ar yra čia koks nors viešbutukas, kur galėčiau pernakvoti?

– Per daug gerai norite tokiame užkampyje. Bet ne bėda. Aš jums užleisiu savo kambarį, o pati permiegosiu laboratorijoje. Nesijaudinkite.

6.

Mato Liudas, kad pas Zonę kieme vaikšto kažkoks vyriškis. Norėtųsi nueiti pas ją, bet nepatogu. Gal koks giminaitis, gal koks brolis atvažiavęs. Dabar geriau nesimaišyti, o paskui Zonė pati papasakos.

Praėjo viena diena, antra, trečia. Lyg ir nematyt daugiau.

– Sveika, Zonele, – atėjo Liudas į laboratoriją, kai kiemuose nebeliko ūkininkų vežimų.

– Sveikas, seniai bebuvai, – pasveikino ir jį Zonė, – kodėl neateini? Ar kviesti reikia?

– Mačiau, turėjai svečių. Buvo nepatogu...

– Buvo, bet jau vakar išvažiavo. Einam į kambarį pas mane, aš jau baigiau darbą.

– Ilgai svečiavosi... Kas per svečias?

– Per atostogas susipažinau, atvažiavo aplankyt, – lyg niekur nieko sako Zonė, bet Liudui dilgtelėjo per širdį.

– Maniau, kad brolis...

– Neseniai buvau namuose, su visais pasimačiau. Jie irgi dirba, nelabai turi laiko važinėt.

– Tai sakai, aplankė... O aš vėl gavau didelį užsakymą, – nurijęs negerą nuojautą, staiga linksmai pasigyrė Liudas. – Šį kartą vaistininkui teks padaryt virtuvės baldus: spinteles, lentynėles, na, ir, žinoma, indaują. Važiuoju rytoj į miestą nusipirkt trūkstamų įrankių. Gal ką parvežti?

– Ne, ačiū, nieko nereikia. Kaip matau, tau visai neblogai sekasi, – apsidžiaugė Zonė. – Ko gero užteks tau darbo ir čia pat vietoje, nereikės nė jokio fabriko.

– Fabrikas tai tik iš bėdos. Jeigu čia nebūtų kas veikti, negi sėdėsi rankas sudėjęs.

– Bet tavęs aš ir vėl nematysiu. Užsiėmęs darbais ir mane visai užmiršai.

– Nežinau, kas turėtų atsitikti mano gyvenime, kad tave pamirščiau. Kur bebūčiau, ką beveikčiau – vis apie tave galvoju. Taip myliu...

– Ir aš taip pat, – ne visai teisybę sakė jam Zonė.

Dabar, kai apsilankė Antanas, nemažą dalį minčių skyrė ir jam: „Koks vis dėlto puikus vyras. Gražus, kultūringas verslininkas... Matyt, ne juokais aš jam parūpau, jeigu susirado, atvažiavo. Įdomu tiktai, ką jis pagalvos, kai pamatė, kaip aš gyvenu? Gal daugiau nė nepasirodys? Nors ketino rašyti ir atvažiuoti. Matysiu, kaip bus toliau.“

Buvo, atvažiavo ir ne kartą, o kai atvažiavo dar už kurio laiko – atvežė žiedus ir pasipiršo.

– Tekėk už manęs, Zonele, – užmovė jis žiedą ant piršto. – Nereikės tau daugiau tupėti tame užkampyje ir keltis ankstyvais rytmečiais prie darbo. Visas tavo darbas bus tik mane labai mylėti. Už tai visko turėsi, būsi aprūpinta, gyvensi mieste tarp inteligentiškų žmonių, kaip tau ir pridera. Per žiemą lankysim teatrus, vasaras leisime Palangoje prie jūros. Galėsim dar ir šiemet nuvažiuot po vestuvių. Nors jau artinasi ruduo, nebe tokie karščiai, bet pasivaikščioti po kopas, pasiklausyt bangų ošimo – visada malonu. Nesu tvirtai įsitikinęs, kad tu man neabejinga, bet kiek suprantu, tie mūsų susitikimai teikia vilčių. O aš tai myliu tave begaliniai ir tikiuosi išgirsti tavo pritarimą.

Neatrodė, kad Zonei tos piršlybos buvo labai netikėtos. Antano lankoma, ji dažnai pagalvodavo: „o jeigu pasipirš?“

Na, Liudas labai puikus vaikinas. Ir gražus, ir išsilavinęs, turi geras rankas. Su tokiu nepražūtum, bet prie Antano, žinoma, nepridėsi. Šis tegul ir vyresnis, bet vyras šaunus iš visų pusių: inteligentiškas, už Liudą gal net gražesnis ir su padėtimi.

Dabar dar laikas pasirinkti. Pasilikus su Liudu, kad netektų paskui gailėtis, o be to, apie ženatvę jis net neužsimena. Kažin dar ką galvoja, o čia – jau žiedas ant piršto ir toks mielas širdžiai vaikinas glaudžia prie krūtinės...

7.

Gavęs iš Zonės sutikimą, Antanas ėmė skubinti vestuves. Reikia žūtbūt kaip greičiau susituokti kol dar šilta, kad po vestuvių spėt nuvažiuot į Palangą prieš sezono pabaigą. Nereikia jokių užsakų – tai tik laiko gaišinimas. Kunigui gerai sumokėjus, galima ir be to apsieiti. Dėl vestuvių pokylio Antanas ketino tartis su savo tėvais, bet čia Zonė griežtai užprotestavo:

– Vestuvės – tik pas mano tėvus.

Kai ji buvo namuose per atostogas, tada jau šis klausimas buvo paliestas, žinoma, turint galvoje Liudą. Tada tėvai pareiškė norą išleisti dukrą iš savo namų.

– Ir taip galima, – nė kiek neprieštaravo Antanas, – pas mano tėvus bus galima atšvęsti medaus mėnesį, kai grįšim iš Palangos.

Liko tik nuspręsti vestuvių datą, bet tai truko neilgai.

– Šiandieną – pirmadienis. Savaitės užteks pasiruošti, o sekmadienį – vestuvės. Nuvažiuosim porą dienų anksčiau, bus laiko susitart ir su kunigu, – svarstė ir dėliojo Antanas.

Iki ketvirtadienio Antanas niekur nevažiuoja – svečias Zonės namuose. Ką ten svečias. Jau vis tiek kaip ir savas.

Per tas savaitės dienas jam tiesiog nėra kas veikti. Kol Zonė dirba pieninėje, jis vartosi lovoje ir skaitinėja laikraščius. Paskui abudu pietauja, o po pietų, kai Zonė grįžta darban, Antanas vėl prigula.

Tuo metu Zonė baigia nusiplūkti. Laksto pas siuvėją, zuja po parduotuves, ieško ką nors nauja nupirkti vestuvėms ir maisto, kad būtų galima skaniau pagaminti Antanui.

Paskutinės Zonės darbo dienos pieninėje. Ji dirbs tik iki ketvirtadienio.

Prašymas jau prieš savaitę paduotas atleisti iš darbo. Trečiadienį ateina naujas žmogus ir tą pačią dieną Zonė perduos pieninę jam. O jau ketvirtadienį abu su Antanu išvažiuoja į jos tėviškę.

Liudas jau galutinai užmirštas. Jei anksčiau dar retkarčiais prisimindavo, tai paskutinėm dienom nei noro, nei laiko nėra apie jį pagalvoti.

Tiek to, tai jau praeitis, ir išvis, gal tai net nebuvo meilė? Matyt nebuvo jai skirtas ir tiek. Kur kas stipresnius jausmus ji jaučia Antanui ir nieko čia nepadarysi.

Trečiadienį darbe Zonė užtruko šiek tiek ilgiau, kol perdavė visą pieninės ir laboratorijos ūkį naujai darbuotojai. Pasirašiusi dokumentus ir atidavusi raktus, ji atėjo į kambarėlį ruošti pietus.

Antano nematyti, kažkur išėjęs. Lovelė užklota, nė nesugulėta, matyt net nebuvo prigulęs, o dabar išėjo parūkyti į lauką.

Zonė netruko paruošti pietus ir, kai viską padėjo ant stalo, pravėrė duris į kiemą, ar nesėdi Antanas ant suoliuko.

Nėra. Išėjo į kiemą – niekur nematyt.

– Antanai, – pašaukė Zonė. Niekas neatsiliepė.

Kažkokia bloga nuojauta plūstelėjo į širdį. Pažvelgė į kampą, kur stovėjo lagaminas – nėra. Dar su viltimi atsisuko į langą, duris ir staiga, baisiausiai išsigandusi, susigriebė už galvos.

8.

– Viešpatie! – puolė prie stalelio stalčiaus, kur buvo sudėti jos pinigai, auksinės apyrankės, grandinėlės ir kiti papuošalai. Nei pinigų, nei papuošalų, nei to paties vestuvinio žiedo, kurį padovanojo – tuščias stalčiukas, kaip pašluotas.

– Viešpatie! Per pusantrų metų uždirbti ir taupyti pinigai, auksas… Viešpatie, Dieve, Dieve! Tai štai koks jo verslas, štai kokie sandėriai, – griuvo kniūbsčia ant lovos Zonė ir davė valią ašaroms. Verkė pasikūkčiodama, raudojo balsu, kol neprisiminė dar apie vieną baisų dalyką: namuose laukia pasiruošę, suprašyti svečiai. Kaip žmonėms viską paaiškinti? – O, Dieve, Dieve, kokia gėda – jaunikis pabėgo.

Išsiverkusi, kol pritrūko ašarų, susitvardė, atsisėdo lovoje, apsišluostė veidą:

– Liudas, tik Liudas gali man padėti. Jeigu jis tikrai mane mylėjo, gal neatstums. Liudai, Liudeli, tik tu vienas gali man padėti, atleisk, gelbėk, padėk mano nelaimėje!

Taip širdyje šaukdama nubėgo per kiemą, per tiltą tiesiai į našlės namus. Liudas, apsikasęs skiedromis, obliuoja lentą. Jis žinojo apie Zonės vestuves, kankinosi, bet nepasidavė, dirbo iš peties, darbe ieškojo nusiraminimo.

Zonė, įpuolusi į kambarėlį, krito ant kelių į skiedrų šūsnį ir apkabino Liudo kojas:

– Liudai, Liudeli, atleisk, gelbėk! Jeigu tu man nepadėsi, aš pražuvusi. Mane ištiko didžiulė nelaimė.

– Stokis, – pakėlė jis Zonę nuo žemės, – sakyk, kas atsitiko? Nieko nesuprantu...

– Jaunikis pabėgo. Viską išvogė: pinigus, žiedus, palikau be nieko... Bet viskas niekai, palyginus kokią gėdą padarė prieš tėvus, prieš žmones. Jei tu nepadėsi, man daugiau nieko nebelieka, kaip nuo tilto į upę šokti. Pasigailėk, neduok man pražūti...

– Tai ko gi tu nori iš manęs? – nesusigaudo Liudas, – kodėl, būtent, pas mane ieškai pagalbos?

– Važiuojam su manim į tėviškę, susituoksim... Ten jau viskas paruošta vestuvėms. Laukia tik mūsų atvažiuojant. Neatsisakyk, neatstumk, amžinai būsiu dėkinga. Visą gyvenimą būsiu ištikima ir nuolankiausia žmona.

– Aha, – atsitokėjo pagaliau Liudas, – dabar jau ir aš geras.

– Tu visada buvai geras, tu pats geriausias, tik aš kvaiša ir beprotė išmainiau tokį brangų žmogų į niekšą ir aferistą, – blaškėsi verkdama Zonė. – Atsiprašau, dovanok, atleisk tą mano klaidą. Aš ir taip jau nubausta, nežinau, kaip reikės gyventi toliau. Dabar aš lyg ant bedugnės krašto. Jeigu iš tavęs nesulauksiu pagalbos, nebenoriu daugiau gyventi...

Liudui širdyje pynėsi prieštaringi jausmai. Matant ją tokią sugniuždytą, nelaimingą, buvo gaila, bet prisiminus, kaip ji pasielgė – vėl pašoka pyktis, norisi trenkti ir išmesti laukan. O jeigu, netekusi vilties, Zonė iš tikrųjų nusižudys? To jis neatleistų sau visą gyvenimą. Liudas kurį laiką patylėjo, pagalvojo.

– Juk kiek kartų viešėjo, miegodavo naktimis. Sakyk, ar gulėjai tu su juo?! – staiga tiesiai šviesiai paklausė Liudas. – Sakyk teisybę!

– Ne, Liudeli, kaip Dievą myliu, ne... – pro ašaras vos ištarė Zonė. – Aš nakvodavau laboratorijoje, o jam užleidau savo kambarėlį. Jei būtų lindęs, tuoj būčiau išvijusi. Viską darė gudriai, apgalvotai, stengėsi įgyt pasitikėjimo, kad nekelt įtarimų. Elgėsi kultūringai, mandagiai, švelniai, nebent pabučiuodavo.

– Negerai darai, jeigu meluoji, bet aš patikėsiu. Tik žiūrėk, kad tai būtų teisybė, nes kitaip – nebus gyvenimo. Tu nukentėjai – pati kalta, bet aš čia niekuo dėtas. Nesugadink man gyvenimo pati save gelbėdama.

– Sakau tikrą teisybę. Galiu prisiekti, jei nori. Tikrai nieko nebuvo, patikėk, prašau. Nesu ant tiek puolusi, kad prašydama pasigailėjimo dar imčiau meluoti. Gailiuosi, kad tave apvyliau, gailiuosi iš visos širdies, – siekė bučiuoti Liudo rankos Zonė.

Liudas patikėjo ne tiek jos priesaika, kiek pats norėjo tuo tikėti. Jis jau daug švelniau paėmė ją už rankos.

– Nustok verkti, nusišluostyk ašaras, sėskim, pasišnekėkim, – pasodino jis Zonę prie savęs ant suoliuko. – Visai nebedaug jau laiko. O kaip su užsakais?

– Viską sutarsim su kunigu vietoje. Čia jau tėvukas pasirūpins, o mums tik nuvažiuot, kad sekmadienį įvyktų vestuvės. Suprask, kokia padėtis: alus padarytas, svečiai suprašyti... Kaip viską be paaiškinimo nutraukti?

– Et, buvę nebuvę, važiuojam. Tavo laimė, kad aš tave dar tebemyliu. Ne tokių aš, žinoma, tikėjaus vestuvių, bet tave vesti visą laiką galvojau.

2009 m.

Likimo ratas

1.

Retai kada išeina Juozas į miestelį, bet kai išeina, tai be vidurnakčio negrįžta. Pas Bukio Valiūnę prasėdi.

Visa bėda, kad Valiūnę lanko ne jis vienas. Dar ir Anicetas iš pakapės vienkiemio ten nuolatos maišosi. Žinoma, maloniau, kai nuėjęs randi ją vieną. Tik kad tas rupūžė Anicetas arčiau gyvena. Jam patogiau dažnai Valiūnę lankyti. Kada tik nueik – žiūrėk jis jau ten ir sėdi.

Juozui taip dažnai neišeina. Namuose visada pilna darbų, tėvas piktas, spaudžia prie darbo, bet kai ištrūksta, tai pas Valiūnę žingsniuoja keturis kilometrus.

Ne tik vasarą, bet ir per žiemos šalčius. Kaip būna apmaudu, kai atėjęs tokį kelią, randi ten jau besėdintį Anicetą. Sugadintas visas vakaras... Norisi apsisukus tuoj pat grįžti atgal, bet Juozas nepasiduoda blogai nuotaikai. Pakviestas sėdasi ir per visą vakarą kantriai laukia, gal Anicetas išeis namo pirmas.

Bet nieko panašaus. Taip dar nė karto nebuvo. Matyt, jis irgi laukia, kada išsinešdins Juozas. Atėjus vidurnakčiui, kai darosi nebepatogu likti ilgiau, išeina abudu kartu.

Nors kambarėlyje pas Valiūnę vyrai vienas į kitą skersakiuoja, bet išėję šnekasi draugiškai. Prie kryžkelės atsisveikina, paduoda vienas kitam ranką ir išsiskiria lyg niekur nieko. Tik nusisukę griežia dantį vienas ant kito.

Valiūnė dviem metais vyresnė už savo seserį, vidutinioko dukra. Jos tėvo žemės aštuoni hektarai miestelio laukuose ir dar visai geras namas prie bažnyčios.

Juozas – šiek tiek stambesnio ūkininko vaikas. Iš trijų berniokų – Juozas vyriausias, tėvo pagalbininkas visuose darbuose ir ūkiškuose reikaluose. Nors ir mažiesiems, dar tik piemenų amžiaus – ir tiems tėvas randa ūkyje darbo. Vienas bandą gano, kitas, pora metų vyresnis, pagal jėgas darbuojasi su tėvu bei Juozu laukuose ir tuo didžiuojasi.

Anicetas gi – valakininko sūnus. Jis puikuojasi savo padėtimi prieš tokius mažažemius kaip Juozas ir į jį panašius. Pasitaikius progai, traukia juos per dantį. Juozo jis ypač nemėgsta. Kaip ten bebūtų – jis varžovas. Anicetas pastebi, kad Valiūnė prie Juozo labiau linksta, ir labai dėl to siunta.

Na, nėra taip, kad pamačius Juozą ji visai nuo Aniceto nusisuktų, tačiau tą vakarą, kada jie abu kambarėlyje, ji daug dažniau pasižiūri į Juozą negu į Anicetą. Tai jau tikrai... Naudodamasis tuo, kad arti gyvena, Anicetas dažnai merginą lankauja, tikėdamasis ją prie savęs palenkti, nes kuo toliau, tuo labiau Valiūnė jam patinka.

Paskutiniu metu ir Juozas vis rečiau bepasirodo. Gal suprato pagaliau, kad neverta su juo varžytis. Visgi jis – čielažemis, jam daugiau šansų tikėtis merginos palankumo, negu tokiam dešimtininkui. Bet Juozas kad ir rečiau ateina, tačiau Valiūnės nepamiršta, tik laukia tinkamos progos ją aplankyti.

Po ilgos pertraukos, kai vieną dieną tėvas parvažiavo iš turgaus gerai nusiteikęs, Juozas, nė vakarienės nesulaukęs, išėjo į miestelį. Tėvas matė, bet būdamas gerai nusiteikęs, nieko nesakė ir, Juozui einant pro duris, tik perspėjo:

– Neužsibūk ilgai. Rytoj anksti ryte kiaulę skersim.

Šį kartą Juozui labai pasisekė. Aniceto nebuvo ir jie abu su Valiūne maloniai praleido vakarą, o atsisveikindamas ją net pabučiavo. Kai atsisveikinant jos ranka buvo Juozo saujoj, jis tik staiga prisitraukė Valiūnę prie savęs ir – tiesiai į lūpas.

Tegu žino, kad jis ne šiaip sau čia vaikšto – o myli. O gal supyks? Na, ir tegul... O kaip kitaip sužinosi, ar tu jai reikalingas, ar ne? Jeigu supyks, bent jau bus aišku, kad nėra reikalo daugiau čia vaikščioti. Nežiūrint tų visų abejonių, Juozas išėjo linksmas ir laimingas.

– Kažin kada vėl teks susitikti, bet jau šiandien buvo visai puiku. Gal aš tik be reikalo nerimauju? Jeigu būtų supykus, manau, iš karto būtų pasakius, o dabar tik nuleido akis ir atrodė šiek tiek suglumus. Bet neatstūmė, o norint įsitikinti, bus galima ir dar pamėginti...

Iš vakaro stipriai šalo, bet nuo vidurnakčio pasikeitė oras. Krito šaltis, virš stogų pakilo silpnas rūkas ir pridengė aiškiai spindintį mėnulį. Prigesus mėnulio šviesai, nustojo blizgėti sniegas laukuose, o ant medžių šakų jau krovė žiedus priešaušrio šerkšnas.

Kai atėjo iki kryžkelės, posūkyje į tilto pusę, Juozas pamatė pusnyje įstrigusias roges. Du arkliai, susipynę tarp vadelių, stovėjo, nuleidę galvas, nejudėdami, lyg negyvi. Stovėjo sušalę, sustirusiais karčiais.

Juozas priėjęs sustojo. Turgaus diena ir gaspadorius turbūt ulioja šiltoje karčemoje pas žydą arba užmigo prisiliuobęs. Arkliai, nesulaukdami šeimininko, nusitraukė, matyt, bandė patys vieni parvažiuot į namus, bet, susipainioję palaidose vadelėse, sustojo.

Gaila šąlančių gyvulių. Juozas jau buvo benueinantis, tačiau grįžo atgal ir, kiek leido mėnulio šviesa, ėmė ieškoti vadelių galo. Dalis virvių kabojo ant vieno arklio šono. Tas greitai susirado, o kita dalis buvo nukritusi priekyje rogių į sniegą ir buvo priminta arklio kanopa. Patraukė iš tolo – nepasiduoda, patuzgė stipriau ir pasilenkė paimti išsilaisvinusias vadeles.

Kaip tik tuo metu arklys spyrė tiesiai palinkusiam Juozui į veidą taip stipriai, kad vaikinas nusirito į vieškelio vidurį.

Iš burnos pasipylė kraujas, iškrito išmušti dantys, žiojėjo perkirsta lūpa. Nuo skausmo Juozui buvo net silpna, jis vos pakilo ant kojų.

Nosine užspaudęs burną, veriamas aštraus skausmo jis pasileido namų link. Nosinės per maža, ji jau nebesugeria plūstančio kraujo. Prasisunkęs pro audeklą, jis veržiasi pro pirštus ir varva ant sniego.

Visas kelias nutaškytas krauju. Šiaip ne taip, vos gyvas vaikinas pasiekė namus ir pasibeldė į duris.

Įleidusi sūnų, motina patamsyje ne iš karto pastebėjo, kad jis sužeistas, bet, kai Juozas norėdamas kažką pasakyti, ėmė gargaliuoti ir negalėjo ištarti žodžių, ji uždegė šviesą. Pamačiusi sūnų visą kruviną, baisiausiai išsigando.

– Jėzau mielas, ar kas primušė? – pripuolė moteriškė prie sūnaus, – Viešpatie, Dieve, kokia nelaimė!

Storu lininiu rankšluosčiu šiaip taip pavyko sustabdyti kraują, o išgirdęs aimanuojančią motiną, pakilo ir tėvas.

Pamatęs taip sudarkytą sūnaus veidą, jis skubiai apsirengė, pakinkė arklį ir tuojau pat išvežė sūnų į miestelį pas daktarą.

2.

Praėjo nemažai laiko, kol Juozas išdrįso vėl aplankyti Valiūnę. Sužeista lūpa gražiai sugijo, nė ženklo, kad buvo susiūta. O dantys, pasirodo, visai išmušti tik trys. Tuos sudėjo auksinius, o kitus dar pavyko atstatyti. Sutvirtinti plokštelėmis, jie visai tvirtai laikėsi, o kad priekyje tie keli ir šviečia, tai nė kiek nemaišo. Nuo to Juozo šypsena pasidarė dar gražesnė...

Valiūnė jo sulaukus labai apsidžiaugė ir, kai Juozas sveikindamasis nusišypsojo, net pagyrė.

– Atrodai kaip koks amerikonas, – nusijuokė, – garbė Dievui, kad tik tiek užteko. Kas čia tik tie trys dantukai, o kaip žmonės šnekėjo „išmušė visus dantis, sužalojo visą veidą“. Aš taip pergyvenau...

– Tikrai?

– Žinoma, labai labai gailėjau. Kodėl taip ilgai neatėjai?

– Bijojau pasirodyti. Aš pats dar negaliu priprasti. Nesuprantu, ar čia ko trūksta, ar ko perdaug... Nebe taip, kaip buvo ir gana.

– Tikrai nieko netrūksta, – nuramino Valiūnė, – kaip tau ten atsitiko?

– Pagailėjau šąlančių arklių. Sakiau, iš pusnies išvilksiu į vieškelį, pritvirtinsiu vadeles ir paleisiu. Tegu važiuoja namo. Atrodė taip paprasta, o pasidariau bėdos.

– Tai jau taip, bėdos buvo ir prisikentėti teko. Gerai, kad dar taip baigėsi. Jei toks smūgis būtų pataikęs į smilkinį, galėjo ir užmušti, – dar ir dabar nerimavo Valiūnė.

– Maža bėda, juk tau Anicetas būtų likęs.

– Susipykom. Pasakiau, kad nevaikščiotų. Nebeateina.

– Mat kaip? Gal galima sužinot dėl ko?

– Kada tik neateina, vis iš tavęs tyčiojasi. Ar gi galima juoktis iš kito nelaimės?

– Jis pripratęs iš visų šaipytis. Kažkokį dvarponį vaizduoja. Nėra, kas pamoko. Oi, dar jam atsirūgs, kai pataikys ant tokio paties kaip jis.

– Dievai jo nematė. Čia daugiau tikrai nepasirodys, o mums jis nelabai ir reikalingas. Ar ne? – klausė linksmai Valiūnė. – Taip džiaugiuosi vėl sveiką tave matydama, taip džiaugiuosi, kad negaliu apsakyt.

Na, kaip po tokių žodžių jos nepabučiuosi?

Per Užgavėnes Juozas vėl čia. Nuo pat ryto visas miestelis kvepia blynais. Per dieną persirengėliai dainuodami lankė namus, o sutemus – didelės vakaruškos. Pats seniūnas užleido stanciją jaunimui užsigavėti. Iš miestelio ir iš artimesnių kaimų prisirinko daugybė vaikinų, mergaičių, net vaikų. Atsirado armonika, prasidėjo šokiai.

Per patį smagumą atėjo ir Anicetas. Truputį „išmetęs“, šoka, linksminasi lyg niekur nieko, bet nepaleidžia iš akių Juozo su Valiūne. Jis piktai skersakiuoja, laukia progos, kaip nors įgelti Juozui.

Kai po vienos kitos linksmos polkutės muzikantas padėjo armoniką į šalį, vieni susėdo čia pat ant suolų atsikvėpti, kiti išėjo į lauką prasivėdinti, o Juozą viduryje stancijos apstojo ratas vaikinų. Buvo tokių, kurie tik dabar jį pamatė po to įvykio.

Visiems įdomu, kaip viskas buvo, kaip nutiko? Ypač po visokių kalbų kiti gal net nesitikėjo ir gyvo pamatyt, o dabar visiems smagu, kad Juozas gyvas ir sveikas. Dargi su auksiniais dantimis, kurie jį daugiau puošia, nei gadina.

– Tu dabar su tais auksiniais dantimis visai panašus į poną. Turbūt labai brangiai kainavo?

– Nenorėk. Kitą tiek atiduočiau, kad galėčiau vėl turėt savo, taip kaip buvo.

– Žinoma. Tie kad ir auksiniai, nesukramtys taip gerai dirsių, kaip buvo savi iš mažens pripratinti, – drėbė iš užstalės Anicetas ir garsiai nusikvatojo.

Atsirado tokių, kurie pataikūniškai kartu su Anicetu nusijuokė. Juozui ta replika ir tas juokas buvo tarsi smūgis per galvą. Valiūnė netruko pastebėt, kaip pasikeitė Juozo veidas. Ji išsigandusi, nujausdama kažką negera, ėmė raginti Juozą, kad greičiau atsitrauktų nuo Aniceto.

– Užteks šokti, einam, palydėk mane ir galėsi eiti namo. Vis tiek jau nebetoli dvylika, tuoj viskas baigsis, o tau dar kelias prieš akis. Anksčiau parėjus, gal dar numigt tektų kokią valandą prieš rytą.

Palydėjęs Valiūnę ir atsisveikinęs, jis nėjo namo, kaip mergina tikėjosi, bet sugrįžo į vakaruškas. Pro langą pamatęs, kad Anicetas vis dar šoka, nuėjo iki kryžkelės ir nutarė čia jo palaukti. Išsitraukęs iš artimos sodybos tvoros silpniau besilaikantį mietą, jis pasislėpė namo šešėlyje ir tyliai laukė, kol pasirodys Anicetas.

– Tai gyvatė iš po kelmo. Vis tiek rado kaip įgelt, išjuokt, pažemint. Tokiame žmonių susibūrime, prieš visą pilną pirkią jaunimo, prieš vaikinus ir prieš mergaites. Na, šito tai jau aš jam nedovanosiu... – niršo, negalėdamas nusiraminti. – Už viską atsiims, žinos daugiau, kaip laidyti liežuvį. Dabar tai jau aš jį pamokysiu.

Ilgokai teko palaukti, kol pagaliau baigėsi užgavėnių linksmybės ir visi kas sau išsiskirstė. Dar negreit nutilo klegesys, vis dar girdėjosi kalbos, juokas, kol pagaliau viskas nutilo ir gatvelės gale pasirodė Anicetas. Kai jis atėjo iki kryžkelės, Juozas išėjo priešais. Pamatęs jį su mietu rankoje, Anicetas pasileido bėgti atgal, bet Juozas prisivijęs smogė basliu jam per sprandą ir šis krito kniūbsčias į gatvės sniegą.

– Še tau už dirses, – dar šūktelėjo ir, metęs šalin baslį, nė neatsisukdamas nuėjo į tilto pusę. – Kol išsilaižysi, turėsi tiek ir tiek laiko pagalvot, už ką gavai, – dar pridūrė nueidamas, – nebenorėsi daugiau...

Anksti ryte, gatvėje prie savo namų radęs negyvą Anicetą, žmogus tuojau pat pranešė seniūnui, o šis – policijai. Policija netruko išaiškinti nusikaltėlį ir Juozas, surakintas antrankiais, buvo išvežtas į apskrities kalėjimą. Už mėnesio įvyko teismas, priteisė septynerius metus sunkiųjų darbų kalėjimo, tuoj po nuosprendžio išvežė į koloniją ir nuo to karto niekas daugiau Juozo nebematė.

Kaip uraganas praūžė ši kraupi žinia pro miestelį ir jo apylinkes. Visi baisiausiai stebėjosi, vieni piktinosi, kiti apgailestavo.

– Kaip čia galėjo būti? Toks ramus, padorus vaikinas... Arklių pasigailėjo, o dabar – užmušė žmogų ir tiek metų turės kalėti.

Juozo gailėjo daugiau, nei Aniceto, bet įvykis kad ir šiurpus, per kiek laiko buvo pamirštas. Tik vienkiemyje vis raudojo motina, o miestelyje – Valiūnė.

3.

Miestelyje vėl įvykis, bet šį kartą – malonesnis: grįžo iš Amerikos Bukio kaimyno sūnus. Keturiasdešimties metų Jurgis, kaip ir visi amerikonai – bagotas. Pirmiausia žiūrėjo, kaip naudingiau investuot savo pinigus, o kai nusipirko iš prasigėrusio malūnininko malūną, lentpjūvę su visa sodyba ir dešimčia hektarų žemės aplinkui ją, ėmė ieškoti pačios.

Ne tiek pats ieškojo, kiek piršo jam kaimynai ir pažįstami. Vieni teikė biednesnes, kiti gaspadoriai savo bagotesnes dukras, siūlė didesnes ir mažesnes pasogas, kad Jurgiui net galva apsisuko.

Su malūnu paprasčiau: suderėjai, sumokėjai ir turi. O kaip išsirinkt žmoną iš tokios daugybės peršamų mergelių? Jis nesipuikuoja, piršlio pakviestas – važiuoja, šen bei ten lankosi, bet apie ženatvę dar rimtai negalvoja.

Tvarkosi jis savo naujame ūkyje, malūnui nupirko naują variklį. Žmogaus prie variklio samdyti nereikės – pats nusimano. Lentpjūvėje pakol kas užteks ir vieno darbininko – sau pagalbininko, žemei dirbti – susirado pusininką. Pusininkas – į vieną namo galą, na, o jis pats, kol susiremontuos stanciją taip, kad būtų galima joje gyventi ir per žiemą, pagyvens pas tėvus.

Remonto darbai sparčiai vyksta. Atsikraustė ir pusininkas. Atsivežė ankstesniame ūkyje užaugintą derlių, malkas, padargus. O kai nukas bulves, nuims daržus, viską atsiveš vėliau. Kartu parsivarys ir gyvulius.

Įsitraukęs į darbus, Jurgis užmetė ir piršlybas. Nėra kada. Atėjus pavasariui, jeigu pavyks viską padaryt, ką yra numatęs, tai jau būtinai teks ženytis. Nėra ko tempti ilgiau. Visgi jau keturiasdešimt metų, netruks prabėgti ir antra jaunystė, o reikia dar ir vaikus užauginti. Pavasarį jau reiks rimtai žiūrėti, bet ar verta dar kažkur ieškot, kai čia pat, gretimame kieme tokia puiki mergina.

Kai Jurgis išvažiavo į Ameriką, Bukio mergaitės buvo dar visai mažutės. Dabar gi žiū – kokios merginos išaugusios. Na, jaunesnioji Birutė dar ir dabar bloznutė tebėra, bet gi Valiūnė – tai jau tikra nuotaka: maloni, graži, lipšni. Kodėl jai nepasipiršus? Tik ar ne per jauna? Na, kokį dvidešimt tai tikrai turi. O jei daugiau – tai dar geriau būtų.

Bedirbdamas užsimiršta, kai tik stabteli minutėlę atsikvėpt – tuoj ją prisimena. Nė viena iš jam pirštų ir šiaip sutiktų merginų taip nepatiko, kaip Valiūnė. Per žiemą, kai tik laisvesnis nuo darbų, arba šeštadienių vakarais ar sekmadieniais vis pas Bukį sėdi ir ją akimis gano. Neretai užsisėdėjęs ir vakarienės būna pakviestas. Kartais motina, kartais ir pati Valiūnė atneša ir jam dubenėlį pieniškos sriubos ir padeda šaukštą. O, kad taip būtų visada...

Suka Jurgis galvą dėl Valiūnės, bet kartu ir abejoja. Dvidešimčia metų vyresnis – gal truputį per daug, bet šiaip nei nuplikęs, nei pražilęs, dantys visi sveiki ir pagal jos gyvenimą – turtingas. Kiek tenka girdėt, mergos už bagotų noriai teka. Kas čia iš jų tų aštuonių hektarų? Tik tiek, kad pavalgę ir nenuplyšę, o jei kokie prasti metai, tai ir duonos trūkumas.

O jam, pavyzdžiui, sunkmetis negresia. Kokie bebūtų metai, geresni ar blogesni, žmonėms susimalt vis tiek reikės, o duona pusininkas aprūpins. Kai tik apsives, nusipirks ir savo gyvulių. Būtinai reikės žiūrėti geros karvės, laikys ir seno šeimininko paliktą šunį. Jis didelis, margas, sargus – jau baigia prisipratinti.

Žinoma, panorėjęs gautų ir su nemaža pasoga. Praverstų... Pinigai nesimėto, bet kad taip traukia širdį prie Valiūnės, negi būsi sau neprietelius?

Pavasario sulaukęs, Jurgis pirmiausia pasikalbėjo su tėvu. Tas – „visom keturiom“ už, o kai jau taip, tai drąsiau kalbina ir Valiūnę.

– Einam į mano ūkį pasižiūrėti kaip aš susitvarkiau,– kviečia jis vieną sekmadienį po pietų, kai parėjo iš bažnyčios.

– Ko aš ten eisiu, – nenori eiti Valiūnė.

– Na, einam, negi nė kiek neįdomu? Pamatysi, kaip įrengiau antrą namo galą. Padariau net du kambarius. Tas galas, kur į gatvę, tai jau liks visam laikui pusininkui ar nuomininkui. Žemės aš pats negalvoju dirbti. Namo dalis, kurią įrengiau, kad ir iš kiemo pusės, bet pietų saulė šviečia nuo pat ryto iki vakaro. Langai dideli, o kokį gražų koklinį pečiuką išmūrijau, kad per žiemą būtų šilta.

– Kas iš to?

– Na, einam, juk kaimynai esam. Pamatysi, kiek daug aš per žiemą padariau. Noriu, kad pasižiūrėtum, noriu žinoti, ar tau patiks?

– O kodėl tau taip rūpi, kad aš viską pamatyčiau?

Tiesiai paklaustas, tiesiai ir atsakė:

– Nagi, norėčiau, kad tekėtum už manęs. Viską padariau, kad būtų gera ir gražu gyventi. Malūnas ir lentpjūvė turėtų duoti nemažą pelną, ten ir darbuosiuos, o gyvulių daug nelaikysim. Nebent karvę, porą paršų, o daugiau viską gausim iš pusininko. Nereikės tau nei laukuose dirbti, nei po mėšlą braidyti, gyvensim miestiškai, švariai, šiltai, amerikoniškai.

– Bet aš negaliu už tavęs tekėti – Jurgiui visai nelauktai pasakė Valiūnė.

– Kodėl?

– Aš jau kitam pasižadėjusi.

– Ar tai tam, kur žmogų užmušęs, kalėjime sėdi?

Iš tėvų apie tai Jurgis jau žinojo.

– Na, matai, pats ir be manęs viską žinai.

– Tavo vietoj aš gerai pagalvočiau, – patylėjęs pasakė Jurgis. – Tokius Amerikoje „grineriais“ vadina. Netikę žmonės, iš jų nieko gero nelauk. Ar taip nori sau gyvenimą sugadint?

– Bet aš jį myliu.

– Tai kad pasakė, – net nustebo Jurgis, – už ką jį mylėt? Jei jis drįso net žmogų užmušti, ar nebijai, kad kartu gyvenant, ir prieš pačią ranką pakels? Ar ir tada taip labai jį mylėtum?

– Bet jis netyčia. Kai jį labai išjuokė, norėjo tik prilupti už ilgą liežuvį.

– Kaip sau nori, niekas taip nedaro. Jei išjuokė, įžeidė – yra teismai, advokatai, reikėjo į teismą paduoti, bet neužmušti žmogaus. Kaip nori, taip sakyk, toks dalykas nepateisinamas.

– O teismas atsižvelgė. Liudininkai paliudijo, kad viešai, prie daugybės žmonių iš jo pasijuokė, pažemino, užtai ir bausmę skyrė ne taip jau didelę.

– Nieko sau... Septyni metai. Negi iš tikrųjų ketini tiek metų jo laukti?

– Meteliai jau prabėgo – nė nepamačiau.

– Valiūne, prašau tavęs, gerai pagalvok ir neatsakyk man. Aš per visą žiemą taip į tave įsižiūrėjau, taip pamilau, kad vien apie tave ir tegalvoju. Kad tik tu sutiktum už manęs tekėti, oi kaip mokėčiau tave mylėti. Po teisybei, aš iki šiol dar nieko nemylėjau. Amerikoje dirbau kaip juodas jautis, apie jokias meiles nebuvo kada nė pagalvot. O dabar visko turiu, trūksta man tik tavęs... Valiūne, tekėk už manęs. Per Velykas iškeltume vestuves, o po vestuvių, kai būsi mano žmona, tai ir pradėsim naują gyvenimą naujame ūkyje.

– Kokia tau nauda iš tokios žmonos, kuri tavęs nemylės ir vis apie kitą galvos. Ar norėtum to?

– O kaip man gyventi visą gyvenimą su tokia, kurios aš nemyliu? Be tavęs man nieko nereikia...

– Jei dar nieko nemylėjai, tai sutiksi tokią, kuri bus tau skirta. Tada ir būsi laimingas.

– Ir taip jau viskas aišku, aš jau sutikau tave, tik visa bėda, kad aš tau nereikalingas...

4.

– Ar teisybę sako Jurgis, kad tu nenori už jo tekėti? – už dienos tėvas griežtai paklausė Valiūnės.

– Na, tai kas? – vengė tiesiai atsakyti ši.

– Sakyk, ar tiesa, kad klausiu? – kėlė balsą tėvas.

– Argi nematot, kad jis man per senas? O be to aš laukiu Juozo... – nedrąsiai atsakė Valiūnė ir nuleido akis.

– Kai dėl senumo, tai jis mus visus gali pragyventi, toks stiprus vyras. O Juozą išmesk iš galvos. Šviesiai tiesiai sakau, neleisiu aš tavęs už jo, nereikia man tokio žento. Koks iš jo bebus žmogus, tiek metų kalėjime išsėdėjęs? Į savo namus aš jo neįsileisiu, o tavęs vienkiemyje irgi niekas nelaukia.

– Po šiai dienai motina verkdama keikia, kad per tave Juozas kalėjiman pateko, – pridūrė ir motina. – Nenorės jie tavęs į marčias.

– Kaip gali taip sakyti, juk visai ne dėl manęs? Patys tarp savęs susikivirčijo, visi girdėjo, – gynėsi Valiūnė.

– O jie kitaip mano ir burnos neužkiši. Ne tik keikia, bet ir šmeižia: „Jeigu būtų padori mergaitė, – sako, – iš karto su dviem neprasidėtų... Gal ko uždavė, kad taip bernam susuko galvas ir iki muštynių privedė? Nepadės jai Dievas už tai, kad du jaunus žmones pražudė. Pati melsiuos ir mišias užpirksiu, kad Dievas jai atlygintų tuo pačiu skausmu, kokį man iškentėti reikia“.

– Kokia neteisybė ir kaip taip gali? Aš gi nieko blogo nepadariau, – jau arti ašarų Valiūnė.

– Na, sulauksi Juozo, – vėl dėstė tėvas, – aš to turmininko į savo namus nepriimsiu, o jo motina irgi nenusiramins. Jau dabar galus darosi. Kur dėtis? Ar pagalvojai? O čia toks vaikinas... Darbštus, ne girtuoklis, savo grynu prakaitu šitiek pinigo užsidirbo, nusipirko tokį gyvenimą... O kaip viską sutvarkė per žiemą – gražu žiūrėt. Tik eik ir gyvenk ant visko gatavo. Tau biednai mergaitei čia tokia laimė, kad neklausk. Iš karto ponia, gaspadinė ant tokio ūkio... Tik greitai eik, jeigu tik tave ima, eik ir dar į ranką pabučiuok.

– Teisingai tėvas sako, vaikeli. Visos tos meilės, tie pasižadėjimai tai tik jaunų baikos. O kiek čia būni jaunas? Kol pas tėvus, kol daugiau niekas nerūpi. Netruks prabėgti tie keli meteliai, o prieš akis visas gyvenimas, kelis kartus ilgesnis už jaunystės metus. Nepagalvojai, neapsižiūrėjai laiku – ir po visam. Mergaitėm jau taip yra: jei už gero vyro – ponia, o jei už kokio – vargsi visą gyvenimą... Kai jau neišeina kitaip, ką darysi, o jei pasitaiko, reikia žiūrėt, kur geriau, – tėvui pritarė motina.

– Iš kur žinot, kad kaip tik už Jurgio bus geriau? – vis dar prieštaravo Valiūnė.

– Argi nematai, koks jis darbštus? Žinok, kad ir Amerikoje ne visi pralobsta, – priminė tėvas, – kiti ir ten prasigeria, nebeturi už ką nė į tėvynę atgal sugrįžti.

– O kaip Jurgis tave myli... – tęsė motina. – Vestuvių tai jis norėtų Velykoms. Pagalvok ir nebesipriešink daugiau. Pati visko turėsi, o jeigu kaip, tai ir mums galėsi padėti. Gerai žinai, kaip sunkiai verčiamės.

Dar ne kartą buvo ir geruoju ir piktumu graudenta, buvo aiškinta, kol pagaliau mergaitė nusileido. Labiausiai ją paveikė Juozo tėvų priešiškumas, šmeižtas ir nepagrįsti kaltinimai. Iš tikrųjų, kaip reikėtų gyvent su Juozu, jei abiejų tėvai nepritaria? Nepadės „atsistot ant kojų“, neparems...

Tėvų žodžiuose daug teisybės ir tenka tai pripažint.

5.

Jau treji metai, kai Valiūnė ištekėjo už Jurgio ir nė kiek nesigaili. Žmogus tikrai geras, myli, rūpinasi, tausoja. Jau ir dukrytės susilaukė. Ji jau vaikšto, bet, kai buvo visai mažutė, dar vystykluose, pats dažnai keldavosi naktimis, leisdavo Valiūnei ilgiau pamiegot rytais.

Anksčiausiai atsikėlęs melždavo karvę, šerdavo kiaules, o pataisęs pusrytį, atnešdavo tiesiog į lovą. Ir tik po to išeidavo į savo malūną.

Eidama į bažnyčią ar į svečius ji turi kuo gražiai pasipuošti: ant pirštų įvairiom progom Jurgio padovanoti žiedai, ant kaklo – tikro gintaro karoliai, ant rankos – laikrodukas. Apsiavusi ne pas miestelio šiaučių užsakytais, bet miesto parduotuvėje pirktais chromo „Bato“ firmos aukštakulniais bateliais. Visi jai pavydi, kur tik nepasisuka – visur pagarba ir dėmesys. Ko daugiau jaunai moterėlei reikia?

Jurgis irgi tarsi atjaunėjęs, net nepasakysi, kad jis taip daug už Valiūnę vyresnis. Ar šiaip tarp žmonių, ar svečiuose sukasi kaip jaunuolis, mikliai šoka, gražiai dainuoja. Mieste siūtas kostiumas, liemenės kišenėlėje – laikrodis, per visą krūtinę nusidriekusi auksinė grandinėlė. Taip laikrodžiu pasidabina, kai išeina į svečius, o darbo dienomis paprastą ant rankos nešioja.

Per tuos metus Jurgis pasidarė nemažai pinigo iš malūno ir lentpjūvės, dar banke tebeguli su visais procentais ne visi išleisti Amerikoje uždirbti pinigai. Susumavęs ir viską gerai apskaičiavęs, kartą sako jis Valiūnei:

– Žinai ką? Ar nepasistatyt mums naujo namo?

– O kam? – stebisi Valiūnė, – juk turim kur gyventi.

– Mudviem, žinoma, gerai, bet kai užaugs Elenutė, ištekės, reikės gi jai kur nors gyventi.

– Kada kas bus... – abejoja Valiūnė.

– Mes liksim ir toliau čia, o jai, jeigu prireiks – iš karto gatava vieta.

– O gal ji ištekės visai kitur ir to namo jai nė nereikės? Be to, juk ketinai ją į aukštus mokslus išleisti. Ką ji čia veiks, kai bus mokinta?

– Šiaip ar taip, bet pinigų susidarė, nėra reikalo jų laikyti. Pasistatysim namą. Kol kam prireiks, patys plačiau, laisviau pagyventume, pagaliau Elenutė gal dar ne paskutinis vaikas? Būtų gerai dar ir sūnaus susilaukti. Kaip sakai? Ar padovanosi man dar sūnelį, Valiūne?

– Kaip Dievas duos, – ji atsargi su pritarimu, – būtų gerai, bet kad ne taip greitai... Dar Elenutę reikia paauginti. Būtų lengviau auginti kitą, kai vienas vaikas jau bus didesnis.

– Nėra reikalo ilgai laukti... Tu dar tokia jauna, o aš jau beveik pusę amžiaus išgyvenęs, kad nebūtų per vėlu... Kad ne tam, tai kitam vaikui namas pravers.

– Kaip išmanai. Ne man tais reikalais rūpintis. Jei nebijai vargo, tai daryk, kaip sugalvojai.

Pavasarį prasidėjo statybos. Pilnas kiemas vyrų statybininkų, o jiems vadovauja jaunas gražus ponaitis „rangovas“.

Valiūnei atsirado daug darbo. Reikia pamaitint tiek žmonių. Pusryčių nereikia, bet pietūs ir vakarienė – pas šeimininkus. Taip suderėjo. Kepa, verda, valgyti gamina pas pusininką. Ten pirkia didesnė, didžiulis stalas. Kai susėda už stalo šeši vyrai, o galustalėje rangovas septintas, tai tik spėk nešt bliūdus su mėsa ir sriuba į stalą.

Jurgio paprašytas, pusininkas padarė alaus, yra kuo po sočių pietų atsigaivinti. Bet prie alaus dar reikia ir saldumynų – tai dar vienas rūpestis Valiūnei. Viena nelabai spėja, o čia dar mažoji Elenutė. Tenka šauktis motinos pagalbos ir ji arba mergytę prižiūri, arba padeda po pietų apsikuopti.

Po kiekvieno valgymo kalnai nešvarių indų ir prišiukšlintos grindys. Reikia viską gražiai sutvarkyt, kad būtų švaru, gražu rytdienai. Prieš darbininkus, tai kaip ten bebuvę, bet prieš ponišką rangovą – negražu bile kaip. Norisi kaip gražiau, kaip geriau, kad nepadyvitų šeimininkių.

Rangovas iš karto retai pasirodydavo: į savaitę kartą, kitą patikrinti, kaip vyksta darbai. Paskui kai priprato, tai ištisas dienas tarp darbininkų trinasi. Vis pasičiutnijęs, pasikvėpinęs, švariai nusiskutęs, toks elegantiškas ir nuo Valiūnės akių nenuleidžia. Kur tik ji eina – tuoj priešais atsiranda, kalbina, juokauja. Jeigu jos kieme nemato, tai eina į pirkią ir ten randa kaip ją prakalbinti.

Valiūnė nepratusi būti tarp ponų, o tuo labiau kalbėtis. Ji mikčioja, raudonuoja, jaudinasi, o sutikusi kieme ir šnektelėjusi: „Atsiprašau, man reikia eiti, nieko nežinau, kalbėkit su šeimininku“, – skuba pasišalinti, tačiau rangovo dėmesys jai malonus, ką ir bekalbėt.

Jurgis netruko pastebėti rangovo simpatijas Valiūnei ir pajuto pavojų. Dar savaitėlę, kitą stebėjęs atidžiau, kviečia pas save į kambarį poną rangovą.

– Užmokėsiu kiek buvo derėta už namo pastatymą su sąlyga, kad rytoj pat dingtumėt man iš akių.

– Kodėl? – baisiausiai nustebo, – kas atsitiko?

– Nepatenkintas aš jūsų darbu... – rėžė Jurgis piktai.

– Sakykit, ką pastebėjot? Kur defektai? Gal galima pataisyti?

– Nuo šios dienos atsisakau jūsų paslaugų ir viskas!

– Mano praktikoje dar taip nebuvo. Juk statyba dar nebaigta...

– Užbaigs kiti. Man jūsų darbas nepatinka. Užmoku visą sumą, kokia buvo suderėta ir nešdinkitės. Kas dar neaišku?

– Bet vis tik... Kur priežastis?

– Na, ko dar? Pinigus galiu nors ir dabar sumokėti. Pasirašot, kad gavot, ir baigtas kriukis. Kad rytoj nematyčiau.

Darbai nutrūko neilgam. Už savaitės dirbo jau nauji darbininkai. Iki rudens namas kad ir su nuostoliais, bet jau pastatytas.

Kur gi ne... Statybininkams už darbą teko beveik du kartus mokėti, bet kaip ten bebūtų stogui uždengti, langams įstiklinti, krosnims išmūryti pinigų užteko, o dabar gali palaukti, kol naujų prasimanys.

Svarbu, kad to ponaičio atsikratė. Na ir įžūlumas taip lįsti į akis svetimai žmonai. Per tokį lindimą bile kam gali susukti galvą, o čia jauna, nepatyrusi, kaip mat galėjo užkibti ant tokio kvepiančio jauko. Paskui tik nemalonumai ir gėda prieš žmones.

Tik atsikratė rangovo, grįžo iš kariuomenės pusininko sūnus Albinas. Vyras pačiame gražume. Jaunas, aukštas, šviesus, tiesus. Linksmas ir gražus – merginos neatsižiūri. Iki kariuomenės lyg ir nebuvo toks „mandras“, vaikėzas ir tiek, o dabar – kur jau ten... Vyras, kokių reta ir vis į Valiūnę smailai žvilgčioja. Rangovas tai tik iki rudens būtų buvęs, o čia – ištisus metus ir ne vienus maišysis po akimis. Reikia ką nors daryt...

– Valiūne,– sako Jurgis žmonai, – aš galvoju, kad pusininkas mums nelabai reikalingas. Nei mums reikia tiek grūdų, nei bulvių... Vis tiek tenka parduot, kam tas klapatas? Ar ne geriau būtų žemę išnuomoti? Atsiėmei nuomą pinigais – ir viskas. Na, šieno galima išsiderėt, pasilikt plotelį bulvėms, daržams, o daugiau kam mums tiek visko? Mažiau būtų darbo.

– Daryk, kaip išmanai. Vis tiek tu pats žemės nedirbsi, o man vis tas pats ar pusininkas, ar nuomininkas.

– Ir nedirbsiu. Užtenka man malūno ir lentpjūvės. Ten yra kas veikti, ten reikia gerai prižiūrėt, iš ten visas pelnas. Namas jau pastatytas, reikia tik įrengt. Dar meteliai ir galėsim įsikraustyt gyventi.

6.

Pavasarį išsigabeno pusininkas, o į jo vietą atėjo nuomininkas. Šeimyna rimta, visi suaugę žmonės. Pats gaspadorius – vyras virš penkiasdešimties, tokio paties amžiaus žmona ir sūnus jau seniai vedęs. Jis toks kresnas, plačių pečių, trumpas, drūtas, o žmona nedidukė, sudžiuvusi moterėlė. Su jais– du sunūs, berniokai pametinukai paaugliai.

Atsirado nauji žmonės, prasidėjo lyg ir naujas gyvenimas.

Išsinuomavęs žemę, seniokas jaučiasi, tarytum būtų ją nusipirkęs. Oriai vaikšto po sodybą, su Jurgiu dėl nieko nesitaria, nieko jo neklausia, viską dirba savo nuožiūra. Su sūnum apėjo laukus, pasiruošė darbams ir, tik atšilus orams, ėmė ruošti žemę sėjai.

Jurgis niekur nesikiša. Per dienas malūne ar lentpjūvėje dirba. Su nuomininku beveik nebendrauja. Visą dieną dirbę, vakare pavargę vyrai skuba ilsėtis, o rytais skirstosi kas sau į darbus.

Su pusininku buvo daugiau reikalų todėl buvo daugiau bendravimo, o su nuomininku, jeigu surūko šeštadienį ar sekmadienį vakarais po suktinę sėdėdami ant suoliuko po langu – tai ir viskas. Per savaitę beveik nesusitinka. Ir nebūtinai. Jurgiui kur kas maloniau namuose su žmona ir dukryte praleisti laisvalaikį, tuo labiau, kad ir Valiūnė daugiausia namuose būna. Nemėgsta ji vaikščioti pakiemiais, ypač dabar, kai pasidarė tokia ponia ir buvusios draugės jai akivaizdžiai pavydi.

Įpusėjus vasarai, prieš rugiapjūtę, vieną sekmadienio popietę atėjo nuomininkas pas Jurgį pasikalbėti.

– Norėčiau sužinoti, ar šeimininkas leistum man išsikasti silosui duobę? – truputį pasėdėjęs, paklausė.

– Sakai nori pasidaryt silosui duobę? – nustebo Jurgis.

Kad Amerikoje tokie dalykai yra, pats matė, bet kad čia kas tuo užsiimtų, nesigirdėjo.

– Ten, kur anais metais ūkininkavau, tai pas kaimynus buvo tokia duobė. Pasiutiškai geras dalykas. Sakau, kodėl mums nepasidarius?

– Taip tai taip, bet klausimas kiek kainuos? Kaip manai, ar apsimokės?

– Na, cemento reikės nemažai, bet apsimokės. Net labai. Jeigu taip susidėtume per pusę, tai ne taip jau ir baisu. Gal taip ir padarom? Kol gyvensiu čia, aš naudosiuos, o kai baigsis sutartis, išvažiuosiu, duobė pačiam liks. Neišsivešiu aš jos. Turėsi gerą dalyką visam gyvenimui dar ir vaikams liks.

– Vis tik įdomu, kiek visa tai gali kainuoti? – dalykiškai svarstė Jurgis. – Reikia paskaičiuot nors apytikriai.

Pasėdėjo, paskaičiavo, pasitarė.

– Gerai, aš sutinku, – pagaliau tvirtai nusprendė Jurgis. – Kur pats manai kasti?

– Einam, pasivaikščiosim, pasižiūrėsim, pasitarsim kartu, – pakilo nuo suolo nuomininkas. – Su sūnumi žiūrėjom, sakau, gal geriau būtų kur arčiau tvartų. Patogiau per žiemą.

Kai tik vieta buvo surasta, tuojau ir prasidėjo darbai. Kasa keli pasamdyti vyrai. Žemės vežamos vežimais ir verčiamos į žemesnę vietą galulaukėje. Akmenys kraunami čia pat į krūvą prie klėties.

Duobę iškast – ne namą pastatyt. Kaip mat ji buvo iškasta, prasidėjo betonavimas. Jurgis, kai tik šiek tiek laisvesnis, tuoj prie duobės: stebi darbus, kai kur pataria, kai kur net pamoko, bet darbininkai ir be jo žino, ką reikia daryt. Sienas ir grindis sutvirtino ąžuoliniais balkiais, kur liko kokie tarpai, tuos pripylė smulkaus žvyro, tada užliejo cemento skiediniu, po to dar kitą sluoksnį ant viršaus. Kai tas išdžiuvo – dar sluoksnį vieną, kitą, trečią. Padarė gerai, stipriai, kad ilgai laikytų.

Dienos pasitaikė saulėtos, gražios, su vėjuku. Cementas gerai sukibo, išdžiuvo, net skamba. Iki rugiapjūtės darbai prie duobės baigti, o kai darbas padarytas, reikia jį priimti.

Abu su nuomininku kopėčiomis nusileido į duobę, apžiūrėjo, patikrino, ar viskas gerai, ar neliko kur plyšių. Apglostė visas sienas, pavaikščiojo dugu, patrypinėjo ir išlipo į viršų. Viskas tvarkoje, beliko tik pareiti namo ir atsiskaityti su darbininkais, bet čia staiga kažkas parūpo Jurgiui.

Per duobę buvo permestos sukryžiuotos lentos, kuriomis vaikščiojo darbininkai. Vienas Dievas žino, ką jis norėjo pamatyt? Užlipo ant lentų ir, atėjęs iki vidurio duobės, pasilenkė.

Įvyko baisus dalykas... Gal per žemai pasilenkė? Susvyravo, neišlaikė pusiausvyros ir stačia galva nėrė į duobę.

Kai Jurgį iškėlė, jis jau buvo be gyvybės ženklo. Atvežtas daktaras nustatė mirtį. Duobė gili, cementas kietas, stebuklo reikėjo, kad taip iš aukštai kritęs, liktų gyvas. Šiaip, nelabai ir kruvinas, tik iš viršugalvio pro tankius juodus plaukus srovele sunkėsi kraujas.

Baisi žinia apskriejo visą miestelį: „Amerikonas užsimušė!“

Jurgio motina „raunasi plaukus“ iš širdies skausmo, verkia tėvas, rauda giminės ir artimieji. Valiūnė kaip apdujusi, lyg proto netekusi. Puldinėja prie visų:

– Kaip čia galėjo būti? Pietus pavalgė sveikas, linksmas... Ar tikrai nebegyvas? Gal dar atsigaus?

Kai laidojo, Valiūnė alpo prie kapo duobės. Taip jau buvo pripratusi ir prisirišusi prie Jurgio.

7.

Po laidotuvių sodyba kaip negyva. Malūne nebesisuka girnos, lentpjūvėje nebečerškia pjūklai... Viskas nutilo, apmirė. Namai irgi be garso. Nuomininkų pusėje, užjausdami šeimininkę, visi tyliai vaikšto, pusgarsiai šnekasi, kai eina pas gyvulius, stengiasi mažiau bilsnoti kibirais.

Tylu ir pas Valiūnę. Pas ją nakvoja ir ruošiasi motina. Ji vaikšto ant pirštų galiukų, jei Valiūnė nors trumpam užmiega, ją guodžia, kai pabudusi vėl apsipila ašaromis. Motina ją kalbina, ramina, stengiasi įtikti, kaip įmanydama švelniai glosto.

– Kaip aš dabar gyvensiu? – verkia jau nebe tiek dėl Jurgio, kiek neduoda ramybės vienas ir tas pats klausimas: „Kaip gyvensiu viena su vaiku?“

– Nepražūsi, vaikeli, nebesigraužk, – motina sėdasi prie jos ir apkabina, – tiek turto paliko, jums abiems su mergaite užteks visam gyvenimui. Ar tu verksi, ar juoksies – kitaip nebus.

– To turto neatsikąsi, o šiandien gyventi reikia.

– Yra karvė, gražūs paršai auga, bus ką valgyti, nenusimink. Pagyvensi kol kas taip, o paskui matysi, – glosto Valiūnę. – Galėsi ūkį parduot, jeigu atsiras kas perka ir pas mus sugrįžt. Jei ne – galėsi čia gyvent, juk niekas tavęs neišvarys. Pieno, mėsos turėsi, vištos deda, duonos pas nuomininką gausi. Ko dar reikia? Raminkis, žiūrėk sveikatos, Elenutę užauginti reikia.

– Žinau pati, bet nieko negaliu su savimi padaryt. Kai tik prisimenu, kaip jis su tokiu užsidegimu statė namą, koks buvo geras man ir Elenutei, tai taip suspaudžia širdį, kad nežinau, kur dėtis. Taip norėjo to namo, o dabar viską paliko. Ir tą patį neįrengtą namą...

– Galėsi įsirengti, jei norėsi. Juk pinigų turi?

– Kol kas nieko nedarysiu, matysiu, kiek man kainuos pragyvenimas. Versiuos kaip įmanydama paprasčiau, kad kuo mažiau iš tų pinigų išleisčiau. Juk kitokių pajamų aš neturiu...

– Na ir gerai, – skubėjo pritarti motina, – daryk kaip nori, tik nustok verkti ir nervuotis. Tas prie gero neprives. Pradžiai gyvenimo turi, o daugiau matysi. Ne pasaulio pabaiga, reikia ir apie save pagalvoti. Turi vieną kartą nusiramint, atsigaut, sustiprėt ir pradėt naujai gyvent. Yra dėl ko...

Nepraėjo nė metai, kai prasidėjo piršlybos. Našlė jauna, graži, bagota. Vienas per kitą skuba, kad greičiau nutverti gerą kąsnį. Jaunikių daug, iš kur tiek ir imasi? Ir jaunesnių, ir senesnių pasiturinčių našlių, jaunikaičių nuo didesnio ar mažesnio ūkio. Visi peršasi, siūlo turtą, meilę, gerą gyvenimą, kiti pataria parduoti viską ir kviečia pas save gyventi.

Atvažiuodami jaunikiai atsiveža po butelaitį vyno, saldainių – Valiūnė vos spėja kepti kiaušinienę. Taip kaip anksčiau Jurgiui piršo nuotakas, taip dabar Valiūnei „ženikus“. Valiūnė vis ne ir ne, bet motina kitą sykį ir suabejoja:

– O gal ir neblogai būtų, kad pasitaikytų geras žmogus? Padėtų užaugint mergaitę, pabaigtų įruošt namą, atgaivintų malūną, lentpjūvę. Vėl viskas būtų kaip buvę.

– Tai jau ne, – nesutinka Valiūnė, – taip nebebus, tėvo mergaitei niekas neatstos, pati viena užsiauginsiu. Kam reikalingas svetimas žmogus į namus? Niekas nepakeis Jurgio.

– Kadaise ir už Jurgio nenorėjai, o paskui džiaugeisi. Gal ir dabar pasitaikytų, tik reikia labai žiūrėt, kad neapsigaut.

Taip besvarstant, prabėgo dar vieneri metai. Grįžo atbuvęs bausmę ir Juozas iš kalėjimo.

Kai tik Valiūnė pamatė jį miestelyje, taip ir suspurdėjo širdis. Nieko nepadarysi – pirma meilė. Nelabai ir pasikeitęs, bet sublogęs, kad net žandai įdubę.

Nemažai praėjo laiko, kol jie susitiko. Ilgokai laukęs, Juozas pagaliau neiškentė ir vieną sekmadienį užsuko pas Valiūnę.

– Užėjau pažiūrėt, kaip gyveni. Neišvarysi? – pasisveikinęs atsisėdo ant suolo prie lango.

– Kad tu žinotum, kaip laukiau... – net užraudo ji. – Kai pamačiau miestelyje, vis laukiau ir galvojau, negi neužeisi?

– Tikrai? O aš galvojau, kad ir tu mane pasmerkei kaip ir visi.

– Niekada. Bijau, kad tu dabar viską sužinojęs, manęs nepasmerktum.

– Seniai viską žinau, rašė iš namų. Prisipažinsiu, labai pergyvenau, kai sužinojau, kad tu ištekėjai. Norėjau net pasikarti, tik tėvų pagailėjau. Ir taip dėl manęs jie daug prisikentėjo.

– Tikrai buvau tvirtai pasiryžusi laukti, bet kai tavo tėvukai buvo tokie priešiški, taip nekentė manęs, tai pagalvojau, kad vis tiek neleis tau manęs vesti... – teisinosi Valiūnė.

– Gal iš dalies ir aš pats esu kaltas. Viskas taip netikėtai, taip staiga įvyko, kad net nespėjau paaiškinti, kaip viskas buvo. Kai pasklido kalbos, kad „dėl mergos“, tai turbūt ir šiandien visi tebegalvoja.

– Baisus įvykis, ką ir besakyt. Net nesitiki, kad po tokių baisybių mes štai vėl susitikom. Ir šnekamės lyg niekur nieko, o tada atrodė, kad jau pasaulio galas. Sunku, tikriausiai, buvo tau kalėjime? Kaip ir iškentėjai tiek metų.

– Ir šuo kariamas pripranta, – nenoriai atsakė Juozas. – Ne aš vienas, ten daug tokių vargstančių buvo. Turėjau draugų, buvo ir priešų. Į skandalus, kitų tarpusavio ginčus nesikišdavau, gavau ir pats ne kartą nekaltai nukentėti, bet nusileisdavau, nepakėliau rankos. Bijojau, kad vėl kas panašaus neatsitiktų. Stengiausi apie visa tai negalvoti, neprisiminti to košmaro, bet nėra tos nakties, kad nesusapnuočiau kalėjimo. Ko gero visą gyvenimą mane persekios tos kalėjimo dienos. Niekam nelinkėčiau to, ką man teko ten išgyventi...

– Ką toliau galvoji daryt?

– Kol kas tik ilsėsiuos, turiu po truputį atsigaut, susigrąžint prarastas jėgas... Na, ir pas tave, jei nori, galiu dažniau lankytis. Tu dabar viena, gal galėsiu kuo nors padėti? Malonu, kad tu man tokia pat gera kaip anksčiau, nesmerki, neatstumi. Taip norisi būti arti tavęs...

– O aš ir užmiršau, – padrąsino pralinksmėjusi Valiūnė, – slinkis arčiau stalo, kūgelį turiu išsikepusi, pavaišinsiu. Seniai pietų metas...

Neilgai vaikščiojo pas Valiūnę Juozas. Tik per vasarą... Rudenį padėjo nuimti daržus, nukasti bulves, paskerdė didelį lašininį, o per mėsiedą – susituokė. Be pamergių ir pajaunių, be vestuvių pokylio. Liudininkais neatsisakė pabūti nuomininkas su žmona.

Parėję iš bažnyčios visi papietavo, šeimyniškai išgėrė alaus, pasėdėjo iki vakaro, o nakčiai – išsiskirstė.

Rytas išaušo giedras ir saulėtas. Anksti atsikėlęs, Juozas vienais marškiniais išėjo į gonkas, pasirąžė, giliai įkvėpė gryno, vėsaus rytmečio oro, apsižvalgė ir grįžo į vidų.

Pamačiusi jį vienmarškinį pareinantį iš lauko, Valiūnė susirūpino:

– Ko vaikštai pusnuogis po lauką? Persišaldysi. Rytas kad ir gražus, bet šaltas. Nebetoli ir tikra žiema...

2010 m.

Chamas

1.

Ūkininko Bausio vienkiemyje ne taip seniai buvo didelė šventė – pirmagimio krikštynos. Tiesa, tas pirmagimis pasirodė kiek pavėluotai. Jau dešimt metų kai vedę, o vaikų kaip nėr, taip nėr, nežiūrint to, kad visokiais įmanomais būdais stengtasi jo susilaukti.

Kiek almužnų išdalinta ubagams, kiek aukota bažnyčiai ir kunigams, kiek pinigų išleista daktarams, kiek aplankyta stebuklais garsėjančių šventų vietų, burtininkių, žiniuonių, užkalbėtojų, žolininkių...

O kur dar pačios Bausienės ir jos anytos maldos bažnyčioje ir namuose, klūpant prie lovos vakarais iki pat vidurnakčio?

Pagaliau vieną kartą išklausė Viešpats jų maldų ir pasiuntė į vienkiemį ilgai lauktą kūdikį – netgi berniuką, Bausiams pasididžiavimą.

Balius pasaulinis, su pačiais geriausiais kaimo muzikantais. Didžiulis kiemas atituštintas, švariai iššluotas, kad būtų kur šokti. Suprašyti giminės, artimieji kaimynai ir šiaip pažįstami.

Krikštatėviai – Bausienės sesuo su vyru iš miesto. Jiems patikėta ne tik pakrikštyti vaiką, bet ir parinkti jam vardą. Taigi, parvažiavo iš bažnyčios ir parvežė nebe paprastą kūdikėlį, bet Saulių Bausį, Petro Bausio teisėtą sūnų ir viso turto paveldėtoją.

Kai tik išgirdo Bausienė, kaip buvo pakrikštytas berniukas, labiausiai išsigando, bet sesei to nepasakė.

Paėmusi iš jos rankų vaikelį, pirmą kartą pavadino Sauliuku, pabučiavo ir paguldė į lovelę.

Anyta irgi sunerimo: „kažkoks Saulius“. Kaip čia atrodys, kai visi sužinos? Juk išjuoks. Kaip reikės jį vardu pavadinti prie svetimų žmonių?

Nė vienam tėvui, anei motinai kaimiečiams neateitų į galvą mintis taip pakrikštyti savo vaiką. Gal dar ir pagoniškas? Bet, pavarčiusi kalendorių ir radusi kad šventas, nusiramino. Būtų vardas kaip vardas, jeigu nebūtų toks neįprastas ir negirdėtas. Ne tik šventas, bet ir poniškas. Dabar jau nieko nebepadarysi, teks su tuo susitaikyti ir priprasti.

Po krikštynų, kai tik marti sustiprėjo ir grįžo prie plytos, berniukas buvo atiduotas anytos globai. Ji ne tik neprieštaravo, bet su didžiausiu noru ėmėsi šių pareigų ir kaip įmanydama stengėsi pateisinti jai pareikštą pasitikėjimą. Su didžiausia meile ir atsidavimu ji prižiūrėjo vaikelį dieną ir naktį.

Dienomis ir pati motina dažniau prieidavo prie Sauliuko, o naktimis keldavosi tik pamaitinti. Pamaitintą ir pervystytą berniuką anyta imdavosi pas save už mūrelio ir leisdavo marčiai miegoti toliau. Vaiko lovelė stovėjo prie senolės lovos ir ji girdėdavo kad ir mažiausią krebždesį.

Tik sukrutėjus vaikui, ji keldavosi, tikrino, ar sausas, sūpavo ir migdė, o jei verkdavo, nešiodavo ant rankų, kad vaikutis nusiramintų ir neprižadintų šeimynos. Nors mažai laiko lieka pačiai pamiegoti, anyta dar meldžiasi valandėlę kitą, prašo Dievo, kad vaikelis augtų sveikas, kad užaugęs būtų geras, doras žmogus, nesusidėtų su blogais draugais, gerbtų, mylėtų tėvus ir, žinoma, Viešpatį Dievą.

Taip stropiai prižiūrimas Sauliukas augo gražus ir sveikutis. Kaimo vaikai dažniausia murzini, snarglėti, šašuoti, Sauliukas gi – visada švarus, jo sausa nosytė. Anksti jis pradėjo prašytis ant puoduko, nė metukų neturėjo, kai pradėjo vaikščioti, dviejų – jau kalbėjo beveik nešvepluodamas.

Visiems dyvai, kad toks mažutis vaikas – jau šneka. Bet natūralu, užaugo ant anytos rankų, nė karto niekur nebuvo sugriuvęs, susitrenkęs galvytės, per dienas būna tarp suaugusių, girdi juos tarpusavyje kalbant, klausosi ir pats bando mėgdžioti.

Kai tik Sauliukas pradėjo geriau kalbėti, anyta išmokė vaiką persižegnoti, vieną kitą trumpą maldelę, o paskui ir „Tėve mūsų“ su „Sveika Marija“.

2.

Neilgai trukus, išmoko Sauliukas ir didelius poterius, o vakarais kartu su močiute, klūpėdamas prie lovelės, pasimelsdavo. Kalbėdamas „Tėve mūsų“ jis kitą kartą suklysdavo ir močiutė nugirdusi jį pataisydavo, tačiau „Sveika Marija“ jis labai gerai mokėjo ir išberdavo net neatsikvėpdamas.

Žinodama, kaip gerai vaikas moka tą maldelę, močiutė nebe taip atidžiai jo klausėsi ir net nenugirsdavo, kai šis į tekstą įpindavo ne visai jo suprastą, neteisingai nugirstą žodelį.

Kartą, kai Sauliukui buvo jau penkeri, kalėdodamas kunigas pasidomėjo, ar, būdamas „toks didelis vyras“, jis moka persižegnoti ir labai nustebo, kai močiutė pasakė, kad ne tik persižegnoti moka, bet ir kai kuriuos poterėlius jau kalba su ja vakarais.

– Jei taip, tai gal ir man sukalbėsi „Tėve mūsų“? – paprašė kunigas ir padavė Sauliukui didelį, gražų, blizgantį saldainį.

Sauliukas drąsiai paėmė saldainį ir įsidėjo į švarkelio kišenėlę.

– O ką reikia pasakyti kunigėliui? – priminė močiutė.

– Dėkui, – kaip mat prisiminė vaikas.

– Ir dar pabučiuok kunigėliui į ranką.

– Nereikia, – atlaidžiai nusišypsojo kunigas,– geriau persižegnok ir sukalbėk „Tėve mūsų“.

Sauliukas žinojo, kad poterius reikia kalbėti atsiklaupus, todėl atsiklaupė ten pat, kur stovėjo, persižegnojo ir pradėjo. Šį kartą jam gerai pavyko. Sukalbėjo nesuklydęs visą maldelę ir toliau nė neprašomas ėmė kalbėti „Sveika, Marija“.

– Sveika, Marija, malonės pilnoji, Viešpats su tavimi, tupi girta tarp moterų ir pagirtas... – įsijautęs vaikas varė toliau, bet čia kunigėlis netikėtai jį nutraukė.

– Palauk, palauk, kaip čia dabar pasakei? – ištarė jis pakeltu balsu ir žengtelėjo prie berniuko. Tas išsigando, pašoko ir pasislėpė už močiutės nugaros.

Močiutė irgi, tik dabar aiškiai išgirdusi tokius jo ištartus žodžius, krūptelėjo, išraudo iki pat ausų galiukų ir nuleido galvą.

– Kas tave taip išmokė? – neslėpė pasipiktinimo kunigas. – Ateik čia, pakartok dar kartą. Gal ne taip supratau? – pašaukė jis Sauliuką, bet tas, jau visai pasimetęs, lindo toliau už močiutės, kol pagaliau, vis spiriamas pakartoti, pravirko.

Bernas prunkštelėjo, bet tuoj surimtėjo, kai šeimininkas į jį piktai žvilgterėjo. Visi nuščiuvo. Įsivyravo nemaloni tyla.

Kunigas aiškiai nepatenkintas, Bausys suglumęs, šeimininkė gniaužia rankas ant krūtinės, o močiutė buvo visai arti ašarų. Nedaug trūksta, kad ji pravirktų kartu su anūkėliu.

Įsikišo vargonininkas.

– Tu toks didelis vyras ir verki, – kreipėsi jis linksmai į Sauliuką. – Geriau ateik čia pas mane, aš tau duosiu dar vieną saldainį. Taip gražiai tu sukalbėjai poterius ir už tai Dievulis tave labai mylės... Na, truputį suklydai, bet niekis. Reikia tik gerai klausytis, kai močiutė moko. Kai atvažiuosim kitais metais, jau geriau mokėsi, ar ne?

– Eik gi Sauliukai, nebijok, – paragino vaiką motina, – dėdė geras, duos tau saldainį. Jeigu tu nepaimsi, dėdė atiduos jį tokiems vaikams, kurie neverkia.

Įtampa pamažu atslūgo, visi ėmė šypsotis, kunigas irgi švelniau prašneko.

– O „Tėve mūsų“ visai gerai sukalbėjai, – pagyrė jis berniuką. – Saldainį padėk ant stalo, – kreipėsi į vargonininką, – paskui suvalgys.

Tuo kalėdojimas ir pasibaigė. Kai atsisveikinę visi išėjo pro duris, o svečiai sulipo į roges, vargonininkas neiškentė nenusikvatojęs.

– Tupi girta tarp moterų... Taip dar neteko girdėti, – juokėsi jis, o su juo nusijuokė ir visi.

3.

Artimiausias Bausio kaimynas – lenkas Zablockis. Jo taip pat kaip ir Bausio du valakai žemės, bet vienkiemis atrodo prastai. Nepridėsi prie Bausio.

Bausio tvoros neseniai statytos, naujos, stogai blėka dengti, didelis sodas nuo šiaurės pusės tankiai susodintų eglaičių siena atitvertas, pakraščiais išsikeroję agrastų, juodų ir raudonų serbentų krūmai.

Keliukas iki vieškelio vyšniomis apsodintas, o ir šiaip nemažai senesnių medžių aplinkui žaliuoja. Prie klėties gal net šimtametis ąžuolas auga, o kiek toliau prie daržinės – storas, grublėtu kamienu uosis su gandralizdžiu.

Galulaukyje baltakočių beržų gojelis, karklų ir putinų krūmokšniais apsuptas, šlama. Sodas ir kiemas nauja statine tvora aptvertas, o nuo gonkų iki šulinio, klėties, malkinės bei tvartų – takai akmenimis išgrįsti, kad rudenį ar šiaip prilijus, nereikėtų braidyti po purviną kiemą.

Zablockio gi sodyba be jokių medžių ir krūmų, atvira visiems vėjams ir skersvėjams iš tolo liūdnai boluoja. Medžiai ir tvoros jau seniai ankstesnių šeimininkų sukūrentos, tik apipuvę kelmai, sutūpę aplink sodybą, teberiogso. Akmeniniai tvartai, daržinės ir kiti ūkiniai pastatai, buvusio dvariuko liekanos, jau gerokai apirę ir niekas nesistengia jų taisyt.

Vietoj iš sienos iškritusio akmens – įsprausta kokia kaladė, stogai samanom ir varnalėšom užžėlę. Tik gyvenamosios stogas gontais užklotas ir raudonai nudažytas.

Kol buvo gyvas šeimininkas Zablockis, dar jautėsi šiokia tokia tvarka. Negali gi šitaip būti, kad iš tokio žemės gabalo visai nebūtų naudos... Bet lengvabūdiškai švaistomas tas pelnas, kurį gaudavo iš ūkio, nepadengdavo išlaidų. Gale metų, kai reikėdavo susimokėti mokesčius bei atsiskaityti su samdoma šeimyna, šeimininkai vos sudurdavo galus su galais.

Kol buvo pinigų, Zablockiai gyveno plačiai, vaizdavo garbingus dvarponių palikuonis, prisilaikė senų tradicijų, šventė įvairius jubiliejus, gimtadienius, vardadienius, minėjimus. Dažnai iš miesto suvažiuodavo giminaičiai, draugai, pažįstami praleisti keletą dienų kaime.

Per vasarą – pilnas vienkiemis žmonių, vaišės, muzika, dainos. Pats šeimininkas lauko darbų nedirbo, laukuose pasirodydavo tik retkarčiais, nuolat turėjo reikalų apskrities mieste. Ten su senais, tokiais pačiais kaip ir jis šlėktelėmis draugais ūždavo restoranuose ir grįždavo visada prisiliuobęs, bet su daina.

Zablockių šeima nedidelė: pats su žmona, žmonos brolis keturiasdešimties metų senbernis ir Sauliuko metų dukrelė Jadziūnė. Vyresnieji jos broliukai, pamečiui gimę, pamečiui ir mirė, turėdami vienas keturis, o kitas vos tris metukus.

Vėliau gimusi mergaitė tėvų džiaugsmui augo sveikutė ir iš mažų dienelių buvo stengiamasi ją auklėt taip, kad išaugtų gerų manierų, išsilavinusi, inteligentiška panelė.

Kai Sauliukas su močiute kalbėjo poterius, Jadziūnė jau sėdėjo prie pianino ir, muzikos mokytojo pamokoma, bandė skambinti. Suėjus septyneriems metukams, mergaitei buvo pasamdytas dar vienas mokytojas. Jis irgi lankė Jadziūnę namuose, mokė lenkų pradžios mokyklos kurso ir po truputį ruošė į lenkų gimnaziją.

Groti pianinu mergaitei sekėsi visai neblogai. Dešimties – ji jau skambino iš gaidų, pasirinkdama lengvesnius kūrinėlius, daugiausiai lenkiškas daineles, linksmas polkutes ir pamėgtus melodingus valsus.

Mergaitė su niekuo nebendravo, prastai kalbėjo lietuviškai ir per vasarą lauke ar kambaryje žaisdavo viena. Kaimo vaikų būryje pasirodydavo tik žiemą, kai užšaldavo didžiulis tvenkinys Bausio žemių galulaukėje, prie pat beržynėlio.

Ten rinkdavosi net iš tolimesnių vienkiemių vaikai. Mergaitės važinėdavosi rogutėmis, berniukai – namų darbo medinėmis pačiūžomis. O Jadziūnės pačiūžos iš miesto krautuvės: naujos, baltos, blizga su užriestais į viršų galais priekyje. Berniukai savo pačiūžas prisiriša virvelėmis, o Jadziūnės – pritvirtintos prie baltų batelių su aukštais auliukais, kurie suvarstomi iki pat kelių.

Iš karto ją atsivesdavo ir čiuožti mokė pati motina. Mergaitė klupo, griuvinėjo ir vaikam buvo daug juoko. Greitai ji visai tvirtai atsistojo ant kojų ir, kai pradėjo gerai čiuožti, motina išleisdavo ją ir vieną.

Ne visada ant tvenkinio būdavo vaikų, bet Saulikas, kai tik pamatydavo Jadziūnę, tuoj atlėkdavo. Pro langą jam buvo gerai matyti, o be to ir laiką, kada ji pasirodo, buvo gerai įsidėmėjęs.

Kai tik nebūdavo labai šalta, tuojau po pietų ji visada ateidavo čiužinėti. Grįžusi valgydavo priešpiečius ir po to sėsdavo prie pianino. Galėjo skambinti, kiek tinkama, bet vieną valandą – privalėjo. Ji kartojo gamą, įvairius sunkesnius ir lengvesnius pratimus treniruodama ir lavindama pirštus.

Paprastai tokiu metu ir Sauliukas būna jau po pietų, bet, kai pamato Jadziūnę anksčiau, kol dar už stalo, meta šaukštą. Puspaltį – ant kupros, kepurę – ant galvos, pačiūžas – į rankas ir tiek tu jį bepamatysi. Motina šaukia neprišaukia, kad grįžtų baigti valgyti...

Kaip smagu ant ledo, kai jie vienu du. Niekas netrukdo ir gali čiuožti kaip nori: ir greitai, ir lėčiau, pasileidi ant vienos kojos per visą tvenkinį, pasikeiti – kita. Stengiesi kuo ilgiau išsilaikyti. Gali šėlti, vaikytis vienas kitą, bandyti suktukus, katram geriau pavyks, arba katras toliau nučiuoš pritūpęs... Jie laksto, dūksta, o jei ir pargriūna, tai maža bėda. Jei tik nesmarkiai susitrenki, tai tik dar įdomiau.

– Ar labai užsigavai? Ar neskauda? – klausinėja Sauliukas keldamas mergaitę iš sniego pusnies, kai ši įsismarkavusi neišsilaikė ir įlėkė į supustytą sniego kupstą tvenkinio pakraštyje. – Duokš nuvalysiu, – pirštine braukdamas nuo jos drabužių sniegą, siūlėsi jis.

– Nė kiek, – linksma ir dėkinga Jadziūnė, – kad ne tu, nežinau, kaip būčiau išsikapsčiusi.

Abu snieguoti, sušilę, uždusę, pavargę, bet čiuožia toliau, tarsi nieko nebūtų nutikę. Kaip norisi ilgai taip siaust, bet štai iš Zablockio kiemo jau moja Jadziūnės motina, primindama, kad jau laikas namo.

Smagu, bet ne taip dažnai tenka susitikti, kaip norėtųsi Sauliui. Šiokiadieniais, kai po pamokų grįžta iš mokyklos, jau pavakariai. Tokiu metu Jadziūnė niekada nebepasirodo. Lieka tik sekmadieniai ir žiemos atostogos. Tada Sauliukas nepraleidžia nė vienos progos...

4.

Šiemet žiema nelabai šalta, su dažnais atodrėkiais ir šlapdribomis. Čia paleidžia, čia vėl šąla, bet kol kas ledas tvirtas.

Įdomu, kaip bus per Kalėdas? Šlapdriba negerai, o atlydys – tai visai puiku. Būtų galima lipdyti senį besmegenį. Gražaus sniego pilna, tiesiog priversta aplinkui tvenkinį.

Pirmoji Kalėdų diena – nuostabi. Nešalta, giedra. Po ankstyvųjų pamaldų grįžę ir papusryčiavę, vaikai iš visų kampų susirinko ant ledo.

Klegėdami lipdo senį, o aplink jį – aukštą, storą apsauginę sieną. Senis besmegenis stovės tvenkinio viduryje.

Nesvarbu, kad ant ledo plonai sniego, jo galima atsivežti rogutėmis ir iš toliau. Antai kiek jo pripustyta prie gojelio. Statybinės medžiagos kiek tik nori aplinkui, o be to ji šiandien labai tinkama lipdyti.

Sauliukas vadovauja darbams, bet ne tiek dirba, kiek dairosi į Zablockio kiemą. Laukia, ar nepasirodys Jadziūnė. Bet šiandieną jai ant ledo eiti nėra kada. Pietų atvyks svečiai ir ji padeda motinai dengti stalą.

Jos net nebuvo bažnyčioje. Abiem su motina yra tiek ir tiek darbų namuose, o be to ir Jadziūnę buvo gaila žadinti taip anksti. Tegu važiuoja vieni vyrai.

Rytą mergaitė atsikėlė, nusiprausė, susišukavo – ir tuoj prie eglutės. Net nelaukusi, kol visi grįš iš bažnyčios, ji apžiūrėjo, pasidžiaugė Kalėdų senelio atneštomis dovanomis ir, viską sudėjusi atgal į dėžutes bei maišelius, vėl pakišo po egle.

Ten tebegulėjo nepaliestos mamos, tėtės ir dėdės Stanislovo dovanos. Jie pasiims, kai grįš iš bažnyčios.

Jadziūnė stebisi, kaip mama nukenčia iki šiol nepasižiūrėjusi? Ji gi niekaip tiek ilgai nenukęstų...

– O dėdė iš Kauno bus?– klausia mamos, baltu švariu rankšluosčiu šluostydama rausvus stiklelius vynui.

– Ne, – atsiliepė iš virtuvės motina, – šiemet jis neatvažiuos.

– O teta?

– Teta viena. Pusbrolių nei Vaceko, nei Henriko nebus.

– Kodėl?

– Jie pakviesti į draugo gimtadienį. Ten švęs ir Kalėdas.

– Pavydžiu aš jiems, – pastatė blizgančią taurelę ant stalo Jadziūnė, – manęs niekas niekur nekviečia...

– Kai bus septyniolika, ir tave pakvies.

– Kada kas bus... – nesidžiaugia mergaitė, – man viso labo dar tiktai vienuolika.

– Na, kai išvažiuosi į gimnaziją, susipažinsi su kitais gimnazistais ir gimnazistėmis, įsigysi daug draugų, neteks liūdėti, – iš virtuvės guodžia motina.

– O kas bus daugiau? Dėl vienos tetos juk nereikėtų didžiojo servizo?

– Bus kai kas iš miestelio: klebonas, daktaras, bus viršaitis, seniūnas, valsčiaus sekretorius.

– Vieni seniai. Kaip nuobodu... Man tiesiog nebus kas veikti.

– Nebus kada nuobodžiauti. Patarnausi prie stalo, padėsi tarnaitei plaut indus.

– Jie linksminsis, o man – lėkštes plauti... Aš gi negalėsiu apsivilkti savo naujos suknutės, – nepatenkinta Jadziūnė.

– Kad nori, gali pasikviest ir tu ką nors iš vaikų. Gal susipažinai su kokiomis mergaitėmis ant ledo?

– Aš su jomis nesusišneku. Ką reikės veikt, kai ateis?

– Ar jau taip visai nemoki? – net nustebo motina, – kaip tik ir reikia daugiau bendrauti, lietuviškai kalbėti. Juk Lietuvoje gyveni...

– Jeigu taip, tai Saulių... – susimąstė Jadziūnė ir liovėsi šluostyti lėkštes, – tikrai, Sauliuką, labai norėčiau...

– O kaip su juo susikalbėsi?

– Nuo jo aš jau daug pramokau lietuviškai, o jis bando lenkiškai. Mes su juo visai gerai susikalbam.

– Kviesk Saulių. Kaimynai, vienmečiai... Bus su kuo pabendrauti, kol mes čia vyresnieji linksminsimės, – pritarė ir motina.

5.

Kai atėjo Sauliukas ir pamatė tiek daug žmonių už stalo, baisiausiai išsigando. Pirma mintis buvo – apsisukti ir kaip greičiau sprukti iš čia, bet prie jo kaip mat pribėgo Jadziūnė ir padėjo nusivilkti puspaltį.

– Kaip gerai, kad atėjai, – džiugiai kalbėjo ji, – kai pavalgysim pietus, galėsim pažaisti loto ar domino. O gal ir šiaip ką nors sugalvosim. Tie visi dėdės dar ilgai sėdės už stalo, net iki vakaro. Mums bus tiek ir tiek laiko.

Ji paėmė Sauliuką už rankos ir, atvedusi prie stalo, pasodino į jam paruoštą vietą.

– Pirmiausia užkąsim, – pasakė Jadziūnė ir, nieko nelaukus, įdėjo svečiui į lėkštelę kepsnio, paskui įpylė į gražų, paauksuotais krašteliais dubenėlį sriubos. Atsisėdusi greta, pati valgė ir ragino draugą.

Taip jos globojamas, Sauliukas pradėjo po truputį atsigauti. Ant stalo gražu, tiek daug valgių tokiuose gražiuose gėlėtuose induose, taip skaniai kvepia.

Viskas buvo gražiai patiekta, žadino apetitą, bet jis pats nedrįso nieko imti, laukė, kol jam paduos Jadziūnė. Ji ir toliau uoliai Sauliuku rūpinosi, klausinėjo, ar skanu, ar patinka, siūlė to ar kito paragauti, kol pagaliau, pakeitusi lėkštelę, įdėjo didelį gabalą torto, o į paauksuotą puodelį įpylė raudono spanguolių kisieliaus.

Pavalgę jie pakilo nuo stalo, padėkojo ir pasišalino į Jadziūnės kambarėlį. Pirmiausia ji parodė Kalėdų senelio dovanas, pavaišino dovanotais saldainiais, paskui – abu vartė piešimo sąsiuvinius, dar lenkiškas skaitymo knygeles su gražiais spalvotais piešinėliais.

Nemažai laiko praleido žaisdami loto, kitus žaidimus, kol pagaliau Jadziūnė atsisėdo prie pianino.

– Gal nori, kad paskambinčiau?

Ji atvožė pianino dangtį ir perbėgo pirštukais per klaviatūrą. Jau vien nuo tų garsų Sauliuko širdelę užliejo kažkoks nesuprantamas šiltas ir džiugus jausmas, o kai ėmė skambinti linksmus melodingus kūrinėlius, jis buvo taip sužavėtas, kad neteko žado.

Ne, tai jau nebe ta pati mergaitė su pačiūžomis ant ledo, kurią jis pažinojo. Ji visai ne tokia, kažkokia nepaprasta, tarsi iš aukštybių nužengusi būtybė.

Kaip jis galėjo su ja dūkti, voliotis po sniegą, tampyt už skvernų, tyčia pastumti, kad sukluptų?... Ir išvis, kaip jis drįso prie jos prisiliesti? Kokia ji dabar atrodo trapi, švelni, gražutė su ta puošnia melsvo šilko suknele, šventiškai papuošta nėrinukais, su baltais kaspinais juoduose plaukuose.

Kaip ji grakščiai sėdi, truputį pakreipusi galvelę į šoną, visą dėmesį nukreipusi į savo pirštus, iš po kurių sklinda tokie malonūs ir skambūs garsai.

„Kaip ji taip padaro? Kaip sugeba? Man niekada, niekada gyvenime taip neišeitų...“ – žavėjosi Sauliukas.

– Pagrojau viską, ką mokėjau, – baigusi groti, Jadziūnė vėl uždengė klaviatūrą dangčiu, – ar patiko?

– Gražu be galo, be krašto, – nuoširdžiai pagyrė ją Sauliukas. – Iš kur ir kada tu taip išmokai?

– Muzikos mokytojas mane mokino, – paaiškino Jadziūnė, – dar ir dabar retkarčiais užsuka pasižiūrėti, kaip man sekasi.

– Kaip gražu, – kartojo Sauliukas, – klausyčiau ir klausyčiau, niekada nepabostų. Ir kaip tau taip išeina? Turbūt labai sunku išmokti? Aš niekada taip nesugebėčiau...

– Jei tave kas nors mokintų, ir tu išmoktum, nesakyk, – patenkinta šypsosi Jadziūnė. – Kad nori, galiu pamokinti.

– Eik, eik, man neišeis. Mano pirštai per stori. Čia reikia plonų pirščiukų, tokių kaip tavo. Tik pasižiūrėk, kokios mano letenos. Mano rankos tik ūkio darbus dirbti.

– Bet už tai tu pasidarai sau pačiūžas. Aš, pavyzdžiui, niekada negalėčiau tokių pasidaryti, – guodė Sauliuką Jadziūnė ir juokėsi.

– Pačiūžas visi berniukai sau pasidaro, o jau taip paskambint – tai ne tik berniukai, bet ir mergaitės nesugebėtų. Kai užaugsi, turbūt būsi didelė muzikantė?

– Nežinau, – susimąstė Jadziūnė, – pirmiau mokysiuos gimnazijoje. Kai baigsiu gimnaziją, turbūt ištekėsiu... Bet jei tik bus laiko, vis tiek skambinsiu.

– Ar dėl to reikia mokintis gimnazijoje? – stebisi Sauliukas, – mergaitės išteka ir be gimnazijos, ir be muzikos.

– Nežinau, mama taip sako. Išsilavinusios mergaitės turėtų gauti geresnius vyrus. Norėčiau tokio kaip tėvelis, – rimtai svarsto Jadziūnė.

– O kuo jis geresnis už kitus?

– Labai myli mamą ir mane. Jis geriausias iš visų. O tu kuo būsi, kai užaugsi?

– Aš būsiu ūkininkas. Mes abu su tėte kelsim žemės ūkį, savo ūkį.

– Bet tai tikriausiai labai sunku?

– O kaip tu manai?

– Taip, nėra lengva. Ūkyje tik sunkūs, nemalonūs ir nešvarūs darbai.

– Iš kur tu žinai? Juk lauko darbų tu turbūt nedirbi? Tau sunkiai dirbt negalima, susigadinsi pirščiukus.

– Ar aš nematau, kokie mėšlini mūsų samdiniai? Ne jau, žemės ūkio darbų niekada nenorėčiau dirbti, – purto galvą Jadziūnė.

– Žinoma, tau ir negalima. Tau tik gimnazijoje mokytis ir pianinu skambinti.

– Aš taip ir darysiu, kol užaugsiu. Pagaliau aš dar per maža, kokius nors didelius darbus dirbti. Aš tik mamai po truputį padedu, siuvinėju, skambinu... Svečiams prie stalo patarnauju...

– Ar svečių būna ne tik per Kalėdas? – stebisi Sauliukas.

– Būna dažnai. Tėtė sako, kad reikalingus žmones reikia vaišinti. Visi taip daro. Pas jus juk taip pat būna svečių?

– Ne, – nepatogiai jaučiasi Sauliukas, – pas mus svečių nebūna...

– Kaip gi taip? O per Kalėdas ir Velykas?

– Tiek daug, kiek pas jus – niekada nėra buvę. Jeigu atvažiuoja, tai tik dėdė su dėdiene, bet jie tik du.

– Juk Kalėdų senelis turėjo apsilankyti, – nesupranta Jadziūnė, – jis per Kalėdas pas visus ateina ir dovanėlių po eglute palieka. O ką tau padovanojo?

– Pas mus ir eglutės nėra. Kur jis dės tas savo dovanas? – jau susierzinęs atsako Sauliukas.

– Tikriausiai tau labai liūdna? Kam tada tos Kalėdos?

Sauliukui darosi nemalonu ir jis stengiasi nukreipti kalbą.

– Kad tu žinotum, kokį didelį senį besmegenį nulipdėm... Toks didelis, kad vos pasiekiau uždėt viedrą ant galvos.

– Tikrai? Norėčiau pamatyt, – kaip mat susidomėjo Jadziūnė.

– Ateik rytoj ant ledo, pati pamatysi.

– Būtinai ateisiu. Nebebus svečių ir aš būsiu laisva.

– O tu žinai, ką aš sugalvojau? – klausia Sauliukas. – Vasarą, kai bus šilta, prie tvenkinio padarysiu suoliuką. Kai žiemą čiužinėdami pavargsim, bus kur atsisėst, pailsėt. Bus ne taip, kaip dabar: ir čiuožiam ir sėdim ant ledo.

– Suoliukas prie tvenkinio ir vasarą gražu, – džiaugiasi ir Jadziūnė. – Padaryk kaip greičiau, norėčiau pamatyt, kol neišvažiavau.

– Kai tik atšils pavasarį, tai ir padarysiu, jeigu tu taip nori. Dabar aš jau turbūt eisiu namo, jau visai sutemo.

6.

Rudenį Jadziūnė išvažiavo į gimnaziją ir jie ilgam išsiskyrė. Pirmais, antrais, trečiais metais, kol dar buvo paaugliai, jiems užtekdavo ir tų trumpų atsitiktinių susitikimų. Žiemą ant ledo, vasarą ant suoliuko prie tvenkinio, o kai Jadziūnė įkopė į šeštą klasę ir jiems jau po septyniolika, tie pasimatymai, susitikimai tapo būtinybe.

Laikotarpiai nuo žiemos atostogų iki pavasario bei mokslo metų pabaigos jiems virto sunkiomis, pilnomis ilgesio ir laukimo dienomis, kurias reikėjo ištverti, iškęsti. Nieko nepadarysi... Nei tu jų sutrumpinsi, nei pagreitinsi, nei kaip kitaip priartinsi iki taip trokštamo susitikimo.

Kol Saulius buvo keturiolikos, penkiolikos metų paauglys, jis nedrįsdavo nekviestas eiti pas Jadziūnę į namus. Ilgai jos nematęs, tenkinosi tuo, kad vakarais, atėjęs po jos kambarėlio langu, pasiklausydavo, kaip ji skambina ir tik septyniolikametis, jis jau nieko nebodamas, drąsiai ėmė lankytis Zablockynėje.

Susitikę jie ilgai sėdėdavo kambarėlyje, pasakojosi, kaip buvo sunku nesimačius, dalinosi įspūdžiais, patirtais per tą laiką, kol buvo išsiskyrę. O jeigu ir tylėdavo, tai irgi buvo gerai. Užteko to, kad jie vėl šalia vienas kito ir gali bet kada vienas į kitą pažvelgti ir nusišypsoti...

Kai, prasėdėjęs iki vėlumos, Saulius atsisveikina ir eina į namus, Jadziūnė jį lydi. Parlydėjus beveik iki namų, ji jau nori grįžti, tada Saulius lydi ją atgal. Taip pravaikšto jie dar gerą valandą, kol paskutinį kartą Jadziūnę atlydėjęs, Saulius dar nenueina, o laukia, iki ji dingsta verandoje ir trinkteli uždaromos durys.

Jadziūnės motina, matydama tokį jų bendravimą, susirūpino.

– Paskutiniu metu Bausių Saulius kažkodėl labai dažnai pradėjo tave lankyti. Žiūrėk, kad neįsimylėtum... – perspėjo ji dukrą.

– Aš jau įsimylėjau, – juokiasi Jadziūnė, – man atrodo, jis toks puikus vaikinas. Ar mamai jis nepatinka?

– Ham... Litewski...

– Na, koks jis chamas, jis toks gražus. Kokie jo plaukai, kokios akys... Dar aštuoniolikos neturi, o jau toks vyras. Norėčiau su juo susitikinėti, kai jam bus dvidešimt, – ir toliau juokiasi Jadziūnė.

– Kalbi taip, lyg iš tikrųjų būtum įsimylėjusi, – nepatenkinta motina, – nekvailiok. Tokiais dalykais nejuokaujama.

– Na, kad ir rimtai. Ko jam trūksta? Jaunuolis, kokių reta kaime. Ir gražus ir protingas, padorus, nuoširdus, švelnus, – gynė Saulių Jadziūnė. – O koks darbštus, dirba kartu su tėvu. Taip gražiai jie tvarkosi ūkyje. Pas juos nieko netrūksta...

– O tau ar ko trūksta? Nebent tik protelio, jeigu su tokiais mužikais prasidedi, – kuo toliau, tuo labiau pyko motina. – Negi ten gimnazijoje nesutinki jaunuolių inteligentų? Tu ne tokio tamsuolio verta, tavęs laukia šviesesnė ateitis.

– Kad gimnazijoje vienos merginos... Tiesa, tenka bendraut ir su vienu kitu susilaižiusiu, išsidabinusiu frantu. Koktu žiūrėt...

– Kur tu su tokiu Saulium pasirodysi? Tik apsijuoksi. Jis gi net lenkiškai kalbėt nemoka...

– O aš jo niekam nerodysiu, sau pasilaikysiu, – iš juoko į ginčą perėjo Jadziūnė, – mergaitės iš mūsų klasės, jį pamačiusios, sprogtų iš pavydo.

– Netikiu, kad kalbi rimtai, – pagaliau ranka numojo motina, – bet, jei sumanei mane paerzinti, tai labai negražu iš tavo pusės.

Ne visai tiesą sakė Jadziūnė motinai. Gimnazijos pasilinksminimuose jai netrūko gerbėjų, tačiau kuris bepakviestų šokti, ji tuoj pat lygindavo jį su Sauliumi.

– Ką ten, nepridėsi... O kad taip vietoj jo būtų Saulius...

7.

Praėjus septyneriems mokslo metams, mirė Jadziūnės tėvas. Po laidotuvių Jadziūnė dar grįžo tęsti mokslų, bet tai jau buvo paskutiniai jos metai gimnazijoje.

Po tėvo mirties ūkis buvo patikėtas motinos broliui Stanislovui. Jeigu prie tėvo ūkis durstomas, ramstomas paskolomis iš banko dar šiaip taip gyvavo, tai, pradėjus tvarkytis naujam šeimininkui, visai nusmuko. Buvo dar bandyta skolintis didesnę sumą pinigų iš banko, bet, jų negavus, imta taupyti.

Kitiems metams pasamdyta per pus mažiau darbininkų, nuspręsta atsiimti Jadziūnę iš gimnazijos. Baigėsi baliai, nutilo muzika ir dainos, bet tai jau niekuo nebepadėjo. Dar vienus metelius šiaip taip įstengė susimokėti procentus, o kitais – baigėsi sutartis, atėjo pinigų grąžinimo laikas, pasipylė perspėjamieji raštai su terminais, iki kurio laiko turi būti sugrąžintas įsiskolinimas, grasinimai antstoliu ir varžytinėmis.

Samdiniai skundžiasi, kad per sunku dirbti, prastas valgymas. Vienas bernas, nesulaukęs nė metų pabaigos, išėjo. Jeigu ir dar kuris išeis, sustos darbai laukuose, nebus kam šerti gyvulių.

Jadziūnė savo kambarėlyje verkia, motina su savo broliu riejasi, samdiniai skundžiasi, grasina, viską palikę, išeiti. Artinosi liūdnas galas.

Susitikusi su Saulium, Jadziūnė rauda, guodžiasi, o jis glosto ją, bučiuoja ir ramina.

– Aš pakalbėsiu su tėte. Žiūrėsim, gal dar galima ką nors padaryt?

Nieko nelaukęs, Saulius kalbina tėvą:

– Tėte, ar girdėjai, kas dedasi Zablockynėje?

– Kaip gi ne... Ten, sako, jau nebetoli varžytinės,– abejingai atsako tėvas.

– Ar nebūtų galima kaip nors jiems padėti?

– O kaip padėsi? Jeigu turėčiau pinigų, nupirkčiau aš iš varžytinių tą jų žemę. Būtų neblogai du tokie ūkiai vienas šalia kito... Bet aš neturiu tiek kapitalo, nėra ko nė galvot.

– Reikėtų sužinot, kokiai sumai tie vekseliai. Gal galima būtų juos išpirkti?

– Sakau gi, kad neturiu pinigų.

– Sužinojus, kokiai sumai,– kartojo Saulius, – užstatytume mūsų ūkį, paimtume iš banko pinigų...

– Gal pasiutai, – išpūtė akis tėvas, – prarast savo ir išpirkt Zablockių ūkį? Kokiu bepročiu reikia būt?

– Tėte užstatai savo žemę, jie – užrašo tau savo, tu išperki vekselius. Žemė mūsų, o joms nors sodyba liks, nereikės išeiti iš namų. Turės nors savo pastogę, – nenusileido Saulius. – Pats žinai, ką reiškia varžytinės. Pusdykiai viską pašluos... Paleis ubagais...

Tėvas nutilo, susimąstė. Jis ilgai sėdėjo užstalėje tylėdamas, parėmęs ranka galvą, kol Sauliui pritrūko kantrybės laukti, kada tėvas prabils.

– Tai kaip, tėte? – neiškentęs paklausė ir šis, dar kiek palaukęs, atsiliepė:

– Ne, sūnau, tokiais dalykais aš neužsiimsiu. Čia, vaikeli, ne štukos.

– Ir kodėl gi ne, tėte? – dar bandė perkalbėti tėvą sūnus. – Žemė jų gera, tokia pati kaip ir mūsų, tik reikia „razumno“ šeimininko. Tėte savam ūkyje moki taip gerai gaspadoriaut, padarytume ir ten tvarką. Pasisamdysim darbininkų, patys dirbsim, aš visur tau padėsiu. Pats pamatysi, ką aš galiu... Kaip, tėte, nesupranti? Turėdami tiek žemės, mes kaip mat padarysim tuos pinigus. Iš dviejų žemių – gausim dvigubą pelną...

– O jeigu nuostolis, tai taip pat dvigubai didesnis, – pertraukė Saulių tėvas. – Niekas nežino, kaip bus rytoj. Gal blogi metai, gal kokia liga, net aš pats galiu numirti... Kas žino? O jei, neduok Die, gaisras ar šiaip kokia nelaimė... Kas beatsitiktų – mokėk procentus bankui. Jis nepažiūrės, ar turi duonos ant stalo... O paskui varžytinės, kaip pas Zablockį. Jei turėčiau pinigų – kitas reikalas.

– Jei ir išvaržytų, tai tik katrą vieną ūkį, kitas liktų... – dar pasakė Saulius, nors matė, kad nėra prasmės įkalbinėti tėvą.

– Tu dar jaunas, ne viską supranti, – nepyko tėvas, – sulauksi mano metų, kitaip galvosi. Versimės ir toliau iš savo žemės kaip iki šiol. Nieko mums netrūksta. Kol bėda nespaudžia, nėra ko prasidėt su valdiškais namais.

Saulius nusiminęs. Ką reikės pasakyti Jadziūnei? Ji turbūt laukia, nesulaukia iš jo kokių nors žinių, viliasi sulaukti iš jų pagalbos, o jis niekuo negali padėti... Jei nuo jo priklausytų, viską, net paskutinius marškinius atiduotų, kad tik jai būtų gerai. Dabar gi ne jo valia, ne jis šeimininkas. Jis tik gali patarti... Bet kas iš to? Jo patarimo irgi niekas neklauso...

8.

Kai po pokalbio su tėvu Saulius ryžosi ateiti į Zablockių kiemą, ten jau buvo visai kitokios nuotaikos. Jam pasirodė, kad Jadziūnė visai linksma. Tik jį pamačiusi, nutvėrė už rankos ir, įsivedusi į savo kambarėlį, uždarė duris.

– Sėskis, Sauliau. Aš pasakysiu tau didelę naujieną.

– Na, na? – sėdosi Saulius, – į tave pažiūrėjus, panašu, kad naujiena nebloga.

– Tu tik pagalvok, – palinkusi prie ausies, pusgarsiu, kaip kokią paslaptį pašnibždėjo ji, – mes turbūt išvažiuosim į Lenkiją...

– Kaip gi taip? Iš kur tokios žinios? – nustebo Saulius.

– Seniūnas buvo atėjęs, pranešė. Jau yra raštai visuose valsčiuose, kad Lenkija kviečia visus tautiečius repatrijuoti į savo tėvynę. Visi, norintieji išvykti iš Lietuvos, registruojasi vietiniame valsčiuje. Bus net kompensacijos mokamos.

– Tikrai? – suglumo Saulius.

– Tikrai taip, Sauliukai, – patvirtino Jadziūnė. – Esant tokiai dabartinei mūsų padėčiai, tai pati geriausia išeitis. Ar taip, ar taip čia mes viską prarandam... Tik klausimas, ar gausim kompensaciją, kai ūkis praskolintas?

– Kaip gi tada bus su mumis? Su mūsų meile? – pakilo nuo kėdės išsigandęs Saulius. – Juk mes daugiau niekada nebepasimatysim, jei tu išvyksi...

– Sunku, žinoma, bus, – nuleido galvą Jadziūnė, – bet pats žinai, kokie mūsų reikalai. Likti čia – nėra jokios prasmės

– Kaip gi taip? O aš tau nieko nereiškiu? Juk ne kartą sakei, kad myli mane... – vos neverkia Saulius.

– Mūsų meilei, matyt, lemta žlugti, – susigraudinusi Jadziūnė prikando lūpą, – bet, kai taip susiklostė, kitokios išeities beveik nėra...

– O aš žinau išeitį, – Saulius apkabino mergaitę, – tekėk už manęs ir būsim kartu visą gyvenimą. Niekas mūsų neišskirs.

– Ką tu pasakei? – dabar jau pasimetė Jadziūnė.

– Pasakiau tai, apie ką visą laiką galvojau. Tai viso mano gyvenimo svajonė. Tekėk už manęs,– pakartojo Saulius, – ir niekur tau nereikės važiuoti. Mes visi tave labai mylėsim, nieko tau netrūks. Nereikės tau dirbti jokių purvinų darbų. Tu tik skambinsi pianinu ir džiuginsi mus visus.

– Tai tu visai rimtai? Kokia laimė tai girdėti... – atvirai džiaugiasi Jadziūnė. – Turiu prisipažint, kad ir aš apie tai dažnai pagalvodavau... Bet turbūt nieko nebus,– susirūpinusi ji staiga atšlijo nuo Sauliaus, – tu toks jaunas, o aš viena vargšė bekraitė. Neleis tavo tėvai manęs vesti.

– Čia jau nebe jų, o mano reikalas, – pilnas ryžto pasakė Saulius, – tu tik ištark, kad sutinki ir viskas kaip mat bus sutvarkyta.

– Bet... mano mama tikriausiai nenorės čia likti, – sunerimo Jadziūnė, – ji pasiryžusi kaip greičiau išvykti iš Lietuvos. Dabar ji tik tuo ir gyva.

– Tegu jie sau važiuoja, o tu po vestuvių ateini pas mus. Mano mama bus tau kaip tikra motina. Pamatysi, Jadziūne, kaip tau bus gera pas mus gyventi.

– Na, gerai. Aš tai sutinku, bet man reikia apie visa tai su mama pakalbėti. Žiūrėsim, ką pasakys.

– Einam dabar ir pasikalbėsim, – sujudo Saulius. – Nori? Aš pats jai viską pasakysiu ir paprašysiu jos sutikimo. Kam atidėlioti?

– Ne, pradžioj aš geriau viena, – trumpai pagalvojusi pasakė Jadziūnė, – reikia ją paruošti. Numanau, kad šitas mudviejų sprendimas jai bus staigmena.

– Jadziūne, Jadziūne, kad tu žinotum, koks aš laimingas, – bučiavo jos rankas Saulius. – Jei tik būtų galima, aš jau dabar parsineščiau tave ant rankų namo... Ar ilgai reikės laukti, kol tu pasikalbėsi su mama?

– Ateik kad ir rytoj. Šiandien pat per pietus aš jai viską pasakysiu, ir matysim, ką mums reiks daryti toliau.

9.

Per pietus, palaukusi kol visi baigė valgyti ir išsiskirstė, Jadziūnė kreipėsi į motiną:

– Mama, ryte buvo atėjęs Saulius.

– Mačiau, kad buvo, – pertraukė ją motina. – Ko jis čia vis vaikšto?

– Jis ne šiaip sau buvo. Jis man pasipiršo. Nori, kad tekėčiau už jo...

– Ką, ką? – išplėtė akis motina. – Visai suįžūlėjo tas chamas! Ir ką jis sau galvoja? Kaip drįsta?

– Jis drįsta, nes žino, jog aš jį myliu. Jis irgi myli mane. Anksčiau ar vėliau turėjo tai įvykti, – tvirtai laikosi Jadziūnė

– To dar betrūko... Ar mažai bėdų? Piršlybos tokiu metu... Ir dar kas peršasi? Ką gi tu jam pasakei?

– Dabar, kai mūsų tokia padėtis, reikia tik džiaugtis, kad jis neatstūmė. Juk mama visą laiką norėjai, kad aš gerai ištekėčiau...

– Negi sutikai? – griebėsi už galvos motina. – Turbūt išprotėjai? Dabar, kai atsirado galimybė išvažiuot į Lenkiją, atsiveria tokios perspektyvos, ji sumanė ištekėt ir likt tame ubagyne, atsisakyti motinos, savo tėvynės Lenkijos, artimųjų...

– Nieko nėra artimesnio už mylimą žmogų, bet aš mamos neatsisakau. Juk mama irgi liksi čia su manim, su mumis.

– Ar abi kraustysimės į Bausynę, vietoj to, kad išvažiuotume į Lenkiją? – arti ašarų motina. – Nežinau, kas atsitiko, kad tokios mintys tau lenda į galvą. Gal tikrai išprotėjai? Atsipeikėk, pagalvok blaiviau.

– Nuo to košmaro, kokį paskutiniu metu tenka išgyventi, tikrai galima išprotėti... Nusiraminkit, aš dar esu viso proto, tik šneku tą, ką galvoju. Nevilioja manęs ta tėvynė Lenkija.

– Tu tik pagalvok geriau, mano dukrele, – jau švelniau prabilo motina, – ką gero tu matysi, ištekėjusi už tokio Sauliaus? Žemės ūkio darbai ne tau. Tu visai kitaip išauklėta, tau tik salonų dama būti... Meilė ne amžina. Praeis kiek laiko, išgaruos ta meilė – tada pirštus nusigrauši. Aš tikrai čia neliksiu. Jei tu lieki, mes išsiskiriam amžinai. Aš tau visai taip kaip mirusi. Kodėl laidoji mane pirma laiko? Išsiskyrimo aš tikrai neištversiu... Kaip aš gyvensiu tavęs nematydama, nežinodama ar tau ko netrūksta, ar sveika, ar pavalgiusi? Pagalvok, kol laikas, pasigailėk manęs. Negi tau Saulius brangesnis už mane?

– Oi, mama, negraudink manęs, man ir taip sunku,– pamažu blėso Jadziūnės ryžtas, – tokią svarbią mano gyvenime valandą, vietoj to, kad sulaukčiau protingo patarimo, palaikymo, turiu klausytis tokių žodžių. Nieko aš nelaidoju tik noriu susitvarkyt savo gyvenimą.

– Tik Lenkijoje susitvarkysi savo gyvenimą, – tikino motina, – ten, baigusi gimnaziją, galėsi siekti aukštesnių mokslų, tobulintis muzikoje... Tu dar tokia jauna, tau dar visas gyvenimas prieš akis. Likusi čia Bausio vienkiemyje, tu atsiribosi ne tik nuo mūsų visų, bet ir nuo viso pasaulio. Neturėsi su kuo bendrauti, nebus su kuo pasikeisti vienu kitu protingu žodžiu, užmirši lenkų kalbą...

– Mama, mama, bet visa tai pinigai kainuoja. Ir tie mokslai, ir muzika, – vėl paprieštaravo motinai Jadziūnė. – Jeigu jau čia, turėdami tokį ūkį, neleidot baigt gimnazijos, tai ko galima tikėtis ten nuvažiavus tuščiomis kišenėmis?

– Dėdė padės, kartu važiuoja, – nelabai tvirtai į tai atsakė motina.

– Dėdė turi savo rūpesčių, o tokių skurdžių kaip mes, ten irgi niekas nelaukia. Čia, turėdami iš ko gyventi ir tai nusigyvenom, o kaip pradėt gyvenimą nuvažiavus į naują vietą? Be pinigų, be būtinų daiktų, taip kaip stovime? Juk viską teks pradėt nuo nulio. Nematau jokių perspektyvų.

– O ištekėjus už Sauliaus, kokios perspektyvos? – pasišaipė motina.

– Jie žmonės darbštūs, jų ūkis pavyzdingas, gyvena pasiturinčiai. Gyvensiu su mylimu žmogum, duonos man užteks. Būsiu viskuo aprūpinta, mama galit būti rami.

– O vaikus kaip mokysi kalbėt? Lietuviškai, lenkiškai? Lenkė esi, savo kalbos nevalia užmiršt.

– Bus taip, kaip su manimi buvo. Mokysiu abiejų kalbų.

Kalba, dejuoja motina, dėdė Stanislovas irgi įsiterpia. Jis taip pat nepritaria Jadziūnės pasirinkimui. Ir taip per visą tą dieną... Tos kalbos, tie pamokymai, perspėjimai, verkšlenimai taip išvargino ją, kad net galva ėmė skaudėti.

Jadziūnė ir priešinasi, ir nusileidžia, bet blogiausia, kad ji jau ima abejoti: „Teisybę mama sako, jei ji išvažiuoja, o aš pasilieku, tai mes išsiskiriam amžinai. Vien ta mintis siaubinga, o kai tai įvyks? Ar man užteks jėgų, stiprybės tai ištverti?“

Jadziūnė nė nepagalvojo, kad po varžytinių gali netekti net sodybos: „Kur gi iš tikrųjų dėtis mamai, likus Lietuvoje? Belieka viena išeitis – išvykti. Išsiskyrimas neišvengiamas. Viešpatie, ką daryti?“

Per visą naktį Jadziūnė neužmigo, kamavo prieštaringi jausmai: gaila mamos, gaila Sauliaus, baugu dėl ateities.

Pagaliau baigėsi pilna košmaro, ašarų ir nerimo naktis, artinosi lemtinga diena. Jadziūnei pagaliau reikia apsispręsti. Iki paskutinės minutės ji nežinojo, kaip pasielgti, kol vis tik nugalėjo šeimos ryšys, meilė motinai. Saulius ją supras, atleis... Jis dar toks jaunas, praeis kiek laiko ir ją užmirš, pamils kitą... Laikas padarys savo...

10.

Kai išvažiavo Jadziūnė, Saulius arti beprotybės. Nieko nevalgo, šalinasi žmonių, užsidaręs vienas tai klėtyje, tai kamaraitėje. Per dienas tyli arba balsu rauda. Nieko nedirba, o jeigu kada ir išeina su tėvu į laukus, tai plėšosi ne pagal jėgas, dantis sukandęs, prakaitu apsipylęs, užkritusiais ant akių plaukais.

Po darbo neina valgyti, nesiprausęs, pasišiaušęs lenda į kamaraitę, krenta kniūbsčias į guolį ir taip išvargęs kai kada užmiega, o dažnai ir nepasiseka. Tada brazdinasi, vaikšto, trinksi – nė nesuprasi, ką jis ten veikia.

Tėvai susirūpinę, bijo, kad galo sau nepasidarytų, bet nežino kaip prieit, nuramint. Kai motina bando šnekinti, jis nesileidžia į kalbas. Tėvas, pamėginęs kartą, kitą su Sauliumi vyriškai pasišnekėti, bet nieko nepešęs, ėmėsi gudrybių.

– Sauliau, ateik čia, baik durniuot, man su tavim pasitarti reikia, – šaukia jis taip, kad kamaraitėje girdėtųsi. – Rudenį žadu pirkti kuliamąją. Ar norėtum išmokt dirbt su motoru? Turiu pažįstamą mašinistą, pamokintų, – bando Saulių sudomint tėvas. – Neblogai būtų turėt savo kuliamąją. Kaip sakai?

Saulius užsidaręs kamaraitėje tyli.

– Sauliau, baik žliubt, būk vyras. Su kuo aš daugiau pasitarsiu, jeigu ne su savo sūnum? Išmoktum – sau išsikultume, galima būtų ir kitiems, uždirbtume pinigo... Dabar gi viena kuliamoji ant viso valsčiaus. Kol sulauki eilės, nusivėlini su kūlimu, nespėji laiku grūdų pristatyt Lietūkiui.

– Dabar man visai ne tas galvoje, – kada ne kada atsiliepia Saulius.

– O tu mesk tą visą juksą iš galvos ir pradėk mokintis. Pamatysi, kaip viskas bus gerai, – jau drąsiau kalba tėvas. – Pagalvok tik – merga paliko, rado dėl ko krimstis. Tu toks vyras, tokio ūkio gaspadorius, susirasi dar ne tokią. Kad nors būtų lietuvaitė, dabar – lenkiška panaitė. Tau ne tokios reikia.

Praėjo pora savaičių. Ne toks jau ilgas laikas, bet, atrodo, kad jis padėjo Sauliui šiek tiek užsimiršti ir nusiraminti. Šeštadienį abu su tėvu nuėjo į pirtį, gerai išsiprausė, išsivanojo, išsigarino ant viršutinių plautų. Parėję namo pavalgė ir anksčiau nuėjo gulti. Rytoj teks anksčiau keltis, kad spėt į bažnyčią mišioms. Mišios nepaprastos – močiutės mirties metinės. Užpirktos mišios bus aukojamos amžiną atilsį močiutei atminti – visiems reikia dalyvauti.

Bažnyčioje Saulius visai atsipalaidavo. Kunigo maldos nuo altoriaus, vargonų muzika ir giesmės nuo viškų, žvakių ir smilkalų kvapas veikė kažkaip guodžiančiai ir raminančiai.

Nutolo mintys apie Jadziūnę, apie save, prisiminė močiutę – savo Angelą sargą nuo pat kūdikystės. Jei tik ji būtų gyva, jam ir dabar būtų lengviau. Jis turėtų kam atvert skaudančią širdį, puikiai žinodamas, kad bus suprastas. Ji tik viena žinotų, ką jam pasakyti, patarti, žinotų kaip paguosti, palengvinti jo skausmą, nušluostytų ašaras. „Močiute, močiute, amžiną tau atilsį, ilsėkis ramybėje, o aš niekada tavęs neužmiršiu“, – persižegnojo Saulius.

Tik grįžus iš bažnyčios, susirinko kaimynai. Jie taip pat pagerbė močiutės atminimą. Prie degančių žvakių buvo atgiedotas rožančius, paskui visi valgė vakarienę, o po vakarienės visi išsiskirstė kas sau.

Motina su tarnaite tik baigė kraustyti stalą, kai lauke piktai sulojo šuo. Tėvas pažiūrėjo pro langą, bet, nieko nepamatęs, vėl sėdosi už stalo. Šuo iš karto piktai lojęs, staiga ėmė prisigerindamas amsėti.

– Čia turbūt bus kaimynas ką nors palikęs, – nusprendė pasiklausęs tėvas, – motin, praverk duris. Priemenėj tamsu, neras durų.

Kai motina atidarė duris – visi nustėro. Į pirkią įžengė Jadziūnė. Ji buvo vienplaukė, juodu švarkeliu, trumpu sijonėliu, o ant basų kojų – nuplyšę bateliai, rankoje – mažas lagaminėlis.

Įėjo, sustojo prie durų ir nuleido žemyn galvą.

– Jadziūne! – pašoko ir pribėgęs apkabino ją Saulius. – Kaip tu čia atsiradai?

– Aš neišvažiavau į Lenkiją. Likau čia... – iš nuovargio tyliai ištarė ji, – norėčiau atsisėsti.

– Eikš čia, sėskis,– atvedė ją prie stalo Saulius. – Mama, pasižiūrėk ko nors užvalgyti, – atsisėdo ir jis greta. – Kad tu žinotum... Kaip aš tavęs ilgėjausi ir koks aš laimingas vėl tave matydamas, – bučiavo jos rankas neslėpdamas savo džiaugsmo. – Dabar jau mūsų niekas neišskirs. Tu liksi čia pas mus amžinai, visam gyvenimui...

Motina susigraudino, nubraukė ašarą.

– Nagi atstok tu nuo jos, leisk mergaitei bent pavalgyti, – nepiktai pabarė ji Saulių, padėdama maistą ant stalo. – Ar nematai, kaip ji pavargusi, o ir miegot jau laikas. Šiandien geriau jau duoti jai ramybę. Rytoj, kai bus pailsėjusi, tada ir pasišnekėsim. Bus daug kalbos, reikės viską gerai aptarti.

11.

Paklojo lovą Jadziūnei stancijoje. Minkštai, baltai. Po galva – dvi pagalvės, užsiklot – stora baltinto lino antklodė su raudono siūlo „žickais“ ataustais galais, ant viršaus stora „kaldra“, kad nebūtų šalta miegoti.

Kai Jadziūnė nuėjo gult, tėvai ir Saulius likę pirkioje, dar ilgai kalbėjo.

– Dabar tai jau aš ją vesiu, tėte, – vyriškai pareiškė Saulius.

– Būtum per jaunas, bet ką dabar padarysi, – atsakė tėvas, – kai jau pati nuotaka atėjo į namus. Teks suženyti ir dar greitai... Kad nebūtų bereikalingų kalbų.

– Nesigailėk anksti atsikėlęs ir jaunas apsiženyjęs, – priminė patarlę motina. – Mes juk irgi jauni susituokėm. Ar blogai?

– Ar aš ką sakau? Tegul... Anksčiau ar vėliau, vis tiek be to neapsieis...

– O kur gyvent po vestuvių? – staiga susirūpino motina.

– Iki rudens pagyvens stancijoje, o žiemai padalinsim pirkią į dvi dalis. Pirkia didelė, daug langų. Tą galą, kur į gatvės pusę, atitversim pertvara. Ten net trys langai... Bus šviesu gražu jums jauniesiems, o mums su tavim liks du. Ar neužteks?

– Ar nebus šalta žiemą? – pasidomėjo Saulius.

– Šilumos nuo krosnies visiems užteks. Per visą sieną šiltas mūrelis, krosnis kūrenasi ištisą dieną, laikysit atviras duris – nesušalsit, o jei užsidarysit – nuo mūrelio bus šilta. Taip pagyvensim, kol pasistatysim naują namą, – dėstė ir planavo tėvas.

Kad ir šnekėjosi iki vidurnakčio, dar ir atsigulę tėvas su motina šnibždasi. Saulius kamaraitėje irgi nemiega, tik laukia nesulaukia ryto, kad tik greičiau galėtų pamatyt Jadziūnę.

Kai ji atsikėlė, saulė buvo jau aukštai. Visi seniai po pusryčių, šeimyna jau laukuose, bet tėvas, motina ir Saulius niekur nėjo, liko namuose.

Namuose šiandien lyg šventė. Visi švariai apsirengę, ant stalo arbata su uogiene, sviestas, sūris, dešra ir, žinoma, kiaušinienė. Visi laukia, kol pavalgys Jadziūnė, kad galėtų ramiai, niekieno netrukdomi, pasikalbėti. Kai ji pavalgė ir padėkojo, Saulius pirmas paklausė:

– Jeigu likai Lietuvoj, Jadziūne, tai kur gi tu buvai taip ilgai, kad tik dabar pasirodei?

– Ėjau pėsčia nuo pat sienos, kol jus pasiekiau...

– Viešpatie! Pėsčia! – išsigando motina, – kaip gi tu mažulėle nepatrūkai?

– Per visą Lietuvą? – griebėsi už galvos Saulius. – Reikėjo kaip nors pranešti, galėjai laišką parašyti, būtume arklius nusiuntę...

– Neturėjau nė cento. Kur apsinakvodavau, ten gaudavau pavalgyti vakarienę, pusrytį... Taip ir keliavau geležinkelio bėgiais, tuo pačiu keliu, kuriuo atvažiavau. Stotelė nuo stotelės, vienkiemis nuo vienkiemio... Žmonės geri, neišleisdavo nepavalgydinę, kai kuri šeimininkė dar ir į kelionę įdėdavo.

– Dieve, kiek tau reikėjo iškentėt ir kaip tu dar gyva? – iki širdies gelmių sukrėstas ne tik Saulius, bet ir tėvas su motina. – O kaip su mama išsiskyrei? Galėjo ji duot tau pinigų.

– Aš tiesiog pabėgau nuo jų... – prisipažino Jadziūnė. – Palikusi mamai raštelį, paskutinėje stotelėje iki sienos išlipau iš traukinio, pasišalinau, palaukiau, kol išvažiuos traukinys, ir iškeliavau...

– Reikėjo anksčiau dingti, nebūtų tekę tiek toli eiti ir greičiau būtum grįžusi, – apgailestavo Saulius.

– Kad tik būtų užtekę ryžto... – sutiko su juo Jadziūnė, – kai tik išvažiavom, visą laiką apie tai galvojau. Sustoja traukinys stotyje, manau spruksiu, bet vis pritrūksta drąsos. Ir taip iki pat sienos... Matau, kad dabar jau viskas. Jeigu pravažiuosiu sieną, atsidursiu Lenkijoje, tada jau kelio atgal nebėra. Teko apsispręsti...

– Ak, tu mano vaikeli. Reikėjo gi tau tokį vargą išvargt, – glostė motina Jadziūnę, – o mes čia irgi nemažai rūpesčio turėjome. Tu neturėjai ką valgyti, o Saulius pats nieko nevalgė. Graužėsi, pergyveno, bijojom, kad ko nors sau nepasidarytų, rankos prieš save nepakeltų. Tai vis dėl tavęs, mažulėle, jis taip sielojosi.

– Tiesą mama sako, buvo labai, labai sunku, – nesigynė Saulius, – ir nežinau kiek visa tai būtų tęsęsi, turbūt visą gyvenimą...

– Bet ko reikia dabar? Visi jau krūvoje, visi vietoje, ko verkšlenti? Kas buvo – prabuvo, o nuo šiol – prasidės naujas gyvenimas,– tvirtai, pamokančiai pasakė tėvas.

2010 m.

Kaimynai

1.

Kai kaimas kėlėsi į vienkiemius, dviejų mažažemių sodybos liko senvietėje. Venčio dvylikos hektarų ūkis vienoje, o Dargio dešimties hektarų – kitoje gatvės pusėje.

Venčio pora hektarų daugiau žemės, bet jo šeimyna didesnė – net trys vaikai. Dvi dukros ir sūnus pametiniai paaugliai, o Dargio – vienas berniukas Jonukas. Jis vienmetis su Venčio Petriuku, abu dešimtmečiai. Mergaitės, aštuonerių Marytė ir septynerių Antutė, nors dar mėgsta žaisti su lėlėmis, bet jau padeda motinai prie ruošos, o Petriukas su Jonuku tikri pagalbininkai vyrams. Sunkių darbų, aišku, nedirba, bet patogūs kur nors pasiųsti, o ir piemenys patys tie.

Tos dvi likusios sodybos, plačiai išsikeroję šimtamečiai medžiai prie gatvės, seni sodai ir darželiai, likę po buvusių pirkių langais, žemėmis ir akmenimis užversti šuliniai – žymėjo buvusį didelį kaimą.

Gatvė su didžiuliais iš abiejų pusių iškastais grioviais virto paprastu vieškeliu, kuriuo iš artimesnių ir tolimesnių vienkiemių ūkininkai važinėjo į miestelį, į turgų, valsčių, į bažnyčią. Kam buvo netoli, vaikščiojo ir pėstieji.

Grioviai tiek pavasarį, tiek vasarą pilni vandens. Jei per vasaros karščius šiek tiek vanduo nusenka, tai po kiekvieno lietaus vėl prisipildo iki kraštų.

Per griovius prie likusių sodybų permesti tilteliai, kad galima būtų nueiti į vieną ar į kitą kiemą. Skersai gatvės buvo išdėlioti akmenys, tam, kad per pavasario ir rudens purvynus, žengdamas nuo vieno akmens ant kito, nusigautum į gretimą kiemą, neišsipurvinęs kojų.

Pavasarį grioviuose veisiasi varlės. Net tirštai plaukioja buožgalviai, kurie už kurio laiko virsta varlytėmis, o pagaliau ir didelėmis varlėmis. Vakarais jos kurkia dideliu choru ir neatskirsi, kur čia senės, o kur jauniklės.

Jonukas su Petriuku nuo mažens dideli draugai. Kada tik nepamatysi, jie kartu darbuojasi ant skiedryno: kala paukštukams inkilėlius, pina iš karklo vytelių krepšius. Dirba lenktyniaudami, katras greičiau nupins, katras greičiau sukals, arba, išpurenę po pirkios langais lopinėlį žemės, žaidžia peiliukais. Ganydami dar ir ne tokių darbų prasimano. Visada kartu, gerai sutaria, bet pasitaiko ir susipykti.

– Ei, Petriuk! Ateik čia, – pamatęs draugą kieme, šaukia Jonukas, stovėdamas ant savo tiltelio. – Tu tik pažiūrėk, kiek daug buožgalvių mano griovyje.

Petriukas kaip mat atbėgo. Pasižiūrėjęs abejingai tarė:

– Didelio čia daikto, mano griovyje jų irgi daug yra.

– Bet tu tik pažiūrėk kiek, – maišo pagaikščiu vandenį Jonukas, – pilna iki pat dugno...

– Ir pas mane ne mažiau, – nenusileidžia Petriukas. – Einam, jei nori, pats pamatysi.

– Einam, – ir abu eina prie kito griovio, ant kito tiltuko.

– Tavo mažiau, – gerai apžiūrėjęs sako Jonukas, – nepridėsi prie mano. Visai skystai...

–Taip tik atrodo, jie ant dugno susėdę, duokš pagalį, pajudinsiu.

– Pasidaryk savo,– neduoda Jonukas, – su kuo aš savo buožgalvius maišysiu?

Petriukas nubėgo į sodą ir, išsilaužęs iš alyvų kelmo nemažą lazdą, sugrįžo.

– O dabar maišyk, pažiūrėsim.

Griovyje vanduo kaip baltinta cikorijos kava. Visai tokios spalvos, kaip Jonuko mama retkarčiais išverda vakarienei. Sudrumstas vanduo darosi tamsesnis. Iš dugno į paviršių išplaukusios vartaliojosi kelios juodom nugarom ir baltais pilvais didelės varlės ir buožgalviai. Petriukas, nušokęs nuo tiltelio ant sauso takelio pagal griovį, dar braukia lazda per vandenį pirmyn, atgal išilgai griovio ir vėl grįžta ant tiltelio.

– Na, ką dabar pasakysi? – patenkintas Petriukas.

– O dabar einam prie mano varlių, – sujudo Jonukas, – aš irgi pabrauksiu išilgai.

Petriukas pats mato, kad čia buožgalvių daug daugiau ir jam apmaudu. Jis nežinojo, kaip tai paaiškinti, bet jo širdelėje jau kaupiasi pavydas. Iš kur jam žinoti, kad Jonuko griovys per visą dieną prieš saulę? Saulės įšildytas vanduo teikia palankesnes sąlygas gyviams, o jo griovys – į vakarų pusę. Saulę užstoja išsikeroję medžiai ir trobesiai. Petriukas, nenorėdamas pripažinti Jonuko pranašumo, tyli. Staiga, jis kažką sugalvojęs, sako:

– Pažiūrėsim, kaip bus rytoj.

Kitą dieną Petriukas kėlėsi labai anksti, tik išaušus. Kėlėsi kartu su tėvu. Užsivilkęs švarkelį ir įsispyręs į medžiokus, mieguistas susirado diendaržyje savo paties nupintą krepšį, čiupo lazdą ir skubiai patraukė prie Jonuko griovio. Lazda pamaišęs vandenį iki pat dugno, sėmė krepšiu išplaukusius į paviršių buožgalvius ir, tekinas perbėgęs gatvę, iškratė juos į savo griovį.

Taip sulakstęs porą kartų, metė patvorin tuščią krepšį ir įsmuko į pirkią. Motina kūrė krosnį ir, pamačiusi taip anksti atėjusį iš lauko vaiką, susirūpinusi paklausė:

– Ko taip anksti lakstai laukan? Gal pilvas sopa?

– Ne, buvau „ant mažo“, – sumelavo Petriukas ir, nuspyręs žemėn medpadžius bei nusivilkęs švarkelį, įlindo atgal į guolį.

Atsikėlė, kai pusrytis jau buvo ant stalo ir pavalgęs– tuojau į kiemą. Ar nepamatys Jonuko? Tas irgi jau po pusryčių eina pro duris. Pasirąžęs susirado pagaikštį ir atėjo prie savo griovio. Petriuko iš karto nė nepamatė, bet už tai baisiausiai nustebo, kai atėjo ant tiltuko. Kažkas nesuprantamo. Vakar knibždėte knibždėjo pilnas griovys, o šiandien – kur ne kur vienas kitas buožgalvis plūduriuoja. Tik dabar pamatęs Petriuką, susirūpinęs šaukia:

– Nežinau, kas čia pasidarė? Kažkur dingo mano buožgalviai...

– Negi? – atėjo ant savo tiltelio Petriukas. – O mano visi tebėra.

Tuojau atėjo prie jo ir Jonukas.

– Tikrai. Ir taip daug. Vakar jų tiek nebuvo. Iš kur jie atsirado? – įtariai žvelgdamas į draugą paklausė Jonukas.

– Ką aš žinau? Kiek buvo vakar, tiek ir šiandien, – muistosi Petriukas, – mano tai niekur nedingo.

– Taip negali būti. Pas mane tuščia, o pas tave pilnas griovys. Kur jie per naktį pasidėjo? Gal kas pavogė?

– A jau... Vogs kas buožgalvius, – stengiasi būti ramus vaikas, – kam jie reikalingi?

– Palauk, o čia kas? Kieno tas šlapias krepšys mėtosi? – pastebėjęs krepšį, nuėjo prie jo Jonukas ir pakėlė nuo žemės. Žiūri, visas dumblinas, ant dugno žolės, o tarp jų ir buožgalvis įsipynęs.

– Tavo tai darbas? Prisipažink! – prišoko prie Petro Jonukas. – Prisipažink, tu juos išžvejojai? Bo kai duosiu... – užsimojo krepšiu apyverksnis Jonukas, – aš tėtei pasakysiu...

Petriukas spruko į pirkią, o Jonukas namo. Parėjęs pasiskundė tėvui.

– Ne kažin koks čia nuostolis, – nė kiek nepaguodė tėvas, – vis tiek jie dings, kai sumažės vandens griovyje. Gandrai išgaudys...

2.

Petriukas ir Jonukas draugai kol dar piemenys, kol pusberniai, o kai suaugo į vyrus, prasidėjo piktumai. Ir dėl ko? Dėl mergaičių. Kai pagalvoji, būta čia dėl ko? Ar mažai parapijoje merginų? Bet kaip tik dėl to ir perbėgo tarp jų juoda katė.

Vakaruškose ar šiaip jaunimo susibūrimuose, kur nepasisuka Jonas – prie jo mergaitės lipte limpa. Aukštas, laibas, tiesus... Per visą parapiją niekas tokio balso neturi. Kai uždainuoja... Ir dar, kaip gerai šokti moka...

Ne toks prastas būtų ir Petriokas, bet jau tylenis koks, tai Dieve neduok. Šiaip tai už Joną šiek tiek žemesnis, bet stambesnis ir platesnių pečių, toks kresnas, tvirtas, juodbruvas, plaukai tamsiai kaštoniniai, antakiai juodi, ryškūs, akys tamsiai pilkos. Kai nusijuokia, kas būna retai – dantys balti kaip perlamutriniai blizga. Trūksta jam tik Jono linksmumo, vikrumo ir drąsos.

Šokiuose, nusižiūrėjęs merginą, ilgai nedrįsta pakviesti šokti, o kai pagaliau pasiryžta, žiūrėk – Jonas suskubo pirmas pagriebti. Tiesiog iš panosės – ir jau sukasi su ja. Padaro taip, lyg tyčia norėdamas jam pakenkti.

Čia tai dar nieko, gal ir netyčia, gal atsitiktinumas, bet kaip buvo per sesers Marytės vestuves? Petras vyresnis pajaunys, ar ne jam su vyresne pamerge šokti ir už stalo sėdėti? Bet kur tau... Lyg tik pasirodė Jonas – viską sugadino. Mergina, kad ir sėdėjo su juo, bet nuo Jono akių nenuleido, o kai prasidėjo šokiai, tai tik pirmą šokį su Petru sušoko. Tik Petras trumpam nusisuko, Jonas kaip mat merginą pačiupo ir visą vakarą jos nebepaleido. O mergina tokia graži, tokia puiki... Petras ketino su ja linksmai laiką praleisti. Tiek saldainių pripirko, dovanų, tiek išlaidų padarė, norėjo prieš ją pasirodyti, įsiteikti... Ir kas iš to išėjo? Visos vestuvės šuniui ant uodegos.

Nuo to karto Petras ant Jono ne juokais supyko. Vengė su juo susitikti, bendrauti, šalinosi jo draugijos. Nebesimatė jų kartu nei miestelyje, nei gegužinėse, nei vakaruškose, o kai už kurio laiko Petrui papiršo bagotą valakininkę našlę, pats niekam nieko nesakė ir prigrasino namiškius, kad, Dieve gink, neprasitartų Dargiams. Bijojo, kad ir čia ko gero nepakištų kojos Jonas.

Nors labai rūpėjo Petrui tos piršlybos, bet širdies kažkodėl netraukė, kad našlė... Na, bet jei piršlys teisybę sako, tai dvidešimt šeši hektarai geros žemės, trobesiai nauji, ūkis tvarkingas – būtų visai neblogai tokiame ūkyje gaspadoriauti.

Stambesnių ūkininkų dukros, tokių jaunikių mažažemių kaip Petras nelabai norės, parsivedus šiaip sau mergelę ir likti ant tų tėvo dvylikos hektarų – nelabai kokia laimė.

Ar pats neprisižiūrėjo, kaip vargo tėvai, kol vaikai dar maži buvo, o be to ir seserį Antutę reikės išleisti už vyro... Marytei pavyko neblogai ištekėti. Tegul ir toks pat mažažemis, tačiau amatininkas, geras kalvis. Dabar jau viskas būtų lyg ir pusė bėdos, bet, jeigu jam pavyktų išeiti į tokį gerą ūkį pas našlę, būtų dar geriau.

Na, bet dar viskas prieš akis. Reikia pirmiau nuvažiuoti, apsidairyti, pamatyti, kas per žmogus ta našlė, kokia vieta. Ką piršlys sako, tai dar ne viskas. Kodėl, pavyzdžiui, net iš kitos parapijos jaunikio ieško, ar savam krašte jų neranda? Klausimas, kokias statys sąlygas? Gal reikalaus tiek, kiek jis negalės pasiūlyti? Šiaip ar taip, o pažiūrėti reikia.

Susitaręs su piršliu, vieną šeštadienį ir braukia Petras piršliais pas pasiturinčią našlę.

Tik įvažiavus į kiemą ir trumpai apsižvalgius, įspūdis susidarė visai neblogas. Ūkiškas dviejų galų namas visai gerame stovyje. Langai nedideli, bet švarūs, musių nenutupėti, kaip kad kaime dažnai tenka matyti. Kiemas nedidelis bet švariai iššluotas, prie tvartų lauke nėra mėšlo krūvų, takeliai į klėtį, į daržinę, tvartus ir iki šulinio švarūs, neprišiukšlinti, nepribarstyti šiaudagalių bei šieno pabirų. Kažin kaip viduje?

Juos pasitiko ir užeiti pakvietė smulkutė, apvalaus veido, linksmų akių, vidutinio ūgio moteriškutė. Įvariusi į būdą šunį, ji pirma įėjo į gonkelį, atidarė duris į priemenę, paskui į pirkią ir praleido pirma savęs vyrus.

– Prašom sėstis, – ranka parodė vietą ant suolo už balta staltiese uždengto stalo, – taip netikėtai sulaukiau svečių. Ar iš toli būsit? – žvitriai nužvelgusi Petrą, ji atsinešė kėdutę ir atsisėdo gale stalo priešais svečius.

– Nei taip iš toli, nei taip iš arti, bet iš kitos parapijos tai tikrai, – atsakė piršlys ir atsisagstė švarką. – Važiavom, važiavom, bet ir pailsėti pats metas. Užsukom, gal neišvarysit?

– Taip ir pagalvojau, kad nemūsiškiai, ne visi matyti. Savo parapijoje visus pažįstu, – linksmai ir atvirai, žiūrėdama tiesiai į Petrą, atsakė moteris. – Ar jau išvarysiu? Juk katalikai esam... Ar toli žadat keliaut?

– Kaip pasakyti... – atsilošė piršlys, – gali tekti ir dar pakeliauti, o gali būti, kad ir čia kelio galas...

– Jums žinot, – nusijuokė moteris, – pavargę, tai gal ir išalkę? Einu paieškot, ko nors užkąsti.

– O mes irgi šio bei to turime. Kaip tik tiktų prie užkandos. Petrai, dėk ką turi ant stalo, – atsisuko piršlys į Petrą, – šeimininkė, kaip matyti, gera. Laukan nevaro, dar ir pavaišinti žada.

Trobos viduje taip pat tvarkinga. Lova suklota, gražia antklode užtiesta, o ant jos net trys pagalvės pasipūtusios. Grindys lentinės, švariai iššluotos, o gal net mazgotos. Prie durų kibiras su vandeniu ir gražus puodelis prie jo.

Visur švaru, gražu ir našlelė tokia šauni, visai ne tokia, kokią Petras įsivaizdavo: sena, su skarele ant galvos ir prikyšte ant pilvo, žila ir susiraukšlėjusi. Už tai ir važiavo atbula širdimi.

Į šią pažiūrėjus, širdis džiugiai suvirpa. Moteris vienplaukė, rusvi plaukai į aukštą kuodą viršugalvyje susukti, nė vieno žilo nesimato, akys melsvai pilkos, didelės, linksmos, drąsisiai ir įdėmiai žvelgiančios į žmogų. Kai išgėrė stiklelį, kitą, našlei užraudo skruostai, veidas tarsi pražydo malonia šypsena, dažniau nusijuokia, o kai nusijuokia, dantys žiba ne prasčiau negu Petro.

Kokia čia našlė? Mergelė ir gana.. Vaikų neturi, metų ne daugiau trisdešimties... Labai jau limpa Petrui prie širdies... Kad tik būtų galima susitarti, jis nieko geriau nenorėtų...

Jau du metai, kai ji našlauja, bet visur tvarka, matyt moka gaspadoriauti ir be šeimininko. Moteriškė graži, maloni, iš visko matyt, kad gera šeimininkė. Ko daugiau reikia? Gal kaip tik čia jo laukia gyvenimo laimė? Tik klausimas, ar Petras jai patiks? O jeigu taip, tai ko ji pareikalaus?

Be reikalo Petras baiminosi. Kai išsišnekėjo, paaiškėjo, kad visai sukalbama. Turi kiek turto jaunikis ar neturi, ne tai svarbu, svarbu, kad nebūtų koks girtuoklis ar plevėsa. Reikia, kad būtų darbštus, padorus, nes ūkyje tvarkytis reikia protingo šeimininko. Jeigu piršlys nemeluoja ir žmogus yra tikrai toks, kaip jį giria, tada Petras jai tiktų. Iš pažiūros vaikinas visai neblogas ir jeigu jis našlės nebrokija, kad ji šiek tiek vyresnė, tai būtų galima tartis ir dėl vestuvių...

3.

Petras uoliai lanko našlę, o tuo metu pas Dargius atvyko seniai buvęs dėdė, Jono motinos brolis. Svečias brangus ir visada labai laukiamas. Gal dėl to, kad retai lankosi, gal kad pasiturinčiai gyvena, o gal kad visada gerom naujienom nudžiugina.

Paskutinį kartą, kai buvo atvažiavęs, sesers šeimą parėmė pinigais, nes sužinojo, kad karvė krito. Dėdė pasigyrė, kad pasistatė didelį gražų namą ir pakvietė į įkurtuves. Įdomu, ką šį kartą pasakys? Šiaip sau nevažiuos tokį kelią be reikalo.

Dėdė su šeima gerai įsikūręs gyvena Pavenčių miestelyje. Abu su žmona dirba cukraus fabrike. Žmona buhalterė, o jis vyresnysis darbininkas. Augina du vaikus – berniuką ir mergaitę ir dar priglaudė augintinę – žmonos sesers dukrą.

Kai mirė jos motina ir švogeris vedė kitą, paėmė mergaitę jie pas save dar visai mažutę. Net aštuonerių metukų tada neturėjo. Pagailėjo, kad mergaitė gali būti skriaudžiama pamotės, ir pasiėmė. Išaugino iki aštuoniolikos, dar ir dabar kartu tebegyvena.

Tėvas nelabai norėjo jos atiduoti, bet niekas nežiūrėjo. Mergaitė buvo paimta beveik per jėgą, giminės išsiskyrė piktuoju, todėl ir nutrūko visi ryšiai. Per visą tą laiką užsirūstinęs tėvas nė akių neparodė. Nesiteiravo, kaip mergaitė gyvena, visai ja nesirūpino, atseit, pasiėmėt, tai ir žinokitės. Nežiūrint to, mirdamas ne viską paliko pamotei. Pusę ūkio ir turto užrašė ir dukrai.

Išaugusi mieste mergaitė, kaime likti nepanoro, į paveldėtą ūkį negrįžo ir toliau liko gyventi pas tetą. Šeimininkauti ūkyje paliko pamotę.

Visi labai apsidžiaugė dėdės apsilankymu. Jono motina tuojau užtiesė balta staltiese stalą, padėjo šventiškų užkandžių. Tėvas pastatė butelaitį degtinės ir visi susėdo arčiau svečio. Išlenkdami po stiklelį ir užkandžiaudami, išsišnekėjo.

– Pasitaikė proga pas mus fabrike gauti darbo, – pagaliau pasakė dėdė. – Vieną darbininką nutvėrė apsivogusį, pašalino iš darbo ir dabar atsirado viena laisva vieta. Ar nenorėtų Jonukas į fabriką įsitaisyti?

– Kur nenorėsi? – net pašoko Jonas. – Nors tuojau, dabar... Kaip būtų gerai į valdišką darbą įsikabinti...

– Darbas sezoninis. Padirbėtum per žiemą, užsidirbtum keletą litų, o vasaros darbams grįžtum. Per vasarą iki rudens padėtum tėvams ūkyje, o rudenį – vėl į fabriką. Kol kas padirbtum sezoniniu, o laikui bėgant, gal ir į nuolatinius pakliūtum. Gyventi galėsi pas mus, vietos užtektinai.

– Čia tai dėdė mums bent naujieną pasakei, – ir toliau džiaugėsi Jonas,– tik kažin ar sugebėsiu?

– Sugebėt tai sugebėsi, tik gali būti sunkoka. Darbas nelengvas, teks patampyti maišus su cukrumi. Kaip matau pats esi tvirtas vyriokas, susidorosi.

– Darbo nebijau, prie sunkių darbų pripratęs. Kad tik priimtų... O dokumentų kokių reikės? – susirūpino.

– Paso, žinoma, reikės, bet kaip sezoniniam darbininkui daugiau nieko ir nereikia. Dar pradžios mokyklos baigimo pažymėjimą, jei kartais liktum nuolatiniu.

– Jeigu tik tiek, tai viską turiu. Ak, kad tik suspėt, kad tik nepražiopsot, – nenurimo Jonas, – kad tik patekt, kad tik nepriimtų ko nors kito

– Nebijok, dėl to ir atvažiavau, kai tik sužinojau. Reikia greitai veikti, kol niekas dar nežino, – atrodo, kad ir dėdė nerimavo. – Jeigu tik tėvas ir motina leidžia, ruoškis. Rytoj kartu su manimi ir išvažiuosime. Aš pats parekomenduosiu, žmona dar nuo savęs ir manau, kad įdarbinsime tave. Tik žiūrėk, kad būtum vyras, ne tinginys, ne sugriuvęs, o svarbiausia – sąžiningas. Nepadaryk man gėdos. Nuo šiol mes už tave lyg ir atsakingi liekam.

Kai po vakarienės visi nuėjo ilsėtis, motina nėjo miegoti. Per naktį ji suruošė Jonui „kraitį“. Kai ką susiuvo, kai ką palopė, užadė, išskalbė ir išdžiovino kojines, šepečiu išvalė išeigines kelnes ir švarką, į kišenes sudėjo nosines.

Ryte visiems sukilus, pusrytis buvo jau paruoštas beliko tik dėti viską ant stalo.

Atsisveikinimas trumpas. Buvo keli kilometrai kelio iki geležinkelio stoties, todėl reikėjo paskubėti, kad nepavėluoti į traukinį. Kai tėvas išėjo kinkyti arklių, motina apkabino savo brolį, pabučiavo, padėkojo už rūpestį, paskui apglėbusi bučiavo sūnų ir, išlydėdama pro duris, peržegnojo.

Vyrams išvažiavus iš kiemo, moteriškė apsiverkė. Tai buvo pirmas jos išsiskyrimas su savo Jonuku. Dabar nematys jo per visą žiemą. Kad tik viskas taip gerai pavyktų, kaip brolelis sako...

4.

Petrui kuo toliau, tuo labiau patinka našlė ir jis, jei ne šeštadieniais, tai sekmadieniais – vis pas ją. Našlė jo irgi laukia. Savaitgaliais ruošia skanesnį valgį, kruopščiai aptvarko pirkią, pati gražiai pasirėdo, pasidabina.

Viduryje savaitės galvą plauna ramunėlėmis, kad plaukai būtų gražesni, labiau blizgėtų. Ji visada linksma, maloni ir jos lipšnumas glosto Petrui širdį. Jis našlę stebi ir atsistebėti negali, kaip ji, būdama tokia smulkutė, sugeba taip vyriškai gaspadoriškai tvarkytis tokiame dideliame ūkyje.

– Žiūriu aš į tave, Maryte, ir iš dyvų neišeinu, – sako Petras nuoširdžiai gėrėdamasis, – kaip tu moki taip vikriai suktis? Jau du metai, kai namai be šeimininko, o niekur nesimato, kad būtų netvarka.

– Jau dešimt metų, kai dirbu tuos darbus. Ar neužteko laiko išmokti? Be to, ne tik tie du metai po vyro mirties. Dar prie jo gyvo teko paimti viską į savo rankas. Jis gi du metus ant patalo išgulėjo. Viską dariau kaip liepė, kaip reikalavo. Taip išmokau ir pripratau. Dabar šiek tiek lengviau, nors ligonio kuopti nebereikia.

– Sunku tau buvo, ką ir bekalbėti. Jau greitai baigsis tie tavo vargai. Kai po mėsiedo aš ateisiu pas tave gyventi, pasiimsiu tą visą vargą ant savo pečių, – guodė našlę Petras. – Matysi, kaip bus tau geriau.

– Laukiu, nesulaukiu, kad tik greičiau atsilaisvintų rankos, – džiaugėsi Marytė. – Pasiilgau moteriškų darbų. Reikėtų kai ką pasiūti, numegzti. Per žiemas su tarnaite po truputį verpėm, tai susidarė nemažai verpalų. Laikas būtų ir stakles pasistatyti. Tokiems darbams vis laiko neatsirasdavo.

– O kas buvo vyrui, kad taip ilgai slaugyt reikėjo? – pasidomėjo Petras.

– Pasibaidė arklys, jis iškrito iš ratų, susilaužė nugarkaulį. Galvojom, kad užsimušė, bet liko gyvas, tik visa bėda, kad negalėjo pajudėti.

– Taip ir gulėjo visą laiką?

– Kai pasodindavau, sėdėdavo, tačiau nevaldė nei kojų, nei rankų.

– O vaikų taip ir neturėjai su juo?

– Vaikų nesusilaukėm. Jis tai turėjo mergaitę su pirma žmona, bet kai mes susituokėm, tai žmonos giminės ją pas save pasiėmė.

– Tai sakai, ištekėjai už našlio. Kiek gi tada tau metų buvo?

– Turėjau dvidešimt. Kai mirė jo žmona, tai ir pasipiršo man.

– O kiek jam buvo?

– Dvidešimt metų už mane vyresnis.

– Ir nebijojai už tokio senio tekėti?

– Aš našlaitė, nuo mažų dienelių pas ūkininkus tarnavau. Ne pas visus ūkininkus gauni sočiai pavalgyti. Galvojau, nors pavalgius būsiu...

– Tai tokios tokelės, – kažkaip mįslingai numykė Petras, – sakai našlaitė...

Petras susimąstė: “Kad ir tarnaitė, bet jauna, graži, tai ir pasidabojo diedas. Į tokį ūkį būtų gavęs merginą su nemaža pasoga“.

– Žmogus, amžiną jam atilsį, neblogas buvo. Buvau viskuo aprūpinta. Prie darbų labai nespaudė, buvau apsiavus ir apsirengus, valgiau ką norėjau ir kiek norėjau. Jis ir samdiniams negailėjo. Sakydavo: „Jei žmogus daug ir sunkiai dirba, tai turi būti sotus“. Pas mus šeimyna po kelis metus tarnaudavo, nereikėjo kasmet ieškot naujų žmonių. Dar ir dabar vienas bernas ir mergaitė ketvirtus metus iš eilės darbuojasi.

– Tai sakai, geras buvo žmogus?

– Kitaip nepasakysi. Pavargau, žinoma, aš jį slaugydama. Tas tiesa, bet mirdamas nenuskriaudė, pusę žemės užrašė. Pusę dukrai, pusę man. O juk galėjo nieko nepalikti. Viskas čia jo, mano nieko nėra, bet viską padalijo pusiau. Man atrodo, kad labai sąžiningai pasielgė.

– Tai tas valakas ne visas tau priklauso? – staiga sukluso Petras.

– Trylika hektarų man, trylika – dukrai. Iš vieno ūkio du padarė.

– O šeimininkauji viena. Kaip čia yra?

– Kol dukra apsigalvos, ką toliau daryt, kuriam laikui viskas liko taip kaip buvo. O man kas? Darbas žinomas, įprastas. Pabūsiu, kol laikys, tada išeisiu ant savo hektarų. Nelengva, bet apsimoka. Kuo didesnis ūkis, tuo didesnį pelną duoda. Rudenį atsiskaitau ir man dar nemažai lieka. Ko nepasinaudot?

Petras suglumo, užtilo, nuleido žemyn galvą. Tyli, mąsto... Nemoka ir nesistengia slėpt savo nusivylimo. Našlė tuoj pastebėjo, kaip jis pasikeitė, ir viską suprato.

– O piršlys ar nieko nesakė, kad šita žemė ne visa mano? – staiga paklausė ji. – Tai nevidonas... Nebūtų piršlys, vis tiek turi ką nors sumeluoti. Turbūt gyrė, sakė, kad valakininkė? – jau juokėsi našlė,– gerai dar, kad laiku išėjo iš kalbos, o tai ko gero būtume taip ir susituokę.

Petrui dar vienas akibrokštas. Jis lyg iš miegų pabudo:

– Tai ką, jau nebenori tekėt už manęs?

– Kai tik pamačiau, kaip tu išsigandai, tai pagalvojau, kad vestuvių jau nebebus. Kam reikalinga neturtinga našlė?

– Aš tiktai pagalvojau, kur reikės gyventi, kai teks išeiti? – bando atitaisyt padėtį Petras. – Gerai, kol gerai, o pasakys išeiti, reikės kur nors dėtis.

– Nieko nelauksim, – jau visai rimtai prašneko Marytė, – kai tik susituoksim, tuojau pat statysim namą. Kiek aš sutaupiau, kiek tu turėsi – užteks. Pasistatysim naują namą, pasodinsim jauną sodą. Yra čia netoliese tokia graži aikštelė prie pušynėlio, ant kalniuko. Pakalnėje upelis teka... Aš jau nužiūrėjau vietą ir tau parodysiu. Manau, kad patiks. Jei nepersigalvosi... – dar pridūrė.

5.

Kaip ir galima buvo tikėtis, Jonas įsidarbino. Labai smagu, kad priėmė, bet, kai pradėjo dirbti, buvo ne taip jau linksma. Jau dvi savaitės, kai lieja prakaitą, o su senais darbininkais negali susilyginti ir gana. Šie maišus su cukrumi kaip žaisliukus svaido, o jam – vos pakeliamas krūvis. Iki pietų šiaip ne taip ištempia, o kai reikia darbą tęsti toliau, skauda visus kaulus, linksta kojos, širdis daužosi taip, kad rodos per gerklę iššoks. Kiek Jonas besistengia, bet vis tiek atsilieka. Kai visi, baigę darbą išsiskirsto į namus, jis dar lieka kokiai valandai, kol baigia savo normą.

Retkarčiais užeidamas pasižiūrėti, dėdė drąsina Joną:

– Niekis, priprasi. Iš kart visiems taip būna.

Vaikinas vargo, plūkėsi tik pirmą mėnesį. Toliau sulig kiekviena diena darėsi geriau, o kai kito mėnesio pirmąją dieną gavo atlyginimą, tai visų tų vargų kaip nebūta. Ką dėdė sakė, nelabai tuo tikėjo, bet dabar pats pamatė, kiek galima fabrike uždirbti. Tai ne kaime, kur tokių arba panašių uždarbių nė su žiburiu nerasi. Reikia tik dirbti, stengtis. Kas kart darosi lengviau... Truks čia prabėgti dar vienas mėnuo – ir vėl atlyginimas. Kiek litų susidarys per kelis mėnesius? O per visą sezoną? Pavasarį bus galima ir dviratį nusipirkti...

Dėdės augintinė Saliutė irgi dirba fabrike. Kiekvieno mėnesio pirmąją dieną, kai tik visi gauna atlyginimus, ta proga dėdienė ruošia tradicinį šventinį stalą: kepa biskvitinį pyragą, vištą su obuoliais, verda ryžių sriubą ir spanguolių kisielių. Jau daug metų, kai šioje šeimoje švenčiama algų šventė.

Dėdė, žinoma, pasirūpina gėrimais. Perka dažniausiai Anykščių juodųjų serbentų vyną, o šį kartą ir Jonas nupirko butelį „skaidriosios“. Reikia gi kaip nors atšvęsti pirmąjį atlyginimą.

Grįžę iš darbo ir nusiprausę bei persirengę, visi susirinko prie stalo. Šeštadienio vakaras, rytoj nedarbo diena, nuotaika gera, apetitas irgi nepaprastas. Po sriubos prie vištienos kepsnio dėdė atkimšo butelį skaidriosios vyrams ir vyną – moterims. Susidaužė taurelėmis.

– Pirmą iki dugno, o daugiau, kiek kas norės, nereikalausim, – pasakė dėdė ir pakėlė savo taurelę, – už Joną.

Vyrai degtinę išgėrė iki dugno, na, o moterys, truputį sriubtelėjusios, skanavo pyragą.

Pačią pirmą dieną, kai tik Jonas pamatė Saliutę, ji tuoj „jam krito į akį“, bet tada dar ne tai jam rūpėjo. Galvoje sukosi mintys apie darbą ir varė šalin kitus įspūdžius. Per visą tą mėnesį jiems susitikti ir arčiau susipažinti beveik neteko. Per dieną nusiplūkęs fabrike, tik pavalgęs vakarienę, skubėdavo į mansardą, kur stovėjo jo lova, ir krisdavo į guolį ilsėtis.

Rytais, kai valgydavo pusrytį, Saliutė jau būdavo išėjusi. Ji dirbo valgykloje, darbas prasidėdavo anksti. Ne taip kaip Jonui ir dėdei. Vyrai ir dėdienė išeidavo valanda vėliau. Kai ateidavo išeiginė, tai vaikinas miegodavo neatsimiegodamas, kaupdamas jėgas kitai savaitei. Dėdienė jo pagailėdama, kartais net valgyti atnešdavo tiesiai į lovą.

Dabar gi visai kas kita. Su darbu jau šiek tiek apsiprato, pinigai – kišenėje, savaitgalis – ir visi darbai baigti. Skaniai ir sočiai pavalgius, po stiklelį išgėrus – visai kitokios nuotaikos. Jei nebūtų už stalo Saliutės, gal ir nebūtų taip smagu? Dabar, kai prieš akis tokia mergaitė, Jonui ne juokais kaista kraujas. Jis ją stebi, gaudo jos žvilgsnius, o kai ši jam maloniai nusišypso, širdį užlieja maloni šiluma.

Neliko nepastebėta suknelė, kuria ji vilkėjo, gilios iškirptės atidengtas baltas gražus kaklas, kuklūs papuošalai, kuriais ji buvo pasidabinusi.

Auksinė grandinėlė su kryželiu, smulkučiai auskarėliai ir ant piršto žiedelis Saliutei labai tiko. Juodi garbanoti ilgi plaukai gražiai krintantys ant pečių, susegti blizgančiais segtukais – atrodė nieko nepaprasto. Jono pažįstamos mergaitės ateina į gegužines panašiai apsirengusios, bet kodėl Saliutei taip viskas gražu, taip viskas tinka? Jonas sužavėtas. Jam norisi prieiti arčiau, jausti ją, kai šneka, kai juokiasi, paimti ją už rankų apkabinti, priglausti, bučiuoti... O kaip būtų malonu apsikabinus su ja pašokti...

„Yra turbūt ir čia kokia vieta, kur renkasi jaunimas šeštadienį ar sekmadienį vakarais? Reikės sužinoti, užteks miegoti mansardoje per išeigines, norėtųsi pasilinksminti, pašokti, bet šiandien užteks ir tiek. Smagu, kad Saliutė čia pat prieš akis, nors iš tolo galiu į ją žiūrėti ir grožėtis kiek tinkamas“, – paskendo mintyse Jonas.

6.

– Matau, kad mūsų Saliutė tau patinka... – kartą, kai buvo vienu du, sako jam dėdienė. – Noriu perspėti, kad nedėtum daug vilčių. Apie ją fabriko sandėlininkas sukasi.

– Tikrai?

– Tikrai. Dabar jo nėra. Kažkokius kursus lanko Kaune. Kai grįš – pats pamatysi.

– O kodėl ir aš negaliu apie ją apsisukti? Man jokių kursų nereikia, aš ir taip moku mylėti mergeles, – bando juokais nuleisti Jonas, nors dėdienės žodžiai skaudžiai grybštelėjo už širdies. – Ji su manimi visai maloniai šneka.

– Ji su visais maloni, tokio jau ji būdo, – neklauso Jono juokų dėdienė. – Suktis, aišku, gali, – sako ji tokiu pačiu tonu kaip pradėjo, – bet kad neprisisuktum bėdos. Sandėlininkas įtakingas asmuo fabrike. Jeigu jam rimtai Saliutė rūpi, tai nenorėk užsitraukti jo nemalonės.

– O ką jis man gali padaryti?

– Jeigu tik pamatys, kad tu jam maišaisi, kaip mat išmes iš darbo.

– Gali išmesti?

– Ir dar kaip... Jam tai nieko nereiškia. Tik pašnekės su kuo reikia – ir išlėksi. Tokių sezoninių pilna aplinkui, nors vežimu vežk. Išmes vieną – priims kitą.

– Čia jau kaip pati Saliutė panorės. Iki šiol man su mergaitėmis neblogai sekėsi. Gal ir Saliutę pavyks prisiviliot? – neparodydamas savo nusivylimo, toliau juokavo Jonas.

– Per daug gerai apie save galvoji, – net pyktelėjo dėdienė, – kas tu toks per vienas? Iš vidurio kaimo mažažemio sūnelis... Ar tau su tokiu viršininku varžytis?

– Visko gali būti, – nenusileidžia Jonas, nors širdyje jaučia, kad dėdienė tiesą sako.

– Nepavyks tau, nė negalvok. Tokio fabriko sandėlininkas – tai nemažas ponas. O ir šiaip per jo rankas visas fabriko turtas praeina. Kuri čia mergaitė nenorės būti ponia už tokio vyro? Jeigu jis panorėtų, nė viena neatsisakytų už jo tekėti. Mes abu su dėde tik tokios laimės Saliutei ir linkėtume.

– O vis tik aš pamėginsiu... Labai jau man ji patinka. Nė vienos tokios mergaitės iki šiol nebuvau sutikęs...

– Per tave gali ir ant mūsų supykti, – pagaliau ištarė dėdienė tai, kas labiausiai jai rūpėjo, – iki šiol mes neblogai sutarėme, jei kaip, gali pablogėti mūsų santykiai.

– Dieve apsaugok, niekada nenorėčiau jums pakenkti, – surimtėjo Jonas. – Nė nepagalvojau, kad čia slypi tokie rimti reikalai. Ką aš pliurpiu, tai vieni niekai, aš niekada nelįsiu ten, kur man nereikia. Kam drumst žmonėms ramybę? Aš ne iš tokių. Ačiū, kad perspėjot.

Nors Jonas ir nuramino dėdienę, tačiau Saliutė jam neina iš galvos ir gana. Jis rimtai susimąstė, ką toliau reikės daryti? Jei dėl darbo, tai mat jį šimtas, bet jeigu dėdei iškiltų kokie nors nemalonumai, tai jau būtų tikra kiaulystė iš jo pusės.

O gaila, tokia mergaitė... Kiek Jonas pastebėjo, nelabai jo baidosi. Užkalbinta maloniai su juo šneka, nebėga šalin, kai paima už rankos, o kai pasako malonesnį žodelį, nurausta, nuleidžia žemyn akis. Tomis dienomis, kai Saliutė užeina į mansardą apvalyt dulkes, išplaut grindis, neskuba išeiti. Matyt ir dėdienė pastebėjo jos palankumą, todėl suskubo perspėti.

„Įdomu, kaip atrodo tas kavalierius? Kad jis suka galvą dėl tokios merginos, tai suprantama, bet jis pats ko vertas? Ar tik tiek, kad sandėlininkas? O gal būt ir Saliutei jis patinka?“

Neilgai teko laukti, kad pamatytų ir įsitikintų.

Likus savaitei iki Naujų metų, ant miestelio parduotuvių durų atsirado skelbimai, kviečiantys į mokyklos salėje rengiamą Naujųjų metų sutikimo vakarą. Bus suvaidinta linksma komedija, o po to šokiai, žaidimai iki ryto.

Vakaro programą paruošė fabriko jaunimas, vadovaujamas pradžios mokyklos mokytojo. Tie, kuriems nereikėjo vaidinti, turėjo susirinkti puošti salę. Saliutė iš pat ryto, tuoj po pusryčių išskubėjo į mokyklą. Iki pat vakaro su kitomis mergaitėmis nėrė bei kabino ant sienų ir langų girliandas iš trispalvių vėliavėlių, kiauraraščių karpinių ir įvairiaspalvių kaspinėlių. Grįžo tik pavakary persirengti ir užvalgyti, o po vakarienės kartu su Jonu išėjo į sutikimą.

Salėje jie išsiskyrė. Saliutė su mergaitėmis kažkur nuėjo, o Jonas, susiradęs laisvą vietą arčiau scenos, atsisėdo ant suolo. Kai po vaidinimo prasidėjo šokiai, jis nespėjo nė apsidairyti, kai prie Saliutės priėjo ir pakvietė ją šokti kažkoks išsičiutnijęs frantas.

Viskas taip greit įvyko, kad Jonas nė susivokti nespėjo, kaip čia atsitiko, kad pražiopsojo Saliutę. Iš anksto buvo nusižiūrėjęs, kur ji yra ir buvo pasirengęs pats ją pakviesti, bet dabar jau viskas, nieko nebepadarysi...

Pats kaltas, kad nepasiskubino. Per kitą šokį bus greitesnis... Tačiau per visą Naujametinį vakarą Jonui taip ir neteko su Saliute pašokti. Tas puošnus vyrukas nesitraukė nuo jos nė per žingsnį, stovėjo visą laiką šalia ir kvietė šokti, o kai prasidėjo žaidimai, jie abu sėdėjo šnekučiuodamiesi ir, užgrojus muzikai, vėl šoko. Per mergaičių valsą Saliutė jį irgi pakvietė... Ir taip visą vakarą iki Naujų metų ir, kai didžiulis laikrodis ant sienos nuskambino vidurnaktį, Jonas gerai matė, kaip tas frantas ją pabučiavo...

To jau buvo perdaug. Jonas nusivylęs nelaukė nė vakaro pabaigos. Šiek tiek pasisukinęs, išėjo namo. Ilgai negalėjo užmigti, o kai auštant sulojo šuo, jis neiškentęs išlipo iš lovos ir priėjo prie lango.

Taip ir buvo, kaip jis galvojo. Tas vyrukas parlydėjo Saliutę iki namų ir, jie dar truputį pastovėję prie durų, išsiskyrė.

Taip, Saliutė ne jam. Ten tikriausiai sena draugystė... Ko jis dar gali tikėtis? Ar neužtenka, kad šį vakarą gavo per nosį? Taip jam ir reikia, perdaug pasitikėjo ir gavo tai, ko nusipelnė.

„Tas vyrukas visai nieko, tikriausiai čia ir bus tas pats sandėlininkas. Gražiai pasirėdęs, inteligentiškas, kur jau man... Gerai dėdienė sakė, kaimo berneliui su tokiu nesusilyginti... O svarbiausia, atrodo, kad ir Saliutei jis patinka“, – susimąstė Jonas.

7.

Kai kitos dienos rytą dėdė su dėdiene ir vaikais išėjo į bažnyčią, Saliutė ir Jonas dar tebemiegojo. Jie pabudo tik tada, kai nuskambėjo bažnyčios varpai kviesdami į mišias.

Saliutė atsikėlė truputį anksčiau. Kai ji nusipraususi šukavo plaukus, pasirodė Jonas.

– Labas rytas, – pasisveikino jis, – su Naujaisiais. Kaip išsimiegojai?

– Miegojau gerai, tik miego mažoka, – atsakė Saliutė ir padėjo šukas į krepšelį po veidrodžiu. – Taip sunku buvo keltis.

– Galėjai miegot nors ir visą dieną. Į darbą šiandien gi nereikia.

– Negalima. Šiandien pirma Naujųjų metų diena. Jei šiandien miegosi, tai visus metus pramiegosi.

– O ką? Visai neblogai būtų sočiai pamiegot kokius metelius, – juokėsi Jonas. – Pusę metų ant vieno šono, pusę – ant kito... Kaip meška irštvoje.

– Eik, eik neištverčiau nė kelių dienų. Pats tai sugebėtum. Prisimenu kaip pūsdavai pirmas dienas, – juokėsi Saliutė. – Tu prauskis, o aš einu ko nors pusryčiams pažiūrėsiu.

Ji padėjo ant stalo šaltų šventinių užkandžių ir atnešė arbatos. Kai nusiprausęs Jonas atėjo ir atsisėdo prie stalo, Saliutė atsisėdo priešais jį ir, įpylusi į puodelius arbatos, paklausė:

– Na, kaip patiko tau mūsų vakarėlis? Matei, kaip gražiai papuošėm salę?

– Kas iš to... Man niekas nebuvo miela.

– Kodėl taip?

– Aš taip norėjau su tavim pašokti, o tu visą laiką šokai su kitu.

– Tikrai? – nuraudo Saliutė, – jeigu taip norėjai su manim pašokti, kodėl per visą vakarą manęs nepakvietei?

– Kur jau ten... Juk tas frantas visą vakarą tavęs nepaleido. Kaip prie tavęs prieisi?

– Visai paprastai. Jei tik būtum norėjęs... Mielai būčiau su tavim pašokusi.

– Negi būtum palikus tą kavalierių?

– O kodėl gi ne? Kad tu žinotum, kaip jis man nusibodo.

– Tai kodėl nepasitraukei nuo jo per visą vakarą?

– Negalėjau būti nemandagi. Šiaip ar taip juk jis vienas iš viršininkų, o be to gerokai vyresnis... Teta labai nori, kad aš su juo draugaučiau.

– Nežinojau, kad taip, – apgailestavo Jonas,– o be to, iš kur man žinot, kad tu neatsisakysi. Visą vakarą jūs abu tai šokat, tai sėdit taip meiliai. Iš šalies pasižiūrėjus atrodė, kad jis tau labai patinka.

– Nė trupučio...

– Nesigink, pats mačiau kaip bučiavotės.

– Tai jis mane taip pasveikino su Naujais metais. Ne aš viena, tą valandą daug kas bučiavosi salėje.

– Jeigu taip, tai ir aš galiu tave pasveikinti. Juk pirmoji Naujųjų metų diena, dar nevėlu.

– Dabar ne laikas, reikėjo vakar per sutikimą.

– Vakar bučiavo kitas, o šiandien – aš, – linksmai pašoko Jonas,– su Naujais metais, Saliute, – ėmė bučiuot suspaudęs ją glėbyje.

Ji beveik nesigynė, mažai priešinosi, nors duso nuo Jono bučinių. Ji nepyko, neatstūmė, švelniai spurdėjo jo glėbyje, kol pagaliau išsprūdusi, pagrasė pirštu:

– Liaukis, gali grįžti teta iš bažnyčios. To dar betrūko, kad ji pamatytų...

– Na ir kas, tegu mato. Juk tai Naujametinis pasveikinimas. Aš ir ją pabučiuosiu, pamatysi.

– Taip gražiai buvau susišukavusi, o dabar... – barėsi laiminga Saliutė.

– Bet palauk, kaip čia dabar išeina? Jeigu mes pasibučiavome pirmą Naujųjų metų dieną, tai reiškia bučiuosimės visus metus? Tai šis mūsų bučinys nepaskutinis? Ar ne?

– Nesitikėk, daugiau taip nebus. Dabar viskas įvyko taip netikėtai. Ateityje būsiu atsargesnė...

O kiek dar buvo tų bučinių...

Nuo Naujųjų metų iki pavasario ne taip jau daug laiko, bet užteko, kad per tuos kelis mėnesius jie pamiltų vienas kitą.

Iš tikrųjų, jų meilė prasidėjo nuo pat pirmo susitikimo, kai Jonas rudenį pasirodė pas dėdę.

Šis laiko tarpas ir tas Naujametinis bučinys, juos tik dar labiau suartino, padėjo susivokti savo jausmuose, surasti vietą vienas kito širdyje.

Pavasarį Jonas ir Saliutė išsiskyrė jau žinodami, kaip labai myli vienas kitą. Nors dar nieko nebuvo nusprendę, niekuo nebuvo įsipareigoję, tačiau žinojo, kad rudenį vėl susitiks ir vėl bus kartu.

Ši vasara turėjo būti jiems lyg išbandymo metas. Bet... Buvo dar ir sandėlininkas...

Apie Jono ir Saliutės meilę dėdienė dar nieko nežinojo ir atkakliai tebepiršo jį Saliutei.

8.

Parvažiavęs namo, Jonas kartu su tėvu ėmėsi ūkio darbų. Kai apsėjo laukus ir pasodino bulves, liko truputis laisvesnio laiko. Iki šv. Trejybės atlaidų dar visas mėnuo ir Jonas nesnaudžia.

Pasisiūdino juodo „bostono“ eilutę, nusipirko rankinį laikrodį, pas šiaučių užsisakė naujus chromo pusbačius – bus kuo pasipuošti per atlaidus. O vasarai įpusėjus, parsivežė iš miesto ir dviratį.

Daug vargo turėjo, kol išmoko važiuoti. Ne kartą griuvo, susimušė kelius, nusibrozdino alkūnes, bet, kai jau pramokęs pirmą kartą atvažiavo į miestelį, visiems buvo didelė naujiena. Ypač jaunimui.

Kai tik pamatė, tai visas būrys vaikinų apstojo Joną. Visiems norisi iš arčiau pamatyti tą blizgančią, gražią ant dviejų ratų mašiną, paliesti ją rankomis. Įdomu, kaip reikia ja važiuoti? Kaip ant jos užlipti, kaip paskui nulipti, kad nenuvirstum?

Jonas nesibrangina, rodo, aiškina, važinėja po aikštelę prie šventoriaus, rodo kaip važiuoti, kaip sustabdyti. Kai Jonas važiuoja, visas būrys bėga iš paskos, kai sustoja, vėl visi apstoja ratu.

Kai nuvažiuoja į gegužinę, ten dar daugiau smalsuolių. Nei kaime, nei miestelyje – niekas dviračio dar neturi. Jonas vienas ant visos parapijos. Važinėja, puikuojasi...

O pas dėdę Pavenčiuose dedasi baisūs dalykai. Netrukus, tuoj po Jono išvažiavimo, fabriką užgriuvo revizija. Patikrintas sandėlys, buhalterija, visokios sąskaitos.

Buvo rastas didelis trūkumas, rasta suklastotų dokumentų, išeikvota nemažai pinigų.

Įtariamas kasininkas, sandėlininkas, o nušalinta nuo darbo dėdienė namuose lieja ašaras. Ji palikta pagal pasižadėjimą niekur neišvykti, o sandėlininkas ir kasininkas – abu areštinėje.

Tikrintojai užantspaudavo sandėlio ir buhalterijos duris, o dėdienės namui ir turtui uždėjo areštą.

Buvo apklaustas dėdė ir Saliutė. Visi sukrėsti, palūžę ir neaišku, kada ir kuo viskas baigsis.

Per visą vasarą vyko tardymai, apklausos, renkami kaltinamųjų ir liudininkų parodymai. Kaupiasi storos bylos prokuratūroje, artinasi teismo diena.

Pagaliau rugpjūčio mėnesį įvyko teismas. Kasininkas buvo išteisintas, sandėlininkas gavo penkis metus kalėjimo, dėdienei kaip sandėlininko bendrininkei skyrė du metus lygtinai su turto konfiskavimu.

Per kelis mėnesius ji neteko darbo, per visą gyvenimą užgyvento turto, liko be jokio pragyvenimo šaltinio.

Kaip reikės toliau gyventi? Namiškiai džiaugėsi nors tuo, kad pavyko išvengti kalėjimo.

Ilgai buvo svarstyta, ką reikės daryt, kai netikėtai pasiūlė išeitį Saliutė:

– Važiuojam gyvent į kaimą, ką?

– Betgi ten tavo pamotė, – suabejojo dėdė.

– Na ir kas. Namas dviejų galų, didelis. Juk tilpsim. Namas ir turtas padalinti pusiau. Atsiimsim kokį arklį, kiek galvijų ir bus pradžiai gyvenimo. O toliau matysim. Žemę dirbsime tais pačiais padargais, nepražūsim.

– Geriau nė nesugalvosi, – nušvito dėdė, – juk užaugau ir gyvenau kaime. Žemės darbus dirbti moku, esame visi darbingi, dirbsim ir gyvensim. Duonos užteks, o turtas prigyvenamas.

– O ar yra ten kokia nors mokykla? – susirūpino dėdienė, – reikėtų, kad vaikai baigtų nors pradinę.

– Yra miestelyje, kokie du kilometrai, netoli. Aš ir pati ten lankiau, – nuramino Saliutė. – Kol nešalta ir sausa – patys nubėgs, žiemą, kai užeis šalčiai, nuvešime.

– Tai ką gi, nėra ko daugiau laukti, – trynė rankas dėdė, – užteks verkti, reikia pradėt naują gyvenimą. Pakuosime po truputį viską, kas mums dar liko, samdysim žmones, jie nuveš ir bulviakasiui jau būsime vietoje. Buvau fabriko darbininkas, o dabar būsiu ūkininkas. Dėkui tau, Saliute, kad padedi mums tokią valandą. Aš kaip buvau, taip ir lieku tau kaip tėvas. Dirbsiu, stengsiuosi, sveikatos dar turiu... Nebijok, sukrausiu tau kraitį neprastesnį negu čielažemės...

9.

Į rugsėjo pabaigą motina vėl suruošė Jonui „kraitį“ ir išleido į fabriką naujam sezonui. Kai jis atvažiavęs atėjo pas dėdę, baisiausiai nustebo.

Pilni kambariai ryšulių, virvėmis suraišiotų dėžių, kampe prie krosnies sukrauti virtuvės rakandai, arčiau durų maišai su daržovėmis, tuščia didžiulė statinė kopūstams raugti ir kitos statinaitės, kibirai, kastuvai, grėbliai kauptukai ir visas kitas iš rūsio ir sandėliukų suneštas turtas, kad būtų po ranka, kai reikės krauti į vežimus.

– Kas nutiko? Ar išsikraustot? – nesitraukdamas nuo durų klausia Jonas. – Kodėl čia viskas taip?

Kai jam buvo paaiškinta, jis pasibaisėjo. Kol namuose be rūpesčių gyveno, gastroliavo su savo dviračiu, čia dėjosi tokie dalykai... Visas dėdės gyvenimas aukštyn kojomis apsivertė. Kraustosi į Saliutės ūkį... Ar taip gerai? Kita vertus, kitos išeities net nėra. Turės kur gyvent, dirbs, duonos užteks. Bet kas tada laukia jųdviejų su Saliute?

Kai visi pavalgė pietus, Jonas atidavė dėdienei lauktuves ir, paėmęs už rankos Saliutę, nusivedė į mansardą.

– Matau, kaip tave paveikė tie įvykiai, net sublogusi, – apkabinęs bučiavo ją, – ar laukei manęs, ar tebemyli?

– Ir labai myliu, ir labai laukiau. Galvojau, jei būtų Jonas, gal jis ką nors sugalvotų? Gal ką nors geriau pasiūlytų? Mes čia visi tiesiog ėjom iš proto. Nei ko paklausti, nei su kuo pasitarti.

– Nieko geriau nesugalvosi. Jūsų šeima, jūsų žemė... Kaip išeina, taip ir darykit, bet kas mūsų laukia? Štai kas man labiausiai rūpi.

– Nežinau... Tu turbūt dirbsi fabrike šį sezoną. Manau, kad tau bus leista, o mus su tetulėnu iš karto po teismo atleido.

– Bala nematė ir to darbo. Jei tik tu sutiktum už manęs tekėti, ar ne geriau būtų mums, nieko nelaukus, imti ir susituokti? Ką galvoji? Dėdė tegu sau važiuoja į tą tavo ūkį, o mes su tavim iš karto pas mus. Tai apsidžiaugtų tėvukai, tokios marčios sulaukę.

– Mielai, tik taip greitai tikriausiai nieko nebus. Reikia gi, kad išeitų užsakai, o be to ir kraitelį šiokį tokį reikėtų susiruošt. Aš gi nieko neturiu, kaip gi taip be nieko?

– Aš vienas pas tėvus. Mama visko turi, užteks visiems. O kas dėl užsakų, tai galima ir su indultu. Pinigų turiu, bus iš ko kunigui sumokėti.

Visgi, gerai apsvarsčius, buvo nuspręsta vestuves kelti kiek vėliau. Ilgai, žinoma, nėra ko laukti ir, kai tik nuvažiuos į ūkį, paduos užsakus, po trijų savaičių šliūbas, o tada su jauna žmona į namus pas tėvus.

Už kokios dienos „padvados“ pilnos visokių kraustulių išvažiavo iš kiemo. Dėdienė, išsiverkusi virtuvėje, pagaliau susitvardė, išėjo į lauką ir prieš susirinkusius išlydėti kaimynus neparodė nė ašaros.

Su vaikais ji atsisėdo į paruoštą vietą antrame vežime, kurį važnyčiojo kaimynas. Dėdamasi, kad rūpinasi vaikais, vienam pataisydama kepurėlę, kitam šalikėlį ant kaklo, nuo visų nusisuko.

Pirmąjį vežimą važnyčiojo dėdė, trečią – Jonas. Jis sėdėjo su Saliute. Ketvirtuoju vežimu rūpinosi dėdės draugas, fabriko darbininkas.

Išvažiavo anksti, nes keturiasdešimt kilometrų – visai dienai kelio. Vietą pasiekė tik vidurnaktį, kai vienkiemis jau miegojo.

Išgirdusi lojant šunį ir brazdesį keliuke, atsikėlė Marytė, o paskui ją ir Petras. Segiodamasis švarką jis išėjo į gonkas, o Marytė nuėjo prie moterų.

– Tikriausia labai pavargot? Einam į vidų, – kvietė ji, pasišviesdama liktarna, – aš tuoj pataisysiu ką nors užvalgyti. Kad atvažiuosit, žinojom, bet kad taip greitai, nesitikėjom. Būčiau iš anksto pasiruošusi.

– Porą vežimų sukit į kiemą. Kai rytoj iškrautysim ir tuščius nuvarysim į diendaržį, pasidarys vietos. Tada įvažiuos ir kiti, – pasisveikinęs su dėde patarė Petras.

Kartu su vaikais ir moterimis į kiemą atėjo ir Jonas.

– Petras?! – labiausiai nustebo jis, – kaip tu čia atsiradai?

– Aš neatsiradau... Jau du metai, kai čia gyvenu. Bet tu iš kur? Kaip tu čia patekai?

– Nagi, iš tikrųjų Petras... – vis stebėjosi, negalėdamas patikėti Jonas, – taip seniai bematytas. Senokai dingai kažkur. Pas mus kaime akių neparodai. Girdėjau, kad apsiženijai. Tai čia ir yra tavo gyvenimas? – greitai sumojęs, kad tikriausiai bus vedęs Saliutės pamotę, paklausė jis.

– Tas tiesa. Pas tėvukus retai tenka lankytis, – prisipažino Petras, – vis nėra kada. Statau trobą, statybomis užsiėmęs...

– Nė nežinojau, kokiame pasaulio krašte įsikūrei. Dažnai pagalvodavau, kaip gi tau sekasi. Kad dabar pamatysiu, tai nė sapne nesapnavau.

– Bet kaip matai, visgi susitikom. Kaip sakoma kalnas su kalnu...

– Sveikas brolau, – pagaliau priėjęs padavė ranką Jonas ir abu apsikabino. – Buvom kaimynai, o dabar ko gero ir susigiminiuosim.

– Matyt nuo Dievo skirta mums draugaut visą gyvenimą, – susigraudino Petras, – gyvenom iki šiol draugiškai, manau sugyvensim ir toliau.

– Jeigu nevogsi mano buožgalvių... – prisiminė Jonas ir abu linksmai nusijuokė.

10.

Rudenį, kai tik buvo nuvalyti laukai, atvažiavo kviestas matininkas, kuris pagal pateiktus dokumentus turėjo padalinti žemę dviems savininkams lygiai į dvi dalis.

Tą dieną iš tėvų sodybos atvažiavo ir Jonas su žmona Saliute. Pradėjus matuoti, paaiškėjo nepaprastas dalykas. Pasirodo, kad naujas Petro namas pastatytas ant Saliutės žemės.

Ta graži aikštelė, ant kurios per porą metų išdygo graži sodybėlė, pagal visus išmatavimus priklauso Saliutei, o ne pamotei, kaip ji pati buvo apskaičiavusi.

Iškilo problema.

– Viešpatie, ką dabar darysim? – sukryžiavusi rankas ant krūtinės pravirko išsigandusi Marytė.

– O ką čia bepadarysi? – visai ramiai pareiškė Petras. – Namas ir tvartai vis tiek jau stovi... Negi imsi griaut?

– Čia tai jau kaip susitarsit tarpusavyje, o dokumentuose brėšim liniją taip kaip priklauso, – perspėjo matininkas ir tęsė darbą toliau.

– Klaidą padarei, Petrai, kad prieš statydamas su niekuo nepasitarei. Pats vienas kaip sugalvojai, taip ir padarei. Reikėjo prieš statant pasikviest matininkus. Dabar matai, kaip išėjo, – paprieštaravo Jonas. – Argi negalima buvo kur nors kitur pastatyti, ar maža vietos savo pusėje? Kodėl būtinai mūsų žemėje?

– Čia aš dėl visko kalta, – verkdama teisinosi Marytė, – amžiną atilsį vyras visą laiką sakydavo, kad tas upelis žemę dalina pusiau. Pamaniau, kad kitoje upelio pusėje jau turėtų būti mūsų...

– Bet patys matot koks upelis vingiuotas. Vienas vingis vienai pusei, kitas – kitai. Jeigu būtų pastatyta toje pusėje kur dobiliena, būtų buvę kaip tik gerai, – dar paaiškino matininkas.

Išvažiavus matininkui, visi susirinko į seną namą tartis, ką daryti toliau.

– Griauti tai jau aš neduosiu! – agresyviai ir piktai pareiškė Petras. – Vis tiek toje vietoje žemė buvo nedirbama. Pušynėlis...

– Baik gi tu, – sudraudė jį Jonas, – niekas dar nieko nesiruošia griauti. Geriau pagalvokim visi kartu, ar neatsiras kokia išeitis.

– O jeigu taip tą dobilieną antroje upelio pusėje, kuri mums priklauso, jūs pasiimtumėt? Na, už tą aikštelę, kur mūsų statybos, – pasiūlė Marytė. – Ten gabalas dar net didesnis ir žemė dirbama. Nebūtų jums jokio nuostolio. Gal taip susitartume?

– Kaip tu sakai, Saliute? – kreipėsi į žmoną Jonas. – Man tai atrodo, kad tas pasiūlymas visai razumnas. O tu, dėde, ką pasakysi? – dar ir dėdės nuomonės pasiklausė jis.

– Man irgi atrodo, kad būtų visai gerai taip padarius. Tik reikia, žinoma, surašyt kokį nors, kad ir naminį susitarimo raštą, kad paskui nebūtų kokių nors nesusipratimų.

– Kokių čia raštų, juk visi čia savi žmonės, – paprieštaravo Jonas,

– gyvendami taip kaip pridera geriems kaimynams, žinosim ir taip kur kas kam priklauso. Svarbu draugiškas vyriškas žodis, – linksmai dar pridūrė Jonas ir padavė ranką Marytei, o paskui ir Petrui.

Išmatuotoje žemėje atsirado nauji rubežiai paženklinti kapčiais, o dobiliena pagal žodinį susitarimą atiteko Saliutei.

Kol vyrai matuodami ir tardamiesi vaikščiojo po laukus, moterys namuose paruošė pietus, o dėdė susirado dar ir butelaitį prie pietų. Pavalgę ir išgėrę po stiklelį, visi patenkinti išsiskirstė.

Tik Petras buvo kažkoks niūrus ir nekalbus. Kai parėjo į savo naują sodybą, jis tuojau užsipuolė žmoną:

– Kam atidavei dobilieną manęs nepasiklausus? Ar bent pagalvojai, ko netekom? Kokie pernai gražūs dobilai užaugo... Ir pirma žolė ir atolas. Kiek vežimų parvežėm į daržinę... Pusei žiemos pašaro... Ir ne bet kokio... Nežinau, ar atsiras visoje mūsų žemėje vieta dobilams tinkamesnė nei čia buvo.

– Susirasi, vis tiek kiekvienais metais reikia sėją keisti. Ne amžinai ir dobilieną laikysi.

– Už to kalniuko smiltis atidavėm šitokį gabalą geros žemės... Ir kas patraukė tave už liežuvio? – piktai burbėjo skersakiuodamas į žmoną Petras.

– Nieko nepadarysi, patys kalti, kad įlindom į jų žemę. Tik džiaugtis reikia, kad taip gražiai pavyko susitart. Ar geriau pyktis, bylinėtis, vis tiek teisybė jų pusėje, – pakėlė balsą ir Marytė.

– Čia, kur mūsų sodyba, žemė gi nedirbama, plikas kaip kulnas kalniukas, kokia jiems iš jo nauda? Gal būtų ir taip palikę.

– Jei nesusitarsim gražiuoju, tai prisiteis per teismus, o tada ant piktumo gali ir nugriauti.

– Tegu tik pabando. Galvą kirvapenčiu praskelsiu tam, kas tik mėgins įkelt koją į sodybą.

– Negalvojau, Petrai, kad tu toks kvailas, – jau ir Marytė supyko, – na, praskelsi galvą, užmuši žmogų ir kas iš to? Atsidursi kalėjime, tada tai tikrai nukels trobesius. Ar neužteks tau tos žemės ir be tos dobilienos? Tokioj gražioj vietoj pasistatėm namą, turim kur gyvent... Kam visą laiką turėt rūpestį, kai galim ramiai miegoti? Niekam neskolingi...

– O aš nenusileisiu. Dobilus tai tikrai nusišienausiu. Tiek jie juos ir tematys, – ir toliau ginčijosi Petras, – tokie gražūs, mano sėti, negi jiems paliksi?

11.

Sulaukęs kitos vasaros, Petras kaip tarė – taip padarė. Nė Marytės neatsiklausė. Išsigalandęs dalgį dar iš vakaro, vieną ankstų rytą išėjo Petras į dobilieną ir, pasipustęs delnus, ėmėsi darbo.

Dirbti smagu, kol kas dar nekaršta, gaivina vėsus rytmečio oras. Viršum šilo dar tik raudonuoja pašvaistė, bet greit pasirodys ir saulė. Na, bet kol ji pakils aukščiau, galima dar sparčiai padirbėti.

Aplinkui skraidydami čiulba ir čirškia ankstyvi maži paukštukai, o rasos prisigėrusios, sunkios dobilų galvutės nuolankiai gula į pradalgius.

Petras, viską užmiršęs pasaulyje, dideliais žingsniais žengia į priekį ir nė nepamatė, kai priešais išdygo Jono dėdė. Atvedęs karves į ganyklą, jis pamatė Petrą ir priėjo arčiau pasižiūrėti, ką jis taip anksti rytą veikia dobilynėje... Negi šienauja?

– Sveikas,– užkalbino dėdė Petrą ir tas lyg iš miegų pabudo.

– Sveikas, – burbtelėjo šis ir darbavosi toliau.

– Lyg tai buvome susitarę, kad dobiliena mums priklauso, – piktokai priminė Petrui, – kaip čia dabar išeina, kad pats šeimininkauji?

– Dobiliena gal ir jums, bet dobilai mano, – atkirto jis dėdei, – pats metas susidorot, pakol orai tokie gražūs...

– Kaip žiūriu, pats labai mandrai šneki, – pakėlė balsą dėdė, – geriau jau pats nebepjauk, aš ir pats galiu tai padaryti. Talkininkų man nereikia.

– Aš sėjau, aš ir pjausiu. Nelendu ten, kur man nepriklauso ir niekam nesiūlau savo talkos, – įsmeigė dalgį į žemę Petras.

– Ar jau nelendi? Su visais trobesiais įsibrovei į svetimą žemę, o ir dabar ką darai? Juk puikiai žinai, kad čia jau nebe tavo.

– Ir ne tavo... Atsirado, mat, iš kažkokio pasviečio apsivogęs, atsibastė čia ir kokį šeimininką vaizduoja. Ko kišies į svetimus reikalus?

– Mes tai čia visi savi, tik tu vienas svetimas įsimaišęs... Ir dar nesąžiningas, – tvardydamas pyktį atsakė dėdė į Petro mestą repliką. Labai skaudžiai užgavo širdį, bet jis vyriškai nutylėjo.

– Be reikalo tik Jonas tavimi pasitikėjo, – kaip galima ramiau kalbėjo dėdė toliau, – iš tokių plikšių nieko gero nelauk. Aš jo vietoje, nieko nežiūrėdamas šluočiau tą lizdą nuo savo žemės ir nutraukčiau visus reikalus su tokiu. Geru kaimynu toks niekada nebus. Neduok, Dieve, turėt tokį neprietelių prie savo rubežiaus. Pridarys dar jis bėdos...

Petras tik grikštelėjo dantimis ir išsitraukė iš žemės dalgį. Dar pagąsdindamas plačiai juo užsimojo, bet, nuleidęs dalgį į dobilieną ir žengęs žingsnį, nupjovė didelį pradalgį.

– Geriau pasišalink ir netrukdyk man dirbti. Nenoriu su tavim daugiau šnekėtis. Tokios kalbos prie gero neprives.

Kai neužilgo vienkiemyje pas dėdę pasirodė Jonas, dėdė jam papasakojo apie šį įvykį.

– Na, ar ne rupūžė? – piktinosi Jonas. – Ir ką jis sako?

– Mano pasėti, aš ir pjaunu, – pakartojo Petro žodžius dėdė, – taip ir nusišienavo visą plotą... Ką aš jam galėjau padaryt?

– O gal mat jį šimtas, – pamąstęs pasakė Jonas, – gal tegu taip ir lieką šią vasarą? Kai išsidžiovinęs susiveš, suarsim tą plotą ir bus baigta.

Kai tik Petras susivežė dobilus, dėdė nieko nelaukęs vieną ankstų rytą susiruošė arti dobilienos.

Arimas sunkus, bet plotas ne toks jau didelis. Per dieną gal ir pavyks susidoroti, jei nesutrukdys lietus. Rytas ūkanotas, žemę užgulęs tirštas rūkas. Gali išsisklaidyti iki pusiaudienio, o gali ir lietumi virsti.

Dažniausia po rūko išsigiedrina. Gali ir šį kartą taip būti. Kai dėdė gerokai paplušėjo, dangus ėmė giedrintis.

– Garbė Dievui, – apsidžiaugė dėdė, – dar truputį ir bus galima padaryti pertrauką.

Išvaręs dar keletą vagų, jis pagaliau nutraukė darbą, iškinkė arklį, supančiojęs paleido ganytis ant dar nesuartos dobilienos, o pats nuėjo namo pavalgyti pietų.

Grįžęs tik spėjo pakinkyti arklį, kai pasirodė Petras. Iš ryto pro rūką jis nė nepastebėjo, kad dėdė aria dobilieną ir tik dabar, netyčia dirstelėjęs pro langą, pamatė. Nė nebaigęs valgyti, metė šaukštą, bet kaip užsivožęs kepurę ant galvos, pustekinis pasileido į pakalnę.

– Kokį velnią čia padarei? – atbėgęs prišoko prie dėdės, – kas leido?

– Ar dar reikėjo tavo leidimo? Nežinojau, – nusišaipė dėdė. – Juk savo dobilus jau susivežei? Kas dar negerai?

– Bet man dar ir atolas priklauso, – išsišiepė Petras, – ar nežinojai?

– Viena tik žinau, kad čia ne tavo ir kad niekas čia tau nebepriklauso. Tik Jonas, būdamas geros širdies, nusileido. O be reikalo... Reikėjo tik vyt lauk iš dobilienos nuo pirmų pradalgių ir viskas būtų pasibaigę. Norėjo žmogus, kad visiems būtų geriau, – piktai išrėžė dėdė ir pasilenkė prie plūgo.

– Daugiau nearsi, – griebęs arklį už apynasrio priešais atsistojo Petras, – aš tau neleisiu.

– Pasitrauk, netrukdyk, bo kai vošiu... – netekęs kantrybės dėdė užsimojo botagu ir, padaręs ore kilpą, pagąsdindamas šniojo. Nors ir netaikė Petrui, kliuvo ne tiek jam, kiek arkliui per sprandą.

Gavęs tokį stiprų kirtį botagu, arklys stojosi piestu, parbloškė Petrą ant žemės, išsitraukė iš dėdės rankų ir davėsi į priekį. Stipriai arklio tempiamas, iššokęs iš vagos plūgas užkliudė gulintį Petrą ir visu svoriu trenkėsi į jo galvą.

Greitai lėkdamas per dobilieną, arklys dar gerą gabalą tempė Petrą ir plūgą, kol visas kruvinas plūgas nusprūdo nuo Petro galvos ir šis liko gulėti be gyvybės ženklų.

Kaimynai...

2010 m.

Ubagėčka

1.

Vieną lapkričio vakarą, ne taip dar vėlai, gal kokią šeštą valandą, prie vieno vienkiemio vartelių pasirodė dvi žmogystos, sukeldamos šunis ant kojų.

Šeimininkas sukluso ir pakilo nuo suolo.

Už lango jau juodai sutemę, bet kad ir per visą dieną mažai tebuvo prašvitę. Nuo pat ryto dulkė smulkus, įkyrus lietus, o apsiniaukęs dangus į vakarą visai pajuodo ir be laiko padarė naktį. Pūtė stiprus, žvarbus vėjas, siautėjo švilpaudamas kamine, blaškė kiauraraštin susipynusias plikų medžių šakas, girgždino šulinio svirtį.

– Kažin, kas čia galėtų būti? Ne toks oras pakiemiais vaikščioti, – dar kartą pažvelgęs į juodą langą, šeimininkas dėjosi ant galvos kepurę, – einu pasižiūrėti.

– Patikrink, ar gerai pririšti šunys, kad katras nenutrūktų, taip draskosi, – jam išeinant perspėjo šeimininkė, – dar pasidarysim bėdos.

– Ką čia velnias nešioja per tokį orą? – piktai murmėdamas šeimininkas išėjo.

Sutramdęs šunis, jis pasuko vartelių link. Nedrįsdamos įeiti kieman, už vartelių stovėjo moteris ir kokių dešimties metų mergaitė.

– Garbė Jėzui Kristui, – vos girdimai ištarė moteriškė.

– Garbė... – burbtelėjo atkeldamas vartelius šeimininkas ir, įtraukęs galvą į švarko apykaklę, skubiai nužingsniavo į gonkas, o paskui jį atsekė ir moteris su mergaite.

– Ubagės, kas daugiau? – kabindamas ant vinies kepurę, pasakė jis žmonai,– negana, kad dienos metu durys neužsidaro, dar ir naktimis ramybės neduoda. Teks apnakvinti.

– O ką padarysi? Negi varysi laukan per tokį orą ir dar naktį... – kai į vidų įėjo ir prie durų sustojo abi moteriškės, pasakė šeimininkė. – Atnešk iš kamaraitės duonos ir pieno puodynėlę, – dar paprašė ji vyro, – gal norės valgyti...

Ant kojų kažkoks suplyšęs apavas, abi skarmaluotos. Skaros, su kuriomis buvo prisidengusios, ir terbukės rankose buvo šlapios, nors gręžk. Joms bestovint, kaip mat pribėgo klanas vandens nuo šlapių drabužių.

Pastvėrusi grindims plaut skudurą, šeimininkė ėmė šluostyti grindis, bet čia prie jos prišoko mergaitė. Ištraukusi šeimininkei iš rankų skudurą, jį nugręžė į kibirą ir pati puolė šluostyti toliau. Skuduru sėmė vandenį nuo grindų, gręžė jį ir darbavosi tol, kol ant grindų neliko vandens. Tada ėmė šluostyti varvančias moters sijono padalkas, kojas, paskui šluostė savo, kol pagaliau nustojo varvėti drabužiai. Apsitvarkiusi, viską padėjo į šalį.

– Tokia dar mažutė, o kokia supratinga, – nusistebėjo ir susigraudino šeimininkė, – kažin už ką Dievas baudžia, kad nuo tokių dienelių reikia vaikščioti po žmones ir prašyti duonos kąsnio?

Kol mergaitė darbavosi, moteris, atsirėmusi į durų staktą, atrodė, vos laikėsi ant kojų. Nuo pastangų išsilaikyti ją išpylė prakaitas, pamėlo lūpos, kvėpavo švokšdama, sunkiai gaudė orą ir taip kaip stovėjo, taip ir susmuko prie slenksčio.

Šeimininkė su mergaite ją skubiai pakėlė ir pasodino ant suolo. Kiek pasėdėjusi ji atsigavo, atvira burna, giliai įkvėpdama orą porą kartų apvedė liežuviu sausas lūpas ir paprašė atsigerti.

Tuo pat metu grįžo iš kamaraitės šeimininkas su puodynėle pieno ir duona. Jis, pripylęs puoduką, pasiūlė moteriškei, bet ji griežtai atsisakė ir paprašė tik vandens. Mergaitė pieną su duona godžiai suvalgė, o moteriškė, atsigėrusi vandens, šiek tiek pažvalėjo.

– Kad taip kur nors atsigulti... – apsidairė ji,– kažin kodėl per visą dieną duria širdį ir darosi silpna, – guodėsi, o pamačiusi, kad šeimininkė neša kailinius, dar atsikalbinėjo. – Nereikia, nevarkit. Man kad ir ant pliko suolo, kad tik po galva truputį aukščiau...

Niekas jos neklausė. Buvo sustumti du suolai, paklota pora avikailių, užtiesta languota marška, nuo aukšto atnešta pagalvė, specialiai skirta pakeleivingiems, ir taip pat kailiniai užsikloti.

Kai šeimininkas nuėjo už mūrelio, ubagės pradėjo nusirenginėti: apavą kniūbsčią suguldė ant slenksčio, skaras ir sijonus, šeimininkei leidus, pasidžiovė ant kartelės, ir, likusios su vienais marškiniais, atsigulė į paruoštą patalą. Mergaitė prie sienos, o moteriškė iš krašto ir abi užsiklojo kailiniais.

Šeimininkė, palaukusi kol jos atsiguls, kabliu užkabino duris ir užpūtė žiburį.

Lauke nustojo lyti, išsigiedrino ir pro langą pažvelgė pilnas mėnulis. Nurimo vėjas...

Išvargusi mergaitė, tik padėjusi galvą, kietai užmigo, o moteris, pradėjusi snausti, vėl pasijuto blogai. Ji dar kiek pagulėjo, laukdama gal praeis, bet darėsi vis blogiau. Tada ji atsisėdo, nuleido žemyn kojas ir ėmė traukti nuo savęs marškinius. Atrodė, kad jie trukdo, aptempdami spaudžia jai krūtinę ir neleidžia kvėpuoti.

Nuo tokių judesių jai dar pablogėjo, skausmas surėmė paširdžius, susvaigo galva. Dar šiek tiek pasėdėjusi, su didžausiom pastangom, sukaupusi visas jėgas, atsistojo, bandė eiti prie kibiro su vandeniu, bet, žengusi porą žingsnių, sukniubo netoli durų ir taip be gyvybės ženklo liko gulėti iki ryto.

Ryte, anksčiausiai už visus atsikėlusi šeimininkė, rado moteriškę nuogą, kniūbsčią, gulinčią ant grindų ir jau visai atšalusią. Baisiausiai išsigando, jau norėjo kviesti vyrą, bet sumetusi, kad jau geriau tegu nepamato jos nuogos, pažadino mergaitę.

Ši iš miegų nieko nesuprasdama, apkabinusi mamą, ėmė raudoti: „Mama, mamyte, tau šalta! Kelkis, aš tave sušildysiu!“. Abi šiaip ne taip atitempė ją iki guolio, apvilko marškiniais, paguldė ir tik tada šeimininkė nuėjo žadinti vyro. Jis jau buvo pabudęs nuo kažkokių tai nesuprantamų garsų ir nuo mergaitės verksmo: „Mama, mamyte!“.

– Kas čia dedasi? – atsisėdo jis ant lovos,– iš kur tas verksmas?

– Numirė ubagė, – atsakė žmona, – ką dabar darysim?

– To dar betrūko... – išlakstė jam visi miegai, – ar tikrai?

– Radau prie durų ant grindų jau nebegyvą. Neišneša mano galva, kaip ji ten atsirado?

– Ir pasidaryk man taip... – piktinosi žmogus, – kodėl būtinai pas mus? Ar negalėjo nueiti į kitus namus? Ar mes čia vieni gyvenam? Juk yra ir daugiau vienkiemių aplinkui... Dabar ko gero teks mums ir laidoti...

– Tai jau tikriausiai, – susirūpino ir žmona.

– Bereikalingas klapatas, o dar ir išlaidos... Grabas, duobkasiai, kunigas... Vieni nemalonumai... Išlaidos ir nemalonumai...

– Reikia pranešt seniūnui, gal valsčius pasirūpins? – nerimavo moteriškė,– kuo mes čia dėti...

– O kur pašarvot? Klėtyje, stancijoje šalta, o gryčioj aš jokiu būdu neleisiu, – toliau pyko šeimininkas. – Kad jau sekasi, tai sekasi... Ir pasidaryk man taip...

2.

Pašarvojo klėtyje, padėjo artimesni kaimynai. Ubagių drabužius, apavą ir terbeles sukrovė priemenėje į kampą prie pirkios durų. Išmes po laidotuvių, gal mergička ką pasiims, o dabar tegu pariogso.

Pavakariais susirinko ir daugiau žmonių, atsirado ir kaimo giesmininkas su kantička. Šis ilgai neužsibuvo, ne taip kaip kituose pagrabuose per naktį išsėdi. Rožančiaus nė nemanė giedoti. Iš kart, kai atėjo, pagiedojo, po pertraukėlės dar porą giesmių – ir pakilo, o su juo ir kiti vyrai. Liko tik kelios moterėlės, pasirengusios budėti iki ryto.

Visus sugraudino mergaitės verksmas. Ji nesitraukė nuo karsto, nieko nematydama nei girdėdama, kas darosi aplinkui, bučiavo motinai rankas, kojas jas laistydama ašaromis ir vis kartojo:

– Mama, mamyte, kodėl taip padarei, kam palikai mane vieną, ką aš dabar darysiu, kur pasidėsiu? Nepalik manęs, pasiimk ir mane kartu, aš nenoriu būti viena, noriu būti su tavimi...

Girdėdamos ją taip raudančią, moterėlės šluostėsi ašaras. Šeimininkė, norėdama mergaitę paguosti, prisiartinusi paglostė jos pečius:

– Nebeverk taip, mažulėle, mamos vis tiek jau nebeprikelsi... Visą dieną nevalgius, einam į pirkią gal kokią stiklinėlę pieno su duona suvalgysi. Taip besigaluodama dar susirgsi...

– Ir gerai būtų, gal tada ir aš numirčiau kartu su mama, – kartojo savo mergaitė.

– Viskas Dievo valioje, – ramino šeimininkė, – ir gyvensim tik tiek ir numirsim tik tada, kai jis panorės, o kai pasiligosi, kas tavimi pasirūpins, kai dabar nėra mamos? Kai būsi sveikutė, nebijok, nepražūsi tarp gerų žmonių. Jei būtum nesveika, tai niekam ir nereikalinga...

– Kai mergaitė sveika, nebe mažutė, atsiras, kas norės pasiimti už piemenę. Kad tik pas gerus žmones patekus, kad neskriaustų labai vargšės, – pusbalsiu tarp savęs šnekėjosi moterėlės.

– Bet kur dabar geri žmonės? Kas norės imti iš gerumo? Visi žiūrės, kad tik būtų naudos...

– Taip taip, kam gi reikalingas svetimas vaikas? Kur čia rasi šiais laikais gerų žmonių, visi tik ir žiūri, kaip pasipelnyti. Juk nemaitins ir nerengs veltui, turi gi tas rūpestis kažkaip apsimokėti.

– Ar negalvojat mergaitės sau pasilikti? – kreipėsi į šeimininkę viena.

– Nelabai...

– Mergaitė dar vaikas, bet viską supranta ir taip graudžiai verkia. Nujaučia jos širdelė, kas laukia vienai be motinos pasilikus. Kad pasiimtumėt, tai nors gerus globėjus mergaitė turėtų, pas jus tikrai niekas jos neskriaustų.

– Kur jau mums, – visai aiškiai pareiškė šeimininkė, – savo net tris auginam, kad tik jiems duonos užtektų...

– Trys ir visi berniukai... Kaip tik trūksta mergaitės... Sau pagalbininkę užsiaugintum.

– Kad ir berniukai, bet visi padeda. Vyresnis jau ir karvę pamelžia, kai mūsų nėra namie. Atsiras, kas paims ir be mūsų.

– O gal atsišauks kokie nors giminės? Gal valsčius pasirūpins?

– O Apolonija, ar negalėtum pasiimt mergaitės? – atsisuko į vieną iš moterėlių šeimininkė,– dabar tau liūdna vienai. Ne taip seniai tu savo mamą palaidojai. Dviem būtų linksmiau.

– Kam jai mergaitė? Ji dar jaunikio laukia. Ištekės – savo užsiaugins...

– Kur jau man betekėti, – kukliai atsiliepė simpatiška mergina, – neatsirado, kol jauna buvau, kam dabar reikalinga sena merga?

– Senesnės išteka ir vaikus užsiaugina. Ateis dar ir tau skirtas, dar nevėlu.

– O mamos, tai labai pasiilgstu,– prisipažino šluostydamasi ašaras mergina. – Kai ateina vakaras, taip liūdna, kad vietos sau nerandu, naktimis nemiegu. Tas tai teisybė, kad labai ilgu vienai...

– Na, matai, pasiimtum mergelę, būtum ne viena, ne taip liūdėtum. Karvutę išsilaikai, paršą užsiaugini, ar neužtektų duonos abiem? Tokia galėtų ir nemažai tau padėti. Per vasarą tiek ravėjimo daržuose, rudenį – prie bulviakasio... Išmokinsi verpt, per žiemą verpsit ūkininkėms, užsidirbsit litą, kitą. Niekur jai vargšei nebus geriau, kaip pas pačią.

– Reikia gerai pagalvot, – nelabai priešinosi Apolonija, – ne juokai svetimą vaiką pasiimti. Reikia dar jį užauginti, o ką aš jai duosiu, kai užaugs? Pati viena vos šiaip taip verčiuosi...

3.

Palaidojo anksti ryte. Kunigai ne tik kad nepasirodė, bet dar ir uždraudė šventintose kapinėse laidot: mirė be išpažinties, be paskutinio patepimo, žmogus nežinomas, gal dar net ne mūsų tikėjimo. Nei paso, nei kitokio asmens paliudijimo neturėjo. Gal kokia valkataujanti nusikaltėlė atsibastė į mūsų kraštą? Ne vieta jai tarp padorių katalikų.

Iškasė duobę tame kampe, kur laidojami pakaruokliai ir bedieviai. Nuleidę karstą į duobę ir supylę kupstelį smėlio, vyrai tuojau pat išėjo. Tik moterys, sugiedojusios „Viešpaties angelą“, neskubėjo skirstytis.

Ką daryti su mergaite? Ši, parpuolusi ant keliukų ir apsikabinusi kapą, balsu raudojo ir tokia graudi jos aimana kartu su ankstyvo ryto rūku kilo aukštyn ir sklaidėsi tarp liūdnai rymančių šventintų kapų kryžių.

– Nepaliksi jos čia vienos, reikia gi kam nors parsivesti į namus... Nors kol atsiras, kas ją pasiima. Koks gi jos vardas? – paklausė šeimininkės viena.

– Kad ir aš gerai nežinau. Atrodo, kad Juzelė – atsakė ji, – teks turbūt man ją vestis. Priemenėj dar šiokie tokie daikteliai palikę. Gal ką nors pasiims, o kitus reiks išmesti.

Staiga prašneko ilgai tylėjusi Apolonija:

– O vis tiktai aš ją pasiimsiu, – ryžtingai pasakė ji. – Jūs sau eikit, o aš pasiliksiu. Palauksiu, kol išsiverks, o tada bandysiu kalbinti. Dievas nedavė man savo turėt, tai gal skyrė man ta našlaitėle pasirūpinti... Koks vardas? Sakai Juzelė?

– Dieve tau padėk, Apolonija,– pradžiugusios ir kartu apsiverkusios palinkėjo jai moterys. – Dukterį užsiauginusi ir Dievo malonę užsipelnysi. Žinok, svetimą vaiką užauginti, tai tas pats, kaip bažnyčią pastatyti. Neapleis jūsų Viešpats...

Palaukusi, kol apsiramino mergaitė, Apolonija priėjo prie jos arčiau.

– Tai gal jau eisim? – švelniai pajudino Juzelę už pečių, – nieko nebėra kapinėse, mes tik vienos palikom. Jau ir saulė aukštai...

– Aš neturiu kur eiti, – nedrąsiai į ją pažvelgė nuo kapo pakilusi mergaitė.

– Eisim pas mane, pažiūrėsi, kaip gyvenu. O jei patiks, galėsi ir visam laikui pasilikti, – kaip mokėdama švelniau pasakė jai Apolonija. – Pavasarį ateisim, sutvarkysim kapą. Netoli gyvenu, jei norėsi, galėsi dažnai lankyti savo mamą. Prižiūrėsi kapą, laistysi gėles, ravėsi, apšluosi... Aš irgi savo mamos kapą dažnai lankau. O dabar einam. Per naktį nemiegojusi, prisiverkusi... Metas pailsėti, – kalbino ji toliau mergaitę. – Ar čia tik vieni tavo drabužėliai, kuriais apsivilkusi? Ar turėtum kuo pasikeisti, jei tuos išskalbtume?

– Yra dar, bet tie mano geriausi...

– Na ir gerai, – pagyvėjo Apolonija. – Išsiskalbsim, iškūrensiu pirtį – nusimaudysim. Paklosiu kamaraitėje prie šilto pečiaus, nebus šalta per žiemą. Vasarą galėsi gyvent klėtelėje... Ar gerai?

– Gerai, teta.

– Jei tik tu pas mane gyvensi, aš tave labai mylėsiu, – susigraudinusi toliau kalbėjo Apolonija, – tegul ir neatstosiu tau motinos, bet turėsi pastogę, būsi pavalgius ir nereikės bastytis po svetimus kiemus. Galėsi lankyti mokyklą... Juk nėjai į mokyklą?

– Rašyt, skaityt mama po truputį mokino.

– Mat kaip? Ar taip vienos ir gyvenot? Ar neturit kokių giminių ar artimųjų? Per žiemą taigi negalėtumėt taip vaikščiot, reikėtų kur tai prisiglausti... Kodėl tokiu laiku čia atklydot?

– Mama sakė, kad iki žiemos reikia pasiekti kažkokį tai kaimą, dabar neatsimenu kokį. O giminių gal yra Kaune. Ten mes su mama gyvenom, kai aš buvau visai mažutė, – kiek pagalvojusi atsakė mergaitė.

– Tai tas pats kaip ir nėra. Pati nieko neatsimeni, mamos jau nepaklausi, o giminėm – kam reikalingos biednos vargšės ubagės, – apgailestavo Apolonija. – Rytoj eisiu pas seniūną, reikia pranešti, kad noriu tave pasiimti ir susitarti dėl globos. Ar gerai? Nuo šiol mes būsime giminės...

4.

Jau metai, kai Juzelė su Apolonija gyvena kartu. Apolonija džiaugiasi ir atsidžiaugti negali. Mergaitė miela, paklusni, darbšti. Ji neverčia Juzelės dirbti, tik kad ji pati stengiasi kiek gali visur Apolonijai padėti.

Ar prie namų ruošos, ar prie gyvulių, ar daržuose – niekur neatsilieka, visur darbuojasi pagal savo jėgas. Apolonija iš karto nerimavo, bijojo, kad įpratusiai valkatauti, bus sunku jai priprasti prie normalaus, pastovaus gyvenimo. Tačiau be reikalo...

Juzelė nuo pirmų dienų džiaugėsi naujais namais, prisirišo prie jos, jautėsi laiminga ir labai dėkinga už suteiktą globą. Kaip Apolonija dėl jos, taip Juzelė dėl Apolonijos visą laiką bijojo, kad ši neapsigalvotų, kad jos neatsisakytų. Mergaitė stengėsi niekur neprasižengti, kad Apolonija užsirūstinusi, nepatenkinta ir supykusi jos neišvarytų, kad jai netektų atsidurti už vartų vienai.

Juzelė greitai išmoko verpti, megzti virbalais ir kabliuku. Žiemą ji lankė mokyklą, o pasibaigus mokslo metams, darbavosi namuose.

Antruose metuose tuoj po Velykų, kartą jas aplankė seniūnas.

– Na, kaip jūs čia gyvenat? – paklausė ir nė nekviestas atsisėdo ant suolo. – Atėjau pažiūrėt, ar dar gyvos, – juokavo.

– Gyvos ir dėkui Dievui sveikos kol kas, – priėjusi su juo pasisveikino Apolonija. – Prašom arčiau stalo. Įdomu, ką pasakysit? Taip sau neatėjot be reikalo?

– Turiu naujienų, – prisislinko arčiau stalo seniūnas.

– Gerų ar blogų? – pasiteiravo Apolonija.

– Atrodo, kad turėjai brolį Amerikoje?

– Seniai išvažiavęs, – sukluso mergina, – bet nieko apie jį nežinau. Iš karto dar gavom su mama gal porą laiškų, o daugiau po šiai dienai nėra jokių žinių. Negi būtų Antanas atsiradęs? – nudžiugo Apolonija.

– Nesidžiauk taip labai, – perspėjo seniūnas, – panašu, kad nebėra gyvo. Teiraujasi kokia tai draudimo kompanija iš Amerikos.

– Manęs? – tiek, kiek buvo nudžiugusi, tiek dabar liūdnai atsiduso Apolonija.

– Teiraujasi, ar pagal jų turimą adresą gyvena Lietuvoje ir ar tebėra gyva Apolonija Pluiškytė?

– Viešpatie, kam dar aš jiems reikalinga?

– Matai, kai vyko Amerikos su Panama karas, jis užsiverbavo į Amerikos kariuomenę ir, išeidamas karan, toje kompanijoje didele suma apdraudė savo gyvybę. Sudarė sutartį, kad žūties atveju, pinigai būtų išmokėti seseriai Apolonijai Pluiškytei, gyvenančiai Lietuvoje, Panevėžio apskrityje, Karvelių kaime.

– Dieve, susimilk, negi būtų žuvęs? – susidėjo rankas ant krūtinės mergina, – amžiną jam atilsį...

– Matyt taip ir bus, – pritardamas palingavo galva seniūnas, – o dabar nešk čia kokius turi asmens liudijimus, pažymėjimus, metrikus, pasą, nuvešiu šiandien į valsčių, pažiūrėsim, kas reikalinga padarysim nuorašus, užtvirtinsim antspaudais – ir į Ameriką. Tegu greičiau tau siunčia pinigus.

Kai Apolonija atnešė dokumentus seniūnas, juos mažumėlę pavartęs, įsidėjo į vidinę švarko kišenę ir, susiradęs kepurę, pakilo.

– Tai va, kokią turėjau tau naujieną, – pasakė jis atsisveikindamas, – gera ji ar bloga, spręsk pati...

5.

Už kokių poros mėnesių atėjo pirmieji doleriai. Pinigai Apolonijai atsiųsti su pranešimu, kad ateityje bus mokama kas mėnesį. Kiekvieno mėnesio pirmąją dieną bus išsiunčiama tam tikra suma iki pat jos gyvos galvos.

Apolonijai net silpna pasidarė. Ką reikės daryti su tokiais pinigais? Kur reikės juos padėti? Bet, kai geriau pagalvojo, reikalų atsirado.

Gerai būtų seną karvę pakeisti į jauną karvutę, tvartui stogo verkiant reikia, gonkelyje dar pernai kruša kelis langus išmušė ir iki šiol tebėra nesudėti. Yra ir daugiau rūpesčių, tik bėda ta, kad čia ne mūsų litai, o amerikoniški doleriai... Kaip už juos ką nors nupirksi?

Skuba Apolonija pas kleboną užpirkti mišių už amžiną atilsį žuvusį brolelį ir grįždama užsuka pas seniūną klaust patarimo, kaip tuos dolerius paversti litais, kad būtų galima jais naudotis?

Patarus seniūnui, Apolonija dolerius iškeitė bankelyje ir, gavusi pluoštą litų, parsinešusi paslėpė. Stambesniems pirkiniams – kaip galima giliau komodoje, smulkiems – pasidėjo arčiau. Eidama miestelin, bažnyčion ar turgun, paima litų pirkiniam, Juzelei lauktuvėm ir dar šiek tiek, kad turėtų litą kitą įmesti į lėkštutę maršalkai, kai šis renka aukas per pamaldas.

Kai leido mergaitę prie pirmos komunijos, Apolinija ją išpuošė kaip lėlę. Pasiuvo balto batisto suknytę, papuošė ją aplink kakliuką, rankovytes ir padalkas dviejų eilių pūstais raukinukais, nupirko baltas kojinytes ir baltus batelius. Juzelės ilgus plaukus, išpynusi kasas, paskleidė laisvai ant pečių, susegė špilkutėmis su baltomis gėlytėmis ir uždėjo žalių rūtų vainikėlį.

Rausvi skruostukai, didelės tamsiai pilkos beveik juodos akys, ilgos blakstienos ir ryškūs antakių lenkimai – ji buvo nuostabi. Juzelė atrodė gražiau už visas kitas mergaites. Apolonija, matydama ją tokią gražutę, nuoširdžiai džiaugėsi kaip tikru savo vaiku.

Šiai iškilmingai progai ji dovanų nupirko mergaitei nedidelę maldaknygę, iš žalių stiklinių karoliukų suvertą rožantėlį, o pirmai komunijai atminti Juzelė nuo kunigėlio gavo pašventintą, sąsiuvinio lapo dydžio paveikslėlį. Grįžus namo, Apolonija įdėjo jį į medinius rėmelius ir pakabino ant sienos už stalo, prie kitų šventų paveikslų.

Kaip mat pasklido po visą parapiją ir toliau, kaip netikėtai praturtėjo Apolonija. Tokius pinigus gauna iš Amerikos! Gerai pažiūrėjus, kad ir pati mergina visai nieko... Nors nebe pirmos jaunystės, bet gražiai apvali, raudonskruostė, tiesi, laiba per liemenį, krūtinė aukšta... Visai daili, nieko jai netrūksta, tik tiek, kai anksčiau buvo biedna, niekas į ją nežiūrėjo ir viso to nematė... O dabar, kai pasidarė bagota, tai ne vienam jaunikiui parūpo...

Prasidėjo piršlybos. Ženikų atvažiuoja ir iš arčiau ir iš toliau... Net visai kaimynystėje gyvenantys bernai, kurie jos anksčiau nepastebėjo, ir tie lanko Apoloniją, peršasi, bet ši visiems atsako: „Ne ir ne.“

– Nebetekėsiu. Ne viena esu, turiu pasiėmusi mergaitę, reikia ja rūpintis. Iki šiol vargom, o dabar geriau pagyvensim. Mums abiems nieko netrūks, – ginasi ji, bet, kai apsilankė Pavartyčių vienkiemio jaunas našlys Donatas, Apolonija susvyravo...

6.

Donatas vyras gražus ir jo ūkis nemažas, sodyba puiki, pavyzdinga. Gal nė kilometro nėra iki miestelio. Kai eini po tiesumai per pievas į mietelį, takas pro pat jų klojimo kampą išmintas. Kada tik teko Apolonijai eiti pro šalį, ji visada stabtelėdavo pasigrožėti tokia gražia ir tvarkinga sodyba.

Gyvenamosios stogas nudažytas raudonai, sienos – geltonai, langinės baltos. Ūkiniai pastatai apvalių rąstų ir lentelėmis dengti, tvoros statinės, nesugriuvusios. Toliau nuo ūkinių pastatų – senas didelis sodas. Ypač gražu pavasarį, kai sužydi sodo medžiai. O kokia vyšnių alėja nuo pat sodybos iki vieškelio! Pro žydinčių šakų vainiką iš tolo visomis vaivorykštės spalvomis šviečia prieš saulę stiklinės gonkos...

Tokiame vienkiemyje ir tarnaut, rodos, būtų nesunku, o dabar štai – pats šių namų šeimininkas Apoloniją lankauja. Kai Donatas atvažiuoja – arklys gražus pakinkytas, pakinktai nauji, odiniai, lineika juodai nulakuota ant risorų, sėdynės minkštom gūniom užtiestos.

Ir atsitik tu man taip, kad po Velykų jam baigiasi gedulas, suėjo metai, kai mirė žmona, o neužilgo prabagotėjo Apolonija... Per vasarą našlys pas Apoloniją važinėjo, mergino, o rudeniop pasipiršo.

– Tai kad pas mane mergaitė... – netvirtai priešinasi Apolonija.

Donatas, atrodo, visai nuoširdžiai atsako:

– Na, tai kas. Pas tave mergaitė, o pas mane tų pačių metų berniukas, sūnus. Galės sau augti kartu, ar neužteks vietos? Bus kaip brolis ir sesuo.

Vestuvės buvo kuklios ir ramios. Be jokių pajaunių, pamergių, muzikantų ir šokių. Be jokių dainų ir triukšmo. Donatas pats padarė bačkutę alaus ir paskerdė bekoną. Apolonija su tarnaite prigamino mėsos užkandžių, prikepė pyragų ir kitokių saldumynų. Kol visi buvo bažnyčioje, tarnaitė su kaimyne padengė stalą ir su duona bei druska sutiko grįžusius iš bažnyčios jaunuosius.

Piršliu pakviestas seniūnas, kartu su žmona pabuvo ir liudininkais. Paprašyti į vestuves, atėjo vargonininkas su žmona Zuzana, nepatingėjo ir atėjo kunigėlis, kuris juos sutuokė, dar keletas artimiausių kaimynų su pačiomis, o taip pat savi samdiniai. Visiems užteko vietos už vestuvinio stalo.

Apolonija ta proga buvo pasipuošusi rožinės spalvos šilko suknele, o Juzelę apvilko ta pačia, su kuria ėjo pirmos komunijos. Tik gražūs juodi plaukai nebuvo palaidi, o supinti į dvi storas kasas ir surišti baltais kaspinais.

Ji su Viliumi, Donato sūnumi, taip pat buvo bažnyčioje ir stovėjo prie altoriaus kartu su liudininkais per Viliaus tėvo ir savo globėjos šliūbą.

Tie, kurie dar buvo nematę Juzelės, dabar su pasigerėjimu žiūrėjo į ją sėdinčią už stalo ir negalėjo atsidžiaugti.

Matydama į save atkreiptus nepažįstamų žmonių žvilgsnius, Juzelė drovėjosi, sėdėjo nuleidusi akis, jautėsi nejaukiai, nieko nevalgė, tik laukė, kada gi pagaliau bus leista pasišalinti iš už stalo.

Panašiai jautėsi ir Vilius. Jam taip pat iki šiol neteko būti tarp tokio būrio suaugusių, jį varžė išeiginiai drabužiai, jis taip pat nevalgė, bijodamas išsitepti ir, kai pagaliau jiems buvo leista išeiti, abu spruko iš užstalės ir daugiau nepasirodė svečių akyse.

7.

Laiminga Apolonija dūšia ir kūnu atsidavusi naujam gyvenimui. Kaip įmanydama stengiasi įtikti Donatui. Keliasi anksčiausiai, kad spėtų paruošti pusrytį šeimynai ir Donatui atskirai. Kai visi išeina į laukus, likusi viena švarina apleistus namus, mėžia šiukšles iš visų kampų, skalbia. Ir nenuostabu, kai tiek laiko namai išbuvo be šeimininkės...

Tarnaitėms ir taip darbo per akis, bene joms rūpi namų tvarka? Kai iššluoja pirkią, šiukšles ar į palovius ar papečkin subraukia. Kad tik greičiau... Dabar iš ten tą visą juksą reikia su kauptuku iškrapštyti, jei nori, kad būtų švaru.

O skalbimo kiek... Čia jau daug padeda Juzelė. Išskalbtus baltinius ji nešasi prie upelio velėti, skalauti ir parnešusi išdžiausto. Ji visur Apolonijai padeda. Jau ir vieną kitą karvę, kuri minkštesnė, pamelžia. Nors darbo čia daugiau, bet naujoje vietoje Juzelei daug įdomiau ir smagiau, ypač, kai susidraugavo su Viliumi. Nuo rugsėjo abu eis į tą pačią mokyklą.

Ir Donatas, atrodo, patenkintas. Jis kartu su šeimyna po senovei darbuojasi laukuose, bet tyčia ar netyčia vis dažniau pasirodo namuose. Reikia ar nereikia pasisukinėja, pakalbina Apoloniją ir vėl išeina. Jam malonu, kad viskas namuose tvarkinga, švaru, išblizginta. Į namus pamažu grįžta ankstesnis jaukumas, jam norisi ilgiau pabūti namie, nors ir neatsisako ankstesnių įpročių.

Turgaus dienomis bei sekmadieniais, nors pats darbymetis, jis turi būti miestelyje. Išsiprausęs, pasirėdęs Donatas iš pat ryto išeina. Miestelis čia pat. Jeigu iš turgaus, tai grįžta po pietų, o jei iš bažnyčios – tai po visam.

Porą kartų per savaitę juos aplanko vargonininkas. Tarp jo ir Donato sena draugystė. Vargonininkas čia lankydavosi ir prie pirmos žmonos, o Donatas sekmadieniais po mišių pietaudavo pas juos. Vargonininkas irgi pastebėjo, kad namai daug jaukesni ir negailėjo naujai šeimininkei pagyrimų, o ši kaip išmanydama, kuo turėdama vaišino malonų svečią, poną vargonininką. Apolonijai malonu, kad Donatas bendrauja su tokiais žmonėmis ir stengėsi įsiteikti tiek vargonininkui, tiek seniūnui, kai tie pas juos apsilanko.

Būna, kad Apolonija su Donatu kartu išeina bažnyčion, tada grįžę pietauja namuose. Kai Donatas išsiruošia vienas, tada po visam vargonininkas kviečiasi jį prie pietų stalo, vaišina ir jis tada grįžta namo vėlai, išgėręs, bet būna linksmas ir ypač malonus Apolonijai. Iškart ji labai rūpindavosi, kad taip ilgai nepareina, o laikui bėgant, su tuo apsiprato. „Nepareina – tai turbūt pas vargonininką pietauja“, – nusiramindavo ji ir paruoštus pietus kišdavo atgal į pečių, kad būtų viskas šilta vakarienei.

Gaunamus iš Amerikos dolerius Apolonija ramia širdimi atiduodavo Donatui. Ūkis kad ir pavyzdingas, bet pinigų nėra perdaug. Pinigo visada reikia, ypač, kai atsiranda nenumatytų išlaidų. Krito karvė, jos vieton reikia kitos, jau visai paseno vienas darbinis arklys, reikia jauno, jau visi ūkininkai pasistatė perkūnsargius, reikia ir Donatui. Dviračio gal ir nelabai reikėtų, bet kam vaikščioti pėsčiam į miestelį? Daug gražiau ir patogiau, jei gali nulėkti dviračiu...

Iš karto Donatas dar tardavosi su Apolonija: „Gal perkam „grebelką“? Kaimynas turi, tikrai geras dalykas. Kaip sakai?“ O toliau pats vienas viską spręsdavo.

– Kai tik ateis pinigai iš Amerikos, pirksiu naują akselinę. Ta jau visai subyrėjusi, atšipo peiliai, neina pagaląsti, – arba, – reikia zeimerio, kad būtų su kuo malkas pjauti ir gontų pasigaminti.

O Apolonijai vis tiek. Ji šitokio vyro žmona, tokio gražaus vienkiemio šeimininkė... Ir Juzelė nenuskriausta, auga viskuo aprūpinta. Nors darbų čia begalės, kur kas daugiau, negu gyveno dviese, bet mergaitė dirbti niekada netingėjo. O Apolonijai darbai čia tiesiog teikė malonumo. Kad ir kaip kitą kartą gulasi pavargusi, bet keliasi anksčiau už visus, viską padaro, stengiasi neapsileisti. Jai malonu, kad patenkintas Donatas ir giria vargonininkas...

Beje, paskutiniu metu kažkodėl tai jis nebesilanko. Sako, kad sirguliuoja. Donatas pasakojo, kad gulėjo ligoninėje.

Visai netikėtai, gal prieš porą dienų vargonininkas buvo užsukęs. Apolonija pastebėjo, kad jis nebe toks linksmas, labai sublogęs, o atsisveikindamas paspaudė Apolonijai ranką, palinkėdamas sveikatos ir stiprybės.

Kas tam žmogui galėjo būti, kad net ligoninė nepadėjo? Mirė jis per bulviakasį ir buvo gražiai palaidotas miestelio kapinėse. Vargonininkas vaikų neturėjo, niekas iš giminių nebuvo atvažiavęs, vien tik jauna graži našlė Zuzana raudojo ir alpo prie kapo duobės.

Kai vyrai užkasė karstą ir supylė kapą, zakristijonas našlę beveik nešte išnešė iš kapinių, įsodino į bričkutę ir parvežė namo.

8.

Aštuonerius metus Apolonija su Donatu išgyveno, galima sakyti, be konfliktų. Vėliau, po vargonininko mirties, kažkas įvyko, kad Donatas labai pasikeitė. Jau kuris laikas, kai pasidarė piktas, irzlus, paniuręs. Apolonija niekaip nebegali jam įtikti. Per dienas Donatas mažai būna namuose. Rytą atsikėlęs, užduoda šeimynai darbus, o pats išsipustęs sėda ant dviračio ir, nieko nepasakęs Apolonijai, dingsta visai dienai. Ji dar bando klausti:

– Kur dabar išvažiuoji? Kada grįši?

Į tuos jos klausimus Donatas arba nieko neatsako, arba burbteli:

– Nežinau, – ir išvažiuoja.

Skaudu Apolonijai, ką ir bekalbėti. Ji jau nebe taip noriai darbuojasi, ką nepaima, viskas krenta iš rankų. Vis laukia, ar nepasirodys Donatas. Laukia ir laukia, žiūri ir žiūri pro langą... Belaukiant ateina ir vakaras. Atsigulusi ilgai neužmiega, kartais ir paverkia...

– Kiek procės padėta čia per tuos metelius... Kiek pinigų sukišta... Kam man reikėjo tekėti? Vienos su Juzele būtume gyvenusios kaip ponios. Nuo gero – gero neieško... – gailisi ji. – Nebeduosiu aš jam tų pinigų, reikia ir sau senatvei pasilaikyti...

Taip nusprendusi nusiramina ir, dar kiek pasivarčiusi, užmiega.

Kartą, kai Apolonija grįžo iš pašto atsiėmusi pinigus, rado Donatą pirkioje. Jis žinojo, ko ji išėjo į miestelį, tad niekur nevažiavo, liko namie ir laukė jos pareinančios. Tik jai įėjus, Donatas pakilo iš užstalės ir priėjo artyn.

– Ar atsiėmei pinigus? – be jokių užuolankų, tiesiai paklausė.

– Taip, o kas? – ramiai atsakė Apolonija.

– Tai duokš man juos. Šiandien jie man labai reikalingi.

– Jie man irgi ne mažiau reikalingi. Šį kartą pasilaikysiu juos sau, – ryžtingai atkirto Apolonija.

– Ką čia dabar šneki? – piktai užriko Donatas, – tiktai duok greičiau, kad sakau.

– Ar jau be mano pinigų kitokių nebeturi? Kaip gyvenai, kai nebuvo manęs? Toks ūkis tavo rankose, netikiu, kad neturi pinigų. Jeigu taip reikia, paimk savo, o šitie man, – nenusileido Apolonija.

– O aš ar ne tavo vyras? O tu ar ne mano žmona? Ar ne pas mane gyveni? Kartu gyvenam, viskas turi būti pervien, – vis labiau niršo Donatas.

– Kaip sau nori, bet šį kartą aš pati sau pasiliksiu. Artinasi žiema, reikia ir mums su vaikais daug ką įsigyti. Reikia žieminio apavo, šiltų drabužių, senus išaugo. Pačiam ir dviratis, ir kostiumas, ir chromo batai, laikrodis naujas, puspaltis šiltas, o aš, tiek pinigo turėdama, visai nudryžus vaikštau... Visai sunešiojau žieminį paltą, kurį atsivežiau. Sarmata ir į bažnyčią nueiti. Tarnaitės gražiau pasirėdžiusios.

– Į bažnyčią niekas nevaro, gali ir namie pasėdėti. O man kas kita, reikia su žmonėmis susieiti... Tai duodi ar ne? Negi teks per jėgą atimti? – jau visai persiuto Donatas.

– Pažiūrėsim, kaip tu juos atimsi, – nepasiduoda Apolonija, – ar taip kaip vagis, kai užpuola žmogų gatvėje?

– Tau geriau nepamatyti, – visas persimainęs, žaibuodamas akimis, pro sukąstus dantis iššvokštė jis ir žengė prie Apolonijos. Ji tokio Donato dar niekada nebuvo mačiusi ir ne juokais išsigando.

– Nors pasakytum, kam tau jų taip prireikė, – jau nuolaidžiau ištarė ji atbulomis traukdamasi arčiau durų, – nepaimk visų, palik ir mums su vaikais šiek tiek. Suprask, kad ir mums daug ko reikia, – dar derėjosi moteriškė.

– Matysiu kitą mėnesį, o dabar paimsiu visus, – atlyžo ir Donatas, – ar tau ne vis tiek? Pakentėkit... Jei man dabar nereikėtų, nereikalaučiau taip labai.

– Palik nors cukrui, – dar paprašė Apolonija atiduodama pinigus, – prinoko obuoliai, byra uogos, reikės uogienes virti žiemai...

9.

Pagriebęs pinigus, Donatas nieko nepasakęs, apžergė dviratį ir išvažiavo. Apolonija, likusi viena, atsisėdo už stalo ir apsipylė ašaromis.

– Dieve, Dieve, kas čia darosi? Jis visai suįžūlėjo. Pinigus grobte pagrobė ir išrūko. Kaip reikės toliau gyvent? O gal, viską metus, pasiimt mergaitę ir grįžti į savo pirkutę? Jau nebe jaunystė ir jeigu bus taip visą laiką, koks jau tada gyvenimas? Jaučiu, kaip silpnėja jėgos, o darbai čia nesibaigia. Nebe mano sveikatai ta ūkio našta. Jei pasitraukčiau, tai nors likusį gyvenimą su mergaite geriau pagyventume... Nieko mums netrūktų, gyventume kaip anksčiau... Argi nebuvo gerai? Juk sakoma, kad nuo gero – gero neieškoma. Pamaniau, būsiu mylimo vyro žmona, Pavartyčių vienkiemio šeimininkė... Ir Juzelei ateitis būtų labiau užtikrinta... Pati kaip į spąstus patekau, dar ir mergaitę į vargą įtraukiau. Ar nematau, kaip ji sublogusi? Ar jai sunkūs laukų darbai? Pas mane Juzelė būtų gražutė panelė, nereikėtų taip dirbti. Sutaupyčiau pasogai, už gero vyro išleisčiau...

Taip ją beverkiančią ir rado kaimynė, užėjusi pasiskolinti tankaus sieto.

– Kas yra, širdele, – prisėdo ji prie Apolonijos, – kas atsitiko?

Greitai nusišluosčiusi ašaras, Apolonija dar bandė nusišypsoti, slėpdama savo širdies skausmą, bet noras kam nors išsipasakoti, pasiguosti, atverti širdį, paėmė viršų. Apsikabinusi moteriškę, ji verkdama viską išsipasakojo.

– Kažkas darosi su Donatu, anksčiau taip nebuvo. Jau gal metai kokie, kai aš negaliu su juo susirokuoti. Vis piktas, viskas jam negerai, per dienas nėra namuose, grįžta vėlai, kitą sykį tik paryčiais. Atrodo, viską darau taip pat kaip ir anksčiau, bet vis neįtinku. Ar paklausi ko, ar žodį ne taip pasakai, puola kaip žvėris, dantis iššiepęs.

– Gal mušė, neduok Dieve? – nusigando kaimynė.

– Šiandien, jei nebūčiau atidavusi pinigų, tikriausiai būtų primušęs, taip baisiai puolė, – prisipažino Apolonija.

– O pati ar nieko nežinai? – atsargiai paklausė kaimynė.

– Kaip Dievą myliu, net nenumanau, – sukluso Apolonija.

– Tai turbūt bus tiesa, ką žmonės kalba, – ilgokai patylėjusi, pagaliau ištarė kaimynė.

– Sakyk, nebijok, aš viską atlaikysiu... Geriau jau žinoti, negu visą laiką galvoti, kuo prasikaltau, – nustojo verkti Apolonija.

– Jokios čia tavo kaltės nėra, širdele, – paglostė jos pečius moteriškė, – gaila man tavęs, žmonele, bet pasakysiu viską, ką žinau. Jau seniai žmonės šneka, kad taviškis su vargoninkiene ramunėles pina. Kai užtiko juos vargonininkas, tai ir neatlaikė žmogus... O dabar tai jau jie visai susinešė...

– Ko gi tu man iki šiol nieko nepasakei? – sudėjo rankas ant krūtinės Apolonija, – o aš vis galvojau, stengiausi...

– Ką aš žinau? Pati nieko nesisakai... Jeigu tyli, tai gal viskas tarp jūsų gerai... Gal neteisybė. Maža ką žmonės pliurpia... Tiktai dabar, kai pasipasakojai, tai, atrodo, visai panašu, kad taip gali būti, – teisinosi moteris.

– Tokia graži, jauna poniutė, kam gi jai prireikė tokio senio? Ar nerado kokio jauno vaikio, kam ardyti šeimą? Svieto pabaiga...

– Kas jas žino, ko joms reikia tokioms gegutėms?

– Taip ir yra, rado geresnę. Nepridėsi manęs prie jos... Aš tik mėšlui mėžti, o meilei reikia tokios, kaip vargoninkienė. Jaunos, gražios, malonios... Nė vienas vyras tokios neatsisakys...

– Tas tiesa, moka jos kraipyt uodegą, kad patiktų vyrams, o Donatas ne toks dar senis. Kiek gi jam metų?

– Greit keturiasdešimt penki.

– Matai, dar nė penkiasdešimties neturi. Pažiūrėt „zgrebnas“, pinigingas... Tokiom ne tiek vyro, kiek pinigų reikia.

„Mano pinigų...“, – su skausmu pagalvojo Apolonija, bet garsiai to nepasakė.

10.

Su pinigais Donatas – tiesiai į miestelį pas savo meilę. Zuzaną rado neramią ir susirūpinusią.

– Na, kaip? – tik jam peržengus slenkstį, pripuolė prie jo, – ar atvežei pinigus?

– Taip, nesirūpink. Pinigai yra, dabar tik viskas nuo tavęs priklauso.

– Kaip gerai, – nudžiugo Zuzana,– ateik čia, sėskis. Tu net neįsivaizduoji, kaip aš tavęs laukiau.

– Ar jau apsisprendei, kur važiuosi?

– Tai jau į Kauną, ten geri specialistai, turiu pažįstamų. Patars pas kokį daktarą geriausia kreiptis.

– Į Kauną, tai į Kauną... Tik nebereikia atidėlioti. Kuo greičiau susitvarkysi, tuo bus geriau.

– Kam gi tęsti, jau seniai laikas. Aš visą laiką pasiruošusi, tik vis laukiau pinigų.

– Susitvarkysi, kol dar niekas nieko nežino, o ateityje būsim atsargesni...

– Aš dar gerai pagalvosiu, ką reikės daryti ateityje, – nelinksmai, truputį pyktelėjusi pasakė Zuzana. – Na, kaip ten bus toliau, matysim, o dabar tik vienas rūpestis, kaip atsikratyti tos bėdos.

– Kada važiuoji?

– Rytoj pat. Jau ir taip ilgai užsitęsė, reikia paskubėti.

– Na, štai, pinigai yra. Nuvažiuosi, susitvarkysi, grįši ir viskas bus gerai, – ramino Zuzaną Donatas. – Manau, kad tai labai ilgai netruks.

– Kaip jam paprasta, visas rūpestis tik pinigai, – vėl paniuro Zuzana,– o man kaip akmuo ant širdies. Juk gyvybe rizikuoju...

– Na, kas nuo manęs priklausė – aš padariau, o daugiau niekuo negaliu padėti, nors ir labai norėčiau. Nereikia manęs kaltinti, – pasipūtė Donatas.

– Nepyk, niekuo aš tavęs nekaltinu, suprask, kad man dabar nėra taip lengva. Kalti abudu, o kentėti man vienai tenka. Nieko negali žinoti, kaip dar gali būti. Visaip dar gali atsitikti...

– Ne pirma tu ir ne paskutinė, kodėl tiktai tau turi būti blogai, – ir vėl bandė raminti ją Donatas, – pasistenk nusiraminti, mažiau jaudinkis, žinok, kad ir man nemažiau rūpi. Labai pergyvenu, per naktis nemiegu. Baisu ir pagalvot, ką daryčiau, jeigu tavęs netekčiau. Turbūt pasikarčiau...

Zuzana mažumėlę nusiramino, tokie nuoširdūs buvo Donato žodžiai. Ji pasidarė linksmesnė ir prisiglaudė.

– Tu man atleisk, aš tiesiog einu iš proto. Negaliu nei nusiraminti, nei nesijaudinti. Apie nieką daugiau negaliu galvoti. Bijau, baisiai bijau, ką ir bekalbėti. O gal nieko nedaryti ir taip palikti? – ji meiliai kreipėsi į Donatą. – Ar maža tokių vienišų pasaulyje? Juk tu pasirūpintum, neapleistum manęs? Su Adomu vaikų neturėjom, pagimdyčiau sau vaikelį, užauginčiau tau dar vieną sūnų ar dukrytę. Ką pasakysi?

– Kaip nori,– nelabai tvirtai pritarė jai Donatas, – aš tai visokeriopai padėčiau, negali būti nė kalbos. Jeigu tik tau taip geriau, tai daryk, kaip išmanai. Kad tik tau būtų gerai, o man tai kas...

– Bet ne, ne, ką aš čia pliurpiu, – ūmai pakeitė mintį Zuzana, – kokia gėda, ką pasakytų klebonas? Tuoj pat išvarytų iš špitolės... Kur tada reikėtų dėtis?

– Tavo valia. Dar laikas pagalvoti, tik tiek, kad dabar būtų pats metas, kol dar nežymu. Kai pastebės žmonės, pasklis kalbos... Tada, kad ir norėsi, gali būti per vėlu, – susirūpinęs patarinėjo Donatas. – Gal tau ir neverta taip bijoti. Juk pas daktarus, o ne šiaip sau pas kokią bobutę važiuoji. Daktaras tai tikrai žino, kaip tokie dalykai daromi.

– Žinoma, važiuosiu, kitaip ir būti negali. Bloga ji ar gera, bet tai vienintelė išeitis. Gal Dievas duos, viskas praeis sėkmingai. O tu, ar labai ilgėsies? Nevažiuok šiandien namo, pasilik pas mane, praleistume kartu gal paskutinę naktį...

11.

Jeigu iki šiol dar abejojo Apolonija, tai dabar jau visai rimtai nusprendė palikti Donatą.

Galima būtų išeiti ir tuojau pat, bet ten nėra malkų, nebus kuo kūrenti pirkutę žiemą. „Pabūsiu dar per žiemą. Darbymečiai baigsis, po namus mažiau darbų, pailsėsiu, pasitaupysiu pinigo, o pavasarį, nutaikius dieną, kai Donato nebus namuose, imsiu ir išsigabensiu... Yra kur dėtis, ne bėda, tiktai norint, kad būtų jauku gyventi taip kaip anksčiau, teks gerokai pasidarbuoti. Reikės išvėdinti, visur išmazgoti, apšvarinti. Tiek metų, kai trobelė stovi užrakinta, uždarytom langinėm... Bus, be abejo, ir papeliję, pridulkėję, pilna voratinklių, bet viską padarysiu su malonumu. Gyvendama čia ne tokius darbus nudirbdavau“, – apsisprendė Apolonija.

Su tokia mintimi Apolonija ir gula, ir keliasi tvirtai pasiryžusi išeiti. Ji lyg atgavo ankstesnes jėgas. Kad ir kaip kitą sykį pavargsta, tik pagalvoja, kad išeis – ir vėl atsigauna, nusiramina: „Nebeilgai, tik iki pavasario“.

Dabar jau Apolonija žino, kur leidžia laiką Donatas, bet nė trupučio ant jo nepyksta, nieko jam nesako, neprikaišioja. Ji tik džiaugiasi, kad taip susiklosčius, jai atsirado proga greičiau iš čia ištrūkti, išsivaduot iš tokio gyvenimo, į kurį ji pati taip neapgalvotai pateko... Vieną kartą pasibaigs visi čia patirti vargai, pažeminimai ir išnaudojimas. Ji grįš į ankstesnį gyvenimą, kurio per visą čia praleistą laiką, dažnai ilgėdavosi.

Juzelei Apolonija dar nieko nesako. Ateis laikas, viską papasakos ir ji supras.

Vienos savaitės pabaigoje, kai Apolonija darbavosi kieme, pastebėjo, kaip ant tvarto kopėčiomis užskrido kanapėta jauniklė vištytė. Ir taip įdomiai... Paplasnodama sparnais, patupėdama ant skersinių, ji pakilo iki pat kopėčių viršaus ir, nuo paskutinio skersinio suplasnojusi sparnais, dingo ant užlų. Praėjus kiek laiko, ji užkudakavo ir nuskrido žemyn ant skiedryno.

Apolonijai parūpo, ar tik nebus ten ji padėjusi kiaušinio? Tomis pačiomis kopėčiomis ji palipėjo pasižiūrėti ir tikrai – rado gūžtą su kiaušiniais. Net dešimt kiaušinių...

– Matai, kokia slapukė, – nusijuokė ji ir, susirinkusi kiaušinius į prijuostę, leidosi žemyn.

Kai statė koją ant žemės, nepastebėjo prie kopėčių prigludusio lentgalio su išlindusia surūdijusia vinimi ir pataikė atsistoti tiesiai ant jos. Aštri vinis lengvai perdūrė guminio apavo padą, persmeigė kiaurai visą pėdą ir išlindo kitoje pusėje. Nuo skausmo ir išgąsčio Apolonija ėmė garsiai šaukti, paleido iš rankų prijuostę ir aplink pabiro kiaušiniai.

Donato, kaip paprastai, nebuvo, o šeimyna laukuose. Laimė dar, kad Vilius buvo namuose. Išgirdęs šauksmą jis atbėgo, bet iš karto net nesusigaudė, kas vyksta.

Apolonija šaukė įsikibusi į kopėčias, aplinkui pasklidę sudužę kiaušiniai ir tik, kai ji ėmė šaukti „koja, koja!“, Vilius, geriau apžiūrėjęs, suprato, kas atsitiko. Su visu lentgaliu ištraukęs vinį, jis padėjo Apolonijai ateiti prie šulinio ir pasėmė kibirą vandens. Nusiavusi kojas ji vandeniu numazgojo žaizdą ir, kad sulaikytų kraują, tam kartui aprišo žaizdą prijuoste. Paskui, Viliaus padedama, atklibinkščiavo iki kamaraitės, ten, supylusi į didelį dubenį rūgštaus pieno puodynę, sumirkė jame rankšluostį, apvyniojo visą pėdą ir atsigulė.

Iš karto buvo lyg ir geriau, bet nuo vidurnakčio ne tik pati žaizda, bet ir visa koja ėmė skausmingai tvinkčioti, o iki ryto ištino visa blauzda iki pat kelio.

Kitą dieną koja ėmė tinti aukščiau ir mėlynuoti, o neapsakomas skausmas dūrė tiesiai į širdį. Kentėjusi, kentėjusi, Apolonija ėmė balsu rėkti, vaitoti ir šauktis Dievo pagalbos.

Kai į trečią dieną nebuvo geriau, Donatas parvežė iš miestelio daktarą. Koja jau buvo ištinusi gerokai aukščiau kelio, pamėlusi ir daktaras, apžiūrėjęs moteriškę, nudūrė žemyn akis.

– Blogai, – pasakė jis Donatui, – niekuo nebegaliu padėti.

– Kaip gi taip? – net Donatas išsigando. – Argi nėra kokių vaistų? Darykit ką nors, ponas daktare.

– Galiu suleisti vaistų, bet jie niekuo nebepadės. Stabligė... Kad taip iš karto, bet dabar jau po laiko...

Dar vieną parą Apolonija šaukė, o ketvirtos dienos ryte nutilo ir nurimo amžinai.

12.

Ir vėl Juzelė verkia apkabinusi karstą namuose, bažnyčioje prie degančių grabnyčių per mišias, prie duobės kapinėse, prie šviežiai supilto smėlio kapo. Ir vėl ji viena tarp svetimų. Turėjo tokią užuovėją, tokį prieglobstį... Dabar neteko antros savo motinos... Ką daryti, kaip gyventi toliau, koks likimas jos laukia?

Tiesa, dabar jau ji suaugusi, gal būt bus lengviau kovoti dėl išlikimo, dėl vietos po saule. Gal sugebės lanksčiau prisitaikyti prie jai skirtų išbandymų? Per tokį trumpą savo gyvenimą patyrusiai tiek skausmo, ar užteks jėgų ir pasitikėjimo savimi pakelti vienišos našlaitės dalią?

Kai Apolonija buvo palaidota, Donatas visus pakvietė gedulingų pietų ir kapinės ištuštėjo. Liko tik prie kapo klūpanti Juzelė ir Vilius. Truputį palaukęs, jis atsargiai pakėlė Juzelę nuo kapo, apkabino, švelniai priglaudė prie krūtinės ir pabučiavo.

– Nusiramink, nebeverk taip labai, aš negaliu žiūrėti, kaip tu kankiniesi, – su nuoširdžia užuojauta pasakė Vilius. – Per visas tas dienas nei valgius, nei gėrus, visai nemiegojus, tik verki ir verki. Kiek tas tęsis? Einam namo, pavalgysi, pailsėsi, gal kiek atsigausi... Reikia ir savimi pasirūpinti.

Juzelė nedrąsiai prisiglaudė prie jo.

– Aš niekada jos nepamiršiu. Kai tik prisimenu, kokia ji buvo man gera, taip ir suspaudžia širdį. Ir dar tiek prisikentėjo... Už ką jai Dievas skyrė tokias kančias? Kokia sveika ir stipri buvo... Galėjo dar gyventi ir gyventi... Viešpatie, kodėl tu atėmei ją iš manęs? Kaip aš dabar gyvensiu, kur pasidėsiu? – basu raudojo Juzelė.

– Nebeverk gi, sakau, – toliau ramino Vilius, – tau niekur nereikės dėtis, tavo vieta pas mus, šalia manęs, – tvirtai pridūrė. – Nuo šiol aš būsiu tavo užtarėjas. Myliu aš tave nuo tada, kai įžengei į mūsų namus. Mylėsiu ir globosiu iki gyvenimo pabaigos. Nusiramink, pasitikėk manimi, aš ne šiaip sau kalbu.

– Tikrai?

– Tikrai, Juzele. Myliu ir mylėsiu amžinai. Niekam aš tavęs neatiduosiu ir niekam neduosiu tavęs skriausti. Prie tavo globėjos kapo prisiekiu rūpintis tavimi, neapleisti, kol gyvi būsime, – kalbėjo jaunuolis.

– Kokia laimė tai girdėti, – pirmą kartą po tiek liūdnų dienų nudžiugo mergaitė, – kokia laimė, tikriausiai Dievas manęs pasigailėjo...

– Aš irgi tavęs gailiu, Juzele. Gailiu, nes labai myliu. Nuo šiol nebereikės tau niekad liūdėti. Aš stengsiuosi, kad tau visada būtų gerai, kad būtum patenkinta. Jeigu ir tu myli mane, tai ateityje mūsų gyvenimas tikrai bus laimingas, – pilnas švelnių jausmų, kurie per ilgus metus kaupėsi jaunoje širdyje, kalbėjo Vilius.

Po Apolonijos mirties Donatas nė metų nelaukė. Už kelių mėnesių vedė Zuzaną ir iškėlė šaunias vestuves. Ne taip kaip su Apolonija ženijosi tyliai, ramiai. Vestuves šventė prašmatniai, kelias dienas su daugybe svečių ir su muzika.

Zuzana po visų bėdų tiesiog pražydo, o vestuvės su pasiturinčiu ūkininku ją tarsi reabilitavo anksčiau pasmerkusių žmonių akyse ir padėjo įgauti pasitikėjimą savimi. Buvo vargoninkienė – o dabar Pavartyčių vienkiemio šeimininkė. Ji vėl pajuto savo vertę, didžiavosi dabartine savo padėtimi ir vaikščiojo pakelta galva. Vestuvės su Donatu palaidojo visus ankstesnius nemalonumus ir pažeminimą, kai reikėjo kaulyti iš jo pinigų.

Zuzana ir Donato namuose ne taip kaip visos kitos vienkiemių šeimininkės, bet kaip ūkio ponia. Neskuba prie darbų, nesikelia anksti prie pečiaus gaminti šeimynai valgio ar kiaulėms ėdalo. Tam yra tarnaitės...

Ji miega ilgai, apsivartydama ir keliasi tiktai tada, kai šeimyna su Donatu seniai laukuose. Atsikėlus prausiasi, šukuojasi, gražinasi, pasitvarko šiek tiek viduje, pataiso ką nors skanaus valgyti ir laukia iš lauko grįžtančio Donato. Abu su apetitu suvalgo vėlyvą pusrytį, bučiuojasi, myluojasi, kol pagaliau jis išeina, o ji vėl atsigula pamiegoti iki pietų.

Taip praėjo ruduo, žiema ir atėjo vasara. Iš karto viskas buvo lyg ir gerai, bet laikui bėgant, Zuzanai pradėjo nusibosti tie dykinėjimai, vienatvė ir pagaliau pats Donatas, ir tie jo mylavimaisi. Ji pradėjo ilgėtis žmonių, pramogų...

Kai buvo gyvas vargonininkas Adomas, pas juos niekada netrūko svečių, susidarydavo linksmos kompanijos, buvo progų daug kam save parodyti, pademonstruot savo papuošalus, sukneles, o čia – viso to nėra. Vien tik liūdna, pilka, nuobodi kaimo kasdienybė.

Daug kartų Zuzana kalbino Donatą, kad reikia kokia nors proga iškelti balių, pasikviesti svečių, pasilinksminti, bet jis vis griežtai atsisako.

– Su tais baliukais netruksi ir ūkį praulioti.

13.

Tik atsidūrus vienkiemyje, Zuzana pastebėjo, koks puikus jaunuolis Donato sūnus Vilius. Jis iš kart jai patiko, o kuo toliau – tuo labiau. Norėdama paįvairinti bepradedantį nusibosti gyvenimą, Zuzana ir nusitaikė į jį. Nusprendė jam iš arčiau save parodyti ir tuo pačiu išsiaiškinti, kiek jis, būdamas toks jaunas, domisi moterimis.

Nuo pat jaunų dienų Zuzana siekė patikti vyrams ir, kaip tai daryti, puikiai išmanė. Viliaus akivaizdoje ji buvo visada linksma, pabrėžtinai maloniai jam šypsojosi, rengėsi gražiai, pasirinkdama jai labiausiai pritinkančiomis bliuzelėmis ar suknelėmis su giliomis iškirptėmis.

Visada smailiai, koketiškai žvilgčiojo Viliui į akis, visokiomis moteriškomis gudrybėmis, sutelkusi per tiek metų sukauptą patirtį, ilgokai stengėsi prisivilioti nepatyrusį jaunuolį. O viskas baigėsi tuo, kad Vilius vieną kartą pasiskundė tėvui.

– Tvarkyk tu tą savo poniutę, po galais. Taip įžūliai lenda, kad net praeit neduoda. Jeigu tu nieko nedarysi, trenksiu, pritrūkęs kantrybės, gal atstos.

Perspėta Zuzana nusigando ir pasimetė. Kaip čia gali būti? Iki šiol jai su vyrais sekdavosi neblogai. Kad ir tą patį Donatą visai lengvai apvyniojo apie pirštą, o štai sūnus į ją akivaizdžiai nusispjovė. Pripratusi nugalėti, ji negalėjo susitaikyti su pralaimėjimu. Negi ant tiek krito jos vertė? Ji dar ne tokia senė, pakankamai graži, taip išradingai moka būti patraukli, o štai – nesugebėjo apsukti galvos tokiam pienburniui kaip Vilius.

„Gal vis tik tenka pripažinti, kad mano dienos jau praėjo?“ – mąsto Zuzana, bet nenori pasiduoti. Ji vis dar ieško priežasčių, dėl ko Vilius ją taip negailestingai atstūmė. „Ar nieko nėra tarp jų su Juzele? – staiga jai toptelėjo, – nuo pat mažų dienų drauge, mergaitė jauna, graži, gal jis ją įsimylėjęs?“

Anksčiau Zuzana ir dėmesio nekreipė į juodu. Jai rūpėjo tik vienas Vilius, o dabar, kai ėmė stebėti, netruko įsitikinti, kad Juzelė Viliui patinka. Tokio dalyko nepaslėpsi, tuo labiau, kad niekas ir nesislapstė. Vilius atvirai simpatizavo Juzelei ir Zuzanai buvo be galo apmaudu ir pikta tai matyti.

– O ta jūsų Juzelė ne pėsčia... Tokia jauna, o kaip moka meilintis prie Viliaus, – kartą lyg tarp kitko ji pasakė Donatui, – žiūrėk, apsuks vaikinui galvą ir gausi, nieko sau, marčią – ubagėčką...

– Negali būti,– susidomėjo Donatas,– ar tu taip manai?

– Kurgi ne. Mes moterys greičiau tokius dalykus perprantam, negu jūs vyrai. Gal ji ir apie mane visokių niekų pripliurpė Viliui iš pavydo? Aš tik stengiuosi būti su visais maloni, noriu gražiai sugyventi...

– Na jau ne, tokios marčios man nereikia,– užsidegė Donatas. – Ne tokiai aš užauginau sūnų ir išblizginau ūkį. Mano sūnus – dvaro vertas!

– Taigi ir sakau, – toliau kurstė Zuzana, – kažkokia nabagė, nežinia iš kur ėmėsi... Nežinia nei kas per vienas tėvas, nei motina. Užklydo, užsibuvo ir dar kaip mandrai suktis moka, į ūkį taiko...

– Nuo tos dienos, kad jos čia nebūtų, – visai padūko Donatas. – Tuojau pat bus pasakyta Viliui, kad išvežtų kur nors po velniais, į ubagyną ar dar kur... Ne vieta jai po mūsų stogu... Kad neliktų jos čia nė kvapo!

– Tu dar neskubėk varyti, – Zuzana ramino šeimininką, vaizduodama gerą ir rūpestingą pamotę, – reikia pirmiau su Viliumi pasišnekėti. Ką jis pasakys? Tai dar ne viskas, kad ji kraipo uodegą, gal jis visai net negalvoja apie ją. Toks vyras, toks gražuolis, ar jam valakininkių mažai?

– Ką čia ir šnekėt... Reikia tiktai vyt, kol dar laikas ir gana. Seniai galima buvo tai padaryt, bet nė nepagalvojau, koks pavojus tyko. Manau sau, tegu gyvena mergaitė, tokia rami, paklusni, darbuojasi. Valgymui, drabužiams užsidirba, tegu sau būna. Turi gi kas nors priglaust našlaitę, o čia – še tau kas darosi.

– Tokios tylenės moka prisiplakt, tokių reikia saugotis, – pritarė ir Zuzana. – Juk patogu, namų namie, kodėl nepabandyt, gal išdegs. Jei ne – tai nieko blogo, nėra nuostolio, juk pinigai nekainuoja.

Netrukus buvo pasikalbėta ir su Viliumi.

– Ar tau neatrodo, kad Juzelė mums visai nereikalinga? – taip pradėjo kalbą tėvas su sūnumi. – Kai buvo gyva Apolonija, kaip jau ten bebuvę... O dabar jos nebėra, tada kam mums jos augintinė?

– O kuo ji tau užkliuvo? – nustebo Vilius, – ar vienkiemyje vietos maža?

– Na, šiaip... Nebenoriu aš jos daugiau pas save laikyti ir tiek. Buvo čia, gali pabūti ir kur kitur. Kam man tas rūpestis?

– Negi tu nori išvaryti ją iš namų? – visai nusigando Vilius.

– O ar tau ne vis tiek? – įdėmiai pasižiūrėjo tėvas į sūnų. – Trijų tarnaičių man nereikia. Yra dvi, jos viską ir padaro. Kam maitint, rengt svetimą, nereikalingą žmogų?

– Tu to nepadarysi, aš neleisiu, – pakėlė balsą Vilius. – Tiek metų, nuo vaikystės čia gyvena, ji mums seniai nesvetima. Kas tau užėjo, kad taip parūpo ja atsikratyti? Ką ji tau padarė, kuo nusikalto?

– Kas tu toks per vienas, kad neleisi? – piktai užriko tėvas, – kol kas aš čia šeimininkas. Nebus ji čia daugiau, nelaikysiu. Va, tuojau pat einu pas seniūną ir tegul deda ją kur nori. Aš nebenoriu, kad ji čia gyventų...

– Niekur tu neisi. Jeigu išvarai Juzelę, tai ir aš išeinu kartu, – tvirtai, kaip kirviu nukirto Vilius. – Tikrai padarysiu taip, kaip sakau. Taip ir žinok...

– Na, ir eikit abu po velniais, ir tuojau pat, kad daugiau nė vieno nematyčiau, – užsidegė Donatas. – Jeigu jau tau ta mergšė geresnė už tėvą, tai tarp mūsų viskas baigta. Nebenoriu turėt jokių reikalų.

– O teks, – nė kiek neišsigando Vilius, – aš ne Juzelė, kuri tiek metų dirbusi turi išeiti be nieko. Man kaip tavo sūnui šiek tiek daugiau priklauso iš gimtų namų. Turėsi kai ką duoti pradžiai gyvenimo, ne tau vienam viskas priklauso.

– O vis tiktai, pasirodo, teisybė, kad ta kalė sumaišė tau protą, – atlyžo ir susigraudino tėvas. – Aš dar bandžiau, norėjau kaip nors išgelbėti tave nuo tos kvailystės, bet per vėlai susigriebiau. Žinokitės...

14.

Donatas širdyje visą laiką gailėjosi taip pasielgęs su sūnumi, bet užsispyręs tylėjo, neišsidavė. Vilius taip kaip ir sakė, ryžtingai tvarkė savo reikalus.

Jis vedė Juzelę ir išėjo gyventi į Apolonijos trobelę. Pavasarį atsiėmė iš nuomininkų dar jos išnuomotą hektarą, kai atsirado žolės, parsivedė iš tėvo arklį, karvę ir pradėjo gyventi dešimtininko gyvenimą.

Laimingas su Juzele jis seniai nebepyko ant tėvo ir palaikė su juo visai gerus santykius. Savo žemei dirbti Vilius gavo senesnius, beveik nebenaudojamus ūkio padargus, kurie buvo sumesti vasarnamyje dėl visa ko, per darbymečius, kai trūksta žmonių, talkininkaudavo tėvo laukuose. Savo ruožtu ir tėvas, esant reikalui, šaukdavosi Viliaus pagalbos, kartais net klausdavo jo patarimo.

Donatas dažnai pagalvodavo, ar nevertėtų susigrąžint Vilių į ūkį. „Ar neužteks svietą juokinti? Pasikarščiavom abudu, parodėm vienas kitam, ką galim... Ko labiausiai nenorėjau – įvyko, jis vedė Juzelę. Kitaip jau nebebus... Grįžtų ir gyventume po senovei“, – mąstė Donatas, tačiau kviesti sūnaus dar neskubėjo. „Tegu pasimoko rupūžokas, žinos, kaip tėvui priešintis“, – vėl ir vėl pasišiaušdavo jis.

Laikas bėgo, ūkyje atsirado naujų, daug svarbesnių rūpesčių. Per žiemą pasitarę, keli ūkininkai nusprendė melioruoti savo žemes. Tie, kurių laukai aukščiau, ant kalniuko, neprisidėjo. Donato, seniūno ir dar kelių ūkininkų buvo lygumos ir pelkėti plotai, kurie nusausinti galėjo būti labai derlingi ir duoti nemažai naudos.

Susirinkdami tai pas vieną, tai pas kitą kaimyną, vyrai ilgai tarėsi, skaičiavo, ginčijosi, o kai atėjo pavasaris – ryžosi.

Seniūnas – iniciatorius, jo žemėje bene daugiausia pelkių ir jis už visus labiausiai suinteresuotas. Padėjęs daug pastangų, jis įtikino vyrus imtis šito reikalo. Reikalas rimtas ir brangus. Kai dėl visko buvo sutarta, kilo ginčas dėl apmokėjimo. Ar tie, pas kuriuos pelkių daugiau, ir mokėti turi daugiau, ar mokėti visiems lygiomis dalimis? Kai paaiškėjo, kad visose žemėse pelkių yra nemažai, buvo susitarta ir dėl to. Mokės po lygiai.

Viską, kas reikalinga, seniūnas sutvarkė ir ankstyvą pavasarį vienkiemiuose pasirodė melioratoriai.

Prasidėjo darbai. Darbininkus maitinti ir apgyvendinti pasidalino po du, tik pas Donatą apsigyveno vienas. Jam skyrė mažiau dėl to, kad jis, reikalui esant, prisidės su arkliu.

Dabar Zuzana turi kam pasirodyti. Pas juos gyvena ir valgo toks puikus vyriškis... Jaunas, gražus, nevedęs – vamzdžių dėjėjas Aleksas, Alius. Kiekviena diena dabar jai kaip šventadienis. Zuzana rengiasi kuo gražiau, keliasi rytais anksčiau ir skuba, kad nusiprausus dar liktų laiko karštomis žnyplėmis susigarbanoti plaukus. Taip susitvarkiusi, ji užsiriša baltą žiurstelį, eina gaminti pusryčių dėjėjui. Alius valgo kartu su Donatu, o paskui jie išsiskirsto kas sau į darbus.

Išlydėjus vyrus pro gonkas, moteriškė grįžusi nukrausto stalą, kruopščiai sutvarko pirkią, kad neatrodytų apsileidusi, tada surinkusi kiaušinius palesina vištas, o paskui jau į rūsį mėsos. Į sriubą mėsos įdės daug, kad skaniau būtų dėjėjui Aliui. Prie mėsos labai tiks ir gurgždantys rauginti agurkai. Agurkai paprastai tik šventėm. O dabar kas, ar ne šventė?

Truputį šen, truputį ten – žiūrėk jau ir pietūs. Atsigult, kaip anksčiau mėgdavo prieš pietus, neišeina, nenori susivelt taip gražiai sušukuotų plaukų. Reikia atrodyti nepriekaištingai, juk pietums ateis jaunas ir gražus dėjėjas.

Zuzana jau užmiršo, kaip jai nepasisekė su Viliumi. Dabar pasitaiko proga dar kartą save išbandyti, išsiaiškinti, ar ji dar ko verta.

Vaikinas nekvailas. Mato kaip iš kailio neriasi šeimininkė, kad jam patiktų, ir, atsidėkodamas už dėmesį, maloniai jai šypsosi. O kodėl ne? Poniutė kad ir ne pirmos jaunystės, bet dar gana graži. Iš visko atrodo, kad su ja būtų galima įdomiai praleisti laisvą laiką. Šeimininko dažnai nebūna namuose, šeimyna dirba laukuose, o jis darbuojasi netoliese.

Tą dieną, kai nėra Donato, Alius dažnai ateina į sodybą tai atsigerti, tai apsilieti šulinio vandeniu, atsigaivinti. Pamačiusi jį prie šulinio, Zuzana atneša pieno su duona ir sausu rankšluosčiu nušluosto Aliui nugarą. Jis padėkoja ir pabučiuoja jai ranką. Kartą dėjėjui pasitaikė proga pabučiuoti Zuzaną ir jis jos nepraleido. Patogiom progom jie bučiavosi ne kartą. Bučiavosi dažnai, karštai ir aistringai.

Zuzana pasiekė savo. Atrodo, kad jaunuolis ją įsimylėjo, bet ir ji pati pametė galvą dėl Aliaus. Nesusimąstydama apie pasekmes, Zuzana tik ir tegalvojo, kaip su juo suartėti. Nemiegojo naktimis, kaip apsėsta blaškėsi lovoje, įsivaizduodama save jo glėbyje.

Vieną ankstų rytą, kai šeimyna išėjo į laukus, o Donatas išvažiavo į valsčių, Zuzana atėjo pas dėjėją Alių į klėtį, kur jis miegojo, ir pati įsikraustė į jo lovą.

Kai jie atsipalaidavę smaginosi, grįžo Donatas. Kiek pavažiavęs, jis apsižiūrėjo, kad paėmė ne visus dokumentus, todėl grįžo jų pasiimti. Pirkioje nieko nebuvo. Jis pašaukė Zuzaną, bet niekas neatsiliepė. Pasisukiojo po vidų, pravėrė duris į kamaraitę – kažkaip įtartinai tylu. Dar kiek palaukė, pasidairė kieme ir, išgirdęs kažkokius prislopintus garsus, Donatas pasuko prie klėties. Kai atidarė duris, pamatė Zuzaną ir dėjėją vienas kito glėbyje.

Pusnuogė Zuzana iššoko iš lovos. Išsigandusi ir pasimetusi ji dar bandė užsisegti sijoną, kai grįžo Donatas su botagu rankoje. Nesusegtas sijonas nukrito ant žemės ir ji liko stovėti tik su vienais marškiniais, kurie vos dengė plikas šlaunis ir sėdmenis.

Donatas užsimojo botagu, o išsigandęs dėjėjas užsitraukė antklodę ant galvos. Persiutęs vyras čaižė moteriškę, nežiūrėdamas ar galva, ar koja, ar veidas tol, kol ji neištvėrusi sukniubo ant žemės ir ėmė šauktis pagalbos. Tada jis dar trenkė botkočiu, nusispjovė ir, eidamas pro duris, iškošė:

– Rytoj, kad čia tavo nė kvapo neliktų.

Kur jau ten rytoj... Ji vargšė tris dienas nei valgius, nei gėrus išgulėjo kamaraitėje toje pačioje lovoje, kurioje numirė Apolonija. Visa kruvina, sutinusi, mėlynu veidu... Ketvirtoj paroj Zuzana svyruodama išėjo į kiemą, prie šulinio nusimazgojo veidą, rankas, kojas, grįžusi išgėrė puodelį pieno ir vėl atsigulė.

Penktoj dienoj, kai išgirdo, kad Donatas namie, atsikėlė, atėjo į pirkią ir, parpuolusi ant kelių, ėmė maldauti atleidimo, tačiau jis, eidamas į lauką, paspyrė ją koja.

– Duosiu arklius, kraukis daiktus ir kraustykis, – pasakė jis eidamas pro duris, – bernas padės, o jei ne – aš pats viską išvešiu ir išversiu galulaukėje prie kapčiaus. Galėsi, kad norėsi, iš ten susirinkti.

Zuzana dar ne kartą bandė Donatą permaldauti, bučiavo rankas, kojas, kabinosi ant kaklo, bet jis su pasibjaurėjimu jos kratėsi, vengė susitikti akis į akį, retai pasirodydavo namuose, kol Zuzana pagaliau suprato, kad niekas nebepadės... Palaukusi dar keletą dienų, kol dingo mėlynės ant veido, Zuzana išėjo.

Grįžo gal už savaitės, dar bandė permaldauti, bet, kai ir dabar Donatas neprisileido, ji paprašė arklio ir išsigabeno.

Jai išvažiavus, Donatas lengviau atsikvėpė.

– Nebėra brudo, – jis atsisėdo už stalo ir susimąstė. – Kažkodėl tai man nesiseka su žmonomis... – galvojo ranka parėmęs galvą, – dar kartą ženytis nebeišeis. Dabar tik reikia žiūrėt, kaip gyventi toliau... O ko čia daug žiūrėt? Nieko kito nebelieka, kaip kviesti Vilių į namus. Abudu tvarkysim ūkį, o šeimininkaus Juzelė...

Staiga nudūrė jam širdį, bet greit nusiramino:

– Ot ir gavau marčią „ubagėčką“... Kokia bebuvus, bet dabar jau marti ir nieko nebepadarysi. Ar aš galvojau, kad taip viskas bus? Matai, kaip kitą kartą išeina gyvenime. Norėjau kaip geriau, o kaip išėjo... Kad neužjudinęs Viliaus, gal būtų visai kitaip susiklostę... O iš tiesų, mergaitei nieko netrūksta. Jauna, graži, darbšti... Jie myli vienas kitą, gal ir labai gerai sugyvens... Duok, Dieve, kad jiem sektųsi...

2010 m.

Ąžuolo paunksmėje

1.

Miestelyje padaugėjo gyventojų. Iš toli, visai iš kitos parapijos atsigabeno našlė su dviem vaikais ir apsigyveno senoje trobelėje po dideliu šimtamečiu ąžuolu.

Nuo to laiko, kai šios trobelės šeimininkai išsikėlė į vienkiemį, ji liko niekam nereikalinga, buvo tuščia ir stovėjo palikta Dievo valiai. Užrakintomis durimis, uždarytomis langinėmis ji daug metų glaudėsi po plačiom ąžuolo šakom, kol atėjo laikas ir kažkam jos prireikė.

Kai moteris prieš kurį laiką buvo atvažiavusi apsižiūrėti ir ieškojo gyvenamos vietos, jai prirodijo tik tos tuščios trobelės šeimininką. Visame miestelyje neatsirado patalpų, kurias bent vienas gyventojas galėtų pasiūlyti našlei.

Trobelė nedidukė ir labai jau senoviška: langeliai maži, keturšibiai, molio plūkta asla, tokia pati plūktinė ir priemenėje. Prie kamaraitės, kurioje per žiemą laikomos bulvės, durų, pačiame kampe gulėjo niekam nereikalingos akmeninės girnos, o ant jų – kopėčios ant aukšto užlipti.

Kieme stovėjo prie pamatų išpuvusiais rąstais tvartas su pakeltu stogu, pakrypusi malkinė, paremta keliomis storomis kartimis, o atokiau, beveik per visą kiemą išsidėstę keturi didžiuliai kertiniai akmenys, ant kurių, matomai, stovėjo klėtis.

Po daugelio metų trobelės duris atvėrė mokytojo Jasiūno našlė Morta. Visą savo mantą palikusi prižiūrėti mokyklos sargei, ji atvažiavo sutvarkyti pirkutę, kad būtų galima joje gyventi. Kelias dienas ji kuopė, švarino, vėdino. Morta iki blizgėjimo nuvalė langelius, pabarstydama smėliu, ražu nušveitė suolus, kalkėmis nubalino duonkepę krosnį, laikraščiais išlipino pajuodusias sienas. Tapetų nepirko, nes taupė. Už gautą iš valstybės pašalpą dėl vyro mirties, ketino pirkti karvę ir taip pradėt naują gyvenimą.

Trobelė prasta tai prasta, bet nors tiek gerai, kad nuoma nedidelė. Mortai dabar brangus kiekvienas centas. Kai buvo gyvas vyras, jai nieko netrūko, o dabar reikės visiems sunkiai verstis.

Neatsitiktinai ji ir tą miestelį pasirinko. Čia jau seniai gyvena abi jos seserys. Ne bet kaip gyvena, bet gražiai ir turtingai. Vyresnės Julijos vyras prekybininkas, turi atidaręs smulkių prekių krautuvę, o kitos sesers Elenos – malūnininkas. Du broliai Breivės, seniai vedę abi Mortos seseris, gyveno draugiškai. Miestelio gale turėjo pasistatę didelį, gražų, dviems šeimoms gyventi, namą su salkom ir verandom į pietų pusę. Arčiau gatvės buvo krautuvė su sandėliais, o už akmenimis grįsto kiemo ir ūkinių pastatų – malūnas.

Abi šeimos augino po dukterį ir jos abi jau mokėsi gimnazijoje. Vyresnės sesers dukra Danutė vienmetė su Mortos Milda aštuntoje, o Elenos Saulutė – dar tik pirmoje gimnazijos klasėje. Mildutė irgi mokėsi gimnazijoje, bet, kai mirė tėvas, teko mokslus nutraukti, tik spėjus užbaigti aštuonias klases. Sūnus Aidas dar tik pradžios mokykloje ir apie aukštesnius mokslus jam nėra ko ir galvoti.

Įsikūrusi čia miestelyje arčiau pasiturinčių seserų, Morta tikėjosi jų paramos, pagalbos susirgus ar šiaip kokiai bėdai ištikus. Ir neapsiriko.

Seserys ją labai užjautė, daug padėjo pirmais metais parūpindamos karvutei šieno, kurui malkų, bulvių valgymui ir miltų duonai išsikepti. Apavą ir rūbus reikėjo pirkti tik Aidui. Mildutei pravertė Danutės panešioti išaugtiniai. Ir suknelės ir bateliai, kurie tik nebetiko Danutei, viskas atiteko Mildai.

Nors mergaitės ir buvo vienmetės, Danutė buvo aukštesnė ir drabužius nešiojo viena išmiera didesnius. Negalima sakyti, kad Mildutė neturėjo kuo apsirengti, bet daug ką ji jau išaugo, kitus drabužius jau sunešiojo ir būtų reikėję daug ką pirkti, bet dabar, gavusi iš pusseserės tiek visko, ji jautėsi lyg būtų naujai pasipuošusi.

Verkusi, verkusi, Morta pagaliau nusiramino. Jau pirmi metai parodė, kad gyventi bus galima. Karvutė duoda daug gražaus pieno. Rytinį ji išneša į pieninę, o pietų ir vakaro pasilieka sau. Morta pasidaro sviesto, varškės, slegia ir džiovina sūrius. Dalį sviesto ir grietinės parduoda turguje, likusią pasilieka. Parduoda ji ir pieno kaimynams, jeigu tie paprašo.

Tai tik pirmi metai, bet jie visai neblogi. Kitais metais turėtų būti dar geriau. Per žiemą karvutė pristovės nemažai mėšlo ir, gerai patręšus sklypą prie trobelės, bus galima pasodinti bulvių ir pasėti kitokių daržovių. Anksti pavasarį dar gaus pas ką nors pasiskolinti perekšlę ir išsiperins viščiukų. Dar reikėtų per žiemą užsiauginti katę, nes atsiradus trobelėje gyventojams, sugrįžo ir pelės. Gal būtų gerai ir paršiuką nusipirkus, bet dar ne šiemet. Gal tik kitą rudenį, žinoma, jei gerai užderėtų bulvės.

Taip ir pradėjo gyventi Morta...

2.

Artimiausi Mortos kaimynai – vaistininkas ir pienininkas. Pienininko iš ryto Morta niekada nemato. Jis labai anksti išeina į pieninę ir Morta su juo pasisveikina tik tada, kai susitinka pieninėje.

Vaistininkas Robertas rytais, žiūrėk, jau ir stovi verandoje rūkydamas, kai Morta grįžta iš tvarto pamelžusi karvę.

– Labas rytas, pone Robertai, – pasisveikina su juo moteriškė ir eina toliau per kiemą, – toks ankstyvas...

– Labas rytas, – atsako šis, išsiima iš burnos papirosą ir klausia, – o pieno ar turėsi man šiandien?

– Gerai, turėsiu, – stabteli Morta, – ar atnešti dabar, ar kai grįšiu iš pieninės?

– Bus gerai, kai grįši. Man ne striokas, tik nepamiršk.

– Tikrai nepamiršiu, – užtikrino moteris.

– Šiandien norėsiu du litrus.

– Oho, ką veiksit su tiek daug pieno? – stebisi Morta, – ar suvalgysit per dieną?

– Noriu susiraugint. Poryt man iškrovimo diena.

– Prisilaikot dietos? Ar tai dėl figūros? – juokiasi Morta. – Norit gerai atrodyti?

– Ar manot, kad tik jūs moterys norit būti gražios?

– Moterims reikia atrodyti gražiai, kad patiktų vyrams.

– Nemažiau ir mes stengiamės jums patikti, – prisipažįsta Robertas, – kiek tenka girdėt, moterims nelabai patinka stori vyrai.

– O man tai vis tiek, – šypsosi Morta, – storas ar laibas, jei tik vyras ir gerai...

– Kokia neišranki, – juokiasi vaistininkas Robertas, – o aš, pasirodo, veltui stengiausi...

Kai Morta su pienu grįžo į pirkutę, Milda jau buvo atsikėlusi ir paruošusi didelį emaliuotą kibirą pienui supilti. Ji iš karto pastebėjo, kad motina gerai nusiteikusi.

– Ko, mama, iš ryto tokia linksma? – įdėmiai į ją pažiūrėjusi, paklausė dukra.

– Pasišnekučiavom su vaistininku, – nusijuokė Morta, – ką gi, mažumėlę paflirtavom ir pakaks, reikia nešti pieną į pieninę. Paduok knygutę nuo lango, – dar paprašė ji Mildos.

– Atsargiai, kad neįsimylėtum, – taip pat juokais perspėjo ją dukra, – o tai gausi lupt nuo Agotėlės.

– O kuo blogas būtų tau patėvis? Toks riestas, čiutnas, bagotas, padėtų tau baigt mokslus... Bet užteks juokauti, – surimtėjo Morta. – Yra sūrio, sviesto, išvirk balintos kavos. Kai pareisiu, papusryčiausim. Aidas tegul miega, pavalgys vėliau.

– Aš mamos nelauksiu, valgysiu viena. Vakar dėdė prašė, kad ateičiau kuo anksčiau padėt krautuvėje. Juk turgaus diena.

– Teisybė, ir man reikės nueiti į turgų. Turiu sviesto, porą sūrių parduot, o nusipirkt kiaušinių, – prisiminė Morta, – dabar einu, kol pieninėj mažiau žmonių. Raktą žinai kur padėt. Tik nenukišk labai giliai, kad nereikėtų ilgai ieškoti.

Vienoje Mortos kiemo pusėje stovi vaistininko namas. Namas gražus, moderniškas, didelis, per vidurį veranda. Stogas skardinis, geltonai nudažytas. Tame gale, kur prie gatvės – vaistinė, o kitame – pats Robertas gyvena.

Jis senas kavalierius, jau keli metai, kai mergina irgi nebejauną panelę, pradžios mokyklos mokytoją Veroniką. Mergina, bet vesti neskuba. Namus tvarko ir ruošiasi senyva davatkėlė Agota ir Robertas kol kas tenkinasi jos paslaugomis.

Jau daug metų, kai tolima giminaitė Agota pas Robertą darbuojasi. Gamina valgį, tvarko kambarius, skalbia. Už tai turi iš ko gyventi ir skardinį stogą virš galvos. Ko daugiau reikia vienišai moterėlei? Čia pat bažnytėlė, gali kada nori nueit pasimelsti. Per tiek metų ji čia labai priprato ir tvarkosi kaip savo namuose. Agotėlei smagu, kad yra reikalinga, kad su ja skaitomasi, kad ja pasitiki ir bus ji čia, kol tik ponui Robertui jos reikės. Pasitrauks tada, kai jis ves ir teks užleisti vietą naujai šeimininkei. O kol kas Agota pati čia šeimininkė.

Kitoje pusėje – kitas kaimynas, pienininkas Stanislovas. Jo taip pat gražus namas, tik šiek tiek mažesnis už Roberto. Jis jau daug metų našlys, irgi gyvena vienas, tik nesamdo tarnaitės, o viską pats pasidaro.

Darbą pieninėj baigia anksti, po darbo iki vakaro marios laiko, spėja viską padaryti. Tik skalbia ir daržus nuravi duktė. Ištekėjusi čia pat miestelyje, ji dažnai užbėga tėvą aplankyti, o kai ateina skalbti, kiekvieną kartą tėvui priekaištauja.

– Ko, tėte, nesiženiji? Būtų šeimininkė, nors išskalbtų, nereikėtų man vargti. Mano pačios šeimyna penki žmonės, vos spėju juos apkuopti, dar čia žlugtas ir daržai. Nežinau, kiek aš valiosiu. Visai nebegaliu, nugara skauda, rankos tirpsta...

– Noriu, kad jums būtų geriau, – teisinasi Stanislovas, – kai mirsiu neženotas, viskas tau paliks, o jeigu vesiu, tai po mano mirties viskas atiteks pamotei. Nenoriu, kad svetimi naudotųsi visu geru, ką mes su tavo motina taip sunkiai užgyvenom.

– Tai pasisamdyk moterėlę taip kaip vaistininkas. Namus sutvarkys, valgyt pagamins ir šiaip ne vienas būsi namuose. Ar susirgus, ar šiaip kokia nelaimė – turėtum žmogų, kas pasirūpintų. Gyveni tolokai nuo manęs, taip greitai neprisišauksi.

– Oho, įsileisk svetimą žmogų į namus... Manęs pusė dienos nėra, visur iššniukštinės, išlandys, viską atras, apvogs dar. Ko pasiklausi?

– Daiktų neišneš, o jei turi pinigų, tai ne namuose slapstyti, o bankelyje laikyti reikia. Kai namai vieni, bet kas gali įsibrauti ir apšvarinti. Būtų žmogus – būtų saugiau.

– Jeigu tau toks vargas, tai reikės žiūrėti nors skalbimui žmogaus. Bet kur tu čia jį gausi? Teks turbūt pačiam pasiraitoti rankoves...

– Gausi, tik panorėk. Pilnas miestelis bobelių. Nė viena neatsisakys... Kuri nenorės užsidirbti litą, kitą.

– Žinok dabar žmogau, ką čia pasikviesti?

– O kad ir tą naują kaimynę, – prisiminė duktė, – našlė su dviem vaikais. Ar manai jai pinigų nereikia? Paprašysi ir išskalbs, dar ne kokia senė. Tokia sprauni, atrodo neapsileidusi. Vyras buvo mokytojas, šeimą reikėjo švariai užlaikyt. Ką, ką, o jau skalbti moka.

– Neapsileidusi tai tikrai, – pritarė dukrai pienininkas Stanislovas. – Kai tikrinu pieno švarumą, tai jos atneštas pienas pats švariausias. Reikės pakalbinti.

3.

Kai Milda eina pas dėdę į parduotuvę, truputį gražiau pasirėdo. Ne taip, žinoma, kaip į bažnyčią, bet ir ne kasdieniškai. Dabar ji turi daug gražių suknelių, yra iš ko pasirinkti todėl gali sau leisti tinkamai pasipuošti. Parduotuvėje visą dieną pilna žmonių ir ji privalo atrodyti gražiai ir tvarkingai.

Jauna graži pardavėja už prekystalio susilaukė daug dėmesio. Į ją žvilgčioja ne tik vyrai, bet ir moterys, o Milda stengiasi būti visiems maloni. Pradžioj jai sunkiai sekėsi derinti darbą su dėmesiu pirkėjams, bet vėliau įprato, dirba greitai, stropiai, negaili visiems šypsenos ar kokio malonesnio žodžio ir vaikui, ir senai bobutei.

Milda nežino, kaip būna kitomis dienomis, kai ji nedirba, bet kai ji parduotuvėje, visuomet pasirodo aukštas, gražus, tamsiaplaukis jaunuolis. Perka ne kažin ką. Pakelį papirosų „Gražuolė“, degtukų... Bet visuomet pas Mildą.

Kartais, kai pas ją susidaro eilutė, o dėdė, aptarnavęs savo pirkėjus, stovi laisvas, jaunuolis neina prie jo, o kantriai laukia savo eilės pas Mildą. Aiškiai matosi, vaikinas nori, kad aptarnautų būtent ji. Tada mandagiai dėkoja, maloniai šypsosi ir, pasitraukęs nuo prekystalio, neskuba išeiti. Paėjęs toliau į šalį, jis atidaro ką tik nupirktą „Gražuolės“ pakelį, išima iš jo papirosą, čia pat užsirūko ir, lėtai pūsdamas dūmus, nenuleidžia akių nuo Mildos.

Jo toks įžūlokas žvilgsnis Mildą trikdo, ji laukia, kad jis greičiau baigtų rūkyti ir išeitų. Kai jis pagaliau išeina, Milda jaučiasi nusivylusi.

Nors jai netrūksta dėmesio iš kitų pirkėjų, bet kodėl tas jo žvilgsnis taip jaudina? Praeina kiek laiko, kai ji įsitikina, kad jo jau nebėra, tada nusiramina, atsipalaiduoja ir gali dirbti toliau nesivaržydama.

– Kažin, ar ateis šiandieną? – buvo pirma Mildos mintis, kai atėjo į krautuvę. Kaip ji nustebo, kai iš pat ryto, kol nebuvo daug žmonių, pasirodė jis su kažkokiu vyresniu, jau žilstelėjusiu stambiu vyriškiu.

–Turbūt tėvas, – pagalvojo Milda. Ir neapsiriko. Taip ir buvo iš tikrųjų. Dėdė su jais pagarbiai pasisveikino, jaunuolis iš tolo linktelėjo Mildai, o tėvas sušneko su dėde.

– Šiandien norėsiu šio bei to daugiau nusipirkti, – kalbėjo tėvas. – Sekmadienį turėsim svečių, šeimininkė siunčia. Net pirkinių sąrašėlį įdavė, kad ko nepamirščiau. Ir štai kokį maišą, – jis išskleidė tarp rankų baltą lininį, užvalkalo dydžio maišelį, – kad būtų kur susidėti. Ar bus tavo krautuvėje tiek prekių? – juokavo. – Užsukom iš pat ryto. Po pietų čia pas jus bus pilna žmonių, gali tekti ir ilgiau palaukti, o nesinori gaišti. Kai viskas bus nupirkta, važiuodami namo trumpam sustosim, pasiimsim kas mums priklauso ir važiuosim toliau.

– Negi manai mano visą krautuvę susidėti į šitą maišą? – juokėsi dėdė, – einam pažiūrėsim, kaip tau tai pavyks.

Kai abu juokdamiesi nuėjo į sandėlį, jaunuolis prisėdo ant kėdės, pastatytos prie prekystalio.

– Ar parduot papirosų? – lipšniai pakalbino jį Milda.

– Ačiū, taip, ką tik norėjau paprašyt, – jis plačiai nusišypsojo, – porą pakelių. Nežinau, kada būsiu vėl miestelyje.

– Ir degtukų? – nelaukusi atsakymo Milda padėjo papirosus ir dėžutę degtukų priešais jį ant prekystalio. – O gal ko nors daugiau norėsit?

– Na, dar saldainių dėžutę „Carmen“, – pagalvojęs paprašė jis. – O gal yra kokių nors geresnių? – pasiteiravo.

– Tie patys geriausi ką turime, – atsakė Milda. Pati pagalvojo: „Kažin kam tie saldainiai? Turbūt kokiai nors panelei“. – Yra tik litu kitu pigesnių, – pridūrė ji.

– Papirosai man, o saldainiai jums, jei sakot, kad neblogi.

– Tikrai man? Už ką? – nuraudo Milda.

– Už gerą aptarnavimą, – vaikinui buvo malonu matyt, kaip ji raudonuoja, – visada norisi užeit į tokią parduotuvę, kurioje dirba tokia šauni pardavėja kaip jūs. Jauna, graži, maloni...

– Betgi pardavėja ir privalo būti su pirkėjais maloni, – net nežino, ką pasakyti Milda, – stengiuosi tai daryti visada, tik nežinau, kiek man tai pavyksta, o už komplimentą ačiū.

– Neatsitiktinai turbūt Breivė pasirinko jus sau už pagalbininkę, – ir toliau negailėjo gražių žodžių Mildai jaunuolis, – nori pritraukti kuo daugiau pirkėjų į savo parduotuvę.

– Baikit juokauti, kuo aš čia dėta... – nuleidusi akis atsikalbinėjo mergina, – pirkėjų ir taip čia niekada netrūksta.

– Kodėl anksčiau aš niekada čia jūsų nematydavau? – jau surimtėjęs, pokalbį toliau tęsė jaunuolis.

– Mes ne taip seniai čia miestelyje gyvenam. Tiktai nuo pavasario.

– Aš ir sakau, – lyg pats sau ištarė vaikinas, – anksčiau neteko nei matyti, nei sutikti. Tik čia parduotuvėje kelintas kartas... O kaip čia patekot?

– Sekmadieniais ir turgaus dienomis dėdė kai kada kviečia mane, kad jam padėčiau.

– Tai Breivė jums dėdė?

– Na, nevisai taip, tiksliau tetulėnas, – pasitaisė Milda, – jo žmona yra mano mamos tikra sesuo. Teta man ir kito Breivės malūnininko žmona.

– Kaip taip gali būti?

– Mamos abi seserys ištekėjo už brolių Breivių.

– Nieko sau. Broliai, seserys, vyrai, žmonos, dėdės ir tetulėnai... Tai bent tiršta giminė, – nusijuokė vaikinas. – O abi Breivių dukros Saulė ir Danutė tai jums pusseserės, ar ne?

– Tai jau taip, – sutiko Milda, – jūs ir jas pažįstat?

– Saulutė tai dar vaikas, na, o Danutę pažįstu labai gerai, nuo senų laikų, dar nuo mokyklos... – šiek tiek susimąstęs atsakė jaunuolis. – Perduokit linkėjimus, sakykit nuo Aliaus, – paprašė jis patylėjęs.

– Nežinau kada sutiksiu. Šią vasarą ji atostogauja ir gydosi Birštone sanatorijoje. Kažkas su sveikata... Linkėjimus būtinai perduosiu, nesirūpinkit. Dėkoju.

Iš sandėlio grįžo dėdė su Aliaus tėvu, prie kasos atsiskaitė. Tėvas, subėręs grąžą į piniginę, įsidėjo ją į vidinę švarko kišenę ir, segiodamas sagas, pasuko prie durų.

– Tai mes ir eisim, užsuksim po turgaus, – dar pasakė jis dėdei, – sudie tam kartui, susitiksim po pietų.

Pakilo ir Alius. Prie durų jis dar atsisuko, nusišypsojo Mildai ir išėjo paskui tėvą.

4.

Kai susirinko nemažai skalbimo, pienininkas Stanislovas pabandė kalbinti Mortą. Parėjęs truputį anksčiau iš pieninės, pavalgė, trumpam prigulė. Po valandžiukės atsikėlė, nusiprausė, švariau apsirengė ir pavakariais atėjo pas ją.

Morta jau prie žiburio. Ji ruošėsi eiti į tvartą, kai kažkas susibaladojo priemenėj ir netrukus duryse pasirodė pienininkas. Sulaukusi netikėto svečio, ji tuojau užpūtė liktarną, o milžtuvę pastatė atgal ant suolo. Šiek tiek nustebusi, Morta pakvietė Stanislovą sėstis.

– Svečias nebuvėlis, – pajuokavo ji nusirišdama prijuostę, – tiek laiko kaip kaimynai, o užeinat tik pirmą kartą...

– Atrodo, kad nelabai laiku. Matau pasiruošusi išeiti, turbūt trukdau? – sėsdamasis prie stalo paklausė, – bet aš tik trumpam, porai žodžių, ilgai netrukdysiu.

– Nė kiek netrukdot. Tokius darbus kaip mano bet kada galima padaryti, – nuramino jį Morta, – būtų malonu ir ilgiau pasišnekėti, ne tik porą žodžių. Tikriausiai jūs pats skubate?

– Nėra kur skubėti, dar visa naktis prieš akis. Vasarą tokiu metu saulė būtų dar aukštai, šviesu iki pat dvyliktos nakties. Gali dar daug ką nuveikti... Dabar tai jau tamsu, nesinori niekuo užsiimti, tik į miegą traukia.

– Jums ir pamiegot ne pro šalį, taip anksti kasdieną keliatės. Aš irgi keliuosi anksti, bet, kada tik neatsikelk, pas jus languose jau šviesu.

– Nieko nepadarysi, toks darbas. Nori nenori – reikia keltis, nors kitą kartą būna ir labai sunku.

Persimetę dar keliais nereikšmingais žodžiais, jie pritrūko kalbos. Stanislovui buvo kažkaip nedrąsu, o Morta laukė, kada gi jis pagaliau kažką pasakys. Po minutėlės tylos jis vis tik ryžosi pradėt kalbą, dėl ko čia atėjo.

– Artinasi Kalėdos, Nauji metai, tokios didelės šventės, o aš, net sarmata žmogui sakyt, labai sučiuręs, – pradėjo Stanislovas, – viską pasidarau pats, bet skalbti nemoku. Apskalbdavo dukra, bet dabar negaluoja. Galvojau, galvojau ir sakau, imsiu ir paprašysiu kaimynės... Gal neatsisakys manęs pašvarinti šventėm.

Morta lengviau atsikvėpė. Manė, kad gal su pienu kas nors nutiko, gal nešvarus, gal sugižęs, kai dabar pienui sumažėjus vakarykščio primaišo. Būtų labai nemalonu, o dabar...

– Ką čia daug galvot, ateisiu ir padarysiu tvarką, – pasakė ji beveik linksmai, – gerai, kad iš anksto pasirūpinot. Prieš pat šventes norisi ir savo namuose susitvarkyt, dar seserims teks padėt, nebūtų laiko, o dabar nors ir rytoj. Aš visada galiu.

Prieš išeidamas Stanislovas dar kartą apsižvalgė po vidų. Visur švaru, jauku, gražu, šiltai prikūreta. Trobelė iš lauko tiesiog baisi, sukrypusi, sutūpusi, nušiurusi, pasišiaušusiu stogu, o viduje – gražu žiūrėt. Kur nepažvelk, visur balta: suolai, stalas, palangės.

Ant plūktinių grindų austinių takų pritiesta, lovos pasienyje gražiai užklotos... „O pas mane? Namas naujas, gražus, o viduje velnias galvą nusisuktų. Ką reiškia, kai namuose nėra šeimininkės...“.

5.

Morta kelias dienas iš eilės darbavosi pas Stanislovą. Jeigu dirbt iš pat ryto, tai galima būtų daug daugiau padaryt, o dabar ji ateina apie dvyliktą, kai pareina iš pieninės pats šeimininkas.

Žlugtas susidarė nemažas. Vieną dieną viską užmerkė, antrą – iki vėlyvo vakaro trynė ant lentos, trečią dieną skalavo, džiovino. Gerai dar, kad diena pasitaikė graži ir saulėta, su vėjeliu. Daug kas išdžiuvo lauke, kai ką teko ir kambaryje baigt džiovint. Sausus skalbinius kočiojo, kai ką lygino prosu, viską gražiai sudėliojo, o prieš išeidama dar išmazgojo kelių dienų, sumestus į bliūdą naudotus šaukštus, indus, išplovė grindis.

Stanislovas patenkintas ir laimingas.

– Tai ačiū, – džiaugėsi jis, – kiek gi aš tamstai skolingas?

– Ką jūs, nieko nereikia, – atsikalbinėjo Morta,– juk kaimynai esam. Dabar aš jums padėjau, gal kada man ko nors prireiks, šauksiuos pagalbos. Šiaip, tai jums ilgai visko užteks, o kai prireiks, vėl ateisiu.

– Kaip čia dabar? Negali būti nė kalbos, – griežtai nesutiko Stanislovas. – Dirbot, vargot kelias dienas. Ačiū, kad neatsisakėt. Va, jums dešimt litų, – išėmė jis iš piniginės banknotą, – imkit. O čia dar sviesto šviežio, tik šiandien mušto. Kai dabar pieno sumažėjo, savo gal nepasidarot? – padavė nemažą gabalą, suvyniotą į sviestinį popierių.

Morta laiminga. Taip gerai atsilygino ponas pienininkas. Kaip tik bus šventėms. Galima bus išsikepti skanų pyragą, liks ir sausainiams, bandelėms, žagarėliams. Breivės žada skerst kiaulę, iš ten parsineš skerstuvių. Ko ne šventės?

Jau pavakarys, bet dar šviesu. Vakarų dangus dar tebeliepsnoja raudona ugnimi, ženklindamas vietą, kur nusileido saulė. Nurimo vėjas, nuo šiaurės pusės aštriai padvelkė šaltukas. Užsigalvojusi Morta skuba per kiemą namo. Ją pamatė trumpam į verandą išėjęs Robertas ir neiškenčia neužkalbinęs.

– Labas vakaras, – pasisveikino, žengdamas prie verandos durų.

– Labas, – stabteli Morta.

– Kažkodėl, kaiminkyte, pas Stanislovą pradėjai labai dažnai lankytis? Ir dabar ar tik ne iš ten eini?

– Na, o kas? – klausia Morta. – Ar tik nepavyduliaujat?

– Žinoma, ten kasdieną, o pas mane niekada neužsuki. Ar taip gražu?

– Jūs ne nabagas, turite Agotėlę, o Stanislovas vienas. Pas jį geriau apsimoka...

– Bet aš jaunesnis, – nepasiduoda Robertas, – argi tai nieko nereiškia?

– Senas jautis vagos negadina, – juokiasi Morta, – aš irgi ne aštuoniolikmetė.

– Niekaip negaliu suprast, kuo Stanislovas geresnis už mane?

– Niekas nesako, kad geresnis, bet jūs man per jaunas, o su Stanislovu mes ir pagal amžių tinkam. Argi ne puiki būtų iš mudviejų pora?

– Kaip čia dabar išėjo, kad pražiopsojau tokią simpatišką našlelę? – apgailestavo Robertas, – nesiseka man su moterimis.

– Nenusiminkit, aš jums dukterį užauginsiu, – guodžia vaistininką Morta.

– Kiek reikia auginti? Ji juk jau panelė, – stebisi šis.

– Panelė tai panelė, bet be dvidešimties aš jos niekam neatiduosiu. Tegul ilgiau pas mamą pasilepina. Paspės tos vargo košės prisivalgyti...

– Ar tikrai priimtum mane į žentus? Nebrokytum?

– Kas galėtų brokyti tokį žentą? Kiekviena uošvė norėtų. Jaunas, gražus, bagotas, o jeigu truputį žioplas prie moterų, tai net geriau, į svetimas mažiau dairysis.

– Jeigu taip, tai aš palauksiu, o dabar labanaktis. Aš jau visai sušalau beplepėdamas. Jeigu susirgsiu, tai pati būsi kalta.

– Ne bėda. Jei ir susirgsit, tai pats gi daktaras, susigydysit. Tiek visokių vaistų turit.

– Ar lankysi mane sergantį? – jau už durų rankenos paėmęs, dar derėjosi Robertas, – norėčiau nors prieš mirtį sulaukti pačios palankumo....

– Turit Agotėlę, bus kas pasirūpina, – pasišaipė Morta, – o dabar labanakt.

6.

Danutė iš Birštono grįžo prieš pat mokslo metus. Milda, ją sutikusi, tuoj pat perdavė linkėjimus.

– Tau linkėjimai nuo Aliaus.

– O kur tu jį matei? – abejingai paklausė Danutė.

– Buvo parduotuvėje. Išėjo iš kalbos, kad tu man giminaitė, – atsakė Milda, – gražus jaunikaitis.

– Simpatija nuo mokyklos laikų, bet dabar susipykę.

– Dėl ko? Gal dar susitaikysit?

– Sunku net pasakyt, dėl ko. Tiesiog išsiskyrė nuomonės.

– Tai dar ne priežastis. Linkėjimus siunčia, panašu, kad vis dar galvoja apie tave. Gal nori susitaikyt?

– Ne, nebeprasidėsiu, – purtė galvą Danutė, – šiaip tai jis geros dūšios, bet neišprusęs mužikas. Kas blogiausia, kad nori tokiu ir likti. Žmonės per vargą stengiasi prasimušt, o jis, turėdamas tokias galimybes, nenori siekti ko nors aukštesnio, kilnesnio. Žemė – jam viskas. Materialistas.

– Ne visiems patinka mokslai. Reikia kam nors ir žemę dirbti. Kas jis? Ūkininkas?

– „Ūkininkas“ – per silpnai pasakyta. Didžiažemis, nors dar ne dvarininkas. Tokie tik keli visame valsčiuje. Siekia būti gaspadoriumi kaip tėvas.

– Tai kas čia blogo?

– Tai kam tada man mokytis? Ištekėjusi už gaspadoriaus, aš būčiau gaspadinė ir abu minkytume molį visą gyvenimą. Aš noriu šviesesnės ateities.

– Jeigu tik tiek, tai dar susitaikysit. Kai baigsi gimnaziją, ateis metas tekėti, tada kitaip galvosi.

– Apie tai dar net nemąstau. Tekėti bus metas tik tada, kai sutiksiu žmogų tokių pačių pažiūrų kaip mano. Aš sieksiu aukštojo mokslo.

– O jeigu nesutiksi? Sunku tikėtis tokio, koks pats esi. Kiekvienas žmogus individas.

– Na, nesakau, kad kaip tik tokį kaip aš. Svarbu, kad būtų panašaus mąstymo... O pagaliau dabar ne tas rūpi, svarbiausia sveikata.

– O kas gi tau, Danute, yra iš tikrųjų? Kodėl gydaisi?

– Kažkas negerai su širdimi. Dažnai paskausta kairėje pusėje prie pažasties. Daktarai girdi ūžesį, sako nepakankamumas. Per tą ligą ir namuose neteko paviešėti.

– Dar pora savaičių laiko ir namuose dar pabūsi mamos ir tėčio džiaugsmui. Pailsėsi, pasilepinsi...

– Kas tos dvi savaitės? Tik pasiruošt, susipakuot. Prisipažinsiu, aš čia, bet mano širdis ir visos mintys seniai jau gimnazijoje. Labai laukiu aš mokslo metų pradžios... Ilgiuosi nemažiau negu tikrų savo namų...

– Eik, eik, – stebėjosi Milda, – aš irgi mokiausi kurį laiką gimnazijoje, bet kad taip ilgėčiausi, tai to nebuvo.

– Kol kas man gimnazija – viskas. Visa kita vėliau. Neskubu susirasti draugo, nors neabejoju, kad sutiksiu kaip tik tokį, apie kokį svajoju. Dar daug gražių jaunystės metų prieš akis. Gimnazija, studijos... Negali būti, kad per tiek laiko neatsiras riteris, trokštantis užkariauti mano širdį, – šypsosi Danutė, – o Alius tegul pasiieško sau gaspadinės. Su juo viskas baigta.

– Tai ką jam pasakyti, jei sutikčiau? Ar tikrai jau taip griežtai nusiteikusi? Ar nepaliksi jokių vilčių?

– Gali pasakyti, kad dėkoju ir linkiu jam viso, kas geriausia, nors nemanau, kad jam labai rūpėčiau. Tie linkėjimai tik tarp kitko. Šiaip, tai mes viską seniai išsiaiškinome...

7.

Pas vaistininką Robertą šventėms žada būti svečių. Naujų metų sutikimui jis pakvietė savo simpatiją mokytoją Veroniką, pusbrolį iš kaimo, moksladraugį agronomą, daktarą su žmona, policininką su panele, kaimyno iš kitos gatvės pusės sūnų studentą, porą jaunuolių iš miestelio ir Mortos Mildą, kad būtų daugiau panelių.

Kai visi susirinko, susidarė visai graži jaunų žmonių kompanija.

– Kodėl tiek daug vyrų? O kur panelės? – pastebėjo studentas, – su kuo reikės šokti Naujametinį valsą?

– Kantrybės, bus ir daugiau, dar ne vėlu, – ramino jį Robertas ir kaip tik tuo metu kažkas paskambino į duris. Robertas, palikęs svečius, nuėjo atidaryti.

Tarpduryje stovėjo Milda su drauge. Pakviesta ji išsiderėjo, kad norėtų ateiti ne viena. Kai atėjo mergaitės, svečiai užstalėje iš karto atgijo, sujudo. Prie studento stovėjo laisva kėdė, jis vikriai pašoko, pagavo Mildą už rankos ir pakvietė sėstis šalia. Kita mergaitė buvo pakviesta kitur.

Milda tik dabar, kai atsisėdo už stalo, pamatė Alių. Ji taip nuraudo, kad net studentas Darius atkreipė dėmesį. Jis apsižvalgė, bet nepastebėjęs nieko neįprasto, kas galėjo taip sujaudinti mergaitę, šią priežastį priskyrė sau.

Tikrasis kaltininkas sėdėjo gerokai toliau. Taip netikėtai pamatęs Mildą, Alius negalėjo atsigauti nuo malonaus netikėtumo ir tuoj pat nusprendė nepraleisti progos arčiau su ja susipažinti.

Studentas, manydamas kad Milda raudonuoja dėl jo, buvo labai patenkintas ir rodė jai ypatingą dėmesį. Tuo labiau, kad ir mergaitė buvo puiki. Jie linksmai šnekučiavosi, juokavo, gurkšnojo vyną, užkandžiavo.

Darius, stebėdamas Mildos elgesį ir manieras, jautė, kad čia ne šiaip kokia miestelio mergaitė, o išprususi, mokanti su žmonėmis bendrauti panelė ir džiaugėsi, kad jam atiteko tokia puiki draugė praleisti šį Naujametinį vakarą.

Tuo metu Alius taip pat stebėjo Mildą ir laukė progos su ja pabendrauti. Proga pasitaikė prieš pat Naujus metus. Pastebėjęs, kad jos užstalės draugas kažkur pasišalino, Alius kaip mat atsidūrė prie Mildos ir tik dabar jie pasisveikino.

– Ko nesitikėjau, tai nesitikėjau, – ilgai nepaleido jos rankos Alius, – ir dabar dar stebiuosi jus čia matydamas.

– Aš taip pat, – neslėpė, kad džiaugiasi Milda, – kaip jūs čia patekot?

– Pusbrolis Robertas pakvietė sutikti Naujuosius. O iš kur jūs pažįstami?

– Mes artimiausi kaimynai. Jūsų pusbrolis pirmas pažįstamas, kurį sutikom čia atvažiavę. Linksmas ir malonus žmogus.

– Tai jau taip. Humoro jam netrūksta, – pritarė Alius, – kartais reikia gerai pagalvot, ar jis rimtai kalba, ar juokauja.

– Ar nekyla dėl to kokių nesusipratimų?

– Rimtais dalykais jis nejuokauja.

– Argi ne pokštas, kad jis ir mane pakvietė į svečius? – nusijuokė Milda. – Kad ir pažįstami, bet ne tiek artimai, kad lankytume vieni kitus. Tarp mūsų, kaip sakoma, „kepurinė pažintis“, tik „labas rytas, labas vakaras“.

– Šiaip ar taip bet aš jam labai dėkingas, kad jus pakvietė. Taip netikėtai susitikome.

– Kam dar gali būti įdomi tokia persona?

– Susitikti su jumis man visada malonu, o ypač esant tokioms aplinkybėms. Ko gero gali tekti ir pašokti. Ar pašoksit su manim?

– Priklausys nuo jūsų. Niekam dar neatsakiau, kas kvietė.

– Ar daug tenka šokti?

– Kai mokiausi, tekdavo dažniau, o dabar neišeina. Nauja vieta, nauji žmonės, mažai ką pažįstu, retai kur išeinu, o be to neseniai baigėsi gedulas, – atsakė Milda, – pagaliau nelabai yra kada...

– Nežinau, ką reikia veikti, kad neatsirastų laiko pašokti? Smagus vakarėlis – tai poilsis po visų darbų.

– Dabar jau aš beveik visą laiką parduotuvėje. Kai dėdė sirgo, aš jį pavadavau, o dabar dirbame abudu, – aiškinosi Milda, – tik kažkodėl aš jūsų seniai nemačiau.

– Buvau išvykęs į užsienį ūkio reikalais. Po Naujų metų vėl žadu važiuoti kuriam laikui.

– Turbūt labai įdomu po platų pasaulį pasižvalgyti?

– Jeigu kaip keliautojui, tai taip, bet jei tai darbas, tai ar čia, ar kitur – visur turi dirbti.

– Kam važiuoti dirbti į užsienį? Dirbti galima ir čia vietoje, – juokėsi Milda, – ar darbų maža?

Taip besišnekučiuojant, užgrojo muzika ir jie išėjo šokti. Studentui Dariui teko pasiieškoti kitos mergaitės Naujametiniam valsui.

Susitikę Alius ir Milda jau nebesiskyrė iki pat šventės pabaigos. Jie arba šoko, arba atsisėdę kur nors nuošalyje šnekučiavosi, arba, susėdę už stalo, užkandžiavo. Kai išaušo Naujametinis rytas ir pradėjo skirstytis svečiai, Alius išlydėjo Mildą į namus. Pirmiausia jie palydėjo mergaitę, su kuria Milda atėjo į balių, po to atėjo iki Mildos namų.

– Tai jūs čia gyvenate? Toje trobelėje?

– O kas?

– Aš toks didelis, kad tokioje trobelėje net netilpčiau...

– Pabandykit. Mes čia sutelpam net tryse.

– Išbandysim, bet ne šiandien. Dabar jau metas pailsėti... Kad kaimynai su Robertu, tai tikra tiesa. Pavydžiu aš jam, norėčiau ir aš turėt tokią kaimynę...

Staiga nušvito trobelės langelis ir Milda sujudo.

– Tai aš jau eisiu, mama atsikėlė. Labanaktis, – padavė ji ranką Aliui, – dar kartą linkiu laimingų Naujųjų metų ir iki pasimatymo. Džiaugiuosi jus sutikusi.

– Malonu girdėt, – siekdamas pabučiuoti Mildos ranką, pasakė Alius. – Man irgi buvo be galo džiugu praleisti su jumis šį šventinį vakarą.

8.

Per žiemą dar ne kartą Morta skalbė pas pienininką Stanislovą. Jis ir šiaip ne kartą pasikviesdavo ją aptvarkyti namus arba pagaminti kokius nors mandresnius pietus. Stanislovas klausdavo Mortos patarimo, kaip išsikepti skanų pyragą ar kokį kepsnį. Ji niekada neatsisako, o šis visada dosniai atsilygina. Mortai malonu žmogui padėti. Sviesto, grietinės, pieno pas jį niekada netrūksta, o iš gerų produktų visada galima pagaminti kokį nors skanėstą.

Ką jau ką, o kepti ir virti Morta moka. Amžiną atilsį vyras buvo išrankus ir ji, norėdama jam įtikti, gamindavo nekasdienišką valgį. Sąsiuvinį su įvairiais kepimo ir virimo receptais ji turi ir čia atsivežus.

Dažnai susitikdami Morta ir Stanislovas draugiškai bendrauja, pasišneka, pasipasakoja vienas kitam apie savo bėdas, ligas, gyvenimą, jaunystės metus, meiles, gerus bei sunkius pergyvenimus, ką mano veikti, kaip gyventi toliau... Pasirodo, Stanislovo žmona irgi buvo mokytoja. Mirė nuo džiovos būdama dar visai jauna. Per tiek metų jis priprato gyventi vienas, tačiau tuo nesidžiaugia.

– Negerai vienam, ką ir bekalbėti, ypač dabar, kai atėjo vyresnis amžius, – guodžiasi Stanislovas Mortai, – dukrai rūpestis ir našta. Vis atbėga, nepamiršta, teiraujasi apie sveikatą... Bet neprilakstys kiekvieną kartą. Gyvena ne taip arti, kitame miestelio gale, o man, kas be ko, pasitaiko ir susirgti, ar šiaip kokių nutikimų atsitinka.

– Žinoma, – pritaria Morta.

– Pernai žiemą susirgau, skaudėjo galvą, gerklę, laužė kaulus, temperatūra aukščiausia... Ir atsitik man taip, kad baigėsi žibalas. Miltelių nuo karščio turiu, reikėtų išsivirt kokios arbatos vaistams nugerti – neturiu kaip žiburio užsidegti. Vargau kelias dienas tamsoje žvake pasišviesdamas. Naktį šiaip taip prastumiu, ryte apgraibomis apsirengiu šį tą šilčiau – ir į darbą. Rytais lyg geriau, manau praeis. Gerai kad per savaitę praėjo, bet kitą kartą gali ir nepraeiti. Ras negyvą, nusigalavusį kaip kokį valkataujantį šunį.

– A jau tikrai? – stebisi Morta. – Mietelyje yra daktaras, kaimynystėje vaistininkas. Yra prie ko šauktis pagalbos. Jeigu jau galit nueit į darbą, tai galima buvo ir į krautuvę žibalo nueit ir daktarą pasiekt. Paprašytumėt pieninėj žmonių, duotų žinią dukrai.

– Po darbo jau nebėra jėgų, norisi kad tik greičiau į namus ir į lovą. Pas daktarą reikia kuom nors švariau apsirengti, o nelabai turiu. Miltelių nuo temperatūros yra, kam tada vaistininkas? Dukrai nenoriu nieko sakyt, kad neišgąsdinčiau. Vis galvoju, gal rytoj bus geriau.

– Man kitaip... Turiu suaugusią dukterį, kartu gyvenam, yra kas slaugo. Jei aš susergu, ji mane, kai dukra – aš ją. Taigi paslaugom viena kitą. Šiemet pakol kas sekėsi, nesirgom nė viena. Kad tik greičiau sulaukti pavasario. Kai oras šiltesnis, mažiau puola ligos.

– Nesirgau ir aš šiemet, dėkui Dievui, bet jei dabar kas atsitiktų, šauksiuos tamstos pagalbos, – pajuokavo Stanislovas. – Visur padedat, gal ir ligoj neatsisakytumėt?

– Aš ir pati stebėsiu, dažniau pasižvalgysiu į jūsų langus. Jei tik pamatysiu kad tamsu, eisiu pažiūrėt, ar vėl nepritrūkot žibalo? – juokėsi Morta.

– Ak, ko tik čia nebuvo per tuos metus... – atsiduso Stanislovas. – Pažinčių, piršlybų... Ir duktė sako net su piktumu „ko, tėte nesiženiji? Turėtum šeimininkę namuose, būtum ne vienas ir man būtų ramiau“, bet aš kaip tas čigonas su kiauru stogu. Kaip dabar dengsi, kai lyją? O kai giedra, nelyja – ir taip gerai. Kai susergu, prasikankinu kelias dienas, tada galvoju, reikia turbūt vesti. Kai pasveikstu – kam ženytis, kad ir taip gerai, – juokėsi Stanislovas.

– Turbūt nepasitaikė tokia, kuri grybštelėtų už širdies? Jei tik būtų kuri patikusi, nieko nebūtumėte žiūrėjęs, – beveik atspėjo Morta.

– Būtų labai gerai tokia mada, kad galėtum prieš vedybas parsivest nuotaką į namus kokiam mėnesiui ar ilgiau, – svarstė Stanislovas, – pasižiūrėtum kaip darbuojasi, tvarkosi, pamatytum kas per žmogus... O dabar kaip katę maiše. Baisu apsigauti, – visai rimtai samprotavo pienininkas.

– Per mėnesį, kitą – nieko nepamatysit. Kad žmogų pažinti, reikia nemažai laiko, – nesutiko Morta.

– Netiesa, – paprieštaravo Stanislovas, – mes kiek čia pažįstami, o aš jau kiaurai jus permačiau.

– Štai kaip? – nustebo ir susidomėjo Morta. – Įdomu sužinoti, kokia gi aš jums pasirodžiau?

– Linksma, graži, darbšti, tvarkinga, geros kalbos, moka kepti, virti, skalbti. Žodžiu – ideali šeimininkė kiekvieniems namams. Tokios ir aš norėčiau. Tokios nors ir šiandien nebijočiau vesti.

Klausydamasi Morta nelabai suprato, kur suka ponas Stanislovas.

– Ačiū, – ji nusijuokė, – įvertinta neblogai. Bet jei pasitaikytų kaip tik tokia, bet su dviem vaikais? Tokios turbūt nenorėtumėt?

– Geriau būtų be vaikų, bet jeigu jau būtų, tai nieko nepadarysi.

– Pagal jus panašu, kad turiu šansų gauti tokį šaunų vyrą kaip jūs? – toliau juokėsi Morta.

– Jei tik panorėtumėt, galėtumėt ir dar geresnį... Jūs to verta.

– Na, ką gi, lauksiu man skirtojo... Anksti dar apie tai galvoti, reikia palaukt dar kokį trejetą metelių, paaugint vaikus. Gal per tą laiką išleisiu dukterį už vyro ir liks tik vienas. Būsiu patrauklesnė nuotaka su vienu vaiku, – šitaip užbaigė tokią neaiškią kalbą Morta.

9.

Negreitai Milda susitiko su Aliumi. Jis kaip ir ketino, po Naujų metų išvažiavo ir Milda nematė jo iki pat pavasario. Grįžęs Alius tuoj pat atvažiavo į miestelį ir užsuko į parduotuvę. Milda, pamačiusi jį, vėl skaisčiai nuraudo ir šį kartą Alius tai pastebėjęs, nusišypsojo. Kol krautuvėje buvo žmonių, jis nieko nesakė, tik iš tolo linktelėjo galva, o kai liko vienu du, jis priėjo arčiau ir padavė Mildai ranką.

– Pirmiausia užėjau čia. Jeigu nebūčiau radęs, būčiau ėjęs į namus. Dabar jau žinau, kur gyvenat.

– Malonu būtų sulaukti tokio svečio, ypač po tokio ilgo nesimatymo. Ar seniai grįžot? – džiugiai paklausė Milda.

– Gal prieš porą dienų. Ilgai nelaukiau, tuojau atvažiavau į miestelį. Norėjau kaip greičiau jus pamatyti...

– Tikrai? – nuleido žemyn akis Milda, – matau kad ir jūs kaip jūsų pusbrolis Robertas mėgstat pajuokauti. Nebijot, kad galiu patikėti?

– Nė kiek nejuokauju, – rimtai gynėsi Alius, – jeigu to nebūtų, kam tada taip sakyti? Galima ir patylėti... Galima net visai neatvažiuoti... Tokiais dalykais nejuokaujama.

– Jeigu jau tikrai norėjot pamatyti, gal tam yra kokių priežasčių? – nepasidavė Milda.

– Pirmiausia – tiesiog pasiilgau, o antra – yra priežasčių. Norėjau perduoti lauktuves.

– Lauktuves man? – pasimetė Milda, – na ir stebinat jūs mane šiandien.

– Nenustebkit. Tai nebūtinai dėl to, kad turėjot manęs laukti. Būtų per daug drąsu iš mano pusės to tikėtis. Priimkit kaip suvenyrą iš svečios šalies prisiminimui to gražaus kartu praleisto Naujametinio vakaro, kurio aš ir šiandien negaliu pamiršti.

Iš vidinės švarko kišenės Alius išėmė juodą pailgą dėžutę ir padavė ją Mildai.

– Ačiū, – Milda paėmė dėžutę ir atidarė. Dėžutės dugnas ir dangtelis buvo iškloti tamsiai mėlynu aksomu, o viduje žėrėjo plonutė aukso grandinėlė su raudono rubino pakabuku.

– Labai ačiū, – padėkojo Milda, – kokia laiminga man ši diena: sutikau jus, gavau tokią dovaną... Turiu prisipažint, kad tikrai labai laukiau, – visai ištirpo jos abejingumas. – Kuo ilgiau nemačiau, tuo labiau laukiau... O jau ši diena pranoko visus lūkesčius. Ačiū dar kartą, – padėkojo susijaudinusi Milda.

– Ar patiko? – šypsodamasis dar paklausė Alius, nors ir matė, kaip nuoširdžiai ji džiaugėsi.

– Kam galėtų nepatikti tokia grožybė? Aš tiesiog sužavėta. Džiaugiuosi, kad neužmiršot manęs, tikiuosi, kad dabar dažniau pasimatysime.

– Būtinai, – sutiko Alius linksmai. – Šiuo metu aš laisvas, dažniau atvažiuosiu į miestelį. Pasimatysim čia, aplankysiu namuose. Šventes leisime kartu, iškylausim prie ežero, nepraleisime nė vienos progos, kur galėtume būti drauge.

– Labai gražiai ir viliojančiai skamba. Manau, kad tai bus visai nesuku įgyvendinti, tik reikia šiek tiek paplanuoti, – džiugiai pritarė Milda.

– Taip, tiesa, man vasarą pagausės darbų, bet norint, galima viskam rasti laiko. Kai ateis laikas, tada ir spręsime. Kol kas tai tik svajonės ateičiai, laukiu jų išsipildymo.

Į krautuvę atėjo žmogus, o iš sandėlio grįžo dėdė. Alius paprašė papirosų, o Milda paslėpė dovaną giliau į stalčių. Jie dar apsikeitė keliais nereikšmingais žodžiais ir Alius, pasiėmęs savo pirkinį, nuėjo prie durų.

Nuo durų jis dar atsisuko, nusišypsojo Mildai ir išėjo.

10.

Pirmadienį į krautuvę užsuko žinomas visame valsčiuje piršlys, bažnyčios maršalka Paurys. Jis dar buvo pašauktas giedoriumi laidotuvėse, muzikantu vestuvėse, garsėjo kaip žmogus, sėkmingai superšantis neturinčių ilgesnių pažinčių poras.

Breivės Paurys nemėgo. Tarp bažnytininkų Breivė buvo laikomas bedieviu laisvamaniu, kadangi nelankė bažnyčios ir jai niekada neaukojo. Apsipirkti Paurys eidavo pas žydelį Maušą. Ten jis galėdavo nusiderėti ir, reikalui esant, kai pritrukdavo pinigų, gauti prekių „bargan“. Pas Breivę derėtis nebuvo mados, o prašyti „bargan“ – ambicija neleido. Nenori pasirodyti, koks jis nusigyvenęs... Tegu geriau Breivė nežino, kaip kartais būna striuka maršalkai. Juk jis prieš visus vaizduoja solidų ir pasiturintį poną.

Atėjo maršalka pas Breivę ne šiaip sau, o su reikalu.

– Sveiki, – pasisveikino, – kaip laikaisi?

– Pusė bėdos, kaip pačiam sekasi? – klausimu į klausimą atsakė Breivė.

– Vakar nemačiau bažnyčioje, – lyg tarp kitko mestelėjo Paurys, – būtume galėję pasišnekėti po visam dar vakar.

– Pats gi žinai. Sekmadienis kai kam poilsio diena, o man – darbymetis. Turiu būti darbo vietoje.

– Per sumą niekas nevaikšto po krautuves. Visas darbymetis po pamaldų, – priminė Paurys ir apsidairė.

– O kur tavo pagalbininkė, kad nematau?

– Pirmadieniais mažiau darbo, dirbu vienas. O kam tau jos prireikė?

– Kaip čia pasakius? – pasikrapštė pakaušį piršlys. – Labai ji patiko vienam šauniam jaunikaičiui... Prašo, kad pripirščiau.

– Štai kaip? – susidomėjo Breivė. – Kur jis ją matė?

– Tavo krautuvėje. Kur daugiau? O pagaliau, maža kur galėjo matyti. Ir turbūt ne kartą, kad spėjo įsimylėti...

– Ko nesakai, kas? – nekantravo Breivė, – gal, kai pasakysi, paaiškės, kad nė kalbėti neverta.

– Pasakysiu, kaip gi... Ne vaikinas, o saldainiukas. Nuo trisdešimties hektarų žemės, vienas pas tėvus. Turi dar seserį, bet ta jau seniai ištekėjusi, atidalinta. Po tėvo mirties jam vienam viskas atiteks. Vyrukas dvidešimt penkerių metų, gražus pažiūrėti, aukštas, tiesus. Kad mergina tavo giminaitė, jis žino, kad tėvas jos neseniai miręs – taip pat žino, kad vargingai gyvena su motina ir paaugliu broliu – irgi žino. Jam tai nieko nereiškia. Svarbu, kad mergaitė daili ir jam labai patinka. Vesti jam pats metas. Ką pasakysi?

– Tai, kad viską jau žino, tai ką čia bepridėsi? – nusijuokė Breivė. – Visko čia prišnekėjai, o taip ir nepasakei, kas gi toks? Man atrodo, kad tu čia kažkur suki.

– Kai paskysiu, tai net išsižiosi, – merkia akį Paurys, – prašė dar sužinot, gal ji jau turi kokį nors vaikiną. Gal neverta nė važiuot?

– Nepanašu, – susimąstė Breivė, – neseniai atsikraustė, su niekuo nebendrauja, dėl to manau kliūčių nebus. Bet vis tik, kas gi jis toks?

– Rudilių Jočiaus sūnus Simas, – pagaliau atskleidė paslaptį Paurys. – Na, matai, aš niekur nesuku, kam sukti? Peršu vaikiną, turiu pasakyt, kas per žmogus, ko vertas. O kad vyrukas šaunus ir pats turi pripažinti.

– Reikėjo iš karto pasakyt, nebūtų reikėję tiek ilgai liežuviu malti, – nelabai nustebo Breivė. – Tėvą tai gerai pažįstu, padorus žmogus, pavyzdingas ūkininkas, o sūnaus, po teisybei, nepažįstu. Daug tokių jaunuolių iš vaikų į vyrus išėjo per tą laiką, kol aš čia už prekystalio stoviu. Iš kur pažinsi visus valsčiaus jaunikaičius?

– Toks vyras, tai mergaitei laimė, kad ją pasidabojo, – vėl ėmė girti piršlys. – Ištekės, bus ponia, nieko jai netrūks. Ir motinai su broliu atsiras vietos, nereikės vargti be savo kampo svetimoje supuvusioje gryčioje.

– Ne taip jau jos vargsta, – nesutiko Breivė, – išsilaiko karvutę, mes padedam, bet, jei atsiranda tokia galimybė, kodėl nepabandžius? Gal patiks vienas kitam? Gerai, aš su jomis pasišnekėsiu... Tik tiek, kad dar labai jauna, neturi nė dvidešimties.

– Vaikinas irgi jaunas, tik dvidešimt penkių. Ko ne pora? Toks oho kokią galėtų gaut, su didžiule pasoga. Bet jis nieko nereikalauja, jam tik mergaitė rūpi, – dar pridūrė piršlys. – Tai kaip sakai? Ar galim atvažiuot piršliais?

– Aš asmeniškai visai nieko prieš, bet sakau gi, reikia su jomis pasišnekėti.

– Ką čia daug šnekėti? Kai susitiks, susipažins, tada ir pasišnekės, o dabar nėra ko ilgai laukti. Šeštadienį atvažiuojam ir viskas. Gali perspėti, kad lauktų. Jeigu kas išeis, man didelės magaryčios iš abiejų pusių. Jums – tokia laimė, jam – tokia mergaitė. Ne vieną porą taip supiršau, nė kiek neabejoju, kad ir čia pasiseks. Aš tuose reikaluose gerai pasikaustęs...

11.

– Tai kad pasakysiu naujieną, – sako Morta dukrai parėjusi iš Breivių, – pas tave žada atvažiuoti piršliai šeštadienį.

– Kokie dar piršliai? – sustojo vidury pirkios Milda.

– Peršasi kažkoks tai ūkininkaitis iš Rudilių vienkiemio. Buvo atėjęs piršlys pas dėdę, abu kalbėjosi. Jie nori atvažiuot šeštadienį. Tėvus dėdė gerai pažįsta, o jaunikaičio ne. Bet kaip piršlys sako...

– Tik ir klausyk, ką piršlys sako, – pertraukė motiną Milda, – iš nebūto būta padaro. Tam ir yra piršliai, kad girtų jaunikius ir nuotakas.

– Ar nieko nenujauti, kas toks galėtų būti? – įtariai pasižiūrėjus į dukrą, paklausė Morta.

– Nė nenutuokiu, – susimąsčiusi atsakė Milda.

– Kaip gi taip? Nei iš šio, nei iš to – piršliai. Gal matėtės, gal buvot kur nors susitikę, gal kur šnekėjotės? Kodėl nesisakai? Ar negali būti tas pats, kur grandinėlę padovanojo?

– Nemanau, kad jis. Mes tik ką pradėjome bendrauti, kam jam piršliai? Piršlybos, kaip aš suprantu, tai abipusis susitarimas dėl vedybų, o jis, jeigu ir galvotų ką nors panašaus, tai pats pasakytų. Nemanau, kad ieškotų tarpininkų...

– Tas ne tas, bet žmonės atvažiuoja ir reikia juos deramai priimti. Ne pro šalį būtų šiek tiek apsišvarinti, išsikepti pyragą. Pasėdėsim, pašnekėsim, galva nenutrūks. O gal patiks? Gal kaip tik čia tavo laimė, jeigu taip yra, kaip piršlys sako.

– Mama, nejuokink, – vėl pasišaipė iš motinos Milda, – joks piršlys nepasakys teisybės. Negi tu tiki jo kalbom?

– Tai kad ir dėdė tą patį sako, – pasitaisė Morta, – sako pažįsta tėvus, trisdešimties hektarų pavyzdinis ūkis, jis vienas paveldėtojas. Ištekėtum – iš karto būtum ponia. Tie ilgi bendravimai, draugystės, meilės ne visada aišku kuo baigsis, čia – iš karto parodo, ko žmogus siekia. Yra rimtas ir atsakingas. Aš tai patarčiau labai gerai pagalvot...

– Pagalvosim tada, kai pamatysim, kas per vienas. Jis, kaip atrodo, mane pažįsta, o aš jo gal nė matyt nemačius. Kokia dar gali būti kalba? Šiaip tai aš kol kas laisva. Nei įsimylėjusi, nei pasižadėjusi, niekam niekuo neįsipareigojusi. Galiu elgtis kaip tinkama. Vedybų aš nebijau, mokslų jau nebaigsiu, tada kas belieka kaimo mergaitei? Tik ištekėti. Ištekėčiau, turėčiau savo gyvenimą ir tau palengvinčiau naštą. Ko laukti? Tuo labiau, kad pasitaiko „nebloga partija“ kaip piršlys sako... – rimtai kalbėjusi vėl nusijuokė Milda.

– Niekas nevaro, vaikeli, – susigraudino motina, – ir iš viso, tu dar per jauna vedyboms. Paklausysim, ką jis šneka. Gal ir jam neskubu tuoj pat vesti. Jeigu tau patiks, galėtumėt dar kokius metelius gražiai padraugauti. Aš nebežinau, ką ir bepatarti. Tos piršlybos visai sujaukė man protą.

Šeštadienį iš pat ryto našlės Mortos trobelėje šventiška nuotaika. Visur švaru, balta, tvarkinga, viskas savo vietose. Iki pietų, kas nebuvo padaryta – užbaigta, o po pietų – vien tik laukimas ir žvilgčiojimas pro langus.

Ilgai laukti nereikėjo. Dar gerokai su šviesa į kiemą įvažiavo gražiu arkliu pakinkyta nedidelė daili bričkutė ir iš jos išlipo du vyrai. Pirmas išsirito piršlys, o paskui jį ir jaunikaitis. Apsižvalgęs jis paėmė arklį už apynasrio, privedė prie malkinės ir pririšo prie karties, kuria buvo paremtas malkinės stogas.

Atėję iki trobelės, jie nusivalė ant padėto prie durų zuperinio maišo kojas ir įėjo į priemenę, kur jų jau laukė Morta, pravėrusi į pirkią duris. Milda kartu su motina sutiko svečius prie durų. Kai visi pasisveikino, Milda mandagiai pasiteiravo, kaip pavyko kelionė ir pakvietė svečius nusirengti.

– O, šiltai gyvenat, – trumpai apsidairęs sušneko piršlys, – negailit malkų...

– Ko gailėt? Jau pavasaris, užteks, – nusišypsojo Morta ir paėmė iš jo rankų puspaltį. Puskailinius Milda paėmė iš vaikino. Jie trumpai susižvalgė.

– Ačiū, – paduodamas kailinukus ir kepurę bei brukdamas šaliką į rankovę, padėkojo jis. – Leiskit, aš pakabinsiu.

– O dabar prašom prie stalo, – pakabinusi piršlio drabužį ant vinies prie durų, pakvietė Morta, – paragausim mūsų pyrago.

– O mes irgi turim kiškio pyrago, – pastatė piršlys ant stalo butelį vyno ir atkimšęs pasitrynė rankas, – žiūrėsim, katras skanesnis.

Vaikinas padėjo ant stalo dėželę saldainių.

– Mildute, tu pažiūrėk stikliukų, o aš tuoj išvirsiu arbatos prie saldainių. Gal svečiai norės išgerti po kokią stiklinę po kelionės. Cukrus ir uogienė ten pat ant lentynėlės.

Išgėrus po stiklelį vyno, atsigaivinus karšta arbata ir paragavus pyrago, nuslūgo įtampa, kuri kaustė pasirodžius svečiams. Visi atsipalaidavo, laisviau sušneko, vaikinas drąsiau pažvelgė į Mildą, o ši kritiškiau pasižiūrėjo į jį.

„Koks puikus vaikinas, – mąstė Milda jį stebėdama. – Jeigu kur pobūvyje ar šokiuose toks pakviestų, būtų tikra laimė, o dabar jis štai sėdi prie jos ir siūlosi jai į vyrus... Argi neįdomu? Ar tai mano laimė ar nelaimė? Ar tai laikyti likimu? Dabar viskas kol kas atrodo gražu ir miela, o kaip bus toliau, vienas Dievas težino. Reikės kažkaip tai prie jo priprasti, pamilti, prisitaikyti prie naujo gyvenimo, kurio visai nežinau. Viską padaro mama. Bet juk ir mama buvo jauna, ne viską ir ji išmanė, tačiau dabar ji viską moka, turi patirtį. Ir dabar, esant tokiom sunkiom sąlygom, ji nepalūžo ir visai vykusiai tvarko savo gyvenimą.

Žinoma, nutrūks besimezganti draugystė su Aliumi. Gaila... Tas dėmesys, ta dovana... Kodėl jis nebepasirodo? Na, bet Alius tikriausiai susitaikys su Danute, o gal jau ir susitaikė...

Kitaip ir būti negali. Draugystė nuo pat vaikystės negali taip sau paprastai baigtis... Gaila tik tų mergaitiškų svajonių, taip ir neišsvajotų, spėlionių po susitikimų ar galvoja apie tave ar ne, susitiksi dar ar ne. Bet man, matyt, taip lemta be ramunės žiedo tapti moterimi... Ak, tegul būna taip, kaip Dievas duos. Ne visos ir kelis metus išdraugavusios po vedybų būna laimingos“, – pagaliau Milda apsisprendė ir, kai vaikinas švelniai paglostė jos ranką, padėtą ant stalo, ji pritariančiai pažvelgė į Simą.

Išsėdėjo visi iki vėlumos. Kai vynas buvo išgertas, atsirado dar vienas butelaitis. Morta iškepė kiaušinienės ir, kai vyrai pagaliau pakilo, buvo jau arti vidurnakčio.

Piršlys buvo patenkintas. Jis pamatė, kad jaunieji rado bendrą kalbą, vienas kitą vadina vardais, sėdi už stalo arti vienas kito. Šiaip ar taip, bet jis savo misiją atliko. Kad vestuvės bus, piršlys nė kiek neabejojo, o kada tai įvyks – nebe jo reikalas.

Atsisveikindami vyrai pabučiavo moterims į rakas.

– Aš dabar užsuksiu dažniau, nes apie daug ką turim pasišnekėti, – pasakė išeidamas Simas.

12.

Simas dabar jau dažnas svečias pas Mildą. Užsuka į krautuvę, užeina į namus. Nenuostabu, kad kartą užėjęs seniai nesirodęs Alius, jį rado pas Mildą namuose.

Paaiškėjo, kad jie pažįstami. Pasisveikino. Alius neparodė, kad suglumo, bet širdyje iš karto kažkaip viskas susijaukė. Jis buvo pasirengęs maloniam susitikimui, o dabar...

Alius susimąstė: „Kodėl Simas čia? Ką veikia, kam reikalingas?“ Jis bando atspėti: „Ko būtent čia atėjo? Ir Simas jaučiasi pasitikinčiai... Iš kur jie pažįstami? Na, nieko, kai jis išeis, viską sužinosiu iš Mildos, bet išeit, atrodo, Simas visai neskuba. Štai, užsikėlė koją ant kojos, atsirėmė nugara į sieną ir drąsiai, nesivaržydamas žiūri į Mildą.. Na, o ji pati?“

Lengvai nuraudusi, nudūrusi žemyn akis... Kada ne kada susiprato pakviesti Alių sėstis. „Širdis nujaučia, kad kažkas čia ne taip. Ar tik nesu tas trečias nereikalingas... – staiga ūžtelėjo Aliui per širdį, – gal geriau man pačiam iš čia pasišalinti? Bet nesinori ir apsivilti...“

– Ačiū, – atsisėdo ir kreipėsi į Simą, – seniai bebuvome susitikę, kaip gyvuoji?

– Mes tai čia po senovei, bet pats, girdėjau, į Daniją buvai išvažiavęs. Kokių naujienų iš ten parsivežei?

– Buvau nuvažiavęs ir vasarą, ir po Naujų metų. Teko nuvykti dar kartą. Neseniai ir grįžau.

– Kaip patiko?

– Ten yra ko pasimokyti. Pačiam būtų irgi ne pro šalį tenai nuvažiuoti.

– Ko jau čia mums su tais keliais hektarais, – pasikuklino Simas, – gerai ir senoviškai. Kai jūsų toks didelis ūkis, tai jau kas kita. Yra kur diegti naujoves.

– Ten ir nedideli ūkiai modernią techniką naudoja.

– Ar dar manai kada važiuot?

– Greitai nevažiuosiu. Tam kartui užteks ir tų žinių, kurias įgijau. Reikia bandyt praktikoje jas pritaikyti.

Alius šneka ir stebi Mildą. Ji vis dar kažkokia nesava, tylėdama klausosi jų kalbos. Pasižiūri tai į vieną, tai į kitą. O gal iš tikrųjų renkasi, katras iš jų geresnis?

„Kokia vis tiktai graži, – gėrisi Alius lyg pirmą kartą matydamas. – Gražūs kaštoniniai plaukai, kurie supa jos baltą veidą, ir tos akys didelės, išraiškingos, jų atviras glostantis žvilgsnis... Tiesi nosis, putlios rausvos lūpos... Graži, patraukli... Kai tik pamatai, ilgesnį laiką nematęs, kiekvieną kartą atrodo gražesnė. Dėl tokios merginos verta ir pakovoti“, – mąstė Alius ir nors buvo bemanąs išeiti, liko sėdėti už stalo.

Kalba nesirišo, sušneko dar apie šį bei tą, apie orą ir pagaliau, Simas pasižiūrėjęs į laikrodį ant rankos, pakilo.

– Man jau metas. Pražiopsosiu eilę malūne. Atvažiavau susimalti gyvuliams, – paaiškino. – Iki pasimatymo, – jis padavė ranką Mildai, paskui Aliui ir atsisveikinęs išėjo.

– Pirmą kartą pas mus, teks bučiuoti pečių, – nedrąsiai bandė pajuokauti Milda, kai Simas uždarė duris.

Bet Aliui ne tas rūpėjo.

– Ar seniai jūs pažįstami? – paklausė nežiūrėdamas į Mildą, truputį pakeltu balsu.

– Visai neseniai, gal pora savaičių, – pagalvojusi atsakė.

– Įdomu, kaip susipažinot? – vėl paklausė nekeisdamas tono.

Mildai pasidarė nemalonu: „Kas jis toks, kad taip kamantinėja?“

– Bet jūs irgi, atrodo, pažįstami, – priminė ji Aliui.

– Buvome draugai, kol neiškrėtė šunybės.

– Kokios šunybės? – susidomėjo Milda.

– Na, jei norėsit sužinosit ir be manęs, – nieko nepasakė Alius, – ne vyrų darbas skleisti paskalas. Bet patarčiau pasidomėti.

– Kam domėtis? Ne mano reikalas žinoti, kada kas tarp jūsų buvo. Kam man turi rūpėti svetimi reikalai?

– Bet gi jis čia lankosi. Panašu, kad ne visai pašalinis, – pabrėžė Alius. – Kodėl nesakot, kaip susipažinot?

– Galiu pasakyti, jeigu taip norit, – po tokių užuominų Mildai iš karto pasirodė Simas kažkoks įtartinas. – Prieš porą savaičių buvo atvažiavęs su piršliu susipažinti. Nori, kad tekėčiau už jo...

Alius nuščiuvo ir ilgokai tylėjo.

– Na ir apsukrus vyrukas, skuba, kol dar apie jį nieko nežino, – kažkaip mįslingai pasakė jis. – Ir ką gi jūs jam pasakėt? Ar sutikot?

– Nutarėm dar pabendrauti, – prisipažino Milda, – pažinti vienas kitą iš arčiau...

Alius priblokštas. Jeigu prieš paklausdamas jis dar turėjo vilčių, tai po jos atsakymo liko visai sužlugdytas: „Kaip ji taip lengvai priima Simo draugystę, kai tuo tarpu aš visai nedviprasmiškai siūlau jai savąją?“

Jis pasijuto įžeistas, pažemintas, nereikalingas. Kas jam belieka? Atsistoti ir išeiti trenkus durimis? Tačiau Alius nenori parodyti, kaip jis jaučiasi, iš visų jėgų laikosi ramiai ir tęsia pokalbį toliau.

– Nors tiek gerai, – sako jis neišsiduodamas. – Na ir dienelė man šiandien. Pirmą kartą atėjau į jūsų namus, turėjau puikų sumanymą kaip praleisti šeštadienio laisvalaikį, o išgirdau tokius dalykus. Kad kiek – turbūt būčiau radęs jau ištekėjusią.

– O ar jums ne vis tiek? – liūdnai paklausė Milda.

– Aišku, kad ne vis tiek. Juk aš norėjau su jumis draugauti. Argi nesupratot?

– Susitinkam labai retai. Iš tų kelių susitikimų sunku suprasti, ko jūs norėjot ar nenorėjot. Tik dabar, visai atsitiktinai išgirdau apie jūsų ketinimus.

– Šiaip ar taip man teks pasitraukti. Jūs savo draugystę jau padovanojot kitam. Liūdna, bet aš pavėlavau...

– Draugystė – tai dar neįsipareigojimas, – lyg teisinosi Milda. – Kartais draugystė nutrūksta, kartais atsinaujina.

– Dėkui, kad paguodėt.

– Juk jūs su Danute nuo pat vaikystės draugai, o šiandien panašu, kad išsiskyrėte.

– Irgi priežastis iš jos pusės. Nesiseka man kažkodėl tai su jūsų tiršta gimine, – jau galėjo juoktis Alius.

– O kuo aš čia dėta? Piršliai atvažiavo ne mano iniciatyva, – gynėsi Milda.

– Negalėjo šiaip sau sugalvoję atvažiuot, turėjo kažkaip atsiklausti, pranešti, skirti dieną. Važiavo tikrai žinodami, kad jų laukia.

– Piršlys kalbėjosi su dėde, dėdė su mama, manęs niekas nieko neklausė.

– Graži istorija, nieko nepasakysi. Jums gal tiktai žaidimas, bet tai man brangiai kainuoja. Jaučiuosi nekaip. Tiek daug planuota, mąstyta, laukta... Patikėkit. Visa tai patirti man buvo be galo skaudu.

– Apgailestauju, kad taip atsitiko, kad per mane patyrėt tiek nemalonumų, – kalbėjo Milda. – Aš nenumaniau, kad visa tai gali jums ką nors reikšti.

– Iš dalies gal ir aš pats kaltas, – pamąstęs prisipažino Alius, – bet taip jau nevykusiai susiklostė aplinkybės. Kelionės į užsienį, begalės darbų namuose... Tikėjausi, kai ateis vasara – pagyvensim.

– Tikrai, nenorėjau jūsų įskaudinti. Man labai gaila... – dar kartą pakartojo Milda. Ji nesugalvojo, ką dar galėtų pasakyti, bet Alius jau atsistojo.

– Tai aš jau eisiu, – susirado ant suolo padėtą kepurę, – pirmas čia mano apslankymas ir turbūt paskutinis. Linkiu sėkmės, – ir neatsisveikinęs išėjo.

13.

– Ateik čia, – ką tik atėjusi iš lauko pašaukė motina Mildą, – sužinojau kai ką apie Simą. Papasakosiu.

Abi susėdo už stalo.

– O kur Aidas?

– Padarė pamokas ir išėjo su pačiūžom.

– Tai va, – pradėjo motina, – ne taip seniai, gal kokie metai, kai buvo čia didžiulis skandalas. Tas mūsų jaunikis, pasirodo, suvedžiojo mergaitę. Draugavo, draugavo, o kai liko nėščia – ir paliko. Bylinėjosi, teisėsi ir kunigas per pamokslą barė... Paskui tilo nutilo, matyt gerokai pamokėjo. Ilgam užteko tų kalbų. Dabar jau viskas pradeda pasimiršti.

– Kas mamai pasakė?

– Pasiklausiau pienininko. Jis nemeluos. Tiek metų čia gyvena, visus pažįsta, apie visus žino. Suvažiuoja žmonės su pienu iš artimesnių ir tolimesnių kaimų, tai visokių naujienų prisiklauso.

– Kaip pradėjai apie tai kalbėti? Ar taip tiesiai ir paklausei? – pasidomėjo Milda.

– O kas čia blogo? Pasakiau, kad perša. Kas gi čia tokio, jeigu nori daugiau sužinoti apie peršamą jaunikį?

– Ar aš nesakiau? – ėmė juoktis Milda, – tik ir klausyk, ką piršlys sako. Kad turtingas, kad vienturtis, kad darbštus, kad nei geria, nei rūko tai kartojo ir kartojo, o apie tai, kad mergaitę su vaiku paliko – nė pusės žodžio.

– Tai jau taip, – pritarė motina, – bet, kita vertus, jis nieko nemelavo. Kad ūkis didelis, kad vienas pas tėvus, tą patį ir pienininkas sako. Tiktai tiek, kad nutylėjo apie tą gėdą.

– Toks nutylėjimas – tai pats didžiausias melas, koks tik begali būti. Įsivaizduok, kaip atrodytų, kad ir toliau aš su juo bendraučiau?

– Ką gi, teks pasakyti, kad daugiau čia nevaikščiotų. Bet kaip jam pasakyti, dėl ko?

– O gi visai paprastai,– ryžtingai pasakė Milda, – apsigalvojau, nemanau už tavęs tekėti ir prašau čia daugiau nevaikščioti. Negi po to jis dar panorės ateiti?

– Žinoma, tegul kur nors kitur pasiieško sau nuotakos.

– Sunku bus susirasti. Nė viena, kuri pažįsta už jo neis, nebent iš kur nors toliau, kur niekas nieko apie jį nežino. Taip kaip mes dabar. Jeigu nebūčiau išgirdusi iš Aliaus užuominos apie kažkokią jo „šunybę“, būtų gal ir į galvą neatėję teirautis.

– Aha, kaip kitą kartą gali apsirikti. Už tai ir su vestuvėmis taip skubino... Bijojo, kad per ilgesnį laiką nesužinotume apie jo griekus. Tik Dievui reikia padėkot, kad pavyko laiku apsižiūrėti, – atsiduso Morta. – Ar labai pergyveni, vaikeli, kad taip išėjo? – dar paklausė motina.

– Nė trupučio. Tik prieš Alių nepatogu. Jeigu tiesa, ką jis kalbėjo, jeigu tikrai rimtai apie mane galvojo, tai galima suprast, kaip jis jautėsi sužinojęs apie šias piršlybas, – apgailestavo Milda. – Bet dabar ne laikas save kaltinti ir gailėtis, reikėjo apie tai anksčiau pagalvoti.

– Ar manai jis supyko?

– O kaip mamai atrodo? Buvo dėl ko supykti, ar ne? Padovanojo tokią dovaną, galėjau suprast, kad siekia draugystės, o čia staiga sužino, kad lankosi kitas. Niekada neatleis.

– Nėra ko nusiminti, atsiras dar tau skirtas,– guodė dukterį Morta, – o be to vedyboms tu dar per jauna. Tik tai tiek, kad čia pasirodė labai jau įdomiai ir viliojančiai. Vaikinas gražus, turtingas – kiekvienai susuktų galvą.

– Nė kiek nenusimenu, – patikino Milda, – argi mums ir taip negerai? Stogą virš galvos turime, esam pavalgę, aš truputį užsidirbu, dėdė manęs neskriaudžia. Gyvensim ir toliau kaip gyvenome iki šiol. Juk nieko neatsitiko...

– O aš, – ėmė juoktis Morta, – aš ko gero už tave anksčiau ištekėsiu...

– Kas čia per kalbos? – motina vis juokėsi, o Milda ne juokais susidomėjo.

– Pienininkas peršasi. Iš kart tik iš tolo, užuominomis, o dabar jau atvirai pasipiršo.

– Tikrai?

– Nekalbėčiau, jeigu to nebūtų, – patvirtino Morta, – nori, kad tekėčiau už jo. Jei sutikčiau, tai vasarą keltume vestuves.

– Na, ir ką mama jam pasakei?

– Pasakiau, kad pagalvosiu, kad reikia su tavim pasitarti, kad neseniai, dar tik metai, kai vyras mirė. Žodžiu, pasakiau, kad dar pažiūrėsiu.

– Žiūrėk, kad neišeitų taip kaip man buvo, – pusiau juokais, pusiau rimtai perspėjo motiną Milda.

– Na, čia jau visai kas kita. Žmogus rimtas, pagyvenęs, ne piemuo. Nemanau, kad būtų kokiai jaunai mergaitei „prišiukšlinęs“, – juokėsi Morta.

– Turi dukterį, dar kažin kaip ji į tai pažiūrės? Gal nepritars, prieštaraus? Toks namas, o ir šiaip gali turėti daug pinigų prisikaupęs. Dėl turto gali dar kilt nesutarimų, nemalonumų.

– Priešingai. Duktė jam visą laiką kala, kad ženytųsi, bet jis pats kažin kodėl vis delsia.

– Taip šneka, kol mato, kad tėvas abejoja. Kai pamatys, kad tikrai nori vesti, oho koks čia dar gali kilti triukšmas...

– Gal iš tikrųjų neverta prasidėt? – susimąstė motina, – aš net nepagalvojau apie tai. Aišku, kad duktė gali priešintis. O man dar reikia Aidą užauginti. Kažin kaip dar jis sureaguotų nei iš šio, nei iš to gavęs patėvį?

14.

Kaip ir reikėjo tikėtis, Alius nebepasirodo parduotuvėje. Nebeužeina ir Simas. Kai tik jam buvo pasakyta, kad nesilankytų, tai Milda daugiau jo ir nematė.

Kai dėl Simo, tai jam taip ir reikia, bet Aliaus Milda labai pasigenda. Labai norėtųsi pamatyti, susitikti, pasikalbėti. Daug ką turėtų pasakyti, pasiaiškinti, bet giliai širdyje jaučia, kad to jau niekada nebus, kad jį prarado amžinai.

Jau įpusėjo žadėjusi būti linksma vasara su Aliumi. Praėjo šv. Trejybės atlaidai, artinosi šv. Petro ir Povilo, bet kas iš to? Per atlaidus Mildai netenka nė po miestelį pasivaikščioti gražiai pasipuošus, kur gatvėse pilna žmonių. Tomis dienomis krautuvė pilna, jai reikia padėti dėdei ir, kai po darbo eina namo, gatvėse tuščia, tik ant grindinio pasklidusios vėjo blaškomos laksto šiukšlės.

Neužilgo, po šv. Petro ir Povilo atlaidų, vieną sekmadienį eidama namo po darbo parduotuvėje, netikėtai sutiko studentą. Pamatęs Mildą, jis atsiskyrė nuo būrio draugų, su kuriais stovėjo gatvėje, ir atėjo su ja pasisveikinti.

– Laba diena, – padavė ranką, – kaip malonu jus matyti. Ar dar prisimenat mane, ar teks iš naujo prisistatyti? Aš – tas pats Darius.

– Kaip neprisiminsi, – atsakė Milda, – visą vakarą sėdėjom drauge už stalo. Taip smagiai sutikom Naujus metus.

– Man, pavyzdžiui, nebuvo labai smagu, – apgailestavo studentas, – jus nuo manęs paviliojo kažkoks gražuolis. Neteko net pašokti su jumis.

– Mačiau, kad nenuobodžiavot. Šokti tikrai buvo su kuo.

– Bet aš norėjau, būtent, su jumis, tačiau netekau vilties. Būsiu čia visą vasarą, gal dar pasitaikys kokių nors progų. Neatsisakysit? O jūs turbūt skubat? – staiga sujudo Darius, – ar nesutrukdžiau?

– Nieko netrukdot. Tiesiog einu po darbo namo.

– Kokie gi darbai sekmadienį? Sekmadienis – poilsio diena. Sekmadienį dirbti nuodėmė.

– Darbas darbui nelygus. Visokių yra darbų... O kas dėl nuodėmės, tai darbas – malda.

– Taip sakot? Tai kada tada ilsėtis?

– Po kiekvieno baigto darbo ateina ir poilsis. Štai, aš dabar jau ilsiuosi, – juokėsi Milda.

– Jeigu einat namo, tai gal galiu palydėti? Aš irgi nieko neveikiu, ilsiuosi.

– Gerai, prašom, – sutiko Milda. – Atostogaujat? Ar ilgai?

– Atostogos kaip ir visiems, iki mokslo metų pradžios. Jei sesija užsitęsia, tai jos net sutrumpėja. O kada jūs atostogaujat?

– Kai mano toks darbas, tai atostogų niekas neduoda. Atostogauju tada, kai nėra darbų.

– Įdomi tarnyba, – stebėjosi Darius, – ar toli gyvenat?

– Čia pat, prie vaistinės.

– Ko gero būsim kaimynai. Aš kitoje gatvės pusėje, priešais vaistinę.

– Vos keli žingsniai liko, pamatysim.

Kai Milda sustojo prie trobelės po ąžuolu, Darius nustebo.

– Šioje trobelėje? Juk joje seniai niekas nebegyveno. Kaip čia jūs atsidūrėt?

– Ilga istorija, – atsakė Milda ir atkėlė vartelius, – ačiū, kad palydėjote.

– Labai norėčiau įeiti ir pasižiūrėti, kaip atrodo iš vidaus.

– Prašom, – pakvietė Milda, – ir viduje nieko geriau nepamatysit.

Jie įėjo į priemenę, ir, kad būtų šviesiau, Milda pasiskubino atidaryti pirkutės duris, įleisdama pirma savęs svečią.

– Po šimts, kaip čia jauku, – linksmai sušuko apsidairęs Darius. – Langiukai maži, ne taip prikaitina saulė, nuo grindų dvelkia gaivinanti vėsuma, kvepia ąžuolo lapais, tiesiog malonu. Štai kur galima tikrai atsigaivinti...

– Jeigu jau taip, tai prašom prisėskit. Turiu šaltos arbatos su spanguolių sultimis. Kai karšta, mes taip gaivinamės. Gal ir jūs išgersit kokią stiklinę? – Milda pastatė ant stalo iš ąsočio į stiklinę pripylusi gėrimo ir padėjo lėkštutę su sausainiais.

– Ačiū, mielai, – atsisėdo Darius prie stalo. – Iš lauko pažiūrėjus, nepanašu, kad išvis čia galima gyventi, tačiau viduje labai jauku. Ne visose kaimo pirkiose taip būna. Ar jūs seniai čia?

– Antri metai.

– O žiemą ar nebuvo šalta?

– Kaip matot, nesušalom, – nusijuokė Milda, – tik tiek, kad šiemet mažai turėjom malkų. Šiai žiemai pasirūpinsim daugiau.

– Pasirodo, neapsirikau – kaimynai. Dabar jau, jei nieko prieš, aš čia dažniau apsilankysiu. Kai tik bus labai karšta, ateisiu pas jus atsigaivinti...

– Prašom visada, kada tik panorėsit.

Darius neskubėjo išeiti. Jie pasėdėjo, išsišnekėjo. Mildai teko papasakoti, kaip čia pateko, apie tai, kad mokėsi gimnazijoje ir, baigus aštuntą klasę. teko mokslus nutraukti. Vaikinas užjautė dėl tėvo mirties, apgailestavo, kad Milda negalėjo baigti gimnazijos, o išeidamas dar kartą priminė:

– O gimnaziją būtinai reikėtų baigti. Ne taip daug liko... Kai turėsit rankose dokumentą, tai ir darbo geresnio būtų galima pasiieškot...

15.

Dabar jau studentas Darius pas Mildą dažnas svečias. Jam patinka Milda, pamėgo jis ir tą mažą trobelę, nuolankiai prisiglaudusią prie galingo ąžuolo kamieno, tarsi radusią prieglobstį po šimtamečio ąžuolo šakomis. Ar ne simboliška, kad ir Milda su motina ir broliu, netekę maitintojo, taip pat rado po juo pastogę?

Darius kartais ilgiau, kartais trumpiau užsibūva pas Mildą. Jie ir pajuokauja, ir rimtai pasišneka. Kalbėdami rimtai, jie nuolat grįžta prie to paties klausimo, kaip būtų gerai, kad Milda baigtų gimnaziją.

– Aš dažnai pagalvoju, – sako Darius, – ar taip jau visai neįmanoma? Argi nebūtų galima rasti kokių nors išeičių? Ar negalėtų padėti giminės, juk pasiturinčiai gyvena? Kas tie keli meteliai, kai jau tiek pasiekta?

– Buvo kalbėta ir su tetom, bet jiems dabar irgi nelengva. Abi mergaites išleido į gimnaziją... O be to man tiktai padėti neužtenka, man reikia viso išlaikymo. Mama man nieko negali duoti, – paaiškino Milda.

– O kaip sekėsi mokslai? – pasidomėjo Darius.

– Visai neblogai, – pagalvojusi atsakė ji, – bendrai tai man nebuvo sunku, ypač matematika labai patiko.

– Hm... – mąstė studentas, – aštuonias klases baigusi, jei gyventum mieste, galėtum negabius moksleivius matematikos mokyti namuose. Tėvai dažnai ieško korepetitorių vaikams, o ypač matematikos. Moka neblogai, galėtum užsidirbti pragyvenimui.

– Bet gi aš gyvenu čia, ne mieste.

– Aš turiu galvoje, jei įstotum į gimnaziją, – paaiškino Darius. – Jeigu, kaip supratau, mokytis sekėsi neblogai, reikalui esant galėtum ir daugiau padirbėti. Štai, baigi trimestrus penketais, gauni atleidimą nuo mokslo mokesčių – viena, ruoši mokinius – antra, na, o butą aš parekomenduočiau. Turiu giminaitę, pas kurią aš gyvenau visą tą laiką kol mokiausi. Brangiai nekainuotų, pas juos tuščia mansarda, kai manęs nėra.

– Su vaikais gal tikrai galėčiau dirbti, bet dėl penketų nesu tikra. Aukštesnėse klasėse juk daug sunkiau mokytis.

– O gal pabandyt iš karto į mokytojų seminariją? – vėl sugalvojo Darius, – gal, netekus tėvo, taikomos kokios nors lengvatos? Reikėtų pasidomėti. Aštuonias klases baigusią, tikrai turėtų priimti.

– Nežinau, – abejojo Milda, – kažkas nerealu.

– Reikia kažką daryti, negalima sėdėt rankas sudėjus. Netruks prabėgti vasara... Iki rudens reikia apsigalvoti, nuspręsti ir ryžtis. Metai nelaukia, – įsileido į kalbas, patarimus Darius, bet Milda neskubėjo pritarti.

– Turbūt nieko nebus, – abejojo ji, – norint kažką daryti, jau dabar reikia teirautis, kur tai važiuoti. Jau vien kelionėms reikia pinigų, o mes jų neturime.

– Ar būtinai važiuoti? Galima ir raštu kreiptis, yra juk paštas. Žinoma, reikalingi adresai. Dabar gal šiek tiek per anksti, bet prieš mokslo metus turėtų pasirodyti skelbimai laikraščiuose, kur nurodomi adresai, mokymosi sąlygos, reikalavimai. Skelbiasi įvairios mokyklos, galbūt ir seminarijos. Reikėtų jau dabar pradėt vartyt laikraščius. Be adreso ir važiuot netikslinga.

– Jeigu ne į seminariją, tai gal į kokią nors kitą mokyklą, kurioje būtų galima įgyti specialybę? – gyviau susidomėjo Milda, bet tik trumpam. Prisiminusi, kad reikės buto, pinigų pragyvenimui ir mokesčiams už mokslą, ji ir vėl nuleido žemyn akis. – Ot, jei kas nors panašaus būtų čia vietoje? Bet, kai tik reikia atsiskirt nuo šeimos ir gyventi atskirai, tai atsimuši kaip į sieną. Nėra galimybių ir gana... – kelintą kartą kartojo Milda.

– Nebežinau, ką dar galėčiau patarti, – nusiminė ir Darius, – blogi reikalai ir tiek. Viena tik žinau, kad dabar dar laikas. Paskui prabėgs metai, kiti ir viskas nuslinks užmarštin. O laikas greitai bėga.

– Ačiū, kad linkit man gero, bet, matyt, paliks viskas taip kaip buvo. Iš karto ilgėjausi gimnazijos, labai pergyvenau, verkiau, bet ašaros nieko nepadės. Nebe vaikas, puikiai suprantu esamą padėtį... Ir mamos nesinori jaudinti, matau, kaip ji pergyvena dėl manęs. Tuščia ir tų mokslų, gyvensim ir toliau taip, kaip Dievas davė.

– Užjaučiu, ką aš daugiau galiu pasakyti? Bet jeigu man kas nors panašaus atsitiktų, aš nenuleisčiau taip greitai rankų. Visomis išgalėmis stengčiausi baigt universitetą.

– Tegul Dievas apsaugo jus nuo tokios nelaimės, – net nusigando Milda, – didžiausiam savo priešui nelinkėčiau to, ką man teko išgyventi. Turbūt nieko nėra skaudžiau, kaip netekti artimo žmogaus.

– Pasakiau daug negalvodamas, palyginimui, bet tikėkimės, kad nieko neatsitiks. Nors ką gali žinoti? Nuo nelaimės niekas neapdraustas, nežinai net, kas gali atsitikti pačiam... Na, bet mes ir nuklydom į tokius liūdnus apmąstymus...

– Ne pro šalį kartais ir apie tokius dalykus pasikalbėti.

– Šiandien jau taip išėjo, bet per sekantį susitikimą būtinai apie linksmesnius dalykus kalbėsimės. Pažadu, – išeidamas užtikrino Darius.

16.

Negreitai dar Milda susitiko su Aliumi.

Buvo ruduo, bulviakasis. Lietingas, šlapias drumzlinas dienas keitė saulė su rytmetinėmis šalnomis ir voratinkliais. Aukščiau pakilus saulei, šalna greitai tirpo ir įdienojus oras smagiai įšildavo. Tokiomis dienomis žmonės ėjo į laukus kasti bulvių, valyti daržų. Skubino užkapčiuoti dalį derliaus pavasariui, kitą dalį suvežti į rūsius žiemai. Atginę galvijus arčiau kasėjų ir palikę ganytis ant rugienų, piemenys rinko bulvienojus į krūvą, kūreno laužus ir karštuose pelenuose kepė bulves. Oras toli aplinkui kvepėjo dūmais ir bulvienojais.

Vieną tokią gražią, saulėtą rudens dieną Alius atvežė Breivėms šešis vežimus šviežiai nukastų bulvių. Kai jis kartu su bernu sunešė maišus į rūsį, bernas liko prie arklių, o Alius su dėde atėjo į krautuvę atsiskaityti už nupirktas bulves.

Kiekvienais metais Breivės pirkdavo iš Aliaus tėvo bulvių tiesiog iš lauko tiek, kad užtektų sau ir gyvuliams visiems metams. Savo žemės dėdės neturėjo, tik sklypą prie namų, kur sodindavosi daržoves. Kaip kiekvienais metais, taip ir šiemet bulvės buvo pristatytos ir liko tik susimokėti.

Įėjęs į krautuvę, Alius pasisveikindamas iš tolo linktelėjo Mildai ir toliau šnekėjosi su dėde prie kasos. Jis per vasarą nesirodė nei miestelyje, nei žmonėse. Norėdamas užsimiršti jis plūkėsi ūkyje iki devinto prakaito ir dabar buvo nusprendęs, jeigu pamatys Mildą, nešnekėti su ja.

Tačiau neištvėrė. Po tokios ilgos pertraukos, dabar ją pamatęs, suprato, kad pastangos bergždžios. Jis pajautė, kokia Milda jam brangi ir reikalinga. Nelaukdamas nė kol pasišalins dėdė, Alius priėjo arčiau ir užkalbino.

– Seniai nesimatėm... Kaip laikotės? – paklausė lyg niekur nieko.

– Kaip ir visada... – koks klausimas, toks ir atsakymas. Ką gi daugiau galėjo pasakyti Milda?

Kai dėdė išėjo, jie kalbėjosi toliau...

– Kažkodėl nesigirdėjo jūsų vestuvių, – truputį pašaipiai, stengdamasis kalbėti ramiai prisiminė jis.

– Iš kur girdėsit, jeigu jų nebuvo, – atsakė Milda ir pasitraukė tolėliau, kad Alius neišgirstų, kaip daužosi jos širdis.

– Kaip gi taip? Negi taip ilgai trunka bandomasis laikotarpis?

– Nereikėjo nė bandyti, viskas labai greitai išaiškėjo.

– Kas būtent? – tokiu pačiu tonu klausinėjo Alius.

– Jūs pats geriau žinot apie tuos nešvankius darbelius.

– Bet, jei ne ta priežastis, tikriausiai šiandien jau būtumėt ištekėjus?

– Sunku pasakyti. Laikas skirtas išbandymui buvo neribotas.

– Prisipažinsiu, mane gerokai nuvylėte. Buvau pasirengęs pasveikinti su įžengimu į naują gyvenimą.

– Jei norit, galit ir dabar pasveikint.

– Su kuo sveikinti dabar, kai vestuvės neįvyko?

– Su laiminga pabaiga...

– O tokia pabaiga jums laiminga?

– Būtent.

– Tarkim, kad ir man taip pat. O kas toliau?

– O toliau viskas dar prieš akis. Jeigu išmetus iš praėjusios vasaros tas kvailas piršlybas, manyčiau, kad gyvenime niekas nepasikeitė.

– Taip manot?

– O jūs kaip manote?

– Manau, kad man negreitai pavyks išmesti iš galvos tą įvykį.

– Aš, pavyzdžiui, seniai viską pamiršau.

– Pasistengsiu ir aš apie tai daugiau negalvoti.

– Būtų gerai, jei mes tai pamirštume. Kam galvot apie nemalonius dalykus?

– Galima būtų greičiau pamiršti, jei nemalonius dalykus pakeistų malonūs...

– O kas jums būtų malonu?

– Būtų malonu išgirsti, kad bandomasis laikotarpis jau pasibaigė...

– Negi dar neaišku, kad viskas jau seniai baigta.

– Kaip įtikinsit?

– Ar užteks garbės žodžio?

– Manau, kad taip. Aš dar manau, – ėmė juoktis Alius, – kad tas bandomasis laikotarpis daugiau pravertė mums abiems negu jums su Simu. Ar supratot, ką norėjau pasakyti?

– Kurgi ne, – juokėsi ir Milda, – supratau ir džiaugiuosi, jeigu, žinoma, neapsirinku.

– Tai, vadinasi, viskas grįžta į senas vėžes?

– Būčiau laiminga, jeigu taip įvyktų... – nuoširdžiai prisipažino Milda.

– Tada nuo šios akimirkos viskas taip, lyg nieko nebūtų įvykę. Ar taip?

– Tik taip.

– Tada mes ir vėl draugai? – padavė Alius jai ranką. Ištiestą Mildos ranką jis stipriai paspaudė ir, taip su ja atsisveikinęs, išėjo.

17.

Per žiemą labai sustiprėjo Aliaus ir Mildos draugystė. Dabar jau jis netykoja Mildos krautuvėje, bet šeštadienį ir sekmadienį lanko ją namuose. Atvažiavęs prasėdi iki vėlumos. Jei pasitaiko kuris vakaras šiltesnis, jie važiuoja pasivažinėti arba išeina pasivaikščioti.

Kalėdų vakarėlyje abu linksminosi parapijos salėje, o pirmą Naujųjų metų dieną Alius atvažiavo pasveikinti su Naujaisiais. Alius tą šventinę naktį praleido namuose, o Milda su motina ir broliu – pas dėdę Karolį.

Svečių nieko nebuvo, tik visi savi: dėdės Karolio šeima, Mildos šeima, atėjo ir atostogaujanti Danutė su tėvais.

Susibūrę į šeimyninį ratą, visi giminės susėdo už šventinio stalo palydėt senų ir sutikti Naujųjų metų.

Iš tokio šeimyninio sambūrio kažkokių linksmybių nelauk. Išgėrė, užkando, prisiminė praėjusių metų sėkmes ir nesėkmes, džiaugsmus, vargus, rūpesčius, paplanavo, ką reikėtų nuveikti kitais metais.

Sulaukę Naujųjų visi pasibučiavo, palinkėjo vieni kitiems laimės, sveikatos, išgėrė dar po stiklelį už Naujuosius metus ir šventė kaip ir baigta.

Saulutė su Aidu susėdo žaisti šachmatais, dėdės išėjo į verandą parūkyti, o visos trys seserys, likusios už stalo, šnekučiavosi tarpusavyje. Danutė paėmė Mildą už rankos, atsivedė ją prie nuošaliai stovinčios sofos, atsisėdo pati ir pamojo Mildai.

– Sėskis. Papasakok, kaip tu čia gyveni? – paklausė ji, kai Milda atsisėdo.

– Nėra ką pasakoti, – apie susitikimus su Aliumi Milda nutylėjo, – geriau papasakok, kaip tu laikaisi? Kaip tavo sveikata? – paklausė ji Danutę.

– Šiemet geriau, vartoju vaistus, mažiau dirbu, daugiau stengiuosi būti gryname ore. Ak, kad tik baigčiau tą gimnaziją... Tada bent pailsėčiau.

– Greitai baigsi, nedaug liko, tik pora metelių.

– Pora metų be tų metų. Ne taip jau mažai, – nesidžiaugė Danutė. – Kodėl nieko nesakai apie piršlybas? – staiga prisiminė ji, – kodėl nesutarėt? Ar nepatiko, ar nenorėjai dar tekėti?

– Nenoriu nė prisiminti. Kažkoks košmaras... – susiraukė Milda.

– O ką? Argi jis tau taip labai nepatiko? Juk visai nieko vaikinukas. Ir pasiturintis...

– Ar nežinai tos bjaurios istorijos apie jį? Gerai dar, kad laiku sužinojom.

– Ta visa istorija, man atrodo, grynai iš piršto laužta, – patylėjusi pasakė Danutė. – Pažįstu aš ir jį ir tą merginą. Vaikinas padorus, ramus, ne koks plevėsa. O jau mergiotė, tai avantiūristė nuo pat mažų dienelių. Mokykloje visokių nuotykių su berniukais prisigalvodavo: tai ją norėjo apkabinti, tai pabučiuoti. Duodavo mums skaityti neva iš berniukų gautus meilės laiškelius. Už tokius prasimanymus gaudavo ir lupt nuo tų pačių berniukų, – prisiminusi nusijuokė Danutė.

– Tikrai? Tu ją pažįsti? Kaip ji atrodo?

– Sustumtinė kaimo mergiotė, ūkininko duktė ir viskas. Kas ten žino su kuo ji susigavo vaiką, bet nutarė prisikabinti prie Simo. Vaikinukas gražus, ramus, turtingas, galvojo, kad pavyks susidoroti. Kodėl teisme nei pinigų būsimo vaiko išlaikymui nenorėjo, nei kitų pretenzijų nepateikė? Vien tik vedybų reikalavo. Ar ne juokinga? Norėjo, kad teismas juos apženytų.

– Ar gali taip būti? – abejojo Milda, – kaip taip be niekur nieko? Juk buvo ir liudininkai, turėjo gi ką nors jie liudyti.

– Gal kokį kartą palydėjo iš gegužinės. Matė kas ar nematė, bet paliudijo, kad dažnai matė kartu. Už pinigus dar ne tokius dalykus paliudys...

– Bet gi kaip tai? – neatsistebi Milda. – Sakė žmonės, kad ir kunigas per pamokslą garsino.

– Na, matai, jos motinos pusbrolis mūsų parapijos vikaras. Šiaip ar taip – ji dukterėčia. Pavaidino, pasiskundė, paverkė, tai šis ir pabarė per pamokslą bažnyčioje. Pavardžių neminėjo.

– Ir kuo viskas baigėsi? Turiu galvoje teisme.

– Teismą atidėjo, kol gims vaikas. Tada skirs ekspertizę tėvystės nustatymui. Tokie tyrimai tūkstančius kainuoja, o teismo išlaidas moka pralaimėjusi pusė. Simo tėvai Jočiai, aišku, sutiko, o Drukteniai tilo, nutilo. Ir dabar tyli, nors vaikas jau gimė.

– Ir tokių dalykų būna pasaulyje? – negalėjo atsistebėti Milda. – Žmonės ir dabar apie Simą negerai šneka. Dabar tikriausiai jis galėtų paduoti į teismą už šmeižtą.

– Matyt nenori tampytis po teismus ir tiek. Teismu garbės neįgysi...

– Bet nors apgintų savo garbę ir orumą. Gal žmonės imtų kitaip galvoti?

– Visiems žmonėms neįtiksi. Kas nori, tai ir dabar apie Jočius negalvoja blogai, o kas nenori, tų ir teismu neįtikinsi.

– Buvom lyg sutarę padraugauti, – prisiminė Milda, – bet, kai tiktai išgirdau tokias kalbas, tiesiog prasivariau.

–Tikrai?

–Pasakiau, kad niekada daugiau nebevaikščiotų pas mane...

– Na, argi ne žioplė? – net pasipiktino Danutė, – šitokį vaikiną praradai... Nereikėjo skubėti, gal būtum ir kitokių kalbų išgirdusi. Pagaliau su juo pačiu reikėjo pasikalbėti, paklausyt, ką jis sako.

– O iš kur išgirsi, ko paklausi? Nieko čia nepažįstam artimiau. Va, ir su tavim tik atsitiktinai, kai išėjo iš kalbos, o tiek kartų buvom susitikusios...

– Kad aš nė nežinojau, mama tik dabar pasakė. Šiaip ar taip niekada neverta skubėti, – susimąstė Danutė. – Man atrodo, kad ir aš pasiskubinau nutraukti draugystę su Aliumi. Kaip dabar matau, niekas šiais laikais nesiekia idealų. Visos tos gimnazijos ir aukštieji mokslai tik dėl padėties visuomenėje, dėl didesnių atlyginimų, dėl gero ir sotaus gyvenimo. Norint studijuot mediciną arba teisę, beveik neįmanoma įstoti. Tiek daug norinčių... Ir dėl ko? Tiktai dėl to, kad būtų galima daugiau uždirbti. Tik vienas iš šimto ten mokosi iš pašaukimo. Alius, pavyzdžiui, nuo pat vaikystės ūkininkas, žino ko nori, siekia žinių, tobulina savo ūkį. O aš ir šiandien nežinau, ką veiksiu baigus gimnaziją. Iki šiol neapsisprendžiu, kur stoti. Medicina, teisė ne man. Literatūra, pedagoginis... Kokios perspektyvos? Taip norėtųsi ko nors švelnaus, ramaus... Pasiilgstu kaimo gyvenimo, gamtos... Manau, kad tik Alius man visa tai galėtų duoti.

– Ar aš nesakiau? – priminė Milda, – pradedi apsigalvoti.

– O tu dar jį matai kada nors? Ar sutinki? Jei sutiksi, perduok nuo manęs linkėjimus, – paprašė Danutė. – Žiemos ir pavasario atostogos neilgai trunka, tuojau teks išvažiuoti. Bet per vasaros atostogas bandysiu jį susigrąžinti. Susitiksim, pasišnekėsim, tikiuosi, kad jis dar neužmiršo manęs...

18.

Po pokalbio su Danute Mildai neramu. Po tų nelemtų piršlybų jie su Aliumi tik ką susitaikė ir gražiai draugauja. Milda laukia jo atvažiuojant, nori matyti, ilgisi ilgesnį laiką nesimačius, svajoja, o dabar, ko gero, teks pasitraukti. Labai gaila...

Ji nė kiek neabejoja, kad jie susitaikys. Bet kaip reikės viską išgyventi? O gal dar nėra ko sielotis iš anksto? Kur dar ta vasara, bus kas ar nebus? Gal Danutė apsigalvos? Pagaliau neaišku dar, kaip pats Alius reaguos? Tikriausiai nėra ko tikėtis... Jie draugai nuo pat vaikystės, maža kas kada įvyko, apsipyko, tuo labiau, kad ir nesantaikos priežastis nėra rimta. Išsiskyrė nuomonės ir tiek...

Naujų metų pirmąją dieną Milda laukė Aliaus iš ryto, bet jis pasirodė gerokai po pietų. Atėjo gerai nusiteikęs, linksmas, gražus ir mielas. Moterys tikėjosi jo apsilankymo ir buvo paruošusios šventinį pietų stalą.

– Sveikinu visus su Naujais metais, – tik peržengęs slenkstį, pasveikino jis. – Linkiu visiems daug laimės, sveikatos ir visų svajonių išsipildymo, – tradiciškai dar pridėjo ir, nusivilkęs trumpus kailinaičius, pakabino prie durų.

– Ačiū, – padėkojo Morta, – jums taip pat, o dabar prašom prie stalo.

– Tai pasakokit, kaip sutikot Naujus metus? – pasiteiravo atsisėdęs. – Aš tai namuose su saviškiais. Malonu tokias valandas sutikti kartu su artimaisiais.

– Mes irgi panašiai, – pasidžiaugė Milda, – pas dėdę Karolį susirinkom visos trys šeimos, šeimyniškai ir sutikom.

– O, tai susidarė visai nemaža kompanija. Turbūt buvo smagu?

– Žinoma. Yra atvažiavusios ir Danutė su Saulute žiemos atostogų. Po Trijų karalių vėl išvažiuoja.

– Tai jau taip. Vidury mokslo metų atostogos trumpos, netrunka prabėgti. Pasibaigus metams, tada per vasarą galima jau gerai pailsėti.

– Po Naujų metų dienos ilgėja, šviesėja, greičiau bėga laikas ir nė nepamatai, kai ateina ir vasara, – tarp kitko pasakė Morta, bet Milda paprieštaravo.

– Iki vasaros dar labai toli. Dar trys šalti mėnesiai iki Velykų. Po Velykų tik galima pradėt galvot apie vasarą.

– Viskam savas laikas. Nepasakyčiau, kad man ir žiemą būna baisu. Ši žiema, pavyzdžiui, man labai patinka, – šypsodamasis Alius pažvelgė į Mildą.

– Nesuprantu, kam gali patikti žiema? – stebėjosi Morta. – Šalčiai, vėjai, juodos dienos įgrįsta iki gyvo kaulo. Tas pečių kūrenimas, sniego kasimas – nereikalingi papildomi darbai. Kaip gerai būtų, kad visai žiemos nebūtų.

– Be žiemos ir vasara nebūtų tokia maloni, – svarstė Milda.

– Šiaip ar taip, bet jau Naujieji. Pats nemaloniausias laikas jau praėjo. Aš sutinku su mama, – pritarė Alius. – Dabar jau greitai bėgs laikas. Sausis, vasaris – tie dar piktesni, o jau kovas kvepia pavasariu. Kažin, kada šiemet Velykos?

– Šiemet ir Velykos turbūt bus dar šaltos, – spėjo Morta, – šiemet kovo dvidešimt septintą. Nespės iki to laiko sniego nuleisti. Kiaušinius gali tekti ant sniego ridinėti, – apgailestavo ji.

Ne Naujų metų šventę kalbėti apie orą, bet, kai už stalo ne toks artimai pažįstamas žmogus, garbus, ne kasdienis svečias, net ir Mortai nedrąsu daug šnekėti. Kai Aidas išėjo pas draugus ir pasišalino Morta, Mildai ir Aliui atsirado kitokios kalbos. Pirmiausia Milda perdavė Aliui linkėjimus nuo Danutės.

– Tau linkėjimai nuo Danutės, prašė perduot, kai tiktai pamatysiu.

– Tikrai? – trumpai patylėjo Alius. – Ačiū, perduok ir nuo manęs, kai tik sutiksi. Pasakyk, kad dėkoju ir linkiu laimingų Naujųjų metų. Kaip ji laikosi?

– Neblogai, džiaugiasi, kad neužilgo baigs gimnaziją ir galės pailsėti.

– Nebus kada poilsiauti, reikės ruoštis stojamiesiems egzaminams, jei galvoja mokytis toliau. Jos manymu, tik baigę universitetus ir institutus žmonės naudingi visuomenei.

– Atrodo, taip nebegalvoja, bet kur stos, dar neapsisprendusi. Pirmiausia nori pailsėti.

– Tegul galvoja, yra dar laiko, sugalvos... O aš turiu linksmų naujienų.

– Tikrai?

– Prieš ateidamas čia, buvau užsukęs pas Robertą. Žinai, ką jis man pasakė?

– Na?

– Per vasaros atostogas jo vestuvės. Jau dabar pakvietė į pajaunius. Pamergę liepė pačiam susirasti. Ar eisi man į pamerges, Milda?

– Su malonumu, – nudžiugo ji, – kokia gera žinia. Ar jau žinoma vestuvių data?

– Datos nepasakė, tik minėjo, kad Veronikos atostogų pradžioje, kad iki mokslo metų būtų pakankamai laiko medaus mėnesiui.

– Kažin, kur žada jį praleisti?

– Turbūt Palangoj. Kur kitur rasi geriau?

– Tai jau taip, – pritarė Milda, – tuo labiau, kad ir laikas palankus. Patys gražiausi vasaros mėnesiai.

– Galėtume ir mes kokiai savaitei nuvažiuot prie jūros... Kaip manai?

– Nežinau, – pasimetė Milda, – negalvojau. Niekada nebuvau prie jūros, net nesvajojau...

– Na, kai ateis laikas, tada pagalvosime kartu, o dabar aš tau Naujų metų proga turiu paruošęs mažą dovanėlę.

– Bet aš jau turiu nuo tavęs dovaną, va ir dabar pasipuošusi. Nereikia man daugiau dovanų. Jaučiuosi nenusipelniusi, – gynėsi Milda, – nenoriu būti skolinga.

– Aš nieko neskolinu, aš dovanoju, – šypsosi Alius. – Reikia gi kaip nors atžymėti mūsų draugystės metines. Pernai per Naujųjų metų sutikimą mes arčiau susipažinome. Man tai didelė šventė...

– Man taip pat, bet kam tos dovanos? Galima ir kukliau paminėti.

– Nepalaikyk už bloga. Man tiesiog malonu kuo nors tave pradžiuginti. Smagu matyti, kad tu mano dovaną vertini, nešioji. Kai pamatau tave su ta grandinėle, aš pasijuntu arčiau tavęs. Man malonu, o tu, matau, nesidžiaugi?

– Džiaugiuosi, kaipgi, bet man nepatogu. Aš irgi turėčiau ką nors tau dovanoti.

– Man nieko dovanoti nereikia. Jeigu tu man dovanosi, tai mano dovana nebetenka prasmės, gausis toks abipusis pasikeitimas ir tiek, o aš jau sakiau, kad noriu tave nudžiuginti.

– Nežinau, ką ir besakyti... Dovaną visada malonu gauti, ypač nuo tavęs.

– Mes čia deramės, ginčijamės, o kai pamatysi, kokia dovanėlė, pasirodys, kad nebuvo dėl ko. Štai, – padavė dėžutę Alius, – pažiūrėk. Įdomu, ką pasakysi?

– Laikrodukas... – nuoširdžiai apsidžiaugė Milda, – visą laiką svajojau tokį turėti. Iš kur galėjai žinoti, kad man jo labai reikia?

– Matau, kad neturi. Jei turėtum, tai juk nešiotum. Toks daiktas reikalingas, ypač darbe praverčia.

– Labai ačiū, net nežinau, kaip reikės atsilyginti.

– Jei patinka, duokš ranką uždėsim, pažiūrėsim kaip atrodo. Na štai, visai gražu, taip kaip čia buvęs. Norėčiau, kad jį nešiotum.

– Ir nešiosiu. Taip norėjau, o dabar jau turiu. Ko laukti? – patikino Milda. – Nebereikės klausinėt dėdės, kuri valanda, savo valandas turėsiu.

– O dabar ateik čia, sėskis arčiau manęs, štai taip, – apkabino Alius per pečius Mildą, – tos dovanėlės, tos visos kalbelės tik tuščias reikalas, visai ne tai, ką noriu pasakyti, – ryžosi pagaliau Alius. – Kiek galima tuo tuščiažodžiavimu dangstyti tai, kas iš tikrųjų guli ant širdies? Kodėl nepasakyti tiesiai šviesiai – myliu ir viskas? Jeigu sulaukčiau ir neigiamo atsakymo, tai geriau greičiau viską užbaigti, kad nebereikėtų daugiau abejoti, galvoti, spėlioti. Kodėl nepakalbėti rimtai? Myliu seniai, gal nuo pat pirmo karto, kai pamačiau. Myliu, todėl lankau, atvažiuoju, ilgiuosi, noriu matyti, noriu amžinai būti kartu. Myliu, už tai sėdžiu čia, galėdamas apkabinti, glausti prie savo širdies. Myliu ir laukiu, ką tu man pasakysi?

Alius išgirdo, kaip smarkiai pradėjo plakti Mildos širdis. Jie sėdėjo susiglaudę, širdis prie širdies.

– Myliu ir aš, Aliau, kad tu žinotum kaip labai... Ir jaučiu tą patį, ką ir tu, – prisipažino ji, – visada laukiu, nors nežinau ar atvažiuosi, visada galvoju apie tave, labai tavęs ilgiuosi... Tu net neįsivaizduoji, ką man reiškia tavo žodžiai. Myliu tave ir mylėsiu visą gyvenimą...

19.

Studentas Darius tik po liepos pirmosios pasirodė miestelyje. Nei žiemos, nei pavasario atostogų jis nebuvo parvažiavęs. Jam su draugu, paskutinio architektūros kurso studentams buvo patikėtas labai atsakingas projektas ir visos atostogos praėjo prie ieškojimų, brėžinių ir darbų.

Kai pagaliau darbai buvo baigti, konkursas laimėtas, tada Darius galėjo važiuoti namo pelnytų atostogų.

Po kelionės gerai išsimiegojęs, jis aplankė draugus, kaimyną vaistininką Robertą ir vieną vakarą pamatęs, kai Milda parėjo iš darbo, atėjo pas ją.

– Labas, Mildute, – linksmai pasisveikino, – kaip laikaisi? Seniai bemačiau.

– O, Darius, kaip malonu matyti, – nudžiugo Milda

– Ar tikrai? O aš bijojau užeiti, galvojau, gal užmiršai.

– Taip ilgai nesirodėte, galima buvo ir pamiršti, bet aš nepamiršau. Kur buvot pražuvęs? Prašom toliau, prašom sėstis, – pakvietė Milda, su juo atėjusi prie stalo.

– Aš irgi nepamiršau. Priešingai, nors ir buvau labai užimtas, bet vis apie tave galvojau, rūpinausi, – atsisėdo Darius. – Buvau ir gimnazijoje, ir mokytojų seminarijoje, aplankiau keletą mokyklų, deja niekur jokių lengvatų netaiko. Visur mokesčiai ir nemaži... Bet šiaip su aštuonių klasių pažymėjimu bet kur įstoti būtų nesunku.

– Aš jau palaidojau visas viltis baigti kada nors gimnaziją, – atsiduso Milda. – Jei anksčiau dar pasvajodavau, tai dabar... – prisiminė ji Alių.

– O tu kuo toliau, tuo gražesnė. Nežinau, ar tai dėl to, kad ilgai nemačiau, ar iš tikrųjų labai pagražėjai, – pusiau rimtai, pusiau juokais neiškentė jos nepagyręs Darius.

– Ačiū, jūs niekad negailit gerų žodžių moterims. Žinot, kas joms patinka.

– Bet kad tai gryna tiesa, – tvirtino Darius, – nė kiek neperdedu, sakau kaip yra ir net negalvoju, ar patiks kam tai, ar ne.

– Papasakokit geriau, kaip jums sekasi studijos? – pasuko prie rimtesnės temos Milda. – Po atostogų juk prasidės paskutinieji mokslo metai. Po metų jau būsit diplomuotas architektas. Ką veiksit, kai baigsit studijas?

– Pirmiausia – tai smagiai ilsėsiuosi, – juokėsi Darius, – o paskui kibsim į darbus. Ateityje laukia daug planų...

– Kuo nuoširdžiausiai linkiu sėkmės, – palinkėjo Milda, – tada turbūt čia pas mus miestelyje niekada nepasirodysit?

– Jeigu būtų kas laukia, visada rasčiau laiko, – šelmiškai žvelgdamas į Mildą pasakė jis ir nusišypsojo.

– Negi nėra kas laukia? – nusistebėjo ji.

– Jei turi galvoje tėvus, sesę, tai savaime suprantama, bet aš norėčiau, kad ir tu manęs lauktum. Ar lauksi, Milda?

– Visada būsit mielas ir laukiamas svečias mūsų namuose, – išsisuko nuo tiesaus atsakymo, – kada tik čia būsit, nepamirškit mūsų aplankyti. Bus malonu jus matyti.

– Ir tai neblogai, bus drąsiau užeiti. Aš ir dabar turiu drąsų pasiūlymą, – vėl šypsosi Darius. – Pasirodo Roberto vestuvės vasarą. Kai buvau užėjęs aplankyti, pakvietė ir mane. Ne tik į vestuves, bet ir į pajaunius. Pamerge liepė pasirūpinti pačiam. Sutik, Mildute, būti mano pamerge, tai bent pasiaustume. Argi ne puiki iš mūsų pora?

– Tai kad aš jau pasižadėjau... – nusijuokė Milda.

– Kam pasižadėjai? – net išsižiojo Darius iš nuostabos.

– Roberto pusbroliui Aliui.

– A, tai tas pats... – prisiminė Darius Naujus metus, – tada viskas aišku ir man nebėra ko tikėtis. Jis ir čia greitesnis už mane.

– Nėra ko nusiminti, – matydama kaip nusiminė Darius, pasakė Milda,– pasitikėkit Robertu, jis pats suras jums tokią pamergę, kad džiaugsitės, jog aš negalėjau.

– Jei būčiau žinojęs, būčiau iš karto atsisakęs eiti į pajaunius. Kai pamergė patinka, tada taip, kitu atveju vestuvėse geriau būti paprastu svečiu. Vestuvės vestuvėmis ir palieka, tai didelė ir linksma šventė ne tik jauniesiems, bet ir svečiams. O jūs, pasirodo, su Roberto pusbroliu dažnai susitikinėjat, – susimąstęs pasakė Darius, – sakyk tiesiai, Mildute, jūs draugai? Patikėk, man labai svarbu tai žinoti. Klausiu ne iš smalsumo.

– Kaip čia pasakius...

– Užteks, nieko daugiau nereikia, viskas aišku, – nutraukė Darius Mildą. – Jau nuo pernai Naujųjų metų turėjau susiprasti, kad nėra ko puoselėti vilčių, o dabar pasitvirtino abejonės. Prisipažinsiu, labai daug galvojau apie tave, kūriau planus. Maniau baigsiu studijas, būsiu laisvas, sieksiu rimtos draugystės, meilės, bet dabar jau metas viskam padėti tašką.

20.

Danutė neatsisakė minties susitaikyti su Aliumi. Atvažiavo atostogų tvirtai pasiryžusi jį susigrąžinti. Net buvo susidariusi mažytį planą. Liepos pabaigoje jos gimtadienis. Ji prikalbins mamą ir tėtį suruošti ta proga arbatėlę. Pasikvies truputį svečių, aišku jaunimo, na ir būtinai – Alių.

Tai bus puiki proga su juo susitikti ir pasišnekėti. Prisiminusi, kaip jis pergyveno, kai juodu išsiskyrė, Danutė nė kiek neabejojo, kad Alius bus laimingas, galėdamas vėl su ja bendrauti. Padraugaus dar porą metelių, kol ji baigs gimnaziją, o tada ir apie vestuves bus galima pagalvoti.

Apie tolimesnius mokslus ji jau nebegalvoja. Norint baigti aukštąją – dar penki metai studijų. Miesto gyvenimas be gryno oro, be tinkamo maisto, griežtas režimas šeimininkės namuose, dienos auditorijoje, bibliotekoje, paskaitos, sesijos – nebe jos sveikatai...

Ir kam visa tai? Kad baigus galėtum savarankiškai gyventi? Ištekėjusi už Aliaus argi ji nebus savarankiška? Niekas netrukdys jai gyventi ir tvarkytis gyvenimo pagal savo principus. Gyvens apsupta gamtos, mylima, gerbiama, viskuo aprūpinta, bus Aliaus žmona, jo vaikų motina. Argi ne tas pats laukia visų, kad ir baigusių aukštuosius mokslus moterų? Nuo to niekur nepabėgsi.

Jos jau viskas šimtus kartų apgalvota, apsvarstyta, dabar belieka tik susitikti su Aliumi. Bet kaip jį pamatyti? Na, laiko dar yra. Sekmadieniais, tikriausia, būna miestelyje. Galima bus pasidairyti gatvėje, užeit į krautuvę. Reikės gal paprašyti Mildos, kad pamačiusi jį, kuo skubiau praneštų. O gal parašyt laiškelį su kvietimu? Danutė vis galvojo, rūpinosi, o sutiko Alių visai netikėtai, paprastą dieną miestelyje.

Ji ėjo pas draugę, kai pamatė priešais dviračiu atvažiuojantį Alių. Pamatęs Danutę, jis sustabdė dviratį, nušoko nuo jo ir priėjo arčiau.

– Kaip gerai, kad tave pamačiau, – apsidžiaugė Danutė, – dabar jau nereikės sukti galvos, kur tave sutikti.

– Norėjai sutikti? – nusistebėjo Alius. – O kam aš tau reikalingas?

– Noriu pakviesti tave į savo gimtadienį.

– Tikrai?

– Žinoma, – patikino Danutė, – ar jau pamiršai, kad liepos dvidešimt septintąją mano gimimo diena. Kadaise tą dieną man atnešdavai puokštę ramunių...

– Daug vandens nutekėjo nuo to laiko, bet aš nepamiršau. Gražios ir mielos buvo dienos. Kas galėjo pagalvoti, kad iš jų liks tik prisiminimai... Ilgai dėl to kentėjau...

– Dar nevėlu viską atnaujinti, bet čia ne gatvės kalba. Kai atvažiuosi į mano šventę, daugiau apie tai pasišnekėsime. O dabar džiaugiuosi sutikusi, lauksiu atvažiuojant.

– O kada konkrečiai?

– Dvidešimt septinta trečiadienis, švęsim šeštadienį. Šeštadienį per pietus, – dar patikslino Danutė. – Ką veikei šiandien miestelyje? – tarp kitko dar paklausė.

– Turėjau reikalų valsčiuje, dabar važiuoju namo, darbai laukia.

– Tai nepamiršk, lauksiu. Mums reikia būtinai susitikti.

Šeštadienį, kai buvo susirinkę beveik visi svečiai, pasirodė Alius. Jis įteikė didžiulę puokštę ramunių Danutei, papildydamas kolekciją gėlių, kurios buvo pamerktos į gražias vazas, stovinčias ant specialiai tam pastatyto stalelio.

Danutė padėkojo už gėles ir kritiškai nužvelgė Alių.

Tamsiai mėlynas kostiumas, rausvas kaklaraištis, sniego baltumo marškiniai gražiai išryškino stipriai nuo saulės įdegusį veidą ir tamsiai pilkas akis. Juodi antakiai ir tankūs, krentantys ant kaktos, plaukai šiek tiek nublukinti saulės, aukštas ūgis ir sportiška figūra darė jį panašų daugiau į inteligentą nei į žemės mylėtoją, ūkininką „materialistą“.

– Kokia buvau kvailė, – pagalvojo Danutė, – tiek metų ignoravau tokį vaikiną. Kaip gerai, kad šiandieną jis čia ir bus galima tom kvailystėm padaryti galą.

Mildos nebuvo. Ji nujautė Danutės ketinimus ir nenorėjo trukdyti jiems išsiaiškinti. Vieni du jie galės laisviau pasišnekėti. Danutei, žinoma, tas pats ar Milda bus ar ne, bet Aliui gali būti nepatogu, jeigu jis norėtų susitaikyti su Danute. Ypač po to, kai jis Mildai prisipažino meilėje.

Ji nutarė nedalyvauti šventėje, o dingstį sugalvojo visai paprastą: „Negaliu, neateisiu, labai skauda galvą, blogai jaučiuosi, labai atsiprašau“.

Kai įsilinksminę svečiai pakilo nuo stalo ir išėjo šokti, Danutė paėmė Alių už rankos ir pakvietė sėstis.

– Dar kartą dėkui už gėles. Jos už visas gražesnės, – prisimeilindama pasakė Danutė.

– Kaip paprastai, tai tavo mėgstamos ramunės, – atsakė Alius, – o kodėl iki šiol nėra Mildos? Ar ji neateis? – paklausė, kas jam labiausiai rūpėjo.

– Skundėsi, kad skauda galvą. Neketino ateiti.

– Štai kaip? O aš vis laukiu, kada ji pasirodys.

– O tau tos ramunės nieko nesako? – nekreipdama dėmesio, kad Alius susimąstė, kalbėjo Danutė. – Man labai primena laikus, kai mes buvom tokie artimi. Kaip čia atsitiko, kad mes taip ilgam išsiskyrėme?

– Na, ką gi, tu išvažiavai į gimnaziją, išpuikai, susiradai geresnių. Kam tau tas bernelis laukų artojėlis?

– Visai ne taip, – paprieštaravo Danutė, – aš tik norėjau, kad ir tu mokytumeisi. Mokėmės kartu mokykloje, galėjom kartu mokytis ir gimnazijoje. Kodėl nesiekti daugiau žinių, jeigu yra galimybė.

– Ne tai, kad norėjai, tu tiesiog reikalavai to, kas man visa širdimi nepriimtina, – pataisė ją Alius, – tiek metų zulinti gimnazijos suolą, nematyti žemės, žaliuojančių laukų, sodybą supančių medžių, gandralizdžio ant daržinės stogo, užtekančios saulės... Negirdėti vieversio ir kitų paukštelių ulbėjimo... Neištverčiau nė vienų metų.

– Bet juk visa tai galima buvo rasti ir baigus gimnaziją. Įgytos žinios dar niekam nepakenkė.

– Tik kai kurias ten įgytas žinias galima pritaikyti žemės ūkyje.

– Kiek garsių žemės ūkio specialistų, agronomų, ūkvedžių ūkiuose, dvaruose pirmas žinias gauna gimnazijoje. Pagaliau yra dar ir žemės ūkio akademija Dotnuvoje, kur galima studijuoti žemės ūkio mokslą.

– Žemei ne tiek žinių, kiek reikia meilės ir pasiaukojamo darbo. Be darbo visos žinios nieko vertos. Kas dirbs žemę, jei visi bus mokslininkai?

– Mes ir vėl ginčijamės, o kam to reikia? – vėl taikiai prašneko Danutė, – turiu prisipažinti, kad per tiek metų aš irgi labai pasiilgau gamtos. Nepatinka man miesto gyvenimas, ne viskas taip gražu ir gimnazijoje. Kaip norėčiau, kad grįžtų tie laikai, kai buvome draugai... Kalbėdavom, ginčydavomės, diskutavom, bet buvom kartu. Kaip atsitiko, kad taip nutolome vienas nuo kito? Tikiuosi, kad ne viskas taip jau beviltiška... Kaip norėčiau susigrąžinti tuos praėjusius laikus...

– O kaip juos susigrąžinsi? Tokie dalykai neįmanomi, – abejojo Alius.

– Labai paprastai, – nematė nieko neįmanomo Danutė, – mums tik reikia užmiršti mūsų nesantaiką, susitaikyti, niekada daugiau nebesipykti ir niekada daugiau nebesiskirti.

– Kaip neišsiskirsi? Juk po atostogų tu ir vėl išvažiuoji į gimnaziją, – nesuprato Alius.

– Viso labo liko tik pora metelių. Susitiksim per atostogas, galėtum ir pats atvažiuoti į miestą retkarčiais. Pagaliau, svarbu, kad žinosim, jog mes vienas kitam reikalingi, kad lauktume vienas kito kaip ir anksčiau.

– Mūsų tik nuomonės išsiskyrė, o mes nei skyrėmės, nei pykomės, todėl nematau reikalo ir taikytis, – patylėjęs pasakė Alius. – Abu pasirinkom tokį kelią, koks mums atrodė priimtinas, o mes kaip buvom taip ir likom draugais. Aš ant tavęs niekada nepykau.

– Kaip suprasti? – nelabai aišku Danutei, – tai tu man atleidi? Mes vėl pora? Artimi draugai kaip ir anksčiau?

– Taip, o dar ko gero ir susigiminiuosim.

– Kokiu būdu? – visai pasimetė Danutė.

– Aš myliu Mildą, ji man irgi neabejinga. Kai baigsis vasaros darbai, atsiras laisvesnio laiko, kelsim vestuves.

Danutė neteko žado. Po minutės tylos ji vos ištarė:

– O aš buvau tikra, kad tu dar tebemyli mane...

– Beje, aš jau eisiu, – pakilo nuo sofos Alius, – reikia užsukti pas Mildą, sužinoti, kokia jos sveikata. Gal kas rimto atsitiko, gal reikia mano pagalbos? Sudie, Danute, – padavė ranką, – ačiū už vaišes ir iki pasimatymo.

21.

– Mildute, palauk, pasišnekėti reikia, – kai Milda po vakarienės jau ruošėsi eiti miegoti, sulaikė ją motina. – Rudenį tu jau išteki, o man ką daryt? – paklausė motina, kai dukra atėjusi atsisėdo prie jos ant suolo.

– Kodėl, mama, manęs klausi? – nustebo Milda.

– O ko man daugiau pasiklausti? Argi tu man ne dukra?

– Taip, bet tu nedažnai klausi mano patarimo. Pati savo galva sugebi tvarkytis.

– Tai tas ir yra, kad nebeišneša mano galva, – prisipažino motina, – ar tekėt man už Stanislovo ar ne? Ką tu pasakysi?

– Ach štai kas, – nusišypsojo Milda, – čia tai aš tikrai negaliu patarti. Mama, pati galvok.

– Anksčiau lyg ir buvau apsigalvojusi netekėti, bet dabar, kai tu mane palieki...

– O pas mus, mama, ar nenorėtum gyventi? – maloniai paklausė dukra. – Alius sakė, jei tik tu norėtum, tai vietos užtektinai.

– Ne, vaikeli, – papurtė galvą Morta,– jei būčiau viena, o dabar dar yra vaikas. Ten jo abu tėvai ir aš su vaiku... Pati pagalvok, kaip atrodys? O kai ateis laikas lankyti mokyklą, Aidui būtų per toli vaikščioti.

– O kaip mamai tas Stanislovas? Ar patinka jis tau nors kiek? Atrodo, kad jis gerokai vyresnis už tave.

– Patinka, nepatinka, ar tai tokiame amžiuje turi reikšmės? Šiaip žmogus, atrodo, geras, darbštus, su juo, man atrodo, būtų galima sugyventi.

– Gal ir neblogai būtų, – beveik pritarė pagalvojusi Milda.

– Tagi ir aš sakau. Visas mano pragyvenimo šaltinis – tai karvė, o kaip nesakyk, man vienai su karve sunku. Vasarą toli ganyklos, rudenį reikia žiūrėti šieno, pakratų žiemai. Kai tik bėda – tai pas Breives, net nebepatogu kiekvieną kartą kaulyti. Nebereikėtų jų prašyti, būtų vyras, būtų kas pasirūpina.

– Tai jau taip. Aš dažnai pagalvodavau, kad mamai sunku.

– Jei gerai su Stanislovu sutartume, man būtų žymiai lengviau. Jau vien kiek malkų reikia žiemai... – net nusipurtė, – pati žinai, kiek jų per žiemą sukūrenam. Kūrenk nekūrenęs, vis tiek šalta. Ne tik per langus, bet ir per sienas vėjas ir šaltis kaip per rėtį eina. Ko norėt, senas laužas nebeužlaiko šilumos.

– Bet čia, mama, pati sau šeimininkė, niekas nekvaršina galvos. Kai ištekėsi, bus jau šeima, atsiras kitokių rūpesčių.

– Aš ir taip ten daug laiko praleidžiu. Tai pašeimininkauju, tai namą sutvarkau, tai skalbiu. Manau, kad kažkaip kitaip nebus. Nerūpėtų nei malkos, nei šienas, nei pašarai. Būtų kas pasirūpina.

– Taip, ten namas naujas, sandarus, per žiemą šilta, nereikėtų šalti. Kai prisimenu, kai ryte atsikėlusi randu užšąlusį vandenį kibire, tai net nupurto. Net dabar prisiminus nubėga šiurpuliai per nugarą. Nėra net kaip nusiprausti.

– Baisu net pagalvoti apie žiemą, – bauginosi ir Morta, – ir tiek, kiek dabar turiu malkų, gal užteks iki Naujų metų. Jeigu pasilikti gyventi, jau dabar reikia pradėti rūpintis kokio nors kuro.

– Jei tik žinočiau, kad mamai bus gerai, sakyčiau tekėk ir gana. Ne visada tokia proga pasitaiko. Praradus, kad netektų gailėtis.

– Taigi ir aš sakau, – lengviau atsikvėpė Morta, – kaip buvo mūsų šeima iš trijų žmonių, tokia būtų ir dabar. Bet jau šeima rūpinčiausi ne aš viena, o dviese su vyru. Manau, kad man vargo turėtų būti mažiau. Ko gero paklausysiu tavo patarimo.

Tuojau po to, kai tik atšoko Mildos vestuves, ištekėjo ir Morta. Mildos vestuvės buvo paskutinį spalio sekmadienį, o Mortos – prieš pat uždūšinę. Kai dukros kraitelį išsivežė Alius, už kelių dienų ir motina išsikraustė pas pienininką Stanislovą.

Nuo medžių byrėjo jau paskutiniai lapai, tik ąžuolas tebežaliavo. Jis, švelniai palinkęs, apglėbęs plačiom savo šakom, toliau pasiliko saugoti tuščią, niekam nereikalingą, vienišą trobelę.

2010 m.

Gaspadorius

1.

– Palauk, Danieliau! – šūktelėjo aukštas stambus vyriškis, pamatęs kitoje gatvės pusėje einantį jauną, kokių dvidešimt penkerių metų vyruką.

– Sveikas, dėde, – sustojo Danielius ir palaukė, kol prie jo priėjo pašaukęs žmogus.

Vyriškis padavė ranką vaikinui ir jie, pliaukštelėdami delnais, pasisveikino.

– Seniai besimatėm, kur vaikštinėji? – paklausė dėdė Danieliaus.

– Buvau pas draugą, tarėmės pavasarį eiti į melioraciją griovių kasti. Jis jau dirbo porą sezonų, tai kalbina ir mane. Dirbti nelengva, bet, per vasarą padirbėjus, galima užsidirbti tiek, kiek bernaudamas pas ūkininką per tris metus neuždirbsi. Ir žiemos laisvos...

– Ką manai daryti?

– Nežinau. Gal reikia pabandyti kokius metelius? Gal ištverčiau?

– Ten ne pyragai, – nelabai pritarė dėdė. – Gerai, kad pasitaiko geras gruntas, o kai užtaikai, kur akmenuota arba koks šmotas buvusio miško, tai vieni akmenys ir kelmai. Duodi, duodi, lieji prakaitą ir vis ant vietos. Žinau, pats dirbau. Čia laimės dalykas. Jeigu pasitaiko daugiau lygumų, tada galima ir gerai užsidirbti.

– Tai kaip, dėde, sakai? Verta ar neverta prasidėti? Šiemet dar niekur nesisamdžiau, vis galvoju... Palauksiu dar iki Trijų karalių, o tada jau arba arba...

– O aš tau sužinojau gerą vietą, – pradėjo dėdė apie reikalą, dėl kurio ir sulaikė Danielių. – Viename ūkyje ieško ne tai kad berno, o tiesiog gaspadoriaus. Našlė nuo dvidešimt penkių hektarų žemės nori tokio žmogaus, kad tvarkytų ūkį vietoj mirusio vyro. Samdo berną ir mergą, pačiam irgi tektų dirbti lauko darbus, bet, pavasariui atėjus, dar reikėtų pasirūpinti sėja, darbymečiais, derliaus nuėmimu, na ir viskuo kitu, kur reikalinga ūkyje vadovaujanti vyriška ranka. Mokės dvigubą algą. Būsi pavalgęs, aprengtas, apautas ir dar tokius pinigus gausi. Darbas įprastas, žinomas, nebe pirmus metus tarnauji, prisižiūrėjai, kaip gaspadoriai tvarkosi. Argi nemokėsi ir tu pabūt už gaspadorių? Su ta melioracija – tai kaip kartais pasitaiko. Na, o čia pats vadovaudamas nepersidirbsi ir uždarbis užtikrintas.

– Neišneša mano galva, – susimąstė Danielius, – prie melioracijos manęs irgi nelabai traukia, o čia vėl... Kaip bernu tarnauti – žinau, o kaip gaspadoriumi būti, dar nepasitaikė, – nusijuokė Danielius. – Tai sakai dvi algas?

– Taip sakė.

– Tai bent uždavei man galvosūkį, dėde, – vis dar abejojo Danielius.

– O ko čia daug galvoti? Reikia pamėginti ir gana, – drąsino dėdė. – Mokestis neblogas, o pats šeimininkaudamas, jei nebūsi kvailas, kokį pūrą ar kitą į šoną pametėsi... Daug negalima, bet dėl tabokos pasidarysi. Toks ūkis... Tiek visokios naudos, nubyrės ir pačiam. Našlė yra mano kūma, krikštijom pusbrolio vaiką, gerai sutariam. Už tai ir paprašė, kad paieškočiau gero žmogaus. Taigi aš ir pagalvojau, kodėl tau neapsiėmus? Tu man irgi giminė, kaip ne kaip – sesers vaikas. Nepadarytum juk man gėdos? Jei čia tavęs nebūčiau sutikęs, būčiau ėjęs į namus pasišnekėti.

– Ką dabar daryti? – nesiryžta Danielius.

– Važiuojam ir gana kurią nors dieną apsižiūrėt. Nėr ko ilgai laukti, o tai ko gero gali kas nors kitas sužinoti. Kai tik sužinotų, tai atsirastų ne vienas, kuris norėtų „pasilakamyti“ geros algos ir vietos ant pilnų aruodų...

– Reikia dar su tėvais pasitarti. Ką jie pasakys? – nieko tikro nepasakė Danielius.

– Pasitark, pasitark, – sutiko dėdė ir vyrai išsiskyrė.

Dėdė nesnaudė. Neilgai trukus, vieną dieną iš ryto, pasikinkęs arkliuką į šlajas, jis tik braukšt – ir atvažiavo į miestelį pas Danielių.

– Tai važiuojam, jeigu nepersigalvojai? Nėra ko atidėliot. Reikia pačiam apsižiūrėti ir patį save parodyti, žiūrėsim, ką pasakys.

– Gerai, – pagaliau sutiko Danielius, – galva nenutrūks, o iki Trijų karalių laiko dar yra.

Atvažiavo gerokai po pusryčių. Šeimininkė aukšta, stambi, ryškiai raudono veido, kokių penkiasdešimties metų moteriškė su svečiais pasisveikino be šypsenos ir, pakvietusi vidun, paprašė sėstis.

– Tai va, atvežiau parodyti, kokį gaspadorių tau suradau, – tik atsisėdęs, pradėjo apie reikalą dėdė. – Vaikinas darbštus, nei geria, nei rūko, sąžiningas, ko labiausiai reikia prie tokio darbo, – taip pristatė jai dėdė Danielių.

Našlė dėdę gerai pažinojo, o į Danielių ji pasižiūrėjo kritiškai, įžūliai žvelgdama jam į veidą su neslepiamu nepasitikėjimu.

– Per jaunas, – kaip kirviu nukirto moteriškė, – koks iš jo gaspadorius? Piemuo ir tiek, tokio nė šeimyna neklausys. Tokiam darbui reikia stolno, patyrusio žmogaus.

– Bet svarbiausia – sąžiningo, – pabrėžė dėdė. – Ateis koks patyręs, senas vilkas, pusę tavo naudos nugvelbs, niekaip nepatikrinsi. O čia – vaikinas padorus, dar nesugadintas, be to ne toks jau ir jaunas, po kariuomenės...

– Dėde, nepiršk. Netinka, tai netinka, galim važiuot namo, dar nevėlu, gausiu darbo ir kitur, – nutraukė dėdę Danielius.

Toks ambicingas jaunuolio pasakymas, truputį palenkė našlę.

– Nepasakysi, kad jam jau tiek metų, – jau švelniau pasakė ji, – bet ir jūs patys mane supraskite. Nesinori atiduot ūkį į bele kokias rankas. Kas tiesa, tai tiesa... Bijau, kad nepasitaikytų koks sukčius ar plevėsa.

– Tai aš ir sakau, – vėl sujudo dėdė, – visokių sukčių ir apgavikų kiek tik nori, o gero žmogaus paieškoti reikia. Jei jau pažadėjau surast, tai bet kokio nesiūlysiu. Geras, dorų tėvų vaikas, rimtas darbininkas. Jei pats dirbs, tai ir šeimyna neatsiliks. Ne pirmus metus pas ūkininkus tarnauja, darbą žino, moka, dirbt netingi. Jeigu čia nesutarsit, ne bėda. Gero darbininko visi ieško... O pagaliau, į melioraciją draugai kviečia. Bet ko ir jie nenori priimti į savo kompaniją, reikia darbštaus.

– O ką pats pasakysi? – kreipėsi našlė į Danielių, – ar nebus sunku pačiam? Ar gerai apgalvojai, kokia atsakomybė laukia? Mokėsiu didelę algą ir man negaila. Jei gerai tvarkysiesi, dar pridėsiu. Mūsų žemės geros, nei per šlapios, nei per sausos. Kai buvo gyvas amžiną atilsį vyras, gerus derlius užaugindavo, turėsiu su kuo palyginti.

– Aš nebijau, darbas man žinomas, – atsakė jai vaikinas, – jei užteks arklių, padargų, užteks sėklos... Reikia tik parinkt tinkamą vietą, nesusivėlinti su sėja. Apsėjus gerai patręštus laukus, belieka laukti, kokie bus metai. Jeigu metai prasti, joks gaspadorius stebuklų nepadarys, na, jeigu geri, viską laiku padarius, galima šio to tikėtis.

– Tiek jau to, – nusileido našlė, – reikia pabandyti kokius metelius. Vyrukas, atrodo, nekvailas. Jeigu kaip, tai kitiems metams ieškosiu geresnio, o dabar slinkitės arčiau stalo, pavalgysim pietus. Po pietų pasikinkysi kurį nors arklį ir galėsi parvažiuot namo. Pasiimsi, kas pačiam reikalinga, ir vakarienei grįši. Nuo ryt dienos tu jau čia būsi gaspadorius.

2.

Pirmieji metai Danieliui buvo lemtingi. Vasara pasitaikė graži, viskas gerai užderėjo, derliui nuimti orai buvo palankūs. Šienas, ko niekada nebuvo, vos tilpo į šalines, bulvių ir daržovių, kurie nesutilpo į rūsius, užkasė du didžiulius kapčius, o išdžiovintų grūdų – pilni aruodai.

Šeimyna iš karto pasišaipydavo iš tokio jauno gaspadoriaus, bet, kai Danielius prie visų darbų vis priekyje ir dirba iš peties, nėra kada šaipytis, reikia tik žiūrėt, kad neatsiliktum. Praėjus nekuriam laikui, samdinių tarpe buvo pripažinta Danieliaus viršenybė ir į jį niekas jau nebedrįso kreiptis vardu. Niekas jo jau nebevadino Danieliumi, bet gaspadoriumi.

Po kūlimo tik dalį grūdų pardavė žydeliams, o didesnę dalį, pasitaręs su šeimininke, paliko pavasariui. Pavasarį išveš tiesiai į „Lietūkį“, ten visada didesnės kainos.

Kai buvo parduoti grūdai, Danielius gavo šimtą litų dovanų, o kai atėjo Kalėdos – žadėtą dvigubą algą. Kalėdų šventėms našlė nepagailėjo paviržio ir Danieliaus tėvams. Kai jis važiavo jų aplankyti, liepė nuvežti porą maišų ruginių miltų duonai, šviežios skerdienos, rūkytų lašinių, porą rinkių dešros, puodynę lydytų taukų su kresnomis ir vilnų kojinėms bei pirštinėms.

Ar liks kitiems metams Danielius, ar ne, toks klausimas net nekilo. Po tokių sėkmingų metų, savaime suprantama, kad jis dirbs ir toliau. Jeigu pernai našlė dar abejojo, ar imti jį už gaspadorių, tai šiemet ji pati paprašė.

– Pasilik, Danieliau ir kitiems metams. Praėję metai parodė, kad mes visai neblogai sutarėm. Gal ir kitais metais taip seksis, – ir nieko nelaukdama ėmė tartis, kokie darbai laukia žiemą.

– Teks kurią nors dieną tau važiuoti į girininkiją nupirkti kokį porą kvartalų sausuolių malkoms, – lyg jau būtų gavusi Danieliaus sutikimą, dalykiškai ėmė dėstyti šeimininkė, – kai miškas bus išpirktas, tada, šiek tiek nukritus šalčiui, bus galima pradėti darbą. Dabar, kai nėra kas veikti, vyrai vakarais eina pančius vyti.. – dar nusijuokė ji.

– Pančius tegu veja piemuo, o mes su Nikodemu turėsim kito darbo. Reikia gerai paruošt įrankius miško darbams. Reikia gerai išsigaląsti pjūklus, kirvius, sutvirtinti pakinktus. Didelis ir sunkus darbas laukia, – į tai atsakė Danielius. – Šeimininke, tik žiūrėk, kad būtų gero apavo, šiltų autų ir pirštinių, – dar perspėjo jis.

– Pati žinau, ne pirmi metai. Argi ko trūko pernai? Jau seniai po truputį ruošiu.

Kaip pernai, taip ir šiemet viskas prasidėjo nuo miško darbų. Darbas įprastas, nelengvas, bet gerai pasiruošus, galima ir jį įveikti.

Danielius jau tvirtai įsijautė į savo vaidmenį. Visų vadinamas gaspadoriumi, jis ir pats pasijuto juo esąs. Jis valdingai, pasitikinčiai vadovauja visiems darbams, moka pareikalauti iš samdinių, kur reikia ir balsą pakelia, kur reikia ir pats nusileidžia. Kaip ir pridera gaspadoriui, Danieliui vis rūpi, kažin kokia šiemet bus vasara? Pernai pasitaikė labai gera, o šiemet, kažin dar kaip bus? Per praėjusius metus jis daug ko išmoko ir pavasariui jis jau turės gerą patirtį, ją pritaikys, kad ir kokie pasitaikys metai.

Darbavosi Danielius metus, kitus, pasiliko ir tretiems, bet kuo toliau, tuo darėsi sunkiau. O tai dėl to, kad anksčiau buvusi veikli ir stipri šeimininkė, pradėjo apsileisti. Kitą kartą lyg ir nieko, smagi, guvi, anksti atsikėlusi vikriai sukasi prie pečiaus, viską padaro laiku, o kitą kartą keliasi vėlai, kažkokia mieguista, nusivėlina su pusryčiais. Saulė jau būna aukštai, kai šeimyna pagaliau išeina į laukus. Danielius nesitveria savam kailyje, kad taip veltui gaištamas laikas.

Būna rytų, kai šeimininkė ir visai nesikelia, skundžiasi, kad negaluoja. Tada tarnaitė visai dienai lieka namuose prie ruošos ir gyvulių.

– Gal, šeimininke, važiuok pas daktarą, ar ką? – neapsikentęs sako Danielius. – Ne iš gero vis negaluoji. Kai liga įsimes, tai nė vaistai nebepadės.

– Praeis ir be daktaro, – nesutinka šeimininkė, – tik prasidėk su daktarais, tai galo nebus. Man ir taip jau geriau.

Pas daktarus ji nė negalvoja važiuot, bet vietoj to, ji vis reikalauja iš Danieliaus, kad namuose visados būtų alaus.

Danieliui prisidėjo dar naujas darbas. Jis kartas nuo karto daro alų. Iš pradžių jam ir pačiam buvo įdomu. Norėjo išmokti iš šeimininkės, kaip padaryt gerą alų. Ką jau ką, o jau alų ji padarydavo gerą. Kai Danielius ir tai išmoko, šeimininkė ir čia nebesikiša. Vienas alus baigiasi, Danielius daro kitą. Reikia žiūrėt, kad bačkutė niekada nebūtų tuščia.

– Geruose namuose visada turi būti alaus, – sako šeimininkė, – maža koks žmogus pasitaikys. Reikia turėti kuo pavaišinti. Ko nepasidaryt? Jau kelinti metai, kai užauga gražūs miežiai...

Kaimynai žino, kad pas našlę visuomet yra alaus. Šeštadienių vakarais, sekmadieniais, o kai kada ir viduryje savaitės svečių pas ją netrūksta. Kai tik pasirodo pirkioje svetimas žmogus, šeimininkė ir šaukia:

– Ei, Danieliau! Įleisk alaus, žmogus atėjo.

Danielius atneša ir pastato uzboną alaus ant stalo. Šeimininkė pripjausto lašinių, svogūnų ir su visa lentele atnešusi padeda užkandai. Vyrai šnekučiuodamiesi geria alų iš stiklinių, pirštais ima nuo lentelės lašinių su svogūnais, užkanda. Šeimininkė nuo jų neatsilieka, geria kartu su vyrais.

– Danieliau, ateik ir tu! Išgersi kokią stiklinę, – kviečia šeimininkė, bet Danielius nebeina nė artyn.

Anksčiau, būdavo, ir jis prisėda prie vyrų. Kartą gal daugiau paėmė, visas apsinešė, susvaigo galva, o kai nuėjo į kamaraitę įleisti alaus, neišlaikė volės ir visą alų išleido ant žemės. Nuo to karto jis prisižadėjo, niekada daugiau nebegerti. Šeimininkė gi geria kartu su vyrais, po vakarienės dar išmeta stiklinę, kitą ir, net nenukrausčiusi stalo, krenta į guolį.

Nemažai praėjo laiko, kol Danielius perprato šeimininkės ligą. Ji paprasčiausiai pasigeria. Kai vakare išgeria mažiau, tai ryte atsikelia anksčiau, žvaliai ruošiasi prie plytos, o kai paima daugiau, tai ilgai guli, skundžiasi skaudančia galva, pagirioja. Gerai dar, kad kada ne kada atsikėlusi dar randa alaus, tada išgėrusi porą stiklinių, visa raudona, užburkusiom akim eina prie pečiaus ir nors pavėluotai, bet pataiso šeimynai pusrytį. Bet būna, kad šlapiu rankšluosčiu apsivyniojusi galvą, drybso iki pietų, o tai ir per visą dieną.

Danielius pasibaisėjo, bet ką jis gali padaryti? Svetimas žmogus, pasamdytas tvarkyti ūkį, jam daugiau niekas neturi rūpėti. Pagaliau, ar jam ne tas pats, ką šeimininkė veikia? Ar dirba ji, ar guli, valgo ar geria. Koks jo reikalas? Po teisybei, jam ir skųstis nėra dėl ko. Valgyti pagamina jei ne šeimininkė, tai tarnaitė. Jis pamaitintas, apskalbtas, algą gauna, kaip suderėta. Dar ir su magaryčiom. Bet vaikinui rūpi, kas bus, jeigu šeimininkė ir toliau taip elgsis? Ūkyje neužtenka vien tvirto gaspadoriaus, reikia ir geros gaspadinės. Abiem dirbant išvien, ranka rankon, galima dar šio to pasiekti, bet, jei vienas katras laidokauja, vis tiek anksčiau ar vėliau viskas turi žlugti.

Pasirodo, šeimininkė jau seniai girtuokliauja, bet, kai mirė vyras ir ji liko viena bėdos prispausta, dar prisilaikydavo. Dabar gi, matydama, kad ūkis gerose rankose, vėl paleido vadžias.

Ką ji sau galvoja? Ar kad visada taip gerai seksis? Pasitaikys dar visokių metų. Gyvendamas taip kaip dabar, su šia diena, ką veiksi, kai derlių išdegins sausra arba supūdys lietus? Kaip tada išsikapstysi neturėdamas pasidėjęs keleto litų juodai dienai? Dabar ir tai, kai ateina laikas užsimokėti mokesčius, atsiskaityt su samdiniais, pirkt trąšas, išpirkt mišką, ne taip jau daug lieka. Tuos, kurie lieka irgi neaišku, kur ji deda... Kai ūkis nusigyvens, jis gaspadorius liks kaltas, nors taip sąžiningai ir atsidavusiai dirba. Taip kaip sau.

– Paskutiniai metai, daugiau nebesiplėšysiu, – davė sau žodį Danielius. – Jeigu taip daro, tegu pasiieško tokio pat girtuoklio kaip ji pati. Kol metai nesibaigė, negi eisi viską palikęs? Reikia išlaukti Kalėdų, atsiimti algą. Kol ateis Kalėdos, reikia dirbti neatidėliojamus darbus.

3.

Štai reikia parduoti bekoną. Gyvulys jau vežime, stovi „katuke“ ir ramiai sau kriuksi. Nuvežti ir parduoti galėtų vienas Danielius, bet su juo kartu būtinai važiuoja šeimininkė. Nežiūrint to, kad vakar buvo sekmadienis ir ji iki vėlumos prasėdėjo su vyrais prie alaus, atsikėlė anksti. Truputį užkando ir nė nesipraususi skubiai rengėsi išeiginiais, sėdosi priekyje „katuko“ ant lentelės prie Danieliaus ir jie išvažiavo dar su tamsa.

Jau aušo, kai Danielius su šeimininke pasiekė geležinkelio stotį. Atrodo, jie išvažiavo nevėlai, bet prie vagono jau rado nemažą eilutę vežimų su žviegiančiais ir kriuksinčiais sutvėrimais.

Priiminėt pradėjo tik nuo dešimtos ir, kol jie sulaukė savo eilės, atėjo ir dvylikta. Ryte mažai valgiusi, šeimininkė praalko ir, tik gavus pinigus už paršą, liepė Danieliui važiuot į arbatinę. Čia ji užsakė gerus pietus abiems, dar porą butelių alaus ir pusbankiukę degtinės. Prieš pradėdama valgyti, našlė pripylė du stiklelius degtinės ir vieną iš jų pastatė priešais Danielių. Jis pirmą stiklelį išgėrė, o antro atsisakė.

Bet čia ne bėda. Sugėrovų kaip mat atsirado. Prie jų staliuko prisėdo kažkoks šeimininkės pažįstamas, dar atsiradęs kaimynas irgi prisitraukė kėdutę prie jų staliuko. Jis taip pat pardavė bekoną, tik truputį vėliau už Danielių.

Vyrai pasišaukė žydą ir kiekvienas nuo savęs paprašė degtinės, alaus ir užkandos. Prasidėjo „bankietas“ parduotų bekonų garbei. Šeimininkė mažai bevalgė tik postringavo su vyrais ir gėrė degtinę kartu su jais nė kiek neatsilikdama.

Danielius kiek kartų buvo užsiminęs apie namus, bet niekas jo nenorėjo girdėti. Kai buvo išgerta atnešta degtinė, vyrai užsakė kitą, o šeimininkė dar nuo savęs. Visi gėrė toliau... O po to dar ir dar po pusbankiukę, kol pagaliau pakilę vyrai vos bepastovėjo ant kojų.

Vyrai kaip vyrai... Jie nors ir silpnai, bet dar laikėsi ant kojų, o jau šeimininkė visiškai suglebo ir sukniubo ant stalo. Kiek Danielius ją tuzgino, purtė už pečių, apkabinęs per liemenį, kėlė nuo stalo ir statė ant kojų – niekas nepadėjo. Visai nesusivokdama kur esanti, nepakeldama galvos nuo stalo, visaip judinama ir tampoma, ji pagaliau neišlaikė ir paleido plačią srovę iš po sijono, priedo dar drioksteldama susikaupusiom dujom.

Per visą arbatinę nutekėjo putojančio, garuojančio skysčio srovė. Sustojo tik prie durų, sudarydama nemažą balą. Kiek tik buvo žmonių arbatinėje, visi pasileido juokais, o prišokęs žydelis griebėsi už galvos.

– Poni Statkuvėnė! Ui, poni Statkuvėnė, ką čia dabah padahei? Kad tave pehkūnas, poni Statkuvėnė, – neiškentęs dar užkeikė jis, – peh visą kambahį nutekėjo...

– Ką man su ja dabar daryt? – visai pasimetęs klausia Danielius kaimyno, kuris su visais kvatojosi susiėmęs už šonų. – Juk ji visai kaip negyva. Kaip aš ją pargabensiu į namus?

– O gi į „katuką“, kur ją daugiau dėsi? – pasiūlė išeitį kaimynas, apstojęs juoktis. – Ji juk jokiu būdu nepasėdės, dar gi ant lentelės. Iškris iš ratų, dar užsimuš. Turėsi bėdos...

– Tai būk geras, padėk man. Vienas aš niekaip nesusidorosiu.

Dviese su kaimynu, paėmę šeimininkę už pažastų, pakėlė nuo stalo ir varvančiu sijonu išvilko iš arbatinės pro duris laukan. Atitempę iki vežimo, šiaip taip įbruko ją į paršo pridergtą „katuką“ ir uždengė gūnia, kad nesušaltų.

Pats Danielius sėdosi priekyje ant lentelės ir taip partarškino šeimininkę namo. Visiems namiškiams buvo daug juoko, kai pamatė, kad Danielius vietoj paršo parvežė šeimininkę.

Abu su Nikodemu ištraukė šeimininkę iš „katuko“, iškėlė iš ratų ir dar bandė statyti ant kojų. Kai ši visai jomis nesirėmė, tai tokią kaip buvo šlapią, su visu puspalčiu ir skarele ant galvos, su čeverykais ant kojų atitempė į pirkią ir paguldė į josios lovą.

Pabudusi viduryje nakties, šeimininkė dar ilgai gulėjo užmerktomis akimis, stengdamasi susigaudyti, kur ji yra, kodėl šlapia, kodėl guli apsirengusi, kol pagaliau viską prisiminė.

Pirmiausia, atsisėdusi lovoje ėmė ieškoti pinigų po puspalčio kišenes. Kai juos rado vidinėje kišenėje, labai apsidžiaugė. Tada, sugrabaliojusi ir užsidegusi lempelę, pinigus susiskaičiavo, nuėjo prie kibiro, atsigėrė vandens, grįžusi prie lovos, nusirengė, nusiavė batus, užpūtė žiburį ir, pasidėjusi pinigus po galva, atsigulė. Bet neužmigo...

– Kaip reiks rytoj pasirodyti šeimynai? – nedavė jai ramybės mintis. – Prieš kitus, kaip ten bebuvę, bet prieš Danielių kažko nelabai smagu.

Dėl to, kas nutiko arbatinėje, šeimininkė nesuko sau galvos: „Ką ten žydas, išsikuops“. Bet, kad parvažiavo „katuke“, tai jau apsijuokė ant visos parapijos.

– Geras ir Danielius... Ar negalėjo jis kaip nors kitaip patvarkyti? Tyčia taip padarė, rupūžė... Išvysiu ir algos nemokėsiu, žinos, kaip tyčiotis iš savo gaspadorės... Ar maža tokių, kurie norėtų į tokią vietą? Užtenka tik pirštu pamoti... O Danielius kas gi? Toks pat samdinys kaip ir visi kiti... Ko man čia dar galvą sukti? Tegu pamato, kad man ant visko nusispjaut. Kas bebūtų, aš vis tiek palieku ponia, o jie samdiniai, kurie nuo manęs vienos priklauso.

Auštant šeimininkė atsikėlė pikta ir pasipūtusi. Aprėkė tarnaitę, kad ilgai miega, nukrapštė nuo pečiaus piemenį, nors iki pusryčių jam nebuvo ką veikti, o kai atsikėlęs pasirodė pirkioje Danielius, jau norėjo prie jo kibti, bet šis, tik ją pamatęs, pats pirmas pareiškė:

– Šeimininke, pasiieškok žmogaus. Pasakau iš anksto, nes aš jau nebeliksiu kitiems metams. Būsiu tik iki Kalėdų, kol baigsis metai.

– Gali sau drožt, nors ir dabar. Nelaikau, – piktai atkirto šeimininkė.

– Galiu ir dabar, – nė kiek nenusigando Danielius, – nebereikės daugiau tampytis su girta apsimyžusia boba. Pasiimsi tokį, su kuriuo galėsi kartu girtuokliauti.

– O kas tau darbo? – pūtėsi ir toliau šeimininkė. – Jei nori, gali tuoj pat kraustytis. Man dar geriau, nereikės nė algos mokėti.

– Ketini nemokėti man algos? – pakėlė balsą Danielius. – Pažiūrėsim...

– O ką tu man padarysi? – kirtosi boba toliau. – Neišbuvai metų, neužsidirbai ir užmokesčio.

– Ne dyvai, iš tokio žmogaus visko gali tikėtis, – sukando dantis Danielius, – o iki šiol ar aš nedirbau? Bet ką čia kalbėt... Kokia pati mėšlina, tokia ir pačios sąžinė. Gali pasilaikyt ant pazvanų, aš nepražūsiu.

– Negali žinot, kam pirmiau pazvanys, – nenusileido šeimininkė, bet, matydama, kad Danielius nusiprausęs atsinešė išeiginius marškinius, ne juokais išsigando.

Ne visi dar užbaigti darbai laukuose, artinasi kūlimas, reikia skerst lašininę kiaulę. Be Danieliaus nebus kam padurti, o ir mėsos ji pati nemoka taip sudoroti kaip jis.

Ką ji daro? Per savo kvailumą varo iš namų tokį brangų žmogų, gerai žinodama, kad kito tokio niekada negaus. Negana to, kad taip bjauriai pasielgė, taip apsijuokė, nedėkinga, kad sveiką, gyvą, su visais pinigais pargabeno namo, dar pučiasi ir kabinėjasi prie vaikino.

Kitas būtų iškraustęs kišenes, paėmęs lyg cento... Ir kam pasiskųsi? Voliojasi girta be sąmonės... Kiek pragėrei, likusius pametei ir po visam... „Reikia ką nors daryt, kol čia pat namuose tebėra, nėr ko laukti, o tai išeis... Tiek tu jį daugiau ir bematysi...“ – sumetė šeimininkė.

Palaukusi, kol tarnaitė užkūrusi pečių išėjo į tvartą pas gyvulius ir jie liko vienu du, šeimininkė, sutramdžiusi savo puikybę, ėmė gražiuoju kalbinti Danielių.

– Danieliau, vaikeli, neišeik, nepalik manęs vienos, – pradėjo ji prašyti apyverksnė, – pati nežinau, kas su manimi darosi. Kai prisimenu, kas buvo vakar, tiesiog einu iš galvos. Atrodo, kad visi kalti, nori man blogo, nors gerai žinau, kad už viską aš tik pati kalta. Kas tiesa tai tiesa, turiu tokią silpnybę prie gėrimo, nieko negaliu su savim padaryt. Prisižadu, prisižadu daugiau nebegerti, bet, kai pamatau alų, nebegaliu atsilaikyt. Bet kad tu žinotum, kaip sunku ant rytojaus pagiriot. Skauda galvą, laužo kaulus, dega viduriai... Atrodo išgersiu kiek ir bus lengviau, o kai išgeriu, nebegaliu susilaikyt ir geriu toliau.

Po tokios šeimininkės kalbos Danielius truputį atlėgo.

– Visų pirma – nebereikia daugiau to alaus namuose, – prašneko jis daug švelniau, – tokie gražūs miežiai eina perniek. Pati apsitručiji, o kaimynams kas? Turi kur ateiti pagerti už dyką ir tiek. Kokia pačiai iš to nauda?

– Pati suprantu, bet nuo šios dienos bus kitaip. Kad tik dabar po vakarykščios kaip nors ištverčiau, tai daugiau nebeimsiu nė į burną. Nebedarysim to alaus... Gerai sakai, miežių gaila, – pritarė ir šeimininkė.

– Nebus alaus – nebus ir gėrimo. Pati pamatysi.

– Gerai darai, vaikeli, kad tu negeri. Negeri ir nepradėk, o tai užsitrauksi kryžių visam gyvenimui. Aš, kaip ten bebūtų, ne jauna, o pačiam visas gyvenimas prieš akis, – dar pamokė šeimininkė ir jie susitaikė.

4.

Tuojau po Kalėdų, prieš pat Naujus metus šeimininkė sulaukė netikėto laiško. Rašė sesuo Marcelė, apie kurią gal jau trisdešimt metų ji nieko nežinojo. Gavusi laišką, šeimininkė labai nustebo, o paskaičiusi – labai susirūpino.

Sesuo rašė, kad labai serga ir prieš mirtį būtinai nori su ja susitikti. Prašė kaip greičiau atvažiuoti, nes esanti prie mirties. Laiške nurodytas adresas, paaiškinta iki kokios stotelės važiuoti traukiniu ir kaip iš stoties pasiekti Kilkinio dvaro kumetyną.

„Jeigu dar esi gyva ir myli Dievą, susimildama, atvažiuok. Man gyventi, kaip daktaras sako, liko tik keletas savaičių, – maldavo sesuo laiške, – man jau nieko nebereikia, dėl savęs aš nieko neprašyčiau, bet lieka duktė viena, našlaitė tarp svetimų. Dėl jos noriu kai ko paprašyti. Aš pati anksti likau našle, viena užsiauginau mergaitę, o dabar turiu ją palikti. Dėl jos ir drįstu šauktis tavęs, noriu pasitarti, paprašyti tavo pagalbos, nes aš pati niekuo nebegaliu jai padėti.

Būk gera, atvažiuok, tiek metų nesimatėm, nors prieš mirtį pasimatysim, susitiksim.

Atleisk man už viską, ką bloga tau padariau, padėk man ramiai numirti“, – rašė sesuo.

„Kaip dabar nuvažiuot? Nėra taip paprasta. Ilga kelionė traukiniu... O kaip, atvažiavus į reikiamą stotį, pasiekt sesers gyvenamą vietą? Tą dvarą, apie kurį laiške rašo? Tikriausia teks samdyti kokį vežiką iš geležinkelio stoties, o čia dar toks šaltis “, – baiminosi šeimininkė.

Niekada nevažiavus traukiniu, ir išvis, nekėlus kojos iš savo kaimo, tiktai į savo miestelį turgun ar bažnyčion, šeimininkė labai susirūpino.

„Ne, aš viena tikrai nesusidorosiu... Reikia turbūt kalbinti Danielių. Gal jis man padėtų? Su juo būtų visai drąsu. Kažin, ar jis sutiks?“ – nerimavo moteris.

– Rašo, kad serga sesuo ir prašo greitai atvažiuoti, o aš viena bijau, – nieko nelaukusi, šeimininkė kreipėsi į Danielių.

– Tai, šeimininke, turi seserį? – nustebo Danielius. – Niekada nekalbėjai.

– Daug metų ir aš apie ją nieko nežinojau. Ji dabar prie mirties ir šaukiasi mano pagalbos. Aš, po teisybei, prisibijau tokios kelionės. Bijau važiuot viena traukiniu ir gana...

– Yra čia ko bijot? Traukinyje visai taip pat kaip pirkioje. Įlipai sau į vagoną, atsisėdai ant suolo ir važiuoji. Svarbu nepravažiuot tos stoties, kurioje reikia išlipt, – drąsino ją Danielius.

– Na, matai, – nusigando šeimininkė, – o jeigu pravažiuosiu, ką tada daryt?

– Tada jau, žinoma, blogai, – juokėsi Danielius, – teks pėsčiai grįžti, kai nuveš ne ten, kur reikia. Ir nemažą gabalą.

– Tu jau mane visai nugąsdinai. Pėsti per tokį šaltį? Ne, niekur aš nevažiuosiu.

– Duosi kokį litą palydovui, jis ir pasakys, kada ir kur išlipti.

– O kaip paskui pasiekt tą vietą, kur ji gyvena? – kuo toliau, tuo labiau baidėsi šeimininkė. – Ne jau, viena aš niekur nevažiuosiu. Važiuojam kartu, Danieliau... Būk geras, padėk man. Už tai aš tau atskirai atsilyginsiu.

– Kaip palikti vienus namus? – abejojo Danielius. – Kol suvažinėsim, praeis kelios dienos.

– Na tai kas? Yra Nikodemas, Onutė. Pabus vieni, kol mes sugrįšim, nieko neatsitiks. Aš viena tikrai bijau, o važiuoti reikia. Vis tiktai sesuo ir dar prie mirties...

– Na, jei negaili pinigų, galim važiuot.

– Negalima ilgai laukti, – nudžiugo šeimininkė, – šiandien, aišku, nebėra kada, reikia susiruošti. Bet rytoj anksti iš ryto ir braukiam. Nikodemas nuveš į stotį. Tai dėkui tau, kad neatsisakei...

5.

Į stotį jie atvažiavo laiku. Už poros valandų turėjo išeiti traukinys į tą pusę ir, kai kasoje Danielius nupirko bilietus, teko dar palaukti.

Prieš atvykstant traukiniui, salėje atsirado daugiau žmonių, o po kiek laiko visi išėjo į peroną. Kartu su jais ir Danielius su šeimininke.

Kai su trenksmu pūkšdamas ir švilpdamas traukinys įlėkė į stotį, šeimininkė įsikibo į Danieliaus kailinių rankovę ir nepaleido jos tol, kol įlipo į vagoną. Jie susirado tuščią kupė, atsisėdo ir tik tada šeimininkė lengviau atsikvėpė.

– Kaip gerai, kad tu su manimi, – nuo dūšios džiaugėsi moteriškė, – ką aš būčiau dariusi viena? Aš taip išsigandau, galvojau, kad taip kriokdamas tas geležinis žvėris užlėks ant manęs...

Vagone buvo šilta ir jie abu atsisagstė kailinius, o paskui ir visai juos nusivilko. Turėdami laiko į valias, jie išsišnekėjo.

– Kodėl, šeimininke, tiek metų nesueidavai su savo seserim? – pasidomėjo Danielius.

– Gal prieš kokius trisdešimt ar daugiau metų atsitiko mūsų namuose tokia istorija, – ėmė pasakoti šeimininkė. – Pas tėvus mes augom dvi mergaitės. Aš ir trimis metais jaunesnė sesuo. Kai man buvo dvidešimt treji, patiko man vienas jaunikaitis. Dieve, koks tai buvo vaikinas... Gražus, nebiednas, o kaip jis man patiko... Kaip aš jo norėjau... Piršlys ėmė man jį piršti ir kartą jie abu atvažiavo pas mus į namus. Per visą vakarą jaunikis buvo man malonus, lipšnus, bet, kai pasirodė Marcelė, nuo jos akių nenuleido. Po teisybei, tai aš buvau daug prastesnė už ją. Marcelė buvo graži, daili, linksma.

Tą kartą su jaunikiu taip nieko ir nesutarėm. Už kurio laiko, tėvą sutikęs piršlys, pasakė, kad jaunikis norėtų Marcės. Tėvas nė girdėti nenorėjo: „Kaip sau norit, bet aš turiu pirma išleisti vyresniąją. Marcė dar per jauna, tegu palaukia“. Jau galvojau, kad viskas baigta. Kuriam laikui praėjus, tas vaikinas pradėjo lankytis pas mane, bet vis žvilgčiojo į Marcę. Jai irgi, matyt, jis patiko... Kurgi ne? Kiekvienai mergelei patiktų...

Pavažinėjo, pavažinėjo pas mane ir sutarėme per Šv. Petro ir Povilo atlaidus kelti vestuves. Jis atvažiuoja vis dažniau ir dažniau, o aš jau ruošiuosi vestuvėms. Važinėju į miestelį kartą, kitą matuotis baltos vestuvinės suknelės, veliumo...

Buvau neišpasakytai laiminga... Čia pat ir atlaidai, paruoštas vestuvinis stalas, renkasi svečiai, pajauniai, pamergės deda man ant galvos veliumą, kaišo rūtom...

Laikas jau ir į bažnyčią, tik kažkur dingo jaunikis. Tik ką mačiau buvo, o kai reikia važiuot – nėra. Nesimato ir Marcelės... Pabėgo abudu prieš pat važiavimą į bažnyčią. Dievai žino, kada jie susitarė, bet kam taip žiauriai? Per pačią vestuvių dieną? Galėjo dingti anksčiau, nebūtų reikėję nei tų iškilmių, nei to veliumo, nei tų svečių... Būtų buvę kur kas gražiau...

Po šiai dienai, kai prisimenu, tai ir nukrato drebulys... Dievas mato, kiek prisikentėjau, kiek išliejau ašarų, kiek kartų norėjau pasikart iš tos sarmatos... Bijau sakyt, bet man atrodo, kad nuo to karto ir alų gerti pamėgau. Tą patį pirmą vakarą prisigėriau iki žemės graibymo. Tam ir tėvas su mama tyliai pritarė, matydami, kaip aš kankinuosi: „Išgerk, Kazyte, bus lengviau...“

Alaus pas mus niekada netrūko, o po tų neįvykusių vestuvių, bačkos neišgertos liko. Būdavo, išgersiu keletą stiklinių alaus, galva apsvaigsta, pasidaro lengviau ant širdies, tada galiu užmigti. Kai tik prabundu, ima graužt širdį, paimu vėl stiklinę, kitą ir jau geriau...

Prabėgo daug metų, ištekėjau, turėjau gerą vyrą, neblogą gyvenimą, nors vaikų ir nesusilaukiau.

Šiaip nieko netrūko, užsimiršo tas širdies skausmas, bet pripratimas prie alaus liko. Tėvukai mirė dar neseni. Prieš mirtį visą ūkį man vienai užrašė, o apie Marcelę niekada neprisimindavo. Už tokį padarymą, kol gyvi negalėjo atleisti, bet širdyje, matyt, labai pergyveno. Gal dėl to taip anksti numirė, nesulaukę senatvės?

O man ir vėl širdies skausmas... Tik palaidojau tėvus, mirė ir vyras. Kai jau vieną kartą likau našle, tekėti dar kartą pabijojau, maniau gyvensiu viena. Pabandžiau metelius, kitus, pamačiau, kad valdyti tokį ūkį vienai moteriškei per sunku. Ir kam man tas vargas? Taip ir sugalvojau paimti žmogų, kad tvarkytų ūkį vietoj manęs. Šiek tiek darbuosiuosi, šiek tiek prižiūrėsiu, šiek tiek išgersiu... Taip ir gyvensiu, kol ateis galas...

Iš karto, kai jūs su kūmu atvažiavot, aš tikrai pabijojau. Netikėjau, kad iš tokio jaunuolio gali būti toks geras gaspadorius. O dabar džiaugiuosi ir atsidžiaugti negaliu. Šiek tiek apsibarėm, bet daugiau to nebus. Pati pamačiau, prie ko tas gėrimas gali privesti. Kad tik Dievas duotų stiprybės atsikratyt to prakeikto pripratimo, – atsiduso šeimininkė po tokios ilgos kalbos.

Išklausius šeimininkės pasakojimo, Danieliui jos pagailo. Jis iš šono nemačiomis į ją pasižiūrėjo. „Kai namuose, tai ji nemažos žemės savininkė, dar nesugriuvusi, tiesi, apvali, savimi pasitikinti, valdinga gaspadinė, o čia traukinyje atrodo tokia vargana, menka, susigūžusi bobelė, išsigandusi ir pasimetusi, krūpčiojanti nuo kiekvieno garvežio švilptelėjimo ir stipresnio ratų bildesio, traukiniui užvažiavus ant iešmais nukreiptos bėgių atšakos. Aiškiai matosi, kokia kankinanti jai ta kelionė, o keliauja ji pas besišaukiančią, tiek skriaudos jai padariusią seserį. Kita jos vietoje gal net nebūtų atsiliepusi, o ji važiuoja, net gerai nežinodama, nei kur ir nei kaip ją pasiekti. Geros širdies ir dar nepragėrusi sąžinės, – priėjo tokios išvados Danielius, – be reikalo tada aš taip ant jos užrėkiau. Ateityje reikės elgtis pagarbiau “.

6.

Jie išlipo mažoje stotelėje. Tolėliau matėsi keletas trobesių ir cerkvė su dviem dideliais, geltonai dažytais kupolais. Kiek pažingsniavę, jie priėjo arčiau stovėjusią lūšną ir užėjo pasiteirauti, ar toli nuo čia iki dvaro. Matydamas pėsčius keleivius, supratingas žydelis pats pasisiūlė juos nuvežti.

Trys kilometrai kelio ir jie įvažiavo į akmenimis grįstą dvaro kumetyno kiemą. Kumetyno pastatas buvo iš baltų plytų, raudonų čerpių stogu, nemažais langais ir su gonkomis prie įėjimo. Kiek toliau stovėjo taip pat baltas, pilnas langų, triaukštis dvaro rūmas.

Šeimininkė susimokėjo žydui ir šis, apgręžęs arklį, išvažiavo. Apsitvarkiusi drabužį, moteriškė su Danieliumi patraukė prie gonkų.

Pirma sutikta moterėlė paklausta, kur gyvena našlė Marcelė su dukra, nepažįstamuosius smalsiai nužvelgė ir, nuvedusi juodu ilgu koridoriumi, parodė duris.

Pabeldė. Jiems duris atidarė kokių dvidešimties metų mergina ir pakvietė užeiti. Kai paaiškėjo, kokie atvyko svečiai, ji pabučiavo moteriškei į ranką, į veidą ir paprašė nusirengti. Jos kailinius mergina pakabino ant gembės prie durų ir tada priėjo prie Danieliaus.

– Duokit ir jūs savo kailinius, pakabinsiu.

Vieno kambario butelis buvo švarus ir erdvus. Virtuvė, kurioje stovėjo didelė viryklė ir apšildė patalpas, nuo kambario buvo atitverta baltų koklių sienele. Dideli dvigubi langai skleidė malonią šviesą, o aukštos lubos teikė jaukumą. Baldų ne kažin kas... Bet visur balta, tvarkinga, šiltai prikūrenta. Pakabinusi svečių kailinius, mergina pakvietė sėstis prie stalo.

– Mama dabar miega, – paaiškino ji, – per visą naktį nė akių nesumerkė. Tik dabar neseniai užsnūdo. Aš pati irgi nemiegojus...

Kol ligonė miegojo, mergina išvirė arbatos, iškepė kiaušinienės. Šeimininkė iš krepšio išėmė dešros, kumpio, sviesto ir mergina, viską supjausčiusi ir sudėjusi į lėkštes, padėjo ant stalo. Jie visi skaniai papietavo.

Vos tik spėjo pavalgyti, kai iš kambario pasigirdo kažkoks bruzdesys.

– Adeliute, ar tu namie? – pagaliau pasigirdo silpnas ligonės balsas. – Ar ilgai miegojau? – paklausė ir paprašė, – ateik, vaikeli, padėk man atsigulti ant kito šono.

Viską metusi, mergina nuėjo pas ligonę, o jai įkandin tyliai įėjo ir šeimininkė.

– Tai čia tu, Kazyte? – pamačiusi seserį ji džiaugsmingai ištarė. – Viešpatie, kaip aš tavęs laukiau, – kalbėjo jau silpnesniu balsu ir apsipylė ašaromis.

Papurenusi pagalves ir paguldžiusi motiną ant šono, Adelė išėjo, palikdama seseris vienas.

Jos ilgai ir tyliai šnekėjosi ir Adelė joms netrukdė. Ji nukraustė stalą, ant blėstančių žarijų dar užmetė malkų ir ugnis iš naujo užsiliepsnojo.

Tada ji šiltu vandeniu sumazgojo indus ir pavožė juos ant virtuvinės spintelės, stovinčios prie viryklės.

Adelė ruošėsi, o Danielius iš tolo ją stebėjo ir galvojo: „Kokia negraži, kažkokia pajuodusi, didelės akys po kakta giliai nulindusios, žandikauliai išsišovę, raukšlėta ruda oda aptraukti. Ne tiek laiba, kiek kūda“.

Kai ji juda prie viryklės, Danieliui atrodo, kad va, tuoj ims ir sulūš... Balta skarytė surišta pasmakrėje darė ją panašią į pagyvenusią moteriškę. Mintyse spėliodamas, kiek galėtų būti jai metų, nusprendė, kad nebetoli trisdešimties... Kai Adelė, pagaliau baigusi ruošą, atėjo ir atsisėdo prie stalo priešais Danielių, jis, iš arčiau pasižiūrėjęs, pridėjo jai visus trisdešimt, nors viso labo jai buvo dvidešimt dveji.

Adelė pasiteiravo, ar nepavargo važiuodami traukiniu, ar anksti teko išvažiuot iš namų, kaip pasiekė dvarą? Danielius į visus klausimus atsakė ir jiems pritrūko kalbos. Seserys už sienos vis tebekalbėjo. Šnekėjosi jos tol, kol Marcelė išsipasakojo seseriai apie visą savo gyvenimą.

– Kai išbėgom iš namų, iš karto atvažiavom į dvarą, kur Anicetas iš anksto buvo susiradęs arklininko vietą, – lėtai, pailsėdama pasakojo ji. – Jis dirbo arklininku, o aš visokius darbus laukuose. Pradėjom gyvenimą nuo adatos. Iš karto visai neblogai sekėsi. Iš dvarininko išsimokėjimui pirkom gerą karvę, užsiaugindavom kasmet po porą paršų. Vieną mėsai, kitą lašiniams... Po desėtką vištų... Duonos užteko, o jei ko pritrūkdavom, gaudavom iš dvaro. Vaikų neturėjom, ketvertą metelių išgyvenom be jokių rūpesčių. Būtume ir toliau taip gyvenę, jei ne ta nelaimė. Penktuose metuose arklys užmušė Anicetą. Spyrė jis kaustyta kanopa tiesiai į smilkinį ir patiesė ant vietos. Aš likau viena ir dar nėščia. Vargau, bet kantriai nešiau savo kryžių. Galvojau, kad Dievas mane baudžia už tokį padarymą. Visada jaučiausi kalta prieš tave... Daug buvo sunkių metų, bet, kai užaugo Adeliutė, abi dirbam, būtų lengviau verstis. Pati žinai, kiek jaunai mergaitei reikia. Turėjom šiek tiek susitaupę, ketinom mergaitei šį bei tą nupirkti, ją gražiau aprengti, bet, kai taip sunkiai susirgau, viskas daktaram ir vaistam išėjo. Bijau ir pagalvot, kaip ji gyvens, kai liks viena. Bausk mane, Viešpatie, aš to verta, bet kuo prasikalto ta mergaitė? Aš atkentėjau, kam dar jai kentėt už mano griekus? Nė kiek nebijau mirti, bet dėl Adeliutės man plyšta širdis. Kaip ji gyvens viena be manęs? Ji tokia gera, darbšti, paklusni, prieš visus nutyli, visiems nusileidžia, o kokia švaruolė, kaip mane slaugo. Kai tik man sunkiau, visada prisišaukiu ar naktį, ar dieną...

Marcelė šnekėjo ir pasakojosi, kol visai pavargo. Pailsėjusi, sukaupusi visas jėgas, ji vėl tęsė:

– Kazyte, sesute brangi, atleisk, užmiršk viską, ką aš tau bloga padariau, pasirūpink mergaite, aš už jus melsiuosi aname pasaulyje. Paglobok tu ją, pasigailėk tu jos. Bijau, kad, būdama tokia nuolanki, nemokės niekam pasipriešinti, visi ją skriaus, pražus ji be niekieno globos. Vis tik tu jai tikra teta, ji tau dukterėčia. Nieko artimesnio mes neturime. Sakei, kad savo vaikų neturi. Ji bus tau kaip tikra dukra. Kaip manimi rūpinasi, taip tavimi pasirūpins senatvėje...Duok man žodį, – siekė bučiuoti rankos, – pažadėk, kad jos tu neapleisi, nepaliksi vienos.

Taip šnekėjo ir maldavo ligonė kaskart vis silpnesniu balsu, kol ją surėmė skausmai ir ji visai nusilpo. Netekusi jėgų, Marcelė krito aukštielninka ir, užsidengusi rankomis burną, kad mažiau girdėtųsi, ėmė balsu raudoti.

Šeimininkė išsigando ir pašaukė Adelę, bet ši, išgirdusi vaitojimą, atskubėjo pati. Ji įlašino kažkokių vaistų į stiklinėlę su vandeniu, pasodino motiną lovoje ir pro iš skausmo sukąstus dantis sugirdė vaistelius.

Priepuolis ilgai netruko. Pasijutusi geriau, Marcelė atmerkė akis, apsižvalgė, pamačiusi seserį bandė nusišypsoti, paskui paprašė dukros, kad paguldytų ją ant šono. Tačiau po vieno priepuolio sekė kitas, po to ėmė kartotis dažniau, kol nebeištvėrusi skausmų, nė nakties nesulaukusi, Marcelė mirė ant dukters rankų.

Šeimininkė su Danieliumi leidosi į šią kelionę manydami, kad už kokių trejetos dienų sugrįš, bet praėjo beveik visa savaitė. Kai taip atsitiko ir Marcelė mirė dar jiems esant, tai išvažiavo tik po laidotuvių.

Išvažiuodama šeimininkė taip su Adele sutarė:

– Tam kartui palikim viską taip kaip yra, o kai atsiųsiu arklius, susikrausi viską į vežimus ir parsigabensi pas mane. Aš pažadėjau mamai tavimi pasirūpinti ir nepaliksiu vienos tame kumetyne. Atvažiuosi ir gyvensi pas mane. Tau nieko netrūks, būsi man kaip duktė, niekam neleisiu tavęs skriausti... Aš būsiu tau kaip tikra motina.

7.

Jau metai, kai Adeliutė gyvena Statkų vienkiemyje, bet teta ją vis tebelaiko už viešnią. Nespaudžia prie darbų, ilgiau pamigdo, skanesnį kąsnelį pataiko. Žiemai ir vasarai pasiuva naujų drabužių, parėdo, kad atrodytų neblogiau už kitas ūkininkaites, kad turėtų kuo pasipuošti eidama į bažnyčią, į miestelį ar šiaip į žmones.

Turėdama tokias geras sąlygas, mergaitė pasikeitė į gerąją pusę. Slaugydama motiną buvo visai nusibaigusi. Dabar atsigavo, papilnėjo, suapvalėjo skruostai, veido oda parausvėjo, o didelės juodos akys atsidūrė arčiau antakių lenkimo ir žvelgė atvirai ir švelniai į žmogų, su kuriuo kalbėjo.

Danielius visa tai matydamas, pakeitė apie ją nuomonę. Negraži tai negraži, bet vis tiek mergina... Tai verčia prieš ją truputį pasitempti. O jau tos akys... Kai ji pasižiūri, tai širdis pati ima ir suspurda. Mažai dirbdama laukuose Adeliutė nesėdi rankų sudėjus.

Nuolat švarinasi po namus, sutvarkė kiemą, darželį po pirkios langais. Daržai nuravėti, kiemas nušluotas, pirkioje viskas net blizga, viskas išskalbta. Prižiūrėtas darželis pražydo įvairiaspalviais žiedais...

Matydama, kaip Adeliutė darbuojasi, šeimininkė irgi neatsilieka, nori parodyti dukterėčiai, kad ir ji nėra apsileidusi. Anksti keliasi, vikriai sukasi prie pečiaus, pusryčiai ankstyvi, puodai šaukštai sumazgoti, nebegeria su kaimynais... Alaus pasidarė tik Velykoms ir atlaidam. Pati vengė daug gerti, prisilaikė, kad Adeliutė nepastebėtų, kaip ji mėgsta gerti alų.

Laikėsi, laikėsi šeimininkė, bet per kūlimą neištvėrė. Buvo gerokai prisiliuobus, tačiau pagiriodama nebegulėjo, kaip būdavo anksčiau. Ryte kėlėsi anksti, ruošėsi, nors Danielius matė, kaip jai buvo sunku neišsiduoti ir jis nuoširdžiai pasiūlė:

– Šeimininke, išgertum alaus kokią stiklinę ir būtų lengviau. Aš įleisiu.

Bet moteriškė griežtai atsisakė.

– Bijau. Kai išgersiu, galiu daugiau nebesusilaikyti. Pakentėsiu, gal ir taip praeis.

Po kūlimo mėnuo, kitas ir neužilgo Kalėdos. Danieliui rūpestis – susisamdyti kitiems metams šeimyną. Bet daug vargo nebuvo. Piemuo liko antriems metams, Nikodemas liko ketvirtiems, o išėjo tik Onutė. Į savo vietą ji pasiūlė pusseserę Viktutę. Kai Danielius išvežė į namus Onutę, grįždamas parsivežė naują tarnaitę.

Per žiemą visa šeimyna daugiausia triūsia namuose – tai geras laikas priprasti vieniems prie kitų. Nors šiemet tik vienas naujas žmogus, bet visiems įdomu iš arčiau jį pažinti.

Danielius Viktutę matė trumpai, derybos nebuvo ilgos, sąlygos buvo žinomos iš pusseserės. Jie persimetė tik keliais žodžiais, mergaitė greitai susiruošė ir, kol Danielius atrišo arklį, ji stovėjo prie Danieliaus. Kai mergaitė apsimuturiavusi šilta skara su ryšuliais įsėdo į roges, nebuvo kaip į ją įsižiūrėti.

Atvažiavo tik pavakariais. Šeimininkė ją maloniai sutiko, parodė, kur susidėti savo daiktus, parodė lovą, kurioje galės gulėti, prie lovos ant sienos sukabintus drabužius, kuriuos reikės dėvėti ir po lova avalynę bei medpadžius, kuriais reikės avėti.

Kol mergaitė susitvarkė, visai sutemo ir ji pasirodė tik per vakarienę. Kai ji įėjo, visi jau sėdėjo už stalo ir ji, laukdama kol parodys vietą, kur jai sėstis, trumpam stabtelėjo prie durų.

– Kokia gražutė, – įdėmiai į ją pasižiūrėjęs, nutarė Danielius, – tai ne Adelė. Jos tik akys gražios. O ši graži visa, nuo galvos iki kojų. Nei per aukšta, nei per žema, nei per stora, nei per plona. Veidelis baltas, apskritas, akys mėlynos, plaukai gražiai geltoni, supinti į dvi kasas.

Pirmam susitikimui Viktutė buvo apsirengusi išeiginiais drabužėliais: balta bliuzele, rankų darbo megztiniu ir juodu sijonėliu. Nieko ypatingo, bet tokiam kasdieniam vakarui ji atrodė pasipuošusi, o kadangi viskas jai tiko, tai visi buvo sužavėti.

Danielius, nenuleisdamas nuo jos akių, galvojo: „Kokia laimė... Tokia mergaitė gyvens visus metus šiuose namuose, šalia jo. Kaip malonu bus kartu dirbti, bendrauti... Reikės tik nesnausti, vikriau apsisukti, kad sulaukti jos dėmesio ir palankumo.“

Per tuos gaspadoriavimo metus Danielius tiek daug dirbo... Tiek rūpesčių, tokia atsakomybė, reikalaujanti visiško atsidavimo, kad apie merginas nebuvo nė kada pagalvoti... O dabar pasirodė tokia mergaitė, apie kurią norisi visai rimtai pagalvoti. Visą gyvenimą jis čia nebus, vieną kartą gali būti atsisakyta jo paslaugų, o jam jau apie trisdešimt... Ar ne laikas susitvarkyt ir savo gyvenimą?

Tiek daug ir tokių keistų minčių kilo Danieliui per tokį trumpą laiką, kol ji atsisėdo už stalo į Onutės vietą. Kol Viktutė stovėjo prie durų, jis gerai į ją įsižiūrėjo, bet, kai ji atsisėdo už stalo visai priešais jį, žiūrėti į akis vaikinas nedrįso. Porą kartų žvilgtelėjo ir jam pasirodė, kad ji irgi jį stebi. Na, bet tai dar tik pirmas vakaras, kai jie atsidūrė arti vienas kito... Toliau bus drąsiau. Visi metai prieš akis, spės ne tik pasižiūrėti, bet ir pakalbinti, bus progų ir daugiau pasišnekėti, prisiliesti...

Per žiemą visi po namus malasi, kaip tu prieisi prie Viktutės vienos? Visiems matant? Atėjo pavasaris, prasidėjo lauko darbai ir Danielius nesnaudžia. Kur buvęs, kur nebuvęs, vis atsiduria šalia Viktutės. Vis kalbina, juokauja, jei ką nors ne taip mergaitė daro, pamoko, pataria, o dažnai ir pagiria.

Per mėšlavežį Danielius, atvežęs iš tvarto mėšlą, iš vežimo į dirvą išmėžia mažomis krūvelėmis ir netoli viena kitos, kad mergaitei būtų lengviau kratyti. Nikodemui irgi liepė taip daryti. Mėšlui kratyti šakių kotą atsinešęs į skiedryną Danielius stiklo šuke nuskuto iki baltumo ir stikliniu popierium taip nutrynė, kad buvo malonu į rankas paimti. O visa tai dėl to, kad Viktutei būtų lengviau dirbti, kad neprisitrintų pūslių...

Viktutei toks Danieliaus dėmesys buvo be galo malonus. Tuo labiau, kad ir vaikinas ne bele koks, o labai patrauklus. Ji jau buvo pripratusi, kad berniokai į ją smailiai žvilgčioja, bet tai daugiausia paprasti berneliai, savi, žinomi, su kuriais kartu užaugo. Nė vieno įdomesnio... O čia toks gražus, rimtas, suaugęs vyras, gaspadorius ja susidomėjo.

Užkalbinta ji maloniai šypsosi arba linksmai juokiasi, pritardama Danieliaus pastaboms.

– Gerai, dabar jau žinosiu, – juokiasi, parodydama, kad nepyksta.

8.

Kuo toliau, tuo labiau Viktutė patinka Danieliui. Ne aklas gi, juk mato, kad ir ji prie jo linksta. Tik vienas rūpestis – tokia graži, gal jau turi jaunikį, gal visai be reikalo tik širdį gadina? Gal ji tik žaidžia su juo ir juokiasi iš jo matydama, kaip stolnas bernas neriasi iš kailio norėdamas jai įtikti? Danieliui nesinori likti kvailam ir apsijuokti.

Kaip gera buvo iki šiol... Tyku, ramu, jis tik dirbo savo darbą, nieko daugiau negalvodamas, tik stengėsi, kad ūkis duotų daugiau naudos.

Niekas nerūpėjo, o štai dabar pasimaišė tokia mergelė ir susuko jam galvą: „Kažin kas per viena? Iš kokių namų? Kiek jai metų? Kodėl tarnauja pas ūkininkus? Reikia kaip nors apie viską sužinoti, kol dar laikas, kol visai nepamečiau proto ir galiu blaiviai galvoti“.

Kartą, kai jie vieni buvo laukuose, Danielius sėjo, o Viktutė biržijo, jie, anksčiau baigę darbą, susėdo ant ežios pailsėti.

– Kodėl tu tokia jauna eini pas ūkininkus tarnauti? – kai susėdę suvalgė pietų likučius, pasidomėjo Danielius. – Ar jau seniai tarnauji?

– Todėl, kad pas mus šeimoje net penki vaikai, o aš pati vyriausia.

– Didelė šeimyna, nėra ką sakyt... – pritarė Danielius. – O ką, ar jums duonos neužtenka?

– Mūsų viso labo tik keturi hektarai žemės. Pavalgyti gal ir užtektų, bet reikia ir apsirengti, ir apsiauti. Tetušis ir sako: „Nori pasirėdyti, eik ir užsidirbk, juk nebe mažutė.“

„Panašiai kaip ir pas mus namuose“, – pagalvojo Danielius.

– Tai kiek gi metų tarnauji, kai jau tokia didelė? – nusijuokė Danielius.

– Neseniai tarnauju, tik antri metai, – nusijuokė ir Viktutė, – tik pernai pasitaikė labai bloga vieta. Šeimininkė pikta ir valgymas prastas. Vos ištvėriau.

– O kaip pas mus? Ar geriau? – įdomu Danieliui.

– Nepridėsi. Čia ir šeimininkė maloni ir blynų dažnai iškepa, ir bulvių košės sugrūda, ir pietums mėsos niekada netrūksta. Sakė, kad valgymas geras, tikrai nemelavo.

Danieliui malonu, kad Viktutė patenkinta.

– Teisybė, mūsų šeimininkė neskūpi, – pritarė Danielius, – negaili pavalgymui. Kitaip nei aš, nei Nikodemas netarnautume tiek metų.

– Bet juk pats čia ne tik bernas, bet ir gaspadorius. Pačiam turėtų būti dar geriau.

– Nieko kitoniško, tik darbo ir rūpesčių daugiau... Nors už tai ji man neblogai atsilygina, negaliu skųstis.

– Ar ilgai manai čia gaspadoriauti?

– Kol sutiksiu savo meilę... Tada vesiu ir pradėsiu savarankišką gyvenimą... – juokdamasis atsakė Danielius.

– Ar tikrai iki šiol neturi mylimos merginos? Netikiu,– taip pat juokdamasi stebėjosi Viktutė. – Ko taip ilgai lauki?

– O tu, gal jau turi jaunikį? – pasitaikė puiki proga Danieliui apie tai sužinoti. – Ar yra kas laukia, kad sugrįžtum po metų?

– Kol kas neturiu, bet aš nelauksiu taip ilgai kaip tu. Labai jau sunku pas ūkininkus tarnaut, – visai rimtai atsakė mergina. – O kiek gi tau metų? – tiesiai ji paklausė Danieliaus.

– Apie trisdešimt, – ne visai atvirai atsakė šis, – o tau?

– Dvidešimt vieneri ir apie jokius jaunikius negalvoju.

– Dvidešimt vieneri? Nepanašu, – nusistebėjo Danielius, – taip jaunai atrodai... Galvojau, gal kokie aštuoniolika...

– Buvo ir aštuoniolika, bet tada niekas manęs dar nevarė tarnauti, – vėl juokėsi Viktutė.

Taip žodis po žodžio, Danielius sužinojo viską, ką norėjo žinoti: ir kiek jai metų, ir kad neturi jaunikio, ir kad tokia pati vargšė iš biednų namų kaip jis pats. Gal kaip tik ji ir yra jam skirta į porą? Jei apsivestų, tai gal iš karto tektų pagyvent kokiam kumetyne. Gyvenimo pradžiai jis turi susitaupęs, o gera pradžia gali nulemti ir visą gyvenimą. Kad tik būtų sveiki, abu dirbti netingi. Pagaliau su tokia mergele, kad ir ant sausos duonos...

Pirmą kartą Danielius pabučiavo Viktutę per Jonines. Tokią dieną, nors ir viduryje savaitės, bet visuose vienkiemiuose darbai baigėsi anksčiau, mergaitės jau nuo dienos vidurio iš lauko ir iš darželio gėlių pynė vainikus ir puošė jais savo galvas. Į kaimyno kluoną rinkosi jaunimas ir, kai susirinko mergaičių ir vaikinų didelis būrys, žaidė ratelius, dainavo, kol atsirado armonika.

Danielius ir Viktutė daug šoko ir namo parėjo tik auštant. Skirtis dar nesinorėjo. Pavargę, bet linksmi jie susėdo ant prieklėčio ir Danielius ją apkabino. Mergaitė švelniai prisiglaudė ir padėjo galvą jam ant peties.

Nuo pievų kilo rūkas, gausi rasa padengė pievų žolę, darželio žiedus ir baltų bei rožinių pinavijų galvas. Prigėrusios ryto rasos, jos vos laikėsi ant plonų kotelių ir nuo lengvo vėjelio svyravo nulinkusios ant darželio tvoros.

Ankstyvas rytas padvelkė vėsa. Apsirengusiai lengva kartūno suknele su trumpomis rankovėlėmis, Viktutei darėsi šalta ir ji su malonumu glaudėsi prie plačios ir šiltos Danieliaus krūtinės. Pajutęs mergaitės virpėjimą, Danielius prisitraukė Viktutę dar arčiau savęs ir švarko skvernu pridengė smulkius jos pečius. Jie taip susiglaudę, laimingi būdami kartu ir taip arti vienas kito, tebealsuodami to vakaro patirtais įspūdžiais, sėdėjo tylėdami tol, kol rytų pusėje paraudo dangus.

Danielius pakilo. Apsiautęs Viktutę savo šiltu švarku, jis dar kartą ją apkabino ir pabučiavo.

– Ar girdi? Jau šeimininkė vaikšto, – pasakė jis susirūpinęs. – Jau neužilgo pusrytis. Šiandien į laukus teks mums eiti nemiegojus. Ar ištversi, Viktute? – švelniai paklausė Danielius.

– Nežinau kas darosi... Man taip smagu ir gera, kad visai nesinori miego, – linksmai atsakė ji. – O kaip tau?

– Man taip pat, – prisipažino Danielius.

9.

Laikėsi, laikėsi šeimininkė, bet per atlaidus taip nusigėrė, kad Danielius su Nikodemu vilkte nuvilko ją į lovą.

Kaip ir kiekvienais metais, taip ir dabar šeimininkė atlaidams liepė padaryti alaus.

Pirmą vakarą moteriškė šiaip taip ištvėrė. Anksti ryte visi išvažiavo į bažnyčią, o grįžę vėlai pietavo. Buvo tik sava šeimyna. Nei Danielius, nei Nikodemas daug negėrė, gal tik kokias dvi tris stiklines per pietus.

Šeimininkei tiesiog nebuvo su kuo gerti, bet kitoj dienoj pasimaišė žmonių. Atvažiavo kūmas – Danieliaus dėdė, užėjo kaimynas, užsuko pasveikinti su šventėmis seniai bebuvęs seniūnas. Svečius, žinoma, reikia priimti deramai. Šeimininkė gėrė su svečiais, o kai jie išsiskirstė, nesiliovė ir likusi viena, kol visai užsibaigusi sukniubo ant stalo.

Adeliutė baisiausiai nusigando.

– Kažkas atsitiko tetai! – pripuolė ji prie Danieliaus. – Gal reikia daktaro? Žiūrėk, kaip ji apalpusi guli ant stalo.

– Nieko tokio, nebijok, – nuramino Danielius, – jai tik reikia atsigulti. Išsimiegos ir vėl bus sveika kaip buvo.

– Tai kas gi jai yra? – toliau nerimavo dukterėčia, – ar koks nuomaras, ar kas? Nieko nepasakojo, kad tokią ligą turi...

– O kad mėgsta išgert, irgi nieko nesakė? – nusišaipė Danielius. – Argi nematai, kad prisigėrusi kaip kiaulė? Ateik, Nikodemai, padėk nutempti į lovą.

Adeliutė ir tiki, ir netiki. Gal Danielius tik prasimano? Negali būti, kad tokia gera teta gali būti girtuoklė... Bet, kai neilgai trukus, per bulviakasį teta vėl „apalpo“ ant stalo, tada ji ir pati įsitikino. Be to ir pati teta pagaliau prisipažino.

– Turiu tokią silpnybę prie alaus. Nieko negaliu su savim padaryt, – dar po vieno tokio „priepuolio“ pasiguodė ji dukterėčiai, – kiek kartų prisižadu sau daugiau nebegerti, bet, kai tik pamatau alų, negaliu susiturėt ir gana. Niekai, iš manęs jau nebebus žmogaus. Pratinkis, vaikeli, tau teks tame ūkyje šeimininkauti. Niekam nieko nesakau, bet ir su sveikata ne kaip jaučiuosi, galva pusiau plyšta, visi kaulai skauda, širdį duria, rankos tirpsta.

Kai išgeriu, tam kartui viską kaip ranka nuima. Niekur neskauda, ramu ant širdies, taip gera... Bet ryte, tai nors sienom lipk... Turiu išgerti, kad skausmą nuimtų... Taip ir vėl prasideda...

Adeliutei vis dažniau tenka anksti keltis, taisyti pusrytį šeimynai, bet į laukus ji vis dar neina. Vietoj šeimininkės ji ruošiasi po namus, tvarko pirkią, melžia karves, šeria kiaules, ravi daržus.

Teta tuo metu guli ir pagirioja. Adeliutei kitą kartą net apmaudu, bet ką padarysi... Juk teta... Ir gera teta. Paėmė pas save iš kumetyno, priglaudė, parėdė... Ji sočiai pavalgiusi, bet nelabai patinka Adeliutei tas šeimininkavimas. Geriau jau būtų laukuose dirbti. Maliesi, maliesi čia namuose per dieną, sukiesi, sukiesi aplinkui... Vis ant kojų, o to darbo galo nematyti. Nusiplūki, o darbo – nėra ką parodyti. „Ką čia veikti namuose?“ – visų tokia nuomonė.

Šeimininkauti Adeliutei teko ilgai, nes teta vis rečiau ir rečiau bepasirodo prie pečiaus.

Rudenį per kūlimą eilinį kartą teta labai prisigėrė, o išsipagiriojusi pakvietė Danielių į stanciją pasišnekėti.

– Danieliau, vaikeli, pradėjo ji graudžiu balsu, – ilgai galvojau, galvojau ir nutariau nebelaukti ir viską tau pasakyti. Pats matai, kaip man nesiseka atsikratyti to gėrimo... Matyt tik grabas mane nuo to įpročio išvaduos... O ir su sveikata ne kažin kas... Pagiriodama guliu ne šiaip sau, kad tinginiaučiau. Sunkiai sergu, kankinuosi... Tikrą teisybę sakau. Visi kaulai braška, širdis skauda, muša, daužosi kaip pašėlus, o tarpais ir visai sustoja... Neatsigausiu vieną kartą ir bus po visam. Kol dar esu gyva, vaikštau savo kojom, noriu viską taip sutvarkyt, kad niekam nebūtų jokių rūpesčių po mano mirties. Ne dėl to tave pasikviečiau, kad skųsčiausi savo bėdomis, bet noriu kai ką rimtesnio pasakyti. Ženykis, vaikeli, Adeliutę – štai ką aš sugalvojau. Nors ir rytoj važiuojam pas notarą, užrašau jums visą ūkį, o pati pasitraukiu „ant išimtinės“. Gerai pažįstu tave, žinau, koks tu geras gaspadorius, o pats matai, kokia darbšti ir tvarkinga Adeliutė. Gyventumėt gražiai, nieko jums netrūktų. Žemelė gera, nemažas gabalas, tik reikia gero gaspadoriaus... Ne tokios gaspadinės kaip aš. Tikrai nuo dūšios viską atiduodu į jūsų rankas. Nė kiek negailiu ir nesigailiu taip nusprendusi... O man nieko nereikia... Tik kad būčiau pavalgiusi, apsirengusi, na ir alaus kai kada padarysi... – pusiau rimtai, pusiau juokais dar išsiderėjo šeimininkė. – Tai kaip sakai, vaikeli?

10.

Tokį šeimininkės pasiūlymą Danielius išklausė visai abejingai. Jeigu jis nebūtų sutikęs Viktutės, gal tikrai būtų verta pagalvot. Bet dabar gi, kai per vasarą jie abu daug bendravo, pamilo vienas kitą, toks dalykas kaip vedybos su Adeliute tapo neįmanomos. Jis suaugęs vyras, Viktutė jauna mergaitė, bet ši jų meilė – abiems pirmutinė. Atrodė, kad ji niekada nesibaigs ir bus amžina. Kitaip ir būti negali... Kaip dabar gali vesti Adeliutę, jeigu myli kitą?

Ką dabar atsakyti šeimininkei?

– Man taip netikėta, kad net nežinau, ką tamstai atsakyti, – patylėjęs ištarė Danielius, – man Adelė nepatinka, o ji irgi nenorės tekėti už manęs. Veltui čia šnekam.

– Gerai žinau, kad norės, – užtikrino šeimininkė, – bet... – staiga ji nutilo. Toks Danieliaus abejingumas jai buvo netikėtas ir ji įsižeidė.

Ji laukė, kad vaikinas už tokį jam parodytą pasitikėjimą puls dėkoti ir bučiuoti rankas. Nematydama iš jo pusės jokio dėkingumo, jautėsi nusivylusi. Ji nežinojo, ką Danieliui dar pasakyti, ir, nesulaukusi iš jo jokio atsakymo, pakilo ir išėjo.

Danielius likęs vienas, ramia širdimi atsisakęs šeimininkės pasiūlymo, dabar susimąstė: „Tiek metų čia pragyventa, viskas žinoma, artima, tiek įdėta darbo, išlieta prakaito, pamėgti žmonės, aplinka... Jei vesčiau Viktutę, tai nuo Kalėdų tektų viską palikus išeiti. Išeiti ir dar nežinia kur... Dar nenusprendžiau ar į kokį dvarą už kumetį, ar kitur. Viską tektų pradėti iš naujo. Jeigu taip, kaip buvome kalbėję su Viktute, tai nieko nepaprasto... Reikia vieną kartą pradėti savo gyvenimą... Kai dabar pasitaiko galimybė būti savo ūkio šeimininku, būti tikru ūkio gaspadoriumi ir visko savo paties noru netekti... Viską prarasti būtų nedovanotina, būtų kvailystė... Kiek reikėtų arti, vargti, kad nors keletą hektarų įsigyti? O čia – tokį ūkį gaudamas už dyką, savo noru atsisakau. Kiekvienas pasakytų, koks aš kvailys... Kažin, gal atvirai pasikalbėjus su Viktute, gal ji nelabai ir supyktų?“

Tiesą pasakius, Danielius pats tą Viktutės meilę sukurstė. Būdamas daug vyresnis, jis atkakliai jai meilinosi, pataikavo, visokiais būdais stengėsi atkreipti į save dėmesį, lindo į akis ir siekė mergaitės palankumo. Ji, gal net nemylėdama Danieliaus, naiviai viskuo patikėjo ir galvojo pati jį mylinti. Ji dar tokia jauna, kažin kaip atsilieptų gyvenime toks metų skirtumas? Gal laikui bėgant Viktutė gali sutikti jaunesnį ir jį palikti? Jeigu jie išsiskirtų dabar, gal ji sutiktų ne vieną jaunuolį dar geresnį už Danielių ir netruktų jį pamiršti. Bet kaip jai pasakyti, kad ją palieka? O ir jis pats kaip gyvens su nemylima?

Danieliui neramu. Svarsto, galvoja, naktimis nemiega. Taip besvarstant, artėjo Kalėdos, laikas, kada reikia galutinai apsispręsti ir žengti lemiamą žingsnį. Per paskutinę naktį, viską dar kartą gerai apgalvojęs, Danielius ryžosi.

– Gal dar nesiženykim dabar, Viktute, – prašneko Danielius, kai jie vienu du buvo pirkioje. – Per žiemą aš laisvesnis, turėsim daugiau laiko po svietą pasižvalgyti, gal pavyks susirasti geresnę gyvenimui vietą negu dvaras. Dabar, ką besakyk, mes dar gerai nežinome, kaip gyvensime. O pagaliau, ar kas išeis iš mūsų tų vedybų? Tu man vis tik per jauna, netikiu, kad tikrai mane myli. Bijau susigadint sau gyvenimą. Man gal geriau pasiieškot pagal save... Ar ne geriau mums dabar išsiskirti kol dar laikas, negu paskui gailėtis visą gyvenimą. Žodžiu, aš nutariau dar nevesti, dar palaukti metelius, kitus, pasidaryti daugiau pinigo... Pakol kas niekas manęs iš čia nevaro, nežinau, kur kitur dar galėčiau tiek užsidirbti? – nežiūrėdamas mergaitei į akis, skubotai, nervingai išdėstė Danielius. Gal ir ne viską taip pasakė kaip norėjo, bet kas buvo svarbiausia – pasakyta. „Įdomu, ką ji dabar pasakys?“ – sukluso Danielius.

Viktutė nuleido galvą, akys pilnos ašarų, tuoj tuoj pravirks, bet susitvardė ir ryžtingai pasisuko į Danielių.

– Nenori? Tai taip ir sakyk. Ko dar čia visaip išsisukinėji? – pasakė ji išdidžiai, ko Danielius nesitikėjo. – O aš tikrai nepražūsiu, nebijok. Iš karto buvo galima pagalvot, kad nieko iš to nebus... Aš kvailė patikėjau, kad yra meilė... Senas bernas moka, kaip apsukti galvą mergaitėms. Gal jau ne vieną taip pamerginęs palikai? Neveltui sakoma, kūdikio subinei ir berno burnai netikėk. Plerpia ir skiedžia vienodai, – dar piktai metė Viktutė ir išėjo iš pirkios.

Danielius kaip antausį gavęs. Jis paniekintas ir išjuoktas. Jis to ir vertas... Svarbu, kad jau viskas išsiaiškinta ir baigėsi gerai. Nebuvo nei ašarų, nei dejavimų, jokių priekaištų, kaip kad tikėjosi. Dabar, kai jau su Viktute viskas baigta, belieka tik su šeimininke pasišnekėti. Nieko nelaukdamas Danielius ją užkalbino, kai akis į akį susitiko klėtyje.

– Tai sakai, šeimininke, kad Adeliutė tekėtų už manęs? – tiesiai apie reikalą prakalbo Danielius, kol niekas nesimaišė iš pašalinių.

– Tai kad pačiam ji nepatinka, – jau visai kitaip prašneko šeimininkė. – Kai jau taip, tai aš pasišnekėjau su piršliu ir paprašiau, kad paieškotų gero užkurio. Neseniai buvau sutikusi, sako susižinojęs puikų jaunikaitį ir su gera pasoga. Po švenčių atvažiuos. Jei sutars, tuojau pat užrašau ūkį jų vardu ir tegul sau gyvena laimingai. Dieve, jiem padėk.

– Tai aš ko gero čia jau nebereikalingas? – staiga nusigando Danielius.

– Iki Kalėdų – kaip ir visi samdiniai, – atrėžė šeimininkė. – Per žiemą apženysiu Adeliutę ir pavasariui turėsim savo gaspadorių. Dviejų gaspadorių vienam ūkiui tikrai nereikia...

2010 m.

Nedažnai taip pasitaiko...

1.

Dapšys ir Vanagas – kaimynai. Žemės maždaug tiek pat turi, bet Dapšys verčiasi kur kas geriau nei Vanagas. Ir visi tai mato...

Iš tiesų, tai Vanagas turėtų gyventi geriau. Jo ir žemės šiek tiek daugiau, ir šeimyna mažesnė, tik vienas sūnus Ignas, bet Dapšiui sekasi geriau, nepalyginsi. Tai turbūt dėl to, kad jis savo ūkį tvarko šiuolaikiškai, turi daug žemės ūkio technikos, augina didelius plotus cukrinių runkelių, sėja nemažai linų ir tokių javų, kurie šiuo metu turi didesnę paklausą rinkoje. Žodžiu, moka suktis...

Be to Dapšys vyresniuosius du vaikus į mokslus išleido: sūnus agronomas, o duktė mokytoja. Nemokinta liko jauniausioji dukra Silvutė, bet jai ir nereikia. Dapšys jau turi jai padėjęs keletą tūkstančių pasogos, o kai ateis metas jai tekėti, susidarys dar daugiau. Į jos draugystę su Vanagų Ignu niekas dar rimtai nežiūri. Jai tik septyniolika, o kai sueis koks dvidešimt ir Ignas atitarnaus kariuomenėje, tada bus matyt.

Gal ir visai nebloga išeitų iš jų pora...

Vanagynės vieta gera, žemė nebloga, tik reikėtų įdiegti šiek tiek naujovių. Tėvas pinigų technikai gaili, o sūnus gal kitaip bandytų tvarkytis. Jei tik pasisektų prikalbinti tėvą, galima būtų padaryti šiokių tokių pertvarkų ūkyje. Tada ūkis atsigautų, duotų daugiau naudos ir ateityje gal būtų galima per abu kaimynus net ir kuliamąją nusipirkti.

Kai Ignui atėjo metas į kariuomenę, tai seniūnas patarė rašyti prašymą vyresnybei, kad atleistų nuo karinės prievolės, kadangi vienintelis vaikas pas tėvus. Žemės daug, negaluojanti motina ir panašiai...

Prašymas buvo patenkintas, Ignas nuo kariuomenės buvo atleistas ir jie su Silvute pradėjo rimtai draugauti.

Tiek vieni, tiek kiti tėvai nebuvo prieš. Jaunuoliai patiko vienas kitam, todėl neužilgo jie sušneko apie vestuves. Vestuves buvo numatyta kelti per šv. Petro ir Povilo atlaidus, bet sutrukdė Igno motinos mirtis. Ji mirė netikėtai, nors dažnai pasiskųsdavo galvos skausmais. Niekas to nelaikė už rimtą ligą. Ji ir pati nevartojo jokių vaistų, kad ir kaip kitą kartą skaudėdavo galvą. Gulti neidavo, dirbdavo dantis sukandus, kol skausmas praeidavo savaime. Taip ir šį kartą ji triūsė prie pečiaus, kol susmuko, nors nuo pat ryto skundėsi, kad plėšia galvą.

Vestuvės buvo atidėtos metams, kol praeis gedulas.

2.

Tėvas pasijuto kavalierium. Nelaukęs nė metų, ėmė piršliautis. Sekmadieniais ar turgaus dienomis jis „po šlipsu“, išeiginiu kostiumu, nuolat sėdi arbatinėje su piršliu prie buteliuko, o susitaręs važiuoja pas peršamas nuotakas.

Laukuose darbuojasi vienas Ignas su bernu. Tėvo prie darbų nėra. Jis po piršlybų pagirioja, o sulaukęs turgaus dienos, iš ankstaus ryto kinko arklį į bričkutę, įsimeta keletą maišų grūdų ir išvažiuoja. Grįžta kitą kartą tik paryčiais.

Prie darbo nei arklio, nei žmogaus. Ignas pritrūko kantrybės. Kai per žiemą tėvas dūko, jis dar kentėjo, o dabar šitiek darbų – jam vienam visi rūpesčiai. Nei su kuo pasitarti, nei ko paklausti.

– Ką tu, po šimts velnių, išdarinėji? – pakėlė balsą Ignas, kai tėvas eilinę turgaus dieną ruošėsi važiuot į miestelį ir susikrovė į bričkutę maišus su grūdais. – Tuojau kad man iškrautum maišus, niekur tu jų neveši.

– O koks tavo reikalas? – atkirto tėvas. – Noriu vešiu, noriu nevešiu. Gal tu man uždrausi?

– Ir uždrausiu. Negana to, kad pats šliojasi per dienas, dar ir grūdus iš namų velka. Kaip tau ne gėda? Dar nė metų nėra, kai palaidojom mamą, o pats su piršliu per mergas... Atsirado jaunikis.

– Kas tau darbo? Ne tau mane mokinti. Žinau, ką daryti ir be tavęs. Ar ne aš čia gaspadorius? Be manęs – tu niekas. Dirbk savo darbą, nesimaišęs po kojų, o tai kad vošiu!.. – užraudo tėvas. – Padėk maišus ten, kur buvo, – prišoko jis prie Igno, kai šis iš bričkutės iškėlė maišą ir pastatė ant prieklėčio.

– Atsitrauk! – stūmė jis tėvą, kad tas vos išsilaikė nenuvirtęs. – Tai tu man nesimaišyk. Neduosiu daugiau nė vieno grūdo iš namų išvežti. Nė negalvok...

– Kokią tu turi teisę? Ar čia tavo? – prišokęs rėkė įsiutęs tėvas, bet Ignas jį dar kartą pastūmė ir iškėlė visus maišus iš bričkutės.

– Tiek tavo, tiek ir mano, – pakeltu balsu ištarė Ignas, – tu irgi neturi teisės švaistyti kas taip sunkiai visų prakaitu uždirbta. O dabar važiuok, mat tave velnias, nors būtų gerai, jei kokio darbo nusitvertum.

Vanagas jau turi susiradęs tinkamą nuotaką. Mergaitė dvidešimt dviejų metų vidutinioko duktė, jauna, graži, bet į pagyvenusį jaunikį žiūri skersai, o tėvai nė kiek nesibaido turtingo našlio. Vanagas lankosi vis dažniau ir su tėvais šnekasi „ant rimtųjų“.

Tėvai gi įkalbinėja dukterį, kad tekėtų už jo: „Tai kas, kad našlys ir ne jaunuolis, bet kokia vieta, ant kokios žemės... Na, yra dar sūnus, bet jau suaugęs, netrukus ves, bus atidalintas ir tėvas vienas lieka gaspadorius. Tu jo žmona – ponia ant viso gero“.

Tėvai kalbina, patarinėja. Tai vienas, tai kitas, tai abudu iš karto. Iš kur jiems žinoti, kad jų dukrelė Nastutė, jau turi pasirinkus mylimą vaikiną iš miestelio, tokio paties mažažemio sūnų, kaip ir ji pati? Nastutė tą savo meilę labai slepia nuo tėvų, bet su Jonu dažnai susitinka, pasišneka.

Nastutė iš karto nė nesuprato, kokie čia tėvų ir našlio reikalai. Na, atvažiuoja toks dėdė, pasėdi su tėvais, pasišneka, išgeria po stiklelį, užkanda... Ji pati dar patarnauja prie stalo, kai valgo pietus... Dabar, kai paaiškėjo, ko jis čia lankosi, labai susirūpino.

„Reikia pasitart su Jonu. Ką jis pasakys?“ – nusprendė ji ir, kai sekmadienį po pamaldų susitiko su juo, viską išdėjo, kas gulėjo ant širdies.

– Žinai, ką pasakysiu, – pirmais žodžiais ji viską Jonui papasakojo, kai vaikščiojo po miestelį. – Peršasi man toks našlys iš Vanagų vienkiemio. Tu jį pažįsti. Toks žilstelėjęs seniokas...

– Ką tu sakai? – net stabtelėjo vaikinas, išgirdęs tokią naujieną. – O ką kalba tėvai?

– Jie kaip niekur nieko pasiruošę mane už jo išleisti, – prisipažino Nastutė, – reikia ką nors daryt, o tai aš viena kažin ar atsiginsiu.

– Mat kaip? – susirūpino Jonas. – Ar seniai jis taip lankosi?

– Tai jau senokai, nuo ankstaus pavasario, – atsakė Nastutė. – Nė nepagalvojau ir stebėjausi, ko jis čia priprato... Tik tada, kai tėvai pradėjo man jį girti ir piršti, viską supratau ir nusigandau.

– Reikėjo anksčiau pasakyti, būtų iki šiol viskas sutvarkyta, bet nieko, dar ir dabar nevėlu, – nuramino Jonas Nastutę. – Tik pasakyk, kada jis vėl bus pas jus. Reikia tiksliai žinoti... Aš jau kai ką sugalvojau...

– Šiandien sekmadienis, manau, kad atlėks pavakariais. Visada tokiu laiku atvažiuoja...

3.

Kaip Nastutė sakė, taip ir buvo. Vanagas šį kartą atvažiavo anksti, dar prieš pietus. Nastutė buvo ką tik parėjusi iš bažnyčios. Vanagas, ją sutikęs kieme, pasveikino, pabučiavo į ranką ir buvo bepradedąs šnekinti.

Nieko nesakiusi ši spruko šalin ir užsidarė klėtyje. Ji aiškiai parodė, kad nenori jo nė matyti, nė girdėti. Bet našlys nė kiek nenusiminė. „Nedrąsi mergaitė ir tiek... – ramino jis save, – svarbiausia, kad tėvai visom keturiom mane palaiko.“

Vanagas matė, kad mergaitė prie jo nelabai linksta, bet trauktis nenorėjo. Labai jau jam patiko ši mergelė. Bevažinėdamas su piršliu per žiemą, matė daug jaunų ir vyresnių nuotakų. Matė ir visai senų panų su didelėmis pasogomis, našlių su vaikais ir be jų, bet kam jam reikia tokių senių?

Turėjo vieną, o kai tos neliko ir jam atsivėrė galimybė vėl susirasti naują į jos vietą, kodėl jis negali pasiimti tokios, kuri glostytų senioko širdį, atgaivintų gyvenimą? Penkiasdešimt šeši metai – tai dar ne senatvė. Jis dar jaučiasi kaip jaunuolis, o kai turės šalia savęs jauną, gražią, jam patinkančią moterį, tai dar daugiau atsiras jėgų...

Vanagas jau įsivaizduoja Nastutę šeimininkaujančią jo ūkyje, besiruošiančią prie pečiaus. Mato abu važiuojančius į bažnyčią dailia bričkute, pasikinkę riestą obuolmušį, arba braukiančius paprastais sekmadieniais ar per atlaidus į miestelį. Su tokia žmonele jam bus ne gėda pasirodyti žmonėms... Tegul visi grožisi tokia pora ir, žinoma, pavydi...

Nastutė nėjo nė pietų valgyti. Motina šaukė, ieškojo, o suradusi klėtyje visaip įkalbinėjo, kad eitų prie stalo. Ji apsimetė serganti, skundėsi, kad skauda galvą, pykina ir apie valgį negalinti nė pagalvoti...

Jau temstant, Vanagas išvažiavo nelabai patenkintas. Tikėjosi šiandien su pačia Nastute pasišnekėti, galutinai viską aptarti, bet, kai ji nepasirodė, ar ir vėl tą patį per tą patį šnekėti su tėvais? Su jais jau seniai viskas sutarta, nors ir šiandieną važiuok pas kleboną ant užsakų, bet reikia pagaliau ir jos sutikimo...

Jis išvažiavo nelinksmas, prislėgtas, kamuojamas prieštaringų minčių... Bet čia dar koks velnias?.

Netikėtai priekyje išdygo trys vyrukai ir pastojo Vanagui kelią.

– Kas čia, po velniais, darosi? – šūktelėjo jis piktai nestabdydamas arklio. – Ar vieškelis per siauras? Traukitės, o tai suvažinėsiu! – ir jis užsimojo botagu.

Vienas iš vaikinų stvėrė arklį už apynasrio ir sustabdė viduryje vieškelio.

– Niekur tu nebevažiuosi, čia tavo kelionės galas, – grasindamas pasišaipė iš senioko vyrukas, tvirtai laikydamas arklį. Kiti du – ištempė Vanagą iš bričkutės ir ėmė jam traukti kelnes nuo strėnų. Kai buvo apnuogintas užpakalis, kažkuris pavertė jį kniūbsčią ir stipriai prispaudė prie žemės. Kitas – plona, liauna žilvičio rykšte ėmė čaižyti nuogą sėdynę.

Sulig pirmais kirčiais, pametęs visą savo puikybę, Vanagas ėmė žviegti kaip skerdžiamas tekis. Sukaupęs visas jėgas, jis dar bandė ištrūkti, spurdėjo, muistėsi, bet, nepajėgdamas nieko padaryti, trūkčiojančiu iš skausmo balsu, ėmė maldauti.

– Pasigailėkit, paleiskit, viską atiduosiu, tik nebemuškit. Už ką, ką blogo padariau? – lemeno jis prorėksmiais, bet niekas jo neklausė. Gerai įkrėtęs seniui „košės“, Jonas pagaliau liovėsi ir numetė rykštę į šalį.

– Žinosi, kaip lįsti prie jaunų mergaičių, – dar šūktelėjo jis, – pasieškok tokių senių kaip pats esi. Nebandyk daugiau pasirodyti pas Nastutę, tai dar ne tiek gausi... – dar perspėjo, – galva nulėks nuo pečių.

Padarę savo darbą, vyrukai jau norėjo eiti sau, bet, pamatę, kad seniokas nejuda, pakėlė jį, skersą įmetė į bričkutę ir, pritvirtinę vadeles prie sėdynės, paragino arklį.

– Nebetoli, parvažiuos ir taip namo. Parveš arklys, nepražus, o mums nebėra čia kas veikti, – pasakė vienas, o Jonas dar pridūrė.

– Tam kartui užteks, jei dar nesiliaus, gaus daugiau, nors nemanau, kad po tokios pirties, dar kiltų noras pirštis.

Jie nusijuokė ir, peršokę griovį, dingo netoli vieškelio augančioje liepų giraitėje.

4.

Gavęs lupt, seniokas nusiramino. Nutrūko visos piršlybos, praėjo noras ženytis, o apie Nastutę net pagalvot bijojo. Kur jau ten Nastutė, džiaugėsi gyvas likęs. Vanagas nieko nedirbo, vengė sėdėti, vis gulinėjo, užpakalį tepliojo kiškio taukais, kol užsidės šašai, tada palengvės ir galės kaip žmogus atsisėsti už stalo.

Suėjo ir metai, kai mirė Vanagienė. Ignas pasirūpino, kad tinkamai būtų paminėtos motinos mirties metinės. Padarė alaus, paskerdė kiaulę, pasamdė šeimininkę, kad pagamintų pietus, užpirko mišias, sukvietė gimines ir, visi pasimeldę bažnyčioje už amžiną atilsį mirusiosios vėlę, parvažiavo namo gedulingų pietų.

Pietūs praėjo truputį linksmesnėje nuotaikoje nei per pagrabą. Aišku, daugiausia buvo kalbama apie velionę, paminėti jos geri darbai, geras būdas, darbštumas, dievotumas, atsidavimas namams, bet buvo neapsieita ir be juokelių. Vyrai pajuokavo, kad ūkyje net du jaunikiai, bet vieni teikė pirmenybę Ignui, kadangi žinojo apie jo draugystę su Dapšių Silvute, kiti patarė ir tėvui nesnausti, nepasiduoti sūnui, pasiskubinti ir pačiam anksčiau už Igną parsivesti pačią.

Pasišnekėję, pajuokavę svečiai išvažiavo, o tėvas su Ignu likę vieni du, dar ilgai sėdėjo už stalo, aptardami tolimesnius reikalus.

– Tai dabar turbūt pats jau ženysies? – paklausė tėvas Igno, nors jau ir taip žinojo.

– Reikia dar per vasarą palaukt, – atsakė sūnus, – nuimsim javus nuo laukų, nukasim bulves, po kūlimo, kai javai bus aruoduose, tada turėsim daugiau laiko vestuvėms.

– Tai gerai, jei taip sakai... Nors šiaip tai seniai būtų metas, – nelabai pritarė tėvas. – Tiek laiko, kai namai be šeimininkės. Viskas ant mergos rankų... Svetimas žmogus šeimininkauja, kur nepažiūrėk – visur matosi daug netvarkos.

– Šeimininkavo tiek, pašeimininkaus dar, kol baigsis vasara, o žiemai turėsim jau naują šeimininkę. Kaip tik pačiu laiku. Prasidės papjovos, bus kas tvarko mėsą.

– Bet už tai kiek padienių reikės samdyti per vasarą, – rūpinosi tėvas. – Kai sava merga prie ruošos, teks paimti dar vieną žmogų į jos vietą darbui laukuose.

– Nieko nepadarysi, bet tai jau tikriausiai paskutinės bėdos. Su šia vasara turėtų pasibaigti visos negandos. Prasidės naujas gyvenimas, – kažkaip linksmai ištarė Ignas, – vėliau jau rimtai imsimės už darbų. Tetušis irgi, atrodo, pasveikai, – nusišypsojo dar jis, – turbūt prisidėsi prie manęs... Kai pajudėsim pečius surėmę, tai gana greitai ir Dapšį pasivysime. Kuo mes blogesni?

– Tu jo nepasivysi. Sūnus agronomas, tikriausiai iš jo gauna gerus patarimus.

– Kai Dapšys bus mano uošvis, pasiklausim iš jo patarimų. Žentui nepagailės. Šiaip tai mūsų žemė nė kiek neblogesnė už jo. Ir gabalas didesnis, tik reikia daugiau technikos ir galvijų bandą pagerinti... Pas Dapšį vien žalosios Danų veislės karvės, reikėtų ir mums bandą pagerinti. Gausiu nemažą pasogą, bus galima panaudot pinigus ūkio pagerinimui. Meteliai kiti ir pats pamatysi, kad patirsim daugiau naudos.

– Ar daug Dapšys žada duoti Silvutei? – neiškentęs pasidomėjo tėvas. – Anuos tai abudu išmokino, ant kojų pastatė, turėtų nenuskriausti ir jaunylės.

– Tikrai dar nežinau, bet buvo užsiminęs apie kelioliką tūkstančių. Kaip sutarėm dėl vestuvių, taip sutarsim ir dėl pasogos, – nevisai aiškiai atsakė Ignas. – Tetušis, tikriausiai, jau nebegalvoji ženytis? – vėl nusišypsojo jis. – Iš tikro, kam mums dvi šeimininkės? Prie pečiaus užpakaliais badytis... Silvutė viena apsieis.

– Kaip čia pasakius... – pasimuistė tėvas prieš atsakydamas, – Silvutė tai tavo šeimininkė, o aš be gaspadinės jau nebe gaspadorius šiuos namuose.

– Nenusimink, tėvai, – nuramino jį Ignas, – aš nepasirengęs atimti iš tavęs gaspadorystės. Tu ir toliau liksi šiuose namuose šeimos galva. Bet, žinoma, visuose ūkio darbuose protingai tarsimės kaip ir priklauso suaugusiems žmonėms.

– Tai kažin, kaip seksis susitart? Tu juk žinai, kad aš prieš visokias naujoves. Aš dirbu taip, kaip iš savo tėvų išmokau. Taip dirbo seneliai ir proseneliai, o ūkis nepražuvo. Po šiai dienai neblogai gyvenam ir nieko netrūksta. O kiek tokių, kurie bandė naujoviškai... Pasidarė bankuose skolų ir buvo išvaržyti... Bet kai pats žadi viską daryti pasogos pinigais, ką gi, Dieve padėk, aš nesikišiu.

– Na, dabar dar per anksti apie tai kalbėti, ateis pavasaris, tada ir tarsimės. Kai ką darysiu po senovei, dėl kai ko tarsiuosi su uošviu. Juk jo sūnus agronomas, gal ką pataria, pamoko. Matom gi, kaip jam gerai sekasi. Reiks mokintis, nieko nepadarysi...

5.

Vestuvės buvo linksmos ir trankios. Svečių sukviesta daug, vos telpa į abu kiemus. Ir pas Vanagą ir pas Dapšį nukrauti stalai įvairiais valgiais, saldumynais, nustatyti ąsočiais su alumi ir vyno buteliais. Viename ir kitame kieme muzika, dainos ir šokiai.

Tik gaila, kad nelabai palankus oras. Lynoja... Gerai, kad dar važiuojant į bažnyčią buvo mažumėlę prasigiedrinę, bet kai grįžo, tai ir visai smarkiai pradėjo lyti. Ne bėda – galima linksmintis ir viduje po stogu.

Apsėdę stalus abiejose pirkiose, svečiai valgo, geria, dainuoja, o kai užgroja muzika, eina šokti čia pat vietoje. Pirkios didelės, vietos daug, o be to šoka tik jaunimas. Vyresni šokti pritingi, jie daugiau mėgsta pasėdėti už stalo ir iš tolo pasižiūrėti, kaip jaunimas trypia ir linksminasi.

Vyrai gurkšnoja alų, moterys užkandžiauja, ragauja saldumynų, o paragintos geriau išgeria po stiklelį vyno, negu alaus. Netoli durų susėdusios kelios moterėlės stebi šokančius, jaunuosius sėdinčius už stalo ir tyliai tarp savęs šnibždasi.

– Tai graži pora ir abudu bagoti, tik kažin kaip seksis gyvenimas? – sako viena tyliai, kad negirdėtų kiti svečiai. – Vestuvių diena tai apniukusi ir jaunojo žvakė vis mirkčiojo bažnyčioje, kol pagaliau visai užgeso. Jeigu tikėt senų žmonių pasakojimais, tai Ignas pirmas numirs...

– Tikrai? Nemačiau, – stebėjosi kita, – tiek buvo prisigrūdę žmonių pažiūrėt šliūbo, kad niekaip negalėjau prisigrūst prie Dievo stalo. O Silvutės žvakė degė gražiai?

– Jos visą laiką degė pilna liepsna. Gerai mačiau... Tik retkarčiais suplevendavo, o paskui vėl tiesiai, ramiai, plačia liepsna degė, kol tik pasibaigė šliūbas.

– Žiūrėk, kas atėjo, – staiga stuktelėjo alkūne arčiau durų sėdinti moteriškutė kaimynei. – Dabar tai jau pasisaugokim, kad arčiau neatsisėstų...

– A, Barbė, – sužiuro visos, – ir eina tiesiai prie mūsų. Ką dabar darysim?

– Aš tai iškart einu nuo stalo, – pakilo viena, – o tai su ja kartu sėdėti, tai tik sarmatos pasidaryti. Negana to, kad šluoja saldumynus pilna burna, dar ir į užantį kemša. Galvoja, kad niekas nemato.

– Tikrai, – pritarė dar viena, – kai kartu sėdi, atrodo, kad kartu ir valgai. Kur tik ji pasisuka, šeimininkės nespėja nešti piernikų į tą vietą.

– Ir kaip gudriai daro... Bliūzelę sukiša į sijoną, per liemenį standžiai diržu susijuosia, kad stipriai laikytųsi, o bliuzelės vienas guzikėlis lyg netyčia prasegtas, kad būtų pro kur kimšti už ančio skanėstus...

Moterys viena po kitos pakilo ir rado vietos kitur, toliau nuo godžios Barbės. Ji pati gi prisėdo prie mažiau pažįstamų žmonių, prisislinko arčiau vyrų ir lyg niekur nieko ėmė vaišintis saldumynais. Barbė su vyrais gėrė alų, dainavo, bliuzelė prie juosmens vis pūtėsi, o moterys tai matydamos juokėsi.

– Kad atsirastų, kas ją dabar gerai papurtytų. Viskas išbyrėtų...

– Palauk, – sumąstė viena, – aš pakalbėsiu su saviškiu. Pasakysiu, koks reikalas ir paprašysiu, kad išvestų ją pašokti. Tas tai jau žinos, ką daryt...

Kai tik užgrojo armonika linksmą polkutę, Barbė tuojau pat buvo pakviesta šokti žinomo pokštininko ir smailaliežuvio Dapšio pusbrolio Petro. Barbė iš karto lyg ir susimėtė, bet paskui pakilo nuo stalo ir, atėjusi į vidurį pirkios, išdidžiai padavė Petrui ranką.

Jie apsuko ratą kaip niekur nieko, bet atsirado ir daugiau šokančių porų. Tada Petras apsukęs Barbę dar vieną ratą, ėmėsi reikalo: tai stryktelėdamas, tai pritūpdamas, tai ją kilstelėdamas, visaip ėmė ją sukioti, tampyti ir purtyti, bet stipriai sujuostas sijonas nepasidavė.

Matydamas, kad taip nieko nepadarys, Petras ėmėsi gudrybės. Neva tai už kažko užkliuvęs suklupo, paskui visai pargriuvo ir užsitempė Barbę ant savęs. Kai sunki Barbė užgriuvo ant Petro, nebeišlaikė bliuzelės sagos... Viena po kitos ištrūkinėjo iki pat kaklo.

Jiems sugriuvus, nutilo muzika, visi nustojo šokti ir pasitraukė į šalis. Jie tik vienu du voliojosi ant grindų. Niekas neskubėjo į pagalbą. Kada ne kada Vanagas, kaip tų namų šeimininkas, susiprato ir priėjęs pakėlė išsigandusią Barbę. Kai ji pakilo, po visą aslą pabiro sausainiai, saldainiai, sūrio ir rūkytos dešros gabaliukai ir ištrūkinėjusios bliuzelės sagos. Visi pašėlo kvatotis, o Barbė, užsitraukusi skarytę ant akių, spruko pro duris.

Toliau sekė kiti juokai. Piršlio korimas, jaunosios į moterystės stoną įvedimas, palydėjimas jaunųjų į klėtį. Viskas buvo palydima atitinkamomis dainomis, garbstymais, muzika, maršais... Ir taip per visą naktį iki pat aušros...

Vestuvės ūžė dar dvi dienas, bet Barbė jau nepasirodė...

6.

Po vestuvių praėjo keli mėnesiai. Pas Vanagus jau šeimininkauja Silvutė ir jai puikiai sekasi. Kodėl gi ne? Ar ji nežino, ar nematė, ar pati nedirbo tų darbų? Nieko nėra kitoniško. Pasikeitė tik vieta, o darbai tie patys kaip ir namuose, kai tekdavo pavaduoti motiną. Tarnaitei išėjus į tvartą pas gyvulius, ji kuria plytą, maišo tešlą, kepa blynus. Kai tarnaitė grįžta pamelžusi ir apsiliuobusi, o vyrai pašėrę arklius ir karves – pusrytis jau ant stalo. Visi sėda pusryčiauti.

Vestuvinės nuotaikos jau seniai išblėsusios, kalbos sukasi apie kasdienius darbus ir apie tuos, kurie laukia ateityje. Didžiausias darbas žiemą, žinoma, malkos. Reikia pasigaminti daug, kad užtektų visiems metams.

Ką daryt, kad šiemet taip ilgai nėra sniego? Sninga ne po daug, skūpiai ir tai, kiek per naktį prisninga, tiek per dieną nupusto... Ir vėl plikas gruodas. Rogių keliai susitaisė tik po Naujų metų ir vyrai, nieko nelaukę, išsiruošė į mišką.

Važiuoja tėvas su sūnumi ir bernu. Trise darbai vyksta sparčiai. Per tris dienas nemažai padarė. Ketvirtai dienai liko tik keli medžiai ir stambi aukšta, nudžiuvusi, sausom šakom eglė.

Su egle vyrai turėjo daug vargo. Nupjauta ji nenuvirto kaip kiti medžiai, bet pasvirusi liko karoti užsikabinusi šakomis už greta stovinčių eglių bei aukštų lazdynų krūmų. Užkabinę virvėmis už šakų, vyrai bandė tempti eglę žemyn, bet ji tvirtai laikėsi ir nenorėjo pasiduoti. Po ilgo tampymo eglė lyg pajudėjo ir ėmė svirti ramstydamasi šakomis, kol mažumėlę pasislinkusi, vėl susilaikė – ir nė iš vietos.

Reikia ką nors daryti. Dabar, kai jau eglė nuslinko kiek žemiau, reikia kaip nors užmesti virves ant viršūnės ir taip bandyti pritraukti ją prie žemės. Kai ir tai nepadėjo, Ignas nusprendė, kad eglę reikia šiek tiek apgenėti. Paėmęs kirvį jis nukirto kelias šakas iš vienos pusės, bernas užėjo iš kitos. Kai Ignas dar kartą užsimojo kirviu, eglė staiga pajudėjo, nuslydo nuo kelmo, grėsmingai braškėdama krito ir šakomis nubloškė po savimi Igną. Bernas vos spėjo atšokti, eglė virto ne į jo pusę, o Ignas, vos spėjęs surikti „gelbėkit“, staiga nutilo. Jis gulėjo visas apibertas sniegu ir prispaustas prie žemės storos eglės šakos.

Tėvas stvėrė pjūklą ir abu su bernu ėmė pjauti šaką, po kuria gulėjo Ignas. Kai vyrai, nupjovę eglės šaką, nutempė ją šalin ir, atkasę sniegą, pasiekė Igną, jis gulėjo aukštielninkas be kepurės, sutaršytais plaukais, be gyvybės ženklo. Iš nosies ir gilios žaizdos kaktoje sunkėsi kraujas, nudažydamas sniegą raudonai, o ant kailinukų apykaklės krešėjo ir stingo, virsdamas raudonais ledo gabalėliais.

Iš miško vyrai lėkė šūksniais ragindami arklius. Vienose rogėse gulėjo Ignas pridengtas gūnia. Tuojau pat buvo parvežtas iš miestelio daktaras... Bet ką jis galėjo padaryti? Nustatė mirtį ir išrašė pažymėjimą laidojimui. Mirties priežastis aiški: įlaužta kaukolė, kraujas, išsiliejęs ant smegenų, sukėlė mirtį.

Išleidę daktarą, namiškiai pradėjo ruoštis pagrabui. Silvutei baisus širdies skausmas. Tik ką vedę, skaityk, dar tebesitęsia medaus mėnesiai...

Nespėjo nei susipykti, nei kokio blogo žodžio pasisakyti... Kalbėjo vis apie meilę, apie buvusią draugystę... Nei apie kokius planus, nei apie būsimus darbus jie nė negalvojo... Tik džiaugėsi, kad pagaliau gali būti kartu, kad abu jauni, sveiki, sotūs, nieko netrūksta, kad pilni jėgų, kad dar daug šviesių dienų jų laukia ateityje.

Po laidotuvių Silvutė parėjo namo. Pasilikt gyvent pas Vanagus jai buvo labai sunku. Viskas skaudžiai primena Igną. Namuose ji rado paguodą. Turėjo su kuo kartu paverkti, buvo kam atverti skaudančią širdį. Motina kaip mokėdama ją guodė ir ramino.

– Praeis kiek laiko ir viskas pasimirš... Tik pirmos dienos tokios sunkios, – glostė jos galvą mama. – Motina, palaidojusi tikrą savo vaiką ir tai anksčiau ar vėliau nusiramina, susitaiko su nelaime... O čia vyras – vis tiek ne tas, kas motinai vaikas. Žiūrėk, Vanagas... Žuvo jo vienintelis sūnus ir dar tokia baisi mirtis... Kiek jam reikia iškentėti? O gyvena, neverkia... Vaikšto, darbuojasi... Nusiramink ir tu, vaikeli, nebeverk, ašaros niekuo nebepadės... – šluostė ji ašaras Silvutei nuo veido.

O tėvui Dapšiui kas kita rūpi...

– Laimė, kad dar pasoginių pinigų neatidaviau, – nors dėl to džiaugėsi jis. – Buvom sutarę su Ignu palaukti iki pavasario, kol parduosiu grūdus. Jei būčiau atidavęs, tai dabar būtų keblumų, norint juos atsiimti.

Už kelių dienų atėjo uošvis Vanagas kviestis marčios.

– Einam namo, Silvute, – ėmė graudžiai prašyti jis. – Kiek laiko namai išbuvo be šeimininkės, o dabar ir vėl liko vieni. Nieko nepadarysi, kad taip atsitiko... Mums visiems bendra nelaimė, bet tavo vieta ir toliau pas mus, mūsų namuose. Tu kaip buvai, taip ir likai tų namų šeimininkė. Be tavęs pražus namai, visur atlapa, šeimininkauja svetimi žmonės. Negana to, kad skauda širdį, kad visą laiką kremtuosi dėl Igno, dar ir namuose tokia betvarkė. Einam, Silvute, pasigailėk tu manęs vienišo senio...

– Ką dabar darysi? – klausia motina Silvutę, kai Vanagas išėjo.

– Kad mano būtų valia, niekur aš iš čia neičiau, – verkdama atsakė ji, – kai nėra Igno, man ten ne namai... Kodėl turėčiau ten būti? Būdama čia, verčiau mamai padėčiau, o ir šiaip namuose darbų užtenka.

– Tai ir neik tu niekur, niekas tavęs iš čia nevaro, – pritarė tėvas. – Parsivešim kraitį, pinigai yra, neatiduoti. Sėdėsi namuose ir vėl būsi nuotaka. O kad jaunikių atsiras – nė kiek neabejoju.

– Ką tu čia, tėvai, – sudraudė motina, o Silvutė liūdnai atsiduso.

– Nebetekėsiu aš daugiau, – ištarė ji vos girdimai, – nereikia man jokių jaunikių...

7.

Kai marti negrįžo, Vanagui nieko kito nebeliko, kaip tiktai pačiam vesti. Jis ir vėl piršliaujasi, bet jau nebeieško jaunų. Lankosi jis pas našles, pas senas panas, nebereikalauja jokių pasogų... Gerai, kad būtų ne paskutinė baidyklė ir ne visai susenusi, kad būtų kam šeimininkauti namuose.

Pavažinėjęs per vasarą, rado, o tiksliau jam pripiršo, vieną našlę su jau suaugusiu sūnumi. Ši už visas jam labiau patiko: ir pažiūrėt nieko, ir amžiaus pati ta... Neturi nė penkiasdešimties... Šiek tiek išprususi... Jaunystėje tarnavo pas ponus, moka kepti, virti, siūti. Dar ir dabar daug kas pakviečia pašeimininkauti vestuvėse ar šiaip kokiuose baliuose.

Kai mirė jos vyras, ji savo namuką miestelyje pardavė ir su dvylikos metų sūneliu Motiejumi grįžo į aštuonių hektarų ūkelį tėviškėje pas viengungį brolį. Gyveno gražiai, sutardami, kol brolis sugalvojo vesti. Kai jis vedė, kilo nesutarimai su broliene, atsirado priekaištai dėl vaiko ir panašiai...

Matas per tą laiką išaugo į gražų jaunuolį ir dabar jau antrus metus mokėsi kunigų seminarijoje, dėl ko labiausiai ir niršo brolio žmona.

– Ir taip nelengva gyventi, o dar tokios išlaidos mokslui, – dejavo ji, bet brolis nenusileido ir Matą leido į mokslus toliau, kaip kad buvo sutaręs su seserim.

Pasipiršus Vanagui, našlė tuojau pat sutiko už jo tekėti. Tuo labiau, kad šis nereikalavo jokios pasogos ir pažadėjo jos sūnų išleisti į kunigus. Jam ir pačiam buvo malonu žinoti, kad jo giminėje atsiras kunigas. Bus kuo pasipuikuoti prieš Dapšį. Jo vaikai tik agronomas ir mokytoja, o pas jį bus, tegul ir posūnis, bet kunigas.

Vestuvės buvo daugiau negu kuklios. Pietūs vienoje šalyje, pietūs pas Vanagą, grįžus iš bažnyčios. Svečiai buvo brolis su broliene, o liudininkai – piršlys ir kraitį atvežę kaimynai. Mato nebuvo. Jam ką tik prasidėjo mokslo metai. Jis tik parašė trumpą laiškelį, kuriame pasveikino motiną ir palinkėjo jai laimės, žengiant tokį drąsų žingsnį į naują gyvenimą.

Matas parvažiavo tik Kalėdoms, kai prasidėjo žiemos atostogos. Šiaip kaime mažai kas puošdavo eglutes, bet šiemet Vanagų vienkiemyje sublizgo linksma eglutė. Tai naujos šeimininkės išmonė. Ji paprašė vyro, kad parvežtų iš miško vidutinio dydžio eglaitę ir papuošė ją atsivežtais žaisliukais bei įvairiaspalvėmis žvakutėmis, kurios bus uždegtos per Kūčių vakarienę.

Parsivežti sūnaus nuo traukinio išvažiavo abudu – motina su Vanagu. Stotyje Vanagas su Matu ir susipažino. Reikia pasakyti, kad Matas Vanagui padarė ypač gerą įspūdį. Aukštas, lieknas, su plačiabryle skrybėle ant galvos, puspalčiu su šilta apykakle ir sutana iki pat žemės – kunigas ir gana. Vanagas Matui, galima sakyti, pilnai atitiko jo įsivaizduojamą ūkininką.

Parvažiavę visi išgėrė po stiklinę kitą karštos arbatos su uogiene ir džiūvėsiais, griežtai laikantis pasninko, o ankstyvą vakarą susėdo už stalo prie dvylika valgių nukrauto Kūčių stalo. Tada jau šeimyna pasistiprino.

Prieš valgant, klierikas sukalbėjo atitinkamą maldelę, atsilaužęs gabalėlį plotkelės, atidavė ją patėviui, o šis pasidalino su motina. Pavalgę jie dar ilgai sėdėjo už stalo maloniai šnekučiuodamiesi ir juokaudami. Iš po baltos staltiesės, kuria buvo uždengtas ant stalo esantis šienas, visi traukė po šiaudelį žolės ir būrė, kieno bus ilgesnis gyvenimas šioje žemėje.

Matui patiko nauja vieta: pirkia didelė, aukšta, lubos padalintos balkiais, grindys eglės lentų, baltai nušveistos. Balti suolai ir palangės... Pirkios langai nemaži, durys tvirtos, ąžuolinės, o ant balkio pakabinta lempa plačiai skleidė jaukią šviesą iki pat durų. Kampe už stalo sutvisko uždegtos žvakutės.

Už Kūčių stalo jie sėdėjo trise ir Matas pasiteiravo.

– Ar taip tik dviese ir gyvenat? – paklausė jis truputį stebėdamasis.

– Tam kartui likom dviese, – atsakė patėvis, – šeimyna Kalėdoms išvažinėjo į namus. Po švenčių parsivešim naują. Po Naujų metų iki Trijų Karalių metas samdiniams susieškoti.

– Ar daug žmonių tenka samdyt?

– Berną, mergą ir piemenį samdau kasmet.

– Ar užtenka ant tokios didelės žemės?

– Darbymečiais samdom padienius, o šiaip – išsiverčiam. Aš gi ir pats dar nesugriuvęs, darbuojuosi, žinoma, kai turiu laiko, kai nereikia valsčiun, turgun ar nėra kitų reikalų. O kai buvo gyvas sūnus...

– Žinau, girdėjom, per kelias parapijas žmonės šnekėjo apie šią nelaimę... Labai užjaučiu, – nuoširdžiai kalbėjo Matas. – Būsiu čia iki Trijų Karalių. Kai dabar, tamsta, vienas, aš galiu padėti, tik sakykit, kur ką reikia.

– Na, ką jūs čia, kunigėli, – susigraudino Vanagas, – dabar žiema, jokių darbų nėra. Tik pasiruošimas pavasariui. Žiema mums žemdirbiams – poilsio metas.

– Bet vis tik. Galiu padėt apsiliuobt, šieno prinešti gyvuliams, vandens prisemti. Kai gyvulių daug, tai užima nemažai laiko. Kai gyvenom pas dėdę, visada padėdavau.

– Pasidarysiu vienas, jums reikia pailsėti. Mokslas ne juokai. Todėl ir atostogų išleidžia, kad galva pailsėtų.

– Kaip tik, dirbant fizinį darbą, galva geriau pailsi, – paprieštaravo Matas, – nuo ryt dienos dirbsime kartu. Mama, prikelk rytoj ir mane anksti...

– Gerai jau, gerai, – sutiko motina, nors pagalvojo, kad geriau būtų, jei sūnus ilgiau pamiegotų.

– Kai atvažiavom, mačiau netoli kaimynystėje trobesiai, – dirstelėjęs pro užšalusį langą į tą pusę, kur buvo Dapšio sodyba, pasakė Matas. – Ar gerus kaimynus turite? Ar sutariate?

– Ne tik kaimynai, bet dar ir giminės, – nelinksmai atsakė patėvis, – amžiną atilsi, sūnaus žmona iš to kiemo. Nė pusės metų nepraėjo, kai buvo vedę. Kai žuvo Ignas, marti nepanorėjo čia daugiau gyventi.

– Mat kaip? – susimąstė Matas. – Reikės rytoj nueit ir pasveikinti su Kalėdų šventėm, susipažinti. Kaip bebūtų, dabar jau ir mes su mama jiems giminės.

Pirmą Kalėdų dieną visi trys anksti išvažiavo į bažnyčią bernelių mišioms. Po pamaldų Matas trumpam užsuko į kleboniją, prisistatė klebonui ir pasveikino su šv. Kalėdom. Klebonas mandagiai paprašė jį pasilikti pietums, bet Matas taip pat mandagiai padėkojo ir atsisakė...

Grįžę iš bažnyčios, visi trys sėdo prie šventinio stalo, sočiai pasivaišino, o po pietų Matas nuėjo pas kaimynus Dapšius.

8.

Pas Dapšius ne taip kaip pas juos tik trys žmonės. Matas ten rado dar tebepietaujančią didelę šeimyną už stalo. Kalėdoms buvo atvažiavęs sūnus agronomas su žmona, duktė mokytoja su vyru ir vaikais, o ir jų pačių šeimyna trys žmonės: šeimininkas su žmona ir, reikia manyt, jų duktė – patėvio marti. Bet jau kokia gražuolė...

Visi klieriką sutiko labai pagarbiai. Matas maloniai šypsodamasis prisistatė, su visais pasisveikino, palinkėjo linksmų Kalėdų ir Naujųjų metų. Jam taip pat buvo palinkėta sėkmės moksle, gyvenime ir buvo pakviestas prie stalo šalia agronomo.

Silvutė padėjo jam lėkštutę, o šeimininkė atnešė karštų užkandžių. Kalbos netrūko. Šnekučiavosi kaip seni pažįstami, išgėrė kas vyno, kas alaus. Visi valgė su apetitu, tik Mato lėkštutė buvo tuščia ir švari.

Tai pastebėjusi, šeimininkė susirūpinusi paklausė:

– Kodėl, kunigėli, nevalgot? Ar kas nepatinka, ar nemėgstat kopūstų?

– Viskas gerai, nesirūpinkit, tik tiek, kad aš atėjau ką tik po pietų, bet, jei šeimininkė susirūpinusi, įsidėsiu truputį, kad nepagalvotumėt, jog kažkas negerai, – ir įsidėjo į lėkštutę šaukštą troškintų kopūstų bei galiuką dešros. – Žinau, kad šeimininkėms patinka, kai svečiai valgo.

– Matau, kad mūsų svečias prisilaiko senos patarlės „į svečius eik tik gerai pavalgęs“, – juokėsi agronomas.

Laikas netruko prabėgti, kaip mat sutemo. Kai Dapšys uždegė žiburį, Matas pakilo.

– Ačiū šeimininkėms už pietus, – padėkojo jis atsistojęs, – buvo labai malonu susipažinti. Dar kartą linkiu linksmų švenčių ir iki pasimatymo, – susirado ant suolo skrybėlę. – Garbė Jėzui Kristui.

– Ko taip skubat? Dar ne vėlu, tik dabar labai anksti temsta. Per Kalėdas pačios trumpiausios dienos, – bandė jį sulaikyti Dapšys, bet Matas pasuko prie durų.

– Pasimatysim dar ne kartą, o dabar pats metas vakarinei liuobai. Labanaktis.

– Silvute, išleisk svečią. Va, uždegsiu žvakę, priemenėje tamsu, – įdavė į rankas Silvutei žvakelę motina. – Kol būsit čia, aplankykit dažniau, – dar pakvietė ji ir atidarė duris į priemenę.

Prieš išeinant į gonkas, Matas atsisveikindamas padavė ranką Silvutei:

– Labanaktis.

– Labanaktis, – atsakė Silvutė ir trumpam pasimetė. Nežinojo, ar bučiuot klierikui ranką ar ne. „Tikriausiai ne, – pagalvojo, – juk dar ne kunigas“.

Taip nusprendusi, atsakydama į rankos spustelėjimą, ji švelniai paspaudė Matui delną. Nuo šito atsisveikinimo abiems perbėgo lengvas šiurpuliukas per pečius. Šiaip ar taip, bet šis nekaltas prisilietimas buvo tarsi pirma kibirkštėlė, kuri vėliau uždegė karštą meilę abiejų širdyse.

9.

Kol Matas viešėjo Vanagų vienkiemyje, dar ne kartą ir ne du lankėsi pas Dapšius. Netiksliai pasakyta. Jis ten leido beveik visas atostogų dienas.

Patėvis jau susisamdė šeimyną, jis jau turi pakankamai pagalbininkų prie liuobos ir kitų darbų, o Matas laisvas. Ir jam nieko nėra maloniau, kaip laisvas valandas praleisti pas kaimynus, nuolat matyti Silvutę, girdėti jos balsą, matyti malonią jos šypseną ir nuostabias tamsias, mėlynas akis...

Matas ne kartą buvo girdėjęs iš bendrakursių klierikų apie tai, kaip kunigai meta kunigystę, klierikai atsisako seminarijos mokslų ir veda mylimas mergaites. Nors anksčiau jis ir smerkdavo tokius paklydėlius, dabar dažnai pagalvodavo, kad dėl tokios kaip Silvutė, viskas būtų suprantama ir pateisinama. Jeigu iš jos pusės Matas sulauktų tokio paties atsako į savo jausmus, kokius šiuo metu jaučiai jis, ko gero dar gerai pagalvotų, ar verta toliau mokytis seminarijoje.

Bet tai tik pamąstymai. Realybėje jis, aišku, to padaryti niekada negalėtų. Vien dėl motinos... Ji to neperneštų. Jis – vienintelis vaikas, jos vienos užaugintas, dėl jo paaukoti visi jaunystės metai, jos visas turtas, brangenybė ir pasididžiavimas... Ir išvis... Net ir galvoti apie tai neverta.

Ką daryti? Silvutė jam labai patinka, tokia miela ir artima – to irgi nepaneigsi...

Iki šiol Matas mergaičių mažai buvo sutikęs, o iš tų, kurios buvo šalia, nė viena nesužadino tokių jausmų, kokius patyrė, pamatęs Silvutę.

Visai galimas dalykas, kad ir jį aplankė pirmoji dar nepatirta meilė... Ta pati, dėl kurios žmonės praranda sveiką nuovoką, meta kunigystę, atsisako karjeros, eina iš proto... Argi nepradeda kraustytis iš proto ir jis pats? Praradęs savigarbą sėdi per dienas čia, gano Silvutę akimis, nekreipdamas dėmesio į tai, ką gali pagalvoti jos tėvai... Juk jis net nežino, ką pati Silvutė apie jį galvoja. Išskirtinio dėmesio sau iš jos pusės nemato. Su visais Silvutė mandagi, maloni, gal visai net nemąsto apie jį, apie tai, ko jis čia taip dažnai lankosi. O jeigu supranta, gal jam išėjus tik pasišaipo? Gal tik jis pats prisigalvoja nebūtų dalykų? Argi ne kvailys? Gal geriau jau būtų suimt save į rankas, mesti apie ją galvojus, nutraukti tuos apsilankymus ir išvažiuot nieko nelaukus? Bet kaip sunku viso to atsisakyti...

Kita vertus, kodėl gi jam nepasimėgauti, nepamaloninti sau širdies? Tuo labiau, kad jau visai nedaug liko iki atostogų pabaigos. Tada išvažiuos ir viskas pasibaigs savaime...

Bet taip nebuvo, kaip galvojo Matas. Jis negalėjo negalvoti apie Silvutę. Jau grįžęs po atostogų į seminariją, Matas vėl ir vėl prisimindavo tą akimirką, kai atsisveikindamas kartą ją apkabino... Nors tai buvo paprasčiausias atsisveikinimas, bet toks švelnus Silvutės prisiglaudimas jį drąsino, sklaidė abejones, žadino pasitikėjimą ir viltį, kad ir ji nėra abejinga...

Tai buvo paskutinę dieną prieš išvykimą. Matas atėjo pas Dapšius jau temstant. Pirkioje rado tik Silvutę ir motiną ruošiančias vakarienę. Silvutė pakvietė jį sėstis ir, nusimazgojusi rankas, atėjo prie stalo.

– Turbūt, kunigėli, jau greitai išvažiuosit? – paklausė ji, kaip Matui pasirodė, nelinksmai.

– Taip, atėjau atsisveikinti, – nenuleisdamas nuo Silvutės akių patvirtino Matas. – Rytoj nebus kada, anksti išvažiuojam.

– Kaip greitai bėga laikas, – nugirdusi jų pašnekesį, atsiliepė motina. – Jau ir Trys Karaliai... O mes taip pripratom prie jūsų. Labai pasigesim...

– Velykom vėl atvažiuosiu, nenusiminkit, – juokdamasis jis nuramino motiną, – jeigu tik nenusibodau, pavasarį vėl lankysiu.

– A jau nusibosit? Su jumis labai įdomu. Toks jaunas, jau daug kur buvęs, visko matęs. Ne taip kaip mes tame užkampyje nieko daugiau nematom... Tik dirbam, valgom ir miegam...

– O ar tai blogai? – žengdamas per slenkstį prisidėjo prie kalbos Dapšys. – Darbui dirbti sveikatos dar užtenka, turim ką valgyti ir miegam savo pastogėj. Tegu dejuoja tie, kurie neturi stogo virš galvos.

– Mūsų kunigėlis jau išvažiuoja, – priminė motina Dapšiui, atsisukusi nuo viryklės.

– Gero vakaro svečiui, – priėjęs padavė ranką Matui. – Ar tikrai jau išvažiuojat?

– Rytoj iš pat ryto. Vakare jau turiu būti seminarijoje.

– Turbūt džiaugiatės, kad galit iš čia ištrūkti? Juk labai nusibodo čia pas mus tam užpustytam kaime, ar ne? Žiemą mieste geriau, nėr ką sakyt.

– Atostogauti niekada nenusibosta, – nesutiko Matas. – Ypač, kai turi tokius malonius kaimynus. Buvo su kuo pabendrauti. Na, aš jau eisiu, – pakilo jis.

– Ko taip skubat? – bandė jį sulaikyti Dapšienė, – aš jau išviriau vakarienę, kartu pavakarieniautume.

– Gerai šeimininkė sako, – pritarė ir Dapšys, – paskutinė vakarienė, kaip biblijoje rašo.

– Labai ačiū, bet šį kartą atsisakau. Paskutinę vakarienę valgysiu su saviškiais. Be to patėvis iškūreno pirtį, norisi prieš kelionę atsigaivinti.

– Kai jau taip, tai ką bepadarysi, – nusileido Dapšys, – laimingos jums kelionės. Nepamirškit mūsų.

– Kaip galėčiau? – turėdamas galvoje Silvutę karštai ištarė Matas. – Laimingai pasilikti, – atsisveikino su Dapšiu ir nuėjo prie motinos.

– Pašviesk kunigėliui, – padavė ši uždegtą žvakutę Silvutei, – kad neduok, Die, už ko neužkliūtų. Pilna priemenė pristatyta visokių puodų. Kai lauke taip šąla, tai viską velkam į priemenę, kad neužšaltų, – dar lyg pasiteisino senoji.

Silvutė išėjo pirma, o Matas, atsisveikinęs su motina, nuėjo paskui Silvutę ir uždarė paskui save duris. Priėjusi prie durų į gonkas, ji jau norėjo jas atidaryti ir kaip tik tuo pačiu metu Matas pirmas paėmė už durų rankenos, savo ranka lyg ir apglėbdamas Silvutę.

Ji netikėtai atsidūrė arti Mato ir, atrodo, neskubėjo pasitraukti. Kaip pasirodė Matui, ji net dar labiau prisiglaudė prie jo, o tada Matas jau apkabinęs Silvutę per liemenį, prispaudė prie savęs.

Kitas Mato vietoje būtų ją pabučiavęs, bet jis nedrįso apie tai net pagalvoti. Jam atrodė, kad ir taip daug sau leidžia, bet ir toliau glaudė Silvutę prie savęs, bijodamas net pajudėti, kad nenutrūktų toks mielas, palaimingas sapnas.

Nedaugiau kaip minutėlę tęsėsi ši nepaprasta, svaiginanti būsena, kol Silvutė pirma nuo jo pasitraukė ir žengė žingsnelį šalin. Nepratarusi nė žodžio, ji jau norėjo eiti, bet Matas, paėmęs ją už rankos, sulaikė.

– Ar taip ir išsiskirsime neatsisveikinę? – paklausė jis nepaleisdamas rankos.

– Na, ką gi, sudie. Laimingos jums kelionės, lauksim atvažiuojant, – nusišypsojo ji, – nepamirškit mūsų, – pakartojo ji tėvo žodžius.

– Aš tai tikrai neužmiršiu, bet norėčiau, kad ir jūs mane prisimintumėt. Ar galiu tikėtis?

– Galit būti ramus, nebūsit užmirštas. Manau, kad jūs mus greičiau pamiršit, nei mes jus.

– Ar tikrai prisiminsit? Norėčiau, kad tai būtų tiesa, bet moterim nelabai galima tikėti. Ką turėčiau padaryti, kad būčiau tikras?

– Nebent turėčiau kokį jūsų daiktelį atminimui, – nusijuokė Silvutė.

– Tai, kad nieko neturiu ir pagaliau nežinau, kas panelėms patinka.

– Ką gi, teks tada patikėti ir taip.

– Ateitis parodys, o dabar sudiev. Laimingai pasilikti, – palinkėjo Matas ir viso labo, tik pabučiavo į ranką.

10.

Kai suėjo metai po Igno mirties, pas Silvutę ėmė lankytis piršliai. Apie vieną ar kitą jaunikį tėvai spyrė rimtai pagalvoti, bet ji vieną ir tą patį kartojo:

– Netekėsiu daugiau ir viskas...

Iš karto tėvai pyko, įkalbinėjo, bet paskui ranka numojo. Tesižino... Gali dar palaukti metelius, kitus, gal ateis į protą. Dar jauna tebėra, ateis laikas ir apsigalvos, kam skubinti? Ar vietos maža, ar duonos neužtenka? Matyt nepasitaiko jai skirto ir tiek, bet niekas nė neįtaria, kad Silvutė laukia Mato...

Laukia ir nežino ko sulauks. Kol kas laukia Velykų ir jo atvykimo, bet Velykoms jis neatvažiavo. Nei prieš šventes, nei per šventes jis nepasirodė. Praėjo kelios dienos, praėjo savaitė, o jo kaip nėra, taip nėra.

Silvutė nusivylusi, nelinksma. Šventėms ir vėl buvo atvažiavę brolis su seserimi, bet šis susitikimas jos nedžiugino. Visai ne tas, kas buvo per Kalėdas. Tada buvo Matas ir viskas atrodė visai kitaip. Be jo trūksta linksmumo, viskas įprasta, kasdieniška, jokios įvairovės. Kad ir šventės – nuobodu ir liūdna, nors verk.

Motina pasiskundė vyresniajai dukrai:

– Kažin kas su Silvute darosi, ar ji iš tikrųjų taip ilgai negali užmiršti Igno? Pasitaikė tokia gera vieta, o Silvutė atsisakė: „Netekėsiu ir gana“. Kažin, ar besulauks ko geriau?

– Ar tikrai galvoji netekėti? – užklausė sesuo Silvutės, – nepatarčiau. Be šeimos žmogus lieki lyg ir nepilnavertis. Kol esi jaunas, gal... Bet ateis vyresnis amžius, pasijusi niekam nereikalinga, nuo visų priklausoma. Kas pasirūpins senatvėje? Turėdama vyrą, net ir senatvei atėjus, turėtum savo vietą. Be to ir vaikai privalo rūpintis savo senais tėvais, suteikti jiems globą. Kol laikas, reikia ir apie tai pagalvoti.

– Aš nieko nesakau, bet tik ne dabar, – teisinasi Silvutė, – dabar kažkodėl negaliu apie tai galvoti.

– Kai jau taip, tai kitas reikalas, – nusiramino sesuo. – Aš jau maniau, kad visai nebegalvoji tekėti. Skubėt, aišku, nėra ko, bet ilgai laukti irgi neverta. Jaunai lengviau vaikelius auginti... Viskam savas laikas.

Silvutė ir pati negali paaiškinti, kodėl jai šiuo metu taip atgrasu galvoti apie vedybas. Ar tai dėl Igno? Toli gražu ne tai.

Gėda prisipažinti, bet nuo to karto, kai pamatė Matą, Ignas kažkaip nutolo. Ar taip gražu? Dar tik metai, kai žuvo vyras, o ji jau galvoja apie kitą... Bet ką dabar padarysi, kad taip yra? Gal ji Igno taip labai ir nemylėjo, gal tai ir nebuvo ta abipusė, stipri meilė? Gal tai buvo daugiau pripratimas, prisirišimas, pasitikėjimas? Iš pat mažens augo kartu, žaidė, lankė mokyklą, per visą gyvenimą su niekuo nesusitikinėjo, nedraugavo... Ignas visą laiką buvo šalia, nesitraukė nuo jos, buvo artimas, savas. Kitaip viskas ir negalėjo baigtis kaip tik vedybomis.

Dabar, kai ji sutiko Matą, ją apėmė nauji, visai kiti dar nepatirti jausmai.

Kodėl taip malonu jį prisiminti, apie jį galvoti? Koks mielas buvo jo apkabinimas, jo artumas. Kiekvienas Igno prisilietimas saldžia banga užliedavo jos širdį. Kaip švelniai jis glaudė prie savęs, kaip ilgai bučiavo ranką... Kodėl taip liūdna, kad neatvažiavo, kodėl taip norisi jį vėl matyti?.. Bet kas iš to?

Praeis metai, kiti ir jis taps kunigu, kaip tada reikės jai susitvarkyti su savo jausmais? Ar ne geriau būtų dabar, tuojau pat viską nutraukti ir ištekėti? Kaip tada išsiskirti nesusitikus, nepasimačius, nepakalbėjus, nesužinojus, ką jis galvoja? Kodėl jis taip traukia širdį, kad ji negali nusiraminti? Turbūt teisybė, ką žmonės šneka, kad „uždraustas vaisius saldesnis“. Kaip bebūtų, bet susitikti reikia, o toliau – kaip bus taip bus.

Dėl to, kad negalėjo parvažiuoti Velykoms, Matas labai pergyveno. Jis taip laukė tų švenčių, tos dienos, kada vėl pamatys Silvutę, bet atostogų nebuvo išleistas nė vienas klierikas. Tuojau po Atvelykio seminarijoje turėjo lankytis aukšti bažnyčios šulai ir vadovybė norėjo kaip gražiau ir geriau pasirodyti. Klierikai puošė bažnyčią, pynė vainikus, blizgino varinius bažnytinius indus, žvakides, durų rankenas ir kita.

Seminarijos pasididžiavimas – klierikų choras kasdieną rinkosi repeticijoms, šlifavo repertuarą. Per tą laiką Matas užimtas darbais neturėjo nė kada pagalvoti apie Silvutę ir tik tada, kai išvažiavo svečiai, gyvenimas grįžo į senas vėžes. Prasidėjo kasdieniai darbai, pamokos, maldos, atsirado daugiau laisvesnio laiko, buvo kada ir Silvutę prisiminti.

Kažin koks bus jų susitikimas po tokio ilgo nesimatymo ir po tokio jausmingo išsiskyrimo? Matui tas jų švelnus atsisveikinimas pažadino stiprų jausmą ir tarsi pakeitė jo mąstymą.

Galvoje atsirado tokių minčių, kurios anksčiau niekada neužklysdavo: „Na, kunigams negalima tuoktis, – tik dabar jam kilo klausimas,– kodėl? Kodėl draudžiama santuoka ir taip griežtai reikalaujama laikytis celibato? Argi aš negalėčiau būti geru kunigu ir būdamas vedęs? Štai, aš baigčiau seminariją, gaučiau paskyrimą į kokią nors parapiją, vesčiau Silvutę ir gražiai sau gyvenčiau. Sukurčiau krikščionišką šeimą, vaikus auklėčiau pagal bažnyčios reikalavimus, papildyčiau katalikišką bendruomenę... Kuo blogai? Dabar gi, norėdamas tapti kunigu, privalau atsisakyti Dievo duotos žemiškos laimės”.

Tiems, kurie ateina į seminariją iš pašaukimo, tikriausiai nekyla tokių klausimų. O ką daryti tokiems kaip Matas? Jis į seminariją atėjo, toli gražu, ne dėl didelio noro, bet motinos įkalbėtas, vykdydamas artimųjų jam primestą valią. Kaip jam spręsti tokius klausimus? Tiesa, dar yra išeitis, jis dar gali rinktis. Besimokant seminarijoje dar laikas apsispręsti: likti ar išstoti. Ką daryti, kad neįskaudinti motinos ir nesužaloti savo širdies?

Paskutiniu metu tokios ir panašios mintys sukosi Mato galvoje ir, tik prisiminęs ateinančias vasaros atostogas, nusiramina, atsipalaiduoja. Ar laikas dabar kankinti save tokiomis abejonėmis? Kai šaltai pagalvoji, nieko tokio ir neatsitiko, kas verstų jį panašiai galvoti ir spręsti. Juk, kol nebuvo sutikęs Silvutės, jis buvo susitaikęs su savo padėtimi. Jei paaiškėtų, kad ji Matui abejinga, jis vėl grįžtų į normalų gyvenimą. Reikia tik ramiai palaukti atostogų... Tai tik pirmas jo susitikimas su moterimi, o gal ir paskutinis. Laikas ir save patikrinti ir gerai įvertinti savo jausmus. Gal čia tik laikinas susižavėjimas, o jis prisigalvojo Dievai žino ką. Jiems reikia būtinai susitikti, išsiaiškinti savo jausmus ir tik tada daryti atitinkamas išvadas. Per ateinančias atostogas jis tvirtai nuspręs, ką jam daryti toliau.

Netrukus seminarijos vadovybę sukrėtė nemalonus įvykis.

Netikėtai išstojo vienas trečiakursis klierikas. Niekas nežinojo tikros priežasties, tačiau visi manė, kad dėl merginos. Šis simpatiškas, draugiškas jaunuolis turėjo gražų balsą ir buvo autoritetas klierikų tarpe. Chore giedojo pirmu tenoru, atlikdavo visas solo partijas, uoliai mokėsi, buvo laikomas visiems už pavyzdį – ir še tau.

Vadovybė susirūpino ir, netekusi tokio pavyzdingo studento, ėmėsi kai kurių priemonių. Sustiprino ir taip griežtą tvarką: daugiau užsiėmimų ir maldų, mažiau pasivaikščiojimų, paskyrė daugiau dvasinių vadovų, sumažino ir sutrumpino pasimatymus su artimaisiais.

Buvo kalbama, kad neišleis net vasarą atostogų.

Nežiūrint to, kad mažai tekdavo tarpusavyje bendrauti be dvasinių vadovų, klierikai rasdavo laiko ir vietos, kur galėdavo pasišnibždėti, padiskutuoti apie praūžusį įvykį seminarijoje.

Matui lyg palengvėjo. Pasirodo, ne jis vienas sprendžia tokius opius gyvenimo klausimus. Jeigu išėjo iš seminarijos tikrai dėl merginos, tai tas vaikinas, matomai, susidūrė su panašiu atveju kaip ir jis pats. Tik, žinoma, turėjo būti užtikrintas iš merginos pusės, jeigu ryžosi tokiam žingsniui.

Įdomu būtų su juo pačiu pasišnekėti, iš jo paties sužinoti tikrą tiesą, bet kai dabar to padaryti negalima, belieka tik spėlioti.

Nežiūrint to, tas įvykis guodė ir drąsino Matą. Juk tas klierikas irgi turi tėvus, kurie norėjo, kad jis taptų kunigu, o jis vis tik sugebėjo juos įtikinti, kad pateisintų tokį savo sprendimą.

Gal Matui irgi pavyktų įtikinti motiną?

11.

Mato pirma vasaros atostogų diena išaušo Vanagų vienkiemyje. Jį pažadino gaidžio giedojimas ir, pakėlęs galvą nuo pagalvės, jis apsižvalgė. Nors saulės dar nebuvo, bet užteko šviesos, kad pro klėties langą galėtų įžiūrėt kaimynų Dapšių trobesius ir ten vaikščiojančius žmones.

Prie šulinio sėmė ir pylė į lovius vandenį kažkoks nepažįstamas vyriokas, turbūt samdinys, iš tvarto vienas po kito pasirodė galvijai ir paskui juos su botagu rankoje žingsniavo piemenukas, o iš klėties išėjo ir, dideliais žingsniais perėjęs kiemą, į pirkią įėjo pats šeimininkas Dapšys.

Matas dar palaukė, gal pasirodys Silvutė, bet, pagalvojęs kad ji dar miega, pats krito atgal ant pagalvio ir užsitraukė antklodę. Užsimerkęs jis dar bandė migdytis, bet, matydamas kad neužmigs, vėl nusiklojo ir atsisėdo lovoje.

Savame kieme irgi girdėjosi bruzdesys. Varomos prie lovio gerti užbliovė karvės, nebeaišku kelintą kartą užgiedojo gaidys, lodamas šunelis Kudlius nuo savo ėdalo nubaidė vištą.

Iš už miško pasirodė auksinis saulės kraštelis. Tekėjo saulė, pasirengusi talkininkauti žmogui per visą darbo dieną.

Kai kieme nutilo rytinis šurmulys, Matas išlipo iš lovos. Prie durų ant kėdutės buvo padėtas bliūdas su vandeniu ir ant atidengto aruodo krašto pasvertas lininis rankšluostis. Jis suklojo lovą, nusiprausė, užsivilko sutaną ir išėjo iš klėties.

Pamatęs nepažįstamą žmogų, piktai ėmė loti šuo.

– Na, nebūk toks piktas, Kudliau, – užkalbino Matas šunį, – matai, aš žinau tavo vardą, o tu negi nebepažįsti manęs? Žiemą lyg ir buvome susipažinę, – bandė prisigerinti Matas, eidamas artyn, bet motina nuo gonkų jį perspėjo.

– Neprieik labai arti, gali įkąsti. Šuo piktas, – išgirdusi lojant šunį, ji išėjo pasižiūrėti ir, pamačiusi jau atsikėlusį sūnų, toliau maloniai jį kalbino.

– Kodėl nemiegi, vaikeli? Dar labai anksti, tik ką patekėjo saulė.

– Seminarijoje mes įpratę anksti keltis rytmetinėms mišioms. Nesimiega ir čia, – teisinosi Matas.

– Tai ten seminarija, o čia namai. Pas mamą galėtum ir ilgiau pamiegoti. Reikia pailsėti nors per atostogas.

– O kodėl čia taip tylu ir tuščia? – stebėjosi Matas, – tik ką kieme skardenosi visokie garsai, o dabar taip tylu lyg visi būtų išmirę.

– Visi išėjo į laukus, likau tik aš viena, – atsakė motina, – tai tave turbūt ir pažadino tas triukšmas, neleido išsimiegoti kaip reikiant.

– Užteks to miego. Mama tikriausiai daug anksčiau atsikėlei už mane?

– Tai aš sena, man miego mažiau reikia. Kai buvau tokia kaip tu, ot norėdavau miego. Alpdavau, kai reikėdavo anksti keltis. Einam į vidų, aš jau paruošiau tau pusryčius.

– Na ir priruošei man čia, mama. Kaip kokiam svečiui, – stebėjosi Matas, kai atėjo į pirkią, – o gal iš tikrųjų kokių nors svečių lauki?

– Tu – man brangiausias svečias ir jokių svečių aš daugiau nelaukiu. Kai tik pamatau tave, tai man ir šventė, – nuoširdžiai džiaugėsi motina.

– Bet gi aš dar nenoriu valgyti, – gynėsi Matas, – seminarijoje pusryčiaujame daug vėliau.

– Kad nenori, gali dar nevalgyti, – sutiko motina, – neužilgo ir šeimininkas pareis iš lauko, su juo kartu ir pavalgysit, bus skaniau...

– Labai gerai, aš palauksiu, o dabar pasišnekėkim, kol vienu du, – jis paėmė motiną už rankos ir jie susėdo prie stalo. – Pasakok, kaip tu čia gyveni? Kaip sekasi? Ar sutariat su patėviu? Ar nesibarat?

– Kad nėr dėl ko bartis, – truktelėjo pečiais motina, – žmogus ramus, geras, kažko ypatingo nereikalauja, viskuo patenkintas ir tavimi rūpinasi... Pinigų duoda kiek reikia ir neprikaišioja.

– Ar nesunku tokiame dideliame ūkyje? Ar ne perdaug darbo, ar nepavargsti? Pas dėdę tikriausiai lengviau buvo?

– Tik iš karto, kol įpratau, o dabar jau nieko, visur suspėju.

– Nesiplėšyk taip labai, žiūrėk sveikatos, nebe jauniklė esi, tuo labiau, kad per visą gyvenimą sunkiai dirbai. Kai susirgsi, tai ir patėvis nebus patenkintas. Juk žinai tą patarlę „vyrui – galėk, broliui – turėk“, – patarinėjo Matas motinai.

– Kur gi ne, bet per jėgą nieko nedarau, o susirgt gali ir nieko neveikdamas.

– O kaip kaimynai gyvena? – lyg tarp kitko užsiminė Matas apie tai, kas jam labiausiai rūpėjo, – reikės nueit aplankyt...

– Neklausk, – atsakė motina linksmai, – dabar, kai marčiai baigėsi gedulas, tai piršlių neatsigina, bet Silvutė neskuba tekėt.

– Sakai piršliai, – krūptelėjo Matas, – įdomu...

– Nėra jokių dyvų, – noriai pasakojo motina, – kad ir našlė, bet jauna, graži, bagota. Vaikų neturi, tokia ilgai nenašlaus...

– Štai kaip? – apie tai net nepagalvojo Matas. Jam tik rūpėjo, kaip greičiau ją pamatyti, o čia tokie dalykai dedasi... Piršliai, jaunikiai... Be reikalo jis tik suko sau galvą ir dėjo tiek vilčių, o tikrumoje nieko nebuvo, nėra ir nebus... Tai jis tik pats savo vaizduotėje viską taip sureikšmino. O ji? Buvo ištekėjusi, patyrusi tiek ir tiek vyriškų glamonių... Kas jai tas prisilietimas, dėl kurio jis eina iš galvos?

„Užteks, baigta, reikia viską nutraukti, jokių apsilankymų, susitikimų, pasimatymų. Tam ir atostogos, kad galėčiau pailsėti, nusiraminti, viską užmiršti ir pasišvęsti vien tik mokslui. Nuo rudens aš jau trečiakursis ir nuo šiol aš sieksiu vieno tikslo – būti kunigu“, – lyg ir apsisprendė Matas.

Praėjo minutėlė laiko, kol jis atsipalaidavo, nusiramino ir galėjo grįžti prie pokalbio su motina. Jie ir toliau šnekučiavosi, kai kažkas subrazdėjo priemenėje. Motina pakilo ir nuėjo atidaryti durų.

– Vilką mini – vilkas čia, – pamačiusi prie durų Silvutę, sušneko motina. – Gero ryto, – dar atsakė į pasveikinimą moteriškė ir pakvietė, – prašom arčiau.

– Ačiū, aš niekur neisiu... Mama atsiuntė pasiskolinti mėsai malti mašinėlės. Mūsų sugedo.

– Gerai, užeik į vidų, paduosiu, – dar kartą pakvietė Vanagienė ir Silvutė įėjo, – prašom prie stalo. Turim svečią, o aš einu paieškoti.

Silvutė pamačiusi Matą smarkiai nuraudo ir nuleido žemyn akis. Praėjo kiek laiko, kol ji susitvardė ir galėjo kalbėti.

– O, kunigėlis, sveiki, – ištarė ji patylėjusi, – kada atvažiavot?

Matas pakilo ir priėjo prie jos.

– Tik vakar, – padavė jai ranką, – prašom arčiau, prisėskit. Mes kaip tik ruošėmės valgyti, papusryčiausim kartu.

Pastebėjęs, kaip Silvutė nuraudo ir sutriko, jis atgavo menkutį pasitikėjimą.

– Labai ačiū, tik kad aš jau po pusryčio, – atsikalbinėjo ji, bet atsisėdo. – Kodėl neatvažiavot Velykų šventėm?

– Negalėjau... Pavasario atostogas praleidau seminarijoje, – pasiteisino Matas. – O kaip jūs šiemet šventėt Velykas? Ar daug suvalgėt margučių?

– Kaip ir visada... Buvo atvažiavę brolis ir sesuo, tik gaila, kad jūsų nebuvo.

– Ar ne vis tiek buvau aš ar ne? Sulaukėt artimųjų... Ne taip dažnai susitinkat, malonu nors per šventes pasimatyti.

– Man ne vis tiek, – netikėtai ištarė Silvutė, – aš labai laukiau jūsų ir labai liūdėjau, kai neatvažiavot.

– Negali būti, – nuo tokių jos žodžių pralinksmėjo Matas.

– Ir dar kaip gali... Tikriausia per šias atostogas pasimatysim dažniau, jei lankysit mus taip kaip anksčiau.

– Aš tai mielai, jeigu jūs nieko prieš, – dar spėjo prisipažinti Matas, kol sugrįžo motina. Ji atnešė mėsmalę ir padėjo ant stalo priešais Silvutę.

– Va, nunešk mamai. Gali turėt tiek, kiek reikės, man jos dabar nereikia.

12.

Po susitikimo su Silvute Matas pilnas vilčių. Silpnėja jo ryžtas nutraukti pasimatymus, grįžta didžiausiomis pastangomis slopinti jausmai: „Puikiai žinau, kad geriausias būdas padaryti viskam galą, tai liautis su ja matytis, bet užteko tik susitikti, išgirsti palankesnį žodį ir aš vėl praskydau. Viešpatie, koks aš silpnas padaras, koks iš manęs bus kunigas, kad jau dabar negaliu atsispirt žmogiškom pagundom...“

Ir vėl blaškosi Matas ir niekaip negali ištrūkti iš šių pinklių. Jis vis dažniau lankosi pas Dapšius, dažnai mato Silvutę ir vis giliau klimpsta į šį meilės ir abejonių liūną.

Kartą atėjęs pas Dapšius, Matas Silvutę rado vieną. Pamačiusi Matą, ji labai apsidžiaugė.

– Kaip gerai, kad atėjot, – neslėpė kaip ji džiaugėsi, – aš viena namuose, baigiau visus darbus ir darosi nuobodu.

– Viena? – nustebo Matas. – O kur kiti namiškiai?

– Šeimyna laukuose, o tėtė su mama išvažiavo į laidotuves. Mirė mamos sesuo.

– Užjaučiu dėl tetos mirties, – rimtai ištarė Matas, o kitą akimirksnį pagalvojo, kad tokiu atveju bus labai puiki proga atverti Silvutei savo širdį. Taip, tik dabar, nes vargu ar atsiras kita tinkamesnė proga.

– Jeigu jau tikrai neturi kitų darbų, tai gal neatsisakysi su manimi pasikalbėti? – iš tolo pradėjo Matas.

– Taip, tokiam reikalui visada atsiras laiko, – linksmai nusijuokė Silvutė.

„Dieve, kokia ji graži, kai juokiasi“, – dar pagalvojo Matas. Paėmęs ją už rankos, tarė: – gal atsisėskim?

– Gerai, – susidomėjusi sutiko Silvutė.

– Sakyk, Silvute, ką man daryti, kad aš tave taip labai įsimylėjau? – ištarė jis tikrai nuoširdžiai ir pažvelgė jai tiesiai į akis.

– O ką man daryti, jei aš jus taip pat pamilau? – nuleido ji žemyn akis. – Bet kas iš to?

– Kaip tai? Kodėl tokie žodžiai? Man, pavyzdžiui, tave mylėti didžiausia laimė, o dabar, kai sužinojau, kad ir tu mane myli, tai aš laimingiausias žmogus pasaulyje... O tu, kaip matau, nesidžiaugi...

– Juk aš tai laisva, o jūs neužilgo būsit kunigu...

– Ar tiktai tiek? – apkabino Silvutę Matas, – svarbu žinot, kad ir tu mane myli, o daugiau viskas niekai. Tu net neįsivaizduoji, koks aš laimingas, girdėdamas tavo žodžius. Dabar jau baigėsi visos mano abejonės, daugiau nebesiblaškysiu ir žinosiu, ką turiu daryti.

– Malonu žinot, kad mane mylit, bet kas bus toliau iš tos mūsų meilės? Kaip ilgai mes galėsime mylėti vienas kitą?

– O gi visą gyvenimą... Kaip kitaip? – iškilmingai pasakė Matas, – niekas mūsų neišskirs.

– Šiuo metu mano padėtis gana neaiški, – susimąsčiusi tyliai tęsė Silvutė, – bijau ir sau ir jums sugadinti gyvenimą. Jūs ir pats galit suprasti, kas manęs laukia.

– Nėra padėties be išeities, – karštai užginčijo Matas.

– Kai geriau pagalvoji, beveik nėra, – kuo toliau, tuo liūdnesnė darėsi Silvutė.

– O jeigu aš mesčiau seminariją? Ar tekėtum už manęs? – staiga ryžtingai paklausė Matas.

– Jūs turit gerai pagalvoti... – ne iš karto atsakė mergina, – juk žengti tokį žingsnį tikriausiai nėra lengva. Negi taip paprasta imti ir išeiti? O ką pasakys mama?

– Dėl tavęs viskas įmanoma. Jeigu tik gaunu žodį, viską padarysiu, kad tik tu būtum mano. Ką pasakysi, Silvute? Ar eitum už manęs?

– Jeigu paliktumėt seminariją dėl mūsų meilės, aš su džiaugsmu tekėčiau, bet patarčiau gerai pagalvoti, skubėti nėra ko. Dėl manęs galite būti ramus, aš lauksiu, kiek tik reikės, bet jūs turite gerai pagalvoti, kad vėliau nereikėtų gailėtis žengus tokį žingsnį.

– Prisipažinsiu, kad aš daug apie tai galvojau, nuo to laiko, kai tik pamačiau tave, – prisipažino Matas, bet dabar, kai sužinojau, kad ir tu mane myli, jokių abejonių neliko. Žinoma, viskas gali šiek tiek ilgiau užtrukti, gali būti skiriamas laikas apsigalvojimui, apmąstymams, bet jei tu žadi laukti, nemanau, kad teks laukti labai ilgai.

Per tą pusdienį, kol atėjo metas Silvutei kilti prie darbų ir susirinko šeimyna iš laukų valgyti pietus, per tas kelias valandas, kol Matas su Silvute buvo vieni, iš pagrindų pasikeitė Mato gyvenimas.

Kas dar vakar atrodė nepasiekiama, tos visos gražios svajonės, šiandien jau tapo tikrove. Jis jau žino, kad yra mylimas, laukiamas, turi jos sutikimą už jo tekėti, nesibaimindamas gali apkabinti, bučiuoti, glausti prie savęs, glostyti plaukus, rankas ir kartoti iš širdies besiveržiančius žodžius.

– Silva, Silvute, koks aš esu laimingas...

– Ar tikrai mane mylėsit, ar neapsigalvosit žengti tą apsisprendimo žingsnį, – glaudėsi prie jo mergina.

– Aš tai tikrai neapsigalvosiu, bet bijau, kol manęs nebus atvažiuos piršliai, ištekėsi ir paliksi mane, – pusiau juokais, pusiau rimtai kalbėjo Matas. – Kaip gerai būtų, kad tučtuojau galėtume viską sutvarkyti, nereikėtų daugiau niekada išsiskirti, o dabar prieš akis dar seminarija. Prisipažinsiu, kad aš labai bijau to išsiskyrimo...

– Tai ir nesiskirkime, – linksmai pasiūlė Silvutė, – nebevažiuok tu visai į tą seminariją. Nepasirodysi ten daugiau ir visiems bus aišku, kad metei tuos mokslus.

– Taip negalima, – nusijuokė Matas, – ten visi mano dokumentai, pasas, gimnazijos baigimo pažymėjimas, turiu dar šiokio tokio inventoriaus. Reikia viską priduot, atsiskaityt, gal ir daugiau kokių nors reikalų atsiras. Nevažiuoti negalima, reikia viską daryti oficialiai. Svarbu, kad abu žinosime, kad tas išsiskyrimas paskutinis.

– Žinoma ir aš taip sakau, – surimtėjo Silvutė, – laukėm tiek, nieko neatsitiks, kad dar kiek palauksim. Kaip manai, kiek ilgai visa tai gali užtrukti?

– Gal mėnuo, gal daugiau... – spėliojo Matas, – šiaip ar taip viskas išsispręs ir mes tada galėsim susituokti. Kad tu žinotum, kaip aš šito laukiu, – bučiavo jis Silvutę.

13.

Pas Silvutę vėl piršliai. Šį kartą perša pats viršaitis savo giminaitį, sesers sūnų – sūnėną. Jaunikis jau nebe jaunuolis, arti trisdešimties, bet pažiūrėt – visai šaunus. Aukštas, laibas, tiesus. Tankūs juodi plaukai sutepti „briliantinu“, sušukuoti aukštyn, akys juodos, linksmos po vešliais antakiais, panosėje trumpai kirpti ūsiukai, o pats apsirengęs madingai.

Švarkas pasiūtas iš mėlynos gelumbės, šviesiai pilkos, beveik baltos „galifė“ kelnės, suleistos į juodo chromo batų aulus. O batų aulai trumpučiai, prie pėdos per riešą sustumti, garankštėmis susiraukšlėję.

Vyrukas mandagus, motinai ir Silvutei abiems pabučiavo į rankas, o su Dapšiu sukirto delnais kaip seni pažįstami.

Jaunikis net nuo keturiasdešimties hektarų... Ūkis pavyzdingas, turi daug žemės ūkio technikos, kas labai tiko tėvui Dapšiui. Danų veislės karvių bandą prižiūri „kontrolasistentas“, pieną stato į pieninę dideliais kiekiais ir iš to gauna nemažai pelno. Atidalins seserį, nukaršins motiną (tėvas mirė prieš du metus) ir jam vienam atitenka visas ūkis.

Pamatęs Silvutę, jaunikis nenuleidžia nuo jos akių. Nuotaka jam labai patiko, kad nėr žodžiui vietos, bet nemažiau dar jam rūpi, kiek jos tėvas skirs pasogos. Dėdė sakė, kad penkiolika tūkstančių. Kaip būtų gerai... Nors gauna nemažas pajamas už pieną, bet ūkis turi šiek tiek skolų. Gavęs tiek pasogos, galėtų atsiskaityt su skolintojais, o su seserimi – kol kas dar ne striokas. Jai dar tik penkiolika metų ir kol užaugs iki nuotakos, jos pasogai sudarys ir jis pats. Motinėlė dar nesena, jos karšint dar nereikia. Atėjusi marti bus jai už pagalbininkę ir mokinsis, kaip reikia taupiau gyventi.

Dapšiui toks žentas labai jau prie širdies, o dar susigiminiuotų ir su pačiu viršaičiu. Jis iš kailio neriasi, kad įtiktų svečiams, bet Silvutė nerodo jokio noro sėstis arčiau jaunikio.

– Ateikit gi prie manęs arčiau, ponia, reikia susipažinti, – kviečia jaunikis, bet ji sėdi kitoje stalo pusėje nuleidusi akis ir beveik piktai atkerta.

– Man gerai ir čia.

– Na, jeigu ponia nenori, aš pats galiu ateiti, – pakilo jis, – kaip sakoma, jeigu ėdžios neina prie arklio, tai arklys ateina prie ėdžių, – taip pajuokavęs jis atėjo ir atsisėdo prie Silvutės, bandė net apkabinti, bet ji demonstratyviai pasitraukė nuo jo kaip toliau.

Išgėręs stikliuką, kitą, jaunikis linksmas, drąsus, savimi pasitikintis.

– Koks gražus jūsų vardas, Silvute, reikia manyti pilnas būtų Silvija... Kaip gražiai skamba... Mano tai kaimiškas, paprastas, bet šventas – Jokūbas. Senovėje tokiais vardais didikus krikštydavo, – dar pasigyrė jis. – Bet kodėl ponia Silvija tokia liūdna? Išgertumėte kokį stiklelį vyno, gal būtų linksmiau. Aš paduosiu, – pasišovė jis ir pakilo nuo suolo. Silvutė jį staiga paėmė už rankos.

– Nereikia, aš negersiu, – sulaikė ji Jokūbą.

– Na, nereikia – tai nereikia, – atsisėdo atgal jis, – bet gaila. Vynas skanus, tikrai žinau, kad būtų patikęs. Tai tada gal paduot kokį saldainį? – vėl pakilo jis ir, paėmęs nuo stalo saldainių dėžutę, prinešė prie Silvutės. – Prašom paragauti, taip iš toli vežiau... Gal nors saldainis pakels nuotaiką?

Trumpai padvejojusi, Silvutė saldainį paėmė, nenorėjo pasirodyti labai nemandagi. Visgi svetimi žmonės, pirmą kartą jų namuose, nesinorėjo, kad galvotų jog ji laukinė.

– Ačiū, – padėkojo, bet saldainių nevalgė.

– Man atrodo, kad aš žinau jūsų liūdesio priežastį, – visai rimtai sušneko Jokūbas, – suprantu, kad liūdit dėl to, kad greitai gali tekti palikti gimtuosius namus, mylimus tėvelius... Bet, jei iš tikrųjų įvyktų taip ir mes sutartume, tai pas mane jūs neilgai liūdėtumėte. Aš sudaryčiau visas sąlygas, kad būtumėt viskuo patenkinta ir ne taip labai ilgėtumėtės namų. Stengsiuosi aš pats, turiu labai gerą mamelę, kuri seniai laukia nesulaukia marčios. Ji irgi mokės prideramai priimti martelę... Beje, vertėtų ir jums pas mus apsilankyti, pamatytumėt, kaip gyvenu, susipažintumėt su mama, sese, – staiga prisiminė jis. – Ką pasakytumėt, jei kitą sekmadienį abu su tėveliu imtumėt ir apsilankytumėt? Labai laukčiau...

Silvutei visas kūnas pagaugais nuėjo: „Negi tikrai jis per tas kelias valandas apsisprendė, kad tokias šnekas šneka? Ar jis iš tikrųjų galvoja, kad už jo tekėsiu? Jokiu būdu. Aš jau žinau, kas tai yra meilė ir niekada negalėčiau tekėti už nemylimo žmogaus...“

Kaip dabar supranta pati Silvutė, už Igno ji tekėjo ne tiek iš meilės, kiek juos rišo ilgametė draugystė... O čia, pirmą kartą sutiktas žmogus, jau planuoja ją vesti, lyg būtų gavęs jos sutikimą už jo tekėti. Ir tėvas su motina tokie patenkinti, aiškiai matosi, kad jaunikis jiems labai patinka, ir toms vedyboms jie abu pritaria... Jeigu iš tikrųjų tėvai vers ją tekėti, tada ji pakovos už save ir už savo meilę.

– Kokia graži pora, – džiaugiasi viršaitis į juos žiūrėdamas, – nieko daug nelaukdami, suženykime mes juos ir gana. Abu gražūs, nebiedni. Jokūbas tvirtai stovi ant kojų, o tetušis irgi nepagailėsi savo dukrai, išleisdamas į tokią gerą vietą? Turiu tik vieną seserį, o Jokūbas – tikras mano sesers vaikas... Aš ir pats pasirengęs, esant reikalui, jiems padėti. Man viskas prieinama, bendrauju su aukštais valdininkais ir šiaip su reikalingais žmonėmis. Visas valsčius mano rankose. Visos paramos, subsidijos ūkininkams skiriamos per mane. Paties ūkis irgi neblogame stovyje, pačiam irgi būtų galima išrūpinti kokią nors paramą... Parašysi prašymą, aš palaikysiu, patvirtinsiu – štai ir gauni kokį tūkstantį, kitą premijos. Man negaila giminėms padėti.

– Praverstų, – pasikasė pakaušį Dapšys, – ką ir bekalbėt...

– O iš tikrųjų, ar daug žadi skirti pasogos? – lyg tarp kitko prisiminė viršaitis, – kai jau panašu į vestuves, reikia viską žinoti.

– Nei daug, nei mažai – visus dešimt tūkstančių, – išdidžiai išrėžė Dapšys, bet viršaitis nelabai nudžiugo.

– Girdėjau žmones šnekant, kad penkioliką, – sako jis patylėjęs, – o gal dar sudarytum? – delnu pliaukštelėdamas Dapšiui per petį ir gudriai šypsodamasis, pritildęs balsą paklausė. – Kur yra dešimt, ten nebetoli iki penkiolikos. Ne svetimiems, ogi savo vaikams... Ar gaila? Pats dar nesenas, gyventi moki, o be to, kiek gi jums su močia reikia? Pasidarysi...

– Dabar negaliu, – muistėsi Dapšys, – gal pavasarį, kai parduosiu sėklinius... Kokį tūkstantėlį... Maža ką žmonės šneka...

Po teisybei, Dapšys turi, galėtų nors ir dabar, bet, matydamas, kad viskas taip sklandžiai klostosi, visą „penkiolika“ ištart susilaikė.

– Mat tave šimtas, palauksim. Dėl tų kelių tūkstančių gaila ardyt tokią gražią porą, – nusileido viršaitis. – Dešimt per vestuves, o likusius penkis – pavasarį. Patikėsim.

14.

Kitą dieną po piršlybų Dapšys sako Silvutei:

– Tai važiuojam sekmadienį ant apžvalgų. Pasiruošk, pasipuošk gražiai, na, pati geriau žinai, ko reikia. Jaunikiui patikai, reikia, kad ir motinėlei patiktum.

– Niekur aš nevažiuosiu, – trumpai, drūtai pasakė Silvutė.

– Kaip tai nevažiuosi? Juk sutarėm... – pyksta tėvas.

– Tėtė sutarei, tai tėtė ir važiuok, – atkirto Silvutė.

– Iš tikro, kodėl taip greitai? – stebėjosi motina. – Taip spiria su apžvalgais, skubina su vestuvėm. Gal reikėtų kiek palaukt, pasiklausinėt žmonių, ar viskas tvarkoje su ūkiu, ar nepraskolintas? Ar šiaip nėra kokių apgavysčių, kad nesukišt pinigų ir neatiduot vaiko į bėdą.

– Šnekamės su pačiu viršaičiu, o ne su kokiu piemeniu. Jeigu kas būtų, žmonės seniai kalbėtų. Nesigirdėjo nieko, o pagaliau laiko užteks viskam. Va, nuvažiuosim, apsižiūrėsim, gal ką sužinosim, ką išgirsim, gal kai ką pamatysim. Tam ir yra apžvalgai. Ar anksčiau, ar vėliau – nuvažiuoti teks.

– Tai sekmadienį važiuojam anksti, būk pasiruošusi, – kreipėsi tėvas į Silvutę.

– Niekur aš nevažiuosiu, – dar kartą pakartojo Silvutė ir pridūrė, – ir iš viso aš negalvoju tekėti.

– Mat kaip? – neva stebisi tėvas, – nežinojau, kad užsirašiusi į tretininkes.

– Ar tikrai, Silvute, nenori už jo tekėti? – įsikišo ir motina, – jeigu tik ūkis tvarkoje, tai jaunikaitis visai neblogas. Ir giminė graži ir vieta gera.

– Nepatinka jis man, aš jo nemyliu...

– Čia tai bent naujiena, – sukluso abudu. – Kai dėl tos meilės, – kiek patylėjusi prabilo motina, o tėvas net nežinojo, ką sakyti, – tarp mūsų su tėvu irgi nebuvo meilės. Kad nori, jo paklausk, tą patį pasakys. Supiršo ir gana, o kaip gražiai tiek metų išgyvenom. Blogo žodžio vienas kitam nepasisakėm. Duok, Dieve, kad visi taip sugyventų...

– Palauk, palauk, tai gal jau turi, kurį myli? – pagaliau ir tėvas atgavo amą, – ar nenorėtum ir man su motina parodyti? Norėtųsi pamatyti, – pabandė juokauti.

– Nereikia nė rodyti, jūs patys neblogiau už mane jį pažįstat.

– O vis tiktai? – Dapšiui visi pokštai išgaravo iš galvos. – Kažkodėl neprisimenu, kad būtum su kuo nors draugavusi.

– Tikrai, Silvute, kokius niekus čia dabar šneki? – pritarė tėvui motina, – kiek nesipiršo, atrodo, kad nė vienas tau nepatiko.

– Jeigu ir tekėsiu kada nors, tai tik už kunigėlio Mato. Mes jau seniai mylime vienas kitą. Kai tik jis mes seminariją, tuoksimės, – viską išsakė Silvutė, kad iš karto būtų aišku, suprantama, kad tėvams nieko nereikėtų klausinėti, o jai atsakinėti į galimus, jai nelabai malonius klausimus.

– Nieko sau, – neturi ką pasakyti suglumintas tėvas, – mano duktė išvilks iš sutanos klieriką... Gražiau nebūna... Tai kad išgarsės mūsų giminė, pasklis kalbos per kelias parapijas...

Motina ko tik neverkia.

– Tikrai, kai tik atvažiuoja į Vanagų vienkiemį – tai ir čia. Sakau, toks nepuikus, malonus kunigėlis, o jam matai kas rūpi... Kas galėjo pagalvoti?

– Nieko nebus, – staiga pakėlė balsą tėvas, – galėsi tekėti, bet pinigų negausi ir gyvent galėsit kur tik norit, tik ne pas mane. Užkurio man nereikia.

– O kokia nuodėmė, vaikeli, ar pagalvojai? – nuo savęs graudino motina. – Dievą užrūstinsi ir žmones papiktinsi. Ar mažai sviete vaikinų? Tiek buvo piršlių, galėjai išsirinkti. Kad ir tas pats Jokūbas. Ištekėtum už jo, klierikas baigtų seminariją. Ar ne gražiau būtų?

– Sugadinsi žmogui gyvenimą... Išeitų į kunigus, būtų ponas, o jei meta seminariją, tai kas iš jo? Ubagas, biednas plikas bernelis, Vanago bernas. Ar tokio vyro verta mano duktė? Ar galiu aš, būdamas sveiko proto, atiduoti tokius pinigus į ubago rankas? Netruksit pravalgyti, o kas toliau? Pagalvok gerai, iki sekmadienio dar yra laiko, – jau visai griežtai prašneko tėvas.

– Niekur aš nevažiuosiu ir lauksiu iš Mato žinių, – atsiliepė iki šiol tylėjusi Silvutė. – Mes čia deramės, o jis nieko nežino. Ar pagalvojot katras, kas bus, jeigu aš ištekėsiu, o jis dėl manęs mes seminariją? Tada tai jau tikrai bus sugadintas jo gyvenimas ir dėl to būsiu kalta aš. Aš jam pažadėjau – ir lauksiu. Tekėsiu tik tada, jei jis apsigalvos likti seminarijoje.

Per visą savaitę buvo tiek visko prišnekėta Silvutei, kad ji nebeištvėrusi, metėsi į ašaras. Motinai širdis plyšo, matant dukrą kelintą dieną verkiančią, o tėvas nenusileido. Jis reikalavo, kad Silvutė sekmadienį būtinai su juo važiuotų pas Jokūbą, o jei ne – pagrasino išvyti iš namų.

15.

Kai pas Dapšius dėjosi tokie baisūs dalykai, savaitės pabaigoje į Vanagų vienkiemį atvažiavo Matas. Visi buvo laukuose ir pirkioje jis rado vieną motiną.

Matas net nepasisveikinęs priėjo prie jos ir paėmė ją už rankų.

– Mama, mama, grįžo pas tave sūnus paklydėlis, – su ašaromis akyse bučiavo motinos rankas sūnus. – Nori teisk, nori bausk, o jei gali – atleisk. Prašau supratimo ir pasigailėjimo.

Motiną nustebino ne tiek sūnaus netikėtas pasirodymas, kiek jausmingai ištarti žodžiai.

– Kas yra, vaikeli, kas atsitiko? – nujausdama kažką negero, ji nedrąsiai paklausė.

– Mama, aš mečiau seminariją...

– Kaip tai? Kodėl taip padarei? – vos įstengė ištarti ji ir atsisėdo ant suolo. – Viešpatie, kodėl? Kodėl?.. – kartojo, sudėjusi rankas ant krūtinės.

– Kad galėčiau vesti Silvutę. Mes pasižadėjome vienas kitam...

– Dieve, už ką mane baudi? – aimana išsiveržė iš motinos krūtinės, – ką aš blogo padariau?

– Mama, nekaltink savęs, tik aš vienas už viską kaltas – aš ir atsakysiu. Aš labai Silvutę myliu ir bijojau jos netekti. Ką daryt, kad man teko toks išbandymas? Dariau taip, kaip širdis liepė. Kaip ten bebuvę, bet mes jau galėsime susituokti. Turiu atvirai pasakyti, kad aš prieš sutikdamas Silvutę, dažnai pagalvodavau, ar teisingai pasirinkau tokį gyvenimo kelią. Kartais man atrodydavo, kad per sunkūs tam luomui keliami reikalavimai, ar įstengsiu juos vykdyti visą gyvenimą, kol galų gale pamačiau, kad esu per silpnas būti kunigu. Mane traukia daugiau žemiški nei dvasiniai reikalai. Supratau, kad geriau būti sąžiningu žmogumi, nei prastu kunigu. Esu pasiryžęs nuo šiol gyventi tokį gyvenimą, koks yra skirtas kiekvienam eiliniam darbo žmogui. Valgysiu duoną, užaugintą savo prakaitu ir kas beatsitiktų, liksiu tavo sūnumi. Gerbsiu ir mylėsiu tave, rūpinsiuosi tavimi taip, kaip tu manimi rūpinaisi.

Iš visos Mato kalbos motina tik viena suprato. Suprato, kad jos Matas jau niekada nebebus kunigu ir jai buvo labai sunku tai žinoti.

Tiek įdėta vargo, padaryta išlaidų, tiek laukta ir tikėtasi, o dabar žlugo visos viltys, svajonės matyti jį prie altoriaus, priimti komuniją iš jo rankų, klausyti pamokslų, skelbiamų evangelijos Dievo žodžių iš sakyklos.

Dabar jau viskas netenka prasmės. Bus jis geras sūnus ar ne, rūpinsis ja senatvėje ar ne... Geriausia būtų dabar, tuojau pat numirti ir nieko daugiau nei matyti, nei girdėti...

„Tikriausiai mane Dievas baudžia už tai, kad ištekėjau už kito vyro... Reikėjo ir toliau vargti prie brolio, kantriai kentėti visas piktos brolienės priekabes, priekaištus, persekiojimus ir atsiduot vien Dievo valiai. Matyt Dievui reikėjo mano nuolankumo... Atėjusi čia, radau ramesnį gyvenimą, bet už tai praradau sūnų. Jei nebūčiau atėjusi čia gyventi, Matas niekada nebūtų sutikęs Silvutės“, – verkė motina.

Matas labai norėjo kuo greičiau pamatyti Silvutę, bet negalėjo palikti motinos, esančios tokioje būklėje. Ji, apsipylusi ašaromis, pakilo nuo suolo, nuėjo už mūrelio, krito į lovą ir ėmė balsu raudoti.

Laimė – parėjo iš laukų patėvis. Trumpais žodžiais viską paaiškinęs, nušvietęs visą situaciją, Matas išėjo pas Dapšius, o patėvis nuėjo pasikalbėti su žmona.

– Na, ko tu raudi, moteriške? – prisėdo jis ant lovos krašto, – pagalvok tik – metė seminariją... Turėtum džiaugtis gyvo sveiko sulaukus... Ką daryti man, kai savo vienintelį vaiką, vyrą kaip ąžuolą parsivežiau iš miško šakomis pridengtą... Viską atiduočiau, kad galėčiau pamatyti gyvą, – kaip mokėdamas ramino moterį. – Na, apsigalvojo, metė... Ar čia svieto pabaiga? Nebus kunigas, tai gal bus geras ūkininkas... Aš jau senstu, man vienam jau per sunku visi tie ūkio darbai ir reikalai. Jis jaunas, sveikas, „gramatnas“ – bus man geras pagalbininkas. Dirbsim abu ir duonos visiems užteks. Kai apsiženys, sulauksim anūkų, ar ne gražu? Jis suaugęs vyras, turi savo protą, nekvailas, pamokintas, geriau už mus žino, ką daro. Jeigu taip pasirinko, vadinasi taip reikėjo. Pats Dievas taip liepė, kad vyrui reikia moteriškės. Čia ne nuodėmė, niekuo jis nenusidėjo. Ves Silvutę, tegu sau gyvena gražiai ir laimingai. Visas svietas taip daro...

– Kažin dar ką pasakys Dapšys? – atsisėdo lovoje motina.

– Negali žinot, bet čia daugiau nuo pačios Silvutės priklausys. Jeigu jis dėl jos metė seminariją, galėtų ir ji tėvų nepaklausyti, o pagaliau, gal ir jie nieko nesakys. Anksčiau tiek tėvui ir motinai Matas labai patiko, gal ir dabar nesipriešins? Bet kam mums sukti galvas, pareis Matas ir viską sužinosim.

Matas nedrąsiai peržengė Dapšių namų slenkstį. Silvutė, jį pamačiusi ir viską metusi, pribėgo prie jo ir apsikabino. Motina, žiūrėdama į juos tokius laimingus, susigraudino, o tėvas piktas nusisuko.

– Geriau būtų buvę, jei nebūtum pasirodęs tokiu laiku, – taip atsakė į Mato pasveikinimą tėvas, – niekas čia paties nelaukė, – dar pridūrė.

– Netiesa, Matai, neklausyk, aš labai, labai laukiau, – užginčijo Silvutė. – Juk aš sakiau, kad lauksiu, – atsisuko ji į tėvą, – štai ir sulaukiau. Sėskis, Matai, – paėmė jį už rankos Silvutė, atvedė prie suolo ir jie kartu atsisėdo. – Ar viskas tvarkoje? – dar pasidomėjo ji.

– Kas jau kas, bet mes su motina tikrai nelaukėm. Jai atsiranda kur kas geresnis jaunikis už patį...

– Tėti, taip nešnekėk, – nutraukė jį Silvutė, – apie jokius kitus jaunikius dabar negali būti nė kalbos.

– Bet mes mylime vienas kitą, – įsiterpė ir Matas, – argi tai nieko nereiškia?

– Meilės neatsikąsi... Ir ką pats jai duosi nieko neturėdamas? Ar pagalvojai? Valgyti kasdieną reikia ir gyventi kažkur reikia. Pas save aš nepriimsiu, užkurio man nereikia, o Vanagas irgi nenorės dviejų plikšių... Kur tada dėtis?

– Mes abu jauni, sveiki žmonės... Nepražūsime... Turiu šiokį tokį išsilavinimą, gal pavyks gauti valdišką darbą... Jei tik bus meilė ir sutarimas, viskas gyvenime pasiekiama, – ne visai tvirtai bandė įtikinti Dapšį Matas.

– Gal pavyks, gal nepavyks, o ką valgysit šiandien? – niršo tėvas, – man tik gaila atiduoti vaiką į vargą, nes galima buvo viską kitaip sutvarkyti, jeigu pats nebūtum pasimaišęs...

Kiekvienas Dapšio žodis – Matui lyg dūris peiliu į širdį. Svarbiausia, kad jis pyksta ir priešinasi visai pagrįstai. Jei atvirai, tai jis apie tai mažai tegalvojo... Jam reikėjo tik Silvutės. Dabar, prisiklausęs Dapšio išvedžiojimų, pats ėmė abejoti, ar jis turi teisę ją mylėti, vesti? Kaip Dapšys sako, įtraukti ją į vargą ir nežinią... Dapšys nusistatęs prieš jį, o kas bus, jei Vanagas tą patį pasakys? Juk jis jam svetimas žmogus... Nieko gero negalima iš jo tikėtis... Kol buvo klierikas, jį visi mylėjo, gerbė, o dabar jis niekam nereikalingas.

Su skaudama širdimi Matas parėjo namo. Motina, jau šiek tiek apsiraminusi po patirto smūgio, laukė, ką pasakys parėjęs sūnus.

– Na, kaip? – tik Matui įžengus į pirkią, ji pirmoji paklausė.

– Blogi mano popieriai, mama, – nėra ko slėpti Matui, – Dapšys nenori tokio žento kaip aš. Ten man nėra vietos, o kas dėl vedybų, tai Silvutė sutinka. Nors ir šiandien... Bet kaip gi aš ją vesiu, jeigu pats neturiu nei vietos, nei namų...

– O kas tau sakė, kad neturi namų? Ar čia pas mus tau ne namai? – pasipiktinęs Dapšiu, pakeltu balsu prabilo Vanagas. – Čia tavo motina, o tavo vieta prie motinos. Nenori Dapšys – nereikia. Pas mane užteks vietos visiems... Ir jo Silvutei, jeigu ją vestum. Aš ir mamai sakiau, kad vienam man per sunku, o ūkis didelis. Dirbsim abudu ir visko turėsim. Kol aš gyvas, prie manęs išmoksi ūkininkauti, mirsiu – pačiam viską paliksiu. Artimesnių nieko neturiu, o su savim į kapą nieko nenusinešiu. Pats būsi čia šeimininkas, to ūkio savininkas ir gaspadorius. Kol kas dabar eik ir tvarkyk savo reikalus, o aš tvarkysiu savo. Metas gerai pasiruošt javapjūtei.

Matas pakilo, priėjo prie patėvio, pabučiavo jam į ranką ir jie vyriškai apsikabino.

– Ačiū, tamstai, už gerą širdį ir gerą žodį, – Matas padėkojo patėviui, – galit būti tikras, aš jūsų neapvilsiu. Su jūsų pagalba aš pradėsiu naują gyvenimą... Ačiū dar kartą, – pabučiavo jis į neskustą patėvio žandą, motinai į kaktą ir linksmas išėjo pas Dapšius.

Taip jau išėjo, kad Silvutė antrą kartą atitekėjo į tuos pačius namus.

Nedažnai taip pasitaiko...

2011 m.

Našlio dukra

1.

Antutė jau nuo pat ryto ėmė ruoštis į gegužinę. Prašyti tėvo, kad vakare išleistų, buvo beprasmiška. Vis tiek neišleis... Todėl ji ėmėsi gudrybių.

Į aukštus kiečių ir varnalėšų krūmus, augančius prie klėties sienos, nuo sodo pusės, niekam nematant, dar dieną paklojo švarų maišą ir ant jo susidėjo išeiginius drabužėlius bei batelius.

Vėlai vakare, po liuobos, kai tėvas prisėdo ant suoliuko po pirkios langais surūkyti suktinės prieš miegą, ji išėjo iš klėties dar su kasdieniais neva tai į sodą ir, persirengusi po klėties langu, nuskubėjo tiesiai pas draugę.

Taip kaip ir buvo susitarusios, kaimynų Stasytė jos jau laukė sutartoje vietoje ir jos abi, susiėmusios už rankų, patraukė į gegužinę.

Netoli, nedaugiau negu koks kilometras. Per pievą takeliu, po tiesumai jos pustekinės netruko pasiekti kartimis aptvertą aikštelę pamiškėje, kur jau grojo armonika, dundėjo būgnas ir sukosi kelios šokančiųjų poros.

Nė kiek nepavėlavo. Nors gegužinė prasidėjo žymiai anksčiau, dar su šviesa, bet jaunimas pradėjo rinktis tik dabar, kai vienkiemiuose baigėsi liuobos metas ir visi atsilaisvino nuo darbų.

Prie įėjimo į aikštelę stovėjo ąžuolų ir klevų lapais apipintas bromas, šalia jo – stalelis, o prie jo sėdėjo vienas iš rengėjų ir pardavinėjo bilietus.

Nusipirkusios bilietus, mergaitės įėjo į aikštelę ir, paėjusios kiek tolėliau, atsisėdo ant laisvo suolo netoli tvorelės.

Gegužinėje kaip visada: muzika groja, poros šoka. Nieko ypatingo... Kažin, kaip bus toliau? Ar atsiras, kas pakvies šokti? Ir išvis, kai geriau pagalvoji, ar vertėjo taip stengtis, slapstytis, rizikuoti, kad ištrūkt iš namų? Ir dar klausimas, kaip reikės sugrįžti, kad niekas nepastebėtų? Bet kad taip traukė širdį, taip viliojo, kad nėra nė kaip žmogui pasakyt...

Štai baigėsi šokis. Visi išsiskirstė ir aikštelė liko tuščia. Bet tik trumpam... Netrukus vėl grojo muzika ir aikštelėje jau tirštai šokėjų. Antutės ir Staselės dar niekas nepakvietė... Kai tik pasirodo arčiau koks bernelis, taip ir suvirpa širdis: „Gal jau pakvies?“ Ir nėra ko stebėtis... Juk tam ir eini į gegužinę, kad pašoktum, pasilinksmintum, susipažintum...

Staiga visai prie pat mergaičių stryktelėjo per tvorą koks tai vaikinukas ir, pamatęs jas sėdinčias, sustojo prie jų.

– Kodėl mergaitės nešoka? – paklausė jis linksmai, braukdamas ranka aukštyn kaštoninius plaukus, užkritusius ant kaktos.

– Tai kad mes ką tik atėjom... – atsakė drąsesnė Staselė.

– Taip negalima, – nusijuokė jis, – gegužinėje reikia šokti, nėra ko veltui gaišti. Palauk, – sulaikė jis pro šalį einantį jaunuolį, – mergaitės šokti nori, – pristatė jį Staselei. Pats paėmė Antutę už rankos. – Gal sušoksim? Ką? – šelmiškai žvilgterėjęs jai į akis, pakvietė, – einam, parodysim visiems, kaip reikia šokti polkas...

– Kodėl gi ne, – laiminga pakilo nuo suolo Antutė ir jie, išėję į aikštelę, prisijungė prie šokančiųjų.

Koks pats buvo linksmas, taip ir šoko linksmai. Per visą aikštelę nuo vieno krašto iki kito ir atgal nuskriejo tarytum nesiekdamas kojomis žemės ir nusinešė su savimi Antutę.

Ji, viena ranka remdamasi į jo ranką, kita, stipriai įsikibusi jam į petį, prisiglaudusi prie vaikino krūtinės, vos spėjo suktis kartu, bet nepasidavė. Visa užkaitusi, įraudusi ji lyg užsikrėtė jo linksmumu ir, džiugiai šypsodamasi, vis arčiau glaudėsi prie jo. Vaikinas, apkabinęs Antutę per liemenį, tvirtai laikė, stipriai spaudė prie savęs lyg bijodamas, kad ši neišsprūstų iš jo glėbio.

Antutė laiminga... Jai dar niekada neteko taip linksmai šokti. Tokio šokio ir vieno užtenka visam vakarui. Po jo, kad ir niekas daugiau nepakviestų ir tai galima būtų skaityti, kad gegužinė pavyko... Negaila nei tų centų, nei to rūpesčio ir baimės, kokią patyrė slapta besiruošdama į tą pasilinksminimą. Bus prisiminimų ne vienai dienai, įspūdžių užteks visai vasarai.

Ne visi šoko taip kaip jie. Kiti lėtai sukosi vietoje, viduryje aikštelės, bet, pamatę juos taip praskriejančius pro šalį, pamėgino neatsilikti. Aikštelėje užvirė tarsi varžybos. Poros taip įsismagino dūkti, kad toliau nuklydusios trypė net negirdėdamos muzikos. Viskas nurimo tik tada, kada nutilo armonika.

– Gal prisėskim, – nepaleido Antutės rankos vaikinas, – po tokio šokio neprošal ir pailsėti...

– Ar ir jūs pavargot? – maloniai nusišypsojo ji.

– Dėl manęs tai niekis, bet numanau, kad jums tikrai pravers.

– Ar visada taip šokat? – pasidomėjo Antutė, kai jie susėdo ant suoliuko nuošaliau nuo kitų.

– Ne visada, bet dabar tiesiog norėjau parodyti, kaip šoka polkas mūsų kraštuose. Mat aš čia ne vietinis.

– Taip šokti man buvo be galo smagu, – prisipažino Antutė, – pas mus tikrai taip niekas nešoka. Tik visą laiką bijojau, kad neatitrūkčiau nuo jūsų ir nenulėkčiau viena kur į šalį.

– Ne su kiekviena mergaite taip pašoksi, – dar pridūrė vaikinas, – man tiesiog pasisekė.

Stasytė po šokio jau norėjo grįžti prie Antutės, bet, pamačiusi abu sėdinčius drauge, grįžo atgal prie sėdinčių mergaičių, o jie ir toliau sėdėjo kartu, šnekučiavosi, juokavo lyg būtų seni pažįstami.

– Jeigu jau pailsėjot, tai gal ir valsą sušoksim? – vėl jis pakvietė Antutę, kai užgrojo muzika. Ji pritariančiai pakilo nuo suolo.

– Ar ir valsą šokat kaip nors kitaip? – susirūpinusi paklausė.

– Ne, valso taip linksmai nepašoksi, – nusijuokė vaikinas, – valsas lėtas ir ramus šokis. Jį šokti, taip kaip mylėti – reikia pagarbiai.

– Še tau, kad nori, – stebėjosi Antutė, – tai polka negarbingas šokis?

– Polka – tiesiog linksmas šokis ir gana. Užtai jį ir šokti reikia linksmai. Pagaliau, žiūrint su kuo šoki... – pasakė jis ir nusišypsojo. – Reikia, kad abu šokėjai būtų linksmi. Jeigu vienas katras apsnūdęs, nieko neišeis...

Paskui vėl sekė polka ir jie vėl šoko. Bet ne taip siautulingai kaip anksčiau. Atsirado porų, kurios bandė pakartoti taip, kaip ir praėjusį kartą.

Su tokiu gražiu, linksmu ir maloniu jaunikaičiu šis gegužinės vakaras bėgo greitai ir smagiai Abu šoko visus šokius dainuodami, rateliuose ieškojo vienas kito, susipažino arčiau, pasisakė vienas kito vardus. Vaikinas Antutę jau drąsiai vadino vardu, o ji vis dar nedrįso vadinti jį Miku. Kreipėsi į jį tai „jūs“, tai „tu“, kol Mikas pats nepareikalavo vadinti jį vardu.

– Dabar jau mes pažįstami ir ne kokie ten „jūs“, o Antanina ir Mykolas. Nuo šiol tu man Antutė, o aš tau Mikas ir, jei norim toliau būt pažįstami, tai taip ir vadinkimės. Kad daugiau negirdėčiau „jūs“, o tai imsiu ir įsižeisiu... – dar juokais pagrasino.

Kaip smagu, kaip dar norėtųsi pabūti ilgiau, bet gegužinės naktis ėjo į pabaigą. Rytuose jau negailestingai šviesėjo dangus ir Antutė susirūpino. Prie jų priėjo Staselė.

– Ką man daryt? Mergaitės jau eina namo. Ar man su jomis eiti, ar palaukti tavęs?

– Žinoma, jau metas. Einu ir aš su tavim, – pakilo Antutė, – nė nepamačiau, kaip laikas prabėgo. Sudie, Mikai, – ištiesė ji ranką jaunuoliui, – mes jau einam.

– Ar labai toli gyvenat? Gal galiu palydėt? – pasisiūlė Mikas, bet Stasytė paėmė draugę už rankos.

– Ne taip toli, bet iš čia nesimato... – dar pajuokavo Antutė ir jos abi pasuko prie išėjimo. Mikas jas palydėjo iki „bromo“ ir čia su abiem atsisveikino.

– Pavydžiu aš tau, Antute, – pusiau juokais, pusiau rimtai prisipažino draugė, – taip puikiai praleidai laiką su tokiu gražiu jaunikaičiu. Per visą vakarą tave vieną šokdino lyg nebūtų buvę kitų mergaičių.

– Tikrai buvo smagu. O ar matei, kaip jis šoka?

– Kurgi ne? Visą gegužinę užvedė. Gražu buvo žiūrėt, kaip poros dūko.

– Klausyk, pati dažniau išeini į jaunimą, gal žinai, kas jis toks?

– Ir man nematytas, bet Pivorinė Magdutė jį žino. Sako jis tų, kur iš Šaparnio nupirko malūną, sūnus. Yra dar seserikė, bet ta dar piemenaitė.

– Mat kaip? Ne taip toli, visai čia pat, bet kodėl jo niekada nemačiau? – stebėjosi Antutė. – Gal neseniai čia atsirado?

– Jau nuo pavasario, bet ir man kažkodėl neteko jo pamatyti. Į kaimo vakaruškas dar nebuvo atėjęs.

Atėjusios iki sodo, draugės atsisveikino.

2.

Jau penkiolika metų, kai Braškys našlys ir nė negalvoja vesti. Kai mirė žmona, Antutė liko vos trejų metukų. Mergaitę užaugino netekėjusi Braškio sesuo Julija. Kol ji buvo gyva, našliui niekas nerūpėjo. Sesuo ir šeimininkavo, ir mergaitę prižiūrėjo. Kam tada ženytis? Dabar, kai sesuo pasimirė, atsirado naujas rūpestis.

Prie pečiaus jau dabar Antutė. Čia nebūtų bėda, bet Braškiui rūpi, kad mergaitė viena, be motinos priežiūros... Baugu, kad neišeitų klystkeliais ir, Dieve apsaugok, neparsineštų vaiko.

Nors mergaitė rami, darbšti, klauso tėvo, bet ką gali žinot... Prisimeilins koks perėjūnas, apsuks mergaitei galvą – ir po vainikėlio...

Pirmiausia Braškys siekia, kad jo Antutė kuo rečiau išeitų iš namų. Visokie jaunimo susiėjimai, vakaruškos, gegužinės, jo manymu, didžiausia blogybė. Čia prasideda pažintys, draugystės, meilės, parlydėjimai...

Kad išsaugot mergaitę nors iki dvidešimties metų – tada jau už vyro ir „spakaina“ galva. O aštuoniolikos, kaip ten bekalbėtum, dar per jauna ženatvei. Vaikas tebėra... Gal būt, jeigu atsirastų koks neblogas, padorus vaikinas, o dar prie pinigo, tai galima būtų jau ir dabar pagalvoti.

Samdo Braškys tik vieną merginą laukų darbams, o visus vyriškus darbus, dar pasisamdydamas padienių darbininkų, savo dešimties hektarų ūkyje pats pasidaro. Dirbs jis tol, kol turės sveikatos, o kai ateis užkurys, tada nuspręs, ką daryti. O dabar...

Na, dabar Braškys negali niekuo skųstis. Viskas ramu, mergaitė vis akyse, namuose daugiausia būna. Kas be ko, sekmadieniais į bažnyčią tėvas negali dukters neleisti. Mergaitė po pamaldų spėja sugrįžti, kad pietums pamelžtų karves, nes samdyta mergina taip išsiderėjo, kad sekmadieniais būtų laisva.

Kad Antutė buvo gegužinėje, tėvas nė neįtaria. Pats matė, kai ji sekmadienį vėlai vakare vaikščiojo po sodą ir ryte atsikėlė anksti prie ruošos.

Antutė linksma ir laiminga, vikriai laksto kaip ant sparnų. Jis nežino, kad mergaitė vien apie praėjusią gegužinę tegalvoja: „Kaip gerai, kad vakar nuėjau... Su tokiu puikiu vaikinu susipažinau ir šokau visą vakarą. Kažin, ar teks kada nors susitikti, ar prisimins mane pamatęs?“

Vien tokios mintys sukosi galvoje... Mergaitė su jomis gula ir keliasi, ir visus darbus dirba.

Antutė, sekmadienį eidama į bažnyčią, kaip išmanė, taip gražiau pasipuošė, pasirėdė. Pačią gražiausią ir mėgstamiausią suknelę apsivilko. Ant kairės rankos bevardžio pirštelio, amžiną atilsį mamos palikimas, raudona akute aukso žiedelis. Į vieną ranką maldaknygę su rožančiumi, į kitą batelius su baltom kojinaitėm – per sodą į pievą ir takučiu į miestelį.

„Nieko negali žinot, gal ir vėl gali tekti susitikti? Tai būtų laimė“, – užsisvajojo Antutė.

Kaip tikėjosi, taip ir įvyko. Nuojauta jos neapgavo. Kai, po mišių išėjusi iš bažnyčios dairėsi, ar nepamatys Staselės, ar kitos draugės, kažkas pašaukė ją vardu ir ji atsisuko.

– Jūs? – džiugiai šūktelėjo ji, pamačiusi Miką ir priėjo arčiau jo, – ar jūs mane šaukėt?

– Žinoma, – priėjo vaikinas ir pasisveikino. – Negi taip greitai pamiršai mano vardą? – papriekaištavo jis, – juk susitarėm?

– Ar ir tu buvai bažnyčioj? – vis dar jaudinosi Antutė, – nė nemačiau...

– Ar aš ne katalikas? – neva pasipiktino Mikas. – Visiems katalikams privalu sekmadieniais išklausyti šv. Mišių. Bet aš ne vien dėl to...

– O dėl ko gi daugiau?

– Tikėjausi pamatyti tave.

– Tikrai? O kam?

– Norėjau pamatyti dienos šviesoje.

– Na, kaip? – jau drąsesnė Antutė.

– Dieną dar gražesnė, – juokėsi vaikinas.

– Nemeluoji?

– Nė kiek. Ir pasipuošusi taip gražiai. O tas žiedelis ant piršto? Gal jau su kuo nors susižadėjusi?

– Ar žiedelį nešiot būtinai reikia su kuo nors susižadėt?

– Matai, aš čia neseniai gyvenu, mažai ką pažįstu. Tu man pirma pažįstamoji... O norint susipažint arčiau, reikia gerai apsižiūrėt, kad negaučiau lupt.

– Ne bėda. Norint, čia vietoje galima viską sužinot. O kaip gi sužinot apie tave? Gal irgi turi sužadėtinę kituose kraštuose, – juokėsi Antutė.

– Jeigu turėčiau, tai kam tada ieškočiau čia pažinčių?

– Niekuo negali tikėt. Bernų mada susukt mergaitėms galvas.

– Aš ne iš tokių, – rimtai paprieštaravo Mikas. – Aš neturiu tokios mados lakstyti nuo merginos prie merginos. Piemenų tai darbas. O gal einam pasivaikščiot? – staiga pakvietė apsižvalgęs. – Šventorius jau ištuštėjo, visi gatvėje.

– Gal tik trumpai,– sutiko mergaitė, – ilgai negaliu užsibūti, nėra kam karvių melžti per pietus. Tarnaitei šiandien išeiginė.

Jie kelis kartus praėjo gatve nuo vieno galo iki kito ir Antutė sustojo.

– Sudie, Mikai, tai aš jau eisiu, jau ir taip vėluoju. Visada pareidavau anksčiau.

– Gerai jau, – neprieštaravo Mikas, – bet šį kartą aš tave palydėsiu. Man reikia žinot, kur tu gyveni.

Antutė ne juokais išsigando: „Ką pasakys tėvas, kai pamatys, kad parėjau su bernu? Gali būti, kad Mikas panorės ir užsukti. Kaip pasakyti jam, kad aš to nenoriu? Bet tada jis gali pagalvoti, kad kažkas namuose negerai: ar netvarka, ar nešvara... Gali pagalvoti, kad aš kokia apsileidusi, kad bijau įsileist žmogų į namus“.

Dė šito ji visai rami. Vakar vakare iššveitė pirkios grindis, numazgojo suolus, palanges, nušluostė dulkes nuo šventųjų paveikslų... Bet kaip paaiškinti tėvui, kodėl su ja tas nepažįstamas jaunikaitis? Iš kur jis, kaip čia atsirado, ko jis nori? Besišnekant, gali išeiti iš kalbos, kad susipažino gegužinėje... Viešpatie, ką daryt?

Kiek pagalvojusi, Antutė bandė lyg ir juokais atkalbėti.

– Nebijai, kad gali būti toli? Ar nesigailėsi? – pasakė Antutė, bet Mikas nė kiek nesibaido.

– Šiandien nedarbo diena ir iki vakaro dar tiek ir tiek laiko. Visur suspėsiu.

Na, pagaliau kaip Dievas davė, taip tegul ir būna. Prie Miko tėvas, aišku, nieko nesakys, o jai vienai kad ir klius, viską iškentės. Pati prisivirė košės, pati ir kabins... Svarbu, kad prie Miko tėvas neiškrėstų kokios šunybės.

Kai jie parėjo, tėvas su kaimynu sėdėjo ant suoliuko po langu ir rūkė suktines. Mikas drąsiai priėjo prie jų ir pasisveikino.

– Prašom sėstis, – pasislinko arčiau kaimyno Braškys ir padarė vietos Mikui. – Gal rūkysi? – dar pasiūlė tabokos ir rūkomo popieriaus.

– Ačiū, nerūkau, – padėkojo atsisėdęs Mikas.

– Mat kaip – nustebo tėvas, – turbūt griežtą tėvą turi? Gerai įkrėtė, kai mėginai rūkyt?

– Tai kad nereikėjo. Tėvas pats nerūkė ir man nepatarė. Taip ir neįpratau.

– Blogas pripratimas, nėr ką sakyti... Bet, kai jau pripranti, tai paskui sunku atprasti. Kiek kartų mėginau mesti, bet nieko neišėjo.

Baigęs rūkyti suktinę, nuo suolo pakilo kaimynas.

– Tai aš jau eisiu. Gal jau ir mūsiškės parėjo iš bažnyčios? Paskui pyksta, kai vėluojuosi prie pietų, – lyg pasiteisino jis, – tai tam kartui, – padavė jis vienam ir kitam ranką ir nuėjo prie vartelių.

Kai vyrai liko vienu du sėdėti, pasidarė laisviau.

– Pasirodo, kad mes irgi kaimynai, – pastebėjo Mikas. – Nuo čia iki malūno bus ne daugiau kaip pora kilometrų...

– Tai pats iš malūno?

– Taip, pavasarį atsikėlėm gyvent.

– Ar patinka čia pas mus? Ar nesigailit atvažiavę?

– Nė kiek, o patinka net labai, – linksmai atsakė Mikas – netoli miškas, prie pat sodybos upelis. Malūnas ir trobesiai aukščiau, ant kalniuko. Gražu, miela... Tik pavasarį atsikėlėm, o aš jau pripratau. Ten to viso neturėjome.

– Aha, – palingavo galva tėvas, – ir vieta graži, ir gyvenimas buvo neblogas. Jeigu tėvas būtų gyvas, jokiu būdu nebūtų paleidęs malūno iš rankų... O sūnus netruko viską prašvilpti. Ir nieko geriau nesugalvojo, kaip išdumt į Ameriką. Už dyką ir ten niekas nieko neduoda.

– Tikrai. Mes su tėvu irgi dažnai pasišnekam, – pritarė tėvui Mikas. – Ko trūko? Malūnas, truputį jį paremontavus, gerai prižiūrėjus, galėjo dar tarnauti ir tarnauti. Žemelės tegul ir nedaug, bet duonai užtenka. Trobesiai dar visai tvirti... Gyvenk ir gyvenk. Ko čia ne Amerika?

– Išeina, kad Ameriką ant Amerikos išmainė? – nusijuokė tėvas, – bet nieko nepadarysi, kožnas daro taip, kaip jam atrodo geriau... Ar jau tuoj malsit? – dar pasidomėjo.

– Kitą savaitę žadam paleisti, – patikino Mikas, – viską gerai patikrinom, kur reikia – sutvirtinom, kai ką naujais pakeitėm... Turėtų gerai suktis.

– Susimaldavom čia pat, bet, kai sustojo, tai teko važiuot net dešimt kilometrų į kitą parapiją. Jei taip sakai, tai šį rudenį nebereikės važiuoti taip toli. O ir dabar reikėtų šį tą susimalti. Gyvuliam dar turim, bet duonai jau baigiasi...

– Tai kitas malūnas tik už dešimties kilometrų? – lyg paklausė, lyg pats sau pasakė Mikas.

– Toli, nėr ką sakyt. Kol nuvažiuoji, kol susimali, kol grįžti – gaišti visą dieną, – prisiminė tėvas. – Bet dabar jau bus geriau, čia vietoje susimalsim. Ar didelė jūsų šeimyna? – tarp kitko dar pasiteiravo tėvas.

– Ne baisiai: tėvas su motina, aš ir paauglė sesuo, – atsakė Mikas, – o jūsų? Kažkaip nesimato žmonių...

– Mes tik vienu du su Antute. Dar samdyta mergaitė. Šiandieną jos nėra. Iš pat ryto išėjo į namus.

– Turbūt irgi nedaug žemės, kad su tiek žmonių išsiverčiat?

– Nei daug, nei mažai, dešimt hektarų, bet kuo toliau, tuo sunkiau išsiversti vienam. Kai tik Antutei sueis dvidešimt, ieškosiu užkurio.

Kol vyrai šnekėjosi, Antutė pamelžė karves ir, sutvarkiusi pieną, padengė stalą pietums. Vyrams padėjo po didelę lėkštę, o sau ir piemenukui po mažesnį molinį dubenėlį. Atsinešusi iš daržo, pripjaustė agurkų prie mėsos ir, taip viską paruošusi, atėjo kviesti vyrų.

– Prašom prie pietų, – pakvietė ji ir kreipėsi į Miką.

– Gal ir jūs neatsisakysit?

– Mielai, – kartu su tėvu pakilo Mikas, – jeigu jau kviečiate...

Mikas užsibuvo iki vakaro. Tėvas kaip ir paprastai nuėjo prigulti po pietų o Antutė, išleidusi piemenuką su gyvuliais į ganyklą, priskynė sode ankstyvųjų saldinių obuolių ir atsinešusi vaišino jais Miką.

Kai gerą valandą numigęs tėvas pabudo, jiedu tebesėdėjo ant suolelio po pirkios langu, valgė obuolius ir šnekučiavosi. Pamatęs pro klėties langą juos tebesėdinčius ir maloniai besišypsančius, tėvas staiga sunerimo:

„Štai iš kur pavojus tyko. Kaip aš nepagalvojau? Nei iš šio, nei iš to užėjo, toks drąsus, savimi pasitikintis. Na, užėjai tai užėjai, o ko sėdėti iki vakaro? Toks nepažįstamas, iš nežinomų kraštų, jau stolnas bernas, matęs tiek ir tiek mergų, sumanė ir mano Antutę pamerginti... Neišdegs. Daugiau jis čia nebevaikščios. Ar ne taip viskas ir prasideda? Pasivaikščiojimai, draugystės, meilės, o paskui... Bernas gražus, ne pėsčias... O Antutė, kas gi – jaunutė, dar vaikas tebėra. Tuoj susuks jai galvelę... Bet, kita vertus, gera ir Antutė. Tokia piemenė dar, o jau su bernais vaikšto... Juk tikriausiai ir iš miestelio kartu parėjo? Ne kitaip. Dėkui Dievui, kad apšvietei man protą. Dėl to vieno karto – buvę nebuvę, bet daugiau jie man jau nebesusitikinės. Apženysiu ir bus ramu. Dar mat mažai rūpesčių, dar mat ir mergiotę ganyti reikia. Rytoj pat pakalbėsiu su piršliu“.

3.

– Kur susipažinai su tuo malūnininku? – užsipuolė tėvas Antutę, kai išėjo Mikas.

– Su draugėm vaikščiojom po miestelį, tada jis priėjo su draugais... O kai mums pakeliui, tai kartu ir parėjom, – nuleidusi žemyn akis pamelavo Antutė.

– Aš taip ir sakiau, – kėlė balsą tėvas, – na, parėjot tai parėjot, o ko jam pas mus į namus reikia? Turbūt pakvietei?

– Nei kviečiau, nei ką... O kas čia blogo? Ar jau nebegalima ir žmogui užeiti? – jau drąsiau šneka Antutė. – Ar čia koks klioštorius? Daug kas užeina. Taigi, visiems galima, o jam ne...

– Kažkoks nepažįstamas, o užėjo ir sėdi visą dieną.

– Taigi, ir užėjo susipažinti. Juk mažne kaimynai esam, čia pat gyvena.

– Šiaip ar taip, kad jis čia nevaikščiotų, – jau užriko tėvas. – Pasakiau ir šventa. Pirmas čia ir paskutinis kartas.

– Gerai jau, gerai, – ko tik neverkia Antutė, – nei manęs niekur neišleidi, nei žmogus užeiti negali. Žmonių mergaitės susirenka, dainuoja, tik aš viena niekur nekeliu kojos iš namų. Kaip koks šunelis prie būdos pririšta.

– Neilgai būsi... Išleisiu va už vyro ir bus baigta.

– Nuo vienos būdos – prie kitos... – jau verkia Antutė. – Argi laikas jau man tekėti? Nieko gyvenime nemačiau, nei pasilinksminti, nei pasidžiaugt jaunom dienelėm neteko, o jau apie vedybas šneka.. Netekėsiu aš dar nė negalvok...

Antutės priešiškumas dar labiau siutino tėvą: „Gal jau iš tikrųjų įsimylėjo malūnininką? Dar pienas nuo lūpų nenudžiuvo, o jau akis drasko tėvui. Anksčiau taip nebuvo. Tyki, nuolanki, visko klausydavo. Ir kada gi jie susiuostė? Reik apženyt kuo greičiau, o tai toliau – visai nebesusirokuosiu“.

– Kol gyvas – bus taip, kaip aš pasakysiu, – kaip kirviu nukirto tėvas, o Antutė verkdama nubėgo ir užsidarė klėtyje. Iki pat vėlaus vakaro neparodė akių.

Per savaitę viskas lyg ir užsimiršo ir grįžo į senas vėžes. Paverkus, paverkus, Antutė apsiramino ir šalčiau viską apgalvojo. Gal ir be reikalo ji purkštauja prieš tėvą. Visų mergaičių tokia dalia anksčiau ar vėliau ištekėti. Apie Miką ji daug galvoja, bet ar verta? Na, susipažino, pašoko, parlydėjo iš bažnyčios... Ar tai ką nors reiškia?

Viso labo susitiko tik porą kartų, o ji jau suka galvą... Ar ne kvailystė? Tai tik jai atrodo kažkas nepaprasto, kai ji su niekuo nebendravo. O jam kas? Kai nieko daugiau čia nepažįsta, tai jam kad tik laiką praleisti. Ko iš jo daugiau tikėtis?

Tai tik dabar, kai tėvas sumanė ją išleisti už vyro, atrodo, kad per jauna, kad dar nepatyrusi, nepatyrusi meilės džiaugsmo. Bet, pavyzdžiui, jei pasipirštų Mikas? Jeigu Mikas – ji nieko nesigailėtų, būtų laiminga, bėgtų už jo nors ir šiandien... Išeina, kad ji viską meluoja tėvui, verkia, graudena jį ne dėl to, kad nori ją apvesdinti, o dėl to, kad jai rūpi Mikas.

Ar taip gražu? Jau kiek kartų ji sumelavo tėvui, o, norint susitikinėti su Miku toliau, dievažin, kiek dar kartų gali tekti meluoti. Tad ar ne geriau būtų nusileisti ir daryti, kaip jis sako?

Kita vertus, piršlybos – tai dar ne vedybos. Praeis dar nemažai laiko, kol viskas ateis iki rimtųjų... Gali būti ir vieni piršliai ir kiti, nebūtinai su pirmu pasitaikiusiu sutarti... Gal per tą laiką gali tekti susitikti dar ne kartą su Miku ir jam užsiminti apie tokias tėvo užmačias.

Įdomu būtų išgirsti, ką jis apie tai mano... Ne, jam guostis, tai tas pats kas ir klausti, ką jis apie ją galvoja... Netinka, būtų panašu, kad ji pati jam peršasi...

Viešpatie, ką daryt? Už nieko kito ji tekėti nenori, Mikui ką nors sakyti nedrįsta, nors dabar būtų pats laikas ką nors veikti. Bet ką veikti, kaip veikti?

O gal geriausia nieko nedaryti, tiesiog atsiduoti likimo valiai ir gana. Tegul būna taip, kaip skirta. Vis tiek ką bedarytum, kaip besistengtum, nieko nepakeisi prieš Dievo valią. O pagaliau gal ir pats tėvas apsigalvos? Gal pagailės jos, matydamas kaip ji kenčia, kokia ji nelaiminga.

Mato tėvas, kad jo Antutė per visą savaitę tokia liūdna, apsiverkusi, bet nesipriešindama tyliai dirba visus darbus ir jam jos pagailo.

Iš tikrųjų, ar teisingai jis elgiasi? Mergaitė dar tokia jauna, o jis jau grūda ją už vyro... Galima sakyti, be jokio reikalo. Ar jis turi pagrindo ja nepasitikėti? Na, parėjo kartu su vaikinu... Ir kas čia blogo? Ar ne per griežtai jis laiko mergaitę uždaręs namuose? Na, jeigu leisi taip ir toliau, kažin, prie ko gali prieiti?

„Ko taip neramu ant širdies, kažkoks negeras nujautimas taip širdį graužia... Jei nerūpėtų, sakyčiau, eik kur nori ir daryk, ką nori... Bet aš gi tėvas, privalau ja rūpintis, kaip nors padėti, perspėti, – mąstė tėvas, – ar ne geriau būtų dar kartą su ja nuo dūšios pasišnekėti?“

Šeštadienį po liuobos ir vakarienės tėvas prisėdo ant suoliuko ir pasikvietė Antutę.

Kai ji atėjusi atsisėdo, kaip galima švelniau tėvas prašneko.

– Matau, kad tu nusiminusi, vis verki... Turbūt pyksti ant manęs? O aš tik gero tau noriu... – pradėjo jis. – Būtų gyva motina, ji gal kitaip mokėtų su tavimi apsieiti, o aš nelabai suprantu tų moteriškų reikalų... Gal ir per griežtas tau pasirodžiau, bet kaip moku, kaip suprantu, taip noriu tave apsaugoti nuo visokių bėdų. Aš ir pats anksčiau galvojau, kad be kokių dvidešimties metelių tavęs niekam neatiduoti, bet dabar, kai pasimaišė kažkoks nežinomas bernas, bijau, kad neužtrauktų mūsų namams gėdos... Retai, bet atsitinka gi sviete, kad jaunos mergaitės įsimyli, patiki bernu, o paskui užsitraukia vargą visam gyvenimui... Bijau, kad ir tau kas nors panašaus neatsitiktų. Vieno tik noriu, kad nenutiktų taip, dėl ko paskui visą gyvenimą reikėtų gailėtis...

Dievas žino, gal jis ir visai nieko vaikinas, bet nežinomas, nevietinis. Gal koks plevėsa, gal kokią merginą yra palikęs... Atvažiavęs čia, taikosi prie kitos, jaunutės, nepatyrusios, nekaltos mergelės...

Jei žinočiau, kad viskas bus gerai, tai nieko nesakyčiau, o dabar – gal vis tik būtų geriau, jei su juo neprasidėtum. O už vis geriausia būtų mums abiems, kad tu ištekėtum už kokio žinomo, padoraus vaikino ir tiek... Aš dėl visa ko pasišnekėsiu su piršliu.

– Oi, tėte, – pabučiavo tėvui į ranką Antutė, – be reikalo taip rūpiniesi ir nerimauji. Ar aš kokia ištvirkėlė? Ar aš nežinau, kad paleistuvauti nuodėmė? Tas tiesa, Mikas man labai patinka, bet, jeigu tik pabandytų pasiguldyti, akis iškabinčiau, dantimis sukandžiočiau, nagais sudraskyčiau...– net užraudo Antutė.

Tėvas vėl išsigando: „Vis tiktai, pasirodo, jis jai patinka... Nieko nebus, teks apženyti, taip bus geriausia...“

4.

Sekmadienį Antutė vėl susitiko su Miku. Kaip ir aną kartą, taip ir dabar jis palaukė, kol ji išėjo iš bažnyčios ir priėjęs pasisveikino.

Antutė vėl raudonuoja, vėl laiminga, vėl džiaugiasi jos širdelė. Kai pamatė Miką, kažkur pradingo visi rūpesčiai, jų kaip nebūta... Gal tikrai nieko nebuvo atsitikę, maža ką tėvas pašnekėjo, dabar ir pats, atrodo, nebe toks griežtas. Gal geriau pamąstęs apsigalvos, kad neverta skubėt su tomis vedybomis... Svarbiausia, kad Mikas jos neužmiršo, pamatęs priėjo ir jie vėl kartu.

Jie laimingi vaikščiojo po miestelį, kol atėjo metas Antutei namo. Kai Mikas pasisiūlė vėl ją palydėti, Antutei tik dabar lyg atsivėrė akys. Ji prisiminė, kas namuose dėjosi, ir nusigando.

– Ne, Mikai, aš geriau pareisiu viena, – sunerimo mergaitė ir Mikas į ją atidžiai pasižiūrėjo.

– O kodėl taip? – paklausė.

– Na, taip bus geriau... – nežino kaip ir paaiškinti Antutė, – bijau, kad tėvas nesužinotų, kad mes susitikinėjam...

– Tai kas čia blogo?

– Dėl to, kad mes susitinkam, jis sumanė mane kaip greičiau apvesdinti... – kaip išmanė, taip jam paaiškino Antutė.

– Čia dabar kas? – nustebo Mikas, – tai, vadinasi, tu turi jaunikį? Kodėl nesakei, kai klausiau?

– Nieko aš neturiu, – arti ašarų ji, – jis pats man ieškos jaunikių. Žada tartis su piršliu ir kaip greičiau išleisti mane už vyro. Bijo, kad tarp mūsų kas nors neįvyktų...

– Tai kad jau įvyko, – staiga linksmai nusijuokė Mikas ir paėmė Antutę už rankų, – aš jau tave įsimylėjau. Kam jam ieškoti, kam tartis su piršliu? O aš pats ar prastas tau jaunikis?

– Tu nesijuok, Mikai... Aš labai rimtai... Jis taip skuba kaip tik dėl to, kad aš nedraugaučiau su tavim.

– Ką jis sau mano? – net stabtelėjo Mikas, – nei jis manęs pažįsta, nei ką. Pirmą kartą pamatė, kai buvau užėjęs sekmadienį. Įdomu, kokia gali būti priežastis tokio nusistatymo?

– Kaip tik dėl to, kad esi nepažįstamas. Bijo, kad nesuvedžiotum manęs, – jau visai aiškiai išdėstė Antutė ir nuraudo.

– Štai kaip? – susimąstė Mikas, – ar aš panašus į kokį laidoką? Ir kuo aš jam nepatikau? Iš kur tas nepasitikėjimas?

– Jis ne tik tavimi, bet ir manimi nepasitiki, – prisipažino Antutė liūdnai ir kaip tik tuo pačiu metu pamatė priešais ateinantį tėvą.

Jis ėjo tiesiai į juos ir prisiartinęs sustojo.

– O tėvukas?! – pirmas atsitokėjęs iš netikėtumo Mikas, lyg niekur nieko kreipėsi į jį. – Ir tamsta šiandien buvot bažnyčioj? – ištiesė ranką ir jie pasisveikino.

– Bažnyčioj kaip bažnyčioj, bet pritrūkau tabokos. Darbo dieną nebus kada, už tai šiandien reikia pasirūpinti, – atsakė jis ir apsidairė. – O žmonių kiek šiandien miestelyje... Ir vis jaunimas. Vasarą, kai šiltos dienos, visi kažkodėl pasidaro pamaldūs.

– Žiemą visiems maloniau prie šilto pečiaus pasėdėti, – juokėsi Mikas, – žiemą šalta į bažnyčią vaikščioti.

– O žiemą ar nereikia melstis? – taip pat juokais paprieštaravo tėvas.

– Na, melstis galima visur, ne tik bažnyčioj. Dievas danguje, žemėje ir kiekvienoje vietoje.

Antutė nei gyva, nei mirusi. Ji kaip nustėro, pamačiusi tėvą, taip ir dabar negali atsigauti. Stovi kaip kokia nusikaltėlė nuleidusi žemyn akis ir laukia kas bus toliau...

Jie dar persimetė keliais nereikšmingais žodžiais ir tėvas paėmė Antutę už rankos.

– Tai mes jau eisime. Metas melžt karves pietų ir piemenukas parginęs negalės įeiti į trobą. Užrakinta...

Nė neatsisveikinęs su Miku, tėvas su Antute nuėjo gatve, o likęs vienas Mikas susimąstė: „Ir koks nelabasis apsėdo senį?“

Nors Antutė jam labai patinka, vis tik galvojo padraugauti kokius metelius, gerai apgalvoti, ko jis nori iš tos draugystės... Norėjo pasitikrinti, ar tikrai tokie stiprūs jo jausmai, kad galima būtų siekti vedybų. O ką jam daryti dabar, kai senis sumanė ją išleisti už vyro... Ir ko gero taip ir padarys... Ką veikti? Mikas ir susirūpinęs ir įsižeidęs...

Savame krašte jis visų gerbiamas vaikinas, nė vienas tėvas nebūtų priešiškas jo draugystei su dukra kad ir iš labai slaunų namų... O čia mat diedas purkštauja, aiškiai duoda suprasti, kad nenori jo, neleidžia, kad Antutė su juo vaikščiotų ir net tokiu būdu kaip vedybomis stengiasi juo atsikratyti.

Jeigu jam ne taip labai rūpėtų Antutė, pasiųstų senį po velnių su visa jo dukra, bet dabar jis nenori prarasti tokios mergaitės.

Kiek jis galvojo, nieko geriau nesumąstė, kaip palaukti kito sekmadienio, dar kartą susitikti su Antute ir išsiaiškinti, ką ji jam jaučia ir tada kartu planuoti, ką daryti toliau.

Praėjo nerami savaitė. Sulaukęs sekmadienio, Mikas vėl miestelyje. Po mišių jis lūkuriuoja Antutės, bet šį kartą ji kažkodėl nepasirodė. Gal sugalvojo išklausyt pamokslo? Nepanašu, bet ką gali žinot?

Mikas išlaukė šventoriuje kol baigėsi bažnyčioje pamokslas ir, tikrai įsitikinęs, kad jos nėra, išėjo dar pasižvalgyti gatvėje. Buvo aišku, kad šiandien jos nėra miestelyje.

Nelinksmas Mikas stovėjo pašventorėje kiek laiko, kai pamatė iš žydo krautuvėlės išeinantį Antutės tėvą. Mikas iš karto norėjo eiti šalin kol jo nepamatė, bet paskui apsigalvojo ir pasistengė jį sutikti.

– Sveiki, – iš tolo Mikas pasveikino tėvą ir, tas atsisukęs į jį, sustojo. – Ar taip jau greitai surūkėt taboką, kad vėl miestelyje? – kaip seną pažįstamą užkalbino jį Mikas ir priėjęs ištiesė jam ranką.

– Pasitaiko ir kitokių reikalų, ne vien taboka, – nusijuokė tėvas ir pasisveikinęs įdėmiai pažiūrėjo į Miką. „Zgrebnas vaikinas, nieko nepasakysi... Tokie mergoms patinka, toks kiekvienai susuks galvą, jeigu panorės...“ – pagalvojo tėvas.

– Ar labai skubat? – paklausė šelmiškai Mikas, matyt kažką sugalvojęs.

– Ne taip labai, – atsakė tėvas, – namai ne vieni. Pasiliko Antutė, o aš visada spėsiu pareiti.

– Tai gal užsukam į arbatinę valandžiukei? Mano namus irgi yra kas saugo... Išgersim po stiklinę, kitą alaus.

– Galim užeiti, – sutiko tėvas, – kai taip šiandien karšta, alus nepamaišys. Ne pro šalį atsigaivinti...

Arbatinė čia pat. Tik perėjo skersai gatvę ir kaip mat atsidūrė prie laiptelių, vedančių prie atvirų arbatinės durų.

Viduje pilna vyrų, bet, gerai apsidairę, pamatė vieną neužimtą stalelį ir atsisėdo prie jo.

– Ar gersim tik alaus, ar ko nors stipresnio? – pasiteiravo Mikas, prieš pakviesdamas žydą.

– Galima ir stipresnio... Tik nedaug, na ir, žinoma, užkąsti.

Vyrai išgėrė degtinės, užkando, o po užkandžio dar po stiklinę alaus ant viršaus, ir vėl užkando. Baigęs valgyti, tėvas nosine nusišluostė lūpas ir, atsirėmęs nugara į kėdės atkaltę, susikėlė koją ant kojos.

– Tai kas girdėt? Kaip sekasi? Ar malūnas jau sukasi? – paklausė tėvas ir ranka nusivalė nuo švarko skverno trupinius.

– Buvom paleidę, bet tėvui pasirodė kažkas ne taip, tai ir vėl sustabdėm. Dar dieną stovėjo, kol sutaisėm, o dabar jau malam.

– Reikės nuvažiuot kurią nors dieną susimalti duonai ir salyklui. Gali tekti neužilgo daryti alaus.

– Ar atlaidam? – pasidomėjo Mikas.

– Buvom galvoję atlaidam, bet iki atlaidų nespės išeiti užsakai. Vakar buvo piršliai, sutarėm. Ilgai nelauksim.

Mikui ūžtelėjo kraujas į širdį, bet jis susitvardė, neišsiduoda, kad tokia žinia jį pritrenkė.

– Tai Antutę ženiji? – paklausė jis kaip niekur nieko.

– O ko laukt? Pasitaiko visai tinkamas... Žinomas, iš padorios šeimos, protingų tėvų vaikas. Ne biednas. Apženysiu ir bus ramu...

– O dabar neramu?

– Tai žinai, kaip būna su mergiotėm? Niekuo negali tikėt...

– O ką sako pati Antutė.

– Žinai, kaip ir visos jaunos... Ožiuojasi... Bet praeis koks laikas, dėkui pasakys. Toks puikus vyrukas ir aiškiai matosi, kad Antutė jam patinka.

– Kur gi ne? O ar negaila išleist už vyro tokios jaunos? Ketinot be dvidešimties neieškoti užkurio...

– Jau pernai išsiėmė pasą, skaityk, kad pilnametė, suaugusi, tokiai ir klebonas duos šliūbą.

– O kuo pačiam bus geriau, jeigu ją apženysi?

– Matai, mergaitė auga be motinos, našlaitė... Aš pats vienas neturiu nei laiko, nei moku, kaip reikia prižiūrėt. Kai ištekės, nuo manęs atpuola didelis rūpestis.

– Bijai atsakomybės?

– O kaip pats manai? Ar aš ne tėvas, ar man nerūpi jos gyvenimas? Jeigu, Dieve gink, kas atsitiktų, visi kaltins mane, o ir man kokia širdis matyti dukrą varge... O pagaliau, man vienam jau sunku darbuotis ūkyje.

– O iš kur tas nepasitikėjimas dukra? Ar bent turi pagrindo?

– Kol kas nieko negaliu pasakyti. Bet kas žino, kaip gali būti toliau?

– O jeigu už nemylimo vyro ištekėjus, bus nelaiminga visą gyvenimą.. Ar to nebijai?

– Begyvenant ateis ir meilė. O ar nebūna taip, kad išteka iš meilės, o paskui pešasi, nesugyvena ir abu nelaimingi. Nieko negali žinot, kaip kam pasiseka. Ženijasi ir taip ir taip, o katrie geriau gyvena, sunku pasakyti. Bet pas mus, mūsų šeimoje nuo senų laikų taip įprasta. Ir mano tėvai, ir tėvų tėvai, ir aš pats vedžiau supirštas ir nugyvenau kiek buvo skirta gražiai, vienas kito atjautoje, pagarboje... Ot tau ir meilė...

– O prieš ženatvę ar neturėjai kokios mergaitės, ar negaila buvo palikti?

– Kas be ko, bet tai tik draugė, o kai apsivedi, tai jau žmona. Ją reikia mylėti ir gerbti, taip kaip prisiekei prie altoriaus.

– Turbūt nemylėjai taip labai, kad vedei kitą?

– Mylėjau ir gailėjau, bet paskui po truputį užmiršau. Ji mane irgi tikriausiai pamiršo.

– O aš tai vesiu mylimą mergaitę. Jei pasipiršiu, tai tik mylimai.

Mikas dar užsakė degtinės ir vyrai dar išgėrė. Vaikinas panoro tiesiog atsipalaiduoti, nuslopinti staiga sukilusius graudžius jausmus. Negi jis taip ir praras Antutę? Ji tokia miela, kaip jie šoko, kaip drąsiai ir su tokiu pasitikėjimu glaudėsi prie jo... Juk pirmą kartą tada jie susitiko, o kaip malonu buvo jausti ją arti savęs. Ir tie susitikimai... Raudoniu užlieti jos skruostai ir neslepiamas džiaugsmas jį išvydus. Akivaizdu, kad jis jai patinka. O čia – prieš akis jos tikras tėvas... Jai tėvas, o jam – piktas senis, kuris nori žūt būt juos išskirti. Išeina, kad jis vaišina savo priešą?

Arbatinėje jie užsibuvo ilgokai. Išėjo raudoni, įkaušę, beveik linksmi. Kai reikėjo užsimokėti, norėjo prisidėti ir tėvas, bet Mikas griežtai atsisakė ir sumokėjo vienas.

Atsisveikindami vyrai apsikabino, nedaug trūko, kad pasibučiuotų, ant tiek buvo smagūs ir apsvaigę.

Kai išsiskyrė, Mikas dar nenorėjo eiti namo. Jis susimąstė... Nuo išgirstų tėvo kalbų jam pasidarė liūdna. Tada jis grįžo į arbatinę, išgėrė dar ir dar, kol visai nusitašė ir užmigo pasirėmęs rankomis galvą. Bet kas jį tokį pamatęs pagalvotų: „Toks jaunas vyrukas, o jau girtuokliauja...“

Bet kas gali žinoti, kas dedasi jo širdyje?

5.

Mikas pabudo jau visai pavakariais. Arbatinėje nebuvo žmonių, jis tik vienas miegojo už stalelio. Žydas šlavė prišiukšlintas grindis ir, baigęs darbą, pajudino Miką už peties.

– Laikas jau namo, ponaiti, – dar pakuždėjo jam prie ausies.

Trumpas, kad ir nepatogus miegas jį šiek tiek išblaivė ir jis visai tvirtai pašoko ant kojų. Apsidairė. Praėjo minutėlė laiko, kol jis atsitokėjo, viską prisiminė ir susigėdęs šovė pro duris laukan.

Kol Mikas parėjo namo, visai išsiblaivė, bet motina vis vien pastebėjo, kad sūnus išgėręs ir nusigando.

– Kas atsitiko, Mikai? – paklausė ji, įleidusi Miką į klėtį. Tėvas jau miegojo.

– Išgėriau šiandien, nes taip reikėjo. Mama, nepyk ir nieko nesakyk tėvui. Daugiau to nebus...

– Gerai jau, gerai, tik greičiau gulkis, kol tėvas nepamatė, – sutiko motina ir uždarė klėties duris.

Tą naktį Mikas išmiegojo gerai, bet sekančią naktį jis negali užmigti ir gana. Galvoje sukosi visokios mintys vis apie juos su Antute ir nė vienos minties, kuri padėtų rasti išeitį iš susidariusios padėties.

„O gal tiesiog spjauti į viską, numoti ranka ir palikti taip, kaip yra? Matyt ta mergelė ne man skirta ir tiek...“ – bet prisiminęs, kokia miela jam Antutė, kokia graži užsimezgė tarp jų draugystė, toliau mąstė. „O gal bandyt ką nors daryt? Negali būti, kad nėra jokios išeities... Be to, ką gali veikti pats vienas, su ja nepasitaręs? Reikia pirmiausia su ja susitikti, pasimatyti ir sužinoti, ką galvoja pati Antutė. Ir išvis, ką ji mano apie tas piršlybas... Gal be reikalo jis tik suka sau galvą, gal ji seniai su viskuo susitaikė, pakluso tėvo valiai ir ramiai laukia savo vestuvių? O apie mane net negalvoja...” – svarstė Mikas.

Po dar vienos bemiegės nakties Mikas nusprendė pagaliau, kaip su Antute susitikti. Reikia parašyti laiškelį, skirti ten ir ten, tokią ir tokią valandą susitikimą ir per piemenuką nusiųsti jį Antutei. Piemenuką suras ganykloje, matė, kur jis gano.

Iki sekmadienio laukti per ilgai, o pagaliau tėvas vėl gali jos neišleisti į miestelį. O laiko ne taip jau daug, nėra ko gaišti...

Mikas taip ir padarė. Parašė raštelį, perdavė jį piemenukui, davė litą ir paprašė, kad niekam nematant perduotų jį Antutei.

Sumanymas puikiai pavyko. Mikas su Antute susitiko viduryje savaitės. Jį pamačiusi, Antutė iš tos laimės pravirko, o jis, ją apkabinęs, guodė ir bučiavo.

– Tegu tėvas daro ką nori, bet aš netekėsiu, – šluostėsi ji ašaras, – geriau jau nusiskandinsiu...

– Negąsdink tu manęs, – net pašiurpo Mikas, – gal viskas bus gerai ir nieko nereikės. Mes abu vis ką nors sugalvosim... Dar yra laiko, tik tu nusiramink, o tai galima pagalvot, kad verki, jog nemyli manęs.

– Kaip gali taip sakyti? Tai aš iš to džiaugsmo, kad vėl susitikom. Nežinojau, kada vėl susitiksim. O myliu ir ilgiuosi neapsakomai...

– Dabar susitiksim dažniau, radom būdą. O piemenuku ar galima pasitikėti? Ar neišplepės tėvui?

– Nemanau, šį kartą perdavė labai atsargiai. Atnešė į tvartą, kai melžiau karves. Labai prašiau, kad nieko nesakytų tėvui.

Šį kartą jie dar nieko nenusprendė, tik pasidžiaugė, kad susitiko, išsiaiškino, kad tikrai myli vienas kitą... Tuo pasimatymas ir baigėsi.

Antutė bijojo, kad nepasigestų tėvas, o susitikti jie nutarė sekmadienį po mišių. Jei vienas ar kitas dėl ko nors negalėtų ateiti, tai tada susitiks pirmadienį tą pačią valandą kaip šiandien. Ir toje pačioje vietoje...

O vieta graži, rami, pušų giraitėje prie upelio, atokiau nuo namų. Graži nedidukė aikštelė, viduryje – didelis, samanom apžėlęs akmuo. Ant kelių dar nesupuvusių kelmų galima atsisėsti ir pasėdėti.

Sutarė tik tiek, kad dėl šventos ramybės reikia nusileisti tėvui ir viską daryti taip, kaip jis sako.

Antutė netgi neprieštaravo ir šeštadienį su peršamu jaunikiu nuvažiavo pas kleboną paduoti užsakus. Tas žingsnis ją labai neramino. Ar gerai ji pasielgė? Gal reikėjo ką nors daryti, kad tų užsakų išvengti. Dabar gavosi kažkaip tai negerai... Ji lieka tarsi įsipareigojusi... Truks čia prabėgti tos kelios savaitės ir kas tada? Belieka tik ištekėti...

Ji per naktis nemiega, kankinasi manydama, kad pasielgė labai neapgalvotai, bet, kai pirmadienį giraitėje susitiko su Miku, jis ją nuramino.

– Nieko baisaus. Trys savaitės – tai ne taip jau mažai, tuo labiau, kad aš turiu sugalvojęs šiokį tokį planą...

– Tikrai? – nudžiugo Antutė, – greičiau sakyk kokį, nes man labai neramu.

– Gerai, – sutiko Mikas, – o dabar sėskis tu ant vieno kelmo, aš ant kito, – susėdo jie vienas priešais kitą, – ir gerai klausykis. Kadaise girdėjau, kad Panevėžy, kažkurioj bažnyčioj kunigas duoda šliūbą be jokių užsakų, be liudininkų, tik pristačius asmens dokumentus.

– Ar taip gali būti? – abejojo Antutė.

– Jeigu iš tikrųjų taip galima, mes, jeigu tu sutiktum, galėtume susituokti... Ar ne? Kaip sakai?

– Aš tai mielai, kam dar klausi?

– Na ir puiku. Tada taip ir darysim. Tiktai, žinoma, reikia gerai viską susižinot.

– O per tas tris savaites ar suspėtume?

– Dar šią savaitę kurią nors dieną nuvažiuosiu Panevėžin. Ten gyvena tikras mano pusbrolis. Pas jį apsistosiu, būsiu, kol viską sužinosiu. Jeigu reikia – susimokėsiu, tada nuvažiuosim abudu ir susituoksim. Jeigu jau paduoti užsakai, tai reikia ir vestuvių... – dar pajuokavo Mikas.

– Vestuvės su tavim... Dieve, kokia man būtų laimė, – nuoširdžiai džiūgavo Antutė. – Jeigu viskas įvyktų taip, kaip tu sakai, kaip būtų gerai... Aš per visas tas dienas melsiuosi ir prašysiu Dievo, kad padėtų ir labai lauksiu tavęs parvažiuojant. O kada dabar vėl susitiksim?

– Vėl duosiu žinot per piemenuką. Manau, kad viskas kokią porą dienų gali užtrukti, o gal ir daugiau. O tu būk rami. Viską padarysiu, kas nuo manęs priklauso, kad tik tu būtum mano.

– O tu mano...

– Tu mano, aš tavo, mudu abudu Dievo. Eikš, pasibučiuosime.

Mikas linksmai pagavo Antutę į glėbį ir jie ilgai bučiavosi...

6.

Planas ne toks jau sudėtingas, bet jį įvykdyti reikia turėt pinigų. Reikia kelionei, o jeigu pasitvirtins, kad tikrai yra tokia galimybė, gali tekti susimokėti kunigui jau dabar. Pagaliau važiuoja pas pusbrolį... Senokai bebuvo susitikę, reikės lauktuvių, teks pavaišinti, o ir šiaip gali susidaryti nenumatytų išlaidų...

Be pinigų nėra ko nė pradėt... O pinigai, aišku, pas tėvą. Tenka prašyti tėvo, bet, prašant pinigų, reikia pasakyti ir priežastį, kam jie reikalingi.

– Tėte, man reikia pinigų, – kai pavalgę pietus abu su tėvu dar sėdėjo už stalo, o motina kraustė šaukštus, pasakė Mikas.

– O kam tau? – pasidomėjo tėvas.

– Sugalvojau ženytis, – tvirtai pareiškė Mikas, o tėvas su motina nustebę susižvalgė. Paskui abu sužiuro į Miką.

– Ženytis? – abu kartu ir paklausė.

– Na, taip, – patvirtino Mikas.

– Tai kad dabar prastas laikas ženatvei, sūnau, – ištarė patylėjęs tėvas. – Pats žinai, sukišom tokius pinigus malūnui, nespėjom dar gerai įsikurt... Sunkus metas. Ko taip skubėti? Ar negali palaukti kokius metelius? Nelabai turim pinigų vestuvėms.

– Aš ir pats galvojau metelius padraugaut, bet dabar taip išėjo, kad reikia kaip greičiau ženytis...

– Ir kaip taip greitai susiradai čia nuotaką? Nieko iki šiol negirdėjom... Tokia ir ta nuotaka... – palingavo galvą motina. – Tik ką atsikraustėm gyventi, o jau spėjai susirasti ir jau reikalas spiria...

– Tai ne dėl to, apie ką mama pagalvojai, – perspėjo motiną Mikas, – reikalas kur kas rimtesnis.

– Koks gi dar gali būti kitas reikalas, jeigu reikia taip skubėti, – niekaip nesuprato motina.

Nieko nepadarysi ir Mikui teko papasakoti viską tėvams.

– Tai kažin, ar taip gerai? – išklausęs Miką, suabejojo tėvas. – Kaip reikės paskui sugyventi su tėvu, jeigu jis turi parinkęs dukrai kitą jaunikį?

– Kaip bus taip, bet kito kelio nėra. Aš jau daviau žodį ir viską darysiu taip, kad duotą žodį ištesėčiau. Kai gyvensim, tai ir sugyvensim. Pagaliau, kiek galima suprasti iš jo kalbos, tai jam ne tiek jaunikis rūpi, o kaip greičiau išleisti ją už vyro.

– Argi gali taip būti? – nenustojo stebėtis motina, – be jokių užsakų, be nieko... Taip ir suvinčiavos?

– Taigi ir noriu važiuot, kad viską sužinočiau. Jeigu tik, tėte, duosi man pinigų, tai trečiadienį ir važiuoju. Nėr ko ilgiau laukti.

– O kada grįžtum?

– Nežinau, kaip išeis... Kai jau nuvažiuosiu, tai būsiu tol, kol reikės. Gali ir praeiti kokia pora dienų.

– Tai ką darysim, motin? – kreipėsi tėvas į motiną, – reikalas rimtas, sūnus ženijas. Toks dalykas – be išlaidų neapsieisim. Anksčiau ar vėliau – teks išlaidauti.

– Tai kad nežinau, man ko tai neramu ir gana. Kad taip kaip visi žmonės... O čia kažkaip negirdėta... Ženijasi slapta, kaip apsivogę... Ir mergaitė dar labai jauna... Tokia jauna, o jau drįsta priešintis tėvo valiai...

– O jeigu neteisybė su užsakais Panevėžy? Jeigu taip neišeis? Ką tada darysi?

– Kol kas apie tai negalvojau. Jei taip atsitiktų, reikėtų ką nors kita sugalvot. Kaip bebūtų, aš jos niekam neatiduosiu.

– O gal geriau išvis mums nesikišti į jų reikalus? – pabandė atkalbėt motina, – tėvas gal geriau žino, ką daro... Kad nebūtum tu pasimaišęs, ištekėtų ir gyventų sau ramiai, gražiai taip, kaip Dievas prisakė. Ne ji pirma ir paskutinė išteka supiršta...

– Tai jau taip. Čia niekieno kito, o tik mudviejų reikalas. Mes mylime vienas kitą – mums ir ženytis.

– Taip, motin, mums nėra ko kištis. Mes jau turim savo gyvenimą, o Mikas turės savo. Kaip pasiklos – taip ir išmiegos. Dabar, kai jau taip susidėjo, mums reikia padėt savo vaikui. Negi eis pas svetimus prašytis pagalbos?

– Tu geriau žinai... Jeigu tu sutinki, tai sutinku ir aš, bet vis tiek man neramu ant širdies. Kad nereikėtų paskui gailėtis. Jos jaunikis gali keršyti už išardytas vestuves. Gali dar primušti, sužaloti.

– Tikėkimės, kad iki to neprieis, o jeigu kaip, tai ir aš turiu rankas – apsiginsiu, – nepasidavė Mikas.

– Jeigu užpuls iš pasalų keliese, kur nuošaliau patykoję, nei pats apsiginsi, nei ko prisišauksi, – vis nerimavo motina.

– Negalvokim, kad gali atsitikti kas nors bloga, – ramino tėvas, – jaunikis, tai dar ne mylimasis. Neišeis čia – nuvažiuos kitur, susiras sau porą, nebijok.

Kai tik gavo pinigus, Mikas tuoj ir išvažiavo. Nereikėjo nė kelių dienų. Tą pačią dieną susirado kunigą, susitarė ir laimingas grįžo vakare namo. Taip, kaip buvo susitarę, per piemenuką pasiuntė žinutę Antutei.

Gavusi laiškelį, ji penktadienį atėjo į aikštelę, kur jos jau laukė Mikas.

– Viskas tvarkoje, Antute, gali būti rami, nereikės tau skandintis... Buvau Panevėžy, viską sutvarkiau, belieka mums abiems nuvažiuoti. Nuvažiuosim kaip draugai, o grįšim kaip vyras ir žmona. Niekas mūsų jau nebeišskirs, – apkabino ją Mikas.

– O kada turime ten būti?

– Šeštadienį po pietų, valandos nepasakė. Matyt ir daugiau bus tokių porų... Ne tik mes vieni.

– Kaip gerai, – laiminga glaudėsi prie jo Antutė, – ar labai anksti išeina traukinys? Kada reikės išeit iš namų?

– Traukinys tai neanksti, bet iki stoties penki kilometrai, o eisime pėsti. Teks išeiti gana anksti. Išeisime kokią šeštą valandą. Nevėluok, nepamiršk pasiimti paso. Juk jau turi?

– Taip, pernai išsiėmiau. Iš kur žinai?

– Tavo tėvas pasakė, – nusišypsojo Mikas, prisiminęs susitikimą su tėvu.

– Tikrai? – nustebo Antutė, – kur tu su juo šnekėjai?

– Buvom susitikę sekmadienį arbatinėje, – šypsojosi Mikas.

7.

Šeštadienį tik prašvitus, Antutė pamelžė karves, pataisė pusrytį ir pati nė nevalgius nuėjo į klėtį. Ten skubiai persirengė išeiginiais drabužėliais, susišukavo ir, paėmusi į ranką iš vakaro paruoštą ryšulėlį, į kitą – batelius, basa per rasotą sodo žolę nuėjo į giraitę, kur aikštelėje palaukė Miko.

Netrukus pasirodė ir Mikas. Abu, susiėmę už rankų, patraukė į geležinkelio stotį.

Namuose Antutės pasigedo, kai reikėjo sėsti prie pusryčių. Grįžę iš tvartų, tėvas ir piemenukas sėdo už stalo, o tarnaitė apsitvarkiusi nusimazgojo rankas. Visi lūkuriavo, kada Antutė atneš ant stalo blynus, bet ji vis nesirodė. Kiek palaukęs, tėvas nusiuntė piemenuką jos pašaukti.

– Kas per velniava... Metas eiti į laukus, o dar nėra pusryčio. Pažiūrėk klėtyje arba daržinėje, – sako jis piemenukui, – tegu viską meta ir eina į pirkią. Dėl jos vienos visi gaištam.

Kai piemenukas jos niekur nerado, tėvas liepė pasižiūrėti tarnaitei, ar išvis yra kas nors padaryta pusryčiams.

Atidengus pečdengtę, tarnaitė rado viską paruošta, tvarkingai pridengta, pristumta arčiau blėstančių žarijų. Viską, ką radusi, ji atnešė ant stalo ir visi, pavalgę pavėluotą pusrytį, išskubėjo prie darbų.

Piemenukas išginė galvijus, mergina išėjo į laukus, o tėvas, išeidamas pro duris, pagalvojo: „Ką daryt? Ar užrakint duris ar ne?“ Mažumėlę pasvarstęs, nusprendė: „Paliksiu taip, kaip yra. Juk pareis, niekur nedings. Pusrytis pataisytas, maža ko prireikė. Nieko nesakius išėjo, turbūt galvojo greitai grįžti... Ir pati, atrodo, dar nieko nevalgius, pareis ant pusryčio...“

Kai, parėjęs per pietus, tėvas ir dabar nieko nerado namuose, ne juokais susirūpino:

– Kažkas negerai, niekada to nebuvo. Ar neatsitiko kas? Visą laiką verkdama kartojo „netekėsiu“... Kad ko nepasidarytų... Tai kad prisidariau bėdos su tom vedybom...

Neramia širdimi tėvas pirmiausia nuėjo į klėtį, paskui į daržinę, dar užsuko į tvartą. Niekur nieko neradęs, visur apvaikščiojęs dar ir dar kartą, eina pas artimiausią kaimyną pasižiūrėti. Ten Antutės metų dukra Staselė. Gal pas ją? Gal ji ką nors žino?

– Ar nebuvo pas jus Antutės? – klausia sutikęs kieme šeimininkę, – nuo anksčiausio ryto nėra namuose.

– Klausk gaspadoriaus. Jis sakė matęs anksti einančią į mišką.

– Viešpatie, susimilk, – visą kūną nupurtė drebulys, – ar tikrai?

– Va, ateina, klausk jo paties. Ateik čia, – pašaukė ji vyrą, – va, kaimynas ieško Antutės. Sakei, kad matei...

– Gero ryto, – pasisveikino jis priėjęs, – ar Antutės ieškai?

– Nuo pat ryto nemačiau namuose. Nebežinau, ką ir begalvoti...

– Aha, mačiau, – patvirtino kaimynas, – grįžau iš pievų, išvedęs į ganyklą arklius, žiūriu – jūsų Antutė nuėjo į miškelį. Iš tolo nelabai pažinau, paskui, gerai pasižiūrėjęs, įsitikinau, kad ji. Dar pagalvojau, ko čia vaikšto taip anksti?

– Ar tikrai buvo ji? – nenori tikėti tėvas.

– Nagi, tyčia sustojęs žiūrėjau... Negalėjau apsirikti.

– Gal ten reikia dėl visa ko pažiūrėti? Ties kuria vieta matei?

– Man regis, kad va į aną pusę, į pušynėlį...

Abudu atėjo iki pušynėlio, atėjo iki aikštelės, apžiūrėjo, pavaikščiojo į visas puses ir, kai nieko nerado, tėvas lyg tai lengviau atsikvėpė.

– Žinok dabar žmogau, ko jai čia reikėjo? Išėjo taip anksti nieko nepasakius, bijau, kad kas neatsitiktų. Visą laiką verkia...

– Tai ko gi ji vis verkia? – smalsauja kaimynas.

– Pasipiršo čia toks vaikinukas, o ji nenori tekėti... Kad ko nepasidarytų...

– Kad nenori, be reikalo pats ją varai. Dar tokia jauna tebėra, suspės.

– Bepigu pačiam, turi net du sūnus, yra kas padeda... O aš vienas, per sunku man.

– Užkurys – tai ne sūnus, nepasisiųsi... Gerai, jei papuls netinginys, darbininkas. O jeigu koks – taip ir žiūrės, kad pats viską padarytum.

– Norės gyvent, tai ir dirbs. Ne kur dėsis...

– O jei nenorės dirbti – nepriversi. O jeigu dar išgeriantis...

– Anksčiau ar vėliau, vis tiek teks išleisti, o koks papuls, tai vienas Dievas žino. Kaip jis duos, taip ir bus. Pasiklausinėjau, ką sužinojau pats, ką iš piršlio. Žinomų žmonių vaikas, tėvai padorūs, ne nuo didelės žemės, bet gyvena neblogai. Dar ir sūnui žada ne taip mažai pradžiai gyvenimo... Ko daugiau reikia? Gal neapsigausim... Dabar va, dar vienas rūpestis užgriuvo...

– Nesikrimsk taip labai, – ramino kaimynas, – mes čia vaikštom, ieškom, o pareisi – žiūrėk ir rasi namie.

– Duok, Dieve, kad taip būtų, – atgijo tėvas, – einu pasižiūrėti, gal jau tikrai parėjo.

Atėjo ir vakaras. Praėjo nemigo naktis. Išaušo kitas rytas. Rytas toks pats kaip ir vakar. Iš karto aušra, paskui saulė, o su saule ir paukštukai sučiulbo. Rytas gražus, giedras, ramus, tik nerami senio širdis.

Pusrytį pataisė tarnaitė, kiek valgęs, kiek nevalgęs, jis ir vėl pas kaimyną.

– Ką patari, susiede? Gal eit į miestelį ir pranešt policijai?

– Ar dar neatsirado?

– Taigi, kad ne. Jau antra diena, kai nėra. Gal jau ir gyvos nebėra... Ne kitaip.

– O ką padarys policija?

– Na, gal ieškos? O gal jau žino ką. Nebegaliu jau taip laukti. Einu iš galvos, niekur nerandu sau vietos...

– Dar palaukim šiandien, jeigu dar ir šiandien nepasirodys, rytoj nuvešiu tave į miestelį. Iš ryto važiuoju valsčiun ir tave pavežėsiu. Ko gero toks reikalas be policijos neapseis.

Miestelyje vyrai užtruko iki vėlyvos popietės. Senis pranešė policijai, pavaikščiojo po krautuves, užsuko pas piršlį pasiguosti, kad dingo Antutė. Sulaukęs, kol kaimynas sutvarkė reikalus valsčiuje, kartu su juo parvažiavo.

Iš kaimyno eidamas namo vylėsi, gal jau dabar ras parėjusią Antutę, bet, ir dabar nieko neradęs, persirengė, kiek užvalgė ir, prasistumdęs be jokio darbo iki pavakario, išėjo į tvartus. Kol pašėrė gyvulius, saulė jau arti laidos, o po vakarienės ir visai pradėjo temti.

Senis dar tebesėdėjo už stalo, kai kieme sulojo šuo. Tėvas sukluso. Nustojęs loti, šuo ėmė prisigerindamas inkšti, lyg matydamas savą žmogų, ir tėvas su viltimi pažvelgė pro langą.

Pamatęs Antutę, neapsakomai apsidžiaugė, bet tuo pačiu metu susigriebė už krūtinės.

Per kairį šoną nudiegė kaip peilio dūris, su skausmu šokinėdama suplakė širdis, jos dūžiai pašoko į galugerklį ir seniui ėmė trūkti oro.

Dar porą kartų giliai įkvėpęs, neištaręs nė žodžio, tik kažkaip sugargaliavęs, tėvas krito aukštielninkas ant grindų ir išsitiesė kaip negyvas.

Kai Antutė su Miku įėjo į pirkią, tėvas gulėjo atmetęs rankas į šalį, prasižiojęs, lūpų kampučiuose buvo prisirinkę baltų putų, o iš gilumos gerklės veržėsi vos girdimas gargėjimas.

Pamatę jį taip gulintį, Antutė ir Mikas labai išsigando. Antutė ėmė verkti.

– Dieve, kas čia atsitiko? Kodėl jis guli ant grindų? Ar jį kas parstūmė?

– Niekas prie jo net neprisilietė, – aiškino išsigandusi tarnaitė, – tik prieš jums ateinant, jis kaip stovėjo, taip ir pargriuvo ant žemės. Piemenukas irgi viską matė, neduos meluot.

Antutė pripuolusi norėjo tėvą pakelti, bet Mikas ją sulaikė. Išklausęs tarnaitės, Mikas sumetė, kad čia ko gero gali būti koks širdies priepuolis ir geriau jo nejudinti, bet kuo greičiau šauktis daktaro.

– Nešk pakinktus ant prieklėčio, rodyk, kur arklys, brička, o aš tuojau kinkau ir važiuoju. Be daktaro čia neapsieisi, – kreipėsi jis į piemenuką ir jie abu skubiai išėjo.

Likusios vienos Antutė ir tarnaitė atsargiai pakėlė senioko galvą, pakišo pagalvę, priglaudė prie šonų jo plačiai išskleistas rankas ir pridengė antklode.

Moterys greitai aptvarkė pirkią, kad gražiau atrodytų prieš daktarą, sustūmė nuo prieždos į pečių paruoštas kaisti bulves, išnešė kiaulviedrius į kamaraitę, pašlavė priemenę ir gonkas. Į švarų bliūdą pripylė vandens ir pakabino baltą rankšluostį.

Tik spėjo apsiruošti, kai į kiemą įvažiavo Mikas su daktaru. Daktaras nė rankų nenusimazgojęs – tuoj prie ligonio. Apklausęs ir neaptikęs pulso, daktaras nusivilko švarką, atsiraitojo rankoves ir ėmėsi dirbtinio kvėpavimo. Darbavosi iki prakaito, bet ne veltui. Silpnai, bet suplazdėjo pulsas, ėmė plakti širdis. Po kelių minučių tėvas pramerkė ir vėl užmerkė akis. Tik dabar daktaras nusimazgojo rankas, užsivilko švarką ir atsisėdo atsipūsti. Trumpai pasėdėjęs liepė namiškiams atsargiai nurengti ir paguldyti ligonį į lovą. Liepė stebėti, kad nepasiverstų ant kairio šono. Nėra ko leisti ir ant dešinio, geriau jau kokią parą ligonis gulėtų ant nugaros.

Parašęs receptą, dar suleido tėvui vaistų, palaukė kokį pusvalandį ir, dar kartą apklausęs senioką, daktaras išvažiavo.

– Atvažiuokit ir rytoj, – prieš išvažiuodamas dar pasakė Mikui, – jeigu pablogėtų, atlėkit kad ir naktį. Dabar gerai, bet ką gali žinoti, kas gali nutikti.

Per naktį Antutė budėjo prie tėvo. Visą naktį nesumerkė akių. Tik tėvui sujudėjus, ji degė šviesą, stebėjo, kad neapsiverstų ant šono.

Keletą kartų tėvas buvo pramerkęs akis, bet kažkaip nesąmoningai apsižvalgęs, vėl užsimerkdavo. Tarpais blaškėsi, bandė verstis ant šono, giliai kvėpavo šnopuodamas ir tik prieš rytą ramiai užmigo. Net užknarkė. Miegojo ilgai... Kai, gerokai numigęs pramerkė akis, ilgai žiūrėjęs pažino Antutę ir ištarė:

– Ar tikrai čia tu Antute?

– Taip, tėveliuk, čia aš. Ar tau jau geriau? – bučiavo jo rankas Antutė.

– O ką? Ar aš sergu?

– Buvai susirgęs, net pargriuvai. Daktaras išgelbėjo... O tau niekur neskauda?

– Nieko neatsimenu, – stebėjosi tėvas, – skaudėt neskauda, bet nugara tokia užtirpusi. Negaliu pasiverst ant šono.

– Ant šono tau negalima. Atvažiuos daktaras. Jeigu jis leis, tik tada paversim, o dabar pakentėk.

– Kaip gerai, kad tu atsiradai, – atsiduso tėvas ir užsimerkė. – O aš visko prisigalvojau... Galvojau, kad pasikorei... – dar pridūrė patylėjęs.

– Ko man kartis, tėvel, ar aš kokia beprotė? – kaip galėdama linksmiau atsakė Antutė, – kodėl taip pagalvojai?

– Nagi, kai taip nenorėjai tekėti, vis verkei, verkei, o paskui dingai iš namų... Kas tave žino... Dabar jau daryk kaip nori, – tęsė pailsėdamas tėvas, – nieko nebesakysiu. O vis tik, kur buvai dingusi net tris dienas? – dar prisiminė jis.

Viską pasakysiu, viską išsiaiškinsim.Viskas bus gerai, kad tik tu greičiau pasveiktum, – skubino raminti tėvą Antutė. – Dabar tik tiek galiu pasakyti, kad aš laiminga be galo be krašto... O kai sužinosi, tai ir pats apsidžiaugsi ne mažiau negu aš.

– Aš ir taip jau džiaugiuosi, kad tu atsiradai gyva ir sveika.

– O gal, tėte, ką nors valgysi?

– Apie valgymą nenoriu nė pagalvot. Man atrodo, kad vėl užmigčiau... Kad tik pirkioje būtų tamsu... Kažko miegas labai traukia.

– Gerai, tėvel, aš uždengsiu langą, nubaidysiu muses tik tu miegok ir greičiau sveik. Tau reikia gerai išsimiegot ir pailsėt. Pamiegok ramiai. Yra dar laiko, kol atvažiuos daktaras.

8.

Kai tėvas už mūrelio kietai miegojo, atvažiavo piršlys, pažiūrėti, kas čia darosi. Tėvas sakė, kad dingo Antutė. Negerai. Prieš pat vestuves dingo nuotaka. Kažkas ne taip... Reikia sužinot, ar tikrai taip yra, ar nėra kokios klastos? O gal jau atsirado?

Piršliui rūpi, kad neiširtų vestuvės, bet, kai jis įėjęs į pirkią pamatė Antutę, labai apsidžiaugė.

– Na, matai... O tėvas sakė, kad dingai, – pasakė jis pasisveikinęs, – ar tikrai buvai kur nors pražuvusi?

– Buvau išvažiavus keliom dienom su reikalais, – nesmagiai pasijuto Antutė, – prašom sėstis.

– Negerai, kad išvažiavai nieko nesakius tėvui, – supeikė piršlys, – jis nabagas blaškėsi, galus darėsi, baisiausiai pergyveno. Policiją sukėlė ant kojų.

– Tai kad taip reikėjo, – teisinosi Antutė nuleidusi galvą ir širdyje apgailestaudama dėl tėvo.

– Na, kaip ten buvo, kaip nebuvo – mano reikalas mažas. Svarbu, kad pati jau namuose. O aš jau galvojau, kad nebebus jau vestuvių.

– Aš tai jau grįžau, bet vestuvių tikrai nebus... – aiškiai pasakė Antutė.

– Kodėl? – baisiausiai nustebo piršlys, išgirdęs tokius žodžius.

– Todėl, kad aš ištekėjau už kito...

– Kaip taip gali būti? Kaip galėjai ištekėti, kad jau viskas su mumis sutarta ir užsakai jau paduoti, – net pašoko piršlys, – netikiu aš nė vienu tavo žodžiu. Norėčiau su tėvu pasišnekėt. Kur jis?

– Tėvas sunkiai serga. Dabar neseniai užmigo, aš jo nežadinsiu.

– Vakar sveikas, pats pas mane buvo užėjęs, o šiandien jau serga. Kas čia darosi? Kaip susimokę...

– Vakar sveikas, o šią naktį ko tik nenumirė.

– Taip išeina, kad mes čia jau nebereikalingi? – toliau niršo piršlys.– Na, ką gi žinokitės. Nedidelis nuostolis... Gal tu manai, kad esi viena sviete. Gaus dar ne tokią, o tu, mergele, dar pasigailėsi, paminėsi mano žodį, – dar išdrožė piršlys ir, trenkęs durimis ir nė neatsisveikinęs, išėjo.

Tik išvažiavo piršlys, pasirodė policininkas. Su juo buvo trumpa kalba. Dingusioji jau atsirado, grįžo į namus, yra sveika gyva, vadinasi viskas tvarkoje. Vadinasi, policijos pagalba nebereikalinga.

Kol tėvas sirgo, Mikas pas savo tėvus namuose, bijo pasirodyti seniokui akyse. Kas žino, kaip jis sureaguos jį pamatęs? Gali net pakenkti sveikatai. Tiktai tada, kai visai pasveiko, vieną sekmadienį prieš pietus, Mikas atėjo su juo pasišnekėti. Reikia kartą viską išsiaiškinti ir pradėti naują gyvenimą su Antute. Kiek gali tai tęstis?

Taip kaip ir aną kartą, kai buvo užėjęs Mikas, tėvas sėdėjo ant suoliuko po langu ir Miką sutiko visai draugiškai, prisiminęs, kaip šis vaišino jį arbatinėje.

– O, malūnininkas, prisėsk, – pakvietė, kai abu pasisveikino, – kas naujo?

– Naujienų apsčiai... – atsisėdo Mikas, – ar Antutė nieko nesakė?

– Ne, nieko, – sukluso tėvas, – ar Antutė žino kokių naujienų?

– Tiek jai, tiek man – tos pačios naujienos, bet jei ji nieko nesako, tai, matyt, teks man kaip vyrui padaryti pradžią.

– Na, na pasakok, kas čia per naujienos. Noriu kaip greičiau išgirsti.

– Antute! – pašaukė Mikas, pamatęs Antutę išėjusią iš klėties, – ateik ir tu čia pas mus. Aš ketinu tėvui papasakoti mūsų naujieną. Reikia, kad ir tu būtum kartu.

– Nė nemačiau kada atėjai,– priėjo prie jų Antutė, – sveikas, – padavė ji ranką Mikui ir jis drąsiai, tėvo akivaizdoje Antutę pabučiavo.

– Čia dabar kas? – sumirksėjo aiškiai suglumęs tėvas.

– Kaip tu manai, Antute, ar galim dabar viską papasakoti tėvui?

– Manau tėtukui nepakenks išgirsti gerą, džiugią naujieną, – atsakė Antutė. – Priešingai, jam bus tik į sveikatą, kai sužinos, kad sulaukė sau pagalbininko.

Nieko nesuprasdamas tėvas žvilgčiojo tai į vieną, tai į kitą ir laukė, kada gi pagaliau išgirs kažką svarbaus, o kad tai bus labai svarbu, jis nė kiek neabejojo.

– Reikalas tas, – pradėjo Mikas, – kad mes su Antute jau apsiženijom. Mano tėvai Antutę jau matė. Jie mielai ją priėmė už marčią, klausimas, kaip tamsta mane priimsit? Ar tiksiu aš į žentus ar ne? Jei tiksiu, galėsim čia gyventi, darbuosimės kartu jūsų ūkyje, o jeigu ne – parsivesiu Antutę į savo namus. Ten aš visada reikalingas.

– Ar tikrai? – iškart atsipalaidavo tėvas. – Ir kaip gi jūs taip susiveikėt?

– Per tas dienas, kai nebuvom namuose, viską ir susitvarkėm. Susituokėm Panevėžy ir gavom metrikus.

– Ar tikrai? Ar nėra čia kokios apgavystės? Kad nebūtų paskui kokios sarmatos iš to visko... – paklausė tėvas, kas jam labiausiai rūpėjo.

– Tokio dalyko nesumeluosi, viskas dokumentais patvirtinta. Turim vedybų metrikus, galim parodyti.

– Jeigu jau taip, tai žentas man pačiu laiku, – nudžiugo tėvas. – Per tą ligą susikaupė tiek darbų, kad aš vienas ir dar su tokia sveikata, kažin kada įveikčiau. Dviese mes be didelio vargo viską padarysim.

– Tai kaip supratau, tėvukas nelabai baidaisi tokio žento?

– Kol buvai bernas, prisipažinsiu, tikrai labai bijojau dėl Antutės. Pats toks čiutnas, zgrebnas, o ji, kas gi – piemenė. O kai dabar jau žentas, tai geresnio nė nenorėčiau, o svarbiausia, kad ir Antutė tave myli, – atsiduso tėvas.

– O aš myliu ją, – tvirtai pasakė Mikas ir apkabino Antutę. – Aš visą laiką galvojau, kad vesiu tik mylimą mergaitę.

– Bet dabar kaip bus su tom vestuvėm, kur sutarėm? – staiga susirūpino tėvas, – reikia jiems kaip nors pranešti, kad jos neįvyks. Reikia duot kokią žinią.

– Jie jau žino, – nuramino Antutė. – Kai tu sirgai, buvo piršlys. Aš jam viską pasakiau.

– Kaip gi tu pasakei? Tikriausiai labai užpyko?

– Pasakiau, tegu pasiieško kitos nuotakos...

– Tai tada viskas tvarkoje, – apsidžiaugė tėvas. – Duokš čia ranką, – ištiesė jis Mikui savo, – skaitysim, kad nuo šiol tu mano žentas, o aš tavo uošvis, – ir jie apsikabino. – Dabar tai mes pagyvensim... Tik duok Die sveikatos ir gerų metų. Darbuosimės ir gyvensim neblogiau už čielažemius. Mūsų žemelė gera, nuo krašto iki krašto dirbama, nė gabalėlio dirvonuojančios... Dar gabalas miško... Malkų žiemai ir žabų vasarai savų į valias. Dar ir uogų moterys prisineša iš miško, o sodo derlius... Per šalčius malonu pasmaguriaut su arbata.

Dabar viskas mūsų rankose. Antute, pasižiūrėk, ką tu ten pietums padariusi. Pats metas valgyti, o tai mes čia su žentu praalkom besišnekėdami...

2011 m.

Iširęs lizdas

1.

Vieniša davatkėlė Katryna visą gyvenimą „sirgo sąnariais“, bet dar vaikščiojo. Tik kuo toliau į senatvę, vis sunkiau pasidarė judėti, o pagaliau ji ir visai atsigulė ant patalo.

Kai prispyrė bėda, tada ji prisiminė tolimą giminaitę Ulikę, net nebeaišku, kurios eilės pusseserės dukrą. Uršulė gyveno ne per toliausiai, vieno nedidelio dvariuko kumetyne. Ji buvo jau ištekėjusi ir augino net keturis vaikus.

Vyras dirbo dvaro laukuose, o Ulikė ruošėsi po namus ir prižiūrėjo vaikus. Taigi, vertėsi sunkiai. Užtai, kai tik teta per žmones pakvietė ją pas save ir už slaugymą prižadėjo po savo mirties palikti jai visą savo turtą, ši susigundė.

Šiaip ar taip ji pati nieko nedirba, o būdama namuose kartu su vaikais, galės ir ligonę prižiūrėti. Bus, žinoma, vargo, bet po tetos mirties jai atitektų visai dar tvarkingas namukas ir ji turėtų savo pastogę visam gyvenimui.

Pasitarusi su vyru, metė dvarą ir su visa savo gausia šeimyna atsikraustė į miestelį pas tetą Katryną.

Namukas nors ir nedidelis, bet dviejų galiukų. Į vieną galą, kur stovėjo duonkepė krosnis ir raudonų plytų viryklė, susikraustė patys, o antrame įkurdino ligonę.

Ulikei prie ligonės atsirado nemažai darbo. Senokai niekieno neprižiūrima, ji buvo jau apleista. Teko tuojau pat ją pačią numazgoti, pakeisti baltinius bei patalynę ir gerai apšvarinti patalpą. Ulikė tuoj pat ėmėsi tvarkymo, o tuo metu vyras niekur nedirbo, tik krutėjo po namus: sutaisė tvoras, uždengė tvartelio ir malkinės prakiurusius stogus, važinėjo su ratukais į mišką malkų. Tik tada, kai prasidėjo kūlimai, vienas kaimynas ūkininkas pakvietė jį į talką.

Kadangi prie kūlimo visada reikia daug žmonių, tai pasibaigus darbui tame kieme, Ulikės vyrą pakvietė kitas gaspadorius. Taip per visą kūlimo sezoną iki pat užšąlant, retai pasirodydamas namuose, jis ėjo per žmones iš vieno vienkiemio į kitą, kol baigėsi kūlė ir išvežė iš to krašto kuliamąją. Uždirbo ne kažin ką, bet buvo pavalgęs, išgėręs, nereikėjo gadinti duonos namuose.

Nepasakysi, kad nebuvo ką valgyti namie. Pradžiai gyvenimo buvo apsirūpinę. Išvažiuodami iš dvaro pasipjovė metinį meitelį, dar gavo už darbą maišą ruginių miltų duonai ir pusmaišį kvietinių blynams, bet kai tokia didelė šeimyna, tai tos maisto atsargos sparčiai mažėjo. Per žiemą iki pavasario mažai kas ir beliko.

Laikas bėgo, bet vyras jokio žmoniško darbo taip ir nesusirado, o Ulikė plūkėsi su vaikais ir sergančia teta tol, kol pati pasiligojo.

Visą tą laiką ji gyveno pusbadžiu, taupydama vaikams, buvo nuolat neprivalgius, o čia dar nesibaigiantis žlugtas. Nuo pelenų šarmo pratrinti pirštų krumpliai, skalbinių skalavimas eketėje per šalčius, iki skausmo šąlančios rankos padarė savo. Nuo rudens nesibaigiantis kosulys pastoviai draskė krūtinę, nuolat skaudėjo gerklę, galvą. Prie žemės traukė silpnumas, spengė ausyse.

Kai nereikia skalbti, Ulikė lyg ir atsigauna. Karštame vandenyje su druska pašutina kojas, pageria liepžiedžių arbatos, išprakaituoja per naktį, ryte lyg ir geriau, bet praeis kiek laiko – žiūrėk ir vėl žlugtas.

Darbavosi negaluodama iki pavasario, o pavasarį, kai ėmė sprogti medžiai, ir pati atgulė.

Kai Ulikė nebesikėlė iš lovos, vyras, dar kokią savaitę pasistumdęs po namus, kažkur dingo, palikęs vieną sergančią žmoną su mažais vaikais, ir daugiau nebepasirodė. Už kelių savaičių ir pati Ulikė pasimirė.

Daktaro, aišku, niekas nekvietė, bet moterėlės tarp savęs šnekėjosi, kad greitoji džiova ją papjovė. Ar ne vis tiek kokia liga ją sunaikino, bėda, kad be tėvų liko net keturios mergaitės.

Vyriausia dešimtmetė Onutė dar šiaip ne taip slaugė motiną ir tetą Katryną, o šešerių sesutė Damutė jai padėjo. Abi gamino valgį, tvarkė pirkią. Gi ketverių metukų Petrutė ir dviejų Julikė – pačios dar buvo reikalingos priežiūros. Su Petrute jau pusė bėdos, o Julikė dar tik pradėjo vaikščioti. Nė ant puoduko dar nemokėjo pasiprašyti – nespėji kuopti. Kiek vaikščiodama, kiek ropodama visur maišosi po kojom, tik spėk žiūrėti, kad kur neįlįstų, kad ko nepasidarytų.

Ulikės laidotuvėmis pasirūpino valsčius, o vaikais – pats klebonas.

Sekmadienį jis per pamokslą paskelbė, kad miestelyje atsirado net keturi beglobiai vaikai. Gal atsirastų norinčių pasiimti juos auginti? Jeigu taip, tai tegul bet kada užeina į kleboniją susižinoti. Tuo pačiu klebonas miestelėnų dar paprašė, kad nuneštų vaikams maisto, nes panašu, kad vaikai neturi ką valgyti.

2.

Mažesnes mergaites paėmė dvi ūkininkų šeimos iš kaimo, šešerių Domicelę pasiskyrė sena panelė miestelio pradžios mokyklos mokytoja, o pačią vyriausią dešimties metų Onutę, priglaudė pats klebonas.

Vaikams prasidėjo naujas gyvenimas. Mažosios greit priprato prie savo naujų tėvų, o vyresnės labai ilgėjosi motinos, tėvo, sesučių. Mergaitės dažnai paverkdavo, nežiūrint į tai, kad turėjo nepalyginamai geresnes sąlygas, nei gyvendamos namuose.

Onutė, atėjusi į kleboniją, pateko į geraširdės storulės klebono šeimininkės rankas. Ji iš karto pamilo mergaitę ir skyrė jai daug dėmesio: glaudė prie savęs, guodė verkiančią, stengėsi kuom nors pradžiuginti.

Dovanodavo gražių paveikslėlių su Marija ir kūdikėliu ant rankų, su angeliukais, rymančiais prie Jėzaus širdies, padovanojo netgi gražų rožantėlį ir mokė, kaip reikia melstis.

Ji sakydavo ramindama, kad nereikia taip labai gailėtis mamos ir verkti, užtai, kad ji labai aukštai danguje pas Dievulį ir jai ten daug geriau, negu buvo čia žemėje.

Moteriškė aiškino, kad anksčiau ar vėliau visi ten pateksime ir su mama susitiksime, jeigu tik būsim geri ir darysim taip, kaip Dievulis liepė. Šeimininkė leisdavo lankyti motinos kapą ir liepdavo nunešti gėlių iš klebonijos darželio.

Be to ji visada turėdavo saldainių, kuriais palepindavo mergaitę, bet tuo pačiu pratino ją prie darbo. Ryte prašydavo padėti prie ruošos, atnešti kibirėlį vandens ar glėbelį malkų, nuskusti bulvių ir už viską pamalonindavo saldainiais.

Onutė nebebuvo tokia maža, kad nesuprastų ir neįvertintų malonios tetos nuoširdumo, tuo labiau, kad paskutiniu metu namuose buvo nelengva. Ji jautė jai didelį dėkingumą, o dar, kai pradėjo ruoštis pirmai komunijai, uoliai įsitraukusi į tą mokslą, lyg ir pamiršo savo nelaimę. Stengdamasi įsiteikti šeimininkei, ji stropiai mokėsi katekizmo, už ką pastaroji mergaitę labai gyrė ir vėl davė saldainių, glaudė prie savęs ir glostė jos šviesią galvelę.

Kai rudenį Onutė išėjo į mokyklą, ten susitiko su sesute Damute, kurią atvedusi mokytoja, pasodino į pirmą suolą pirmokų pusėje. Onutė jau buvo baigusi dvi klases ir jai atsirado vietos kitoje klasės pusėje, kur sėdėjo aukštesnių klasių mokiniai. Ji jau buvo trečiokė, mokėjo skaityti ir atpasakoti, rašė diktantus, sprendė žodinius uždavinius, kai tuo metu pirmokai tik mokėsi pažinti raides, o antrokai rašė trumpus dviskiemenius žodžius.

Su Damute jos susitikdavo per pertraukas, kai vaikai lakstydavo po kiemą ir klasė būdavo tuščia. Susėdusios greta viename suole, jos kalbėjosi, pasakojosi viena kitai apie savo gyvenimą.

Damutė, skirtingai nei kiti vaikai, buvo gražiai aprengta: trumpa ruda suknytė su žiursteliu, raudonu kaspinu plaukuose, baltais batukais ir baltom puskojinėm iki kelių. Onutė sesute negalėjo atsigrožėti.

– Taip gražiai pasirėdžiusi, – gėrėjosi, nenuleisdama akių nuo Damutės, – tikriausiai teta mokytoja tave labai myli?

– Mokytoja labai gera, – džiaugėsi Damutė, – ji mane labai myli, duoda gardžiai valgyti, tik neleidžia draugauti su vaikais, kad neparsineščiau utėlių.

– O mamos kapą ar leidžia aplankyt? Ar buvai kada nuėjusi į kapines?

– Vienos neleidžia, bet abi kartu buvom nuėjusios. Ant kapo radom gėlių, bet jos jau buvo nuvytusios.

– Aš tai dažnai nueinu ir nunešu gėlių. Teta Akvilė, toks mano globėjos vardas, leidžia pasiskinti iš darželio. Dabar jau seniai bebuvau... Mokinuosi, kaip prieit prie išpažinties. Per atlaidus aš priimsiu pirmą komuniją.

– O tu ar nežinai, kur mūsų tėtukas? – staiga labai rimtai paklausė Damutė, – mama tai numirė. Mačiau kaip su grabu nuleido giliai į duobę ir užpylė žemėmis. Iš ten ji niekada nebepareis. O tėtukas taip sau pražuvo, jis gi nenumirė...

– Nežinau, – susimąstė Onutė, – dar prie mamos gyvos dingo ir viskas. Gal kas užmušė?

– Gal jis nuėjo kur nors labai toli nuo namų ir pasiklydo? Gal ras kelią ir pareis kada... Bet mūsų jau neberas...

– Negalėjo paklysti, juk jis ne mažutis... Tik mažiems vaikams negalima eiti toli nuo namų... Gal kas nors atsitiko, kad taip ilgai nepareina?

Onutė apie tėvą irgi dažnai pagalvodavo, paslapčia laukė jo pasirodant, bet giliai širdyje jautė, kad be mamos nelabai norėtų grįžti į tetos Katrynos namelį.

Damutė galvojo kitaip: „Jeigu jis nenumirė, yra gyvas, tai būtinai ateis pas mane kurią nors dieną. Nesvarbu, kad pas tetą mokytoją man gera, bet aš eičiau su juo ir gyvenčiau kartu kaip anksčiau. Jis buvo toks geras, taip mane mylėjo, pakilnodavo ant rankų, pavėžindavo po kiemą ratukais...“

Visos jų kalbos nutrūkdavo, kai po skambučio grįždavo į klasę vaikai ir prasidėdavo pamokos. Po pamokų mergaitės išsiskirdavo, o kitą dieną susitikusios, vėl pasišnekėdavo.

3.

Lankydamos mokyklą Onutė ir Damutė dažnai matydavosi, o abi mažosios mergaitės nuo savo vyresnių sesučių liko atskirtos visam gyvenimui ir išskirtos tarpusavyje.

Keturių metų Petrutė pateko pas gerus žmones. Pasiturintis ūkininkas Dumčius, jau penkiolika metų kai vedęs ir nesusilaukęs vaikų, ryžosi pasiimti mergaitę ir užsiauginti savo turto paveldėtoją, senatvėje paguodą. Jis nieko nelaukęs ir atlikęs visus formalumus mergaitę įsidukrino, surašė dokumentus, metrikus ir nuo to karto Petrutė tapo tikra jo dukterimi.

Mergytė greitai priprato prie naujos savo motinos, ilgiau nemačius bėgdavo artyn, aukštyn iškėlusi rankytes, prašėsi, kad paimtų ant rankų, šaukdama „mama, mama“. Pakelta, apsikabinusi glaudėsi prie veido, seilėdama bučiavo į žandą. Toks jos meilumas visada sugraudindavo moteriškę ir ji, metusi į šalį visus darbus, ilgai nepaleisdavo vaiko iš rankų, myluodavo, bučiuodavo, sūpuodavo, džiaugdavosi, kaip tikru savo vaiku.

Pas Dumčius nieko netrūko, buvo visko pakankamai, ko augančiam vaikui reikia. Valgė ir savo košę ir suaugusiųjų maistą, smulkiais dantukais kramtė ir čiulpė mėsą, bandė kąsti obuolį, kriaušę užtai ir augo kaip ant mielių.

Jau ryškėjo mergaitės veido bruožai: juodi gražiai lenkti antakėliai, ilgos blakstienos, stori šviesūs plaukai, o kai juokėsi ar čepsėjo lupytėmis, žanduose matėsi dvi negilios duobutės. Mergytė augo meili, graži. Daugiau juokėsi negu verkė, todėl visiems ji patiko ir visi ja grožėjosi.

Prie Dumčiaus kai kada pribėgdavo, kai nebuvo mamos, bet samdinio berno ir piemens vengdavo. Piemenukas ją dažnai paerzindavo, neskaudžiai brūkštelėdamas nykščiu ir duodamas „grūšių“, o bernas vis mokė, kaip parodyti liežuvį ir buvo negražus su iškištu liežuviu. Užtai, kai tik pamatydavo berną, mergaitė pati tuoj iškišdavo jam liežuvį, sukeldama visiems daug juoko. Kai šis pagrasindavo storu pirštu, ji tuoj bėgdavo slėptis už motinos.

Kaip ten bebuvę, Petrutė turėjo ją mylinčius tėvus ir užtikrintą tolimesnį gyvenimą, o mažiausios sesutės Julikės globėjai neskubėjo įsivaikinti.

Čia buvo jau visai kita istorija. Globėjai nebuvo bevaikiai. Jų pačių tikra duktė, eidama keturioliktus metus, neseniai mirė ir jie Julikę paėmė daugiau dėl nusiraminimo, kad užpildyti tą skaudžią tuštumą, kuri atsirado dėl tos netekties.

Paėmė dviejų metukų kūdikį, tikėdamiesi, kad jis pareikalaus daugiau rūpesčių, greičiau nukreips kita linkme tas juodas ir liūdnas netekties mintis, kurios persekiojo nuo pat dukrelės mirties ir dieną, ir naktį neleisdamos nei užmigti, nei apie ką nors kitą galvoti, neleisdamos užsimiršti.

Nors nuo dukters gimimo iki mirties praėjo keturiolika metų, ir vaikų daugiau nebuvo, bet globėjai vis dar tikėjosi susilaukti įpėdinio. Užtai įsivaikinti Julikėrs nė negalvojo. Gal kada nors vėliau, kai jau tikrai paaiškės, kad jie negali turėt savų vaikų, gal kada nors, kai jiems patiems prireiks globos, tada žiūrės ką daryti... O kol kas tegu lieka augintinė ir tiek. Prižiūrėta, pavalgius, aprengta, apauta – ko daugiau reikia vargšei našlaitei?

4.

Kai Onutė buvo mažesnė, tai padėdavo klebonijos šeimininkei, o kai paaugo, atsirado kitų darbų.

Už poros kilometrų nuo miestelio, klebonas turėjo dvidešimties hektarų ūkį. Samdė mergą ir berną, kurie per vasarą ten ir gyveno. Jeigu klebonui atsirasdavo koks reikalas ar turėdavo ką nors samdiniams pasakyti, siųsdavo į palivarką Onutę.

Nuėjusi ji visada ten užtrukdavo. Kai tik Onutė pasirodydavo, tarnaitė tuoj prašydavo jai padėti: ar tai nuravėt kokią lysvę, ar palaistyti agurkus, ar papjaut žolės triušiams... O išleisdavo namo tik pavakariais.

Kartas nuo karto dar Onutė eidavo parnešti iš palivarko pieno, sviesto, grietinės, sūrio, varškės...

Tokie tai ir buvo mergaitės darbai, kol ji buvo paauglė. O kai sulaukė šešiolikos, tai jau dirbo visus pusmergės darbus ūkyje, už ką klebonas ėmė ir algą jai mokėti.

Darbo nemažai, bet mergaitė nepervargsta. Valgymo iki soties, ko daugiau reikia jaunam žmogui? Nebent miego mažoka. Šeimininkė kelia anksti ir kai pažadina – pusrytis jau ant stalo. Nepatinginiausi... Reikia skubiai keltis, rengtis, praustis, eiti valgyti – ir į palivarką. Jei bevalgant dar ir apima snaudulys, tai išėjus laukan, išsilaksto paskutiniai miego likučiai.

Ties didžiuliu svyruokliu beržu prie vieškelio, jei tik būna giedra, užteka saulė. Ryto saulė daug malonesnė ir gražesnė negu dieną. Pakyla rausva, skaisti, permatoma, gaivia rasa nusipraususi.

Išnirusi iš miško medžių, ji rūpestingai žvalgosi į žemę, tarsi tikrintų, ar viskas tebėra savo vietose, taip kaip vakar paliko. Kopdama aukštyn ji vis labiau kaista, o, pasiekusi vidurdienio aukštį, ji net nublanksta nuo savo pačios kaitrumo, lyg pavargsta, lyg išblunka, užsimesdama balzganą šydą, ir, nebepajėgdama kilti, ima po truputį leistis žemyn.

Kai Onutė išeina iš klebonijos, miestelio gatvėje dar nėra žmonių. Dar nepasitaikė tokiu metu ką nors sutikti, kad pasakytum kam nors “labas rytas“. Bet vakare, kai grįžta namo, ji kelintą kartą mato einantį pagyvenusį vyrą su jaunuoliu. Jie kitą kartą būna toliau, kitą kartą arčiau, bet panašiu laiku jie irgi kažkur tai vaikšto.

Kai, Onutei išėjus iš keliuko į vieškelį, jie jau būna priekyje, ji tyčia lėtina žingsnius, kad jų neprisivytų, o kai jie būna dar neatėję iki keliuko, ji skuba eiti, kad kuo toliau paliktų juos paskui save.

Vieną kartą Onutė su jais susidūrė tik išėjusi iš palivarko keliuko.

– Onute, irgi jau eini namo? užkalbino ją vyresnis vyriškis ir stabtelėjo. Onutė irgi sustojo.

– Gero vakaro, pasisveikino ji ir nuleido akis pastebėjusi, kad jaunuolis į ją labai įdėmiai žiūri, – skubu, kad nepavėluočiau vakarienei.

Klebono Onutę visi pažinojo, pažinojo ir ji tuos vyriškius. Tai miestelio mūrininkas su sūnumi. Jų didelis gyvenamas namas vienintelis miestelyje mūrinis. Kiemas ir senas sodas kartu su ūkiniais taip pat mūriniais pastatais buvo aptvertas dailia statine rusvai dažyta tvora, viduryje kiemo stovėjo iš apynių suremta žalia pavėsinė, prie gatvės – darželis.

Per vasarą vyriškis kartu su sūnumi vienkiemiuose dirba įvairius mūrijimo darbus: stato namus, tvartus, pečius, pirtis. Dabar netoliese naujame name mūrija krosnis ir po dienos darbo grįžta namo.

Rytais ūkininkas, atvežęs pieną į miestelio pieninę, grįždamas paima juos ir parsiveža, o vakare po darbo vyrai patys pareina. Juk netoli.

Pasišnekučiuodami į miestelį jie atėjo kartu. Prie klebonijos atsisveikino. Šnekino Onutę tik tėvas, o sūnus visą laiką tylėjo. Atrodė nedrąsus, bet nuo mergaitės nenuleido akių, o Onutė, niekada iš taip arti jo nemačiusi, dabar, įdėmiau pasižiūrėjusi, nusprendė, kad visai puikus vaikinas.

Kai prieš atidarydama kiemo vartelius ji atsisuko, tuo pačiu metu atsisuko ir jaunuolis. Jie vienas kitam nusišypsojo.

Kol vyrai dirbo tame vienkiemyje, jie dar ne kartą ėjo visi namo. Bet dabar jau buvo atvirkščiai. Tylėjo tėvas, o šnekėjo ir juokavo sūnus Albinas. Jis stengėsi eiti arčiau Onutės ir linksmai ją kalbinti. Jam buvo malonu matyti kaip ji juokiasi ir kaip šviečia jos balti tankūs dantukai.

– Ką čia neši? Ar tai čia šios dienos uždarbis? Duokš, pažiūrėsiu kiek uždirbai... Nieko sau... – paėmęs iš merginos rankų krepšį su sūriu ir grietine, pakilnojo. – Neblogai moka. Už tiek ir aš galėčiau dirbti.

– Jei gerai dirbtum, ir pats tiek gautum, – juokėsi Onutė, – turbūt prastai dirbi, kad nieko negauni.

– Aš neblogas darbininkas, tik mano šeimininkė prasta, – teisinosi Albinas, – ar neatsirastų man darbo pas jus? Klebono ūkyje.

– Ar moki ganyti kiaules, melžti karves, ravėti daržus? – nepėsčia ir Onutė, – jeigu taip, tai aš pakalbėsiu su klebonu. Užmokestis – pats matei. Sūris už darbo dieną.

– Galėčiau viską daryt tik su tavim kartu. Ar padėsi man?

– Gerai nori. Man niekas nepadeda. Aš viską pasidarau pati viena, be jokių pagalbininkų.

– O vis tiktai dviese daugiau padarytume. Uždarbį dalintumėmės pusiau.

– Užtenka man ir savo uždarbio, nenoriu daugiau.

– Pirmą kartą girdžiu. Visi nori daugiau, kad tik daugiau, o ne mažiau.

– Mažiau ir aš nenoriu, bet kiek dabar uždirbu, tiek ir užtenka. Su niekuo nenoriu dalintis.

– Turbūt nieko neišeis, matyt su tavim nesusitarsim, o gaila... Galėtume dviese gražiai darbuotis. Ar ne graži būtų iš mūsų pora?

– Pora, tai pora... Bet ne prie darbo.

– O prie ko?

– Ar nežinai? Poros eina tik prie altoriaus, – daug negalvodama linksmai atkirto Onutė ir smagiai nusijuokė.

– Iš karto prie darbo, o paskui gal ir prie altoriaus... Ką gali žinoti, visaip būna... – beveik rimtai į tai atsakė Albinas ir po to nusijuokė.

Kalba baigėsi, kai jie atėjo iki klebonijos ir Onutė paėmė krepšį iš Albino rankų.

Pirmą kartą jie atsitiktinai atsisuko vienas į kitą, o dabar Onutė tyčia atsisuko, palaukusi šiek tiek prie vartelių. Ji palaukė, kol Albinas atsisuko ir pamojo jai ranka.

Kartais Albinas, nesulaukęs Onutės prie keliuko, pats užeidavo į palivarką. Tada tėvas vienas eidavo namo, o vaikinas, palaukęs kol susiruoš Onutė, eina kartu su ja. Prie klebonijos vartelių jie dar ilgai pastovi, pajuokauja ir tik tada išsiskiria.

Tiek ir teko jiems pabūti kartu, o kai tame vienkiemyje baigėsi mūrijimo darbai, tai tėvas su sūnumi išvažiavo toliau. Nutrūko tas nekaltas jaunuolių bendravimas.

Per žiemą taip ir neteko Onutei sutikti Albino. Klebonija ne ta vieta, kur užėjęs gali pasėdėt iki vėlumos, taip kaip užeina kiti vaikinai pas mergaites. Į jokias vakaruškas ar šiaip į kokius jaunimo susibūrimus šeimininkė Akvilė Onutės neišleisdavo, tačiau Albinas neužmiršo, kur ją galima rasti.

Išaušus pavasariui, kol dar niekur su tėvu nebuvo išvažiavę į darbus ir Albinas buvo laisvas, jis kaip mat pasirodė palivarke.

Bernas su mergina buvo laukuose, o Onutė, tik ką pašėrusi kiaules ir išleidusi galvijus į aptvarą, palinkusi prie lovio mazgojo rankas. Albinas, tyliai prisėlinęs jai iš už nugaros, delnais uždengė akis.

– Kas čia dabar? – sušuko ji piktai ir šlapiom rankom bandė atplėšti nuo akių kažkieno delnus ir, kai pats Albinas pagaliau atidengė jai akis, išvydusi vaikiną, iš netikėtumo visai pasimetė.

Išraudo ne tik veidas, bet ir ausys, nuogas kaklas. Stovi nudūrusi žemyn akis ir nežino, ką sakyti. Ką jau ten, negalėjo nė žodžio ištarti...

Kitą akimirką vaikinas apkabino Onutę ir dar neatsitokėjusią drąsiai pabučiavo į degančias raudonas praviras lūpas.

– Onute, kad tu žinotum, kaip aš tavęs pasiilgau, – dar pakuždėjo prie ausies ir jai apsvaigo ir susisuko galvelė. Vietoj to, kad pasitrauktų, bėgtų šalin, visgi bučiuoja bernas, ji pati glaudžiasi prie jo ir negali atsipeikėti, atsidžiaugti iš tos laimės... Laiminga, kad bučiuoja Albinas ir sako tokius meilius žodžius... Ji negali patikėti, kad čia ne sapnas...

Kiek daug per žiemą ji apie Albiną galvojo, kiek svajojo, vis norėjo susitikti, bet taip ir neteko. Matė keletą kartų bažnyčioje, o šiaip iš arčiau susitikti neteko, nebuvo nė kaip.

Kitos mergaitės po mišių pasivaikšto su vaikinais po miestelį, o jai taip greitai išeiti iš bažnyčios negalima, reikia būtinai dar ir pamokslo išklausyti, o po pamokslo reikia skubėti grįžti į kleboniją ir padėti šeimininkei. Sekmadieniais pas kleboną visada būna daug svečių, reikia gaminti gausius pietus ir viena šeimininkė nespėja.

Onutė vis galvojo, ar šiemet per vasarą bus taip kaip pernai buvo, ar vakarais vėl kartu vaikščios į miestelį? O dabar dar tik pavasaris – ir jis jau čia... Dieve, kaip malonu, kažin ar begali būti geriau gyvenime?

Per visą pavasarį, kol tiktai išvažiavo į darbus, Albinas lankė Onutę palivarke, o išvažiuodamas taip pasakė:

– Su niekuo nesusidėk, su niekuo kitu nedraugauk, lauk manęs. Grįšiu ir anksčiau ar vėliau aš tave vesiu.

5.

Grįžo Albinas su tėvu iš tolimų kraštų vėlyvą rudenį, o dar gerokai prieš Adventą tėvas atėjo pas kleboną. Klebonas jį priėmė svečių kambaryje ir padavė ranką, kurią tėvas pasilenkęs pabučiavo.

– Sveikas, kaimyne, ką pasakysi? – linksmai paklausė klebonas.

– Aš pas kleboną su reikalu.

– Tai jau žinoma, be reikalo nevaikščiosi. Sėskis, ko stovi? – pakvietė jis mūrininką ir pats atsisėdo. – Kaip sekasi? Vis darbuojatės po kaimus? Ar netrūksta darbų?

– Dabar netrūksta, negaliu skųstis. Žmonės keliasi į vienkiemius, statosi trobas, daug kam reikalingi mūrijimo meistrai.

– Ar atsiranda kas mūrytųsi namus iš plytų?

– Mažai. Daugiausia renčia iš rąstų, bet teko ir tokį darbą dirbti. Ne vieną ir trobą sumūrijau su sūnumi.

– Darbas sezoninis, per žiemą tenka ir be darbo pabūti. Kaip išsiverčiat?

– Vasaros uždarbis padengia ir žiemos nedarbą ir dar šiek tiek lieka. Be to dar turim gerą karvę, užsiauginam lašininį. Gyvenam kaip visi, nebadaujam.

– Kitą vasarą ir aš žadu pas save daryti remontą, – prisiminė klebonas. – Noriu išgriaut senus pečius, pasistatyti naujus koklinius. Kažin, ar labai brangiai kainuotų?

– Klebonui tas neturėtų rūpėti, brangiau už pinigus nebus, – nusijuokė mūrininkas Vosylius, – kokliniai, žinoma, būtų gražiau, o ir šilumą jie geriau laiko. Kokliniai – visai kas kita.

– O pats ar apsiimsi man padaryt?

– Jeigu taip iš ankstyvo pavasario. Vasarai jau turiu užsakymų keliuose vienkiemiuose. Kai išvažiuosiu, tai be rudens negrįšiu.

– Reikės žiūrėt, jei ne šiemet, tai kitąmet. Reikės vieną kartą užsiimt tais reikalais. Tai ką gi dabar pats pasakysi?

– Pasidabojo mano sūnus jūsų augintinę Onutę. Vaikinas jaunas nedrįsta, prašo manęs, kad pakalbėčiau su tamsta.

– Tai ką? Ženytis nori?

– Kaip tik taip ir yra. Jeigu ką, tai iki Advento galima būtų iškelt vestuves.

– Sūnus jaunas ir Onutė jauna... Ar ne per jauni ženatvei? Gal geriau palaukti kokius metelius, kitus? Ar pačiam taip neatrodo?

– Mergaitė miela, graži, mūsų ištisai nėra namuose, sūnus bijo, kad kas kitas kojos nepakištų... Berniokas ne juokais įsimylėjęs, o susitikti tenka labai retai.

– Ką čia daug šnekėt, – trumpai pamąstęs ištarė klebonas, – ženatvė – jaunų darbas. Tegu tuokiasi, palaiminsim. Žmonės žinomi, darbštūs, ne kokie laidokai. Tėvas turi auksines rankas, gal ir sūnus bus geras meistras, pasirūpins šeima.

– Nuo mažų dienelių su manimi dirba, gerai išmano tą amatą. O pagaliau aš pats dar sveikata nesiskundžiu, darbuosimės ir toliau kartu. Duonos užteks, – užtikrino kleboną tėvas.

– Jeigu norit prieš Adventą, tai tegul nieko nelaukia ir paduoda užsakus. Bet pasogos daug nesitikėk, – gudriai mirktelėjęs nusijuokė klebonas. – Gal galvoji, kad klebonas, tai nepagailės, duos ir drybtelės savo augintinei. Žinok, ne taip lengva ir man, – jau rimtai toliau šnekėjo, – pats gi niekur nesikišu, viskas daroma samdytom rankom. Gal kai kas ir ne taip sklandžiai vyksta, bet kiek lieka, tiek ir užtenka. Onutės aš nenuskriausiu. Į gerus namus atiduodu, norėčiau tik, kad neskriaustumėt našlaitės.

– Kaip galėtume? – užginčijo tėvas, – vieną tą sūnų turime, viskas jam, nieko netrūks abiems. Mano šeimininkė dar nesena, yra kam šeimininkauti. Marti bus už pagalbininkę. Jos tikrai sutars, bus kaip duktė.

Daugelio miestelio mergaičių pavydui, prieš Adventą Onutė ištekėjo. Neilgai teko jauniesiems bendrauti, bet reikia tikėtis, kad dėl to jų meilė, laikui bėgant, tik tvirtės.

Klebonas suruošė neblogą kraitį. Nupirko siuvimo mašiną, dviem pamainom patalynę, tūkstantį litų pinigais ir dviejų metų geros karvės telyčaitę. Šeimininkė gi nuo savęs supylė didžiulę žąsų plunksnų pagalvę, dar davė plonos drobės užvalkalams ir porą raštais išaustų rankšluosčių.

Onutė su ašarom akyse už viską padėkojo. Bučiavo rankas klebonui, šeimininkei ir pažadėjo niekada jų nepamiršti, būti dėkinga visą gyvenimą už tą gerą, ką ji patyrė tuose namuose. Pažadėjo melstis už juos, kol tik bus gyva.

Mokytoja, leisdama Domutę pas seserį už vyresniąją pamergę irgi nepagailėjo dovanų.

Paskutiniu metu Onutė su Domute susitikdavo labai retai.. Tik per tą laikotarpį, kol jos abi lankė mokyklą, jos matydavosi dažniau, o kai Onutė pabaigė keturis skyrius, lyg ir užsidarė klebonijoje.

Mokytoja nelabai norėjo, kad seserys bendrautų, neleisdavo Domutei lankytis klebonijoje. Be to ji nenorėjo, kad ir Onutė pas ją lankytųsi, o kai išleido mergaitę į gimnaziją, tai susitikimai ir visai nutrūko.

Domutės per visus metus beveik nėra miestelyje. Jeigu ir parvažiuoja žiemos ar pavasario atostogų, tai greitai ir vėl išvažiuoja. Vasaros atostogas kartu su globėja mokytoja leidžia Palangoje arba mokytojos tėviškėje kaime.

Taigi, paskutinį kartą sesės buvo susitikusios per Onutės vestuves, o po vestuvių, jau kuris laikas, kai Onutė jos nemato.

Onutė puiki, bet Domutė už ją dar gražesnė. Kol dar paauglė, pirmose gimnazijos klasėse nelabai skyrėsi nuo savo bendramokslių, bet jau aukštesnėse klasėse, kai išėjo į paneles, neturėjo sau lygių.

Aukšta, laibutė, geltonos storos kasos iki juosmens, akys didelės, tamsiai pilkos, juodais antakių lenkimais paryškintos, veidelis smulkus, na ir šypsena... Su kuo bekalbėtų, ji taip maloniai šypsosi, kad negali nepatikėti jos žodžių nuoširdumu.

Bendraklasiai ir aukštesnių klasių gimnazistai jau ja susidomėjo ir siekia jos dėmesio. Kai tik Domutė pasirodo su savo globėja Palangoje, neatsigina gerbėjų. Mokytojai gražu, kad tik joms pasirodžius viešumoje, tuojau jas apsupa ratas pažįstamų ir neleidžia nuobodžiauti.

Globėja nieko negaili Domutei. Gražiai rengia, galima sakyti, puošia, moko gražaus elgesio ir negaili gerų patarimų.

Į aukštąjį mokslą mokytoja leisti mergaitės neketino. Jos tikslas buvo, kad mergaitė baigtų gimnaziją ir, būdama tokia graži ir išsilavinusi, susirastų vyrą iš turtingos ir inteligentiškos šeimos.

Pati globėja šeimos nesukūrė ir savo kailiu patyrė, ką reiškia būti panele mokytoja visą gyvenimą. Trūnyti tokiame užkampyje kaip šis Lietuvos miestelis, kad ir baigus aukštąjį... Per Domutę ji tikėjosi susigiminiuoti su aukštesnio sluoksnio žmonėmis ir nors sulaukus senatvės bendrauti su inteligentiška šeima.

6.

Domutė jau buvo abiturientė, kai ją įsimylėjo jaunas, ką tik baigęs teisės studijas, advokatas, žinomo daktaro širdies specialisto sūnus. Susipažino jie per savo draugės klasiokės Živilės gimtadienį. Svečių buvo daug. Buvo pakviesti ne tik Živilės draugai ir draugės gimnazistai, bet ir artimesni ir tolimesni giminės bei pažįstami, kaimynai. Buvo švenčiama dviguba šventė. Ne tik gimtadienis, bet šiemet ši diena sutapo su Velykų šventėmis, todėl buvo nuspręsta atitinkamai tas įsimintinas dienas ir atšvęsti.

Truputį pavėlavęs atvažiavo ir Živilės tėvo pusbrolis daktaras su šeima: su žmona, sūnumi advokatu ir dukra, taip pat Živilės metų gimnaziste.

Trumpai pasėdėję svetainėje už stalo ir pasivaišinę, brolis su seserim pakilo nuo stalo, padėkojo ir nuėjo į salioną, kur grojo muzika ir šoko jaunimas.

Jaunuolis greitai pastebėjo gražią Domutę ir susidomėjo. Iš karto į akis krito jos ilgos, geltonos, storos kasos. Visos mergaitės jau buvo nusikirpusios plaukus trumpai, dar gi ta proga madingai susigarbanavusios. Tik Domutė viena skyrėsi iš kitų su tokia kuklia šukuosena Ir, žinoma, miela šypsena, kurios nebuvo galima nepastebėti.

Ilgokai ją stebėjęs iš toliau kaip šoka ir linksminasi draugių ir draugų būryje, vaikinas ryžosi, paprašydamas Živilės, kad ši juos supažindintų.

Nutaikiusi progą, ji ir pristatė draugę Pauliui.

– Domute, čia mano giminaitis Paulius. Jis tave paglobos šį vakarą...

– O kodėl reikia mane globoti? Ar man gresia koks nors pavojus? – nusišypsojo Domutė.

– Neapsimesk, – juokėsi Živilė, – argi nematom, kaip tave atakuoja gerbėjai? Darosi pavojinga...

– Nuo to tai aš jau sugebėsiu apsaugoti, – visai rimtai pareiškė advokatas Paulius.

– Na, matai, kokį patikimą suradau tau globėją, – nusijuokė Živilė, – tad sėkmės jums, – dar palinkėjo ir pasišalino.

– Na, kaip gi jūs manote mane saugoti? – kai nuėjo Živilė, paklausė Domutė.

– Pirmiausia – nesitrauksiu nuo jūsų nė per žingsnį, neleisiu niekam nė prisiartinti. Paskui matysim, pagal aplinkybes... Nujaučiu, kad bus nelengva.

– Ar nesigailėsit įsipareigojęs, ar užteks kantrybės?

– Nieko panašaus. Jus globoti – mano garbės reikalas.

– Ar ilgai tai truks, ar nepersigalvosit?

– Jeigu tik jūs pati neatsisakysit mano globos. Aš, pavyzdžiui, pasirengęs jus globoti, kad ir visą gyvenimą...

– Tikrai? – nusijuokė Domutė, – skamba gražiai, nors ir banalokai. Bet gi pokylis nesitęs taip ilgai.

– Norėčiau, kad jis niekada nesibaigtų...

– Kaip bebūtų gaila, bet man jis tik iki vienuoliktos valandos. Ne vėliau.

– Kodėl, būtent, iki vienuoliktos? Ar taip toli gyvenate?

– Po vidurnakčio nebebus vežikų, kaip tada reiktų pasiekt namus?

– O jeigu taip pėstute dviese? Argi nesakiau, kad pasirengęs globoti kiek tik reikės.

– Vis tiek negalima vėliau, šeimininkė rūpinsis. Prieš dvyliktą turiu būti namuose. Niekada nevėlavau.

– O dabar eime pašokti, kol dar turime laiko. Dar tik diena, vakaras toli, kam rūpintis iš anksto? Užteks ir iki vienuoliktos, jeigu tik sugebėsime linksmai leisti laiką.

Šį kartą Domutė užsibuvo ilgiau ir, žinoma, namo ją lydėjo Paulius. Eidami per visą miestą jie ir juokavo, ir rimtai pasikalbėjo. Mergaitė papasakojo, kad ji iš provincijos, mieste gyvena tik laikinai, kol mokosi gimnazijoje ir, paklausta ką mano daryti toliau, kai baigs gimnaziją, suglumo.

– Nežinau, kaip nuspręs mano globėja, – tyliai ištarė ir nuleido akis.

– Originalu. Provincija, globa, tos kasos... Iš karto buvo galima suprasti... – lyg pats sau pasakė Paulius. – Pasirodo, aš ne pirmas, kuris jus globoja, – kalbėjo jis toliau. – Įdomu, kodėl jums paskirta globa? Ar neturit nieko daugiau, kas jumis rūpintųsi?

– Taip ir yra. Aš našlaitė... Nuo šešerių metų aš gyvenu pas mūsų miestelio pradžios mokyklos mokytoją. Ji manimi ir rūpinasi. Jos dėka ir čia gimnazijoje mokausi.

– Na, ir ką manot daryt, kai baigsit gimnaziją? – dar kartą paklausė Paulius.

– Dar nekalbėjom, bet kaip pasakys globėja, taip ir bus. Aš visiškai nuo jos priklausau.

– O kas ji? Gyvena su šeima ar našlė, gyvanašlė, ar sena panelė?

– Panelė...

– Beveik žinau, ką ji galvoja. Mergaitę užaugino, išmokslino... Dabar belieka išleisti už vyro ir visi vargai baigti...

– Ką jūs, apie tai nebuvo nė kalbos, – gynėsi Domutė.

– Kad ir taip, nieko čia blogo. Pagirtina tai, kad ji sugebėjo jus taip gerai išauklėti... Nors tas jūsų grožis, nepaprastai žavi šypsena – ne jos nuopelnas. Norėčiau pamatyti, susipažinti iš arčiau su ta jūsų globėja.

– Visai įmanoma. Atvažiuokit kada nors į mūsų miestelį. Manau, kad jai būtų labai malonu su jumis susipažinti.

– O per vasaros atostogas rasčiau ją namuose?

– Reikėtų susitarti iš anksto, – pamąsčiusi pasakė Domutė, – per atostogas mes dažniausiai nebūnam namuose.

– Kur nors išvažiuojat praleisti atostogas?

– Dažniausiai į Palangą arba į kaimą pas mokytojos tėvus.

– Tada būtų galima susitikti Palangoje. Aš jums rašysiu. Jeigu ir jūs sutiksit su manimi susirašinėti, tai bus nesunku susitarti. Labai norėčiau su jumis praleisti daugiau laiko, susipažinti iš arčiau. Palanga, manau, visai tinkama vieta tam tikslui.

– Aš nieko prieš, – pritarė Domutė, – labai laukiu vasaros. Kiekvienais metais ten važiuojam, manau, kad ir šiemet važiuosime... Tuo labiau, kad šie metai, paskutiniai mokslo metai buvo nelengvi... O kur dar egzaminai? Norėtųsi po visų vargų gerai pailsėti.

Antrą Velykų dieną jie ir vėl susitiko, bet jau kaip seni pažįstami. Paulius visą rytą jos lūkuriavo, o kai tik ji pasirodė, pakvietė kartu sėstis už stalo. Per visą dieną jie nesiskyrė, daugiau linksminosi nei valgė ar gėrė, o pavakariais Paulius vėl lydėjo ją į namus. Kadangi dar nebuvo vėlu, Domutė pakvietė jį užeiti. Pasisvečiavęs iki vėlumos, jis išėjo, o Domutė, jį išlydėjusi, pakvietė atvažiuoti į jos išleistuvių šventę.

Išleistuvių vakaras juos visai suartino. Aktų salėje Paulius sveikindamas Domutę įteikė puokštę gėlių ir visų akivaizdoje pabučiavo, o po vakaro, parlydėjęs namo, bučiavo dar ne kartą...

Jie išsiskyrė neilgam. Susitiko Palangoje, o baigiantis atostogoms, Paulius pasipiršo Domutei. Parsivežęs namo kartu su globėja, pristatė ją tėvams.

Tėvai neprieštaravo, tik abiejų labui pareikalavo metų bandomojo laikotarpio. Nėra ko skubėti, abu dar tokie jauni. Kadangi taip neilgai draugavo, nespėjo dar gerai pažinti vienas kito. Bendraudami ilgesnį laiką gerai įvertins vienas kito būdo savybes, turės laiko įsitikinti, ar nėra tai laikinas susižavėjimas, o tikra meilė, kurią teks prisiekti prie altoriaus visam gyvenimui.

Iškilmingai buvo atšvęstos sužieduotuvės ir, keletą dienų paviešėjusios, Domutė su mokytoja parvažiavo namo.

Domutei labai patiko Paulius ir ji jautėsi be galo laiminga. Nemažiau patenkinta buvo ir mokytoja globėja. Išsipildė jos svajonė susigiminiuoti su inteligentais.

7.

Atrodė, kad ir Petrutės laukė šviesi ateitis. Įsidukrino mergaitę geri žmonės, globėja labai ją myli, kaip tikrą savo vaiką. Saugo, kad nepargriūtų, kad neužsigautų, rūpinasi, kad nesušaltų, nesusirgtų.

Kai atėjo metas lankyti mokyklą, neleido mergytės vienos su kaimo vaikais vaikščioti į miestelį. Įtėvis pats vežiojo į pamokas. Bijojo, kad bevaikštant su išdykusiais vaikais, Dieve gink, kas nors neatsitiktų.

Mergaitė augo sveika, graži, linksmutė. Gerai mokėsi ir visiems buvo džiugu ir gera.

Viskas pasikeitė iš pagrindų, kai netikėtai susirgo jos globėja. Petrutė ką tik baigė pradžios mokyklą, daugiau galėjo padėti prie ruošos, bet, kai susirgo įmotė, jai jau visam laikui teko atsistoti prie plytos, nors jai viso labo buvo tik penkiolika metelių.

Niekas negalvojo, kad globėjos liga tęsis ilgai. Va, pagulės kiek ir pasitaisys. Ar mažai kada tenka susirgti gyvenime... Bet, kai ligonė nesitaisė visą savaitę, buvo parvežtas daktaras.

Pasiturintis ūkininkas vyras nieko negailėjo. Dar ir dar kartą vežė daktarą, pirko brangius vaistus, bet niekas nepadėjo. Mėnesį pasirgus, moteriškė mirė ir Petrutė antrą kartą liko našlaite.

Įtėvis, nors ir labai gražiai su, amžiną atilsį, žmona sugyveno, bet neilgai gedėjo. Nieko nepadarysi – namams reikalinga šeimininkė.

Trumpai piršliavęs, gaspadorius parsivedė naują žmoną. Trisdešimt penkerių pana šiaip jau buvo skaitoma senmerge, bet penkiasdešimtmečiui našliui dar net per gera. Penkiolika metų jaunesnė, dar su nemaža pasoga, o ir kraitį per tiek metų nemažą susikrovusi atsivežė.

Tik įkėlus į naujus namus koją, parodė, kokia ji šeimininkė ir ponia ūkyje. Be jos žinios nei pieno stiklinės nepaimsi, nei duonos riekės atsipjausi. Viskas atsidūrė po raktu: klėtis, kamaraitė, stancija. Viskas jos žinioje, net virtuvinė spintelė, stalo stalčiai ir papečkys, kur, šalčiams užėjus, tupėjo ir dėjo kiaušinius vištos. Mėsos į barščius dėjo daug mažesnį gabalą, lašinių blynų padažui per pus mažiau. Vietoj to ji gamino bulvinį padažą, kuo daugiau įpjaustydama svogūnų.

Petrutės naujoji šeimininkė iš pat karto nemėgo, o kai už metų gimė jos pačios mergytė, tai be jokio gailesčio užkrovė jai visus vaiko priežiūros darbus. Kai tik baigė maitinti krūtimi, tuoj pakabino lopšį prie Petrutės lovelės, o pati nuėjo gulti pas vyrą.

Mergaitė per naktis be miego. Jai ir supti, kai reikia, pervystyti, jei vaikas šlapias, pamaitinti košele, pagirdyti arbatėle ar pienu. Naktys be miego, o dieną nėra ko nė galvoti prigulti. Per tas valandas, kada kūdikis miega, reikia išplaut ir išdžiovint palutes, sumazgot šaukštus, bliūdus, pašvarinti pirkią, priskusti kibirą bulvių vakarienei.

Įtėvis kurį laiką dar prisimindavo Petrutę. Grįždamas iš turgaus ar iš bažnyčios per atlaidus, parveždavo lauktuvių, bet, kai gimė mergytė, visai ją užmiršo, tarsi jos nė nebūtų. Taip netikėtai sulaukęs savo vaiko, jis buvo neapsakomai laimingas. Kur buvęs, kur nebuvęs – jis tuoj prie lopšio: kilnoja, čiūčiuoja, bučiuoja savo pirmagimę, piktai subardamas augintinę Petrutę:

– Ką veiki? Ar negirdi, kad vaikas rėkia?

Petrutė ne tik be miego, bet ir nepavalgius. Ne visuomet spėja pavalgyt kartu su šeimyna. Jei, valgant ima rėkti vaikas, ji deda šaukštą ir eina supti. Jeigu ir tai nepadeda, tada ima vaiką ant rankų ir nešioja, o, kai pagaliau mažė nusiramina, visi jau pavalgę ir pamotė spėja jau nukraustyti stalą.

Be miego, be gryno oro, be tinkamos mitybos Petrutė visai nusibaigė. Iš gražios, linksmos mergaitės pasidarė nugeibusi, perkarusi, išbalusi paauglė. Ne pagal amžių ištįso, pradėjo net lenktis.

Laimė, kad pačiu laiku pamotė paėmė mergytę pas save, o Petrutę išleido prie lauko darbų. Vaikas jau paaugo, duoda naktimis miegot – gali ir pati prižiūrėt, o mergiotė tegu dirba su visais, užteks veltui duoną valgyti...

Kad ir sunkiai dirbdama, bet gryname ore, kartu su visais pavalgydama, Petrutė pradėjo atsigauti. Ji papilnėjo, veidelis suapvalėjo, figūrėlė plėtėsi daugiau į šonus, negu į aukštį, pastambėjo. Sulaukusi aštuoniolikos – ji graži, kaimiško stiliaus mergina: ne per daug aukšta, gražiai nuaugusi, stamboka. Visi duomenys atitiko ūkininko gaspadinės įvaizdį. Tokią kaimo vyrai žemdirbiai nori matyti sau už pačias prie pečiaus ir prie svečio. Nebūtinai, kad būtų gražuolė, bet Petrutė prie viso to buvo dar ir išskirtinai graži.

Ne dyvai, kad neužilgo pasirodė ir pirmieji piršliai. Kas be ko, buvo tikimasi ir nemažos pasogos. Ūkis didelis, šeimininkas pasiturintis, išleisdamas už vyro dukterį, skirs turbūt ir nemažą pasogą. Nėr ko snausti...

Taip nebuvo, su pasoga įtėvis neskubėjo. Iš karto galvojo skirti keletą tūkstančių, bet tam baisiausiai pasipriešino žmona.

– Nebūk durnas! Kam tokius pinigus kaip į balą išmesti? Kas ji tau? Juk svetimas žmogus... Tegu džiaugiasi, kad turi pastogę, yra pavalgiusi... Turi savo tikrą dukterį, žiūrėk, kad jai būtų. Nepamatysi, kai ateis laikas, ir jai reikės pasogos.

– Jai nereikės jokios pasogos. Ar taip, ar taip – viskas čia jos. Kai tik užaugs, tuoj imsiu užkurį. Kad tik greičiau gyvas sulaukčiau.

– Jeigu ne pasogai, tai maža kam pinigų reikia. Pinigų niekada nebūna per daug. Ar susirgus, ar kokia nelaimė, ar nederlius... Kai pinigų turi, lengviau visas bėdas pernešti.

Nėra pasogos – nėra ir vestuvių. Iš visų apsilankiusių vienas tik Paberžės vienkiemio našlys Sausys rimčiau galvoja.

Jam Petrutė labai patiko, bet, kai tik sužinojo, kad mergina augintinė bekraitė, ilgai galvojo. Nuvažiuoja į vieną vietą, į kitą, bet, kai pamato peršamą nuotaką, tuoj Petrutę prisimena. Nė nepalyginsi. Praeina kiek laiko, lyg ir pamiršta, o kai pamato sekmadienį bažnyčioje, ir vėl susidrumsčia širdis. Ką dabar Sausiui daryti, kad taip traukia širdį ši jauna graži našlaitė?

– Et, buvę nebuvę, imsiu aš ją, kad ir be pinigų, – pagaliau nusprendė našlys,– argi man neužtenka? Pirmą vedžiau su didele pasoga, bet kas iš to? Nebejauna, matyt, ir nesveika buvo. Visą gyvenimą sirgo... Daktarams, vaistams ir ligoninėms visi pinigai išėjo, nė vaikų nesusilaukėm... O čia mergaitė jauna, graži, buini, „pienas do kraujas“, nušvies liūdnus namus, pasaldins gyvenimą. Aš pats ne toks dar senis, gal dar sūnaus susilauktume, bus kas pavaduoja senatvėje.

Kai sutarė vestuves, vieną dieną iš gretimo vienkiemio atėjo sena močiutė.

– Girdėjau, kad Petrutę išleidžiat už Sausio, ar tiesa? – kiek pasėdėjusi paklausė.

– Tai jau taip, bet užsakai dar nepaduoti, – atsakė pamotė.

– Kur jūsų sąžinė išleist našlaitę į tokius namus? Juk jis savo pačią mušdavo. Užtai ir pasimirė nabagė.

Petrutė tai išgirdusi krūptelėjo, o pamotė pasimetė.

– Pirmą kartą girdžiu, – netvirtai paprieštaravo ji, – kad ligonė buvo ir daug metų sirgo, tai žinau, bet, kad Sausys ją mušė, nesigirdėjo.

– Man pačiai dejuodavo, kai nueidavau aplankyt. Verkė kruvinom ašarom. Nekentė jis jos visą gyvenimą, nuo pat vestuvių. Mušė, kojom spardė, kol sveikatą atėmė. Ne visada ji ligonė buvo.

– Betgi už ką? – stebėjosi pamotė, – dažniausiai vyrai muša žmonas girti būdami. Sausys gi ne girtuoklis.

– Maža už ką... Norėdamas visada rasi prie ko prisikabinti: kam sena ir negraži, kad vaikų nėra... Už viską kalta.

– Nieko nežinojom, nieko negirdėjom... – ir toliau netikėjo pamotė. – Šiaip žmogus kaip ir visi. Ir gaspadorius neblogas... Šeimyna po kelis metus tarnauja, nesiskundžia. Sakėm, kad mergaitei laimė pasitaikė, o dabar net nežinau ką ir besakyti.

– Patarčiau neskubėt, gerai pagalvot. Mergaitė dar tokia jauna... Graži... Atsiras ir geresnė vieta... Gaila, pražus našlaitė, – apgailestavo močiutė. – Seniai Sausys piršliauja, bet vis neranda pačios. Matyt, visi jau žino, tik jūs nieko negirdėjot.

Kai išėjo močiutė, pamotė ėmė piktai burbėti:

– Atsirado, matai, gera. Neturi ką veikti, užtat ir vaikšto pakiemiais, liežuvauja. Tegu nesako... Apie Sausį nieko blogo iki šiol negirdėjom. O pliurpia ne kitaip, kaip iš pavydo. Turi savo anūkę seną mergą, kurios niekas negriebia... Jeigu tik imtų toks Sausys, tai bėgtų visom keturiom... Bet jis tave pasidabojo, čia tavo laimė.

Ir taip Petrutei nepatiko tas dramblotas diedas, o dabar, pasiklausius močiutės, visai nusigando.

– Dieve, Dieve, – mąstė ji skaudančia širdimi, – jeigu mušė žmoną, tai muš ir mane... Kur tada reikės pasidėti? Kam pasiskųsi? Dabar dar būtų laikas... Gal iš tikrųjų atsirastų koks nors geresnis? O kai paduosim užsakus, bus jau vėlu.

Su ašarom akyse Petrutė ėmė prašyti pamotės.

– Gal dar neleiskit manęs už jo, motinėle. Bijau, kad jis mane gali mušti... Ką tada reikės daryti? Sukoliečins, užmuš, o aš taip noriu gyventi... – meldė ji, bučiuodama pamotei rankas, bet ši nė girdėti nenorėjo.

– Ką čia prasimanai? Pasitaiko toks žmogus, tokia vieta, tik Dievui dėkoti reikia. Neklausyk, ką ta senė pliurpia. Sakau, kad iš pavydo. Visada taip, kai tik kas nors ženijasi, tai taip atsiranda visokių apkalbų ir raišymų. Nė vienos vestuvės be to neapsiėjo. Ne veltui sakoma, kad prieš vestuves ir šluota kampe kruta. O tau tik džiaugtis reikia: nei vaikai, nei niekas. Kad tik jis imtų, nė viena neatsisakytų tekėti. Toks ūkis tau ir tavo vaikams atiteks.

„Gal iš tikrųjų bus gerai? – sudrausminta pamotės vėl apsiramina Petrutė, – ne kokia laimė ir čia pasilikus. Argi nematau, kad aš čia svetima, nereikalinga, kad norima tiesiog manimi atsikratyti. Nei kokios užuojautos, nei gero žodžio... Negana to, kad sunkiai dirbu laukuose, dar skalbimai, duonos kepimai man užkrauti. Drabužėliai, drobiniai apatiniai ir kasdien ir bažnyčion ir tai tik tie, kuriuos amžiną atilsį, įmotė nupirko. Sijonėliui atlenkiau padakas, pailginau, bliuzelei siūles praplatinau ir dabar tebenešioju. Kad naujus nupirktų – nėra ko nė galvot. „Geri ir tie patys, juk dar nenuplyšę“. Turėčiau savo namus iki gyvenimo galo, labai stengčiausi, dirbčiau. Gal priprasčiau, klausyčiau, nesipriešinčiau, viską daryčiau taip, kaip jis lieps. Gal įtikčiau... Gal neužmuš... O jeigu muš, viską mesiu ir išeisiu tarnaut pas ūkininkus...“

8.

Taip apsisprendusi, Petrutė visai nusiramino ir ištekėjo už našlio Sausio...

O mažiausioji sesė Julikė irgi jau mergina. Jai geriau sekėsi negu Petrutei. Julikės globėjai savų vaikų taip ir nesusilaukę, pagaliau ją įsidukrino ir ji tapo viso turto paveldėtoja.

Peršasi pasiturintys jaunikiai, jai nereikia jokio našlio ir ji turi iš ko rinktis. Bet Julikė jau turi bernelį, iš kaimyninio vienkiemio ūkininkaitį. Dėl to kilo daug ginčų namuose.

Įtėviai jokiu būdu nenori, kad mergaitė išeitų iš namų, jiems reikia užkurio, o kai Julikė bando priešintis, jai grasinama nieko neduoti, jeigu ji nepaklausytų ir išeitų už Napalio.

Nelabai Julikė gali purkštauti, nes be pinigų, greičiausiai, ir Napalio tėvai nenorės įsileisti jos į ūkį. Geriau pagalvojus, jai ko gero teks nusileisti.

Bėgo laikas. Petrutė, ištekėjusi už našlio Sausio, kaip ir buvo nutarusi, niekur jam nesipriešindavo, buvo paklusni ir gyvenimas atrodė pakenčiamas.

Kai, Sausiui besišnekant su žmona, paaiškėjo, kad Petrutė pas Dumčius augo ne šiaip sau našlaite, bet buvo įdukrinta, jis pakėlė bangas.

– Aš maniau, kad tu buvai tik augintinė, priglausta našlaitė, o kai dabar pasirodo, tai tu esi jų duktė. Tada tau irgi priklauso pusė žemės, kaip jų pačių dukteriai. Mes dar pakariausim, jeigu gražiuoju neatiduos. Tegu negalvoja...

– Gal nieko nereikia, – nedrąsiai įsikišo Petrutė, – vis tiek gi jis man ne tėvas. Dėkui už tai, kad mažutę paėmė, užaugino...

– Tau nereikia, o man reikia, – piktai atrėžė Sausys – šiaip ar taip, bet pasogą skirti turėjo. O išleido be nieko... Ką, ar jis nežinojo, kad tu jų duktė?

Ilgai nelaukęs, Sausys išvažiavo į miestą, susirado advokatą ir, su juo pasitaręs, vieną gražią dieną atėjo į vienkiemį pas Dumčius.

– Sveikas, uošvi, – pasisveikino jis, nepaduodamas rankos. – Atėjau su rimtu reikalu, trupučiuką sugaišinsiu. Ar labai užsiėmęs?

– Užsiėmęs, neužsiėmęs, o pasišnekėti visada atsiras laiko. Prisėsk, sakyk, kas yra?

– Kodėl mane apgavai, uošvi? – pakeltu balsu prašneko Sausys. – Sakei, kad Petrutė augintinė, o pasirodo ji pačiam duktė.

– Kokia ji man duktė, – pastatė akis Dumčius, – ką čia šneki?

– Įsidukrinai – tai ir duktė, – kaip kirviu nukirto našlys.

– Ką čia prasimanai? Iš kur ištraukei? Maža ką žmonės šneka...

– Ne iš žmonių žinau. Buvau pas kleboną, tikrinau metrikus, buvau ir valsčiuje. Visur yra dokumentai antspaudais užtvirtinti. Niekur tu nesidėsi.

– Na, ir kas iš to? Kokia ji bebūtų, bet dabar nebe mano. Apsiženijai – dabar jau ji tavo, – ginasi Dumčius.

– Ogi tai, kad ji lygiai tokią pat teisę turi į žemę kaip ir tikra tavo duktė. O išleidai taip kaip stovi...

– Reikėjo neimt, jeigu nenorėjai. Juk pats sutikai.

– Sutikau, kad pagailėjau... Galvojau vargšė našlaitė, o dabar, kai paaiškėjo – ne tokia jau ir vargšė, o čielažemė.

– Kokius niekus tauški? – baisiausiai pasipiktinęs užraudo Dumčius, – dar mat ką prasimanys. Nė sarmatos neturi...

– Keturiasdešimt hektarų padalink į dvi dalis – ot tau ir du valakai. Vienas vienai, kitas kitai dukteriai. Ar ne taip sakau? Ar ne čielažemė mano Petrutė?

– Tai ko pats nori? Ar kad aš tau pusę žemės atiduočiau? Nesulauksi. Matei, ką ėmei. Apsivedei – ir po visam. Dabar jau ji atidalinta. Ko dar pats nori? Jau šaukštai popiet.

– Taigi ir noriu, kad atidalintum. Arba žemė, arba penkiolika tūkstančių pasogos, – pagaliau pateikė sąlygas Sausys. – Ir tuoj pat, ilgai nelauksiu. Atiduosi kas priklauso, tada tik ir bus po visam.

– Nieko tu negausi. Apsiženijai – ir baigta. Reikėjo pirma žiūrėt. Jeigu buvo gerai iki šiol, bus gerai ir toliau...

– Tai dar pamatysim, gausiu aš ar ne. Jeigu apsiženijau be nieko, nuo to ji nenustojo būti tavo duktė.

– O ką tu man padarysi?

– Duosiu į teismą, bylinėsimės. Teisybė mano pusėje.

– Išgraužk, – atkirto Dumčius, – nieko tu negausi. Sugalvojo mat pasipelnyti iš kito gero. Daug tokių atsirastų, kad būtų taip paprasta. Galim ir pasibylinėt, jeigu taip nori!

– Kaip sau nori. Nenori geruoju, per teismą atiduosi, kas jai priklauso. Aš nenusileisiu. Kur tai matyta, skriausti našlaitę.

– Ar teisybę sako Sausys, kad įsidukrinot Petrutę? – kai išėjo Sausys, baisiausiai susirūpinusi paklausė žmona.

– Kai savo vaikų tiek metų neturėjome, tai ir įsivaikinom. Kas čia žinojo, kad taip atsitiks, kad aš dar kada nors savo susilauksiu, – prisipažino nemažiau susirūpinęs Dumčius.

– Ko nieko nesakei, kai man piršaisi? Irgi melavai, kad augintinė.

– O ar tau ne vis tiek? Kaip buvai sena merga, taip ir toliau būtum palikusi, jeigu nebūčiau paėmęs, – supyko ant žmonos Dumčius, – džiaukis, kad apsiženijau.

– Sena nesena, o kokią pasogą atsinešiau ir dukrytę pagimdžiau, o dabar ko gero gali tekti visu geru su ta ubage dalintis.

– Ko čia skiedi pirma laiko? Dar nieko neatsitiko. Maža ką tas kvailas Sausys pliurpia. Va, nuvažiuosiu kokią dieną valsčiun ir viską sužinosiu. Negali būti, kad svetimam žmogui priklausytų pusė žemės.

– Sausys, matai, jau pasiskubino pirma tavęs visur pribuvo, viską susižinojo. Ne be reikalo toks drąsus, teismais grasina, – nerimauja žmona, – kad tik nebūtų teisybė.

– Teisybė, neteisybė, bet tos žemės ir tų pinigų jis nematys. Tegu negalvoja. Yra dar ir kitokia teisybė sviete. Atsirūgs ir jam, jeigu iš tikrųjų norės pasipelnyti.

Po sekmadienio važiuoja Dumčius į valsčių, pas kleboną, o po to į miestą pas advokatą ir visi lyg susitarę vienodai šneka. Tą patį sako, kad Pertrutė lygiateisė pretendentė į ūkį.

Dumčiui net galva susisuko. Ką dabar daryt? Jeigu nori, kad paliktų visa žemė jo dukrai, reikia duot Sausiui penkiolika tūkstančių. Po teisybei, už pusę žemės ne taip jau ir daug, bet iš kur juos paimti? Ot ir padaryk, kad nori gera žmogui... Paėmė mažutę, priglaudė, užaugino, o šiandien dar ir primokėt reikia už tą vargą.

– Aš iš pat karto nelabai norėjau to vaiko, – graužėsi Dumčius, – bet, amžiną atilsį žmona nedavė ramybės. Sakė : „Paimkim našlaitėlę, užsiauginsim dukrytę, turėsim senatvėj paguodą“. Ot tau ir paguoda... Na, paėmėm tai paėmėm... Ir viskas būtų buvę gerai, bet kam reikėjo įsivaikinti? Nebūtų buvę tos bėdos. Kai dėl Petrutės, nieko negali sakyti. Ne koks nuostolis. Gyveno, dirbo, gera mergaitė buvo ir toliau sau darbuotųsi ūkyje. Darbininkų niekada nėra per daug. Gyventų sau, be pasogos nebūtų taip veikiai ištekėjusi, jei nepasimaišęs tas Sausys. Nesidžiaugia gavęs tokią jauną darbščią žmonelę, dar matai kokių dalykų prisigalvojo, rupūžė. Ar mažai savo turi? Ar neužtenka tų trisdešimties hektarų? Dar mat jam prireikė svetimos žemės, pinigų... Už tokius dalykus užmušt per maža, – ne dyvai, kad tokios mintys ateina į galvą Dumčiui. – Kaip jo velnio kitaip atsikratysi? Juokas juoku, bet reikia kažką daryt... Ir kuo greičiau, kol dar niekas nieko nežino, neprasidėjo teismai ir neišplito po visą parapiją tie nesutarimai, – svarstė Dumčius. – Kai jau taip, tai visiškai aišku, kad Sausio teisybė. Gal dar pabandyt pirmiau tartis gražiuoju? – galvojęs, galvojęs nusprendė Dumčius ir, ilgai nelaukęs, važiuoja pas žentą.

Petrutė, sulaukusi seniai nematyto svečio, gražiai priėmė, pataisė skanius pietus, o kai vyrai pavalgė, nukraustė stalą ir pasišalino. Jautė ji kokia bus kalba ir jai nemalonu. Juk jai pačiai visai nieko nereikia: nei tos žemės, nei tų pinigų. Tai tik jos našlio užmačios. Bet ką ji gali padaryti?..

Kai liko vienu du, Dumčius pradėjo kalbą.

– Klausyk, brolau, kam tie teismai, kam tie piktumai? Ar negalim gražiuoju susitart? Duosiu, va, dešimt tūkstančių ir baikim tą reikalą. Ar maža pasoga pačiam? Našlys būdamas niekur daugiau negautum. Nebūčiau nė savo tikrai dukrai tiek skyręs, bet kad čia taip išėjo, tegu jau būna tavo viršus. Nelengva dabar, krizės metai, daugiau neišgaliu. Dalį pinigais, dalį vekseliais, kad nebūtų neaiškumų. Ir tų pačių prašyčiau palaukti iki rudens, iki naujo derliaus nuėmimo. Pats irgi ūkininkas, juk žinai, kaip sunku padaryt iš ūkio tiek pinigo.

– Nemažiau kaip sakiau, – nenusileido Sausys, – ką čia trupint. Iki rudens nelauksiu ir tavo vekselių man nereikia. Visus iš karto ir tuojau pat, o tai duodu į teismą ir baigtas kriukis. Toks ūkis, du valakai ir nebeatsiras tų kelių tūkstantėlių... Sarmata ir šnekėt.

– Bijok Dievo, žmogau, kodėl taip darai? Nori mane sužlugdyt ir daugiau nieko. Argi negali palaukti iki rudens? Pats irgi ne nabagas, be lito nesėdi. Iš kur aš taip greitai tau paimsiu?

– Juk turi bankelyje pasidėjęs, nesakyk. Ar jau taip kožnais metais nieko ir nepasidarai? – pasišaipė Sausys.

– Pats irgi ūkininkauji ir žemės turi ne ką mažiau, o ar daug turi bankelyje? Visi pinigai ūkyje sukasi.

– Jeigu nori mane perkalbėti, tai tik veltui gaišti laiką, – nesukalbamas Sausys, – pats supranti, kad už valaką žemės penkiolika tūkstančiu nė kiek ne per daug. Argi aš užsiprašau? Čia tau gerai, geriau nė nereikia... Tik pats skūpauji ir tiek. Atiduok kas priklauso ir gyvenk sau ramiai į sveikatą. Galim bendrauti, o galim ir nepažinti vienas kito. Nedidelis nuostolis...

Mato Dumčius, kad neina susitart, bet dar bando kalbėti.

– O aš ar blogai tau siūlau? Ar dešimt tūkstančių bloga pasoga? Ne kiekvienas ūkininkas savo dukrai gali tiek skirti. Dar kartą sakau – penki dabar, o kitus rudenį. Duokš ranką ir baikim tą sunkią kalbą...

Sausys rankos nepadavė ir jie taip išsiskyrė. Dumčius grieždamas dantį išėjo, o Sausys liko prie savo nuostatos išsireikalauti per teismą žmonai priklausančią dalį.

9.

Netrukus tuoj po to jų susitikimo Sausys išvežė vežimą grūdų į turgų. Artinosi ruduo, reikėjo atituštinti aruodus naujam derliui.

Išgraibęs paskutinius grūdus, padarė keletą maišų, susikrovė į vežimą ir auštant išvažiavo. Išsiruošė anksti, kelionė tolima, su prikrautu vežimu greitai nepavažiuosi, o turgun geriau anksčiau, negu pavėluoti.

Kai pardavė grūdus, atsirado ir kitokių reikalų. Ilgokai sugaišo valsčiuje, užtruko krautuvėse, sutiko pažįstamų, sušneko, truputį šen, truputį ten ir nė nepamatė, kai atėjo vakaras.

Tuščiomis arkliukas greitai bėga namo, bet vis tiek, kol atvažiavo iki miškelio, jau ir visai sutemo. Artinasi ruduo, trumpėja dienos ir nieko nepadarysi.

Kad grįš anksti, Petrutė nė nesitikėjo, bet, kai jau visai sutemo ir vyro vis nebuvo, pradėjo nerimauti. Atėjo net vidurnaktis, kai pagaliau į kiemą įvažiavo vežimas, bet šeimininkas kažkodėl ilgai nesirodė. Nesulaukusi Petrutė išėjo pasižiūrėti.

Arklys godžiai gėrė iš lovio vandenį, bet Sausio niekur nesimatė. Apsidairiusi po kiemą, priėjo arčiau vežimo pasižiūrėti ir baisiausiai išsigando. Sausys nei šiaip nei taip išsikėtojęs gulėjo vežime ir nejudėjo.

– Miega girtas, – buvo pirma mintis, bet, kai pabandė žadinti, šis sudejavo.

– Viešpatie, kažkas negerai.

Petrutė tekina nubėgo į pirkią. Skubiai užsidegė liktarną, sukėlė ant kojų šeimyną ir visi išbėgo į kiemą. Kai liktarna apšvietė vežimą, visi pamatė, kad gaspadoriaus kruvinas veidas, pats be kepurės, plaukai išsitaršę, užkritę ant kaktos. Sausys gulėjo išsižiojęs, iš burnos dar ir dabar lėtai sunkėsi kraujas ir driekėsi seilės, o ant lūpų matėsi pradėjusios džiūti kraujuotos putos.

Visi sukibę šiaip ne taip įvilko jį į pirkią, nurengė ir paguldė į lovą. Nurenginėjamas kartkartėmis sudejuodavo, bet paguldytas nurimo, tyliai gulėjo užmerktomis akimis, atrodė lyg būtų be sąmonės.

Petrutė vyrui nuvalė veidą, lūpas, užšukavo aukštyn plaukus, galvą aprišo šlapiu rankšluosčiu. Ką daugiau ji galėjo padaryti?

– Reikia palaukt ryto, tada gal reikės parvežti daktarą... O gal jis pats atsigaus ir pasakys, ko reikia?

Auštant, iš tikrųjų, jis pats atsigavo, atvėrė akis ir prašneko.

– Važiuojant per miškelį, mane užpuolė du vyrai, – silpnu balsu ėmė pasakoti Sausys, – vienas trenkė man kumščiu per galvą, net ausyse nuspengė. Sakau, vyrai, aš atiduosiu visus pinigus tik nebemuškit... Bandžiau visaip prašyti, bet vienas man atrėžė: „Nereikia mums tavo pinigų, o lupt vis tiek gausi, kad visą gyvenimą žinotum, jog nereikia būti labai gudriam ir gobšiam“. Po to vienas smogė į sprandą taip, kad net kraujas pasipylė iš burnos ir pasidarė tamsu akyse. O kai trenkė antrą kartą, apsvaigau ir viskas nutrūko. Tiktai dabar, kai atsimerkiau ir pamačiau tave, viską prisiminiau.

– Tai nelabieji... Kas tokie galėtų būti? Nepažinai nė vieno? Ar labai tau skauda? Ar negalėtum atsisėst, atneščiau ką nors užvalgyti? – klausinėjo susirūpinusi Petrutė.

– Tai kad aš negaliu pajudinti nei rankų, nei kojų... Reikia daktaro, – vos ištarė Sausys ir vėl užsimerkė.

Po daktaro apsilankymo, Sausį išvežė į ligoninę. Ligoninėje skubiai padarė operaciją ir po jos buvo tik tuo geriau, kad pradėjo jausti ir judinti rankas ir kojas, bet jos iki galo neatsistatė. Kojos taip ir liko nevalingos. Nors išgulėjo porą mėnesių, bet geriau nepasidarė. Gerai dar nors tiek, kad pasodintas galėjo sėdėti ir pats pavalgydavo. Nereikėjo maitinti.

Tokį ir parsivežė Petrutė Sausį namo. Pasibaigė visi ginčai su Dumčiumi. Lovoje sėdėdamas nepasibylinėsi... O Dumčius lengviau atsikvėpė. Susidėjus tokioms aplinkybėms, žadėtų tūkstančių nė negalvojo duot, o ant Petrutės pečių liko visi ūkio darbai, rūpesčiai ir invalido vyro slaugymas.

Prasidėjo sunkios, ne pagal jos amžių dienos.

10.

Petrutei kryžius visam gyvenimui, o Julikei dar viskas prieš akis. Nežiūrint tų trumpų ginčų dėl Napalio, ji ir toliau lieka valakininke ir laukia, kokį likimas pasiųs jai jaunikį. Apie ją sukasi daug ūkininkaičių, bet ji nelabai skuba.. Suspės... Atvažiuoja ir išvažiuoja vaikinai, bet ji tekėt dar negalvoja. Įtėviai irgi laukia, bene pasitaikys dar geresnis. Negerai, kai mergaitei nėra jaunikių, bet bėda, kai jų atsiranda net keli...

Jeigu jau taip, tai tenka žiūrėti ir rinktis, iš kurio būtų daugiau naudos, kuris bagotesnis, atsineštų daugiau pinigų ateidamas.

Dar ne mažiau svarbu, iš kokių namų, kas tėvai, nuo kiek žemės, ar ne girtuokliauja. Rūpi tėvams, kad nebūtų koks laidokas, bijo apsigaut... Juk reikės prie jo visą gyvenimą nugyvent.

Tėvai renkasi, o Julikė tuo metu susitikinėja su Napaliu.

– Pas tave vėl buvo piršliai, – sako Napalys Julikei, kai jie susitiko sekmadienį, – tas prie gero neprives.

– Na ir kas. Aš dar nė negalvoju tekėt, – atsako jam Julikė.

– Niekas nežiūrės, nori tu ar nenori. Kai tik atsiras toks, kuris patiks Stukui, ir išleis tave. Ką tada aš darysiu?

– Nežinau, – nuleido galvą Julikė, – jei tik būtų mano valia, tai nors ir šiandien tekėčiau už tavęs, bet pats gerai žinai, kad aš visiškai nuo jų priklausoma. Ne duktė, nepasipriešinsi.

– Aš gi sakau, sprukim iš čia, kol dar nevėlu.

– O ar negalima būtų kitaip? – abejojo Julikė, – ar negalėtumei pats pas mus ateiti užkuriom? Ar tau ne vis tiek kurioje žemėje ūkininkauti? Toks pats valakas...

– Man tai vis tiek, bet kiek kartų kalbėjau su tėvu, tai jis nenori nė girdėti. Mūsų žemę jis nori man palikti. Išpasoginsiu seserį ir aš pasiliksiu ūkininkauti. Nori, kad aš juos nukaršinčiau.

– Jeigu aš nepaklausyčiau ir tekėčiau už tavęs, tai man visai nieko neduotų. O tavo tėvukai irgi nenorės tokios plikos marčios.

– O jeigu aš tėvo neklausyčiau, tai jis irgi man nieko neduos. Be pinigų ir Stukas nenorės manęs į žentus. Ką daryt?

– Ir taip blogai, ir taip negerai... Viską palikus išeiti, taip kaip tu sakai, tai irgi didelė rizika. Iš ko gyvensime? Išskyrus žemės ūkio darbus, mes daugiau nieko nemokame... Kaip užsidirbt pragyvenimui? Nebent į kokį dvarą už kumečius? Ir tai dar klausimas, ar atsiras vieta.

– Gal į miestą? Gal pavyktų į kokį fabriką įsitrint? Juk ten irgi žmonės gyvena...

– Kada kas bus, o valgyti kasdien reikia...

– O kad ir į dvarą? Kas čia blogo? Kaimyno brolis visą gyvenimą kumečiu dirba, dukterį ir sūnų į mokslus išleido. Sūnus karininkas, dukra mokytoja. Tik reikia mokėt gyvent... O gal apsiženyt, nieko nesakius – ir viskas. Kai bus žmona, turės priimt, niekur nesidės...

– Taip aš nenoriu. Kaip paskui reikės gyventi? Nei tau, nei man nebus ramybės. Tik skersakiavimai, piktumai, priekaištai. Tau pačiam apkars toks gyvenimas, imsi nekęsti manęs. Kur tada reikės dėtis?

– Ką čia niekus šneki? – net pasipiktino Napalys, – aš niekada nenustočiau tavęs mylėjęs. Trokštu tik vieno – visą gyvenimą būti kartu su tavim. Negi iš tikrųjų tėvų užsispyrimas mus išskirs? Baisu net pagalvoti...

– Bandyk dar prašyti tėvo, kad tave išleistų pas mus. Negi taip jau negalima perkalbėti? Jeigu taip sutartume, būtų užvis geriausia.

– Kiek kartų kalbėjau, tiek kartų vienodai atsako: „Eik, kad nori pas Stuką, bet pinigų negausi. Kur tai matyta? Savo ūkį turėdamas, eis mat užkuriom. Užkuriom tik tada, kai šeimyna didelė ir nėra kitos išeities. O čia – tik vieną seserį išleist už vyro – ir tu jau gaspadorius“.

– Ir jo teisybė, – pritarė Julikė, – turi sūnų, o jeigu tu išeitum, tada tektų jam pačiam ieškoti užkurio. Nė vienas tėvas to nenorėtų...

– Pas Stuką jis tikrai manęs neleis, bet mėginsiu dar kalbinti, kad leistų tave vesti, kad ir be pasogos. Gal nusileis vieną kartą, nors labai abejoju. Kalbėta ir perkalbėta... Kas tiesa, tai tiesa. Nenori jie tavęs.

– O gal geriau išvis mums nebedraugauti, išsiskirti. Kiek gali taip tęstis? Pats matai, kad mes nieko negalime pakeisti. Kol kas dar ginuosi, bet, kai prispirs vieną kartą, teks ištekėti. Jeigu tavo tikras tėvas daro su tavim ką nori, tai ko tikėtis man?

– Ak šitaip? – pasipūtė Napalys, – o aš galvojau, kad ir tu mane myli taip kaip aš tave... Aš iš kailio neriuosi, ieškau būdų, kaip čia padarius, o ji „išsiskirti“. Jeigu mylėtum, taip nešnekėtum...

Napalys įsižeidęs, Julikė nuliūdus.. Jie išsiskyrė beveik susipykę. Net nepasibučiavę... Bet kai vėl už kurio laiko ilgiau nesimatę susitiko – viskas užmiršta. Vėl apsikabinę bučiuojasi, myluojasi, džiaugiasi vienas kitą matydami, laimingi, kad vėl kartu. Lyg nieko nebūtų atsitikę. Be žodžių skęsta tose palaimingose valandėlėse, susiglaudę širdis prie širdies...

Prasidėjo darbymetis, susitikti tenka vis rečiau. Nutrūko ir piršlybos. Piršliauti bus galima ir per mėsiedą, o dabar kalnai darbų, į kuriuos visi pasinėrę. Laukuose vienas darbas baigiasi, prasideda kitas: rugiapjūtė, javapjūtė, atolo šienavimas... Nebetoli ir bulviakasis, o po bulviakasio kūlimas.

Šį kartą į tuos kraštus kuliamąją atvežė labai vėlai, kai išsikūlė artimesni vienkiemiai. Pirmiausia atgabeno pas Stuką, o paskui važiuos pas Napalio tėvus. Kulia talkomis, vieni kitiems padeda. Tenka ir pasisamdyt, kurių mažesnė šeimyna. Vienkiemiai telkia visa pajėgas, žiūri, kad netrūktų žmonių, kad, Dieve gink, netektų stabdyt mašinos, kad kaip greičiau padaryt darbą ir mažiau panaudot valandų, nes mokama už valandas. O valanda nemažai kainuoja...

Po bulviakasio dienos jau trumpos, anksti sutemsta, tenka dirbti ir prie liktarnų. Apšvietimas prastas, o pasiskleidusios po visą klojimą dulkės, ir tą pačią šviesą temdo. Prie pat dumpės skraido sudžiuvusių usnių pūkai, lenda į akis, ausis, burną. Darbas ne tiek sunkus, kiek įkyrus, per tą skubėjimą sukeliantis įtampą. Nėra kada nė prakaito nusišluostyti. Kiek pabrauki atgalia ranka per kaktą, tiek ir užtenka.

Tik po darbo gauni pailsėti ir atsipalaiduoti. Tada visi linksmi prausiasi prie šulinio ir apsišvarinę sėdasi prie gausiai nukrauto stalo. Valgo, geria alų, ne vienas čia pat prie stalo ir užmiega... Rytojaus dieną vėl į kitą kiemą ir vėl prie to paties darbo.

Iš Stuko pas Napalio tėvą Danį kuliamąją atvežė auštant. Kol pastatė kur reikia, kol uždėjo diržus ir užvedė variklį ir visai prašvito. Kiek migę, kiek nemigę visi talkininkai susirinko prie klojimo, padėjo nustatyt kuliamąją, o paskui – prie darbo.

Rugius ir kviečius iškūlė iki pietų, liko tik žirniai, peliuškos ir vasarojus. Po trumpos pietų pertraukos vėl visi susirinko ir kibo į darbą. Nors dirbo sparčiai, bet dienos neužteko, teko ir vėl uždegti liktarnas.

Napalys kaip vakar, taip ir šiandien stojo aukštai ant stalo leidžia į mašiną. Su kitais javais paprasčiau, bet, kai prasidėjo žirniai, atsirado keblumų.

Rugius ir kviečius imi sau pėdą po pėdo ir leidi į gerklę, o žirniai susipynę į guzą ir nelabai gali draskyt, kad neišbyrėtų. Mergaitė, kuri stovėjo prie stalo, iš susipynusio gniužulo atsargiai pešiojo, kočiojo į nestorą volą žirnienojus ir padavinėjo leidėjui. O tas, dar po truputį pakedendamas, jau leido į gerklę.

Prie tų žirnių ir įvyko nelaimė.

Į vakarą Napalys jau visai išvargo, o čia dar toks prastas apšvietimas, taip prastai matosi. Vaikinas neapsižiūrėjo ir padavė per storą glėbį į gerklę.

Mašina užspringo. Dešinioji ranka buvo užimta ir su laisva kaire pabandė ištraukti dalį žirnienojų iš gerklės, bet kaip tik tuo pačiu metu mašina nurijo užsikimšusį gniužulą ir kartu su juo įtraukė į krumpliaračius Napalio ranką. Kai nesavu balsu surikęs vaikinas ištraukė ranką iš gerklės, plaštakos iki riešo jau nebebuvo. Ji liko mašinoje ir kuliamoji antrą kartą užspringo, o pagaliau ir visai sustojo.

Mašinistas išjungė variklį. Mergaitė, kuri buvo šalia, greitai nusirišo nuo galvos skarelę nuo galvos, nupurtė ir užrišo kraujuojančią žaizdą. Napalys iš to skausmo ir išgąsčio nebepastovėjo ant kojų ir sukniubo ant stalo. Sugriebę keli vyrai nunešė jį į namus. Tokiai didelei žaizdai skarytė buvo per menkas tvarstis. Motina ant viršaus dar uždėjo rankšluostį, o tėvas skubiai pakinkė arklį ir išvežė pas daktarą. Daktaras, sužinojęs kas atsitiko, nė neapžiūrėjęs žaizdos sušvirkštė kokių tai vaistų ir pasiuntė į ligoninę. Tėvas apgręžė arklį. Važiavo visą naktį, kol pasiekė miestą. Napalys, nors griežė dantimis iš skausmo, bet laikėsi vyriškai. Kartais neiškęsdamas tyliai sudejuodavo, bet, nenorėdamas skaudinti tėvo, tyliai kentė. Išgirdęs dejuojant sūnų, tėvas drąsino:

– Pakentėk dar kiek, sūnau, nebetoli ligoninė, tuoj būsim pas daktarus.

– Kas iš to... – nesidžiaugė Napalys, – rankos jau vis tiek nebėra. Ar ne geriau būtų dabar numirti? Kam aš reikalingas koliekas? – pridūrė dar jis silpnu skausmo ir nevilties balsu.

– Ką tu, vaikeli, apie mirtį šneki toks jaunas? Matysi, kaip mes dar pagyvensim. Gerai dar, kad kairė, o dešinė sveika liko. Dešinė pati ta darbininkė. Dar mes pasidarbuosim...

– Koks iš manęs darbininkas be rankos? Niekai...Kaip reikės rugius kirsti, šienauti? Baisu net pagalvoti.

– O tu nė negalvok. Žiūrėk tik, kad greičiau pasveiktum. Kai grįši iš ligoninės, sustiprėsi, po truputį pratinsies. Ūkyje ir kitokių darbų yra ne tik rugiapjūtė.

Laikėsi, laikėsi vaikinas, bet kai pagaliau atvažiavo į ligoninę ir pamatė baltais chalatais daktarus, apalpo.

11.

Ilgai išgulėjo Napalys ligoninėje. Grįžo tik tada, kai sugijo žaizda. Kuliamoji nutraukė tik šiek tiek aukščiau plaštakos, bet darydami operaciją daktarai dar šiek tiek sutrumpino. Liko geras sprindis žemiau alkūnės, o toliau – tuščia švarko rankovė.

Kai pirmą kartą tai pamatė Julikė, jai labai suskaudo širdį. O ir pats Napalys išblyškęs, sublogęs ir nenuostabu, kai tiek teko iškentėti vaikinui skausmo. Mažai valgė, per naktis nemiegojo, vis galvojo, ką pasakys, kai pamatys Julikė.

Kai pirmą kartą mergaitė atėjo aplankyti Napalio, tėvai sutiko labai maloniai, ypač motina. Ji apkabino Julikę, apsiverkė ir, glostydama jos pečius ir verkdama, pasiguodė.

– Visai baigiasi vaikinas. Nevalgo, nemiega, per naktis vaikšto, nežinom nė kaip nuramint. Eik pasišnekėk, gal tau pavyks su juo susišnekėti.

Kai Julikė įėjo į kambarį, Napalys gulėjo aukštielninkas ant lovos. Pamatęs ją pašoko, bet čia pat sustojo, nuleido galvą ir nedrįso prisiartinti. Julikė drąsiai priėjo prie jo ir pabučiavo.

– Sveikas, sugrįžęs, – linksmai pasveikino ji, – seniai nesimatėm... Kodėl taip ilgai laikė ligoninėje? Kaip jautiesi?

– Ilgai negijo žaizda, dar ir dabar po truputį pūliuoja.

– Ar labai skauda?

– Neskauda, bet kažkaip maudžia. Ne tiek ranką, kiek petį.

– Paprašyk mamos, kad išvirtų kokios nors arbatėlės nuo skausmo. Tau dabar reikia gerai pailsėti, išsimiegoti, valgyti. Tik gerai valgydamas greičiau atgausi jėgas. Per žiemą atsiganysi, o pavasarį nebus kada, darbai laukia...

– Koks bėra iš manęs darbininkas? Koliekas... Niekada nebebus taip kaip buvo.

– Niekas ir nevers tavęs taip dirbti kaip anksčiau. Dirbsi pagal savo jėgas, o tų darbų netrūks, gali būti ramus. Kai pradėsi darbuotis, matysi, bus visai kita nuotaika. Kad tik ta ranka greičiau sugytų...

– Dabar tai jau mes turbūt tikrai išsiskirsime... – patylėjęs jis pasakė liūdnai.

– Kodėl taip sakai? Ar su tėvais ką nors apie mus kalbėjai?

– Na, ne, bet jau dabar, kai su manimi taip atsitiko, tu turbūt jau nebemylėsi manęs?

– O aš pagalvojau, kad Dievai žino kas, – lengviau atsikvėpė Julikė. – Kaip gali taip galvoti? Argi nepasižadėjom vienas kitą mylėti amžinai? Ar paliktum tu mane tokioje bėdoje? Svarbu, kad likai gyvas. Tu net neįsivaizduoji, kaip aš pergyvenau, kai tu gulėjai ligoninėje. Kaip laukiau grįžtant...

– Ar tikrai, Julike? – nudžiugo Napalys. – Ar tikrai tebemyli mane? Prisipažinsiu, kad aš graužiaus ne tiek dėl rankos, kiek bijojau netekti tavęs. Jeigu tik tiesa, ką tu dabar pasakei, tai nuo šios dienos man prasidės visai kitas gyvenimas. Jaučiuosi taip, lyg būčiau naujai užgimęs. Gerai sakai, kad atsiras ir man darbų. Po truputį prie visko pratinsiuos, svarbu, kad tu neatsisakai manęs... Kad tu žinotum, kaip aš tavęs pasiilgau...

Dabar jau jų vestuvėms tėvai nė trupučio nebesipriešino. Priešingai, buvo laimingi ir džiaugėsi, kad Julikė sutiko tekėti už Napalio.

Julikės įtėviai nors ir labai pyko, kai sužinojo, kad ji išteka ir išeina pas Danius, nors ir buvo žadėję nieko neduoti, vis dėlto suruošė nemažą kraitį ir davė keletą tūkstančių pasogos pradžiai gyvenimo.

Taip ir išėjo į savo gyvenimus, kažkada iširusį namų lizdą palikusios gervelės...

2011 m.

Lošikas

1.

Šeštokų vienkiemyje augo du berniukai. Nuo pat jų gimimo buvo nuspręsta vyresnįjį Baltrų palikti ūkyje, o jaunylį Tadą išleisti į mokslus.

Berniukai kaip ir visi vaikai: kai kada sutardavo, kartais pasiginčydavo, net susipešdavo, bet visus jų nesutarimus išspręsdavo tėvo diržas. Kai tik reikalai prieidavo iki muštynių, jis diržu abiems įkrėsdavo į kailį ir, broliai kiek paverkę, susitaikydavo.

Taduką labiausiai pykdė Baltraus pasipūtimas. Jis buvo vyresnis ir akivaizdžiai tuo didžiavosi. Visai nesiskaitė su Tado nuomone, visada būdavo jo teisybė, tik jis būdavo vyras. Tadui tekdavo Baltrui nusileisti, nes tėtis su mama taip liepdavo.

– Nusileisk jam Tadukai, juk jis vyresnis.

Atėjus metui į mokyklą, Tadas visai rimtai pasipriešino:

– Nenoriu aš į tą mokyklą, tegul Baltrus eina, jis juk vyresnis...

– Dar mat ką prasimanys? – užriko tėvas ir sužvangino diržo sagtimi. – Baltrus jau buvo, porą metelių pasimokė, skaityt rašyt pramoko – ir užteks. Ūkyje daug mokslo nereikia, o dabar atėjo tavo eilė, – jau švelniau pridūrė tėvas. – Mes su juo liksime ūkyje, o tau mokintis reikia. Tu toks vyras, o žliumbi kaip boba. Kaip ne sarmata?

Pirmą kartą išgirdo Tadukas, kad jis vyras ir apsidžiaugė. „Jeigu aš jau vyras, tai gal ir ta mokykla ne taip blogai?“ – pamąstė vaikas ir rankove nusibraukė ašaras. Tėvas paėmė jį už rankos, pasisodino šalia savęs ant suolo ir pradėjo visai švelniai kalbėti:

– Ūkis vienas, o jūs du. Kol jūs maži, viskas gerai. Aš gaspadorius, jūs mano pagalbininkai, o kai užaugsit ir reikės išeit į savo gyvenimus, kaip pasidalinsit žemę? Tau tik džiaugtis reikia, kad mes su mama leidžiame tave mokintis. Pradėsi nuo mokyklos miestelyje. Kol užaugsi, baigsi didelius mokslus ir būsi ponas. Gal būsi kunigas, gal daktaras... Čia jau kaip pats panorėsi... Bet baigęs mokslus turėsi savo gyvenimą geresnį už mūsų. Ilgiau pamiegosi, gardžiai valgysi, gražiai nešiosi... O mes su Baltrum liksim ūkyje ir arsim žemelę. Dirbsim petys į petį, kad tau nieko netrūktų, kad galėtum gerai mokintis. Žinoma, bus nelengva, kol tave pastatysim ant kojų, bet paskui visiems bus geriau ir prieš žmones bus gražiau.

– Ar aš nežinau, kaip mokykloje gera? – vėl patempė lūpą Tadas, – mokytojai pikti, klupdo ant žirnių, stato į kampą, – ir toliau verkšleno vaikas, – geriau aš su tavim žemę arsiu...

– Netiesa. Iš kur žinai, kas sakė?

– Baltrus sakė.

– Baltrui reikėtų kailį išperti už tai, kad meluoja, – supyko tėvas, – taip buvo tik seniai, prie caro, kai mes mokėmės, o dabar prie nepriklausomybės tokių dalykų nėra. Mokytojai geri, malonūs, tik reikia gerai mokintis ir neišdykauti. Jeigu mokytojas pasiskųs, kad neklausai, nesimokai, pats tau įkrėsiu. Taip ir žinok...

Baltrukas, pasiklausęs, kaip gera būti mokintam, pats staiga panoro eiti į mokyklą. Priėjo prie tėvo, pabučiavo į ranką ir kaip mokėdamas meiliau ėmė prašyti:

– Tetuk, jeigu jau Tadas taip nenori, tai leisk mane. Aš tikrai gerai mokysiuosi ir klausysiu mokytojų. O namie argi aš neklausau? Viską padarau, ką tėtė su mama liepiate. Aš irgi noriu būti ponas...

Tėvas nusišypsojo ir švelniai paglostė jo baltą galvelę.

– O ką aš vienas veiksiu be tavęs? Tu jau didelis vyras ir daug kur gali man padėti, o Tadukas per mažas ūkininkauti. Jam tik mokykloje abėcėlę pažinti ir raideles rašyti. Be reikalo jis mokyklos bijo. Nereikės tau, vaikeli, tik mokintis ir mokintis, – kreipėsi tėvas vėl į Tadą, – būna pamokos, būna ir pertraukos. Galėsit pabėgiot, pažaist mokyklos kieme su vaikais. Ar ne taip, Baltrau? – atsisuko jis į Baltrų, – ar ne teisybę sakau?

– Taip tai taip, bet blogus, išdykusius vaikus tikrai klupdo į kampą. Aš nemeluoju...

– Tadukas geras vaikas. Jam nereikės klūpoti kampe. Ar ne, Tadukai? – vėl kalbino vaiką tėvas. – Na, matai? Kiek pasimokysi, kiek pažaisi, o po pietų aš atvažiuosiu tavęs parsivežti. Tai ką sakai, ar eisi į mokyklą?

2.

Ne taip jau saldu buvo mokykloje kaip tėvas sakė. Aukštesnių skyrių mokiniai buvo didesni ir skriaudė mažesnius pirmokus. Ypač miestelio berniokai tyčiojosi iš kaimo vaikų, vilkinčių naminio milo švarkeliais ir kelnėmis. Dičkiai neretai atimdavo iš jų priešpiečius ir, kai Tadukas kartą pasiskundė mokytojui, gavo lupt, buvo pakrikštytas „skundiku“ ir prigrasintas, kad daugiau niekada nesiskųstų, nes gaus dar daugiau.

Tas įdėtas vardas „skundikas“ Tadą lydėjo iki mokslo metų pabaigos, nors jis nė karto daugiau nebesiskundė. Bjaurios pravardės jis atsikratė tik baigęs pradžios mokyklą.

Mokytis toliau Tadui nebuvo jokio noro, tačiau tą patį rudenį tėvas jį išvežė į Panevėžį tęsti mokslų. Butą išnuomavo pas jauną našlę, geroje vietoje, miesto centre, netoli gimnazijos, kuriame jau gyveno trys gimnazistai. Ne visi buvo pirmaklasiai: du antrokai, o vienas toks didžkis pasigyrė, kad eis jau į trečią klasę.

Tadukas į jį pasižiūrėjęs išsigando ir pagalvojo, kad vėl bus skriaudžiamas. Bet pasirodė, kad be reikalo nerimavo. Jaunuolis buvo labai malonus, mandagus, kaip sau lygiam padavė ranką. Taip pat prisistatė ir kiti, susitarė būti gerais draugais ir, reikalui esant, padėti vienas kitam.

Šeimininkė irgi padarė gerą įspūdį: maloni, graži ponia Ona. O jau jos Tado metų dukrelė Karolina iš karto vaikiną sužavėjo.

Kai su visais susipažino, Tadukas pasijuto drąsesnis. Jis plačiau apsižvalgė aplinkui: kaip visur švaru, gražu, net blizga. Erdvaus kambario viduryje stovėjo balta siuvinėta staltiese uždengtas stalas ir kėdės aplink jį. Ant stalo spindėjo vaza su darželio gėlėmis, kambario kampe stovėjo sofa su daugybe nedidelių spalvotų paduškėlių, ant langų nuo lubų iki žemės kabojo permatomos užuolaidos, o ant palangių – vazonėliai su žydinčiomis kambarinėmis gėlėmis.

Kitame kambario kampe dideliame vazone augo per pusę kambario išsikerojęs, nedideliais žaliais lapais ir žydinčiais nedidukais rausvais žiedeliais aplipęs kažkoks tai medis. Nuo jo žiedų kvepėjo visas kambarys. Tik vėliau Tadas sužinojo, kad tai šiltų kraštų augalas oleandras.

Tadas buvo sužavėtas: „Čia taip gražu ir aš čia gyvensiu, kasdien matysiu tokį gožį, vaikščiosiu po kvepiantį šviesų kambarį, žingsniuosiu tiesiog su batais tokiomis švariomis išblizgintomis grindimis, kasdien sutiksiu malonią šeimininkę, ir dažnai matysiu jos tokią mielą dukrelę Linutę... Kokia gražutė Linutė... Veidelis baltas, akys mėlynos, aukštai išlenkti antakiai, blakstienos juodos, trumpai pakirpti tamsūs plaukai, trumpa languota su balta apykaklaite suknelė, baltas žiurstelis per liemenį sujuostas ir nugaroje surištas dideliu bantu. Kaip lėlė... Štai kaip gyvena miesto žmonės... Ponai... Ir aš visą laiką gyvensiu su jais...“

Kaip vėliau jis sužinojo, ponios Onos vyras ir Linutės tėvas buvo pašto viršininkas. Jam gyvam esant, šeima nuomojo šį didelį trijų kambarių butą centre ir gyveno plačiai. Mirus vyrui, teko daug ko atsisakyti, o pirmiausia tai tokio didelio buto. Vėliau, našlė gerai pagalvojusi, nusprendė likti tame pačiame bute, o laisvus kambarius nuomoti gimnazistams. Toks jos sprendimas pasiteisino. Pabandžius vienus, kitus metus įsitikino, kad taip verstis galima.

Iš to maisto, kurį iš kaimo vaikams atveždavo tėvai, ji gamino gimnazistams ir pati prasimaitindavo kartu su dukra, o iš tų pinigų, kuriuos gaudavo už nuomą, ji užsimokėdavo šio didelio buto šeimininkui ir dar gerokai likdavo. Be to moteriškė dar užsidirbdavo šiek tiek skalbdama. Turėjo dvi valdininkų šeimas, kurias pastoviai aptarnaudavo, dar tekdavo savo gimnazistams patalynę ir baltinius išskalbti, nes berniukai kas antrą savaitę turėdavo eiti į miesto pirtį išsimaudyti. Už tai gimnazistų tėvai mokėjo papildomai.

Nieko nepadarysi, reikia kaip nors suktis. Kad jau jai buvo skirta likti našle, turi ką nors daryti, kad išgyventų. Kaip yra taip, nieko jau nebepakeisi, tik labai gaila, kad Linutę teko atsiimti iš gimnazijos.

Pati našlė Ona kitokių pajamų neturėjo, o tų pinigų neužteko, kad galėtų leisti Linutę į gimnaziją. Tos lėšos buvo skirtos tik pragyvenimui. Artimųjų, kurie galėtų padėti, nebuvo, todėl reikėjo susitaikyti ir su ta bėda.

Darbo daug, bet labai padeda Linutė. Kol motina ruošia valgį, ji tvarko, švarina kambarius, valo dulkes, laisto gėles, dengia stalą, plauna indus, pagal jėgas prisideda ir prie skalbimo. Mažesnius skalbinius išlygina, o kiti lieka motinai.

Į vieną kiek didesnį kambarį buvo įleisti vyresni gimnazistai, o kitame įsikūrė du pirmaklasiai.

Kambario draugas Andrius buvo aukštesnis už Tadą, bet neatrodė priešiškai nusiteikęs. Priešingai, buvo tylus, nekalbus ir Tadas nusprendė, kad su juo bus galima sugyventi, o kai atėjo į gimnaziją, tai abu pasirinko ir bendrą suolą.

Pirmą dieną pamokų nebuvo, vyko tik pažintis su mokytojais. Naujokams buvo parodyta klasė, kurioje mokysis ir suolai, kuriuose jie sėdės. Visi buvo susodinti pagal ūgį ir Tadas su Andriumi atsidūrė penktame suole. Mažesni sėdėjo pirmuosiuose.

Tadas buvo patenkintas, pasirodo jis ne toks jau mažas, yra ir už jį mažesnių. Kaip ten bebuvę, didesni ar mažesni jie visi bus tos pačios klasės mokiniai, mokysis kartu daug metų ir bus klasės draugai, kol tik baigs gimnaziją.

3.

Prasidėjo naujas Tado gyvenimas.

Nuo devintos ryto iki trečios – pamokos gimnazijoje, grįžus – pietūs ir iki vakarienės – pamokų ruošimas. Tik vakare iki dešimtos valandos likdavo truputis laiko pramogoms. Po vakarienės visi likdavo didžiajame kambaryje ir, kai šeimininkė nukraustydavo stalą, visi susėsdavo pažaisti: kas šaškėmis, kas loto, kas linksmą, visų mėgstamą žaidimą „Kopimą į dangų“.

Tie vakarai ypač žiemą maloniai paįvairindavo nuobodoką gimnazistų gyvenimą. Pažaisti su jais ateidavo ir Linutė. Kai ji pasirodydavo, berniukai iškart pagyvėdavo. Kiekvienas kvietė ją į savo kompaniją, bet ji dažniausiai rinkdavosi „Dangų“ ir prisidėdavo prie jį žaidžiančių berniukų.

Laikas prabėgdavo taip greitai, kad atėjus metui gulti, visi skirstydavosi nenoriai, prašydavo šeimininkės, kad dar leistų pavakaroti. Bet ji buvo griežta:

– Iki dešimtos – ir viskas. Ilgiau negalima, reikia pailsėti, rytoj reikės anksti keltis.

Tarp Linutės ir Tado iš karto užsimezgė abipusė draugystė. Tadas nuo pirmo pamatymo ja susižavėjo, o Linai patiko jo judrumas, linksmumas ir, žinoma, rodomas ypatingas dėmesys. Vaikinas stengėsi visur jai įtikti, nėrėsi iš kailio, kad atkreiptų mergaitės dėmesį ir jautėsi laimingas, kai ši jam nusišypsodavo.

Aukštesnių klasių gimnazistai jau turėjo savo simpatijas gimnazijoje. Jiems gražutė Lina atrodė per daug jau vaikiška rimtesniam flirtui, kai tuo metu vienmečiai Tadas su Lina buvo kaip tik pora. Matydama, kaip tas naujas, toks simpatiškas jų gyventojas nenuleidžia nuo jos akių, ji negailėjo jam šypsenos.

Tiesą pasakius, mokslas Tadui nelabai sekėsi. Būdamas pernelyg judrus, jis negalėjo sukaupti dėmesio, ne visada iki galo išklausydavo, ką sako, aiškina mokytojai. Jam atrodydavo, kad jau viską išgirdo, viską jau žino, o kai reikėdavo daryti pamokas, nebuvo toks tikras, ar gerai suprato tą ar kitą dalyką. Tadas nuolat abejojo, blaškėsi, kol galų gale visai pamiršdavo, ką buvo girdėjęs klasėje. Tada jis prašydavo Andrių pagalbos.

Tas tai jau visada viską gerai žinojo. Andrius labai atidžiai klausėsi mokytojų dėstomų dalykų, pamokas ruošdavo lėtai, apgalvodamas. Namų darbus jis atlikdavo gerai ir tvarkingai, už ką gaudavo tik gerus pažymius. Paprašytas niekada neatsisakydavo ir draugui padėti. Tadas su juo padirbėjęs, o kartais ir tiesiog nusirašęs, sugebėdavo gauti netgi vieną kitą ketvertą ar net penketą, kai tuo metu dienyne buvo vieni trejetukai.

Tadas su Andriumi, kuris buvo nepamainomas prie pamokų, artimai bendravo, bet per keletą metų Tadas įsigijo dar ir kitų draugų iš gimnazijos, su kuriais praleisdavo savaitgalius.

Sekmadienį jie vaikščiodavo po miestą, eidavo į kavinę, užsukdavo į tirą, lankė gimnazijoje rengiamus pasilinksminimus, žiūrėdavo kiną. Linksmai leisdamas laiką, Tadas net neprisimindavo Linutės.

Vienmečiai draugai Tadą mėgo. Visiems patiko jo sugebėjimas linksmai pamėgdžioti tą ar kitą mokytoją, pasišaipyti iš nevykėlių. Tos nepiktos jo išdaigos sukeldavo daug juoko, pelnydamos Tadui draugų simpatijas.

Toks draugų pripažinimas Tadui buvo itin malonus. Jis pasijuto šio to vertas, neprastesnis už kitus, įgavo daugiau pasitikėjimo savimi. Be to Tadas buvo jau ne toks, koks buvo anksčiau. Jis jau nebe vaikėzas, o devintos klasės gimnazistas, gerokai ūgtelėjęs, madingai apsikirpęs gražius tankius plaukus, gražus, drąsus, patrauklus jaunuolis. Gatvėje sutiktos moterys jį su pasigėrėjimu nužvelgia, o šokiuose mergaitės su juo mielai eina šokti.

Pasisekimas tarp mergaičių glostė jam širdį, bet sau jis nebuvo išsirinkęs nė vienos. Nė vienos jis dar nebuvo lydėjęs į namus ar kaip kitaip išskyręs iš kitų. Jeigu po šokių kurią nors vieną ir sutikdavo gatvėje, tai, nukėlęs kepurę, mandagiai pasilabindavo ir tiek. Tai turbūt dėl to, kad jam vis tik rūpėjo Linutė.

Per tiek metų šiokiadieniais Tadas buvo jau taip įpratęs matyti ją arti savęs, jog buvo įsitikinęs, kad niekas niekada nesikeis. Jis net nepastebėjo, kad iš paauglės ji tapo jaunute panele. Jam Linutė ir dabar buvo tokia pati miela, graži mergaitė, kokią pamatė pirmą kartą: su languota suknyte, balta prijuostėle patarnaujanti prie stalo. Tadas buvo įsitikinęs, kad ji niekur nedings ir kur jis bebūtų, kada be pareitų, visada ją ras namuose maloniai jam besišypsančią atlaidžia, glostančia šypsena.

Kartą, kai vėlai vakare grįžęs iš miesto Tadas rado Linutę su Andriumi tebesėdinčius didžiajame kambaryje ir maloniai besišnekučiuojančius, jam staiga smilktelėjo per širdį. Jis žinojo, kad Andrius savaitgaliais niekur neišeina iš namų, sėdi jųdviejų kambarėlyje ir skaito iš bibliotekos atsineštas knygas. Bet kad leistų laiką su Lina, Tadui nė į galvą neatėjo. „Argi aš ne kvailys? Kur buvo mano galva? Tuo metu, kai aš bastausi po miestą ieškodamas pramogų, Andrius, būdamas namuose, sugebėjo prisiartinti prie tokios mergaitės...

Kad jis įsimylėjęs Liną, nesunku suprasti. Kokiomis akimis jis į ją žvelgia... Klausimas, ką ji galvoja apie Andrių? Negi ir ji būtų įsimylėjusi jį?“ – krimtosi Tadas. „Negali būti, – abejojo jis, – juk Lina visą laiką simpatizavo man. Aš aiškiai tai mačiau, bet kad su Andriumi draugauja, irgi to nepaneigsi.

Tik įdomu, ar toli ta jų draugystė pažengusi? Iki šiol per tuos žaidimų vakarus tarytum nieko nepastebėjau, bet ateityje būsiu atidesnis, stebėsiu Liną ir pabandysiu suprasti, ką būtent ji jaučia Andriui.“

Tik dabar Tadas suprato, kokia Linutė jam reikalinga, kai gal būt jau ją prarado. Kaltino save, kad beveik visus šeštadienio vakarus bei sekmadienius praleisdavo su draugais beprasmiškai vaikščiodamas po miestą, lankydamas šokius ir šokdamas su visai neįdomiomis gimnazistėmis, sudarydamas sąlygas jai bendrauti su Andriumi.

Ilgiau stebėdamas Linutę šiokiadienio vakarais, Tadas įsitikino, kad ji tebėra jam palanki ir, nieko nelaukdamas, vieną sekmadienį pakvietė ją į kiną.

4.

Buvo jau įpusėjusi gegužė. Baigėsi pavasariniai lietūs, nusistovėjo giedra. Saulėtos, šiltos dienos mažai kuo skyrėsi nuo vasaros dienų. Darželiuose ir bulvaruose pražydo pirmosios gėlės – smulkiažiedės žydrės.

Vaiskus mėlynumas supo visą miestą: mėlyna žemė, mėlynas dangus, mėlynas oras... Dangaus žydrynėje plaukė balti debesėliai, kurdami pasakų stebuklus. Vandenynų apjuostos iškildavo baltos pilys, ant kuorų plevėsavo baltos vėliavos. Stipresniam vėjeliui papūtus, griuvo tvirtovės, iš griuvėsių kilo fantastiški medžiai, ant jų šakų, išskleidę milžiniškus sparnus, tupėjo niekur nematyti paukščiai...

Tadas su Lina iš namų išėjo truputį anksčiau. Iki seanso pradžios buvo dar pakankamai laiko. Jie ėjo neskubėdami atgimstančio miesto gatvėmis, stoviniavo prie žydinčių gėlynų, stabtelėjo prie fontano pasigrožėti iš viršaus byrančiu sidabru. Paskui jie sustojo prie kaštonų gojelio miesto skvere, kol pamažu atėjo iki kino teatro pastato.

Salėje jau buvo nemažai žmonų ir jie, susiradę savo vietas, atsisėdo. Kai, nuskambėjus paskutiniam skambučiui, buvo užtemdyta salė, Tadas pasislinko arčiau Linos ir paėmė jos ranką. Ji nesipriešino ir pati palinko prie jo. Taip arti vienas kito jie išsėdėjo per visą seansą. Kai baigėsi filmas, užsidegė šviesos ir baigė skirstytis žiūrovai, jie tik tada pakilo iš savo vietų.

Kaip gaila, kad viskas baigėsi taip greitai... Galėjo tęstis nors ir visą naktį... Toks malonus buvo tas artumas...

Eidama į kiną Lina šiek tiek pasipuošė. Su gelsvo šilko išeigine suknele ir juodu blizgančiu vėrinuku ant kaklo ji atrodė taip puošniai, kad Tadas su savo panešiota gimnazistiška eilute pasijuto nejaukiai.

„Kokia ji graži taip pasidabinusi... Kaip jai tinka ta geltona suknelė“, – žavėjosi Tadas. Namuose jis buvo įpratęs matyti Liną dažniausiai su kasdiene pilka, atraitytomis rankovėmis bliuzele ir juodu sijonėliu. O dabar, pamatęs ją su tokia gražia, gilia iškirpte suknele, su žėrinčiu vėrinuku ant kaklo, buvo sužavėtas. Aukštyn sukelti plaukai, juodi ryškūs antakiai, ilgos blakstienos, raudonos lūpos – ji buvo nuostabi.

Tadas žvelgė į ją su tokiu pasigėrėjimu, kad Lina net nusišypsojo.

– Ko taip žiūri? Ar kas negerai? – linksmai paklausė ji.

– Kur jau ten... Man tiesiog staigmena, – toliau stebėjosi Tadas, – tu jau tokia puiki panelė... Niekada aš dar nemačiau tavęs tokios gražios...

– Tikrai? – šypsojosi Lina, – ar tai reiškia, kad aš tau patinku?

– Ir dar kaip... – prisipažino Tadas. – Kodėl taip pasipuošei?

– Aš visai nesipuošiau, tik apsivilkau išeigine suknele. Negi eisi į kiną su kasdiene? Dar sekmadienį...

– O aš štai drįstu kasdieniškai... – kuklinosi Tadas. – Neturiu kuo pasipuošti. Gal tau net nepatogu su manimi tarp tokios daugybės žmonių?

– Baik, ką tu čia išsigalvoji, – sudraudė jį Lina, – ar nežinai, kad uniforma vyrus puošia? Kiekvienas net iš tolo pamatęs pasakys, kad tu gimnazistas... – juokėsi ji.

– Ar tai ką nors reiškia? – nelabai tiki Tadas.

– O kaip gi. Gimnazistas – tai būsimas kažkas... Iš kur imasi tie mokslininkai, profesoriai, rašytojai, poetai? Vis iš tų pačių gimnazistų... Be gimnazisto nebus nieko...

– Dėkui, kad paguodei, nes aš ne juokais buvau susirūpinęs...

– Man, jei nori žinot, labai smagu, kad su gimnazistu buvau kine... – dar pridūrė Lina ir vėl nusijuokė.

– Malonu girdėti, – jau linksmesnis Tadas, – o man smagu, kad vaikštau su tokia gražia panele. Jeigu matė kas nors iš mano bendraklasių, man pavydės, – kartu su Lina nusijuokė jis.

– O ką veiksim dabar? – stabtelėjo Tadas, kai taip besišnekučiuodami atėjo iki centro, – gal užeinam į kavinę? Išgersim po puodelį kavos, jei iš tikrųjų nesigėdiji manęs...

– O ne, jokiu būdu. Iki dešimtos turiu būti namuose, mamai pažadėjau. Pats žinai, koks pas mus režimas, – griežtai atsisakė Lina ir jie pasuko namų link.

– Kai jau taip, tai nieko nepadarysi, – neslėpė nusivylimo Tadas. – O aš dar taip norėjau pabūti su tavimi, – prisipažino jis. – Na, o kaip gi tau patiko filmas? – paklausė, taikydamas savo žingsnį prie jos mažų žingsnelių.

– Filmas geras, bet aš jau jį mačiau, – atsakė Lina.

– Matei? – nustebo Tadas. – Kada?

– Praeitą šeštadienį. Buvome su Andriumi.

– Tikrai? – nežino nė ką sakyti suglumęs Tadas. „Tai štai kaip... Pasirodo, kad jie su Andriumi net į kinus vaikšto. Štai tau ir draugužis... Nė nepagalvojau...“ – susimąstė jis. – Tai turbūt buvo labai nuobodu? O aš norėjau suteikti tau malonumo.

– Niekis, – atsakė nė kiek nenusiminusi Lina, – kaip gerą knygą paskaityti antrą kartą, taip ir gerą filmą dar kartą pažiūrėti verta. Ačiū tau, labai puikiai praėjo laikas. Aš labai patenkinta praleistu vakaru.

– Man jau smagiau, – lengviau atsikvėpė Tadas, – klausyk, – staiga jis paprašė Linos, – kad daugiau taip neatsitiktų, prižadėk tik su manimi vaikščioti į kiną. Gerai?

– Jeigu taip nori... – sutiko ji.

Atėję iki namų, jie dar nėjo tuoj pat į vidų, o susėdo kieme ant suoliuko po langu.

– Kaip greitai bėga laikas, – po trumpos tylos pirmas prašneko Tadas, – čia pat ir atostogos. Nesimatysime visą vasarą. Aš labai ilgėsiuos tavęs. O tu? Ar bent pagalvoji apie mane, kai manęs nėra? Ar prisimeni?

– Dažnai pagalvoju apie visus. Kai tik išvažiuojate, namai lieka lyg nebe tie. Visur tuščia, tylu, nuobodu ir nejauku. Laukiu nesulaukiu, kada prasidės mokslo metai.

– O aš dar noriu kai ko tavęs paklausti...

– Ko? – susidomėjo Lina.

– Kai ko, kas man labai rūpi...

– Tai klausk, ko dar lauki?

– Katras iš mudviejų tau labiau patinka? Aš ar Andrius?

– Iš visų mūsų berniukų – tu man labiausiai patinki, – patylėjusi prisipažino Lina, – tik tu nieko nesakyk Andriui, – dar tyliai paprašė ji

– O kodėl taip?

– Jis labai norėjo, kad aš su juo draugaučiau...

– Tai gal geriau draugaukim mes abu. Ką? – paėmė ją už rankos Tadas. – Vis tiek visą laiką aš tik tave myliu.

Švelnus, dar nepatirtas jausmas užliejo Linutės širdį.

– Jeigu myli, kodėl tik dabar man tai sakai? – paklausė nuleidusi akis.

– Na, nenorėjau nusivilti, nežinojau, ar tau patinku.

– Argi per tiek laiko nematei? Nepastebėjai?

– Nebuvau tikras. Vieną kartą atrodo taip, kitą kitaip. Tik dabar, kai savo ausimis išgirdau, kad aš tau patinku, galiu drąsiau kalbėti apie savo jausmus.

– Ne tik patinki... – vėl patylėjusi ištarė Lina, – aš mielai sutinku su tavim draugauti ir tikiuosi, kad mūsų draugystė niekada nenutrūks.

– Ir aš taip pat, – pritarė Tadas ir apkabinęs švelniai pabučiavo Liną.

Tarp miesto mūrų pasklido sutema ir languose įsižiebė pirmieji žiburiai. Nuo upės padvelkė drėgna vėsa. Jie sėdėjo prigludę vienas prie kito tylėdami, tarsi nedrįsdami žodžiais nutraukti šią palaimingą tylą.

Sugirgždėjo atidaromos durys ir verandoje pasirodė motina.

– Ko neinat į kambarį? – griežtokai pašaukė ji, – jau laikas miegoti, o dar vakarienė ant stalo.

5.

Nelinksmos šiemet buvo Tado atostogos. Liepos pabaigoje mirė motina. Atvažiavęs rado sergančią, jau visai silpną. Ji negalėjo kalbėti, nebepažino žmonių, tik dejavo per dienas ir naktis, kol taip pasikankinusi beveik mėnesį, mirė.

Tas motinos vaitojimas ir dabar skamba Tado ausyse.

Kas jai buvo, nė daktaras negalėjo pasakyti. Atsigulė vieną vakarą kaip ir paprastai, pavargusi, bet sveika. Nieko nesijautė, o ryte jau nebeatsikėlė. Kol dar šnekėjo, vis skundėsi vidurių ir galvos skausmais, o už kelių dienų nebeištarė nė žodžio. Nustojo valgyti, tik dejavo užmerkusi akis ir sukandusi dantis.

Po laidotuvių namuose nekokios nuotaikos. Visi prislėgti, nusiminę, tėvas susirūpinęs: „Ką dabar darysim? Kaip gyvensim be motinos? Antrą kartą pats vesti negalvoju, o Baltrui, per anksti, jaunas dar. Vos dvidešimt metelių pernai per bulviakasį suėjo. Teks turbūt samdyt dar vieną merginą, kad šeimininkautų namuose. Apsiruošusi, žinoma, padės ir laukuose, taip kaip amžiną atilsį motina darydavo. Bet va, susidaro naujų išlaidų. Jau ir taip nelengva, o bus dar sunkiau.

Laimė dar, kad Baltrukas geras, paklusnus vaikas. Nelaksto po vakaruškas, negirtuokliauja, nerūko, taip kaip kiti jo bendraamžiai. Ne tinginys, dirba, nesiskundžia ir darbą išmano“.

Ir iš tiesų, ne kartą paklausęs sūnaus patarimo, tėvas džiaugėsi neapsirikęs.

„Su Baltrumi ne bėda, bet kaip bus su Tadu? Praeis dar nemažai metų, kol jis atsistos ant kojų, o ūkyje jau dabar darosi striuka“ – svarstė jis toliau.

Vieną sekmadienį po pietų, nesitraukdamas nuo stalo, tėvas paklausė Tado:

– Kaip tau sekasi, vaike? Ar dar daug reikia mokintis?

– Dar trys metai, kol baigsiu gimnaziją ir kokie penki, jeigu studijuočiau universitete, – nedrąsiai atsakė Tadas.

– O jeigu taip į kunigus... Ar užtektų tiek, kiek dabar išsimokinai?

– Ar čia, ar ten – vis tiek reikia baigti gimnaziją. Nebaigus – niekur nepriims.

– O aš girdėjau, kad į kunigus priima ir aštuonių klasių, – įsiterpė Baltrus. – Seniūno Petras, sako, nė aštuonių nebaigęs, įstojo į kunigų seminariją.

– O ką? Ar jau nebegalvojat leisti mokintis toliau? – nusigando Tadas. – Kadaise, tėte, žadėjai išleist mane į didelius mokslus.

– Tai kad va, taip netikėtai mirė mama, – atsiduso tėvas,– nenumatytos išlaidos: liga, daktarai, vaistai, laidotuvės, teks samdyt dar vieną žmogų, – toliau dėstė tėvas. – Kad taip į kunigus – greičiau viskas pasibaigtų.

– Į kunigus, tai jau ne,– prisiminė Liną Tadas, – bet jeigu į universitetą neišeitų, tai gal reikėtų pabandyt nors į mokytojų seminariją. Būčiau pradžios mokyklos mokytojas. O ką? Ar pas jus ūkyje taip jau prastai?

– Prastai, neprastai, bet jei, neduok Dieve, dar kokia bėda ar nederlius... Bijau, kad ūkis neatlaikys, – nerimavo tėvas. – Baltrus, tai jau aišku, jis lieka čia gaspadorius, bet norėtųsi, kad ir tu greičiau susitvarkytum savo gyvenimą.

– O aš manau, tėte, kad reikia leisti Tadui baigti gimnaziją. Dabar nutraukti mokslus, kai liko tik trys metai iki pabaigos, būtų nei šis, nei tas, – rimtai, vyriškai pasakė Baltrus. – Gal kiti metai bus geresni, gal nebus jokių nelaimių, laukai atrodo gražūs, gal sulauksim neblogo derliaus. Manau, kad tiek išmokint dar išgalėsim.

– Taip sakai? – jau švelniau prašneko tėvas. – Jeigu išgalėtume, tai nuo to visiem būtų geriau. Kai baigsi gimnaziją, tada vėl žiūrėsim...

– Tai leisit mokintis ir toliau?– lengviau atsiduso Tadas. – Dėkui, tėte ir tau brolau, visą gyvenimą būsiu dėkingas, – padėkojo jis nuo širdies.

– Mums čia su Baltrum teks pasispausti, bet ir tu žiūrėk, kaip mažiau išlaidauk. Nenusimink, jei kiek ir mažiau gausi savo reikalam. Apsieisi su tiek, kiek turėsi... O mes iš tavęs nieko nenorim, kad tik gerai mokintumeisi ir baigtum gimnaziją, – baigė šneką tėvas ir pakilo nuo suolo.

6.

– Laba diena, – pasisveikino Linos mama, įėjusi į mėsinę kitoje gatvės pusėje.

Už prekystalio stovėjo apvalaus veido, švariai nusiskutęs, trumpai pakirptais ūsiukais, baltu chalatu vilkintis vyriškis ir, pamatęs moteriškę, maloniai nusišypsojo.

– O, ponia Ona, labas, – atsakė į pasveikinimą. – Senokai bebuvote. Kaip tik laiku užsukote, turiu porą veršienos kumpelių kaip jūs mėgstate.

– Ne pirkti, o atsiskaityti atėjau, – priėjo arčiau prekystalio Ona. – Turbūt jau nemaža suma susidarė? – šypsojosi ir ji.

Mėsą ir dar gi nemažais kiekiais ji visada pirkdavo toje parduotuvėje. Ne paslaptis, kad kartais pritrūkusi pinigų imdavo skolon.

– O kodėl nenusipirkti kumpelio kepsniui? – mėsininkas ir toliau siūlė savo prekę Onai. – Iš pažįstamų pirkau, mėnesį prie karvės išlaikytas, nemažas, riebus veršis. Paimkit kol dar yra, tuoj neliks. Veršienos dabar vis rečiau pasitaiko.

– Kad neturiu kam kepti. Gimnazistai išvažiavo, o mes su Lina mėsos mažai valgom.

– Teisybė, atostogų metas, bet galėtumėt ir pačios pasilepinti. Kaip gi laikotės?

– Ačiū, neblogai, šiaip taip verčiamės. Jeigu ir toliau taip seksis, tai nėra ko skųstis. Kad tik būtų sveikatos...

– Būtent, – pritarė vyriškis. – Kol esi sveikas, visada atrodo, kad kažko trūksta, ko tai maža, bet kai susergi, niekas daugiau nerūpi, kad tik greičiau susigrąžinti sveikatą. Ne visada ir pavyksta... O kaip Linutė? Gal jau kur nors įsidarbino?

– Buvo pasitaikiusi gera vieta. Viena mano pažįstama rekomendavo į vaistinę plauti ir dezinfekuoti indų skirtų vaistam. Bet pagalvojom ir nutarėm, kad Linai geriau likti namie. Kai prasideda mokslo metai, darbo užtenka abiem. Vienai man būtų per sunku.

– Tokia graži panelė išaugo, – pagyrė mėsininkas. – Ar ne geriau išleisti ją už vyro, vietoj to, kad ieškoti darbo? – linksmai mirktelėjęs, dar pridūrė jis. – Ir tamstai nebereikėtų tiek vargti. Augintumėt sau anūkėlius ir niekas neberūpėtų.

– Jeigu tik pasitaikytų geras jaunikis, aš nieko prieš, – nekreipdama dėmesio į mėsininko „šposus“, visai rimtai pareiškė Ona. – Jeigu gerai ištekėtų, gal pasikeistų ir mano gyvenimas. Prisipažinsiu – nelengva man su tais gimnazistais.

– Ne šiaip sau užsiminiau, – jau visai rimtai prašneko vyriškis. – Aš pats turiu net du sūnus. Vienas tai dar mažas, o kitas vyresnis – jau dvidešimt penkių. Pats tas „ženikas“. Turėtumėt pažinti. Gal ne kartą teko matyti už prekystalio?

– Kaip gi, pažįstu gerai. Visai šaunus vaikinas, tik kodėl iki šiol dar nevedęs? Tikrai jau metas.

– Kad vis nesusiranda merginos. Piršo čia jam vieną, kitą, bet jis neskuba. Gerai žinau, kad jam patinka jūsų Linutė.

– Tikrai? – buvo maloniai nustebinta Ona. – Ar jis taip sako? Tai kodėl niekada neužeina? Juk kaimynai esame...

– Tik kad jis toks nedrąsus prie mergaičių ir tiek. Turbūt į mane nusidavęs... Aš irgi buvau nedrąsus, kai buvau jaunas. Jau trisdešimt metų turėjau, kai dėdė pripiršo. Gerą mergaitę gavau ir šiandien, net po tiek metų aš jam dėkingas.

– Tik ar ne bus Linutė per jauna? – suabejojo Ona. – Gal sūnus nenorės tokios jaunos?

– Kuris čia vyras nenorės jaunos žmonos? Bet galima būtų ir palaukti kokius metelius, tik reikia ką nors daryt, kad juos suartinti. Reikia, kad jie susipažintų arčiau, pabendrautų, – svarstė tėvas.

– Na, tegul užeina pas mus, dažniau apsilanko, niekas nedraudžia. Kaip tu juos suartinsi, jeigu jie patys nenorės?

– Kad susidraugautų, visai nebloga būtų iš jų pora... Kaip jums atrodo, ponia Ona? Bet aš ir sūnų suprantu. Kaip čia nei iš šio, nei iš to – imti ir užeiti... Ką sakyt, kaip prisistatyt? Ir išvis, kaip gali atrodyti Linutei toks nelauktas jo apsilankymas... Kad taip kokia proga pakviestumėt, ar ką? Tada visai kas kita...

– Apie tai reikėtų gerai pagalvot.. Tik nežinau... – abejojo ponia Ona. – Irgi nepatogu... Mergina kviečia pas save į svečius mažai pažįstamą vaikiną. Kaip čia atrodys?

– O gal geriau jums pas mus apsilankyti? – staiga sumąstė mėsininkas. – Neužilgo jo vardadienis. Ar šiaip, ar taip šeimininkė ruoš šventinį stalą. Ateitumėt abi su Lina, papietautume, pasėdėtume kartu valandą, kitą... Manau, kad tai visiems išeitų į gerą.

– Tik man kažkaip nesitiki, kad jis būtų toks nedrąsus. Šiuolaikinis jaunimas tai netoks, koks buvo seniau, mūsų laikais. Ko gero jis labai išrankus. O tokiems ne taip lengva išsirinkti.

– Tai kad jis, kaip matot, jau išsirinko. Dabar svarbu, ką Linutė pasakys...

– Gal jūs tikitės kokios nors pasogos? – staiga susirūpino Ona. – Iš anksto galiu pasakyti, kad aš nieko jai negaliu duoti. Tamsta mus seniai pažįstat, žinot mūsų gyvenimą... Kai buvo gyvas vyras, ne paslaptis, gyvenome gerai, bet santaupų neturėjome. Vis galvojome spėsim... Kol jauni, reikia pagyventi, o dabar iš to, kad nuomoju gimnazistam kambarius, tik tiek, kad pragyvename...

– Ne, kur jau ten. Mums nieko nereikia, pas mus visko užtenka, – nuramino jis ponią Oną. – Ši parduotuvė centre duoda nemažą pelną, o dar turiu vietą turgavietėje. Ten irgi gerai sekasi. Turgaus dienom ten prekiauja sūnus Jeronimas. Jeigu apsiženytų, tada galėtų prekiauti Linutė. Ji turguje, aš čia, o Jeronimas važinėtų po kaimus ir supirkinėtų gyvulius. Jis ir dabar tą patį daro, bet labai mažai tam lieka laiko. Kai bus laisvesnis, galės plačiau pasidairyti po apylinkes. Tą darbą jis geriau išmano už mane, – dėstė kaimynas mėsininkas.

– Užėjau grąžinti skolą, o išgirdau tokią naujieną,– atvirai džiaugėsi Ona. – Prisipažinsiu, tas jūsų sumanymas man labai jau prie širdies. Su manimi kaip jau ten bebuvę, bet nors mergaitė bus atiduota į geras rankas. Manau, kad viskas susiklostys gerai. Jei tik jūsų sūnui patinka Linutė, tai nemanau, kad būtų kokių nors kliūčių. Mergaitė dar jauna, jokių kavalierių neturi, o toks puikus vyrukas kaip jūsų Jeronimas, kiekvienai patiktų.

– Malonu girdėti, – net patrynė rankas mėsininkas. – Tai kitą sekmadienį prašom pas mus pietų. Kviečiu antrai valandai ir prašau nevėluoti... O kas dėl skolos, tai neverta nė prisiminti. Kai dabar mes, galima sakyti, kaip ir giminės, tai tokios smulkmenos kaip ta skola, nieko nereiškia. Dėl savęs irgi nesirūpinkit, – dar jis padrąsino Oną, – tarp mūsų ir jūs nepražūsit. Jei norėsite, galėsime gyventi visi kartu. Namas didelis, vietos užteks visiems.

Laiminga ponia Ona, maloniai atsisveikinusi, išėjo.

7.

Po susitikimo per gimtadienį Jeronimas jau dažnas svečias pas našlę. Ne toks jis jau ir nedrąsus. Mandagus, pagarbus, dėmesingas. Ateidamas atneša gėlių abiems, tik Linai didesnę puokštę, pavaišina saldainiais. Liną kviečia į pasimatymus kavinėje, buvo ne kartą ir kine, vaikščiojo abu po miestą.

Per vasarą, kai namai tušti ir visur tylu, Linai netgi malonu su Jeronimu bendrauti, tačiau ji nenustoja galvoti apie Tadą. Kaip malonu žinoti, kad jis ją myli seniai, o ir ji pati davė suprasti, kad jam neabejinga ir, nežiūrint to, kad ji vaikšto su Jeronimu, laukia, kad tik greičiau sugrįžtų Tadas.

„Įdomu, kaip mes su Tadu draugausime? Ar leisime visiems suprasti, kad esame artimi, ar laikysime tai paslaptyje? Na, gyvens, aišku, jis čia ir matysimės kiekvieną dieną. Bus viskas kaip iki šiol, bet tik viena bus niekam nežinoma – tai, kad mes mylime vienas kitą“, – užsisvajojo Lina. „Gal vis dėlto geriau neviešinti mūsų meilės... Ypač dabar, kai pradėjo lankytis Jeronimas... O gal atvirkščiai? Gal kaip tik bus geriau, jei jis greičiau pamatys, kad man rūpi Tadas“, – svarstė Lina.

Ko Jeronimas siekia čia lankydamasis, Linai visai nesvarbu. Kol nėra Tado, yra jis, o kai bus Tadas, bendravimas su Jeronimu savaime nutrūks.

Bet taip nebuvo. Jeronimas ne tik nenutraukė „vizitų“, bet dar uoliau ėmė lankytis, kai netruko pastebėti, kad Tadas Linai patinka. Prasidėjo lyg ir varžybos, katras greičiau ją kur nors pakvies...

Tadui, aišku, teko nusileisti. Ne jam rungtyniauti su tokiu pasiturinčiu vaikinu kaip Jeronimas. Ypač šiemet, kai iš kaimo atsivežė perpus mažiau pinigų išlaidoms. O Jeronimas nesnaudė... Jis pakvietė Liną netgi į spektaklį, kai žiemos sezono gastrolėms buvo atvykęs dramos teatras iš Kauno.

– Aš neisiu, – griežtai pasipriešino Lina, – aš gi neturiu kuo tinkamai apsirengti, – aiškinosi ji, bet motinos spiriama išėjo su ta pačia vasariška geltono šilko suknele, lyg ir kerštaudama motinai: „Na ir gerai, tegu visi pamato, kokia aš vargšė...“

Namuose, kai tekdavo būti vieniems su Tadu, jis ją bučiuodavo, su ašaromis akyse prašydavo, kad Lina nutrauktų susitikimus su Jeronimu.

– Juk žadėjome mudu draugauti, ar pamiršai? Ar jau nebemyli manęs?

Lina tikindavo, kad labai jį myli, kad ir būdama su Jeronimu, vien tik apie jį galvoja, kad tik Tadas yra pirmutinė ir paskutinė jos meilė, kad paskutinis kartas, kai ji paklauso motinos ir išeina su Jeronimu. Bet paskui Lina vėl ir vėl nusileisdavo, kai motina maldaute maldavo, kad ji neatstumtų tokio puikaus jaunuolio.

Nežinia kiek dar visa tai būtų tęsęsi, jei per Kalėdų šventes Jeronimas nebūtų pasipiršęs Linai.

Pirmiausia jis tėvų vardu pakvietė Liną su motina pas juos šventėms. Kai visi susirinkę gerokai užkando ir išgėrė po vieną kitą taurelę vyno ir pietūs artėjo į pabaigą, Jeronimas atsistojo, pripylė dvi didesnes taures šampano. Vieną pastatė prieš Liną, antrą pats pakėlė ir, su taure rankoje atėjęs prie jos, paklausė:

– Tai kaip, Linute, ar tekėsi už manęs? Ar sutinki būti mano žmona?

Lina buvo sujaudinta ir pasimetusi: „Tai štai kas... Jis, pasirodo, nori mane vesti...“

Visi sužiuro į ją: tėvai, brolis, jos motina... Ir jis pats toks solidus su taure rankoje, taip iškilmingai stovi prieš ją ir neatitraukia nuo jos akių...

Kažkas nepaprasto... Visi ją stebi, maloniai šypsosi... Tokie geri, artimi, nuoširdūs, myli ją, jai vienai skiria tokį dėmesį... Ir aplinka tokia nuostabi: tokie gražūs baldai, pilna gėlių, visomis vaivorykštės spalvomis žėri puošni eglutė. Viskas taip gražu, taip miela, tarsi visa tai būtų jai vienai skirta...

Visi nutilo ir, sulaikę kvėpavimą, laukia, ką ji pasakys... Ar užteks jai ryžto pasakyti „ne“? Jokiu būdu ji to pasakyti negali... Jei ji būtų viena su Jeronimu, nė kiek neabejotų ir pasakytų, bet tik ne dabar...

Ar turi ji teisę nuvilti ir įskaudinti tiek gerų, ją mylinčių ir gerbiančių žmonių? Motiną su džiaugsmo ašaromis akyse, tėvą, pritariantį sūnaus pasirinkimui, nors puikiai žino, kad ji našlaitė, bekraitė. Pagaliau ir patį Jeronimą, štai stovintį prieš ją ir su tokia meile žvelgiantį į akis...

Nedaug truko, kad ji ištartų „taip“, bet paskutinę akimirką susitvardė.

„Tarkim, kad tai likimas“, – dar rado sau pasiteisinimą ir po trumpos tylos jau visai ramia sąžine ištarė:

Taip, – ir jie su Jeronimu susidaužė taurėmis.

Plodami rankomis visi pakilo. Tėvas į tuščias taures išpilstė likusį šampaną, Jeronimas pabučiavo Liną ir paprašė visus išgerti iki dugno už jų laimę.

Šventė prasidėjo tarsi iš naujo.

8.

Kai po žiemos atostogų grįžo Tadas, Lina kaip nesava, o jis tik ir laukia progos likti vieniems, kad galėtų ją apkabinti, bučiuoti... Tadas taip jos pasiilgo...

Lina jo vengia, bijo susitikti akis į akį. Ir kur gi ne, juk tada teks prisipažinti, kas įvyko per šventes.

Tadas toks gražus, toks mielas, neslepia kaip džiaugiasi ją matydamas ir net nenujaučia, kas jo laukia. Aiškiai matosi, kaip jis ją myli... O ji? Ką ji padarė? Pagailėjo mamos, tėvų, Jeronimo ir nė nepagalvojo, kokį skausmą patirs Tadas, išgirdęs tokią naujieną...

Kad ir ji pati... Nerimauja, kremtasi, blaškosi, nemiega per naktis, kankinasi, gailisi taip pasielgusi... Taip skauda širdį vien tik pagalvojus, kad turės išsiskirti su Tadu. „Man taip ir reikia. Aš pati kalta ir kuo čia dėtas Tadas? Kodėl turi kentėti jis? Aš išdaviau mūsų meilę, kaip išdrįsiu pažiūrėti jam į akis, arčiau susitikus? Kaip reikės viską pasakyti?“ – kankinosi Lina.

Kol kas Tadas savo kambarėlyje vienas. Andrius kažin kodėl po žiemos atostogų dar negrįžo, nors jau visa savaitė, kai vyksta pamokos gimnazijoje. Šeštadienį po pietų jis sėdo ruošti namų darbus.

Dabar jau Tadas ruošia pamokas vienas, su pamokomis stengiasi susidorot pats. Po to, kai sužinojo, kad Andrius siūlė savo draugystę Linai ir pasidarė lyg ir varžovas Tadui, jis juo nebepasitiki, o pagaliau ir ambicija neleidžia. Dabar jau nebe taip, kaip buvo vaikai, dabar jau jie dešimtokai, jau kavalieriai... Laikas būti savarankiškam ir nesinori pasirodyti žioplu.

Padaręs pamokas, Tadas atėjo į didįjį kambarį ir atsisėdo prie stalo. Netrukus pasirodė Lina.

– Ar jau seniai namuose? – prisėdo ji ant kėdės prieš Tadą, – ką čia veiki vienas? Ar jau padarei pamokas?

– Tavęs laukiu... O kur mama?

– Išėjo į miestą, žadėjo greit grįžti.

– Tada gal užeinam pas mane į kambarį, kol mama dar negrįžo. Laukiu nesulaukiu, kada galėsiu tave apkabinti, – pakilo Tadas ir paėmė Liną už rankos, – jau visa savaitė prabėgo...

– Gerai, – pakilo ir Lina. „Niekur nedingsi, – pagalvojo ji,– kaip bus, taip. Vis tiek vieną kartą teks prisipažinti...“

Tik uždaręs duris, Tadas apkabino Liną ir baisiausiai nustebo, pamatęs jos akyse ašaras.

– Kas yra, Linute, ko verki? Ar tave kas nuskriaudė, kol manęs nebuvo? – susirūpinęs Tadas bučiavo jos rankas, – sakyk greičiau, nes aš tiesiog dūstu iš nekantrumo.

– O, Tadukai, ką aš padariau... – jau verkė Lina, – turbūt išprotėjau...

– Ką tokio tu padarei? – prisispyręs klausė Tadas, – kas atsitiko?

– Per Kalėdų šventes sutikau ištekėti už Jeronimo...

– Ką pasakei? – paleido jos rankas Tadas. – Tu sutikai ištekėti? – pasitraukė jis nuo Linos.

– Taip, Tadukai, – pro ašaras patvirtino ji, – pati nesuprantu, kaip tai įvyko... Pati negaliu paaiškinti... Kad tu žinotum, kaip dabar gailiuosi, nerandu sau vietos...

– Juk visą laiką kartojai, kad myli mane, – nuleido galvą Tadas, – o aš kvailys tikėjau. Iki šios minutės tikėjau. Žinoma, kur jau man su juo lygintis, – susigraudino vaikinas, – gėlės, kavinės, teatrai... O ką aš vargšas gimnazistas... Man negalima mylėti... Juk mačiau, kaip jis paskui tave sekiojo, stengėsi įsiteikti, bet tikėjau tavimi, tavo žodžiais... Sakyk, – pakėlė galvą Tadas, – kodėl melavai, jeigu nemylėjai? Kokia tau iš to nauda?

– Tikrą teisybę sakiau, aš ir dabar tave tebemyliu... Tik nežinau, ką man daryti? – pasikūkčiodama verkė Lina. – Viešpatie, ką aš padariau?

– Ar nežinai ką padarei? Žmogų užmušei, – jau piktas Tadas. – Buvo žmogus, gyveno, mokėsi, siekė tikslo, norėjo būti geru mokytoju, mylėjo, o dabar – iš jo nieko neliko... Ar aš galiu toliau gyventi be tavęs? Man jau atėjo gyvenimo galas... Nieko daugiau nenoriu, tik noriu mirti, kad nematyčiau, negirdėčiau tavo vestuvių...

– Bet aš gi dar neištekėjau, – staiga sujudusi nusišluostė ašaras Lina. – Pasakysiu mamai, kad nenoriu už Jeronimo tekėti ir atsiimsiu savo žodį. Juk galima taip padaryti? Ar ne?

– Žinoma, – atgijo Tadas, – jeigu tikrai myli mane. Prisipažinsim mamai, kad seniai mylime vienas kitą... Gal supras ji mus ir palaikys. Juk ji irgi buvo jauna, taip pat mylėjo ir žino, kas yra meilė...

– Kai gerai pagalvoji, gal nieko baisaus ir neatsitiko, – jau nebeverkė Lina, – na sutikau, o paskui apsigalvojau. Kas čia tokio? – net linksmesnė ji. – Žinok, jis man nė kiek nepatiko, bet kai per vasarą tavęs nebuvo, leidau sau su juo pabendrauti, kad nebūtų taip nuobodu ir ilgu be tavęs. Kas čia žinojo, kad Jeronimas taip greitai norės mane vesti... Aš niekada tau nemelavau, visą laiką tik tave mylėjau... Gal jau nebe taip labai pyksti ant manęs, Tadukai? Ką? Ar tiki, kad aš tik tave vieną myliu?

– Visą laiką tikėjau, patikėsiu ir dabar, – jau bučiavo ją Tadas, – dabar tik svarbu, ką pasakys tavo mama.

– Ant kelių atsiklaupę prisipažinsim, prašysim, kad mus suprastų, pasigailėtų... Tik ji gali mums padėti...Kad tik ji sutiktų nueiti pas Jeronimą ir pasakyti, kad nebenoriu už jo tekėti...

– O jeigu ji nesutiks, priešinsis... Ką tada darysim? Supykus ji gali atsakyti man kambarį arba tiesiog išvaryti mane iš šių namų. Kaip tada mes susitiksime, kaip pasimatysime?.. Kas bus su mūsų meile tada?

– Visko gali būti, – vėl nusiminė Lina, – ji labai norėjo, kad tekėčiau už Jeronimo. Šnekėjo ir šnekėjo, koks geras manęs laukia gyvenimas už jo ištekėjus. Buvo tvirtai įsitikinusi, kad tos vedybos atneš mums abiems laimę. Bijau, kad mūsų meilė, jai gali būti labai netikėta, skaudi staigmena... Tikriausiai nenorės sutikti, kad aš atšaukčiau vestuves...

– Ar aš nesakiau? Gal vis tik geriau nieko jai kol kas nesakyti, palaukti, – abejojo ir Tadas.

– Bet jeigu tylėsime, tai Jeronimas ir toliau čia lankysis. Jam neuždrausi... Rytoj sekmadienis, būtinai ateis, gal dar ir pakvies kur nors... Dabar jis čia jaučiasi lyg būtų savas žmogus...

– O gal niekam nieko nesakius, nieko nelaukus, imti mums ir susituokti... – netikėtai drąsi mintis šovė Tadui į galvą.

– Kaip tai susituokti? Niekam nežinant? Juk tai neįmanoma, – negali suprasti Lina.

– Ir dar kaip įmanoma, – tvirtino Tadas, – yra čia tokia viena bažnyčia, kur sutuokia tokius kaip mes... Arba tokius, kurie nori susituokti tyliai, kukliai, be jokių iškilmių, be pajaunių, pamergių, be vestuvių pokylio. Jeigu tik tu sutiktum, aš viskuo pasirūpinčiau...

Linai ir baugu, ir malonu. Štai dar vienas įrodymas, kaip ją Tadas myli... O ji? Kaip ji gali nesutikti? Ji irgi turi įrodyti, kad niekad nemelavo ir visą laiką Tadą mylėjo... Be to šios vedybos padėtų be jokių pasiaiškinimų nutraukti įsipareigojimus Jeronimui. Pagaliau niekuo ir neįsipareigota, ji tik pasakė „taip“ ir viskas. Argi tai įsipareigojimas? Argi tai ką nors reiškia?..

– Žinoma, kad sutinku, – ryžtingai ištarė Lina, – jeigu nėra kitos išeities, tai ta pati tinkamiausia... Aš su viskuo sutinku, ką tik tu pasakysi.

9.

Kai motina sužinojo, kad Lina ir Tadas susituokė, buvo sukrėsta. Ji ir pyko, ir barėsi, paskui nieko nesakė tik, susiėmusi rankomis galvą, aimanuodama blaškėsi po kambarį, kol pagaliau, balsu raudodama, krito į lovą ir nesikėlė iki ryto.

Pati Lina gamino pietus gimnazistams, paruošė ir vakarienę.

Po vakarienės jie abu su Tadu per naktį išsėdėjo didžiajame kambaryje, nežinodami nė ką daryti.

Kiek kartų Lina buvo priėjusi prie motinos lovos, bandė ją kalbinti, bet ši nieko neatsakydavo, tik mojavo rankomis duodama suprasti, kad nenori nei kalbėti, nei jos matyti. Pasitarusi su Tadu, Lina nutarė nieko nebelaukti ir ryte kviesti daktarą.

Bet nereikėjo... Vos tik išaušo, motina atsikėlė, nusiprausė ir, nuėjusi prie vyryklės, ėmė ruošti pusryčius. Įėjusi Lina pasisveikino, tačiau į „labas rytas“ ši nieko neatsakė.

Taip patylėjusi keletą dienų, motina pagaliau prašneko.

– Kaip manot gyventi? – paklausė vieną vakarą, kas jai labiausiai rūpėjo. Paklausė to, dėl ko visą laiką kankinosi ir pergyveno.

– Kai baigsis mokslo metai, tuojau, dar šiemet stosiu į mokytojų seminariją. Baigsiu seminariją, gausiu darbą taip ir pradėsime gyventi, – ramiai, įtikinamai išdėstė Tadas.

– Šiemet nebe tiek daug laiko, bet kol baigsi seminariją, reikės gi kažkaip gyventi.

– Na, nedaug kas pasikeis, – ramino motiną Tadas, – maistas iš namų kaip ir visus tuos metus buvo. Mums su Linute užteks. Išgyvensim... Žinoma, bus sunkiau, kol baigsiu seminariją, bet prašysiu tėvo, gal daugiau parems, o kai baigsiu mokslus, tada jau darbas... Kiek tenka girdėti pradžios mokyklos mokytojams neblogus atlyginimus moka ir butu aprūpina.

– Taigi, kaip nors išgyvensim, – atsiduso Ona ir, kiek patylėjusi, pridūrė,– atsakysim Andriui kambarį ir galėsit ten abu gyventi. Judviem vietos užteks, kol dar vaikų nėra...

Lina su Tadu susižvalgė.

– Apie tai negali būti nė kalbos, – nudūrė žemyn akis Lina. – Kol nepradėsim normaliai gyventi, vaikų nebus... – pasakė ji visai rimtai.

– Nebūk tokia tikra, – perspėjo ją motina ir pakilo, – jau metas ruošt vakarienę.

Su Linos motina, reikia manyt, reikalai ja susitvarkė... Liko dar neaišku, ką pasakys tėvas su Baltrum?

Namuose Tadas apie tai, kad vedęs dar nieko nesako, tik sutrumpino atostogas. Savaitę paviešėjęs per Velykų atostogas, išvažiavo atgal į miestą.

Dabar jie su Lina mažai kur išeina. Daugiausia abu sėdi savo kambarėlyje ir šneka, kuria planus ateičiai. Padarys taip ir taip, nusipirks tą ar aną... Kad tik Tadas greičiau baigtų seminariją ir pradėtų dirbti...

Motina jau visai nusiramino, susitaikė su esama padėtimi, ji vėl visiems maloni ir graži ponia Ona... Skirtumas tik tas, kad ji dabar Tado uošvienė. Netiesa, kad žentai nesutaria su uošvienėm. Tadas dabar jai jaučia net didesnę pagarbą nei prieš tai. Jis nė pusės žodžio negali pasakyti ant Linos mamos. Dieve gink... Ji visada tvarkinga, pasitempusi, su juo mandagi, maloni, niekada neužsimena apie tas, taip ją sukrėtusias vedybas. Ji niekada Tadui nepriekaištauja, maloniai jam šypsosi kaip ir anksčiau. Panašu, kad Tadas jai pradeda patikti...

10.

Praėjo du metai ir Tadas nebetoli antro kurso pabaigos.

Grįžęs kartą iš paskaitų, jis labai nustebo, kai nieko nerado namuose, bet netrukus jam buvo paaiškinta, kad Lina su motina išvažiavo į ligoninę. Iš kito kambario gimnazisto jis sužinojo visas smulkmenas.

Pietus pavalgiusi šeimininkė pasijuto blogai. Ji skundėsi stipriais skausmais pilvo apačioje. Lina iškvietė daktarą ir, jam liepus, kartu su motina išvažiavo į ligoninę. Išvažiuodama Lina paliko raštelį, kurį paprašė perduoti Tadui, kai tik jis pasirodys.

Lina rašė, kad mamai įtaria apendicitą ir guldo į ligoninę. Jei tai pasitvirtins, tuojau pat mamą operuos, o ji lieka budėti ligoninėje. Būtų gerai, kad ir Tadas atvažiuotų.

Po trūkusio apendicito išsivystė gangrena, o nuo jos pagalbos jau nėra.

Mirus motinai, Linos ir Tado gyvenimas apvirto aukštyn kojomis. Visos bėdos, kokios tik buvo iki šiol, tai vieni niekai, palyginus kokioje bėdoje jie atsidūrė dabar.

Ne Linai vienai tęsti motinos pradėtą verslą. Abi su ja vos spėdavo padaryti visus darbus, o Linai vienai nėra ką ir galvoti. Ji nepajėgs... Tada iš ko gyventi toliau?

Nemanant toliau laikyti gimnazistų, reikia tučtuojau atsisakyti to brangaus buto... Bet kur tada gyventi? Dviems žmonėms jau reikėtų ieškoti dviejų kambarių buto, o jis kad ir mažesnis kainuos jau nebe tiek kiek Tadas mokėjo už kambarėlį dviese su mokslo draugu. Tegul užtektų ir vieno kambario su virtuve, bet nuomos kainos mieste didelės... Iš ko mokėti? Lina nedirba, Tadas mokosi...

Dabar jau teks Tadui prisipažinti tėvui, kad jis vedęs, kad juos užgriuvo didžiulė nelaimė... Bet kuo tėvas gali padėti? Mieste išlaikyti du suaugusius žmones, nuomoti jiems butą – juk nepajėgs...

Linai ir Tadui tokiems jauniems žmonėms, dar gi naujo gyvenimo pradžioje, kaip nesakyk, per didelis išbandymas.

Lina per dienas ir naktis verkia motinos, graužiasi dėl tokios neaiškios ir beviltiškos jųdviejų padėties, yra visai pasimetusi. Tenka Tadui vienam pačiam kaip nors ir kuo greičiau spręsti, kaip gyventi toliau, ieškoti išeičių, stengtis ištverti, nepalūžti ir tuo pat metu lankyti paskaitas.

– Ar nepagyvent tau kaime, Linute, kol aš baigsiu mokslus? – galvojęs, galvojęs sumąstė Tadas. – Aš vienas būdamas greičiau gausiu kur nors prisiglausti. Gal gausiu kambarėlį dviems, o gal net trims... Svarbu, kad būtų kur permiegoti... Kur nors priemiestyje, kad būtų pigiau... O gal pavyktų gaut net bendrabutį... Nereikėtų mums atskiro buto... Turėtum nemokamą gyvenamą vietą, kartu išsimaitintum prie bendro stalo... Ko ko, o jau maisto kaime netrūksta... Tik kol baigsiu seminariją ir gausiu vietą dirbti... – paskubėjo kaip greičiau nuraminti Liną, pastebėjęs kaip ši susiraukė, – kaip sakai? Ar čia ne išeitis?

– Nuveši ir pasodinsi jiems ant sprando, – nepatenkinta Lina, – įsivaizduoji kaip apsidžiaugs?

– Jie geri žmonės, ypač brolelis. Jis visada mane palaikė, – įtikinėjo Tadas, – ne visam gi gyvenimui. Pagyvensi kiek, aš pasistengsiu dažnai lankytis. Kiek aš negalvojau, geresnės išeities nematau... Ir laukti ilgiau negalim... Už kelių dienų baigiasi nuomos sutartis, teks kaip greičiau atlaisvint butą.

– Ką aš ten veiksiu? – arti ašarų Lina, – aš jokių kaimiškų darbų dirbti nemoku. Nesu nei jokios karvės gyvenime melžusi, nei kokio paršo šėrusi.

– Nereikės tau ten nei karvių melžti, nei kiaulių šerti, yra pasamdyta mergina tiems darbams. Viso labo gal kada valgyti išvirsi, kai per darbymečius visi skubės išeiti į laukus. Juk valgyti gaminti moki.

– Žiūrint ką. Nežinau ką jie valgo, ką mėgsta... Gal kaip tik to aš ir nemokėsiu, ko jie norės.

– Viskas bus gerai, pamatysi. Tau net patiks kaime... Aš neabejoju... – įkalbinėjo Tadas. – Prašau tavęs, Linute, būk gera. Nepasiduokim, nenuleiskim rankų, prisidėk ir tu prie mūsų ateities ir gerovės kūrimo. Pati matai, kad negalim laukti, reikia ką nors daryti. Neišeina kitaip, reikia daryt taip kaip išeina. Ašaros čia niekuo nepadės. O gal gali ką nors geriau pasiūlyti?

– O kur dėsime baldus? – vėl susirūpino Lina, – į kaimą visko nenusiveši.

– Yra komisas, išvešim pardavimui, aš tuo užsiimsiu. Gal kai ką ir iš namų nupirks, gal kai ką išsivešim į kaimą. Galima drabužius, patalynę, avalynę... Juk visa tai ir tau pačiai bus reikalinga.

– Dieve aukščiausias, kokių dar drabužių? Kur aš eisiu būdama kaime?

– Netoli miestelis. Žmonės sekmadieniais pasipuošę į bažnyčią vaikšto. Galėsi ir tu su visais nuvažiuot kada... – nebeišmano nei kaip raminti, nei ką besakyti Tadas. – O ir šiaip, gali kas į svečius pakviesti. Drabužių reikia, nepaliksi jų čia...

– Nežinau, nežinau... Man kažkaip baisu, širdis netraukia. O kas prižiūrės mamos kapą, kai manęs nebus arti? Ten ne tik mama viena, ten ir tėtis... Kas lankys juos, sodins, laistys gėles, ravės žoles, prižiūrės kapą? Koks tvarkingas mūsų tėčio kapas buvo, kai mes su mama jį prižiūrėjom. O dabar ir ji pati atsigulė... Ne, ne aš privalau būti arti mamos...

– Atvažiuosi retkarčiais, čia ne taip toli. Traukinys važiuoja, susisiekimas geras. Ko dar reikia?

Lina vis rasdavo kaip priešintis, bet Tadas vis stengėsi ją įtikinti, padrąsinti, nuraminti, kol pagaliau ji nusileido.

Tadas lengviau atsikvėpė. Dabar, kai jau Lina sutiko, reikalai pajudės, bet laukė dar nelengvas pokalbis su tėvu.

Nepagirs jis, žinoma, kad Tadas vedė, bet gali net ir labai supykti. Jis jautė, kad tėvas dar tebepuoselėjo viltį padaryt iš jo kunigą. Viltims žlugus, gali likti abejingas ir jo bėdoms. „Pats vienas darei kaip išmanei, nieko neklausei, su niekuo nesitarei, tai ir toliau žinokis“ – spėliojo Tadas.

Bet taip nebuvo. Tėvas, išklausęs nuo pradžios iki galo apie visas sūnaus nelaimes, vargus ir nesėkmes, iš karto pasipiktino kam vedė, bet sužinojęs, kad jis neužilgo bus mokytojas, apsiramino.

Šiaip ar taip nenuėjo veltui jo pastangos padaryti iš Tado poną. Nebus ponas kunigas, bus ponas mokytojas, nemažiau gerbiamas žmogus parapijoje. O dėl Linutės, tai tėvas net apsidžiaugė:

– Bus gaspadinė, nereikės kitais metais samdyti mergos. Šeimininkaus marti, savas žmogus... Bus visai kas kita, negu šeimininkavo samdinė.

11.

Praėjo nemažai laiko, kol Lina tapo tikra vienkiemio šeimininke. Nebuvo nei taip sunku, nei taip baisu, kaip ji galvojo. Iš karto dar labai liūdėjo, niekam nematant ir paverkdavo, paskui nusiramino ir pradėjo domėtis vienkiemio gyvenimu.

Ar taip, ar taip – kitaip jau nebus... Kiek galima verkti? Stebėdama iš tolo, kaip tvarkosi tarnaitė, nusprendė, kad nėra nieko sudėtingo, kad ir ji pati nė kiek neblogiau gali viską padaryti. Ką reiškia iškept blynų ar sugrūsti bulvių košę pusryčiams? O pietums – dar paprasčiau. Įdedi į puodą gabalą mėsos, raugintų kopūstų, vandens, druskos, papjaustai svogūnų – štai tau ir pietūs... Vakare dažniausia pieniška sriuba arba tiesiog pienas su duona. Tada nė gaminti nereikia ir dar kaip skanu... Šiltas pienas su duona... Lina to nežinojo.

Kiek sunkiau buvo, kol išmoko melžti, kol perprato duonos kepimo paslaptis, bet nei karvių melžti, nei duonos kepti jai nereikėjo. Tuos darbus padarydavo samdinė.

Iš kart Lina triūsė tik pagelbėdama tarnaitei, kol pagaliau ir pati atsistojo prie pečiaus.

Kai parvažiavo vasaros atostogų Tadas, ji jau buvo visai įgudusi šeimininkė.

– Na, kaip tu čia laikaisi? Kaip sekasi? Ar jau apsipratai? Ar ne per sunku? Ar niekas neskriaudžia? – klausinėjo jis Linos, kai liko vienu du.

– Viskas gerai,– linksma Lina, – prie visko pripratau, visko išmokau tik sunku, kai reikia taip anksti keltis. Namuose ilgiau pamiegodavau, bet, kai visi išeina į laukus, apsiruošus atsigulu kokiai valandai pamiegoti.

– Ar aš nesakiau? Be reikalo tiktai liejai ašaras ir bijojai, – priminė Tadas,– netruks prabėgti tie meteliai ir vėl būsime kartu.

– O ką sako tėvukas? Mačiau kalbėjotės. Gal ir apie mane buvot užsiminę?

– Jis tik giria ir džiaugiasi. „Kai pirmą kartą pamačiau,– sako, – pagalvojau, kad iš tokios skrumnutės panelės nebus darbininkės, o dabar matau, kad labai apsirikau. Mes visi jau prie jos pripratom, bus labai gaila, kai reikės tau atiduoti“, – tėvo žodžius perpasakojo Tadas.

Taip ir įsitvirtino Linutė kaime. Jai malonu, kad giria tėvas, gera, kad jai sekasi, kad ji reikalinga, kad ją laiko lygiaverte šeimos nare, prisidedančia prie ūkio gyvenimo. Džiaugiasi, kad nevalgo veltui duonos, nėra našta Tado artimiesiems, ko labiausi ji ir bijojo. Dabar, kai visi sunkumai praeityje, galima tikėtis, kad toliau bus tik geriau. Kad tik neužkluptų kokia liga ar šiaip kokia nelaimė...

12.

Visame kurse Tadas tik vienas vedęs. Visi kiti studentai viengungiai ir sukiojasi tarp panelių. Tarp jų pilna visai gražučių mergaičių ir Tadas nesnaudžia. Uoliai lanko visus susibūrimus, pasilinksminimus, kur tik gali būti panelių ir siekia atkreipti į save jų dėmesį. Besisukiodamas tokiose kompanijose, jis ir pats jaučiasi kavalieriumi, visur pirmas, o būdamas išvaizdus ir linksmas, turi pasisekimą tarp mergaičių..

Tai dar niekis, tie trumpesni ar ilgesni flirtai jam netrukdė, bet, kai susidomėjo pokeriu, prisidarė nemažai bėdos.

Pirmame ir antrame kurse Tadas dar neblogai vertėsi. Išpardavė baldus, surinko iš gimnazistų nuomos pinigus, dar iš namų buvo šiek tiek gavęs, bet kai pradėjo lošti, tai ir prasidėjo sunkumai.

Pirmus metus Tadas atvažiuodavo į kaimą dažniau, paskui pasirodydavo rečiau, o per paskutinius metus visai neatvažiavo. Rašė, kad turi daug darbo, reikia ruoštis egzaminams, nenori leisti pinigų kelionei ir išvis gaišti laiko. Parvažiuos, kai baigs mokslus, gaus diplomą, darbą...

Bet ir po to jis neparvažiavo. Pirmiausia Tadas nuvyko į miestelį Aukštaitijoje susipažinti su vieta, kur reikės dirbti.

Miestelis nedidukas, nedaugiau kaip penki šimtai gyventojų. Aukšta, balta dvibonė bažnyčia, o prieš ją, antroje gatvės pusėje – didelis, vieno aukšto, dviejų galų namas, baltų akacijų gyvatvore apjuostas. Nieko nė klausti nereikėjo, pats Tadas suprato, kad šis, žymiai didesnis už kitus namas ir bus mokykla.

Pats miestelis ir mokykla darė nekokį įspūdį.

Centrinė gatvė negrįsta, iš abiejų gatvės pusių pilni vandens grioviai. Per juos į kiekvieną kiemą permesti tiltukai, o ant griovių krašto patiesti iš lentų sukalti šaligatviai.

Tais šaligatviais Tadas ir atėjo iki mokyklos. Prieš įeidamas į kiemą, Tadas sustojo apsižvalgyti.

Namas didelis, bet kaip mokyklai langeliai mažoki ir visi į šiaurės pusę. „Per mažai šviesos, – pagalvojo Tadas, – o kiemo tik lopinėlis ir tas ties ūkiniais pastatais užverstas rąstais“.

Prie rąstų su pjūklu darbavosi du vyrukai. „Kur vaikams pabėgioti per pertraukas? – mąstė toliau Tadas, – dar nemažai vietos užima darželis po langais... Gražu, bet irgi užima daug vietos...“

Netoli įėjimo į kiemą – du apvalūs balkiai giliai į žemę įkasti ir skersinė kartis virš jų pritvirtinta. Prie ūkinio pastato prisiglaudusi stovėjo gamtos reikalams atlikti būdelė...

Pastoviniavęs Tadas įėjo į kiemą. Atėjo prie durų ir pabandė jas atidaryti – užrakinta. Pamatęs po kiemą vaikščiojantį nepažįstamą žmogų, pasirodė sargas ir, išsiaiškinęs, kad čia mokytojas, jis atrakino pirmiau klasės, o paskui gyvenamųjų patalpų duris. Sargas norėjo atiduoti raktus Tadui, bet jis neėmė.

– Nereikia, aš tik trumpam, atvažiavau apžiūrėt ir tuojau išvykstu. Atvažiuosiu prieš mokslo metus.

Nelinksma Tadui ant širdies, kai viską pamatė. Pasitaikė lyg tyčia apniukusi diena. Neseniai lyta, visur šlapia, nuo medžių lapų byra šalti lašai... Tik aikštelė, kuri skiria bažnyčios šventorių nuo mokyklos, kiek sausesnė. Matyt čia daugiau užvežta žvyro, o visoje gatvėje skystas purvas, lomelėse telkšo drumzlinas vanduo, girgžda po kojomis šlapios, slidžios šaligatvių lentos...

Tadas negali gaišti, reikia skubėti, kad nepavėluotų į traukinį. Iki stoties keturi kilometrai...

Į traukinį spėjo. Parvažiavo.

Seniai nemačiusi Tado, Lina sutiko jį su didžiausiu džiaugsmu. Susiėmę už rankų, jie susėdo čia pat ant suoliuko po pirkios langu. Kieme jie tik vienudu, šeimyna dar negrįžo iš laukų.

– Pagaliau, – norėjo dar kartą jį pabučiuoti Lina, bet, pamačiusi koks jis nelinksmas, susilaikė, – ko toks nusiminęs? Kas negerai? Gal sergi?

– Ne, – paneigė Tadas, – tik pavargęs ir labai nusivylęs...

– Na nieko, yra dar laiko, per vasarą pailsėsi, atsigausi, – ramino jį Lina. – Ar jau žinai kur dirbsi? O gal jau buvai nuvažiavęs apžiūrėt?

– Tiesiai iš ten, – burbtelėjo Tadas.

– Na ir kaip? Kaip patiko, kaip viskas atrodo? – nekantrauja Lina.

– Neklausk... Liūdnas vaizdas, kažkokia skylė ir tiek...

– Kaip gi taip? Negi taip baisu? Jeigu yra mokykla, tai jau turbūt miestelis? Juk gyvena ten žmonės...

– Nemačiau nė vieno žmogaus, sutikau tik mokyklos sargą, – ir toliau paniuręs Tadas, – negalvojau, kad išvis tokių vietų yra Lietuvoj. Kažkoks nykus užkampis. Ir man reikės ten dirbti, gyventi...

– Viskas niekai, svarbu kad mes būsime kartu. Man vis tiek kur, kad tik būtume sveiki.

– O aš manau, kad dar kurį laiką tau geriau likti čia, – patylėjęs ištarė Tadas. – Prisipažinsiu, šiuo metu turiu šiokių tokių sunkumų dėl pinigų. Kiek turėjau, jau seniai išleidau, teko skolintis. Tėvo prašyti tikrai nepatogu, reikia kartą pačiam susitvarkyti savo reikalus. Pagaliau, kaip jam viską paaiškinti? Pradėsiu dirbti, gausiu atlyginimą... Be to gi nieko neturime. Jeigu tuoj dabar pradėti gyventi, reikia baldų ir šiaip visokių namų rakandų. Siūlyčiau kokius metelius pagyventi dar atskirai... Aš vienas kaip nors išsiversiu, pataupysiu, o tu čia viskuo aprūpinta ir ūkyje reikalinga.

– Jiems reikalinga, o tau ne? – įsižeidusi ir nusivylusi Lina, – bet jeigu taip reikia, tai ką padarysi... Man tikrai čia neblogai, – pakilo ji. – Mes čia sėdim, kalbamės, o aš net nepasiūliau tau valgyti. Visą dieną kelionėje, ar bent teko ką nors užkąsti. Kad pavargęs ir susirūpinęs, matau, bet tikriausiai ir išalkęs būsi. Einam į vidų, turiu kuo pavaišinti. Nors gerai žinai, kad viskas čia ne mano, bet šiuo metu aš čia šeimininkė...

Lina papjaustė kumpio, dešros, iškepė kiaušinienės.

– Kol kas tik tiek, – viską padėjo ant stalo, – o kai pareis vyrai iš lauko, gal atras ko nors geresnio dėl tokio brangaus, seniai nebuvusio svečio, – dar pajuokavo ji, nors širdyje jautė tuštumą ir neviltį. Ne tokio ji tikėjosi susitikimo ir ne tokių žodžių laukė iš Tado.

13.

Pirmasis Tado pažįstamas miestelyje – medicinos felčeris, pliktelėjęs kokių keturiasdešimt penkių metų našlys. Dešimt metų išgyveno su žmona, vaikų nesusilaukė ir, kaip pats tvirtina, daugiau neketina vesti.

Jis gyvena Tado kaimynystėje, antras namas nuo mokyklos. Našlys pirmas apsilankė pas Tadą, norėdamas susipažinti.

– Aš miestelio šundaktaris, našlys Titas, bet visi vadina daktaru ir susirgę kreipiasi į mane, – taip prisistatė jis Tadui, – gal galiu kuo padėti?

– O aš ne taip seniai vedęs, bet kol kas gyvensiu vienas. Nenoriu vežtis žmonos į tą užkampį, – atsakė jam Tadas. – Užeik, – pakvietė jis. – Ar seniai gyveni toje skylėje? – dar pasiteiravo.

– Jau dešimt metų, – kaip Tadui pasirodė net su pasididžiavimu atsakė felčeris Titas.

– Ar taip pat pagal paskyrimą?

– Ne, žmona buvo iš tų kraštų. Verčiuosi individualia praktika ir nesiskundžiu.

– O daugiau inteligentų čia turite?

– Malonu, kad laikai mane inteligentu... Yra dar keletas tokių pačių kaip aš.

– Kas tokie?

– Na, kad ir policininkas Stasys. Visai nieko vyrukas, pats pamatysi. Irgi viengungis... Yra dar vikaras, pats supranti, kad kavalierius, Dievo tarnas... – Titas šyptelėjęs pamerkė akį, – ir tarp kitko labai pasaulietiškas. Dar yra pienininkas.

– Irgi nevedęs? – nusijuokė Tadas.

– Tu nesijuok, jau kokie šeši metai kaip išsiskyręs.

– Ir koks nevykėlis, – jau smagiai juokėsi Tadas.

– Dar dažnai užsuka iš lenkiško dvaro agronomas. Tas tai jau vedęs, – spėjo paaiškinti, – tik stebiuosi, kaip su juo gali gyventi žmona?

– Tai ir yra jūsų miestelio inteligentija? Nieko sau, – šaipėsi Tadas, – visai graži kompanija, tikra dobilėlio penkialapio brolija. Panašu, kad visi bendraujat? Ar ne taip?

– Ir dar kaip.. – vėl mirktelėjo Titas.

– Ir koks gi tas jūsų bendravimo būdas? Gurkšnojate?

– Visiems labai priimtinas pokeris, bet neapsieinam ir be stikliuko.

– Pokeris... – kažkaip mįslingai nutęsė Tadas ir surimtėjo.

– O ką? Ar ir pačiam pažįstamas toks bendravimo būdas?

– Seminarijoje bandžiau, bet prakišau ir įklimpau į skolas, – prisipažino Tadas, – prisiekiau daugiau gyvenime nebeimti kortų į rankas.

– Žinoma, jei stambiom sumom tai nepatartina, bet po keletą litų, netgi smagu. Prasiblaškymui... Emocijoms sužadinti... Ką daugiau čia veikti laisvalaikiu? Juk ir pats pastebėjai, koks čia užkampis.

– Na, galima ką nors veikti Lietuvos tėvynės labui... – patarė Tadas, – mes gi inteligentai, turime būti patriotais, kaimo šviesuoliais, turime ugdyti tautinę sąmonę tolimuose, atokiuose, civilizacijos nepaliestuose kaimuose ir miesteliuose. Negi nežinai ką veikti? Tik apsidairyk, pamatysi kiek darbų laukia.

– Nebūtum mokytojas, – mestelėjo Titas, nelabai supratęs, ar Tadas kalba rimtai, ar juokauja. – Suprantama, – atsargiai ištarė jis, – turėsi tokią auditoriją, taip sakant, gerą dirvą savo idėjom skleisti, galėsi arti tuos dirvonus, o ką aš galiu? – bandydamas viską paversti juokais dar pridūrė. – Nebent galėčiau šviesti higienos klausimais. Pavyzdžiui, kaip naikinti utėles...

– O ką, irgi plati dirva, – juokėsi Tadas, – darbų visiems užteks.

– O aš manau, kad draugų susibūrimas vakarais po „įtempto“ darbo, irgi visai nepeiktinas dalykas... Reikia gi kaip nors atsipalaiduot, pasisemt jėgų, kad ir tėvynės labui, – jau drąsiau juokavo ir Titas, – kitokių pramogų tai nėra. Nebent pats įneši kokių nors naujovių...

– Ne pramogauti atvažiavau, o dirbti. Arti, kaip pats pasakei, – jau visai rimtai prašneko Tadas. – Pirmiausia turiu grąžinti skolas, paskui šiek tiek prasigyventi ir atsivežti žmoną. Laikas pradėt normalų gyvenimą...

– Bet, kol neturi žmonos ir žadi gyventi vienas, galiu rekomenduot gerą šeimininkę. Jau nebe pirmi metai, kai ji man gamina. Gamina skaniai, švariai ir ne brangininkė. Juk nesiruoši pats stovėti prie viryklės...

– Tikrai, – nudžiugo Tadas, – gera šeimininkė ir man pravers. Už tai labai ačiū, brolau. Darbo, atrodo, turėsiu nemažai ir tikrai nebus kada nei skusti bulvių, nei kepti blynų... – dar pajuokavo.

– Nėra už ką, – šypsojosi Titas, – už tai ir atėjau paklausti, ar ko nereikia. Bet nenoriu įkyrėti. Pirmai pažinčiai užteks, o dabar jau eisiu. Iki pasimatymo... – padavė jis ranką Tadui, – gal dabar ir dažniau susitiksime, juk kaimynai esame.

Už savaitės Tadas buvo pakviestas pas Titą. Pasirodo, pas jį ir rinkdavosi visi tie jo paminėti viengungiai.

Kviečiamas jis buvo tik vieną kartą, o toliau ir nekviestas, be jokių ceremonijų galėjo lankytis, kada tik panorėjęs.

Tą patį pirmą šeštadienį Tadas susipažino su visa miestelio „inteligentija“. Vyrai jam patiko: jie buvo linksmi, draugiški, nekvaili ir prie humoro. Ypač vikaras Paulius. Jis žinojo daug linksmų istorijų iš savo dvasių ganytojo gyvenimo ir iš susitikimų su kaimo žmonėmis. Dažnai aplanko juos kalėdodamas. Per visą parapiją lankydamas juos namuose, patiria įvairiausių nuotykių ir moka vaizdžiai papasakoti.

Nuo jo neatsilieka ir felčeris Titas. Jam kaip medicinos praktikui irgi tenka patirti daug komiškų situacijų. Na o pienininkas žino daug gerų, kartais ir visai „riebių“ anekdotų.

Po stikliuką išgerdami ir užkandžiaudami, jie prasėdi visą vakarą, prisijuokia iki ašarų ir, užsibuvę iki vėlumos, išsiskirsto. Bet kartais randa laiko prisėst ir prie kortų...

Kol nebuvo grąžintos skolos, Tadas pokerio vengė, bet kai iš pirmų atlyginimų atsiskaitė su skolintojais ir atsirado laisvų pinigų, pats pamėgino.

– Kai dabar taip šalta, pokeris labai tinka dėl veiksmingesnės kraujo apytakos, – taip mėgo sakyti Titas.

Iš karto mažesnėmis, vėliau įsidrąsinęs ir didesnėmis sumomis Tadas lošė pakankamai sėkmingai. Paskui pradėjo nesisekti, ėmė pralošinėti, bet nepasidavė ir lošė toliau. Apylygiai išlošdamas ir pralošdamas jis per žiemą sėdėjo prie pokerio, kol likus kelioms dienoms iki žiemos atostogų taip prasilošė, kad neliko nė už ką nuvažiuoti į kaimą pas Liną.

Kokį šimtą litų galėtų pasiskolinti iš Tito... Tačiau ką pasakyti Linai, kur padėjo pinigus uždirbtus už tuos kelis mėnesius? Ji gi laukia nesulaukia, kada pagaliau jie galės nusipirkti baldus ir pradės savo gyvenimą.

Galima būtų sumeluoti, kad turi pasidėjęs banke. O jeigu paprašys parodyti knygelę? Galėtų pasakyti, kad paliko namuose ar panašiai, bet ar ne per daug melo? Pagaliau, ar toli važiuosi taip meluodamas? Vis tiek išlįs yla iš maišo. Ar ne geriau būtų visai nevažiuot? Parašyt, kad sunegalavo, turi temperatūros, kosti, skauda galvą, pasveikinti su didžiosiomis šventėmis ir tiek. Bet juk tai irgi melas... Na, bet tai tik vienas melas ir nereikia meluot, žiūrint į akis. Taip, aišku, irgi negerai, bet dievaži tai paskutinis kartas, kai jis meluoja. Daugiau taip nebus... Iki Velykų jis užsidirbs ir sugebės viską užglaistyti, sugebės ištaisyti klaidas.

Jeigu Tadas dar kiek ir krimtosi, kad nenuvažiavo į kaimą pas Liną, tai susipažinęs su Tito viešnia, viską užmiršo.

Iš Kauno paviešėti per Kalėdas pas Titą atvažiavo pusseserė kirpėja Lionė. Tokia graži brunetė, madingai apsirengusi, skoningai pasidažiusi, su įmantria šukuosena, lakuotais nagučiais ir žiedais ant pirštų panelė.

Vyrams net akys ant kaktos iššoko. Kada tik neužeik pas Titą, vis sutiksi tokią merginą, apie kokią tokiame užkampyje tik pasvajot gali. Ji visada linksma, mandagi, nė kiek nesibaido Tito draugų, nė vienam negaili savo dėmesio. Su kiekvienu ji moka maloniai pašnekėti, vis randa dėl ko smagiai nusijuokti.

Policininkas Stasys pasipustė delnus. Ne, tokios progos jis nepraleis. Apie tokią gražuolę verta apsisukti. Ar jis ne kavalierius?

Stasys, apsirengęs tvarkinga uniforma, lankosi pas Titą, visada pasitempęs, visada pasikvėpinęs, atvirai reiškia savo simpatijas Lionei.

Bet Tadas irgi nesnaudžia... Jis gyvena arčiau, lankosi dažniau ir aiškiai mato, kad merginai patinka. Stasys kada ateina, kada ne, o Tadas vis ten.

Kartą jis pakvietė Lionę apsilankyt savo namuose, pasižiūrėt, kaip gyvena „kaimo liktarna“ ir ji mielai sutiko. Kai jie vienudu, Tadas visai drąsus. Išlydėdamas viešnią ją apkabino, o kai ji nesipriešino, aistringai pabučiavo.

Po tokio bučinio tarp jų prasidėjo audringas romanas. Lionė dabar jau kasdien ėmė lankyti Tadą namuose vis ilgiau užsibūdama.

Iš karto galvojęs Lionę merginti, policininkas Stasys tai matydamas nusivylęs pasitraukė ir nustojo lankytis pas Titą.

Jau nebetoli žiemos atostogų pabaiga, tačiau Lionė neskuba išvažiuoti. Ji smagiai leidžia laiką su tokiu puikiu vyruku.

Titas, matydamas tokią artimą jos ir Tado draugystę, ėmė nerimauti. Kartą, kai auštant Lionė parėjo namo, Titas ją užsipuolė:

– Ką galvoji, mergele? Juk ne kartą sakiau, kad jis vedęs. Ko pati tikiesi, ko sieki? Jeigu atvažiavai paviešėti, tai prašau, bet jeigu galvoji ir toliau taip elgtis, tai tau čia ne vieta. Šiandien pat susikrauk daiktus ir dink iš čia...

Lionė nė neatsisveikinusi su Tadu, išvažiavo, o Tadas tą audringą romaną pasistengė kaip galima greičiau užmiršti.

14.

Kai Tadas neatvažiavo ir Velykoms, Baltrus pirmas kažkaip mįslingai prašneko.

– Ar jums neatrodo, kad su mūsų ponu mokytoju kažkas ne taip? – ištarė jis, kai parvažiavę iš bažnyčios po ankstyvųjų prisikėlimo mišių visi susėdo už stalo pavalgyti, – neatvažiavo nė Velykoms, – dar pridūrė užkandęs.

– Gal dar atvažiuos, nieko nerašė, – vylėsi Lina.

– Ar nereikėtų tau, marti, pačiai nuvažiuot ir pasižiūrėt, kas ten darosi, – patarė tėvas. – Per Kalėdas rašė, kad susirgo, gal ir dabar kas atsitiko? Jau greitai metai, kai nebuvo namie. Kažkas negerai...

– Po teisybei net nežinau, kaip ten nuvažiuot, – sunerimo Lina.

– Jis gi tai traukiniu atvažiuoja, – priminė tėvas, – galėtum ir pati traukiniu...

– Jeigu tik žinočiau kur... – pasimetė Lina, – kai buvo atvažiavęs pernai, tai skundėsi, kad baisus užkampis, o kaip tas užkampis pasivadina, nepasakė, o aš ir neklausiau, ne tas rūpėjo. Kalbėjom daugiau apie tai, kaip gyvensime toliau. Žadėjo paimti mane, kai tik uždirbs pinigų...

– Keista, – stebėjosi Baltrus, – net nežinom, kur jis gyvena. Ar atsitiktų kas, reikėtų duoti žinią, nežinotume nė kur...

– Visai ne tas buvo galvoje, – toliau teisinosi Lina, – pagaliau to ir nereikėjo. Kai ateis laikas, atvažiuos ir mane pasiims. Matyt dar neatėjo laikas... Kaip čia atrodys, kai imsiu jį vejotis po visą Lietuvą?

– O laiškai? Juk rašė laiškus? – prisiminė Baltrus.

– Tikrai, – nudžiugo Lina, – tuojau pažiūrėsiu... Laiškai irgi be atgalinio adreso, – atsinešė rankoje kelis laiškus iš kambarėlio Lina. – Lyg tyčia...

– Nepanašu, kad tyčia slėptų savo gyvenamąją vietą ir dar nuo savų... Kam jam to reikia? – spėliojo Baltrus. – Ar jis koks vagis, ar nusikaltėlis... Bet vis tiek turi būti kokia priežastis, dėl kurios taip ilgai neatvažiuoja pas mus...

– Priežastis, kurią žino tik jis vienas... – susirūpino Lina.

– Na, dabar jis turi valdišką tarnybą, dirba tokį atsakingą darbą. Tik pradėjo dirbti... Gal nelabai sekasi, gal darbe kokie nemalonumai? – lyg teisino Baltrus. – O gal kitą susirado? – dar nusijuokė jis, bet Lina susimąstė.

– Negąsdink, aš ir taip nežinau, ką ir begalvot.

– Ar labai verktum? – ir toliau erzino Baltrus.

– O kaip tau atrodo?

– Labai verkti neturėtum. Kuo tau blogai pas mus? Visi mylim, gerbiam, pasitikim. Jei liktum ir toliau čia gyventum sau taip kaip iki šiol.

– Turbūt laukiat nesulaukiat, kad greičiau išvažiuočiau. Ir nė kiek nesistebiu... Įkyrėjau aš jums per tą laiką. Svetimas nereikalingas žmogus...

– Nė kiek neįkyrėjai, – įsiterpė tėvas, mes tik pripratom prie tavęs labiausiai, kaip prie savo tikro vaiko... Bet aišku, ne visą gyvenimą tau čia pas mus gyventi. Kartą ištekėjai, turi vyrą, ten tavo vieta. Anksčiau ar vėliau vis tiek mus paliksi...

– Ačiū, – susigraudino Lina, – jūs nė neįsivaizduojat kaip man našlaitei brangus kiekvienas jūsų ištartas geras žodis. Ateis laikas ir susitvarkys mūsų su Tadu gyvenimas. Kur bebūtume, kur begyventume, visada geru jus prisiminsime ir liksim dėkingi už mano globą ir suteiktą paramą, – priėjusi pabučiavo tėvui ranką.

Jis Liną apkabino ir tėviškai pabučiavo į kaktą.

– Ko taip graudžiai, vaikeli? Nesigraudink taip labai, grįš tavo Tadas, niekur jis nesidės, o pas mus gali būti kiek tik bus reikalinga. Ne svetimas tu mums žmogus, tu mūsų namų šeimininkė. Ką mes darytume be tavęs? Bijau ir pagalvot, kas bus kai tu mus paliksi... Bet dabar apie tai negalvokim. Svarbu, kad gyvi ir sveiki sulaukėm šventų Velykų, o Velykos linksma šventė, Kristus prisikėlė... Aleliuja, – ir tėvas dar kartą Liną pabučiavo.

Tada pakilo iš už stalo Baltrus ir priėjo prie Linos.

– Tu ne našlaitė, – ištarė jis kaip galima švelniau, – turi vyrą, tėvą, brolį. Mūsų visų pareiga tavimi rūpintis, – kalbėjo Baltrus neslėpdamas susijaudinimo. – Aš pats tau prižadu savo globą, jei tik prisireiks.

Baltrus apkabino Liną ir draugiškai, broliškai, tvirtai priglaudė ją prie savo krūtinės, bet pabučiavo karštu, visai nepanašiu į brolišką, bučiniu...

15.

Neparvažiavo Tadas nė per vasaros atostogas. Į kaimą nusiuntė trumpą laiškelį su žinute : „Atostogų neatvažiuosiu. Kai tik baigsis mokslo metai, važiuosiu į dviejų mėnesių pasitobulinimo kursus Kaune. Po kursų grįšiu į darbovietę, kai tik prasidės mokslo metai. Tada vėl parašysiu“.

Po to, kai Tadas neparvažiavo nė per vasaros atostogas, kaime išvis nustojo apie jį kalbėti. Kiekvienas savaip spėliojo, kas gi iš tikrųjų galėtų būti, nes nė vienas netikėjo jo pasiaiškinimais. Akivaizdus išsisukinėjimas ir daugiau nieko.

Tik vienas tėvas kai kada susimąsto: „O gal ir teisybė, kam gi jam meluot? Negali, tai negali... Atvažiuos, kai galės... O kai dėl pinigų, tai jo reikalas. Jis uždirba, jis juos ir deda, kur jam reikia. Svarbu, kad iš namų nebeprašo ir tai gerai. Ar šiaip ar taip, jis jau atidalintas, Baltrus vienas ant tos žemės gaspadorius. Žemė liko neišdraskyta, ko daugiau reikia? Aš savo padariau, o jie tesižino... Jei tik norės, galės gerai gyventi... Mano kaip tėvo pareiga atlikta, abu vaikai pastatyti ant kojų... O dabar, kad ir numirti nebaisu“.

Tai, kad Tadas neatvažiavo, Lina priėmė daug abejingiau. Ji lyg įprato prie dažnų nusivylimų, tad ir šį kartą nelabai tikėjosi pasirodant Tadą. „Tikriausiai ir vėl neatvažiuos...“ – ji buvo susitaikiusi su ta mintimi, gal todėl nelabai ir krimtosi.

O gal atsirado kitokių minčių? Jai visą laiką nėjo iš galvos šiemetinis Velykų rytas, tie jausmingai ištarti Baltraus žodžiai ir tas pabučiavimas... Ką tai galėtų reikšti? Kaip ten bebuvę, bet Liną toks nepaprastas Baltraus elgesys sudrumstė.

Iki šiol jo palankumas atrodė nieko nereiškiantis, draugiškas, kasdieniškas, dabar gi įgijo visai kitą prasmę. Kiekviena, kad ir visai mažytė paslauga, dėmesingas žvilgsnis, netikėtas pasirodymas arti, prisilietimas kėlė sumaištį Linos širdyje.

Baltrus turėjo įprotį pavalgęs ar šiaip už ką nors dėkodamas paglostyti Linos pečius. Kodėl gi dabar ta paprasta dėkingumo išraiška, verčia ją raudonuoti? Juk nieko neįvyko, viskas tebėra taip kaip buvo, bet kodėl taip jaudina ir kartu baugina Baltraus artumas? Kodėl taip norisi jį matyti arti?..

Lina jautė, kad ją apima panašūs jausmai, kai draugavo su Tadu... Bet tada ji buvo laisva, galėjo mylėti, džiaugtis, o dabar ji ištekėjusi moteris, turi vyrą... Privalo elgtis protingai, nepasiduoti jausmams ir vadovautis šaltu protu...

Dabar ji kiek įmanoma šalinasi Baltraus, tačiau jis, matydamas, kad Lina jo vengia, pats stengiasi prie jos priartėti.

– Šią naktį mūsų Juodagalvė atsivedė net tris ėriukus. Ar nenori nueit pažiūrėt? – sulaikė jis ankstų rytą į kiemą išėjusią Liną.

– Tikrai? Ar galima?

– Taigi ir noriu, kad pamatytum. Tik viena juoda galvelė panaši į motiną, o kiti du juodi kaip smala. Turėsim vilnų veltiniams.

– Tai dar negreit, turi užaugti. Kokie gražučiai, – pritūpė Lina prie avies ir meiliai paglostė mažutėlius, sulaižyta vilnele gyvūnėlius. – Kaip kačiukai... Niekada dar nemačiau tokių mažų, ką tik gimusių, – pakėlusi paglostė vieną. – Net trys, – stebėjosi – kiek žinau, tai dažniausia po vieną veda.

– Ir pas mus tik pirmas kartas. Du yra buvę, bet, kad atvestų tris tai retenybė.

– O tėvas ar matė?

– Nuėjo miegot. Visą naktį abu budėjome, bijojom, kad kas neatsitiktų. Avis veislinė, brangi. Dar tavęs nebuvo, kai nusipirkom Dotnuvoje. Bijojom, kad nenugaištų...

– Gerai, kad viskas taip baigėsi, o jeigu kas blogai, ką būtumėte darę? Ar būtumėte galėję kaip nors padėti?

– O kaip gi. Arklys pakinkytas visą naktį išstovėjo prie prieklėčio. Jeigu kas, būtume kvietę veterinorių. Sunkiai vedė, bet kaip matai viskas baigėsi gerai. Pats tėvas padėjo, nereikėjo nė veterinoriaus.

– Taigi aš ir žiūriu... Arklys taip anksti pakinkytas, kažin kur galvoja važiuot?

– Einu iškinkysiu, neprireikė. Šiandien su juo nieko nedirbsime. Nuvesiu į ganyklą tegu pailsi... Ar jau eini? – paėmė Liną už rankos Baltrus, kai ši pasuko prie durų.

– Dar pečius nekurtas, taip anksti sutikau tave kieme... Metas kaisti pusrytį.

– Sakyk, ką tokio padariau, kad bėgi nuo manęs? – nepaleisdamas jos rankos tiesiai paklausė Baltrus.

– Sakau, kad reikia kurti pečių... Niekur aš nebėgu...

– Ne aklas, matau, – tvirtino jis, – va ir dabar... Ko taip skubi, ko bijai?

– Ko man bijoti? Buvo laikas, kada tikrai bijojau... Ir tavęs, ir tėvo... Bet dabar, kai praėjo tiek laiko, prie visų jau seniai pripratau.

– Kada tai buvo?

– Kai atvažiavau gyventi. Tėvukas pasirodė toks piktas, bijojau, kad aš jam neįtiksiu...

– O koks aš tau pasirodžiau?

– Stebėjausi, kad visai nepanašus į Tadą, nors ir brolis.

– O aš, kai tik pamačiau tave, iškart supavydėjau Tadui. Kokios gražios mergaitės gyvena mieste... Pas mus tokių nėra.

– Negi neturi kokios išsirinkęs? Netikiu, – bandė juokauti Lina.

– Kai tik tave pamačiau, nė viena man nebemiela. Turbūt dar negreit sutiksiu tokią, kuri man patiktų taip kaip tu...

– Niekus šneki, – neiškentė nenusišypsojusi Lina ir pamėgino ištraukti ranką, – kai sutiksi savąją, atrodys, kad geresnė ir gražesnė už visas. Skubėti, žinoma, nėra ko... Kiek gi tau metų?

– Dvidešimt šeši, – atsakė Baltrus, nepaleisdamas rankos, – būtų lyg ir metas, bet aš palauksiu... Kol tu dar čia pas mus, man ir taip gerai... Užtenka ir to, kad kasdien tave galiu matyti...

– Ir kas tau iš to? – nusijuokė Lina.

– Negaliu atsakyt... Malonu ir gana, o ypač dabar, kai tu taip arti, – Baltrus staiga prisitraukė ją artyn, apkabino ir norėjo pabučiuot, bet Linai pavyko ištraukti ranką ir išsilaisvinti iš jo glėbio.

Kai tik pasijuto laisva, ji nedelsiant spruko laukan. Jau kieme Liną pasivijo Baltraus žodžiai:

– Dabar jau suprantu, kodėl tu manęs vengi... Bijai, kad nepabučiuočiau...

16.

Per tuos kelis metus, kai Tadas mokytojauja miestelyje, pokeris taip įsigalėjo tarp „inteligentų“, kad jau nebeužtenka šeštadienių bei sekmadienių vakarų. Dabar jau vyrai renkasi ir viduryje savaitės.

Visai nesvarbu, kad pats šeimininkas Titas ne visada būna namuose... Pas pienininką raktai ir visi, susirinkę į jo butą, gali lošti ir be jo. Titui dažnai tenka išvykti pas ligonius, kur visada užtrunka. Negi gali laukti, kol jis sugrįš?

Padažnėjo ir išgėrimų. Jau nebeužtenka vieno butelio per vakarą... Išgeria ir du, ir tris, jeigu prasėdi iki ryto. Nors rūko iš visos kompanijos tik du, policininkas ir pienininkas, bet kambarys per naktį prirūkytas, nuo grindų iki lubų pilnas dūmų ir niekas nė negalvoja jo išvėdinti. Kaip atidarysi duris ar langus, kai lauke toks šaltis? Na, o vasarą atidaryt nesinori, kad kas nepamatytų lošėjų iš gatvės...

Tadas, iš karto sąžiningai dirbęs, visai apleido savo darbą. Jeigu išsėdi prie pokerio iki ryto šeštadienį, tai dar nieko. Sekmadienį, per dieną išsimiegojęs, ryte būna žvalesnis, o jeigu viduryje savaitės, tai į klasę pas vaikus ateina visai nemiegojęs, raudonom akim, pabrinkusiu veidu.

Kai dar turi kiek jėgų, veda pamokas, bedirbdamas su vaikais išsipagirioja ir pagaliau visai pažvalėja. Bet, kai trūksta jėgų net liežuviui apversti, tada patiki pamokas kuriam nors ketvirtos klasės mokiniui, o pats grįžta į savo kambarį ir – į lovą.

Kambarys niekad nevalomas, prišiukšlintas, apleistas, panašus į landynę. Ant stalo, kėdžių, etažerės su knygomis –storas dulkių sluoksnis. Prie lovos ant stalelio stovi prirūkusiu stiklu žibalinė lempa, patalynė neaišku kada keista, ant grindų mėtosi nudegę žvakigaliai, tuščios degtukų dėžutės.

Lova, stalas, kėdės – tai mokyklos inventorius. Patalynę Tadas atsivežė dar pirmais metais atvažiuodamas dirbti. Jei ne tie baldeliai, Tadas turbūt gulėtų ant grindų... Pats per tuos metus nieko nenusipirko, nieko neįsigijo...

Sargas ateina tik iškūrenti krosnies, kambarį švarinti ne jo darbas, bet kartais, belaukdamas kol išsikūrens krosnis ir bus galima užstumti juškas, neiškentęs pašluoja grindis ir sudegina šiukšles. Bet dulkes nuvalyti niekada ir nemėgino. Ir kam? Vis tiek už kelių dienų bus tas pats.

Taip gyvendamas Tadas vos suduria galą su galu, nors gauna palyginti nemažą atlyginimą. Kai prasilošia, kitą kartą tenka pabūti ir nevalgiusiam... Keletą kartų taip pabadavęs, įsigudrino. Kai tik gauna algą, pirmiausia iš anksto susimoka šeimininkei už gaminamą maistą, o su likusiais verčiasi kaip išmano. Užsimokėjęs iš anksto, jis nors ramus, kad bus pavalgęs... Kadaise Tito prirodyta šeimininkė ir dabar Tadą aptarnauja.

Jau greitai trys metai, kai Tadas nė akių neparodo kaime. Nei pats parvažiuoja, nei laiškus rašo. Kai mirė tėvas, jis net nebuvo laidotuvėse. Neturėdami adreso, namiškiai net negalėjo jam pranešti apie tėvo mirtį.

Miestelyje jau seniai visi šneka, kad naujas mokytojas kortuoja ir girtuokliauja. Nepatenkinti mokinių tėvai pasiskundė valdžiai, buvo sušauktas susirinkimas, o Tadas buvo iškviestas pasiaiškinti.

Tadas nėrėsi iš kailio, kad save apgintų. Kai ką prisipažino, atsiprašė, kai ką neigė: jei ir buvo kas, tai tik laikinas paslydimas, dėl to jis labai apgailestauja, jis pasirengęs ištaisyti padarytas klaidas, padarys rimtas išvadas, kad daugiau tai nepasikartotų...

Po to dar kurį laiką Tadas dirbo. Jis iš tikrųjų bandė suimti save į rankas, bet jam nesisekė. Ilgai nesilankęs, jis vėl pasirodė pas Titą ir viskas prasidėjo iš naujo...

Mokinių tėvai, matydami, kad reikalai nesitaiso, susirinko dar kartą. Pasitarę surašė skundą švietimo skyriui ir netrukus pasirodė mokyklų inspektorius. Nė mėnuo nepraėjo po inspektoriaus apsilankymo, kai Tadas išlėkė iš darbo.

Ką dabar daryt? Be namų, be pinigų, be darbo... Kur dabar dingti?

Į kaimą... Ten Lina, ten tėvas, brolis, neleis jam badu numirt...

17.

Kaime jau seniai Tado niekas nebelaukia. Lina, susitaikiusi su ta mintim, kad Tadas jau niekada pas ją nebegrįš, nebebėga nuo Baltraus bučinių... O įsimylėjęs Baltrus daro viską, kad jai būtų lengviau ir geriau čia gyventi.

Jis pasamdė dar vieną merginą, kad padėtų Linai prie sunkesnių darbų. Žinoma, atliekamu laiku ji dirbs ir laukuose, užtai jai nereikės nei karvių melžti, nei kiaulių šerti, ravėti daržų, skalbti žlugtą, kepti duoną. Ji tik prie pečiaus ir tik tiek, kad gamina valgį. O puodus su bulvėm dėl kiaulių sukelia į pečių ir ištraukia iš pečiaus arba jis pats, arba tarnaitė.

Prie tėvo, aišku, Baltrus to daryt negalėtų, nepridera, nors ir tėtušis nespaudė Linos prie darbų. Dabar Baltrus pats čia šeimininkas ir gali elgtis kaip panorėdamas.

Ūkis stiprus, tvarkytis Baltrui sekasi, klėtyje pilni aruodai grūdų, svirne kabo kelios paltys dar pernykščių lašinių, kabo kumpiai, dešros, o Kalėdoms pasidarys ir šviežios mėsos. Bet Kalėdos dar toli, dabar dar tik vasara ir pats laikas pasirūpinti, kad šventinis stalas būtų nukrautas gėrybėmis...

Tadas kaime pasirodė liepos pradžioje ir visi pagalvojo, kad atvažiavo praleisti atostogų, bet kai viskas paaiškėjo, kad jis nebedirba, Baltrus tiesiai šviesiai pasakė:

– Jeigu norėsi čia gyventi, turėsi dirbti. Pas mus visi dirba, niekas nevalgo veltui duonos.

– Nežinau kaip bus, – muistėsi Tadas, – aš jau seniai nebedirbau tokių darbų. Atpratau. Žiūrėsiu, gal pavyks gauti valdišką darbą.

– Kai norėsi valgyti, priprasi... – piktai ištarė Baltrus, – juk jau turėjai valdišką darbą, ko nedirbai? Ar manai, kad gali gauti tokį darbą, kur nereikia dirbti?

– Šiaip ar taip, žemės ūkio darbai ne man. Per sunku.

– Jei nenori dirbti, ko iš vis čia atvažiavai?

– Kodėl negaliu atvažiuoti? Ar čia man ne namai? Ar ne tėviškė? Brolis, žmona, visi artimi man žmonės. Artimesnių nieko neturiu. Kodėl nepranešėt, kad tėvas mirė? – dar papriekaištavo Tadas. – Būčiau atvažiavęs nors į laidotuves. Tokiais atvejais atleidžia kelioms dienoms nuo darbo.

– Nežinojom nė kaip tau pranešti, – įsiterpė Lina, – turbūt tyčia slėpei savo adresą, kad nenuvažiuočiau pasižiūrėt, kaip gyveni?

– Nieko panašaus. Tai kvailas nesusipratimas ir tiek... Beje dabar jau nebeturi reikšmės. Kam tas adresas, jeigu jau aš pats čia gyvas ir sveikas, – dar bandė juokauti Tadas, bet niekas nesijuokė.

– Tau čia ne namai. Tu iš tų namų seniai jau atsiėmei viską, kas tau priklausė. Net su kaupu... – pakėlė balsą Baltrus. – Dabar čia viskas mano... Ir namai, ir žemė... Aš čia šeimininkas, tad jei negalvoji dirbti – čia negyvensi. Pasiieškok, gal rasi kur geriau, nepavydžiu. Bet iš manęs daugiau nieko nesitikėk.

– Nė nemanau būt tavo bernu, – atrėžė Tadas, – o namai ne tavo vieno. Aš čia gimiau ir užaugau. Namas senelių, prosenelių statytas. Visi čia gyveno, visiems užteko vietos. Atsiras ir man. Aš irgi tų pačių tėvų vaikas.

– O kas tą namą prižiūri, tvarko, remontuoja? – vis labiau niršta Baltrus. – Pernai uždengiau naują stogą, išpuvusius langų rėmus pakeičiau naujais, pakeistos pirkios ir priemenės durys. Ar bent įsivaizduoji, kiek visa tai kainuoja? Ar davei nors centą? Pripratęs ant visko gatavo... Tiek metų akių neparodei, galėjai ir dabar neatvažiuot... Apsiėjom be tavęs iki šiol, apsieisim ir toliau... Tu čia nereikalingas.

– Atvažiavau ne pas tave, o pas žmoną. Nelabai man rūpi, reikalingas aš tau ar ne.

– Aš jau seniai tau nebe žmona, taip ir žinok, – neiškentė Lina, – koks tu vyras, kad tiek metų nesirodei, kažkur basteisi, niekuo man nepadėjai, nepasiteiravai, kaip gyvenu, kaip sveika, o gal išvis gyvos nebėra... Atvažiavai praradęs darbą, garbę ir dar drįsti tyčiotis... Neturi tu nė trupučio sąžinės, štai kas...

– Aš, pavyzdžiui, visą laiką žinojau, kur tu, kam dar man rūpintis? – į tuos Linos priekaištus tik nusišaipė Tadas, bandydamas viską paversti juokais, bet Baltrus visai pasiuto.

– Už tavo tokius žodžius trenkti į snukį per maža, – pakilo nuo suolo jis. – Kur tu buvai, kur gyvenai, kad taip nužmogėjai? Šitiek metų dėjom pinigus, nuo savęs kąsnį atitraukdami, daug ko atsisakydami, darėm išlaidas, norėjom, kad būtum šviesus žmogus... O kas iš tavęs šiandieną? Tėvukas antrą kartą numirtų tave tokį pamatęs...

– Kiekvienas gyvenam savo gyvenimą. Aš gi tuos metus iš savo gyvenau, tavęs nieko neprašiau. Ko dar nori?

– To dar betrūko, kad ir dabar tave šerčiau? Kad nematyčiau „lišno“ šaukšto ant stalo, – atsisuko Baltrus į Liną, – velniop tokį svečią!

– Ar jau taip nusigyvenai, kad savo tikram broliui šaukšto sriubos gaili? – Ir toliau šaipėsi Tadas.

– Verčiau šuniui atiduosiu...

– O kas dėl tų mokslų, tai pats žinai, kaip aš nenorėjau... Tėvas per jėgą išvarė, išbruko iš namų, kad tau žemė liktų...

– Kitas tavo vietoje būtų dėkingas, o tu kaip atsimoki? Šiaip ar taip tavo dalis mokslams išėjo, tau čia niekas nebepriklauso... O jeigu būdamas mokintas nemoki gyventi, tai tavo reikalas. Niekur neparašyta, kad turiu tave išlaikyti iki gyvos galvos.

Kai šeimyna valgė pietus, Tadas nėjo prie stalo, bet niekas jo nė nekvietė. Vakare Lina jam paklojo lovą stancijoje, o pati užsirakino klėtyje.

18.

Kai namuose viskas nutilo, Tadas pakilo iš lovos ir atėjo prie klėties durų. Negalėdamas jų atidaryti, ėmė tyliai maldauti.

– Lina, Linute įsileisk, mums abiems reikia nuo širdies pasišnekėti. Tik tu viena gali mane suprasti ir man atleisti. Aš žinau, tu pyksti ir yra už ką... Bet aš silpnas, vargšas žmogus, aš sužlugdytas... Man reikia, kad kas nors mane palaikytų, pagelbėtų, padėtų... Kitaip aš žuvęs... Prisipažįstu, aš kaltas, pasukau ne tuo keliu... Visko netekau per savo lengvabūdiškumą, nereikėjo man susidėti su tokiais draugais... Aš dar jaunas žmogus, aš dar atsitiesiu... Tik man reikia tavo meilės, tavo nuoširdumo... Be tavęs aš visai pražūsiu.... Išklausyk, atleis, pasigailėk... Aš vienas per silpnas kovoti su savimi, man galas... Jeigu niekas nepadės, aš pražuvęs...Įsileisk, neatstumk, aš gi tavo Tadas, prisimink, kaip gražiai mes vienas kitą mylėjome... Vardan mūsų meilės tu negali manęs atstumti... Atsimeni, kai prie altoriaus prisiekėme vienas kito neapleisti, nei varge, nei džiaugsme... Aš patekau į bėdą, man nelaimė... Tu – mano vienintelis išsigelbėjimas...

Girdėjo Lina ar ne, bet durų neatidarė ir Tadas, dar kiek pasibraižęs, grįžo į stanciją.

Ryte Tadas atsikėlė anksti, dar prieš pusrytį ir, niekam nematant, dingo iš vienkiemio. Nebuvo Tado porą savaičių, bet niekas jo ir nepasigedo, tik Lina su Baltrum retkarčiais pasišnekėdavo.

– Ką darysi, kai vėl jis pasirodys?

– O ką? Su juo trumpa kalba. Sąlygas žino: dirbsi – gyvensi, nedirbsi – keliauk ten, iš kur atkeliavai. Už dyką aš jo nelaikysiu. Nereikalingas man toks „stalaunykas“, – nekeitė savo nusistatymo Baltrus.

Tai pasirodydamas, tai dingdamas, Tadas taip vaidenosi iki rudens.

Per bulviakasį, vieną vėlų vakarą, jau sutemus, Tadas vėl atėjo į vienkiemį. Nenorėdamas, kad būtų kieno pastebėtas jog girtas, nors ir šlitiniuodamas, bet tyliai atėjo iki stancijos durų ir, nė nenusirengęs drabužių, krito į lovą.

Pabudo Tadas ryte, kai saulė jau buvo aukštai. Aiški ir rausva ji pro stancijos langus ant stalo, lovos ir grindų klojo šviesius takus, kurie kryžiavosi prie durų ir dingo už slenksčių.

Pasirąžęs ir apsivalęs pūkus nuo sugulėto švarko bei kelnių, atėjo prie lango.

Viduryje kiemo gražiu arkliu pakinkyta stovėjo nedidelė, daili bričkutė, o netrukus pasirodė Baltrus, apsirengęs išeiginiais drabužiais: kostiumas tamsiai pilkas, kelnės „ant kanto“, balti marškiniai, mėlynas šlipsas, juodi pusbačiai, nušveisti iki blizgėjimo.

Tadas su pavydu nužvelgė brolį. Batrus šviežiai nusiskutęs, tvarkingai apsirengęs, aukštas, tiesus, gražus, aiškiai savimi patenkintas, pasitikintis – tikras vyras, Šeštokų vienkiemio gaspadorius.

– Matyt turi kokių nors reikalų valsčiuje. Jeigu važiuotų šiaip sau į krautuvę ar į miestelį, nesivilktų išeiginiais, – pagalvojo Tadas.

Už minutėlės pasirodė ir Lina.

Jie vienu du kieme, šeimyna laukuose, o Lina turbūt atėjo jo išlydėti. Jie sušneko.

Tadui darosi įdomu.

Lina maloniai nusišypsojo ir kažką įdėjo į Baltaus švarko kišenę. Turbūt nosinę. Ji ir Tadui taip dažnai patarnaudavo, kai jis pats pamiršdavo pasiimti. Jam jau išeinant į pamokas, prisivydavo prie durų ir įdėdavo nosinę į gimnazistiško švarkelio kišenę.

Baltrus švelniai paglostė jos pečius ir apkabino.

Tadui pasidarė karšta.

Baltrus ilgai bučiavo Liną, po to įšokęs į bričkutę, sėdosi ant sėdynės, paėmė į rankas vadeles ir išvažiavo iš kiemo. Kiek pavažiavęs Baltrus atsisuko, jie dar pamojo vienas kitam ir jis suplakė vadelėmis arkliui per šonus.

Lina, išleidusi Baltrų, užkėlė vartus ir atėjo į pirkią. Čia ji netikėtai išvydo jos belaukiantį Tadą ir baisiausiai išsigando.

– Tai štai, kodėl aš jums nereikalingas! Paleistuve, tu! – trenkė kumščiu į veidą Linai.

Iš nosies pasipylė kraujas. Vos spėjo nosine uždengti burną, kai sekė antras, trečias dar stipresni smūgiai.

– Tai štai dėl ko tu man nebe žmona! – šaukė jis trypdamas kojomis. – Nėra manęs, geras bus ir Baltrus... Gyvatė!

Lina pamėgino išbėgti laukan, bet prie durų Tadas jai pastojo kelią ir, stvėręs ją už plaukų, parbloškė ant žemės.

– Užmušiu kalę! Nedovanosiu! Gyva tu iš čia neišeisi, taip ir žinok! Ar taip ar taip man nėra gyvenimo... Nebe pirmas kartas, kai tu mane išduodi... Kai tik nėra manęs, geras ir mėsininkas, dabar Baltrus... O verkdama tikinai, kad myli mane... Patikėjau... Susigadinau sau gyvenimą... Kad ne tu, būčiau baigęs aukštąjį mokslą, nereikėtų po bažnytkaimius maltis su snarglėtais avigalviais... Tu kalta, kad aš šiandien tokioje padėtyje... Nebūtų buvę seminarijos, nebūtų buvę to užkampio, nebūtų buvę nei pokerio.

Išsirėkęs Tadas spyrė koja gulinčiai Linai, nežiūrėdamas kur. Spyrė kartą, kitą, trečią...

Kai jis nusisuko trumpam, kad paimtų prie pečiaus kampe stovintį žarsteklį, Lina, sukaupusi visas jėgas, staiga pakilo, spruko pro duris laukan, perbėgo kiemą ir įlėkė į klėtį. Visa kruvina, sutaršytais plaukais, skaudančia galva ir nugara, vos tik spėjusi užrakinti duris, susmuko ant grindų.

Iš trobos su žarstekliu rankoje atlėkė Tadas. Jei jis Liną būtų prisivijęs, gal ir tikrai būtų užmušęs. Taip buvo įtūžęs... Kai jos pagauti nepavyko, Tadas dar labiau įdūko. Patrankęs žarstekliu klėties duris, jis atlėkė atgal į pirkią, apsižvalgė po vidų ir, staiga kažką sugalvojęs, su tuo pačiu žarstekliu ėmė kasti iš pečiaus žemėn bebaigiančius gesti išsikūrenusius nuodėgulius. Sausos beržinės malkos sujudintos ir patekusios ant medinių grindų, iš naujo užsiliepsnojo.

Tadas kaip apsėstas traukė nuo sienų sukabintus drabužius, nuo lovos antklodes su paklodėmis ir metė į viduryje pirkios degantį laužą, kad neužgestų. Pagaliau užspringęs dūmais, dusdamas išlėkė laukan, palikdamas atlapas duris.

Gavęs vėjo, laužas dar labiau įsidegė. Patalpa kaip mat prisipildė dūmų, liepsnos liežuviai beveik siekė lubas. Užsidegė arčiau stovėjusio stalo kojos, paskui visas stalas, suolai, sienos ir langų rėmai...

Dar kurį laiką pastovėjęs ir iš tolo pasižiūrėjęs, kaip pro langus ir duris veržiasi liepsna su dūmais, jis tekinas pasileido į kitoje upelio pusėje augantį miškelį. Pasislėpęs už medžių, jis ilgai stovėjo ir žiūrėjo, kaip žmonės su kibirais bėga į gaisro pusę.

– Nėra vietos man, nebus nė jums, – patenkintas pagaliau nurimo. – Nemažai praeis laiko, kol susilipdysit kitą tokį meilės lizdelį... – dar pasišaipė ir be tako, minkštomis samanomis nubrido gilyn į mišką.

19.

Vienkiemiuose beveik nebuvo žmonių, visi laukuose kasė bulves. Gal ir gerai, kad taip viskas susidėjo...

Žmonės labai greitai pastebėjo gaisrą ir, metę visus darbus, atskubėjo į pagalbą.

Buvo dar viena laiminga aplinkybė, nebuvo nė mažiausio vėjelio. Namas traškėdamas degė ramiai tarsi milžiniškas laužas, o kibirkštys neskrido toli, o byrėjo čia pat ant žemės.

Žmonės nešė vandenį iš upelio ir tvenkinio, pylė jį ant klėties, svirno, tvartų sienų, ant tų pastatų, kurie buvo arčiau gaisro židinio, kad nuo karščio jie neimtų degti, nes namo išgelbėti jau nebebuvo galima.

Gaisravietėje tykojo dar vienas pavojus. Baigė degti stogas ir tūpdamas jis pažėrė į šalis begalę kibirkščių. Kai ir nuo jų buvo apsisaugota, visi lengviau atsiduso.

Kitiems pastatams, atrodo, jau niekas nebegrėsė, tačiau kaimynai vis nešė ir nešė vandenį.

Iki pavakario namas sudegė iki pamatų, bet vyrai budėjo ir per naktį. Kad ir ne taip skubėdami, bet vis dar nešė vandenį, pylė ant raudonuojančių žarijų ir kai jos užgeso, sėdosi ant prieklėčio pailsėti.

Visi stebėjosi, kad nėra šeimininkų. Gaisrą gesino tik samdiniai, atbėgę iš lauko, o šeimininkų nesimatė...

Šeimyna žinojo, kad ankstų rytą šeimininkas turėjo kažkur tai išvažiuoti, bet kur šeimininkė, niekas negalėjo pasakyti.

Grįždamas Baltrus dar nuo vieškelio užuodė dūmų ir svilėsių kvapą, o privažiavęs arčiau, pamatė kraupų vaizdą. Iš namo palikusi tik pelenų krūva ir aprūkęs pilkas kaminas. Baltrus susiėmė už galvos.

– Tado darbas, – kaip žaibas persmelkė mintis, – o kur Lina?.. Ar nepadarė jis ką nors blogo jai?.. Juk ji viena buvo likusi vienkiemyje...

Vyrai, susirinkę prie Baltraus, apgailestavo dėl to kas įvyko, užjautė, pasakojo, kaip pamatė gaisrą, kaip gesino, kaip gelbėjo kitus trobesius...

Baltrus visiems dėkodamas vis žvalgėsi po kiemą. „Kur ji? Kodėl neateina? Kodėl manęs nesutinka?.. Kas atsitiko?“ – nerimavo Baltrus.

– Ar kas nematėte šeimininkės? – neiškentęs paklausė vyrų, kai Lina vis nesirodė.

– Taigi ir mes stebėjomės, kodėl nieko nėra iš savų, – atsakė jam, – tave irgi tik dabar pamatėme.

– Ir iki šiol nebuvo?

– Keista, bet iki šiol nesimatė, – patvirtino ir bernas, vesdamas nukinkytą arklį į tvartą.

– Gal išsigando labai, gal susirgo, maža kas, – spėliojo moteriškutė kaimynė.

– Niekus šneki, – supeikė jos vyras, – išsigąs ant tiek, kad susirgtų... O visi mes ar mažai išsigandom? Nuo išgąsčio dar niekas nenumirė...

Staiga visų akys nukrypo į klėtį...

20.

Atsidarė durys ir į prieklėtį išėjo Lina. Jos pasirodymas visus apstulbino.

Ant veido, kaklo ir drabužių – kraujo dėmės, paakiai juodi, plaukai sutaršyti, išsidraikę, ant pečių ir krūtinės sumušimo žymės, ant kaktos kiaušinio didumo gumbas.

Nepanaši į žmogų Lina vos laikėsi ant kojų. Įsikibusi į kertinį prieklėčio stulpą ir pamačiusi, kad vietoje namo tik krūva degėsių, ji vos ištarė „Tadas“ ir vėl susmuko.

Baltrus pribėgęs ją apkabino ir, pakėlęs nuo žemės, bandė sodinti, bet Lina buvo leisgyvė. Čia susiprato tarnaitė. Pastvėrusi pirmą pasitaikiusį kibirą, ji nubėgo į upelį ir atsinešė vandens. Susiradusi klėtyje puodelį, pasėmė iš kibiro vandens ir bandė sugirdyti jį Linai. Kai ji, sukandusi dantis neprasižiojo, vandenį supylė ant veido. Paskui dar vieną ir kitą pudelį sėmė ir pylė, kol pagaliau Lina atmerkė akis...

Ji ilgokai gulėjo atmerktomis akimis, padėjusi galvą Baltrui ant kelių, kol pagaliau pabandė atsisėsti, o atsisėdusi pati paprašė gerti. Gurkštelėjusi vandens ji šiek tiek atsigavo, bet tuojau pat apsipylė ašaromis.

– Per mane ta nelaimė, – verkdama kartojo ji, – galėjo taip ir neatsitikti...

Žmonės susižvalgė ir, pasijutę nepatogiai, ėmė skirstytis.

Prieš išeidamas artimiausias kaimynas Keršys dar atėjo prie Baltraus.

– Tai aš jau einu, namuose darbai laukia. Čia pat vakaras, pargins karves, o ir kiaules pats metas šerti. Jeigu ko reikės, sakyk, padėsim. Neduok, Dieve, niekam tokios nelaimės... – padavė jis ranką Baltrui.

– Ačiū, – padėkojo Baltrus, – jūs ir taip daug man padėjot. Kad ne jūs, viskas galėjo supleškėti. Ačiū už viską, visą gyvenimą būsiu dėkingas.

– Gelbėjom tavo, gelbėjom kartu ir savo... Negesinamas gaisras galėjo išplisti ir po mūsų vienkiemius, dabar tik tau vienam nuostolį padarė.

– Ką bepadarysi, – stengėsi tvirtai laikytis Baltrus, – liko dar ūkiniai pastatai, tvartas su gyvuliais, javai ant lauko... Kaip nors išsiversiu. O jums dar kartą dėkui iš visos širdies.

Kadangi nebuvo kur padaryt kiaulėms ėdalo, tai tarnaitė priskynė buroklapių iš daržo, o kai pamelžė karves, tai visą pieną supylė į lovius. Pasiliko tik sau vakarienei. Laimė dar, kad tik neseniai buvo kepta duona ir keturi didžiuliai kepalai gulėjo ant lentynos svirne.

Per dieną nevalgę ir tiek prilekioję gesinant gaisrą, samdiniai godžiai valgė pieną su duona, o pavalgę nuėjo miegoti ant šieno.

Nevalgė tik Baltrus su Lina. Po tokios baisios dienos, po tiek pergyvenimų, nė vienam valgyti nesinorėjo. Baltrui tiesiog plyšo galva, bet jis tvardėsi ir, neišsiduodamas kokia skaudi ta nelaimė, ramino verkiančią Liną.

– Tu nebeverk, nusiramink, nieko čia baisaus... Gerai kad užteko tik namo, galėjo viską ugnis nusinešti.

– Bet kur reikės gyventi? – rūpinosi Lina.

– Na, pagyvensim klėtyje... Kol užšals... Vis tiek stogas virš galvos, neužlis lietus, – kiek pajėgdamas linksmiau šnekėjo Baltrus, – o rytoj tuoj pat sumūrysiu viryklę lauke, kad būtų kur išsivirti valgyti ir bulvių kiaulėms. Išsemsim ir išvalysim šulinį. Mačiau, gerokai užterštas pelenais ir nuodėguliais... Bet sudegė tik svirtis, vienas vainikas, o šiaip visas rentinys sveikas. Bus galima naudotis. O kai turėsim čia pat vandenį, nepražūsim. Svarbu, kad tik tu greičiau atsigautum... Aš iš kart pagalvojau, kad Tadas galėjo ir tau ką nors blogo padaryti. Pasirodo neapsirikau...

– Man jau geriau, – jau žvaliau kalbėjo Lina, – gal dėl to, kad nebereikia nieko bijoti.

– Kaip viskas buvo, kad tu iki šiol išbuvai klėtyje? – stebėjosi Baltrus, – kodėl neišėjai anksčiau? Negi nematei ir negirdėjai, kad namas dega? Tiek triukšmo buvo kieme...

– Iš karto atsipeikėjau ant grindų prie durų. Tada dar buvo tylu, ramu... Kai šiaip taip įlipau į lovą, vėl viskas užtemo. Ir taip tarpais kai ką išgirsdama, tarpais nieko negirdėdama išgulėjau, kol pasidarė šviesiau akyse. Nežinau, kiek tai tęsėsi... Iš karto nieko nesupratau, nieko neprisiminiau, paskui po truputį pradėjau prisiminti kas ir kaip, bet bijojau išeiti, kad vėl nepakliūčiau Tadui į rankas. Tik tada, kai išgirdau tavo balsą, ryžausi išeiti.

– Gal reikia parsivežt daktarą? – staiga susirūpino Baltrus, – tie užtemimai, tie apalpimai ne iš gero... Toks guzas ant kaktos, kad nebūtų kas trūkę galvoje.

– Ne, ne, – griežtai pasipriešino Lina, – nereikia, man jau žymiai geriau. Duos Dievas ir taip praeis.

– O su kuo tave mušė? Ar turėjo ką nors rankose?

– Kai pargriovė, spardė kojomis, tampė už plaukų... Jeigu nebūčiau ištrūkusi, tikrai būtų užmušęs. O gal būtų buvę net geriau? Gal tada nebūtų sudeginęs namo...

– Ką čia šneki? – pasipiktino Baltrus, – Ką reiškia namas? Džiaugtis reikia, kad gyva likai. Jeigu su tavim kas nors būtų atsitikę, aš neištverčiau... Kad tik žiemą kaip nors ištempt, o pavasarį, kai tik išeis pašalas, imsimės statybų. Banke pinigai, miškas savo... Pastatysim namą geresnį, negu buvo. Dėkui Dievui ir geriems žmonėms, kad nedavė sudegt visai sodybai.

– Negi taip paprasta pastatyt namą? – stebėjosi Lina.

– Ne tokius mūrus pastato, o ką reiškia pastatyti vieno aukšto ūkininko trobą kaime? Nieko nėra paprasčiau... Bet pinigo, aišku, išeis nemažai.

– O dabar būtų gerai šiek tiek apsitvarkyti, – sujudo Lina, – reikėtų ir nusipraust, pasikeist drabužius. Klėtyje mano išeiginiai...

– Žinoma, aš atnešiu vandens iš upelio, – pakilo Baltrus.

– Reikia susišukuot, aš turbūt labai baisiai atrodau?

– Tu man visada graži, – nusišypsojo Baltrus.

– Betgi su kuo susišukuot, – staiga susigriebė Lina, – juk mano šukos buvo pirkioje. Viskas sudegė...

– Štai tau ir šukos, – išėmęs iš mažosios švarko kišenėlės dailias, mažas šukeles, Baltrus padavė Linai. – Aš gi su išeiginiais, o išeiginio švarko kišenėlėje – visada šukos... Ar aš ne kavalierius? – nusijuokė Baltrus.

21.

Po gaisro samdyta šeimyna vienkiemyje pragyveno tik iki šalčių. Kai tik pasidarė šalta miegoti ant šieno, visi išsilakstė į savo namus. Bet ne bėda. Svarbu, kad visi darbai padaryti, viskas po stogu ir liko tik kūlimas. Čia vėl daug padėjo kaimynai. Kuliamąją užleido pasistatyti Baltrui pirmam, kad susidorotų anksčiau, kol gražūs orai. Patys kaimynai ir talkino, o kai iškrito sniegas ir prasidėjo rimti šalčiai, Keršys priėmė Baltrų pas save žiemoti. Lina gavo prieglobstį kitame tolimesniame vienkiemyje.

Baltrus keliasi anksčiau už visus ir iš kamaraitės, kur jam paklota gulėti, išeina tyliai, kad neprižadintų šeimininkų. Nuėjęs į savo sodybą, jis pirmiausia užkuria paties sumūrytą krosnelę klėtyje, sušildo vandenį ir eina melžti karvių bei šerti kiaulių. Lina, atėjusi šiek tiek vėliau, taiso pusrytį.

Per dieną, pasišildydami prie krosnelės, jie dirba visus darbus, o po vakarienės nakčiai vėl išeina kiekvienas į savo nakvynę.

Kai susitaisė rogių kelias, Baltrus, pasisamdęs keletą vyrų iš miestelio, važiuodavo į mišką kirsti medžių statybai, o parsivežęs rastus, dėjo juos džiovinti.

Visada anksčiau atsikėlęs, jis dar spėdavo apeiti gyvulius, kad Linai nereikėtų melžti karvių ir kilnoti sunkių kibirų su kiaulių ėdalu.

Lina žavėjosi Baltraus jėga, ištverme ir darbštumu. Po tokios nelaimės, kai neliko net stogo virš galvos, jis nenuleido rankų, nepalūžo, o tvarkė viską apgalvotai ir kantriai. Tokio sunkaus ir atkaklaus darbo dėka, kad ir labai pamažu gyvenimas ėmė grįžti į savo vėžes. Matydama, kaip jis nepasiduoda nevilčiai, ji ir pati stengiasi kaip galėdama padėti. Baltrui išvažiavus į mišką, ji susiuva, sulopo gautus iš kaimynų senus drabužius, kad jis turėtų kuo vilkėti. Dar suado pirštines, išskalbia ir išdžiovina prie krosnelės autus, kad būtų sausi, kai kitą rytą reikės autis į batus.

Susivežęs rąstus, Baltrus lengviau atsikvėpė. Nors ir dabar darbų netrūksta sodyboje, bet po namus darbai vis tiek ne tokie sunkūs kaip miške.

Pamažu atėjo pavasaris. Apskaičiavęs, kad tiek kiek turi grūdų pilnai užteks šiems metams sau ir sėklai, Baltrus nusprendė šią vasarą žemės nedirbti. Vienas vis tiek nepajėgs, o šeimynos samdyt neišeina: nėra kur samdinių nei guldyti, nei kuo aprengti, nei kuo apauti.

Parinkęs gražesnę vietą arčiau namų, suarė ir paruošė daržams. Taip pat skyrė nemažą gabalą bulvėms, o kiti visi hektarai gaus metus pailsėti. Ne visa žemė dirvonuos. Mėšlą, išvežęs į laukus, suars kiek pajėgs, o paskui jau prie statybų. Nemažai ir ten visokių darbų laukia.

Atšilus žemei, buvo padėti pamatai, o ant jų atsigulė pirmieji išdžiovintų sienojų vainikai. Baltrus su vyrais skuto rąstus, bet, kai skubiai prireikė samanų tarpams tarp rastų užkamšyti, viską metęs, jis pasikinkė arklį ir išvažiavo į mišką.

Pavažiavęs kiek į tankmę, aptiko nemažą aikštelę, tirštai prižėlusią vešlių pilkų samanų. Palikęs arklį kiek toliau ant keliuko, ėmė rauti minkštas, sausas, švelnias, kaip šilta vilna samanas ir krauti į patiestą rezginį.

Staiga iš gretimų krūmokšnių pakilo pabaidytas paukščių būrys ir sutūpė ant artimesnių medžių šakų. Toks paukščių buriavimasis Baltrui pasirodė keistas. Baigęs prirauti pilną rezginį samanų, nunešė, iškratė jas į vežimą, grįžęs vėl patiesė rezginę ant žemės ir tik tada nuėjo arčiau prie krūmų.

Iš karto nieko nepastebėjo, bet praskleidęs šakas, pamatė po egle gulintį žmogų, kaip Baltrui pasirodė, be jokio gyvybės ženklo. Baltrus krūptelėjo ir atšoko. Norėjo jau eiti šalin, bet susilaikė. Pagalvojo, gal žmogus gyvas, gal tik šiaip nugriuvęs, gal atsitiko kokia nelaimė, gal reikia pagalbos... Įveikęs ne tiek baimę, kiek nemalonų jausmą, jis priėjo dar arčiau.

Dabar jis aiškiai pamatė, kad žmogus guli su virvės kilpa ant kaklo. Kitas galas buvo pritvirtintas prie sausos eglės šakos. Matyt šaka, neatlaikiusi svorio, lūžo ir krisdama uždengė nelaimėlio veidą. Priėjęs arčiau, Baltrus nubloškė šaką.

– Tadas?! – susigriebė už galvos jis. Per nugarą iki pat padų nusmelkė aštrus šiurpulys. – Negi tikrai Tadas? – negalėjo patikėti savo akimis. Išgąstis ir gailestis plūstelėjo į Baltraus širdį ir jis suklupo. Baltrus ilgai tylėjo klūpėdamas ir visas gyvenimas nuo pat vaikystės prabėgo pro jo akis.

– Kodėl taip padarei, brolau? – lyg į gyvą kreipėsi jis į Tadą. – Ar tau vietos buvo per mažai tame pasaulyje? Ko trūko? Jaunas, sveikas, mokintas galėjai gyventi ir gyventi, o pasirinkai mirtį... Kas atsitiko, kad ryžaisi tokiam žingsniui? Negi tau buvo sunkiau gyventi už kitus? O aš ar mažai vargau? Per visą ilgą, šaltą žiemą be savo kampo, be šilto guolio, be tinkamo drabužio. Atrodė, kad nebeištversiu, bet viską įveikiau, sulaukiau pavasario ir prasidėjo kitas gyvenimas. Reikėjo sulaukti ir tau savo pavasario... Bet dabar jau nieko nepakeisi... Turbūt man likimo skirta visą gyvenimą tavimi rūpintis...

Baltrus, paguldęs Tadą į vežimą ant samanų, taip ir parvažiavo namo.

Pamačiusi ratuose gulintį žmogų, Lina labai išsigando. Kai Baltrus jai viską papasakojo, ji susigraudino, bet prisiminus, kaip Tadas spardė ją kojomis ir vijosi per kiemą su žarstekliu rankoje, paskui sudegino namą, giliai atsiduso ir nusišluostė ašaras:

– Amžiną jam atilsį... Turbūt sąžinė užgraužė, jeigu dar nors kiek jos turėjo...

Iki rudens vietoj seno sudeginto namo iškilo naujas, o naujame name prasidėjo ir naujas gyvenimas...

2012 m.

Pakaruoklis

1.

Kai gimė pirma mergytė, Ventys labai nusivylė. Taip tikėjosi berniuko, o čia – še tau.

Prieš žmones, aišku, stengėsi nepasirodyti, kad taip labai pergyvena. Traukiamas per dantį kaimynų, tik juokavo kartu su jais.

– Dar ne paskutinis vaikas, bus ir daugiau. Dabar jau būsiu pasimokęs, – atsikalbinėjo Ventys, bet namuose iš karto parodė savo nepasitenkinimą.

Prie lopšio nėjo nė artyn, vaikščiojo piktas, paniuręs, lyg žemę būtų pardavęs. Griežė dantį ant samdinių, puldinėjo ant žmonos, reikalavo, kad neleistų vaikui verkti.

– Išgirsiu rėkiant, kaip mat atsidursi lauke su vaiku, – grasino Ventys, bet mergytė kad ir pamaitinta, kad ir pervystyta, kad ir supama bliovė ir dar tokiu stipriu balsu, kad motina ėjo iš proto, negalėdama jos numaldyti.

Laukan Ventys, aišku, jų neišmetė, bet būdamas įsiutęs kiek kartų pripuolęs taip smarkiai purtė lopšį, kad kūdikis net iš vystyklų išsinerdavo. Dėl to vaikas imdavo dar labiau rėkti.

Kai už metų gimė antra mergaitė, tai Ventys nieko nesigėdydamas dūko viešai. Tris dienas neišėjo iš karčiamos, o parsiradęs girtas siautėjo kaip beprotis, blūdijo po namus. Išdaužė puodynes, molinius bliūdus ir puodelius. Su tuo pačiu žarstekliu užsimojo ir ant langų, bet čia įsikišo bernas.

Pastvėręs gaspadorių už krūtinės, parbloškė jį ant grindų ir, paprašęs šeimininkės virvės, surišo. Surištą Ventį nunešė už mūrelio ir paguldė ant lovos.

Mergytė gimė neišnešiota. Mažutė, silpnutė, kūdutė... Visi kūdikiai rėkdami darosi raudoni, na o ši, kai ima rėkti, pamėlynuoja. O ir rėkimas ne toks kaip vaiko. Greičiau jau kaip besibaigiančio kačiuko kniaukimas. Nemokėjo vaikelis paimti krūties, o paimtas maitinti tik pačepsėdavo lupytėmis, atlošdavo galvytę, imdavo kniaukti ir pamėlynuodavo.

Visi matė, kad iš to vaiko nieko nebus. Gal prie geros, kokios nors ypatingos priežiūros būtų mergytė ir išgyvenusi, bet kai to nebuvo, tai dar kelias dienas pabadavusi, mirė.

Ventys dar neišsipagiriojo kaip reikiant, kai nebeliko to nelaimingo kūdikio, dėl kurio jis prikrėtė tiek kvailysčių.

Kai mirė mergytė, visi lengviau atsikvėpė, o labiausiai pats Ventys, bet, už kurio laiko sužinojęs, kad žmona vėl pastojo, tiesiai šviesiai pareiškė:

– Gims mergička – pasikarsiu!

Taip pagrasinęs jis nusiramino, bet sunku įsivaizduoti, ką pergyveno vargšė moteriškė tai išgirdusi. Per dienas ir naktis jai nėjo iš galvos mintis:

– O jei ir vėl mergytė? Pasikart jis, aišku, nepasikars, bet gyvenimo tikrai nebus. Jau anais metais pasirodė, kas per žmogus yra. Nėr ko tikėtis, kad bus protingesnis... O jeigu iš tikrųjų pasikars? Dieve, Dieve, ir už ką man toks kryžius? Kitų vyrai kaip ir visi žmonės... Ką Dievas davė, tas ir gerai, o šitas beprotis, tik gimus mergytėms, pats dūko ir kitus iš proto varė... O gal dabar gims berniukas? Ką gali žinot? – apsiramindavo moteriškė nenustodama vilties. Gal pasigailės jos Viešpats aukščiausias... Juk tiek ji meldėsi, užpirko mišias, lankėsi Šiluvoje... Net du kartus keliais apėjo apie bažnyčią... Vis ta pačia intencija...

Bet niekas nepadėjo. Kai atėjo laikas, Venčių vienkiemyje ir vėl atsirado mergytė. Pasirodė ji šiame pasaulyje nelaukiama, nekenčiama, niekam nereikalinga... Be tėvų meilės, iš karto pasmerkta našlaitės daliai.

Tėvas, sužinojęs kas gimė, trenkęs durimis išėjo iš namų, o motina apsipylusi ašaromis įsikniaubė į pagalvę ir nenorėjo vaiko nei matyti, nei maitinti.

Kelintą kartą gražiai suvystytą kūdikį prinešusi prie motinos, bobutė pribuvėja pagaliau supyko:

– Bijok tu Dievo, moteriške! Negi negirdi, kaip verkia alkana? Negi tau jos negaila? Per tiek pribuvėjos metų pirmą kartą matau, kad motina nenorėtų pamaitinti savo vaikelio... Su vyrais būna visaip, bet kad motina taip nemylėtų savo vaiko, dar negirdėjau.

Bobutės sugėdinta pirmą kartą paėmusi mergytę į rankas, Ventienė netruko pastebėti, kad mergytė kažkokia tamsi ir labai smulkutė.

– Gal Dievas duos numirs? – be jokio gailesčio pagalvojo ji, bet mergytę pamaitino...

2.

Savaitę pabuvusi, bobutė išėjo. Per tą laiką Ventienė atsigavo, sustiprėjo, pradėjo vaikščioti, po truputį darbuotis. Sunkiai nedirbo. Prie pečiaus ruošėsi tarnaitė, o ji tik tvarkėsi po vidų. Šlavinėjo, skalbė vystyklus, bet prie lopšio neskubėjo. Maitino tik tada, kai imdavo skaudėt pritvinkusios krūtys, pervystydavo tik tada, kai turėdavo sausų vystyklų.

Artinosi ruduo. Drobulės kad ir lauke nelabai džiūsta, o užėjus lietums, teko džiovinti pirkioje, kur džiuvo dar lėčiau. Kai pritrūkdavo sausų palučių, vaikui po šoniuku pakišdavo šiaip kokį stalšluostį ar tiesiog puodkėlį, kad, prasisunkusi pro šiaudinį čiužinuką drėgmė, neimtų varvėti ant grindų. Apie pervystymą nebuvo nė kalbos. Mergytė, galima sakyti, mirko, šuto, be paliovos rėkė, knirkė arba erzijo per dienas ir naktis pati neužmigdama ir neleisdama užmigti motinai. Ši pyko ir, nesitverdama savo kailyje, įnirtingai tuzgino lopšį, bet mergytė po to ne tik kad nenusiramindavo, bet dar labiau imdavo rėkti.

Ventienė kaltino vaiką, kad neduoda jai pamiegoti, o be to nemiegojo ir dėl liūdnų minčių. Neišėjo jai iš galvos, kodėl taip ilgai nesirodo Ventys?

Praeitą kartą padurniavo kelias dienas ir užteko, o dabar jau visa savaitė, kai nėra. Negi iš tikrųjų pasikorė? Ką tada reikės daryti?

Ne jau. Ilgiau nebegalima laukti, reikia pradėt ieškoti... Bet kaip? Ar prašyt kaimynų pagalbos, ar pranešti tėvams, o gal geriausia tiesiai į policiją? Bet nieko nereikėjo. Vieną vakarą Ventys pats parsirado ir ne vienas. Atėjo dviese su artimiausiu kaimynu Adomu.

– Kam išvarei vyrą iš namų? – neva tai pasipiktinęs, tik įėjęs kaimynas užsipuolė Ventienę, – kaip ne sarmata? Kad ne aš, gal ir dabar dar būtų negrįžęs nabagas...

– Kas jį varė? Pats išėjo palikęs mane vieną sergančią, – ne juokai rūpi Ventienei, – gerai, kad gerai viskas baigėsi... O jeigu kas nors būtų atsitikę man ar vaikui? Gal prireiktų daktaro ar kunigo, ko prisišauksi? Nėra namuose savo žmogaus, kad padėtų... Kur tu jį radai?

– Nesvarbu kur. Sakyk dėkui, kad gyvą ir sveiką į namus parvedžiau. Ne vieta jam pamiškėje ant kelmo sėdėti, uodus penėti... Pati supranti, kad jo vieta namuose prie žmonos ir vaikų. Kurgi daugiau? Ar ne tiesą sakau, kaimyne? – atsisuko Adomas į Ventį.

– Taigi tau nieko neatsitiko. Vaikštai sveika... Ko dar dejuoji? – burbtelėjo Ventys sėsdamas už stalo. Pasislinkęs toliau į kampą, pakvietė sėstis ir kaimyną.

– Tai ko nesėdi namuose, jeigu čia jo vieta? Bastosi nežinia kur... Visa savaitė, kai nėra savo žmogaus gryčioj. Nei jam galvoj, nei uodegoj, kad namuose prie svetimų paliktas toks ligonis. Jam tas pats, kad ir numirčiau...

– Nebe pirmas kartas... Nė karto nenumirei, nenumirsi ir dabar... – vėl leptelėjo Ventys.

– Sulauksi tu atjautos iš vyrų, – vietoj pykčio jau susigraudino moteriškė. – Negi nemato, kad einu iš paskutiniųjų. Einu, kad reikia, kad nėra kam. Pailsėdama, pasisaugodama darbuojuosi po truputį. Gal Dievas duos nieko neatsitiks. Šiaip tai visi žino, kad kiekvienai moteriai po mažiuko septynios savaitės viena koja grabe...

– Na, kam taip baisiai? – net nusigando Adomas. – Pati tokia stipri, sveika... Tikrai atsigausi. Grįžo vyras ir vėl gyvensit kaip gyvenot, – ramino kaimynę Adomas. – Geriau jau paieškok stiklelių, – nukreipė jis kalbą, – turiu nusipirkęs pusbonkiukę trauktinės. Negi važiuosi namo iš turgaus tuščiomis? Na, pasimaišė kaimynas, seniai bebuvome susitikę... Dabar kaip sykis pravers... Išgersim, nusiraminsim, susitaikysim... O kodėl atnešei tik du stiklelius?

– Argi neužtenka? – padėjo ant stalo dar lėkštelę su pjaustytais rūkytais lašinukais Ventienė.

– Mums tai užtenka, bet reikia dar vieno pačiai.

– Juk dabar aš negaliu gerti, pats žinai...

– Nieko neatsitiks. Va, išgersim visi po stiklelį, gal bus net geriau... Nedažnai pasitaiko taip gražiai kaimyniškai susieiti. Vis tie darbai, rūpesčiai, visokios bėdos, o galėtume ir dažniau... Juk patys artimiausi kaimynai esam. Išgerk stiklelį, parodyk, kad nebepyksti. Ir man bus ramiau ant širdies, kai žinosiu, kad viską palikau tvarkoje.

Mažumėlę pagalvojusi, Ventienė nusileido ir atsinešė stiklelį. „O gal kaip tik bus gerai ant nakties. Gal galėsiu užmigti, – pagalvojo ji, – jau taip nusibodo tas knirkimas“.

Išgėrusi degtinę ji padėkojo ir pasitraukė nuo vyrų, šie gi likę vieni, dar ilgokai pasėdėjo. Draugiškai šnekučiuodamiesi ir išgerdami po stiklelį, jie ištuštino butelaitį ir tik tada Adomas pakilo. Prieš išeidamas dar pamokė Ventį:

– Tu neklausyk, ką tie kaimo kvailiai pliurpia. Aptiko paties silpną vietą ir erzina, kad pasidarytų sau juoko. Tu toks vyras, o klausaisi tų tauškalių ir leidi jiems tyčiotis iš savęs. Nė vienas protingas žmogus tokiais niekais neužsiima. Visi supranta, kad tai ne mūsų valioje. Kam gimsta berniukai, kam mergaitės... O kuo blogai mergaitės? Mano du berniukai. Ateis laikas, ieškos sau pačių, o be mergaičių nebus poros... Ką gali žinot, gal man marčių užauginsi. Kaimynystėje gyvenam... Susidraugaus, ot ir susigiminiuosim. Ar blogai? O jau ta kalba apie pasikorimą tai visai niekam tikus. Tai jau nebe juokas, o kriminalas... Grynas pasileidimas... Už tai, brolau, dovanok, pačiam kailį vertėtų gerai išperti, kad nusiramintum ir negąsdintum žmonos. Kad daugiau negirdėčiau...

3.

Išėjus Adomui, Ventys krito į lovą ir iki pat ryto miegojo kaip užmuštas, o atsikėlęs ir papusryčiavęs išėjo į laukus. Po dienos kitos gyvenimas lyg ir grįžo į senas vėžes, bet naujagimė ir toliau jiems abiems buvo ne prie širdies. Ventienė laukė, kada ji numirs, o Ventys pyko, kad trukdo miegoti...

– Daryk ką nors, – šaukė jis ant žmonos, – o tai užmušiu rupūžę... Sveikatos nebėra taip sunkiai dirbti nemiegojus.

– O ką aš jai padarysiu? – netylėjo Ventienė, – aš ir pati be miego.

– Pati per dieną išsimiegosi, o man dirbti reikia. Ar pagalvojai kada nors apie tai? Bet kur jau ten... Jai niekas nerūpi.

Jie ir vėl susipyko, bet šį kartą Ventienė rimčiau susimąstė. Siekdama ramybės namuose, ji ėmė geriau prižiūrėti mergaitę. Dažniau pervystydavo, laiku pamaitindavo, ilgiau pasūpuodavo... Ir mažylė iš tikrųjų pasidarė ramesnė. Ilgiau pamiegodavo, net nusišypsodavo per miegus. Prabudusi jau nebeverkė. Ilgai, kad ir nesąmoningai, žvalgėsi atmerktomis akytėmis, čepsėjo lūpytėmis lyg žaisdama ir, tik ilgokai patylėjusi, vėl merkėsi, raukėsi kol vėl imdavo verkti.

Maža to, kūdikis ėmė net taisytis... Suapvalėjo žandukai, sumažėjo raukšlių ant kaktytės, baltesnė ir lygesnė pasidarė veidelio oda. Kasdieną vaikutis pilnėjo, darėsi gražesnis... Aiškiai matėsi, kad nemirs ir Ventienei teko su tuo susitaikyti...

– Ką dabar padarysi? Tegu sau gyvena...

Tam kartui visi tie rūpesčiai, atrodo, baigėsi. Nusiramino ir Ventys, prasidėjo ramesnis gyvenimas. Galima bus ir pailsėti, atsipūsti iki kito karto... Bet, garbė Dievui, tokių bėdų daugiau nebebuvo. Ventienė, už kurio laiko vėl pastojusi, persileido ir po to daugiau vaikų nebesusilaukė. Taigi vienkiemyje užaugo dvi mergaitės.

4.

Kastutė kaip gimė negeidžiama, taip ir toliau liko tėvų nemalonėje. Visa begalinė meilė ir dėmesys buvo skiriama keturiais metais vyresnei Julikei. Ši linksma, judri, graži, šviesiaplaukė, baltaveidė mergaitė nuo savo jaunėlės sesutės skyrėsi kaip dangus nuo žemės. Skyrėsi ne tik išvaizda, bet ir būdu. Tėvų mylima ir lepinama Julikė išaugo į mažą egoistę, pataikūnę, sugebančią įtikinamai pameluoti, jeigu tai jai būdavo naudinga.

Ji jau žinojo, kad Kastutė buvo visiškai niekas tuose namuose, kad tik jai vienai kaip vyresnei viskas priklauso ir jau mokėjo, ko tik panorėjusi, išsireikalauti iš tėvų. Jei ne gražiuoju prisimeilindama, tai pasitelkdama ašaras. Ir jai pavykdavo...

Kastutę ji priimdavo žaisti kartu tik tada, kai pati vaizduodavo ponią ir jai reikėdavo tarnaitės. Supykusi Julikė ir apkuldavo sesę, gerai žinodama, kad už tai jai nieko nebus.

Smulkutė juodbruva Kastutė, kol dar sesutės buvo mažesnės, bandydavo reikšti savo teises, nepasiduodavo vyresniajai, kibdavo į jos gražius, šviesius plaukus, kąsdavo dantukais kur papuldavo, bet, kai motina nesigilindama katra kalta dar įkrėsdavo jai rykščių, priprato visur Julikei nusileisti. Skųstis ir teisintis nebuvo prasmės.

Visada kalta buvo tik ji Kastutė, o teisi tik Julikė. Jai viskas buvo leidžiama, viskas buvo galima. Julikei ir lauktuvės, sugrįžus tėvams iš turgaus ar miestelio... Jai ir kaspinukai į plaukus gražūs, jai ir lėlės, sviedinukai ir kitokie žaisliukai. Kastutei atitekdavo tik tie žaislai, kurie nusibosdavo Julei: murzinos, išrengtos lėlės, nuplėštom ausim žvėreliai, sulaužytos šukos, mažiausios sudužusio veidrodėlio šukės...

Kastutei buvo skiriamos senos, Julikės išaugtos, išblukusios suknutės, išklypę be batraiščių bateliai.

Ilgainiui Kastutė prie visko priprato, su viskuo susitaikė, dėl nieko nesiskųsdavo, nesiginčijo. Ir išvis ji šalinosi ne tik tėvų, bet ir Julikės. Susiradusi kur nors nuošalėje kamputį, žaidė viena. Ar daržinėje, ar peludėje pasislėpdavo nuo sesers, nes ta aptikusi vietą, kur sesė žaidžia, viską išardydavo ir išmėtydavo žaislus. Kastutė verkdama vėl susirinkdavo žaisliukus, kartais visų ir nebesurasdavo, tačiau pykčio širdelėje ilgai nelaikė...

– Ką gi dabar padarysi, kad Julikei viskas galima? Kad ir pasiskųsi mamai, vis tiek tai nepadės. Taip yra, taip turbūt ir reikia...

Bet dėl vieno įvykio Kastutė ir dabar tebepyksta ant sesės ir turbūt neatleis jai visą gyvenimą...

Kad ir kaip tėvų buvo prigrasinta neiti prie tvenkinio, bet mergaitės vis tiktai nubėgdavo, niekam nematant, mazgot lėlėms drabužėlių.

Kartą Julikė nuslydo nuo akmens, ant kurio pritūpusi teliuškavo vandenyje kažkokį skudurėlį, ir pliumptelėjo į vandenį. Tai pamačiusi Kastutė labai išsigando. Buvo bebėganti šauktis mamos, bet, pastebėjusi kaip iš vandens iškilo ir lyg pūslė išsipūtė suknytės padalkos kraštas, atbridusi arčiau sesės ir, rankytėmis pastvėrusi už audinio krašto, ėmė tempti Julikę į krantą.

Per vandenį traukti buvo visai nesunku, bet, kai pritempė prie tvenkinio krašto, Julikės kojos įsipynė į kranto žoles ir nepajudėjo iš vietos. Bet Kastutė nepasimetė. Iššokusi iš vandens, ji griebė Julikę už kojų ir kiek leido vaikiškos jėgos, atbula, žingsnelis po žingsnelio ėmė tempti Julikę toliau. Kai pagaliau išvilko į krantą, dar patempusi kiek toliau į pievą, kad Dieve gink nenuslystų atgal į vandenį, tik tada rėkdama pasileido į namus.

Per tą laiką, kol atbėgo motina, Julikė atsipeikėjo. Iš karto nieko nesuprasdama mėgino atsisėsti, bet vos tik pajudėjo iš burnos, nosies ir ausų pasipylė vanduo. Jai svaigo galva, temo akyse, pykino. Tik išsivėmusi ji pasijuto geriau ir atsisėdo.

– Kiek kartų buvo sakyta, kad neitumėt prie sodželkos! – pyko ir verkė motina. – Ar jau tau geriau, vaikeli? Ar galėsi pati pareiti namo? Bet kur jau ten... Bėk, Kastute, atvežk ratukus iš vazaunios, parvešime. Kokia nelaimė, kokia nelaimė, – kartojo motina. – Kad kiek, būtum prigėrusi. Kas bus, kai sužinos tėvas? To tai jis nedovanos... Klius dabar tiek ir tiek už neklausymą... Kaip gi čia viskas buvo? Kaip atsitiko? – verkdama klausinėjo motina.

Matydama kaip verkia išsigandusi motina ir pabūgusi tėvo, Julikė kaipmat sugalvojo, kaip save apginti.

– Kastantė įstūmė, – graudžiai pasiskundė ji ir motina susigriebė už galvos.

– Jėzau, ta prakeiktoji, kad ji šiandien pat padvėstų! Kas galėjo pagalvot!? Tokią ir namuose baisu laikyt... Kas žino, kas kada ateis į galvą tokiai kerštelnikei? Gali ir namus sudeginti... Kas iš jos bus, kai užaugs? Užsiauginau neprietelką ant savo galvos... Atsiimsi tu už tokį padarymą, oi atsiimsi. Nepraeis taip sau toks dalykas, negalvok, – jau dabar puolė su kumščiais ant Kastutės Ventienė, bet susilaikė, – bus pasakyta tėvui. Jis geriau žinos, ką su tokia daryt.

Niekas neklausė Kastutės pasiaiškinimų. Ji buvo skaudžiai nubausta ir niekas jos neužjautė. Visi ją pasmerkė ir nuo jos nusigręžė.

Tokios tai padėkos sulaukė mergaitė, išgelbėjusi sesers gyvybę.

5.

Aštuoniolikos metų Julikė jau tikra panelė ir turi mylimąjį. Kadaise pasakyti kaimyno Adomo žodžiai pildosi. Mergaitė draugauja su dviem metais už save vyresniu jaunėliu Patacko sūnumi Aleksu ir, atrodo, visai rimtai.

Adomo jaunėlis jau seniai įsižiūrėjo į Julikę. Jis ją „daboja“, galima sakyt, nuo mokyklos laikų, o ši rimčiau ėmė žiūrėti į Aleksą nuo to karto, kai jis pirmą sykį ją pabučiavo. Abu vaikšto viešai, nesislapstydami. Sekmadieniais į bažnyčią kartu, abu šoka gegužinėse ar vakaruškose, lanko kitus kaimo pasilinksminimus vis poroje. O ir šiaip dažnai susitinka.

Draugauti patogu, juk kaimynai... Matosi ko ne kiekvieną dieną... Tie dažni pasimatymai teikia malonių akimirkų ir juos kuo toliau, tuo labiau traukia vienas prie kito.

Vaikinas dailus, nebiednas, gerų tėvų vaikas. Venčiams Aleksas patinka ir jie tyliai džiaugiasi dukros sėkme, o Adomui nelabai prie širdies... Norėtųsi bagotesnės. Be to ir tėvas apsijuokęs ant visos parapijos. Visas valsčius žino, kaip Ventys blūdijo, ketino pasikarti, kad vis gimsta mergaitės. Juk durnas, ar ne? Bet tai dar ne viskas. Laiko yra... Abu dar tokie jauni. Čia draugauja, čia išsiskirs. Matysis, kaip bus ateityje.

Ir taip abiejų tėvams žiūrint į jų draugystę pro pirštus, jaunuoliai bendrauja toliau... Praėjo gal kokie metai, kai tekėjo Alekso pusseserė iš motinos pusės. Ji pakvietė Aleksą vyresniuoju pajauniu, o tas nuo savęs – Julikę sau į porą.

Julikei tai pirmas didelis pažmonys. Ne tik motina, bet ir tėvas nepagailėjo išlaidų, kad jų numylėtinė gražiai pasirodytų tokioje šventėje. Miestelio siuvėja pasiuvo puošnią rausvo šilko suknelę, o šiaučius – juodo lako ant aukštų „korkų“ batelius.

Aleksas su Julike vyresnieji pajauniai. Jie už stalo kartu su jaunaisiais, visų dėmesio centre. Abu jauni, gražūs, laimingi... Daug šoko, daug dainavo, nemažai išgėrė...

Auštant, kai jaunieji su maršu buvo palydėti į klėtį, visi išsiskirstė miegot. Kitiems pajauniams buvo pataisyti guoliai daržinėje ant šieno, o Aleksui su Julike, kaip vyresniems pajauniams, jaunosios motina paklojo stancijoje ir uždarė langines, kad ryto saulė netrukdytų gerai išsimiegoti.

Ne kokia mada guldyti pajaunius su pamergėmis kartu, bet šeimininkams patogu. Nereikia ruošti atskirų guolių. Į vieną šalinę pajauniai, į kitą – svečiai. Tegu sau miega, ilsisi, kol gaspadinės iš naujo padengs stalą pietums.

Muzikantai ne tinginykai. Palydėję jaunuosius, palydėjo ir svečius į daržinę. Dar pagrojo prie stancijos durų ir viskas nutilo, nurimo. Artinosi maloni poilsio ir ramybės valanda.

Toje šalinėje, kur ilsėjosi vyresni svečiai, jau kai kur girdėjosi knarkimas, bet jaunimas nė nemanė miegoti. Iš karto tik trumpi juokai, pasierzinimai, kikenimas, o kai į kitą šalinės galą nuskriejo pagalvė, nuo to ir prasidėjo tikras šėlimas.

Pagalvė, žinoma, tuoj pat buvo grąžinta atgal, bet nukrito ne ten, iš kur buvo mesta, o pataikė ant greta gulinčio vaikinuko galvos. Tas pašoko ant kojų ir sviedė ją, net nežiūrėdamas kur. Tas, į kurio guolį nei iš šio, nei iš to įkrito pagalvė, pakilo ir apsidairė. Pamatęs toliau stovintį ir besišypsantį jaunuolį, suprato, kas čia kaltas. Klimpdamas į šieną jis prišliaužė prie jo ir, pagriebęs už kojų, bandė pargriauti. Nepavyko... Stvėrė antrą kartą, susikibo... Stumdėsi tol, kol abu nuvirto ant šieno...

Visi taip įsidūko... Svaidėsi pagalvėmis, susuktomis paklodėmis, voliojosi, murgdėsi po šieną. Sušilę, uždusę, springdami nuo patekusių į burną dulkių berniukai ir mergaitės juokėsi ir klegėjo.

Ypač didelis triukšmas kilo tada, kai vienam kažkuriam pavyko šiene užgriebti didžiulę sausą usnį. Šaka braukdamas per gulinčiųjų plikas blauzdas jis sukėlė ant kojų ir tuos, kurie buvo nusiteikę pamiegot, ir pusnuoges mergaites. Miegaliai pyko ir keikėsi, o mergaitės spardėsi, spiegė, kvatojosi, dangstydamos plikas kojas paklodėmis ir sijonais.

Iš gretimos šalinės svečiai jau barėsi, bet niekas nė nemanė nusiraminti.

Jaunimas siautėjo ir toliau, bet tas klegesys nepasiekė nei Alekso, nei Julikės. Čia buvo visai kitokios nuotaikos.

Kai liko vieni, jie nusirengė viršutinius drabužius ir atsigulė į baltai paklotą lovą. Iš karto gulėjo ramiai, ilsėdamiesi, mėgaudamiesi malonia vėsa ir jaukia kambario prieblanda... Aleksas apkabino Julikę... Niekada jie nebuvo taip arti vienas kito apsinuoginę, nepasitaikė dar, kad būtų tiek išgėrę...

Aleksas glaudė Julikę vis arčiau prie savęs, glostė, bučiavo, bet abiems atrodė, kad to dar per maža... Atrodė kad tai dar ne viskas, kad kažkas dar turi įvykti, kad juos turi aplankyti palaima.

Įsiaudrinęs Aleksas prisilietė drąsiau. Julikė nesipriešino. Juk jai viskas galima. Ir įvyko tai, kas ir turėjo įvykti...

Nuskambėjo, nulingavo vestuvių pokylio šurmulys. Aleksas ir Julikė susitikinėja toliau, tik ta jų draugystė jau nebe tokia nekalta, kokia buvo. Draugavo jie audringai, nevaržydami savo jausmų, visai nesusimąstydami apie pasekmes. Ieškojo progų ir vietų, kur galėtų būti vieni, niekieno nematomi. Ir, aišku, rasdavo...

Per žiemą tie dažni pasimatymai nutrūko. Aleksas pasirodydavo retai, o jeigu ir ateidavo kada, tai tik trumpam. Pasėdėjęs valandžiukę tėvų akivaizdoje, išeidavo. Ne to jam reikėjo... Bet, kai tik išaušo pavasaris, atšilo oras, jie ir vėl atnaujino savo aistringą meilę.

Julikė buvo visai rami tol, kol per Velykas nepasirodė pirmieji, jai dar nesuprantami pokyčiai.

Kaip visada, taip ir šiais metais parvažiavę iš bažnyčios po prisikėlimo pamaldų, visa šeima susėdo už stalo valgyti Velykinių pietų.

Julikei jau bažnyčioje buvo užėjęs blogumas, susvaigo galva, užtemo akyse. Bet į pamaldų pabaigą viskas praėjo. „Tikriausia nuo degančių žvakių ir smilkalų“, – pagalvojo. Dabar gi, vos suvalgė porą kiaušinių, iškart ėmė pykinti ir ji, vos spėjusi pribėgti prie kiaulviedrio, išsivėmė. Motina nieko blogo nepagalvojo.

– Greičiausiai po tų gavėnios pasninkų per daug suvalgė, – bet Julikei iškart linktelėjo, – kad tik nebūtų kas blogiau...

Pagėrusi motinos išvirtos arbatėlės dėl geresnio virškinimo, Julikė iš tikrųjų pasijuto geriau ir jau galėjo valgyti. Bet už dienos, kitos, vėl tas pats. Kartojosi galvos svaigimas ir pykinimas, ypač po valgio.

Taip negalavo Julikė iki pat Atvelykio. Dingo apetitas, apėmė silpnumas, į dešinį šoną įsimetė dieglys. Nors buvo labai negera, Julikė motinai nesiskundė, kentėjo ir kiek buvo įmanoma slėpė nuo jos tą savo negalavimą. Tik pajutusi, kad darosi bloga, išbėgdavo į sodą ir pareidavo tik tada, kai pasijusdavo geriau.

Mergina sublogo, pajuodo paakiai, nuo skruostų dingo rausvumas.

Motina tai pastebėjusi, rimtai susirūpino.

– Kas tai mūsų mergičkai pasidarė? Gal reikėtų nuvažiuot pas daktarą? Skauda šoną, vemia. Kad nebūtų „gumbas“?

Vos pavyko Julikei įtikinti motiną, kad jokio daktaro nereikia. Pati nujautė, kokia gali būti jos liga. Kol nepasikalbėjo su Aleksu, nenorėjo, kad kas sužinotų apie jų santykius. Tik pasišnekėjusi su juo, žinos, ką jai daryti toliau.

6.

Susitiko jie tuoj po Atvelykio, bet šis jų pasimatymas Julikei nebuvo labai malonus.

Aleksas atėjo gerai nusiteikęs, beveik linksmas. Julikė pagalvojo, kad jis taip džiūgauja ją matydamas, bet netrukus išgirdo tikrą, jo tokios geros nuotaikos priežastį ir nusivylė.

– Prisimeni, aš dar žiemą tau pasakojau, kad Kalėdų šventėms gavome sveikinimą nuo dėdės iš Kanados? – pabučiavęs Julikę, paklausė Aleksas.

– Taip, prisimenu. O kas?

– Rašė, kad norėtų, jog atvažiuočiau pas jį gyventi. Ar nesakiau?

– To nesakei...

– Tai va, sakė, kad gyvena gerai. Turi didelę fermą, augina veislinius žirgus. Norėtų plėsti savo verslą, bet vienam per sunku. Ieško padėjėjų. Su svetimais prasidėt nenori, todėl kviečia mane...

– O kodėl būtinai tave? O ne Justiną? Jis gi vyresnis, – nelinksmai pasiteiravo Julikė.

– Aš, matai, esu jo krikštasūnis, man pirmenybė.

– Na, ir ką manai daryt? – baimindamasi paklausė ji.

– Pasitarėm tada su tėvu ir dėl visa ko nusiuntėm sutikimą. Nelabai tikėjomės, kad kas iš to išeis... O vakar sulaukėme šipkartės. Nė nemanėm, kad atsiųs taip greitai. Teks turbūt tuojau išvažiuot... Ką dabar tu pasakysi, Julike? – paėmė Aleksas merginą už rankos, – ko gero teks mums išsiskirti...

– Niekur tu negali važiuot, – neleido jam toliau kalbėti Julikė, – tu turi mane vesti...

– Kodėl? – išpūtė akis Aleksas.

– O todėl, kad aš jau tokia...

– Negali būti, – nusigando Aleksas, kad net pasikeitė jo balsas.

– Ir dar kaip gali, – griežtai paprieštaravo Julikė, – ar jau pamiršai, kaip dažnai per vasarą gulėdavom? Gulėdavom tiek kartų, kiek tik pats panorėdavai... Nė karto neatsisakiau...

– Norėdavai ir tu, o ne aš vienas... – paniuręs mestelėjo Aleksas, – o dabar jau aš vienas kaltas.

– Betgi visą laiką kartojai: „Nebijok, nieko nebus“. Aš tavimi pasitikėjau...

– Ar ne taip ir buvo? Stačiai nesuprantu, kaip čia galėjo atsitikti? – stebėjosi susirūpinęs Aleksas.

– O gal geriau tu niekur nevažiuok, Aleksiuk? – pakeitė toną Julikė. Iš piktoko, priekaištaujančio perėjo į prašantį, beveik maldaujantį verkšlenimą. – Na, apsiženysim, susilauksim vaikelio ir gyvensim kaip visi žmonės, – arčiau prisislinkusi, apkabino Aleksą ir padėjo galvą jam ant krūtinės. – Nieko mums netrūks... Negi tau neskaudės širdies, kai žinosi, kad vaikas auga be tėvo? O kas bus su manimi? Kas bus, kai sužinos mano, tavo tėvai, kaimynai? Kokia gėda... Ar tau nė kiek ne gaila manęs?

– Nevažiuot negalima, – griežtai ištarė Aleksas, – negalima nuvilti dėdės. Tokius pinigus išleido, laukia... Ir išvis, žmonės ūkius parduoda, kad galėtų išvažiuot į Ameriką. Metus ir daugiau vargsta nuvažiavę, kol prasimuša, praturtėja, o čia – viską gaunu už dyką: ir kelionė, ir užtikrintas pas dėdę darbas. Reikia manyt, kad ir neblogas uždarbis... Manęs laukia kitas gyvenimas. Gal kaip tik ten man skirta laimė? Pati žinai, ką mes čia matome. Malamės nuo tamsos iki tamsos Ir ką turime? Pagaliau gal nereikės taip sunkiai dirbti kaip čia dabar kaime... Visgi tikras dėdė, krikštatėvis, gal ras kokį lengvesnį darbą? Ne, nė nemanau atsisakyti. Važiuosiu ir niekas manęs nesulaikys.

– Aš sulaikysiu, – pasitraukusi nuo Alekso, pagrasino Julikė, – eisiu pas tavo tėvus, viską pasakysiu. Pulsiu ant kelių, bučiuosiu rankas, kojas, su ašaromis prašysiu, kad padėtų. Gal jie pasigailės ir neleis tau išvažiuoti? Juk jiems irgi ne vis tiek, kad anūkas augs be tėvo.

– Nieko nebus. Niekuo tas nepadės, – kaip kirviu nukirto Aleksas, – jeigu aš nenorėsiu, niekas manęs neprivers. Viskas priklausys tik nuo manęs... Bet tu nusiramink, – pamatęs Julikės akyse ašaras, prabilo jis daug švelniau. – Aš tavęs nepaliksiu. Labai ne laiku sukliuvom. Kas tiesa, tai tiesa, bet čia dar ne svieto pabaiga. Nuvažiuosiu, apsižiūrėsiu. Jeigu ten taip, kaip dėdė sako – liksiu, gyvensiu ir čia negrįšiu. Ten vietoje matysiu... O tu nebijok, kad ir negrįžčiau. Prasigyvensiu ir pasiimsiu tave su visu vaiku. Būsi amerikonka... Ar negerai?

– O ar negalima būtų susiženyti dabar, prieš tavo išvažiavimą? – nusišluosčiusi ašaras jau linksmiau pasiūlė Julikė. – Tau juk vis tas pats, o man visai kas kita... Laukčiau tavęs jau būdama žmona, o ne taip kaip merga su vaiku.

– Kada čia prasidėsi su vestuvėm, kai šipkartė dega, – nesutiko Aleksas, – pirmiau reikia susitvarkyt gyvenimą, o tada galvot apie šeimą... Mes dar tokie jauni, visas gyvenimas mums prieš akis. Mes dar pagyvensime, o dabar nepraleiskime tokios progos... Noriu, kad gyventume geriau, negu mūsų tėvai gyveno.

7.

Po to susitikimo su Aleksu, Julikė nežinojo nė ką bedaryti. Ar jau tuoj prisipažinti motinai, ar dar palaukti? Bet ar gali ji laukti, kai bėda jau ant nosies lipa?

Alekso pasižadėjimas ją pasiimti, mažai guodė. Ką gali reikšti toks pasakymas? Juk jis niekuo neįpareigoja... Pirmiausia, tai buvo pasakyta kaip nuraminimas, atsikratymas ir tiek. Jau aišku kaip dieną, kad jis išvažiuos ir ją paliks. Tik neaišku, kas jos laukia ateityje.

Nors Julikė suprato beviltišką savo padėtį, tačiau kol Aleksas dar buvo čia pat namuose, ji tikėjosi, kad šis dar apsigalvos. Sužinojusi, kad nė neatsisveikinęs Aleksas išvyko, mergina tuojau pat prisipažino motinai.

Išgirdusi tokią naujieną, Ventienė ko tik neapalpo. Per visą krūtinę nudiegė toks skausmas, lyg kas kumščiu būtų trenkęs į paširdžius.

Pamačiusi, kaip motina suakmenėjusiu veidu prispaudusi prie krūtinės rankas sudribo ant suolo, Julikė baisiausiai išsigando. Nežinodama ką daryti, ji pasėmė iš kibiro ir atnešė puodelį šalto vandens, bet motina negėrė. Atsirėmusi į sieną ir atmetusi į priekį kojas, ji ir toliau sunkiai kvėpavo atvira burna, užmerkusi akis, į kumščius suspaudusi rankas.

Julikė balsu raudodama blaškėsi po pirkią, nesugalvodama, už ko griebtis... Jos akyse miršta motina, o ji negali niekuo padėti, nežino kaip ją išgelbėti.

Namuose nieko nebuvo, tik jos vienos. Tėvas su šeimyna kaip paprastai laukuose ir nėra ko prisišaukti pagalbos: „Gal bėgt pas tėvą? O gal pas kaimyną? Čia būtų arčiau, bet kažin ar ten ką rasiu? Kad nors nebūtų visi išėję į laukus...“

Jau kieme Julikė prisiminė, kad motina kai kada gerdavo kažkokius vaistus. Pati matė, kaip iš buteliuko lašindavo ant gabalėlio cukraus: „Bet kur jie? Atrodo, kad paimdavo iš lentynėlės...“ Grįžusi susirado, atkimšo, pauostė. Kvepia kamparu, turbūt tie ir bus. Ir cukrus čia pat. Gerokai užpylusi vaistų ant cukraus, ji tą gabalėlį įdėjo į pravirą motinos burną. „Duok, Dieve, kad padėtų.“

Ar savaime praėjo, ar padėjo vaistai, bet neužilgo motina atsimerkė. Nejudėdama ilgokai žvalgėsi po pirkią kažkokiomis blausiomis akimis, paskui ir vėl užsimerkė. Po kurio laiko vėl atsimerkusi, pažvelgė jau žvalesnėmis akimis, dar kiek pasėdėjo tokioje pačioje padėtyje kaip buvo susmukusi, ji pagaliau nuleido nuo krūtinės rankas, atšlijo nuo sienos, pritraukė kojas ir atsisėdo ant suolo.

– Mama, mama, ar tau jau geriau? – pripuolė Julikė, bet motina ranka ją atstūmė nuo savęs ir nusisuko. Patylėjusi ne tiek piktai kiek graudžiai ištarė:

– Ką tu padarei? Ką padarei?

– Mama, mamyte, padėk man! Gelbėk!

– Tokioje jaunystėje, pačiame gražume suėdei sau ir man gyvenimą! – neleido ji toliau kalbėti Julikei. – Tokią gėdą užtraukei ant mūsų namų... Kas bus, kai sužinos tėvas? Dabar tai tikrai pasikars. Kaip reikės gyventi toliau?

– Mama, mama, mamyte! Atleisk man, padėk, gelbėk! Aš kalta, dovanok man... – aimanavo Julikė, bet motina ir vėl ją pertraukė.

– Ne veltui jis nabagas ir blaškėsi lyg nujausdamas... Dabar ir aš supratau, ką reiškia mergos namuose. Tai kaip mėsa – šiandien šviežia, o ryt jau pašvinkus... Dieve, Dieve, už ką mane baudi? Viena kažkokia puskvaišė, kita su vaiku... Neperneš tokios sarmatos vargšė mano širdis. Turbūt plyš nuo skausmo, – vėl susiėmė už krūtinės motina.

– Gal tau paduot vaistų? Gal pašaukt kaimynę? – puldinėjo išsigandusi Julikė. – Tik nemirk, mamyte, nepalik manęs vienos. Ką aš darysiu be tavęs, kur pasidėsiu? Tėvas išvarys iš namų...

– Taip tau ir reikia, – staiga piktai užriko motina, – jeigu tikrai žinai, kad vaikas nuo Alekso, kam leidai išvažiuot? Kodėl iki šiol tylėjai? Kodėl tik dabar man viską sakai? Ar dabar laikas, kai jis jau už jūrų marių nežinia kokioj karalystėj, kur tu jo niekada nepasieksi? Gal dar buvo galima kai ką padaryt, kol jis čia tebebuvo? O dabar gaudyk vėją laukuose...

– Kalbėjomės. Jis žadėjo mane pasiimti, – bandė teisintis Julikė, bet motina pyko ir toliau.

– Lauk, pasiims... Turbūt ir išdūmė, kad nenorėjo vesti. O jei kada ir pasiims, kur dėtis iki tol? Vis tiek vaikas gims be tėvo, vis tiek tą pačią nešlovę teks čia perkentėti. Niekur nesidėsi... Ar seniai tu tokia? – jau tyliai, dalykiškai paklausė motina.

– Ar aš žinau? Pradėjo darytis negera jau nuo Velykų...

– Gal būt tik pradžia, o gali būti net keli mėnesiai... Per visą mielą vasarėlę... – dabar jau susirūpino motina. – Visi plonai, lengvai nešioja... Sunku bus viską paslėpti... Bobos tuoj pastebės...

– O gal galima būtų kaip nors kitaip? Gal yra kokių nors vaistų arba žolelių? Gal yra kokia nors daktarka, kuri žino? O gal tiesiog pas tikrą daktarą? Geriausia tai būtų, kad nieko nebūtų... – nedrąsiai pasiūlė Julikė.

– Matai kokia gera, – vėl supyko motina, – reikėjo apie tai anksčiau pagalvot, o ne paleistuvaut, jeigu norėjai, kad nieko nebūtų. Pasakysiu tėvui. Kai gerai iškarš kailį, tada žinosi. Visą gyvenimą prisiminsi...

– Nebijau, tegu muša. Aš to ir verta, bet nuo to kitaip nebus. Kažką iškentėčiau, viską atiduočiau, kad vėl viskas būtų taip kaip buvo iki to... Mama, neatstumk... – vėl bučiavo motinos rankas Julikė. – Tu viską žinai, viską moki, viską gali, tu tik viena gali mane išgelbėti. Padėk, pasigailėk, neleisk man pražūti...

– Kas galėjo pagalvot, kad taip atsitiks? – sugraudinta dukros verkšlenimų, jau švelniau sušneko motina. – Abu su tėvu taip tave mylėjome... Kas tik geriau buvo namuose – viskas tik tau buvo skirta. Nieko tau netrūko, nieko tau negailėjome. Buvai visas mūsų džiaugsmas, pasipuikavimas, visa „nadieja“. Mergaitė graži, sveika, parėdyta, tokia gaus gerą bagotą vyrą... Galvojom susigiminiuosim su garbingais žmonėmis, susilauksim anūkėlių... O tu ką padarei? Kur dabar tave kišt tokią? Ar bent supranti, ką mums su tėvu reikės pergyvent? Bet kur jau ten... Kas jai rūpi? Žmonių vaikai susirinkę gražiai linksminasi, šoka, dainuoja, o ji pakrūmiais su bernu trainiojasi, paleistuvauja! Bjaurybe tu, šliundra! – vėl ėmė šaukti motina ir apsipylė ašaromis. – Atsitrauk, eik šalin, bo kai duosiu... – atstūmė ji Julikę, kai ši norėjo apkabinti motiną, – dabar tai jau „mama padėk“. O kuo aš galiu padėti? Visą gyvenimą kaip mokėjau taip dariau, kad tik tau būtų geriau. Dabar gi nei aš, nei kas kitas tau padėti negalime. Tavo bėda – tu ir žinokis.

8.

Išliejusi tulžį ant dukters, į valias išsiverkusi, Ventienė apsiramino ir ėmė šalčiau galvoti, kaip būtų geriau nuslėpti nuo žmonių Julikės bėdą. Kol dar nieko nesimatė, ji nieko nedarė, bet, kai tik pradėjo žymėti, tuojau pat atgabeno iš vazaunios stakles ir pastatė viduryje pirkios...

Apsivilkusi laisvesne bliuzele ir plonesniu motinos sijonu, Julikė kiek įmanoma vengė rodytis viešumoje. Atsiklaupusi ant kelių ji ravi daržus, o jeigu ruošiasi pirkioje, vis žvalgosi pro langus. Kai tik kieme pasirodo svetimas žmogus – ji tuoj į stakles. Kitą kartą žmogus net neužeina, o jeigu ateina į pirkią, ypač kokia kaimynė, tai Julikė tuoj užsigula ant skieto ir taisinėja neva susipynusias nytis... Kaimynės nors ir nieko neįtarė, tačiau stebėjosi, kad ne laiku pastatytos staklės. Kaimo moterys paprastai audžia tik žiemą, bet Ventienė žino kaip pasiaiškinti.

– Jau sakau, šiemet tiek susirinko verpalų, kad per žiemą vargu ar spėsime išausti... Dar norėtųsi ir „ryzinių“ takų stancijoje pasitiesti. Seni jau visai susinešioję, sarmata ir parodyti, kai „kalendavoja“ kunigas.

Taip nekuriam laikui pavyko nukreipti smalsių bobelių dėmesį, bet artinosi pati didžiausia bėda, kurios jau niekaip nepaslėpsi ir niekur ji nedings.

Motina per naktis nemiega, laužo galvą, bet sugalvoti nieko negali, kol pagaliau kartą jai toptelėjo mintis: „O kad taip pabandžius kaip nors įpiršti tą vaikelį Kastutei? Ar taip, ar taip nėra iš jos naudos. Nei iš jos labai jau didelė darbininkė laukuose, nei ji reikalinga namuose. Augintų sau vaikelį ir nors tokia būtų iš jos nauda. Žmonėms būtų galima pasakyti, kad susigriebė ir niekam nesako nuo ko, nors tu ją užmušk... Juk patikės... Visi jau nuo vaikystės priprato laikyti ją kvailute. Žmonių bijo, iš namų niekur neišeina ir mažai kas ją mato. Prilindo koks, prisikalbino... Gal iš samdinių? Nesidyvys ir bobelės, kad liko nepastebėta...

Bet kaip pradėti šneką? Nori, nenori – teks viską pasakyti, išduoti taip stropiai dangstytą paslaptį... Bet ar galima ja pasitikėti? Juk piemenė dar tebėra, nė septyniolikos neturi... Ar neišpliurps?“

Pasitarusi su Julike, motina vis tiktai nusprendė:

– Kaip bus, taip bus, reikia kalbinti. Tuo labiau, kad kitos išeities nėra.

Vieną sekmadienį po pietų, jos abi pasikvietė Kastutę į klėtį.

– Ateik čia arčiau, sėskis va ant lovos, vietos užteks, – maloniai pakvietė motina, pasislinkusi arčiau Julikės, kai atėjusi Kastutė nedrąsiai sustojo prie durų, – pasišnekėti reikia.

Motinos pakviesta, mergaitė priėjo ir atsisėdo šalia jos.

– Ar nenorėtum padaryt gerą darbą? – nieko nelaukdama, pradėjo kalbą Ventienė.

– Kokį darbą? – neramiai apsidairė Kastutė. „Ar dar mažai aš dirbu? Įdomu, ką dar jos sugalvojo?“ – susirūpinusi pagalvojo mergaitė.

– Užaugint vaikelį...

– Kokį dar vaikelį? Kieno?

– Ogi Julikės...

Negalėdama patikėt, nužvelgė seserį Kastutė.

– Julikės? Argi ji turi vaikelį?

– Dar neturi, bet neužilgo turės...

– Jeigu ji turės, tegu ji ir augina, – vis labiau stebėjosi Kastutė, – kodėl norit, kad aš jį auginčiau?

– Jai negalima jo auginti... Ir išvis niekas neturi žinoti, kad ji turi vaiką. Supranti? Tai visam gyvenimui turi likti paslaptyje. Prašau ir tavęs, Kastute, niekam nieko nesakyk apie tai, apie ką mes čia kalbėjomės. Dieve saugok, niekam nė žodžio. Kad tik kas nesužinotų... Tau tik vienai viską pasakėm, net tėvas nieko nežino...

– Gerai jau gerai, nesakysiu, – pasižadėjo Kastutė, – bet kodėl? Ar taip bijot tėtės?

– Na, matai, – ėmė aiškinti motina, – ūkiui reikalingas užkurys, o Julikės su vaiku niekas nenorės imti...

– Manęs su vaiku irgi niekas nenorės, – netikėtai, nudūrusi žemyn akis, užraudo Kastutė.

– Ar ir tu dar galvoji ištekėti? – dabar jau nustebo motina, – kas tave ims? Nė negalvok. Ar tu turėsi vaiką, ar ne, vis tiek tu niekam nereikalinga... – negailestingai drėbė tiesiai į akis motina, – ar šiaip, ar taip – tu liksi senmerge.

– Kodėl? – dar žemiau nuleido galvą mergaitė.

– Tu tik geriau į save pasižiūrėk. Ar tau lygintis su Julike? Žinoma, visi mes norėtume būti gražūs, bet tai ne nuo mūsų priklauso, – bandė švelninti padėtį motina, – ką Dievulis davė, tą ir turėsi visą gyvenimą. Iš visko matyt, kad tau skirta nugyventi vienai, o Julikė, jeigu ne tas vaikas, galėtų gauti visai puikų jaunikį...

Julikė ištekės, o tu užauginsi vaiką. Bus kas uždirbs duoną senatvės sulaukus. Ar negerai? Negi geriau likti vienišai senmergei?

– Bet vaikas vis tiek bus namuose ir niekur jo nepadėsi... – ilgokai patylėjusi pasakė Kastutė, – vis tiek visi matys, sužinos...

– Bus tai bus, bet jau ne Julikės, o tavo. Kai tik vaikas atsiras, pakrikštysim, metrikus surašysim tavo vardu – ir baigta. Niekas nieko nesužinos... Nė lapė nelos... – skubiai išsakė motina ir sukluso. „Ką dabar pasakys Kastutė, kai jau išgirdo tai, kas svarbiausia“.

– Tai jau ne, – staiga pakilo nuo lovos mergaitė, – paaugint gal ir galėčiau, bet prisirašyt sau – nenoriu. Kam man reikia svetimo vaiko? – ryžtingai pasakė ji ir pasuko prie durų.

– Palauk, neišeik, – sulaikė Kastutę motina, – ne svetimo, o sesers. Nori, nenori, vis tiek būsi jo teta. Kodėl nenori padėt savo artimiems žmonėms? Negi tau nerūpi mūsų šeima, namai, ūkis? Tiek metų po vienu stogu išgyvenot, kartu augot, vienoje lovelėje miegodavot. Kodėl nenori padėt tikrai savo seseriai?

– Vieną kartą jau padėjau, o ką ji man padarė? Į sodželką įkrito ji pati, o primelavo, kad aš ją įstūmiau... Jeigu ne aš, tikrai būtų prigėrusi. Kai ištraukiau į krantą, tada tik nubėgau šaukti mamos.

– Ar tikrai taip buvo, – atsisuko į Julikę motina, – ar teisybę Kastutė sako? Ko tyli? Dieve, Dieve, negi iš tikrųjų melavai? Na ir bjaurybė gi tu! Už tai ir baudžia tave Dievas, taip tau ir reikia, – supykusi barėsi motina. – Tuojau pat pulk ant kelių ir atsiprašyk sesers. Bučiuok rankas, kojas, prašyk atleidimo. Gal dovanos...

– Pamelavau, kad bijojau tėvo, – nuleidusi žemyn akis, po trumpos tylos prisipažino Julikė, – bet tada buvom dar vaikai. Dabar niekada taip nepadaryčiau...

– Nereikia man jos atsiprašymo, – arčiau durų priėjo Kastutė, – užtenka ir to, kad žinosit vieną kartą, kad aš nekalta. Aš ir tada verkdama sakiau, kad ji pati įkrito, bet kažkodėl niekas manimi netikėjo, – dar priminė Kastutė ir išėjo iš klėties, net nebeklausydama, ką kalba motina.

9.

Nepavykus iškart susitarti, motina nepaliko Kastutės ramybėje. Kur tik ją nutverdama kalbino, prašė, verkė, maldavo, žadėjo visokias geroves, siūlė pinigų, kol pagaliau mergaitė ėmė abejoti.

– Na, paauginsi metelius, kitus kaime, kol vaikas pradės vaikščioti, – priguldama įkalbinėjo motina, – tada nupirksime miestelyje tau kokį namuką ar šiaip butelį, duosim karvutę. Kokią norėsi, tokią išsirinksi... Kasmet nupenėsime po lašininį, duosime keletą vištų kiaušiniams. Dar pasodinsime tau bulvių, sumalsime ruginių miltų duonai, kvietinių – blynams, atvešime gatavo šieno ir malkų žiemai. Viskuo būsi aprūpinta, niekas tau nerūpės. Nereikės taip sunkiai dirbti laukuose, per karščius lieti prakaitą. Visas tavo darbas bus – tik prižiūrėti vaiką. Gyvensi sau švariai, gražiai, miesčioniškai... Ne taip kaip mes kaime priversti gyventi... Kaip nesisuk, vis tiek purvo daugiau negu švaros ir gana...

Taip gyvendami po truputį ir atsiskaitysime. Atidalinsime tave, Julikei liks ūkis. Ar negerai? Tau net mūsų senių slaugyti nereikės. Kieno ūkis – tas ir tėvus turi nukaršinti.

„Jeigu iš tikrųjų būtų taip kaip mama sako, tai, žinoma, kad miestelyje geriau gyventi, – mąstė Kastutė, – vyro aš tikriausiai jokio negausiu... O dabar, jeigu aš neišeisiu į miestelį, tai ir liksiu kaime amžinai... O koks čia mano gyvenimas?

Nuo ryto iki vakaro sunkūs darbai laukuose. Kad nors parėjus galėtum ramiai pailsėti... Bet kur tau? Tik pamatė, kad prisėdai minutėlę, tuoj atsiranda reikalų kur nors pasisiųsti...

Tikrų tėvų nemylima, net nekenčiama, esu pastumdėlė ir tiek. Viskas tik numylėtinei Julikei. Kad ir dabar... Argi aš nesuprantu? Ne man gero norėdami gena mane iš namų. Nori atsikratyti manimi ir vaiku, kad tik Julikei būtų geriau.

Bet tegul... Pabandyti reikia. Matysiu, kaip bus toliau. Gerai, kad gerai, o jeigu ne, tai nuvešiu jiems į kaimą vaiką, o pati išeisiu tarnauti pas ūkininkus. Ten visada žmonių reikia. Blogiau nebus. Būsiu pavalgius ir dar šiokią tokią algelę užsidirbsiu. Galėsiu kokią naują suknelę pasisiūdinti ar gražesnius batelius nusipirkti, o tai po šiai dienai Julikės išaugtinius nešioju... O čia ar aš netarnauju? Tiktai už dyką...“

10.

Subyrėjo Julikė, likus porai savaičių iki Kalėdų.

Vieną vėlų Advento vakarą ją surėmė skausmai ir tėvas, matydamas kaip jo mylima dukra šaukdama keliais šliaužioja po grindis, tučtuojau skubinai pasikinkė į bričkelę arklį ir išvažiavo į miestelį daktaro. Nė prašyti jo nereikėjo.

Daktaras, tik pamatęs Julikę, iš karto suprato, kokia čia liga ir, apžiūrėjęs ligonę, nuramino tėvus.

– Viskas tvarkoje, bet teks palaukti dar kokią valandą.

– Daktare, kas jai? Kodėl tokie baisūs skausmai? – atsargiai paklausė susirūpinęs Ventys. – Ar yra kokių vaistų, kad padėtų? Nieko nepagailėčiau... Taip vargšė kankinasi...

– Nuo tokios ligos vaistų nėra, – abejingai atsakė daktaras, – teks iškentėti.

– Ar ji mirs? – išsigandęs Ventys klestelėjo ant suolo.

– Ne, jokiu būdu. Tokia stipri, sveika moteriškė. Jokio pavojaus nėra, – rimtai užtikrino jį daktaras. – O kas ji pačiam?

– Duktė, – skubiai atsakė Ventys ir atsistojo, – ar tikrai, daktare? – dar pasitikslino virpančiu iš susijaudinimo balsu.

– Dėl tos ligos, ji gyvens nors šimtą metų, – dar kartą patikino daktaras, – dar ne vieno anūko sulauksi. Čia turbūt pirmas, kad taip pergyveni?

Ventys vėl susmuko ant suolo.

– Na, o dabar paprašyčiau palikti mus vienus, – paprašė daktaras, kai gulinti lovoje Julikė vėl ėmė smarkiai šaukti.

Abu Venčiai paklusniai pasitraukė už mūrelio ir susėdo ant suolo prie pečiaus. Ventienė atsilošė ir prisiglaudė prie šiltos sienelės, o Ventys, susiėmęs rankomis galvą, alkūnėmis atsirėmė į kelius.

– Gal pasakysi man, kas čia darosi? – patylėjęs paklausė jis žmonos, kad ir tyliai, bet vis tiek piktai.

– Ar dar tau neaišku? Ar pats nematai? – taip pat pašnabždomis atsakė jam Ventienė, – susigavo mūsų Julikė vaiką ir gana...

– Tai ir atsitiko, ko aš labiausiai bijojau. Bet kodėl Julikei? – giliai atsiduso, nepakeldamas galvos Ventys. – Nesiseka man... Jau galvojau, kad viskas bus gerai. Turi vaikiną, apsiženys... O dabar? Ar aš nesakiau? Nenorėk ramaus gyvenimo, kai mergos namuose. Pribaigsit jūs mane, dievaži... Nepakelsiu aš tokios sarmatos...

– Gal ne viskas jau taip blogai, gal pasiseks Julikei susigrąžinti garbę... Gal niekas nė nesužinos, kad ji turi vaiką, – puolė raminti susikrimtusį vyrą Ventienė. „Kad tik jis nesugalvotų kartis“, – šmėstelėjo jai mintis. – Matysi, kaip viskas susitvarkys... Pats apsidžiaugsi, o dabar, kad tik Dievas duotų, kad su Julike viskas baigtųsi laimingai. Kažin, ko ten taip ilgai? – pradėjo nerimauti Ventienė, bet tuo pačiu metu už sienos kartu su gimdyvės šauksmu pasigirdo ir kūdikio verksmas.

Aplinkybės susidėjo tiesiog puikiai. Viskas vyko naktį, kai kaimynai miegojo. Niekas nematė nei daktaro apsilankymo, nei jo išvykimo. Namai buvo uždarytomis langinėmis, be svetimų žmonių. Samdiniai, atsiėmę algas, išvažinėjo į namus švęsti Kalėdų švenčių ir namuose buvo likę tik savi žmonės.

Iki aušros dar buvo spėta pakabinti lopšį kamaraitėje prie Kastutės lovos ir sutvarkyti pirkią taip, kad neliktų jokių nakties įvykio pėdsakų.

Julikė atsigulė už mūrelio, o lovą pirkioje motina perklojo švariais patalais ir užtiesė gražia šventine lovatiese. Pirmiau iššlavė, o paskui ražu ji gerai nušveitė ir išmazgojo grindis.

Kai viskas buvo sutvarkyta, Ventys išėjo į tvartus, o Ventienė, baigus tokią didelę ruošą, užkūrė pečių.

Nusimazgojusi rankas, ji užmaišė tešlą ir pasiruošė taisyti pusrytį.

11.

Kastutė už lopšio – pas Julikę piršliai.

Prieš kurį laiką Ventys buvo sutikęs piršlį miestelyje, šnekėjo, bet ant rimtųjų nieko nebuvo sutarę. O vieną šeštadienio vakarą, jau po vakarienės šis su jaunikiu užgriuvo visai netikėtai.

Ventienė kažką dar tvarkėsi prie pečiaus, Ventys jau taisėsi gulti, Julikė baigė plauti šaukštus, kai į kiemą įvažiavo gražiu arkliu pakinkytas vežimaitis.

Visi metė ką beveikę ir sužiuro pro langus.

– Piršliai, – pažinęs piršlį paskelbė ant visos pirkios Ventys ir užsitempė atgal jau atsegiotas kelnes. Motina nusirišo prijuostę, o Julikė nusišluostė į rankšluostį šlapias rankas, priglostė už ausų netvarkingai sukritusius ant kaktos plaukus ir lyg niekur nieko atsisėdo už stalo.

Per žiemą ji atsigavo, parausvėjo išbalę skruostai, neliko nė ženklo buvusios bėdos. Motinos dėka ji gyveno be jokių rūpesčių, išsimiegojusi, skaniai pavalgiusi, be sunkaus darbo, taip kaip gegutė, padėjusi kiaušinį į svetimą lizdą, kukuodama džiaugėsi pavasariu. Taip ir ji, jau viską užmiršusi, su džiaugsmu laukė vasaros, kada vėl galės pasirodyti jaunime. Galės gyventi taip kaip ir anksčiau linksmai, nerūpestingai. Ne taip kaip pernai, kai reikėjo slapstytis nuo žmonių, kavojant savo „padėtį“.

Piršliai ją pradžiugino ir sudomino.

Ką gali žinot, gal jau nuo šios vasaros jos laukia naujas gyvenimas? Pagaliau, kad ir nieko su piršliu nesutartų, ne tiek svarbu. Smagu dėl to, kad piršlybos tarsi patvirtino, jog žmonėse tikima, kad žiemą gimęs vaikas ne jos, nors vis tiktai buvo pasklidusių visokių kalbelių...

Pagaliau į pirkią įžengė du vyrai kaip mūrai.

Ant kiek storas, pilvotas, atsilošęs piršlys, ant tiek aukštas, pečiuitas, gunktelėjęs jaunikis. Praleidęs pirma savęs piršlį, eidamas į vidų pro duris, gerokai pasilenkė, kad neužkliūtų už durų staktos. Peržengę slenkstį, jie sustojo ir pasisveikino.

– Gero vakaro.

– Gero, gero, – pagarbiai juos sutiko Ventys ir, padėjęs jiems nusivilkti puspalčius, pakvietė prie stalo.

Jaunikį pamačiusi, Julikė išsigando. Kai šis atsitiesė – beveik iki lubų... Pečiai kaip du šunys surišti, galva kaip „ušėtkas“ iki pusės kaktos užžėlusi tankiais juodais plaukais. Palikta vietos tik dviem didelėm, skvarbiom akim, kuriomis iš po gauruotų antakių jis taip pažvelgė į Julikę, kad tą net šiurpas nukratė.

Visiems susėdus, piršlys į vidurį stalo pastatė butelį degtinės, Ventienė atnešė stiklelius, vikriai apsisuko su užkanda ir vyrai tučtuojau išgėrė. Tik patys vieni, moterims nė nepasiūlė. Nesimatė, kad būtų atvežę saldainių...

Kai tik liko tušti stikleliai, piršlys kaipmat juos pripildė. Taip pasišnekėdami apie orą, spėliodami, kokios galima sulaukti šiemet vasaros, kokios grūdų kainos, jie gurkšnojo toliau, nė žodžiu neužsimindami, ko jie čia atvažiavo...

Nusivylusi Julikė sėdėjo nuleidusi galvą, nepakeldama akių, nedrįsdama pažvelgti į svečius, kad vėl nesutiktų aštraus, kiaurai veriančio jaunikio žvilgsnio. Ji sėdėjo ir laukė nesulaukė, kada jie baigs tas kvailas kalbas ir išsinešdins.

Nors ir kaip buvo nemalonu Julikei, ji dar ilgokai pasėdėjo ir tik tada, kai ištuštėjo butelys, jaunikis sujudo.

– Na, ką gi, ilgai negaišinsim, jau ir taip užsibuvome, – prašneko jis, – užsukom tik trumpam, važiuodami pro šalį. Sakom, reikia pažiūrėt iš arčiau. Kokia vieta, kas do žmonės, kokia mergina... – tęsė jis dalykiškai ir atvirai. – Piršlys nesumelavo. Ir vieta atrodo gera, ir žmonės „patiešni“, ir mergina patiko. Tokia tyki, „sarmatlyva“, bet ko gi norėt? Mergaitė jauna, o čia svetimi, nepažįstami žmonės... Bus drąsesnė, kai pasimatysim dažniau. Po teisybei, tai tos „išplėštakės“ man ir pačiam nepatinka. Šiaip tai aš su dideliais pinigais ir pasiruošęs visus įdėti į žemę, ūkį, namus.

Jeigu tiesa, ką piršlys sako, tai jūsų žemės gabalas ne toks jau mažas. Teks gerokai padirbėti. Bet darbo aš nebijau. Žemės ūkio darbus mėgstu, sveikatos turiu, man tik „padavai“. Esu ne tinginys, to paties ir iš visų reikalausiu. Jeigu darysit, kaip aš pasakysiu, tai per kelius metus iš ūkio dvariuką padarysim, – įsismaginęs jaunikis net užraudo.

– O kaip ta duktė, kur su vaiku? – staiga paklausė iki šiol tylėjęs piršlys. – Jai tai irgi priklauso dalis, – bet čia jau skubiai įsikišo Ventienė.

– Tai kad galima sakyti ji atidalinta. Miestelyje suderėjom pusę namuko. Pirksim ir išleisim ten gyvent su visu vaiku.

– O iki to čia gyvens? – susidomėjo ir jaunikis.

– Ne visą gyvenimą gi. Kai tik paaugs berniukas, tuoj pat išgabensim ir niekam nesimaišys po kojomis, – vėl aiškino moteriškė. – Kiek išleisim už namuką, kiek paremsim pinigais, teks dar duot kokią karvutę, kad būtų vaikui pieno. Dar duosim mėsos pradžiai gyvenimo. Per kiek laiko po truputį padėdami nė nepamatysim, kaip ją išpasoginsim. Mūsų jau seniai sugalvota taip, kad visas ūkis Julikei vienai atitektų. Dėl to galit būti ramūs.

– O geriau būtų, kad tuoj pat jos čia neliktų. Kam reikalingas namuose nedarbingas žmogus, – rimtai pareiškė jaunikis ir pridūrė, – o dėl to, ką ji gauna išeidama iš namų, turbūt reikėtų turėt kokį nors raštišką dokumentą su jos parašu. Na, kad tas popierius paliudytų, ką kada ir už kiek ji yra visko gavusi. Visai paprastai gali atsitikti ir taip, kad kišus, kišus visą gyvenimą dar ir dalį teks atiduot, jeigu sugalvos pareikalauti.

– O čia tai man patinka. Iš karto matos, kad žmogus „dielavas“, – nudžiugo tėvas, – tikrą teisybę sako. Būna gi taip sviete, kad dėl tų dalių savi artimi žmonės pykstasi, tarpusavyje bylinėjasi.

– Ko ji reikalaus tokia žioplelė, – vėl įsikišo motina, – ne jos galvai tokie reikalai.

– Ale nebijok. Atsiras tokių, kurie paprotins, pakurstys, – nesutiko su motina tėvas, – visokie šunadvokačiai taip ir žiūri iš ko pasipelnyti. Tokį popierių turėt nepamaišys. Reikia apie tai gerai pagalvot.

– Na, bet čia jau ne mano reikalas, – pakilo jaunikis, – tai tik patarimas, žiūrint iš šalies. Mes išvažiuojam, o jūs viską gerai apgalvokit. Pažiūrėkit, ką sako duktė. Ką nutarsit, pranešit per piršlį. Jeigu kaip, tai atvažiuosim dar kartą. Tada tai jau pasivaikščiosim po laukus, apžiūrėsim tvartus su gyvuliais, aruodus su grūdais. Ilgiau pasišnekėsim, apsitarsim dėl vestuvių. O jeigu ne, tai žiūrėsim kitur. Tik nelaukit labai ilgai. Man tai labai svarbu. Per šią vasarą trūks plyš noriu susitvarkyti savo gyvenimą.

Kai išvažiavo piršliai, Julikė, pakilusi nuo stalo, atėjo prie motinos ir verkdama ją apkabino.

– Mama, mama, ar matei koks baisenykas? Iš kur tokie ir imasi? Netekėsiu aš už jo, nevarykit. Ko skubėt? Negi neatsiras geresnis, labiau į žmogų panašus? Tas gi, juodais gaurais apžėlęs, visai kaip beždžionė. Aš jo bijau...

– Ne toks jau baisus, – nepaguodė motina, – stambus vyras ir tiek. Bet čia jau kaip tėvas pasakys. Šiaip tai šneka labai „razumnai“.

– Įdomu, kur jis išmoko žmonių kalbos? Urvinis toks...

– Ką čia nusišneki? – net supyko motina, – turėjai jau vieną gražų, gerą... Ar jau užmiršai, kiek dėl jo prisikentėjome? Ar vėl norėtum tokio?

Tėvas irgi nenorėjo nieko girdėti.

– Toks vyras. Kad tik imtų... Su tokiu žentu mes kalnus nuversim. Viską patys pasidarysim, nė berno samdyti nereikės. O kas gi iš tavęs? Merga su vaiku ir tiek. Tokią „apasna“ ir namie ilgai laikyt, kad kito neparsineštų.

12.

Džiaugėsi Venčiai pirmųjų piršlių pasirodymu, džiaugėsi ir Kastutė pagaliau sulaukusi pavasario. Atšilus orams ir kamaraitėje pasidarė šilčiau. Negalima būtų sakyt, kad per žiemą buvo labai šalta. Pirkioje pečius buvo kūrenamas per visą dieną, o kad ilgiau išsilaikytų šilta siena prie lovelės, nakčiai Kastutė dar atsinešdavo didžiulį špyžinį puodą su žarijom. Bet vis tiek, kai naktį reikėdavo atsikelt prie mažiuko, būdavo žvarbu ir nemalonu.

Dabar jau visai kas kita. Galima net langelį atidaryt valandžiukei ir įsileisti gryno pavasario oro, kad mažumėlę išsivėdintų per žiemą pridvisusi patalpa. Iš kampo, kur buvo supiltos ankstyvosios sėklinės bulvės, nuo raugintų kopūstų statinės ir vystyklų, džiovinamų prie šiltos sienos, kamaraitė buvo pritvinkusi tokio bjaurus kvapo, kad net kvėpuoti buvo trošku.

Dabar ir su mažiuku daug lengviau. Jau didesnis, mažiau reikia supti, pavalgydintas ir pervystytas jis kartais išmiega iki ryto ir leidžia pamiegoti Kastutei. Mergaitė ketino kurią nors dieną, kai tik labiau sušils, ir mažiuką išnešti į lauką, kad pakvėpuotų grynu oru. Bet neteko...

Nesitikėjo ji, kad taip greitai teks išeiti į miestelį. Buvo kalbėta, kad pagyvens kaime kol Vytukui sueis bent pora metelių, tačiau Julikės jaunikiui pareikalavus, dar prieš vestuves ji skubiai buvo išgabenta ir apgyvendinta naujoje vietoje.

Ventys, vakarykščiai išvežęs dukrą su vaiku ir šiokiais tokiais rakandais, kitą dieną ruošėsi nuvest ir karvę.

Po pusryčio, išleidęs šeimyną į laukus, pats pakinkė arklį į ratus, įkėlė maišą ruginių miltų, gerą pusmaišį kvietinių, dar porą maišų bulvių ir atėjo į pirkią.

– Tai kurią karvę duosim? – paklausė jis žmonos ir, pasisėmęs iš kibiro šalto vandens puoduką, atsigėrė.

– Gal atiduokim tą Žalutę ir gana, – pagalvojusi atsakė Ventienė, – karvutė jauna, pieninga, pienas riebus, skanus ir vaikas prie jos pieno jau pripratęs. Jei Kastantė gerai prižiūrės, ilgam užteks visko. Ir pieno, ir sviesto... Kas gi, tik trijų veršių tebėra. Kol ji pasens, tai ir vaikas užaugs, nebereikės jam nė to karvės pieno.

– Na, Žalutę, tai Žalutę, – neprieštaravo Ventys, – maišai su miltais ir bulvėmis jau ratuose. Ar duosi dar ką? – jau nuo durų atsisuko Ventys.

– Dar burokėlių cviklinių šaltibarščiams ir poskelę taukų, – prisiminė moteriškė, – tu eik į tvartą, o aš pati viską nunešiu į ratus.

Kol žmona atėjo iš kamaraitės, Ventys atvedė iš tvarto karvę ir tvirtai ją pririšo prie užpakalinės drabinos. Atkėlęs kiemo vartus, jis dar pasiėmė nuo prieklėčio botagą ir jau norėjo sėstis ant vežimo sėdynės, kai pro vartus raitas įlėkė jaunikis Rapolas.

Jis čia dabar jau dažnas svečias. Kai jau sutarė vestuves, tai jis šiuose namuose taip kaip ir savas. Tai raitas, tai važiuotas – žiūrėk ir pasirodo netikėtai. Kitą kartą ir nelabai tinkamu laiku, bet Venčiai jį sutinka pagarbiai ir priima kaip brangų svečią.

– O, žentas, – nudžiugo jį pamatęs Ventys. – Toks ankstyvas. Su geromis ar blogomis naujienomis? – pasisveikino priėjęs, kai šis nuo balno nušoko žemėn.

– Tamsta irgi nemiegi kaip matau, – paspaudė Rapolas ištiestą Venčio ranką, – iš pat ankstaus ryto pasiruošęs kažkur važiuoti? Ar aš netrukdau?

– A jau... Man neskubu, visada spėsiu. Kur pats jodinėji?

– Ar karvę pas jaučius vedi? – tik dabar pamatęs pririštą prie ratų karvę, pasidomėjo Rapolas. – Jeigu taip, tai atidėlioti negalima.

– Jau pora mėnesių, kai pasilaksčius, – atsakė Ventys ir pakvietė, – einam į vidų, papusryčiausim. Turbūt pats labai anksti iš namų, kad tokiu laiku jau žmonėse? Gal nespėjai nė pavalgyti?

– O, tai visai geru laiku. Per žiemą turėsim pieno, – ne pusrytis rūpėjo Rapolui. – Dažniausiai karvės veršiuojasi pavasarį. Visos žymės rodo, kad karvė gera, pieninga ir pienas turėtų būti riebus, – apžiūrėjęs iš visų pusių Žalutę, gaspadoriškai pareiškė jis. – Kai atsives, jeigu telyčaitė – būtinai auginsim. Iš tokių po truputį, po truputį ir susidaro geros bandos.

– Tai kad ne. Vedu ją į miestelį dukrai, – nelabai tvirtai ištarė Ventys. – Vakar išgabenom ją pačią, o šiandien vedu karvę. Taip kaip žadėjom... Karvės jai su mažu vaiku verkiant reikia.

– Nu va, jau ir prasideda, – nepatenkintas dėbtelėjo savo skvarbiomis akimis į Ventį Rapolas, kad net tas susigūžė. Ventys irgi jau pastebėjo, kad būsimo žento akys kažkokios tai juodos ir piktos. – Kodėl būtinai šitą? Gal kokią kitą, ne tokią gerą, senesnę?

– Mano visos karvės geros, – įsižeidė Ventys, – o prie tos karvės pieno vaikas jau pripratęs. Per žiemą jos pienu girdytas išgyveno...

– Man nerūpi, kokiu pienu girdytas vaikas. Man svarbu ūkio gerovė. Netekti tokios karvės – tai ūkiui didžiulis nuostolis. To neturi būti.

– Ką reiškia tokiam ūkiui kaip mūsų ta viena karvė arba paršas? – jau drąsiau paprieštaravo Ventys. – Juk kaip tik taip ir darom, kad ūkiui būtų geriau, kad čielas, neišdraskytas atitektų jums su Julike. Ar tai blogai?

– Še tau, ir maišai ratuose... Taip pat į miestelį, tam pačiam vaikui? – apėjęs aplink ratus, piktai nusišaipė būsimas žentas. – Ne, iš viso to nieko gero nebus, taip darydami, mes nieko gero nepasieksime. Tu šiandien karvę, aš sugalvojęs rytoj – arklį... Vietoj to, kad žiūrėtume kokios nors naudos namams, mes viską taip ir išpustysime.

– Na, jau ne. Tiek metų gyvenau ir neišpustijau, nesugrius ūkis ir dabar dėl tos vienos karvės. Tik nereikia manęs mokinti. Aš ir pats žinau kaip gyventi, – jau pradėjo pykti Ventys.

– Gyveni, tai gyveni, bet ką užgyvenai? – vis kėlė balsą Rapolas. – Ką paveldėjai iš tėvų – tą ir turi, o aš galvoju pasiekti daugiau. Aš jau sakiau, jeigu tik gerai sutarsime, jeigu klausysit, ką aš sakau, pamatysit, ką galima padaryt iš tų paties hektarų...

– Vienas Dievas žino, kaip čia seksis toliau, jeigu jau šiandien, galima sakyt, dėl tokių niekų negalim susitart...

– Tai kad jūs nenorit manęs klausyt, – toliau kaito Rapolas.

– Kaip gi, – tvardėsi Ventys, – pats norėjai, kad vienkiemyje nebūtų vaiko – išvežėme, norėjai, kad nebūtų keliamas vestuvių balius – sutikom. Atrodo, viską darome, kad tik sutartume... O dabar, kai reikia atiduot karvutę, jau nebegerai. Esi ne mažas vaikas, o suaugęs vyras, pats gali suprast, kad karvė, tai visas jos pragyvenimas. Negaliu gi aš, viską atidavęs vienai, nieko neduoti kitai. Kastutė irgi mano vaikas. Po teisybei, jai ne tiek visko priklauso...

– Nieko nežinau. Imu merginą su tuo, kas jai yra duodama dabar. Kiek kam ko priklauso, ne mano reikalas. O karvės išvesti neleisiu. Taip ir žinok! Geriau jau atrišk ją nuo ratų ir nuvesk atgal į tvartą. O jei ne, tai ir aš pats galiu tai padaryti, – jau beveik šaukė Rapolas ir prišoko prie virvės mazgo.

Bet čia jau trūko Venčio kantrybė ir jis, pastvėręs iš ratų botagą, užsimojo.

– Pasitrauk nuo karvės, bo kai liesiu per sprandą... Nepažiūrėsiu nė kad jaunikis, – pro sukąstus dantis iškošė jis, – kol kas – aš čia gaspadorius. Ir niekas nenurodinės man, ką turiu daryti.

– Man, man... Mane, mane... Kaip šunį botagu... – žengęs žingsnį atbulas, springdamas iš netikėtumo, vos pralemeno Rapolas. – Aš su visa dūšia, su tokiais pinigais... – bet čia Ventys jį nutraukė.

– Nemačiau aš tų tavo pinigų, nenoriu ir tavęs daugiau matyti. Dumk tik greičiau iš kiemo, kol iš tikrųjų negavai botagu! Ir kad daugiau tavęs nematyčiau! Jei dar kada nors išdrįsi pasirodyti, šunimis užpjudysiu... Taip ir žinok!

Kai jaunikis Rapolas iššuoliavo iš kiemo, Ventys kiek atlėgo ir, atsisukęs į vartų pusę, nusispjovė.

– Na ir žentelis... Nuo pat anksčiausio ryto visai dienai sugadino sveikatą... Še, net ranka dreba... – vis dar negalėjo nusiraminti jis. – Kur tai matyta? Dar tik kaip svečias, svetimas žmogus tebėra, o jau drįsta su niekuo nesiskaitydamas šeimininkauti... O kas būtų po vestuvių? Iš karto visi po padu. Jis vienas gaspadorius. Aš bundininko vietoj, motina vaikams daboti, o Julikė – samdinė... Štai kaip būtų... Iš visko matosi... Gerai dar, kad laiku pasirodė, koks yra iš tikrųjų. Ne ūkiui, o jam pačiam reikia gerovės, kad galėtų puikuotis prieš žmones. Svetimu geru... Dar tik pirmi piršliai, nėr ko skubėti. Mergiotė jauna, dabar jau be vaiko... Atsiras dar ne vienas. Yra parapijoje ir daugiau jaunikaičių, – visai nusiramino Ventys.

13.

Iš tamsios kamaraitės patekusi į šviesų ir jaukų butuką, Kastutė negali atsidžiaugti. Kaip čia gražu... Sienos ir lubos baltomis kalkėmis nubalintos, grindys lygios be slenksčių, langeliai kad ir nedideli, bet visi į rytų ir pietų pusę, šviesu per visą dieną. Tik virtuvėje kiek tamsiau. Čia saulė tik po pietų apsilanko.

Kiemas didelis, vešliomis takažolėmis užžėlęs, kaip kilimu užklotas. Šulinys tiesiog po virtuvės langu, o jeigu reikės ką nors skalbti ir skalauti, tai daržo gale upelis teka...

Kitapus gatvės – bažnyčia. Šventorių nuo gatvės skiria aukšta akmeninė tvora ir plačiai išsišakoję šimtamečiai kaštonų medžiai.

Kastutei smagu girdėti kaip rytais ir vakarais skambina varpai ir matyti, kaip jiems nuskambėjus, į bažnyčią renkasi pamaldžios miestelio moterėlės.

Kada nepažvelk pro langą, vis ką nors pamatysi. Tai praėjo žmogus, prabėgo vaikas ar pravažiavo vežimas. Praeivį Kastutė dar ilgai palydi žvilgsniu, spėliodama kur jis eina, ar kur nors užeis, ar eis toliau. Seka akimis vežimą, kol šis dingsta posūkyje gatvės gale, stebi moterėles, grįžtančias iš bažnyčios.

Ne iš smalsumo... Kaime ištisomis savaitėmis nematai žmonių, retai kada pamatysi svetimą veidą. Ypač per šią žiemą, kai iš kamaraitės kojos beveik nekėlė. Šis nekaltas pasižvalgymas pro langus, tai lyg pirmas pabendravimas po ilgus metus slėgusios vienatvės.

„Kaip čia viskas gražu ir miela. Negi iš tikrųjų aš visą laiką čia gyvensiu, – vis dar negali patikėti Kastutė, – ir šitas butelis bus mano? Priklausys man vienai? Aš čia šeimininkausiu, tvarkysiuos taip kaip noriu. Kada norėsiu, gulsiu, kada norėsiu, kelsiuos... Tai niekai, kad čia viskas dar suversta, juk čia pirmos mano savarankiško gyvenimo dienos. Aš greitai susitvarkysiu, aš moku. Pas mane viskas blizgės, nebus gėda, kai koks žmogus užeis...

Kaip gerai, kad paklausiau mamos ir sutikau paimti vaiką. Tiesa, per žiemą buvo nelengva, bet dabar jau penki mėnesiai prabėgo. Mažiukas paaugo, pagalvėm apramstytas pasėdi. O kai bus dešimt, gal jau ir vaikščios... Įdomu bus išgirsti, kai pradės kalbėt. Kokius ištars pirmus žodžius?“

Pirmas artimesnis žmogus naujoje vietoje buvo moterėlė, pardavusi pusę savo namuko. Gyvena ji kitame namo gale, abi pro tas pačias priemenės duris į lauką vaikšto ir jau ne kartą buvo susitikusios.

Ji bažnyčios skalbėja, miestelyje vadinama pročka Rožė. Šį darbą ji dirbo nuo jaunų dienelių ir iš to pragyvena. Skalbia, krakmolija ir lygina didžiulius užtiesalus ant altoriaus ir ant Dievo stalo, komžas, didesnes ar mažesnes staltieses, visokias servetėles, net ir tas, kuriomis pridengiama taurė su ostija. Taigi, skalbia viską, kas bažnyčioje reikalinga skalbimo, be to dar balina klebono bei kunigėlio išeiginius marškinius.

Pročkutė jau arti septyniasdešimties, nuo skalbimo jai skauda sąnarius, išsiklaipę rankų pirštai. Vaikšto pasiramsčiuodama lazdele, bet pasisamdydama sau pagalbininkių, vis dar darbuojasi, nors kaskart jai darosi vis sunkiau.

Kad ir tretininkė, visą gyvenimą išgyvenus skaistybėje, bet Kastutės nepasmerkė. Pamačiusi ją tokią jaunutę su vaiku ant rankų, net susigraudino.

– Ir atsirado gi toks niekšas, kad taip nuskriaudė vargšę mergaitę, – galvojo ji pasipiktinusi.

Gyvendamos po vienu stogu, mergaitė ir senutė netruko susidraugauti. Rožė vis dažniau užsuka pas Kastutę, o atėjusi – pirmiausia prie lovelės. Jei berniuką randa miegantį, tai atsargiai, švelniai, kad neprižadintų, paglosto galvytę, kai verkia – pasūpuoja, o kai išsimiegojęs ir pamaitintas guli ramus, tai, palinkusi prie jo, kalbina visokiais maloniais žodeliais tol, kol vaikutis ilgai įdėmiai žiūrėjęs senutei į akis, pagaliau nusišypso.

Pročkutė jau nebeieško sau pagalbininkių miestelyje, o kviečia Kastutę. Kol Vytukas miega, jos skalbia abi, o kai reikia skalauti ir Kastutė pintinę su skalbiniais nešasi prie upelio, Rožė lieka prie vaiko.

Ji džiaugiasi ir atsidžiaugti negali, kad jos tvarte atsirado karvutė. Rožė labai mėgsta šiltą pieną, perka jį iš Kastutės ir šviežią, ką tik pamelžtą jį pusryčiams suvalgo su duona. Vienas nuo kito sužinoję, kad pienas skanus ir riebus, atsirado ir daugiau pirkėjų.

Kastutė, kiek gaudama už pieną, kiek už skalbimą, taupo ir jau turi keletą litų pasidėjusi. Jos svajonė dar šiemet pasisiūdinti lininio šilko išeiginę suknelę, kuria pasipuošusi retkarčiais galėtų nueiti į bažnyčią. Teta Rožė žadėjo išleisti.

Ji ir dabar galėtų išleisti, bet kol kas Kastutė niekur neina, ji nieko neturi, nešioja vis tuos pačius Julikės nudėvėtus drabužius. Nubėga nebent į krautuvę kitapus gatvės, bet ir tai tik tada, kai būtinai reikia ką nors nupirkti.

Mergaitė mato, kaip gatvėje sutiktos moterys ją nužvelgia, net atsisuka. Jaučia, kad nueidamos ją apšneka, dėl ko pradeda smarkiau plakti Kastutės širdis, ji jaudinasi, linksta kojos, bet kai pareina namo, pamato Vytuką, dingsta visa įtampa ir jaudulys.

– Tegu sau šneka ką nori, bet čia miestelyje man geriau gyvent negu kaime ir gana...

Teta Rožė jai maloni, užjaučia, ji ir dabar galvoja, kad vaikas Kastutės, o nieko nežino, kaip yra iš tikrųjų. Mergaitė tyli, nieko nesako... Kad jau prižadėjo mamai niekam nieko nepasakoti, kitaip ir būti negali. O jeigu ir pasipasakotų, juk jai nuo to nė kiek nebūtų geriau...

Namiškius tėtį ir mamą mergaitė mato retai. Jeigu kada atvažiuoja į bažnyčią, tai arklį su bričkute pasistato pas ją kieme, visada ką nors atveža.

Julikė gi – miestelyje kiekvieną sekmadienį. Tokia graži, išsipusčiusi, po pamaldų su kaimo mergaitėmis ir vaikinais linksma vaikšto miestelio gatve. Pas Kastutę nė karto nebuvo užėjusi. Nerūpi jai kaip sesė gyvena, nerūpi kaip auga jos pačios vaikelis.

Ką ir bekalbėt... O kaip kaime buvo... Kai atidavė ką tik gimusį, taip ir nebuvo užėjusi į kamaraitę vaikelio pažiūrėt. Džiaugėsi atsikračiusi...

Sekmadieniais miestelyje visada pilna žmonių. Kai pasimeldę bažnyčioje, apsipirkę krautuvėse, pasimatę su giminėmis visi išvažinėja į namus, miestelis ištuštėja. Bet neilgam.

Pavakariais miestelio gatvėje pasirodo miestelio jaunimas. Štai, pro pat Kastutės kambarėlio langus praėjo trys mergaitės. Nuėjusios iki gatvės galo, grįžo ir sustojo aikštelėje prie šventoriaus. Netrukus prie jų priėjo ir pora vaikinų. Paskui dar dvi ir su jomis vaikinukas. Ir taip rinkosi vienas po kito, kol susidarė nemažas būrys jaunuolių ir mergaičių.

Kastutė negirdi ką jie šneka, bet mato, kad jie šventadieniškai pasirėdę, gražūs, linksmi, laimingi. Kaip būtų smagu ir jai pabūti kartu su jais...

Jei ne vaikas, jei turėtų kuo gražiai apsirengti, bėgtų ir ji į tą linksmą būrį, bet... Ir ji susimąstė:“ Kažin ar man būtų ten taip linksma kaip kitiems? Juk aš negraži, niekam tikusi. Gal niekas su manimi nenorėtų nė kalbėti? Visi nusisuktų ir pasitrauktų nuo manęs arba tik pasišaipytų?

Argi ne taip buvo kaime? Ne tik berniukai, bet ir mergaitės nė viena nenorėjo su manimi draugauti, o piemenys ar šiaip vaikėzai drįso net į akis visaip vaipytis ir tyčiotis... Gerai mama sakė, nei man jaunikiai, nei man jaunimas, nei vakaruškos, nei kiti kaimo pasilinksminimai... Sėdėk tik su vaiku ir žiūrėk pro langą... Man turi užtekti ir to, kad matau, kaip kiti džiaugiasi. Kiek pagalvojus, kad ne tas vaikas, aš nė to miestelio nebūčiau mačiusi, – vėl ramino save Kastutė, – jei ne čia, tai kaime sėdėčiau atstumta savų, svetimų pajuokai... O čia jaunimas ne bet koks, o miestelio. Argi man prie jų lygintis? Apsieisiu ir be tų linksmybių. Turiu savo gyvenimą, taip ir gyvensiu. Jau pripratau, man sekasi, Vytukas auga sveikas. Jau turiu ir šiek tiek pinigėlių susitaupiusi. Nieko man netrūksta“.

14.

Pirmą laišką iš Kanados Julikė gavo praėjus dviems metams po Alekso išvykimo. Nors anksčiau ji vis tikėjosi sulaukti iš jo kokios nors žinios, bet jau buvo praradusi viltį ir vis rečiau be užsukdavo į paštą. Tačiau, būdama miestelyje, kada ne kada vis tik užeidavo pasiteirauti, ar jai nieko nėra.

Jos džiaugsmui nebuvo nei galo, nei krašto, kai Verbų sekmadienį, eidama iš bažnyčios namo ir užėjusi į pašto agentūrą laikraščių, gavo jai adresuotą laišką. „Dieve, kad tik greičiau namo...“

Nelaukusi nė draugių, pati viena pustekinė parlėkė namo, net nesėdusi valgyti pietų, užsirakino klėtyje. Nusivilkusi švarkelį, iš kišenėlės ištraukė keliais nelietuviškais pašto ženklais aplipintą voką, sėdosi ant lovos ir, virpančiomis iš susijaudinimo rankomis, jį atplėšė. Pasėdėjusi minutėlę užmerktomis akimis, šiek tiek apsiramino, ir, pagaliau ištraukusi iš voko laišką, ėmė skaityti.

„Sveika, mano Julike“, – sumirgėjo akyse malonūs pasveikinimo žodžiai.

– „Mano“, tai reiškia, kad jis manęs neužmiršo, vis dar tebemyli, – širdį užliejo džiaugsmas ir, giliai atsidususi, ėmė skaityti toliau.

„Turbūt baisiausiai pyksti, kad taip ilgai tau nieko apie save neparašiau. Bet patikėk, buvo rimtų priežasčių. Turiu prisipažint, kad iš karto man nelabai sekėsi toje tolimoje, svetimoje šalyje. Šiaip pati kelionė pavyko gerai ir Kanadą pasiekiau sveikas ir gyvas. Tik visą laiką rūpėjo, ką pasakys dėdė mane pamatęs. Gal nepatiksiu aš jam, gal gailėsis pakvietęs, gal šiaip kas nors... Pati gali suprasti, kad susitinka du, kad ir giminės, visai nepažįstami žmonės ir maža kaip gali vienas kitam pasirodyti. Pasakys ko gero, kad grįžčiau atgal...

Ačiū Dievui, taip nebuvo. Uoste dėdė mane sutiko maloniai, atrodė, kad net apsidžiaugė, apkabino ir draugiškai paplojo per petį. Kai automobiliu atvažiavome į jo namus, mūsų laukė pietums paruoštas stalas. Papietavom, išgėrėm, bet šnekėjomės nedaug.

Kai baigėm valgyti, jis mane nuvedė į vieną kambarį ir parodė baltai paklotą lovą. „Čia, – sako, – galėsi numigti ir pailsėti po tokios ilgos kelionės. Gali vonioje išsimaudyti ir persirengti švariais baltiniais“. Kitą dieną po pusryčių šnekėjomės daug ir ilgai, o po to parodė savo žirgyną ir supažindino su kai kuriais darbininkais. Kai grįžom, dėdė nusivedė mane į savo kabinetą, parodė didžiulę knygą su gražių žirgų fotografijomis, tų žirgų iškovotus prizus ir aukso bei sidabro medalius laimėtus lenktynėse. Parodė diplomus, liudijančius žirgų kilmę ir veislę, papasakojo, koks manęs laukia darbas.

Kokią savaitę išbuvau kaip svečias. Nieko nedirbom tik lankėm dėdės pažįstamus lietuvius, kurių, kaip pasirodė, Kanadoje buvo nemažai. Su visais mane supažindino, paaiškindamas, kad aš jo giminaitis tik ką atvažiavęs iš Lietuvos brolvaikis ir jo paties krikštasūnis. Pasakė, kad aš čia gyvensiu visą laiką, būsiu jo pagalbininkas ir gal būt net jo paveldėtojas. Manau dėdė pajuokavo.

Mėnesį, kitą pagyvenau ir jaučiausi gerai. Po truputį darbavausi. Toks ten ir darbas, daugiau kaip darbininkų prižiūrėtojas. Po kiek laiko pradėjau negaluoti. Per dieną lyg ir nieko, bet ryte keliuosi skaudančia galva, nei iš šio, nei iš to pykina, nenoriu valgyti, darosi silpna. Ir kuo toliau, tuo blogiau. Į vakarą vos pavelku kojas, ant tiek nėra sveikatos. Teko eiti pas gydytoją, o jis pasiuntė į ligoninę. Ligoninėj gulėjau ilgai, atrodo kad sustiprėjau, bet kai grįžau, praėjo kiek laiko ir vėl tas pats.

Pirmieji metai taip ir praėjo besigydant ir kaip vėliau paaiškėjo, ta liga – tai netinkamas klimatas. „Jeigu per metus organizmas neprisitaikys, teks išvažiuoti“, – taip sakė daktaras.

Nerašiau ne tik tau, bet ir į namus. Ką rašyt? Ar kad sergu? Kiekvieną kartą, kai tik guliu ligoninėje, vis galvoju, kai tik išleis, važiuosiu namo. Ne dėl to važiavau, kad čia numirčiau... Kai tik pasidaro geriau, ir vėl laukiu, gal gi praeis. Labai jau nesinorėjo grįžti ir amžinai palikti tokį gerą ir gražų gyvenimą.

Kad tik tu žinotum, kaip čia žmonės gyvena. Kol pats nepamačiau, net neįsivaizdavau, kad taip galima gyventi...

Dėdės namas baltų plytų, kad ir vieno aukšto, bet didelis. Gal koks dešimt ar daugiau kambarių. Jie įrengti per abi namo puses, o per vidurį koridorius nuo pat lauko durų. Kožnam kambary po du didžiulius langus. Visur šviesu per visą mielą dieną. Nėra jokių šulinių lauke. Vanduo iš požemių vamzdžiais ateina tiesiai į visus namus. Yra atskiras kambarys „vonia“. Kai tik atsuki kraną, tai pribėga vandens tiek, kiek reikia. Atsuki vieną kraną – vanduo bėga karštas, atsuki kitą – šaltas, o jeigu atsuki dar vieną – tai iš viršaus kaip lietus lyja. Dar yra kambarys, kur galima atlikti visus gamtinius reikalus, vanduo viską nuplauna. Švaru, gražu ir nereikia laukan bėgti.

Virtuvėje, nedidesnė už komodą, balta plyta stovi. Bet kūrenti jos nereikia. Tik pasukai rankenėlę, prikišai degtuką ir užsidega liepsna. Gali kepti, virti ką tik nori. Plytos apačioje pečiukas, kur gali ir duonos, ir pyrago išsikepti.

Dėdė čia labai gerbiamas žmogus. Jį visi vadina „bosu“, na o aš jo giminaitis pagalbininkas. Kai mes einam abu, tai ne tik darbininkai, bet ir miestelyje sutikti žmonės nukelia kepures. Dėdė beveik nevaikšto pėsčias, visur, kad ir visai netoli, jis važiuoja automobiliu. Dabar jau ir aš mokausi vairuoti. Kai išmoksiu, dėdė man irgi nupirks mašiną. Taip jis sakė.

Kaip būtų gailu, kad viską pametus, tektų išvažiuoti. To labiausiai bijau. Dabar jaučiuosi visai gerai, daktaras sakė, kad krizė jau praėjo, dabar tik natūraliu būdu reikia stiprinti savo organizmą. Geras maistas, poilsis dieną, buvimas gryname ore man turėtų padėti. Aš ir pats jaučiu, kaip kasdien darausi stipresnis ir apie grįžimą nė negalvoju.

Dabar jau atvirai sakau, kad negrįšiu, bet tavęs aš neužmiršiu ir neapleisiu. Remsiu pinigais, padėsiu tau auginti mūsų vaiką. Nieko jam netrūks, nematysit abu vargo kol tik aš būsiu gyvas.

Kai tik gausi iš manęs laišką, ilgai nelauk, parašyk kas gimė, kokiu vardu pakrikštijai, kas krikštatėviai, ar sveikas vaikas auga.

Būtų gerai, kad ir fotografiją kartu su juo prisiųstum. Bet turbūt per daug reikalauju. Dabar dar gal vaikas per mažas, bet kai paaugs, būtinai nufotografuok. Labai norėčiau pamatyt, nors fotografijoje.

Štai taip trumpai drūtai papasakojau apie savo gyvenimą. Dabar turbūt suprasi, kodėl tylėjau ir man atleisi. Nežinau, ar greitai vėl parašysiu daugiau, o tavimi ir vaiku prižadu pasirūpinti tuojau pat, taip kaip ir priklauso tėvui.

Tuo ir baigsiu. Sakau, su Dievu, abu bučiuoju ir laukiu nuo tavęs laiškelio“.

Nelabai apsidžiaugė Julikė, perskaičiusi laišką. Kol dar jis neskaitytas gulėjo kišenėlėje, tikėjosi, kad gal būt Aleksas ją kvies atvykti pas save, bet perskaičiusi jautėsi nusivylusi.

Tas geras gyvenimas, apie kurį jis rašo, jos nei šildo, nei šaldo. Kas jai iš to, kad jam ten taip gera gyventi? Dabar jau aišku kaip dieną, kad ji to gyvenimo nematys, bet kad žada prisiųsti pinigų, tai jau visai neblogas dalykas. „Su pinigais ir čia galima gerai gyventi. Po teisybei man ir dabar nieko netrūksta, bet pinigų niekam niekada nebuvo per daug. Tegu tik siunčia. Aš jau žinosiu, ką su jais daryti...“

15.

Kastutei kuo toliau, tuo geriau sekasi. Pročka Rožė, galima sakyt, jau išėjo į užtarnautą poilsį ir visus bažnytinius rūbus dabar jau skalbia Kastutė pati viena. Rožė tik džiaugiasi, kad yra kas ją pavaduoja. Ji matė, kad mergaitė jau išmoko, dirba kruopščiai, nuoširdžiai ir padaro viską nė kiek neblogiau negu ji pati.

Rožė buvo laiminga, kad atsirado žmogus, kuriuo galima pasikliauti, kuriam ramia širdimi galima pavesti tokį garbingą ir atsakingą darbą, dėl kurio ji atidavė visą savo gyvenimą. Po teisybei, jai jau seniai laikas pailsėti, bet Rožė dirbo iš paskutinių jėgų, nes niekuo nepasitikėjo.

Juk čia ne tas pats, ką išskalbti paprastus nešiojamus baltinius ar patalynę. Vien tas, kad visi daiktai pabuvoję bažnyčioje, yra tarsi šventi, prisilietę prie Dievo. Ant altoriaus apdangalo per nelaimę yra pavirtusi ant šono taurė su ostija. Pasitaiko dar, kad dalijant komuniją, nukrenta kokia dalelė ant Dievo stalo.

Čia jau visai rimtas dalykas. Kiekvienas, kad ir mažiausias trupinėlis jau yra dalis Dievo kūno ir kraujo ir tą vietą, kur jis prisiglaudė, reikia atskirai gražiai išplauti ir per kelis vandenis gerai išskalauti, kad paskui galėtum kartu su kitais bažnytiniais skalbiniais dėti į bendrą puodą ir virinti.

Kastutė visa tai gerai žino, bet, dėkui Dievui, tokių nelaimių jai dirbant nepasitaikė.

Po Šv. Petro Povilo atlaidų ją aplankė motina su Julike. Motina ir lieka motina. Ji užsuka ir dažniau, bet kad Julikė pasirodė, tai tikrai netikėta.

Kastutė irgi buvo bažnyčioje, ji dabar jau turi kuo gražiau apsirengti. Atlaidam kaip tik siuvėja pasiuvo naują suknelę, bet tikrų odinių batelių dar neįstengė įsigyti. Nusipirko tik brezentinius, kuriuos, pasidariusi iš baltos vopnos košelę, gerai iš vakaro juos nubalino ir paliko nakčiai priemenėje, kad išdžiūtų. Ryte, nuvaliusi nuo apavo išdžiuvusių kalkių gurguckus, vietoj kojinių užsimovė trumpas baltas kojinaitės su įmegztom raudonom juostelėm per riešą. Argi negražu?

Po mišių Kastutė praėjo pro visas „karabelnikų“ būdas. Vienoj nupirko porą medinių žaisliukų Vytukui, dar saldų su raudonai padažyta uodega ir mėlynais karčiais arkliuką ir ilgą kermošavą saldainį.

Būdos išsirikiavusios per visą pašventorį. Prie paskutinės telkšo vandens balutė nuo naktį praūžusio stiproko lietaus, o už jos įsikūręs fotografas penkiaminutininkas.

Pasistatęs aukštą trikojį su pritvirtintu ant viršaus aparatu, jis darbavosi atsiraitojęs rankoves, nes norinčių nusitraukti atsirado nemažai.

Susidarė net eilutė. Žmonių ne tiek jau daug, bet, jeigu jau yra eilė, tai būtinai atsiranda ir norinčių įsibrauti be eilės.

Vieni, kad ir stovi gale, ramiai, žingsnis po žingsnio, artėdami prie fotografo kantriai laukia, kada prieis, kiti įžūliai lenda į priekį. Stumdo arčiau stovinčius, brukasi prie aparato, kiša pinigus, pašo, kad juos nufotografuotų kuo greičiau, nes jie neturi laiko taip ilgai laukti.

Priekyje stovintys piktinasi, stumia atgal tokius akiplėšas. Žmonės prie fotografo susistumdė ir vienas, stipriau pastumtas, atsidūrė baloje. Sušlapęs kojas, vandeniu apsitaškęs kelnes šis įpykęs prišoko prie jį pastūmusio ir, griebęs už krūtinės, ėmė tempti į tą pačią balą. Tas nepasiduodamas griebėsi arčiau stovinčių, o tie jį stūmė nuo savęs.

Taip besistumdydami į balą pateko jau nebe vienas, o keli. Vanduo išsitaškė į šalis ir ant balos dugno liko purvas, kurį minkė kojomis ne juokais įsismarkavę vyrai.

Maža to, jie jau bandė vienas kitą versti ant šono ir pamurgdyti purve, lyg būtų dar per mažai, kiek jau buvo jame išsimaknoję.

– Vyrai, moterys, baikit durniuot, – bandė juos raminti fotografas, – visi suspėsit. Būsiu čia iki vakaro. Va, dar viena gatava. Kieno ji? Atsiimkit! Vienas litas, – šaukė jis maskatuodamas šlapia, ką tik iš bliūdo su vandeniu ištraukta nuotrauka. – Ko dūkstat? Duokit dirbti. Ar pasiutot? – staiga, griebęs trikojį su aparatu, davė šuolį į šoną toliau nuo balos fotografas, – pasitraukit. Sudaužysit viską, kas man atlygins!?

Visa eilė pajudėjo paskui jį.

– Ta ne mano. Mano su „araplanu“. Pažiūrėkit tą, kur su „araplanu“, juk aš anksčiau nusitraukiau, – atsekęs paskui penkiaminutininką, iš nevilties šaukė vienas.

– O mano su arkliu, – prašė parodyti su juo atėjęs kitas.

– Pagalvokit tik „suduš aparatas“... O kokių velnių atsistojai čia prie tos prakeiktos balos? Ar vietos kitur nebuvo? Tave patį su visu tavo aparatu reikėtų sumurgdyti į tą purvyną, – niršo kiek į šalį pasitraukęs, valydamasis purvinus batus ir kelnes, vyras, – va kas liko iš mano naujų batų. Ar tu man atlyginsi?

Kiek tik buvo žmonių gatvėje, visi subėgo pasižiūrėti, kas čia dedasi. Pamatęs tokį didžiulį būrį žmonių vienoje vietoje, atėjo ir policininkas

– Išsiskirstyti! – sušuko jis griežtai, dėl visa ko atsegęs nuo diržo tramdomąją lazdą. – Leiskit praeit!

Žmonės paklusniai pasitraukė į šalis, padarė praėjimą, bet skirstytis nė nemanė. Visiems buvo įdomu pamatyti, kuo viskas baigsis.

– Na, kas gi čia dabar? – pats savo akimis netiki policininkas, – dar taip nebuvo... Atvažiavo į kermošių, rado purvo, susikraustė į jį ir voliojasi maurini iki ausų... Ar ne idiotai? Tuojau pat baigt tas purvinas muštynes! O tai visus uždarysiu į daboklę, – dar pagrasino. – Kaip ne gėda? Bažnyčioje pamaldos tebevyksta, o jau ant tiek prisiliuobę, kad triukšmą kelia... Tuojau pat dinkit iš čia ir kad šiandien jūsų daugiau nematyčiau!

Išvaikęs iš balos vyrus, policininkas priėjo prie fotografo. Pažiūrėjęs į vieną, kitą bliūde plaukiojančias nuotraukas, paklausė:

– O leidimą turi?

– Žinoma, kaip gi be leidimo? – sujudo žmogelis ir, ištraukęs iš švarko kišenėlės sulankstytą popieriaus lapą, paslaugiai padavė policininkui. Šis, jo nė neišlankstęs, leidimą grąžino ir, oriai nusišnypštęs nosį, pasišalino.

Jau pavakariais, kai gatvėje beveik neliko žmonių ir Kastutė ruošėsi eiti pasitikti karvės iš miestelio ganyklos, tada tik ir įžengė motina su Julike. O su jomis kartu tarpduryje pasirodė ir tas pats fotografas.

Vytukas, pamatęs kambaryje tiek daug svetimų žmonių, išsigando ir pribėgo prie Kastutės. Ši paėmė vaiką ant rankų.

– Gražiai gyveni, – sustojusi prie durų apsidairė Julikė, – ir Vytukas jau vaikšto...

– Anksti pradėjo vaikščiot... Nė metukų neturėjo, – atsakė jai Kastutė.

– Ir jau toks greitas, – pabandė jį už rankytės paimti Ventienė, bet vaikas apsikabino Kastutę ir nusisuko.

– Ar tai tą vyrą fotografuosim? – pasiteiravo atėjęs vyriškis ir, nuėjęs į vidurį kambario, išskleidė trikojį.

– Norim nupaveiksluot Vytuką, – paaiškino Kastutei motina, – va, ir žmogų atsivedėm. Per dieną buvo labai užsiėmęs... Tik dabar turi laiko.

– O kam to reikia? – paklausė Kastutė susidomėjusi.

– Turėsim atsiminimui, koks buvo mažutis. Negi neįdomu? – prisidėjo prie motinos Julikė.

– Prisiminimui gerai, bet būtų dar geriau, jei dabar dažniau jį prisimintum. Niekada neužeini pasižiūrėt jo dabar, tai ar geriau bus matyt iš fotografijos?

– Šiaip ar taip, bet nupaveiksluot reikia ir gana, – jau griežčiau pareiškė motina, – žmogus jau pasiruošė, laukia. Negalime ilgai gaišinti...

– Dėl manęs... – nuleido žemėn vaiką Kastutė, – tik gal reikėtų kuom nors gražiau apvilkti?

– Man atrodo, kad ir taip bus gerai, – įsikišo fotografas, – kuo aprengtas mažai matysis. Svarbu galvytė ir veidelis. Sodinkit va čia ant kėdutės prie baltos sienos, prilaikykit ranka iš toliau kad nejudėtų, o aš tuojau patvarkysiu.

Pasodintas vienas vaikas, aišku, ramiai nesėdėjo. Išsigandęs dairėsi, tiesė rankytes į Kastutę, prašėsi, kad paimtų, bandė ir pats lipti žemėn, bet fotografas vis tik parinko momentą, kurį užfiksavo aparatu.

– Ačiū, – padėkojo jis Kastutei, kai ši atnešė bliūdą su vandeniu, – tuojau pažiūrėsim. Jeigu pavyko – gerai, jei ne – bandysim dar kartą.

Bet nieko nereikėjo. Viskas gavosi labai gerai ir fotografijos visiems labai patiko.

– Visai gražu, – įvertino ir Julikė, – o ar negalima būtų dar vieną? Pavyzdžiui, mane su vaiku ant kelių?

– Kodėl gi ne? – mielai sutiko fotografas, – jūs tik sėskit, pasiruoškit, o aš kaipmat.

Kai Julikė norėjo paimti Vytuką, kad pasisodintų sau ant kelių, tas rėkdamas pribėgo prie Kastutės, apkabino rankytėmis jos kojas ir jokiu būdu negalima buvo jo nuo ten atplėšti.

16.

Pirmą laišką Aleksui Julikė nusiuntė tuojau pat dar be Vytuko nuotraukos, o kai siuntė antrą, tai įdėjo ir nuotraukėlę. Padėkojo ji už prisiųstus pinigus, rašė, kad nesirūpintų dėl vaiko. Berniukas auga prižiūrėtas, viskuo aprūpintas, visų mylimas. Ne pas svetimus gi, o pas tikrą motiną.

Jeigu jau taip išėjo, užsiaugins jį ir viena, bet, žinoma, gražu iš jo pusės, kad jos nepamiršta, neatsisako savo vaiko, žino, kad yra jo tėvas ir nori jam padėti. Rašo, kad nesmerkia, jam pasirinkus geresnį gyvenimą, o pati savo gyvenimą pasirengusi paaukot jųdviejų vaikui.

Auginti mylimo žmogaus vaiką nebus sunku, kad ir vienai. Jau dabar, kai sūnus paaugo, kur kas mažiau vargo, o toliau bus dar lengviau. Ir dar kas malonu... Kad kuo didesnis, tuo labiau darosi panašus į tėvą. Taip rašė Julikė Aleksui ilgame laiške, kurį išsiuntė ką tik nufotografavus Vytuką.

Gavęs tokį laišką ir pamatęs vaiko nuotrauką, Aleksas susigraudino. Iš nuotraukos žvelgė smulkutis, trumpai kirptais plaukučiais apsuptas veidelis. Didelės išplėstos akys su tokiu dėmesiu žiūrėjo į jį, kad virš antakiukų net raukšlėjosi kaktytė.

Matyt fotografas pagavo tą momentą, kai, tik pasodintas Vytukas, išsigandęs sužiuro į priešais jį stovintį tokį nematytą baisų daiktą fotoaparatą.

Aleksas dar ir dar kartą žiūrėdamas į nuotrauką susimąstė: „Mano vaikas... Gražus vaikas... Kas iš jo bus, kai užaugs? Ar viena motina sugebės jį išauginti padoriu žmogumi? Ar nenueis jis klystkeliais? Ar nesusidės su valkatomis, ar nepradės girtuokliauti, vagiliauti? Ir išvis, kas jo laukia užaugus? Sunkūs žemės ūkio darbai vasarą, šaltos juodos dienos žiemą. Gali dar persišaldyti dirbdamas prie malkų miške, gali susirgti ir numirti... Gali ir taip nutikti kokia nelaimė... Ar laimingas bus jo gyvenimas be tėvo? Tarkim, man padedant, galima būtų išleisti į mokslus. Bet ar norės mokintis? Vaikai, dažniausiai, mokytis tingi... Gal nepaklausys motinos, o šalia nebus tėvo, kuris griežčiau to pareikalautų. Juk visi vaikai šeimoje labiau klauso tėvo negu motinos. Man pavyko. Aš čia gyvenu visko pertekęs, tokiame raškažyje, o jis ten braidys purvą, sunkiai dirbs, kelsis anksti neišsimiegojęs, gal ir nepavalgęs sočiai. Pats augau kaime, gerai žinau, juk visokių buvo dienų. Ar taip teisinga?“

Aleksas daug galvojo, bet vis tylėjo, svarstė, tačiau prisipažinti dėdei savo nuodėmę vis atidėliojo. Tuo labiau, kad paskutiniu metu atsirado daugiau darbo ir rūpesčių.

Dėdė sugalvojo šalia seno statyti naują dviaukštį modernų namą. Sename liktų kontora su kabinetais, kambariai atitektų kai kuriems darbuotojams, o jie su Aleksu išeitų į naują, erdvesnį, gražiau įrengtą dviaukštį tik buičiai pritaikytomis patalpomis.

Dabar, kai jau Aleksas išmoko vairuot mašiną, dėdė beveik neiškelia kojos iš namų. Jis daug laiko praleidžia statybose arba prižiūri darbus žirgyne. Kai reikia ką nors nupirkti ar šiaip atsiranda reikalų, į miestą važiuoja Aleksas. Darbo dienomis jis su dėde mažai matosi. Susitinka tik valgydami pusryčius, pietus ar vakarienę.

Ryte Aleksas gauna iš dėdės nurodymus, ką nuveikti šią dieną, per pietus atsiskaito kiek ko yra padaręs, kur buvo, ką nupirko, ko negavo ir ką tokiu atveju daryti. O jau po vakarienės tik nusipraust ir į lovą. Malonu kaip greičiau atsigult į baltą patalą ir atsipalaiduot po alinančių dienos karščių, pailsėt po atsakingų darbų.

Aleksas su dėde daugiau bendrauja sekmadieniais ar kitomis švenčių dienomis, kai nedirbama nei statybose, nei žirgyne.

Vieną sekmadienį, pavalgę pietus, jie ilgiau pasėdėjo už stalo ir daugiau pasišnekėjo.

– Kodėl, dėde, iki šiol nevedęs? – pasiteiravo Aleksas, kai tarnaitė, baigusi nukraustyti stalą, išėjo iš kambario. – Gal dabar ketini vesti, kad statai šį naują namą? Į naują namą – nauja šeimininkė? Ar ne taip? – dar pajuokavo.

– Kur jau man? Per senas ženatvei, – atsilošė į minkštą kėdės atkaltę dėdė Jeronimas, – aš gi už tavo tėvą net penkeriais metais vyresnis.

– Na, dabar gal ir vėloka, – pritarė Aleksas, – bet buvo laikas, kai buvai jaunas. Negi nebuvai įsimylėjęs kokios mergaitės? Lietuvoje arba kad ir čia, kai jau tiek metų kai gyveni?

– Buvo, kaip gi... Turėjau, mylėjau... – patylėjo dėdė lyg svarstydamas ką kalbėti toliau. – Ar ne bernas buvau? Buvau ne prastesnis už kitus ir mergaitėms patikdavau. Buvau nusižiūrėjęs vieną... Sakiau, kai grįšiu iš kariuomenės, vesiu, bet kaip tik kariuomenėje ir susikoliečijau.

Tarnavau ulonų pulke. Kartą per pratybas nukritau nuo žirgo, – kiek patylėjęs, dėdė tęsė toliau. – Lėkėm dideliu greičiu, kelyje buvo gana sudėtingas kliūčių ruožas. Pasitaikė jaunas, mažai patyręs, atsargus žirgas, o gal ir aš pats kaltas, nejaučiau jo. Šokdamas per vieną kliūtį, žirgas koja užkabino kartį, išsigando, nubloškė mane ir, krisdamas pats, kartimi tvojo man aukštielninka gulinčiam, – pasakojo dėdė. – Ilgai gulėjau karo ligoninėje... Kiek prisikentėjau, baisu net prisiminti. Kiekvienas, kad ir menkiausias prisilietimas sukelia skausmą... O kur dar procedūros? Kelis kartus per dieną švirkštu leidžiami vaistai, perrišimai, tas ilgas gulėjimas ant nugaros išžergtomis kojomis... O kai reikia atlikt gamtinį reikalą... Jeigu tai būtų tęsęsi dar ilgiau, būčiau neištvėręs... Vis tiktai, kiek žmogus gali pernešti... Ištvėriau, sugijau, bet... Likau nepilnavertis... Kadangi nelaimė įvyko tarnybos metu, valstybė išmokėjo kompensaciją. Pinigus gavau nemažus, o netrukus pusbrolis pakvietė atvažiuoti pas jį į Kanadą. Galvoju – važiuosiu. Ne kažin kas manęs laukia ir čia namuose. Šeimos sukurt vis tiek negaliu, o visą gyvenimą likti senu bernu, visų pajuokai, nenoriu. Žinai gi kokie žmonės pas mus kaime. Kad tik pasijuokt iš ko, pasityčiot. Kai tik sužinos, ims pliurpt, išsigalvot būtų ir nebūtų dalykų. Galo nebus... Manau sau, ten jau bent manęs niekas nepažįsta, niekas nieko nežino.

Pinigų užteko kelionei, liko dar ir pradžiai gyvenimo. Štai taip ir atvažiavau...

– Tai tokios tokelės, – susimąstęs ištarė Aleksas, – kad jau nepasisekė, tai jau nepasisekė. O kur dabar tas pusbrolis, pas kurį atvažiavai? Kaip matosi, dėdė pats vienas čia šeimininkauji.

– Seniai mirė, – atsiduso dėdė, – tik septynis metus kartu pagyvenom... Plaučių uždegimas... Kaip pas mus kaime sako „zapalianija“. Jaunas, nė keturiasdešimties dar neturėjo. O apsukrus vyrukas buvo... Ne taip seniai buvo išvažiavęs, o jau spėjo už kelionę atidirbti ir pinigo pasidaryti savo verslo pradžiai.

Kai atvažiavo, pasitaikė jam gauti darbo kaip tik dideliame žirgyne. Dirbo kelis metus, gerai prisižiūrėjo, išmoko, pamatė, kad čia visai neblogas biznis ir, susitaupęs pinigo, pats pabandė. Kai aš atvažiavau, jis jau dirbo savarankiškai. Šitas namas, kur dabar gyvename, jo statytas. Buvo jau įsigijęs kelis žirgus, porą veislinių kumelių. Kiek pinigų jis turėjo, aš savais prisidėjau ir taip per keletą metų išplėtėm žirgyną. Pradėjom gerai uždirbti, galėjom gyventi ir gyventi... Bėgo nuo kariuomenės, o čia sutiko mirtį... O aš irgi kariuomenėje tapau... Jei pusbrolis būtų neišbėgęs iš Lietuvos, po šiai dienai būtų gyvas. Na, o aš taip pat... Jeigu ne ta kariuomenė, būčiau sveikas vyras, vesčiau mylimą mergaitę... O dabar tik tiek, kad turiu gyvenimą, kokio nė sapne nesapnavau.

– Ar nepabijojai, dėde, nuo žirgo nukentėjęs, vėl su žirgais darbuotis?

– Su žirgais daugiausia dirbo jis, o aš tvarkiau ūkio reikalus. Prie žirgų beveik neprieidavau. Tiktai jam mirus teko viską perimti į savo rankas. Ir tai aš retai ten užeinu. Yra žmogus, kuris viskam vadovauja. Yra veterinaras, yra darbininkai, kuriuos tu jau matei. Jie žirgus maudo, šukuoja, prižiūri. Yra dar lauko darbininkai, kurie tvarko aplinką, sodą, aptvarus. Aš ir dabar daugiau laiko praleidžiu kontoroje, kabinete. Darbo ir čia pakankamai, tik spėk suktis. Teks ir tau išmokti tų darbų, niekur nedingsi... Kai tik baigsis statybos, bandysiu supažindint tave su visa ūkio veikla.

– Na, o tas visas turtas dėdei vienam priklauso? – pasidomėjo Aleksas.

– Testamento, aišku, nebuvo parašęs, tikrai nesiruošė mirti. Nuosavybės, draudimo ir visi kiti dokumentai mūsų abiejų vardu. Kadangi buvo nevedęs, artimų žmonių čia neturėjo, tai kaip ir artimiausias jo giminaitis ir dalininkas, tapau paveldėtoju. Bet aš tai jau dabar turiu parašęs testamentą ir atitinkamai paskirstęs turtą. Tam tikra dalis yra paskirta ir artimiausiems jo giminaičiams Lietuvoje. Manau, nebus keblumų, jeigu kas nors panašaus atsitiktų su manimi.

– Geriau jau apie tai nešnekėti, kad neprisišaukti bėdos, – juokais perspėjo dėdę Aleksas, – dar ne laikas apie mirtį galvot.

– Nieko negali žinot... Kai jau sulaukiau tokio amžiaus, visko gali būti. Užtat ir tave kviečiau, kad spėtum susipažint su mano gyvenimu, kad žinotum ir mokėtum tvarkytis, kai manęs nebus. Aš ir tą namą statau ne dėl savęs...Pastatysim ir ieškosim tau pačios. Apsiženysi, įleisi čia šaknis ir aš būsiu ramus, kad nepaliksi manęs, nepabėgsi susigalvojęs atgal į Lietuvą... Bijau, kad senatvėje ar ligoje nelikčiau vienišas...

– Kad aš jau taip kaip ir vedęs... – geresnės progos prisipažint dėdei nė nesugalvosi, – Lietuvoje turiu merginą, kuri augina mano sūnų...

– Štai kaip? – nustebo ir susidomėjo dėdė, – kodėl iki šiol nieko nesakei?

– Pirmus metus, kai čia sirguliavau, maniau, kad teks grįžti, o paskui vis nedrįsau. Bijojau užsitraukti tamstos nemalonę... Pagaliau nėra ko ir girtis tokiais dalykais. Berniukui bus jau kokie trys metukai...

– Nelabai gražu iš tavo pusės, – pasakė patylėjęs dėdė, – jeigu vaikas tikrai tavo, jis turi turėt ne tik motiną, bet ir tėvą. Negerai, kad vaikas auga be tėvo, o ypač kai tėvas gyvas, sveikas ir visai neblogai gyvena. O ką? – staiga jis pralinksmėjo, – baigsim statyti namą, nuvažiuosi ir atsiveši abudu čia į Kanadą. Ot ir bus... Į naują namą – nauja šeimininkė. Ką pasakysi?

– O dėde, tikrai nieko prieš? – nudžiugo Aleksas, – išvažiuodamas aš panašiai taip ir buvau pažadėjęs.

– Na, matai, tau kitaip ir negalima. Jeigu davei pažadą, turi jį tesėti, – dar pamokė dėdė. – Nuvažiuosi, apsiženysi, o kai parsiveši žmoną, tada jau ir prasidės tikras gyvenimas.

17.

– Ar tik nesusirgo mūsų Žalutė? – sutikusi priemenėje tetą Rožę, pasiguodė Kastutė. – Būdavo, kai pareina iš ganyklos, tai į tvartą, kur jai padėta miltų, lekia net negali nuturėt. O šiandien atėjo pamažiuko, tokia nelinksma, neėdė nė tų miltų, negėrė vandens. Kažkas ne taip kaip visada... O gal tik man taip pasirodė?

– Tikrai? Einam pažiūrėti, – pasisiūlė susirūpinusi Rožė.

– Aš tuojau, tik iškošiu pieną.

Kai abi įėjo į tvartą, karvutė jau gulėjo ir nepakėlė galvos, kai jos prisiartino.

– Žinoma, kad serga, – patvirtino Kastutės įtarimą Rožė, – guli galvą nudūrusi į žemę, negromuluoja. Reikia būtinai kviesti žmogų, kad pažiūrėtų.

– Ar yra čia miestelyje toks žmogus? Tik sakykit kur, aš tuoj nubėgsiu, – sujudo Kastutė.

– Nieko nebus, – pasakė pakviestas veterinaras, pamatęs karvę, – ir jeigu norėsit turėt kiek naudos, pjaukit mėsai, o jei ne, tai diena kita ir ji nudvės. Tada teks užkasti.

– Argi tikrai jau nebėra jokios pagalbos? Šiandien tik pirma diena, kai susirgo. Gal dar praeis? – negalėjo patikėti Rožė.

– Negi nematot, kaip varva seilės iš snukio? Taip atrodo ligos pradžia. Kažkokia nauja liga paplito, – paaiškino veterinaras, – jokie vaistai nepadeda. Nuo tos ligos dvesia karvės ir vienkiemiuose. Ne pirma ir ne paskutinė ta jūsų karvė, – dar lyg paguodė žmogus.

– Jeigu nežinoma liga, kaip galima valgyti tokios karvės mėsą? – pasibaisėjo Kastutė. – Ir dar mūsų mylimos Žalutės... Nė kąsnelio negalėčiau nuryt...

– Iš centro turime žinių, kad virtą valgyti galima. Verdant žūsta visos bacilos, bet vaistų kol kas nėra. Dar ne viena karvė pas žmones gali kristi.

– Kokia nelaimė, – verkė Kastutė, – kaip reikės gyventi be karvės? Jau šiandien neturiu iš ko virti košės Vytukui. Nežinoma liga sergančios karvės pieno negali duot vaikui.

– Ką gi dabar padarysi, – ramino ją Rožė, – pieno gausim pas kaimynus, o kaip bus toliau, pamatysim. Jeigu iš tikrųjų liksi be karvės, tai turbūt tau teks eiti į kaimą pas tėvus ir prašyt pagalbos. Gal padės? Duos Dievas ir parsivesi kitą karvutę iš namų.

Kaip veterinaras sakė, taip ir buvo. Kas kart karvutė ėjo vis blogyn, o trečią rytą atbėgusi pasižiūrėt, Kastutė rado Žalutę jau nebegyvą. Kaimynas sutiko išvežti ir užkasti, bet už tai paprašė odos. Taip ir sutarė. Kai tvartas liko tuščias, Kastutė padarė viską taip, kaip liepė veterinaras. Išmėžė mėšlą,, karboliu ištaškė sienas, lubas, ėdžias, storai pakraigė naujais šiaudais, nakčiai paliko atlapas duris, kad gerai išsivėdintų, o anksti ryte, palikusi Vytuką su Rože, išėjo į kaimą.

Atėjo prieš pat pietus.

– Julike, žiūrėk kas atėjo! – pamačiusi kieme Kastutę, pašaukė motina.

– Kastutė, – nustebo žvilgtelėjusi pro langą Julikė, – kažin ko jai čia prireikė?

– Tikrai. Šiaip sau nevaikščios tokį kelią. Kai išsigabeno į miestelį, tai dar nė karto nebuvo atėjusi.

Vos tik jos spėjo persimesti keliais žodžiais, kai į pirkią įėjo Kastutė.

– Gera diena, – pasisveikino ji ir sustojo prie durų.

– Eikš gi arčiau, – priėjusi apkabino ir pabučiavo ją motina, – sėskis. Turbūt labai anksti išėjai iš namų, kad tokiu laiku jau čia?

– Ar labai pavargai? – priėjo ir Julikė. – Gal kas Vytukui atsitiko? – ir jos abi pasibučiavo.

– Ne, Vytukui viskas gerai, tik šiaip atsitiko didelė nelaimė, – atsisėdo Kastutė.

– Dieve apsaugok, kokia nelaimė? – susirūpinusi žnektelėjo prie jos ant suolo motina. Iš kitos pusės prisėdo Julikė.

– Krito Žalutė, – kai tik prisiminė, taip ir pravirko Kastutė.

– Tai jau tikrai nelaimė, – paglostė jos pečius motina, – kaip dabar tu gyvensi be karvės? Bus prastai... Ką manai daryt?

– Taigi ir atėjau pasitarti. Gal galėtumėt kaip nors padėti?

– Kokios gi tu nori iš mūsų pagalbos, vaikeli? – pasiteiravo motina, apkabinusi per pečius Kastutę.

– Gal, sakau, dar vieną? – nedrąsiai ištarė Kastutė, nusišluosčiusi ašaras. – Dėl manęs nesvarbu, aš be jos apsieičiau, bet vaikui reikia. Ką aš jam duosiu? Kaip jis mėgo šviežią varškytę su smetona, duonytę su sviestu... Nežinau nė ką sakyti, nė kaip paaiškinti, kai jis prašo, o aš neturiu.

– Čia tai kaip jau tėvas pasakys... – vis taip pat perdėtai maloniai šnekėjo motina. – Tu gi jį pažįsti... Kaip kada jam užeina... Jis tuojau ateis pietų valgyti, tada su juo ir pasišnekėsime.

– Jeigu ne karvę, tai gal pinigų galėtumėt? Nusipirkčiau...

– O ar nėra kur nusipirkti pieno? Ar miestelyje niekas nelaiko karvių?

– Pieno tai taip, aš ir dabar perku... Bet sviesto, smetonos, varškės, tai jau tikrai ne.

– Na, iš pieno visko gali pasidaryti pati, – įtikinėjo motina, – su karve irgi nemažai klapato. Kai jau kaime, tai be gyvulių neišeina, o kai tavo tokia šeimyna, tai ir be karvės galima išsiversti. Dar ramiau...

– O iš kur imti pinigų? Litrą, kitą... O jeigu daugiau? Aš neturiu iš ko. Karvutė buvo man visas pragyvenimas. Be karvės – aš pražuvusi. Reikia gi man kaip nors išgyventi su vaiku.

– Girdėjau, kad dabar bažnyčios pročka pasidarei. Turbūt skalbi ne už dyką, – priminė motina. – Visi bažnyčios tarnai neblogai gyvena. Ne tik zakristijonas su vargonininku, bet ir špitolninkai. O, va ir tėvas parėjo, – atsisuko į duris.

Pamačiusi tėvą, Kastutė pakilo ir priėjusi pabučiavo į ranką.

– Kastute, – maloniai nustebo tėvas, – kaip čia atsiradai?

– Jai atsitiko didelė bėda, – neleido nieko pasakyti Kastutei motina, – karvė krito.

– Mat kaip, – tokią žinią tėvas sutiko visai ramiai, – girdėjau, kad kaimuose krenta karvės.

– Norėtų, kad mes jai duotume kitą vietoj nugaišusios Žalutės.

– Nieko nebus, – iškart persimainė tėvas. – Dar nespėjom vietoj Žalutės užsiaugint kitos, o jau vėl net antrą karvę iš ūkio. Aš negaliu daugiau mažint bandos. Man reikia pristatyt pieno į pieninę tiek, kiek pagal sutartį pasirašiau. Kas man atiduos, jeigu mano kuri padvės?

– Reikėtų jai padėti tokioje bėdoje. Nors kol vaikas paaugs... – atsargiai bandė kalbinti tėvą motina. – Jei nenori duot karvės, tai duok pinigų. Nusipirks.

– Tokiem dalykam aš neturiu pinigų, – kuo toliau, tuo labiau pyko tėvas, – duok pati, kad nori.

– Iš kur pas mane pinigai? Ar davei kada?

– Tokius pinigus iš Kanados gaunat... Manot, kad nieko nežinau? Pirkit, mokėkit, juk turit iš ko.

– Tie pinigai ne mano, o Julikės. O aš visą gyvenimą dirbu ir neturiu nė cento prie dūšios. Reikėtų dar gerai pasižiūrėt, kur tu pats tuos pinigus dedi.

– O vaikas kieno? Ne Julikės? Pačios prisidirbot, pačios ir rokuokitės. Aš daugiau nebekišiu.

– Tokį ūkį valdai, o aš irgi ne tuščiomis rankomis atėjau. Tokią pasogą atsinešiau... Kur yra mano dalis? Ar aš po tiek metų neužsidirbau tų poros šimtelių, ar man jau nieko nebepriklauso? Ar viskas tik tavo vieno?

– Tai ką? Gal nori, kad aš tau algą mokėčiau? – piktai išsišiepė Ventys.

– Algą ne algą, bet jeigu yra reikalas, tai turi jį tvarkyt. Ant to ir esi gaspadorius.

– Tai vis per tavo tas mergas viskas išeina niekais. Per jas nėra ramybės namuose...

– Kaip mergos, taip mergos... Ar jos mano vienos? Tu gi jų tėvas. Reikėjo pasidirbt bernų, kad toks mandras, – drėbė supykusi Ventienė, žinodama vyro silpną vietą. Ir Ventys sugniaužė kumščius.

– Užsičiaupk, bo kai duosiu... – užsimojo, bet šerti nedrįso. – Ar dar mažai sukišom, kai leidom į miestelį? Išėjo, tai tegul gyvena. Ar ne taip sakėt? O dabar kiek čia te praėjo to laiko ir vėl viskas iš naujo. Taip ir galo nebus.

– Taip ir turi būti. Iš tokio ūkio jai ne tiek priklauso. Kiek tu jai išleidai, tai nėra nė pusės to, kiek turėtum duoti, išleisdamas už vyro.

Ginčas nutrūko tik tada, kai kieme pasirodė iš lauko grįžę samdiniai. Mato Kastutė, kad nieko nebus. Nei karvės, nei pinigų ji negaus. Ko dar gaišti? Ateis vakaras, kol ji pasieks miestelį.

Nieko nelaukusi, nė neatsisveikinusi, Kastutė išėjo pro duris.

– Ar jau išeini? – jau priemenėje išgirdo kaip pašaukė motina. – Palauk, dar pavalgysim pietus, – bet Kastutė nė neatsisuko.

Skubiai perėjusi kiemą, atsikėlė vartelius ir išėjusi vėl juos užkėlė.

– Na ir žinokis, – palydėjusi ją akimis kol ši dingo už posūkio, pasitraukė nuo lango Ventienė. – Išėjo nė pietų nelaukė... Supyko mat. O ką aš galiu padaryt? Viskas ne mano valioje, o tėvo rankose. Jo paskutinis žodis. Kaip jis pasakys, taip ir bus.

Po pietų, kai moterys vienos liko namuose, motina užsipuolė Julikę.

– Na ir gera gi tu! Užlindai už mūrelio ir akių neparodei. Argi negalėjai padėti Kastutei? Juk sesuo...Tu gi tokius pinigus gauni iš Kanados. Kodėl nedavei jai dėl karvės? Ji gi tavo vaiką augina. Ištraukė tave iš tokios gėdos, pasiėmė mažutėlį, užaugino tokį gražų, sveiką berniuką. Iki šiol nieko iš tavęs nereikalavo, o tu nenori padėti jai bėdoje. Ar taip gražu?

– Kad ji ir užaugino, bet vaikas vis tiek mano, o ne jos, – priešinosi Julikė.

– Kaip gali sakyt, kad tavo, jeigu tu jo išsižadėjai? Nuo to karto, kai pakrikštijom ir surašėm metrikus Kastutės vardu, nebe tu, o ji tikra vaiko motina. Argi nesupranti?

– Bet pinigai tai mūsų su Aleksu vaikui. Ne jos, o Alekso ir mano vaikui, – nenusileido Julikė.

– Net nežinau, ką ir besakyti... Jeigu nebijai Dievo, daryk kaip nori. Tegul tai palieka ant tavo sąžinės. Nors po teisybei galėjai padėt sesei... Bet ar tu nieko nepastebėjai? – staiga pakeitė kalbą motina.

– O ką?

– Kaip pagražėjusi mūsų Kastutė... Papilnėjusi, veidelis baltas, apskritas, smulkus. Skruostai rausvi... Seniai bemačiau. Negalėjau atsižiūrėt...

– Ne dyvai, – pasipūtė Julikė, – turi gerą gyvenimą. Nieko nedirba, gerai pavalgo. Vaikas jau nebe toks jau mažas, išsimiega kiek lenda. Niekas daugiau nerūpi.

– Nepersidirbi nė tu. Jau negali skųstis, – mestelėjo Ventienė, – bet, kai prisimenu kokia buvo mažutė, – vėl grįžo prie pradėto pokalbio ji, – tai atrodo kad net ne tas žmogus. Kas galėjo pagalvot, kad iš tokios špėtnos išaugs tokia graži mergina? Dabar, kai suaugo, pasidarė nė kiek neprastesnė už tave.

– O kiek gi dabar jai metų, – staiga susidomėjo Julikė.

– Jau dvidešimt vieneri. Keturiais metais už tave jaunesnė. Pats gražumas...

– Tai man jau bus dvidešimt penki... – nelinksmai ištarė Julikė, – greitai sena pana.

– O kas kaltas? Ko neteki? Tiek buvo piršlių. Ar ne per ilgai renkiesi?

– Kai ištekėsiu, Aleksas nebesiųs pinigų. Kol dar galima, reikia pasinaudot. Palauksiu dar metelius, kitus ir tada žiūrėsiu... Su tokiais pinigais ištekėt visada suspėsiu...

18.

Aleksas pasirodė kaime, kai Vytukui buvo jau keturi metukai. Tą pačią pirmą dieną, kai atvažiavo, praleido su tėvais. Kitą gi, tuojau po pusryčių atėjo pas Venčius.

Kai tik Julikė jį pamatė, manė kad išgrius. Staiga kaip replėmis suspaudė smilkinius, tankiai ėmė daužytis širdis, susvaigo galva. Apsidžiaugė neapsakomai, o kartu ir nusigando... Įstengusi susitvardyti, pribėgo, apkabino, pabučiavo ir apsiverkė.

– Kaip čia atsiradai? – kai nusiramino ant tiek, kad galėjo kalbėti, paklausė Julikė. – Sėskis, papasakok... Nei rašei, nei pranešei... Juk nežadėjai grįžti į Lietuvą. Ar kas atsitiko? Gal vėl kas negerai su sveikata? Gal išvis nebegrįši atgal? Ar ilgai žadi pabūti? – apibėrė ji klausimais, kai abu atsisėdo už stalo.

Susigraudino ir Aleksas.

– Atvažiavau, kaip ir buvau žadėjęs, tavęs su vaiku pasiimti, – nosine nusišluostė sudrėkusias akis, – o būsiu ne ilgiau kaip porą savaičių. Per tą laiką, manau, spėsim susituokti ir pasiruošti į kelionę. Bilietai į laivą jau išpirkti.

Išgirdus tokią naujieną, Julikei vėl pakirto kojas.

– Kokia laimė, – glaudėsi ji prie Alekso, – jau nebesitikėjau kada nors tave pamatyti. Po tiek metų vėl kartu... Negaliu patikėti. Džiaugiuosi be galo, be krašto, kad manęs nepamiršai. Ar labai buvo sunku priprasti svetimam, tolimam krašte?

– Buvo visaip, bet dabar jau viskas gerai. Daug ko išmokau iš dėdės, daug ko patyriau ir pats, pramokau kalbos, prie visko pripratau ir prisitaikiau. Niekada nenorėčiau gyventi čia. Kad ne tu, nebūčiau ir dabar atvažiavęs. Kai jau išvažiuosim dabar, tai visam gyvenimui. Kai ten pagyvensi, tai ir pati nenorėsi čia grįžti.

Atėjusi iš lauko Ventienė ir pamačiusi tokį svečią, net aiktelėjo.

– Viešpatie! Aleksas! Iš tokios tolybės, tiek metų nematytas... Ko lauki? – atsisuko ji į Julikę, – kodėl nevaišini tokio brangaus svečio? Aš tuoj, – sujudo motina, – o pareis tėvas gal ir buteliuką suras...

– Ačiū, nieko nereikia. Aš jau po pusryčio, – pabučiavo jai į ranką Aleksas. – Gal kiek ir per ankstyvas toks svečias, bet skubėjau, norėjau kaip greičiau visus pamatyti. Su Julike mes jau susitikome, bet dabar labai norėčiau pamatyti ir sūnų. Parodyk, Julike, kur tas mūsų „Vytautas Didysis“, – kreipėsi į Julikę, – turbūt dar miega, kad nesimato.

Čia jau motinai ir Julikei pritrūko kalbos. Jos keistai susižvalgė ir, kaip Aleksui pasirodė, įtartinai nutilo.

– Dabar jo čia nėra. Jis miestelyje pas Kastutę, – po trumpos tylos vos išlemeno Julikė.

– Ar jūsų Kastutė miestelyje? – susidomėjo Aleksas, – ką ji ten veikia?

– Ji jau seniai ten gyvena, – maloniai paaiškino motina.

– O kodėl vaikas pas ją?

– Na, nuvežėm... Sakom tegul kiek pabūna pas tetą... – švelnino padėtį motina, – rytoj parsivešim...

– Ko laukti rytdienos? – pakilo Aleksas, – ir šiandien dar ne vėlus metas. Einu namo, pasikinkysiu arklį, nuvažiuosim abudu su Julike ir parsivešim. Noriu kaip greičiau jį pamatyti...

Kas beliko daryti Julikei? Ji tik spėjo persirengti išeiginiais, o Aleksas jau prie vartų. Važiuodami jie mažai kalbėjosi. Aleksas vis ragino arklį, o Julikė galvojo, ką reikės sakyti, kai atvažiuos pas Kastutę.

Arklys visą kelią bėgo risčia ir jie netruko pasiekti miestelį. Atvažiavę neužsuko nė į kiemą. O kam? Tik pasiims vaiką – ir atgal. Palikę arklį su bričkute tiesiog gatvėje, jie pasibeldė į duris.

Jų ateinančių Kastutė nė nematė. Ji virtuvėje skuto bulves, o Vytukas sūpavosi ant medinio arkliuko.

– Prašom, – pakvietė, išgirdusi beldimą ir, padėjusi į šalį krepšą su bulvėmis, nuėjo atidaryti durų. Tarpduryje pamačiusi Aleksą, Kastutė labai nustebo.

– Kokie netikėti svečiai... – puolė mazgoti rankų, – prašom arčiau. Gal po kokią stiklinę arbatos su uogom? Aš tuoj, – bet Julikė ją pertraukė.

– Nesirūpink, mes tik trumpam. Tik pasiimam vaiką ir išvažiuojam. Ilgai negaišinsim.

– A, štai kas, – nuleido rankas Kastutė, – vaiko atvažiavot?

– Tėvas mėnesį plaukė laivu per marias, kad jį pamatytų. Dabar jau jis mus, mane ir Vytuką pasiims pas save, – skubiai paaiškino Julikė ir žengė prie vaiko maloniai jį kalbindama.

– Žiūrėk, vaikeli, kokį saldainį aš tau atvežiau. Na, eikš gi pas mane, mažulėli. Saldainiukas gražus, skanus... Aš ir daugiau jų turiu... Jeigu ateisi pas mane, visus atiduosiu... O jei ne, atiduosiu dėdei... – bet vaikas nušoko nuo arkliuko ir, pribėgęs prie Kastutės, įsikibo į jos sijoną. – Na, ateik gi, ko bijai? Aš tave labai myliu, – pabandė paimti vaiką už rankytės Julikė, bet, Vytukas tik paliestas, ėmė verkti, trepsėti kojytėmis vis kartodamas „Neisiu, nenoriu, nemyliu...“

– Kaip čia yra, – matydamas tokį vaizdą stebėjosi Aleksas, – gal tu jį nuskriaudei kada? Gal mušei, kad jis taip bijo tavęs? – piktokai paklausė jis Julikės.

– Kur nebijos? Pirmą kartą atėjusi kažkokia svetima nepažįstama teta nori atimti jį iš mamos... – paėmusi ant rankų ir nosinėle šluostydama šlapią nuo ašarų veidelį, pasakė Kastutė. – Neverk, niekam aš tavęs neatiduosiu, – ramino ji bučiuodama ir glausdama prie savo veido vis tebeverkiantį vaiką.

– Ką čia meluoji? – dar bandė ginčytis Julikė, bet Kastutė tik nusijuokė.

– Na, gal antrą... Pirmas kartas buvo, kai atėjot su fotografu. Tada irgi jį privirkdei, kai norėjai pasisodinti ant kelių. Turėjau daug vargo, kol nuraminau...

– Palaukit, – staiga jas nutraukė Aleksas, – ar galit kas paaiškint, kas čia darosi? Nieko nesuprantu.

– Galima ir paaiškinti, – nė kiek neprieštaravo Kastutė, – nežinau ką ji tau sakė, bet aš pasakysiu taip, kaip buvo. Kai Julikė laukėsi, jos abi su mama įkalbėjo mane, kad vaiką pasiimčiau sau. Kai tik jis gimė, taip ir atidavė į mano rankas. Per žiemą sūpavau kamaraitėje, o vasarą atvežė į miestelį. Kaip Dievą myliu, nė karto nebuvo užėjusi pasižiūrėti, kaip vaikas auga. Kur gi ne, mat gėdijosi žmonių, kad sesuo susigavo vaiką... Taip ir likau po šiai dienai „merga su vaiku“. Iš karto buvo skaudu, o dabar jau pripratau... Kaip bebūtų, vaikas – mano. Kai krikštijom, metrikus surašėm mano vardu. Užsiauginau pati viena ir niekam aš jo neatiduosiu, nė negalvokit.

Išklausęs Kastutės pasakojimo, Aleksas suglumo. Jis pasižiūrėjo į vieną, paskui į kitą. „Suprask dabar, žmogau, kuri iš jų meluoja. Bet vien tai, kad vaikas pas Kastutę ir nė artyn neprisileidžia Julikės... Labai panašu, kad Kastutė sako tiesą. Ar gali būti taip, kad vaikas paliktas pas tetą paviešėti dienai, kitai, verktų ir šaukdamas bėgtų tolyn nuo savo motinos?“

– Ar tiesa, ką sako Konstancija? – staiga atsisukęs į Julikę griežtai paklausė jis. – Tiktai sakyk teisybę. Pati gali suprasti, kad čia ne juokas. Aš kaip vaiko tėvas turiu žinoti visą tiesą.

– Meluoja, viską meluoja, – įžūliai gynėsi Julikė, – matė, kaip aš visą laiką verkiau, kai gimus vaikui iš nevilties norėjau pasikarti. Pati pasisiūlė, kad tik sau galo nepasidaryčiau. Man pačiai nė į galvą nebūtų atėję prašyti tokio dalyko.

– Na, šitą viską mes dar išsiaiškinsim, o dabar mums čia nebėra kas veikti. Užteks gąsdinti vaiką, – pasakė Aleksas, – žiūrėk kaip piktai, net susiraukęs žiūri į mane. Kažkoks nepažįstamas dėdė akių nuo jo nenuleidžia ir net bando prieiti arčiau... Visa laimė, kad yra kas taip gerai jį saugo, – švelniai nusišypsojo sūnui Aleksas ir jie su Julike išėjo.

19.

Kol parvažiavo į kaimą, Aleksui pavyko iškvosti Julikę.

Iš karto ji dar gynėsi, melavo, išsisukinėjo, kol pagaliau prisipažino. Julikė verkdama atsiprašė, bučiavo Aleksui rankas, prašė, kad atleistų, nepyktų, bet tai nepadėjo.

Alekso širdyje tarytum viskas aukštyn kojom apsivertė. Tas švelnus, kupinas meilės ir ilgesio jausmas, lydėjęs jį visą ilgą kelią, staiga dingo, o į jo vietą plūstelėjo visai priešingų jausmų banga: pyktis, pasibjaurėjimas, nusivylimas. Važiavo pas mylimą merginą, galvojo su ja kurti šeimą, ketino pats atsiprašyti, kad taip ilgai vertė jo laukti... O ką jis rado? Akiplėšišką melagę, gobšuolę, veidmainę... Ar tokios jam reikia žmonos, gyvenimo draugės? Jokiu būdu...

Nuo šiol ji tapo nieko nereiškiančiu jo gyvenime, visai svetimu žmogumi. Aleksas ja daugiau nepasitiki ir ja netiki. Nuo tų ašarų ir atsiprašinėjimų jam atgrasu, koktu, kai ji bučiuoja ir nė kiek ne gaila, kai ji verkia. Dar daugiau – jis nebenori jos matyt. Nieko, visai nieko neliko, kas juos sietų... Nebent vaikas, kaip kraujo ryšys, bet ir tą ji išdavė, atsisakė pati, užkrovė seseriai, lengviausiu būdu atsikratė ir tiek... Viskas baigta.

Sustabdęs arklį prie Venčių kiemo, Aleksas palaukė, kol Julikė išlipo iš bričkutės ir, nė žodžio nepasakęs, nė neatsisveikinęs, nuvažiavo.

Kitą rytą, tuojau po pusryčio brolio dviračiu Aleksas atlėkė į miestelį. Parduotuvėje nupirkęs keletą žaisliukų ir saldainių, jis vėl pasibeldė į Kastutės duris.

– Neišvarysi? – dėl visa ko paklausė, kai Kastutė įleido jį į virtuvėlę. – Atvažiavau pas Vytuką. Vakar tiesiog net gerai pamatyti jo neteko.

– A jau varysiu, – kaip Aleksui pasirodė, Kastutė šiandien daug malonesnė, – dargi net pavaišinsiu. Prašom toliau, pusrytis jau ant stalo. Kambarėlyje ir Vytuką rasime.

– Vėlai pusryčiaujate, – pastebėjo Aleksas, – aš tai net iš kur atvažiavau ir jau po pusryčio.

– Valgom tik tada, kai atsikelia Vytukas. Kol miega, niekada nežadinu, – paaiškino Kastutė ir priėjusi pritūpė prie vaiko lovelės. – Va, dėdė irgi nori valgyti. Ar duosim jam blynų? Kaip sakai?

„Ir vėl tas dėdė...“ – nepatikliai į Aleksą žvelgdamas Vytukas, prisiglaudė prie Kastutės, bet, pamatęs kaip šis ant stalo pažėrė daugybę blizgančių saldainių ir į jo lovelę sukrovė dar nematytus žaisliukus, vaikas tarsi atgijo. Įsidrąsinęs ėmė kilnoti žaislus smalsiai juos apžiūrinėdamas.

„Dėdė“ šį kartą užsibuvo ilgiau. Kai Vytukas atsibudo po dienos miego, dar teberado jį kambarėlyje ir visi kartu papietavo.

Saldainių vaikas valgė kiek norėjo, bet dar nemažai jų gulėjo ant stalo, o kai „dėdė“ atvažiavo kitą dieną, atvežė jų dar daugiau...

Diena, kita ir Vytukas „dėdės“ visai nebijo... Priešingai, tik pabudęs jis pirmiausia klausia mamos: „Ar dėdė dar neatvažiavo?“

Tas „dėdė“ visai ne toks piktas, kaip iš karto pasirodė Vytukui. Jis netgi labai geras ir linksmas. Jis pats vis juokiasi ir nori, kad juoktųsi Vytukas. Savo didele ranka jis vaiką paglosto, pašiaušia jo plaukučius ir pakutena pliką pilvuką, kai nusmunka kelnytės. Kai valgant Vytukas netyčia apsitaško ar apsilaisto, „dėdė“ jo nebara, bet su kvepiančia nosine nušluosto jo švarkelį, veidelį ir švelniai patampo už nosytės. Vytukui patinka, kai „dėdė“ jį sūpuoja ant kojos. Jo koja didelė, pėda plati ir storas riešas. Vytukas apsižergdamas sėdasi kaip ant arkliuko ir rankytėmis įsikimba į tvirtas „dėdės“ rankas. Jis Vytuką supa ilgai ir kartais išsupa taip aukštai, kad vaikui sunku išsilaikyti ir jis ima slysti nuo kojos, bet kristi nebijo. Jis visada patenka į minkštą ir šiltą „gero dėdės“ glėbį.

Vytukui labai patinka, kai „dėdė“, stovėdamas viduryje kambario, mėto jį kaip žaislinį kamuoliuką. Išmeta aukštai, net iki pat lubų ir paleidžia... Jam kristi žemyn visai nebaisu, nes „dėdė“ jį pagauna ir švelniai priglaudžia prie plačios savo krūtinės. Mama kai kada barasi tai matydama. „Žiūrėk, kad nenutėkštum žemėn“, – sako ji. Bet „dėdė“ tik juokiasi ir bučiuoja Vytuką, o jis tik krykštauja ir prašo „dar, dar...“

Taip besilankant miestelyje, netruko prabėgti savaitė. Visas tas dienas bendraudamas su sūnumi ir Kastute, Aleksas patyrė tikrą šeimyninį džiaugsmą ir palaimą. Taip kaip įsivaizdavo vykdamas į Lietuvą...

„Kaip bus, kai viską palikus teks išvažiuot? Ne, jokiu būdu to negali būti. Ne dėl to aš čia tokią tolybę keliavau... Pažįstu save... Visą gyvenimą mane kamuos ilgesys ir aš su tuo niekada negalėsiu susitaikyti... Su Julike, aišku, viskas baigta, nevesiu, bet tada kokia išeitis?“

Dar ir dar viską apgalvojęs, Aleksas, nusprendė rimtai pasikalbėti su Kastute. „Vaiką, atrodo, jau prisipratinau, bet ką pasakys ji pati? Jeigu tik ji sutiktų, tai būtų puiku. Į Kanadą parsivežčiau šeimą, kaip ir planavau, o jeigu ne, turėsiu išvažiuoti vienas. Baisu apie tai ir pagalvoti. Kaip ten bebūtų, pabandyti reikia, tuo labiau, kad yra vilčių... Vien tai, kad ji augina mano sūnų, gali nulemti teigiamą jos apsisprendimą. Bet labai svarbu ir jos jausmai... Ko aš galiu tikėtis?

Iš tų laikų, kai draugavau su Julike, mažai ją prisimenu. Kam gali rūpėti paniurusi, vengianti svetimų žmonių, drovi paauglė? Bet dabar matau visai kitą žmogų... Jauna, graži, linksma ir, kiek per tą trumpą laiką bendravome, spėjau pastebėti, kad ji nuoširdi, švelni, gero būdo mergina.

Na, o aš? Ką ji mano apie mane? Esu nebe jaunuolis, mylėjau kitą, susilaukiau net vaiko... Jai apsisprendus, juk prieš akis būtų tolima kelionė, nežinomas pasaulis, nepažįstamas gyvenimas... Reikia labai mylėti ir pasitikėti žmogumi, su kuriuo sutinki susieti savo gyvenimą... Bet... Kaip bus – taip bus...“

Sekmadienį į miestelį Aleksas atvažiavo truputį vėliau. Pataikė tokiu laiku, kai Vytukas guldomas pusiaudienio miegui. Norėjo, kad jie vieni, niekieno netrukdomi, nuo širdies pasišnekėtų.

Šį kartą Aleksas prie saldainių nupirko dar butelį vyno. Kaip ir pridera... Darželyje nuskynė geltonų, aukštaūgių, didžiagalvių gvazdikų žiedų ir žengė prie durų.

Pamačiusi Aleksą su gėlėmis rankoje, Kastutė nustebo, bet staiga pridėjo pirštą prie lūpų.

– Tsss, tik ką užmigdžiau, – pašnabždomis perspėjo ji, – taip ilgai neužmigo ir vis klausinėjo, kodėl „dėdė“ neatvažiavo.

– Tada gal sėskim čia, – pastatęs ant virtuvės spintelės vyną ir padėjęs saldainius, padavė jai ranką ir gėles Aleksas. – Nuskyniau tavo pačios darželyje, bet vis tiek nuo manęs...

– Dėkui, – padėkojo Kastutė ir, pamerkusi gvazdikus į molinę vazelę, pastatė prie vyno ir saldainių. – O kam tas vynas? Ką dar sugalvojai? – vis labiau stebėjosi ji. – Aaa, – staiga susiprotėjo, – turbūt jau išvažiuoji? Atsisveikinti su mumis atėjai? Ar ne taip?

– Dar ne, bet laiko liko visai nedaug. Tik savaitė...

– Tai turbūt prašysi, kad atiduočiau Vytuką? – toliau spėliojo Kastutė.

– Ne visai taip... Turiu kitą sumanymą...

– O žinai ką – patylėjusi minutėlę, lyg bijodama ištarti galutinį žodį, pasakė Kastutė, – aš ilgai galvojau, daug galvojau... Bet vis tiktai nutariau atiduoti jums vaiką... Gal aš tada buvau per griežta. Prisižiūrėjau aš per tas dienas, pamačiau, kaip vaikui reikia tėvo. Dabar dar kol mažas užtenka ir mamos, o kai paaugs, būtinai paklaus, kur tėvas. Ką aš jam tada atsakysiu? Užtenka, kad aš turiu gerą vardą „merga su vaiku“, nenoriu, kad Vytukas liktų visam gyvenimui „benkartas“. Važiuokit, gyvenkit, Dieve jums padėk. Berniukas prie tavęs jau priprato, pripras ir prie Julikės. Dar mažutis tebėra, pats laikas susigyventi. Aš, žinoma, labai pasiilgsiu, bet jūs gal neužmiršit manęs? Retkarčiais parašysit laišką, prisiųsit fotografijų. Būsiu rami žinodama, kad vaikas turi gerą tėvą.

Aleksas susigraudino iki ašarų. Jis paėmė Kastutės ranką, pakėlė ją prie lūpų ir pabučiavo.

– Ačiū tau, Kastute, už tavo gerą širdį, – nepaleisdamas jos rankos padėkojo sujaudintas, – bet leisk ir man kai ką pasakyti. Vaikui reikia ne tik tėvo, bet ir motinos. Tekėk už manęs ir vaikas turės abu iš karto. Išvažiuosime visi kartu, gyvensime vienoje šeimoje ir nereikės mums išsiskirti.

Sutrikusi Kastutė nežino nė ką atsakyti. Raudona kaip žarija ji tyli nuleidusi akis, o nuo tokio netikėto pasiūlymo ir nuo užplūdusių minčių ėmė suktis galva. Kaip čia atsitiko, kad jai peršasi toks vyras? O kaip mama sakė: „Tavęs niekas neims...“ Kastutė ir tiki, ir netiki... Gal jai tik taip nusigirdo? Ar tik nenori iš jos pasijuokti? Bet nepanašu... Ne piemuo gi, o suaugęs žmogus, vaiko tėvas... Negi iš tikrųjų jis nori vesti ją, o ne Julikę? Negi iš tikrųjų ją aplankė tokia laimė? O kaip Julikė?..

– Betgi Julikė sakė, kad tu atvažiavai jos pasiimti, – kada ne kada Kastutė vis tik išdrįso priminti.

– Aš atvažiavau pasiimti vaiko ir motinos, o neradau nei vieno, nei kito... Julikė jau nebe motina nuo tos dienos, kai išsižadėjo mudviejų sūnaus. Tu jo motina. Ar sutiksi tekėt už manęs ar ne, vis tiek aš jos nevesiu. Jeigu tu su Vytuku nevažiuosi su manimi, išvažiuosiu vienas. Tai ką dabar pasakysi, Kastute? Ar eisi už manęs? Man labai svarbus tavo atsakymas.

– Matau, kad tu geras žmogus... Labai myli Vytuką... Aš tavimi pasitikiu... – jau drąsiau Aleksui į akis pažvelgė Kastutė. – Eisiu už tavęs, jeigu tik imsi... – patylėjusi ištarė ji.

– Rytoj pat eisiu pas kleboną ir pradėsiu tvarkyti visus reikalus. Manau, kad spėsiu, – linksmas Aleksas atkimšo butelį vyno, – o dabar duok stiklelius, išgersim. Yra už ką...

Aleksas prisitraukė kėdutę arčiau Kastutės ir ją apkabino.

– Dėkui tau, mergele, kad sutikai už manęs tekėti, – priglaudė ją prie krūtinės, – be tavęs viskas būtų sugriuvę. Būtume amžinai kas sau išsiskirstę. Dabar, kai jau mums pavyko susiburti į vieną vietą, pasistengsime neišsiskirti iki gyvenimo galo. Dėkui, kad užauginai mano sūnelį. Iki šiol vargai viena, dabar aš tau padėsiu. Pamatysi kokia tvirta ir laiminga bus mūsų šeima. Būsi ne „merga su vaiku“, o mano žmona, vaiko motina, rančos šeimininkė. Tavęs laukia visai kitas, naujas gyvenimas, būsi visų gerbiama ir tikrai žinau, kad tau pas mus patiks. Kalbu apie tai tik dėl to, kad padrąsinčiau tave ir išblaškyčiau gal būt kylančias abejones. Būk rami, neteks gailėtis...

Trečiadienį Aleksas su Kastute susituokė bažnyčioj, per likusias dienas susiruošė į kelionę, o šeštadienį prieš pietus tėvas išvežė jauną šeimą į geležinkelio stotį.

Klaipėdą jie pasiekė jau pavakariais ir nakvojo viešbutyje. Anksti ryte vežikas nuvežė į uostą, o už valandos jie įsėdo į laivą.

Miestelyje ilgai nenutilo kalbos... Visi neišėjo iš dyvų, kad toks gražus, puikus vyras, amerikonas vedė mergą su vaiku ir išsivežė pas save į Ameriką...

Bet labiausiai stebėjosi Alekso tėvai: „Kaip čia buvo, kad jų sūnus vedė ne Venčių Julikę, su kuria nuo pat mažumės draugavo, o jos seserį ir dar su nežinomo tėvo vaiku?“

2012 m.

Nekask duobės...

1.

– Zabeliute, vaikeli! Bėk greičiau pas Juozapienę pasiskolinti degtukų, – tik spėjus išlipti tarnaitei iš lovos, prie jos pribėgo susirūpinusi šeimininkė. – Pilną dėžutę turėjau. Dar ilgam būtų užtekę, bet matyt vakar vakare kažko ieškodama lentynėlėje užkliudžiau ir ji įkrito į kibirą su vandeniu. Šiandien ir šen, ir ten ieškau – niekur nerandu. Tik žiūriu – ant vandens plauko nusilupęs popierėlis, o pati dėžutė ant dugno nusėdusi, permirkusi, išbrinkusi. Nebeišeina uždegti, o pečių kurti pats metas.

Paraginta mergaitė paskubėjo greičiau apsirengti. Ant kojų užsimovė vilnones, aukštai apspaudžiančias kojų čiurnas kojines ir, įsispyrusi į medžiokus, užsirišo ant galvos šiltą skarelę. Lovoje susirado kailinukus, kuriuos buvo užmetusi ant antklodės, kad būtų šilčiau miegoti, užsisagstė juos iki kaklo ir prieš išeidama dar stabtelėjo prie durų.

– Tai kažin? Gal dar miega, kai taip anksti?

– A jau miegos... – paneigė šeimininkė, – kaime visi tokiu laiku keliasi. O dar kol nueisi... Tik būk gerutė, paskubėk, o tai labai nusivėlinsiu su pusryčiais.

Lauke nebuvo labai šalta. Jau kelinta diena atlydys, bet, tik išlipus iš patalo, kad ir šiltai apsirengus vis tiek žvarbu. Išėjusi į kiemą, Zabeliutė įkvėpė gryno, vėsaus ankstyvo ryto oro ir šiurpuliukai perbėgo per visą kūną.

Pasistačiusi kailinukų apykaklę, kišenėje susirado pirštines, skarytės mazgą pakėlė iki pat nosies prisidengdama burną, kad būtų šilčiau kvėpuoti ir taip pasiruošusi mergaitė žengė į tamsą.

Per dieną atlydys, vakarais šąla. Rytais sniegas būna aptrauktas ledo plutele, bet tokia plonyte, kad tik prisilietus lūžta traškėdama.

Nuo priemenės durų iki vartelių nukastas sniegas, bet vis tiek slidu. O jau nuo tvoros iki vieškelio takas tik išmintas. Nelygus, guzuotas... Eidamas turi gerai žiūrėti, kur statyti koją. Jei tik paslysi kiek į šoną, kaipmat įklimpsi į storai pripustytą sniegą.

Nors labai saugojosi Zabeliutė kad nepaslystų, bet, kol atėjo iki vieškelio, buvo keletą kartų įsmukusi į pusnį. Pasiekusi pagaliau lygų, rogėmis suvažinėtą kelią, ji lengviau atsikvėpė. Dabar jau eiti bus daug lengviau, o be to ir akys apsiprato su tokia ankstyvo žiemos ryto tamsa.

Iškračiusi iš medžiokų sniegą, mergaitė jau sparčiau žengė į priekį prisiminusi, kad šeimininkė prašė paskubėti.

Iki Juozapienės sodybos nemažas gabalas kelio, bet vis tiek ji artimiausia Dobilų kaimynė. Nuo senų laikų kaimynai artimai bendrauja, o ypač moterys. Nors ir tolokai gyvena viena nuo kitos, bet susitinka dažnai. Pasišneka, pasiguodžia, jei ištinka kokia nors bėda ar sušlubuoja sveikata.

Našlė Juozapienė visada duos gerą patarimą kaip gydytis ir vieną kitą saujelę džiovintų žolelių, kurių nuovirų išgėrus, žiūrėk – ir pasidaro geriau... Dar ji ir taures pastatyti moka, jeigu užgula krūtinę sunkumas ir drasko sausas kosulys... O kad ji pribuvėja prie gimdymo, tai visas valsčius žino ir kviečia padėti, kai tik atsiranda reikalas. Ji ir Dobilienės berniuką ir mergaitę priėmė.

Vyresnysis sūnus Stanislovas su Juozapienės sūnumi Jeronimu draugai nuo pat vaikystės. Bet dabar jų draugystė nutrūko. Stanislovas vedė, o Jeronimas išėjo į kariuomenę. Dobilienės jau abu vaikai turi šeimas, o Juozapienės vedęs tik vyresnysis sūnus Povilas. Jau ir Jeronimas turi pasirinkęs mergelę... Turbūt ženysis, kai grįš iš kariuomenės.

Zabeliutė šiemet tarnauja pas Dobilus. Paskutinės, dėkui Dievui, jos tarnystės dienos. Netoli Kalėdos. Poryt šeimininkas ją parveš namo, o kol dar ji čia tarnauja, jai dar reikia klausyti ir dirbti tuos darbus, kokius liepia šeimininkas ar šeimininkė.

Kad ir dabar. Kaip nemalonu eiti tokį kelią tamsoje per šaltį, per sniegą... Tokiu slidžiu, rogių nugludintu keliu... Kojos vis slysta į provėžas, klaipo pėdas slidūs medžiokai... Kiek kartų vos nesugriuvo...

– Ar negalėjo pasiųst piemens? Kodėl būtinai mane? Ką padarysi... Jau nebetoli, kaip nors suvaikščiosiu... O tada jau darbuosiuosi po namus... Netruks prabėgti laikas.

Iš tiesų Zabieliutė savo namų nelabai ir ilgisi. Tik tiek, kad parvažiavus gaus savaitę, kitą pailsėti.

Paprastai pas ūkininkus tarnauti eina vaikai iš biednų šeimų. Izabelė gi ūkininkaitė, bet namuose šeimininkauja bjauri pamotė ir jos abi nesutaria. Nuo pat pirmų dienų, kai įžengė į tuos namus, podukros ji nemėgsta. Apkrauna sunkiais darbais, kabinėjasi, skundžia tėvui. Namuose nuolat barniai, kivirčai ir mergaitė išėjo iš namų dėl šventos ramybės, kad nereikėtų rietis su pamote.

Zabeliutė gerai pažįsta Juozapienę. Per tuos metus, kai čia tarnauja, ne kartą teko su našle susitikti. Ji iš karto pastebėjo, kad ši moteris kažkuo skiriasi nuo kitų vienkiemių gaspadinių. Ji visada tvarkingai apsirengusi, visada balta skarytė ant galvos... Tokia maloni, simpatiška moterėlė.

Buvo Zabeliutė ir į jos namus užėjusi. Ten taip pat pavyzdinga tvarka. Pirkioje šviesu, švaru, balta. Lova užklota rinktiniais raštais austa lovatiese. Pagalvės apvilktos baltais užvalkalais, o jų galuose įsiūtos vąšeliu megztos kiauraraštės juostos. Aplink daug austų ir megztų rankdarbių, pirkia kvepia žolelėmis, nesimato musių.

Ne taip kaip pas Dobilus. Jų ten tokia daugybė, kad neduoda nė ramiai pavalgyti. Atskridusios tupia ant šaukšto, o kai nubaidai, lenda tiesiog į burną. Bet Zabeliutė sugalvojo, kaip nuo jų atsiginti, kad leistų nors pavalgyti. Tam reikalui ji turi nusipirkus truputį cukraus. Kai sėda valgyti, arti savęs ant stalo paberia kelis žiupsnelius smulkaus cukraus. Musės kaip mat net juodai užgula cukrų ir, kol jos mėgaujasi taip netikėtai atsiradusiu tokiu saldžiu grobiu, mergaitė spėja pavalgyti...

Zabeliutė jau prie pat Juozapienės sodybos. Bet keista... Languose nesimato šviesos. Negi miegotų? Kai priėjo arčiau, pamatė, kad viduje kūrenasi pečius.

– Žinoma, kad atsikėlusi... Negi miegos iki tokio laiko? Turbūt užkūrusi pečių išėjo pas gyvulius. Teks palaukti... Bet kas gi čia?

Prie pat priemenės durų kažkoks tai kupstas. Lyg maišas su bulvėmis pastatytas, lyg rezginės su šienu numestos... Priėjo arčiau.

– Viešpatie! – net atšoko išsigandusi Zabeliutė. Prie slenksčio pati našlė sukniubusi. Išgirdusi arti savęs žingsnius, ji nepakeldama galvos ėmė šauktis pagalbos.

– Jeigu yra čia kas nors, padėkit! Aš dar gyva, bet negaliu iš skausmo nė pajudėti. Reikia kaip nors patekti į pirkią.

– Bet kad aš tamstos negalėsiu įnešti, – pribėgo Zabeliutė, – neturiu tiek sveikatos...

– Tai čia tu, Zabeliute? – pažino moteris mergaitę. – Gal pats Dievas man tave pasiuntė? Padėk kaip nors, vaikeli... Paimk už pažastų ar kaip ir tempk. Tik per slenkstį bus sunkiau...

– Gerai, teta, aš pamėginsiu, – sutiko mergaitė ir pasilenkusi suėmė moterį už pažastų. Bet vos tik timptelėjo, Juozapienė suriko nesavu balsu.

– O Jėzau Marija, neišturėsiu!

– Betgi reikia ką nors daryt, – susirūpino Zabeliutė, – gal man bėgt namo ir pašaukti vyrus? Tamstai mažiau skaudėtų, jeigu jie įneštų.

– Kol nueisi, kol ateis kas, aš čia negyvai sušalsiu... Jau dabar ant nugaros tarytum kas ledų būtų prikrovęs, o rankų ir kojų pirštų visai nebejaučiu... Tempk, vaikeli, į gryčią, jeigu tik gali... Tu tempk, o aš rėksiu... Nieko nežiūrėk...

Tik pajudinti iš vietos buvo sunkiau, o kai įtraukė į priemenę, iš karto palengvėjo. Dar vienas slenkstis ir jos jau pirkioje.

– Ką dabar darysim? – pirštine šluostydama nuo kaktos prakaitą, paklausė Zabeliutė. – Vargu ar galėsiu įkelti jus į lovą?

– Ir nereikia, – nuramino ją moteriškė. – Išimk iš lovos „šieniką“, patiesk jį čia ant žemės prie šilto mūrelio ir po truputį, po truputį užridensi mane ant jo. Jeigu jau tiek padarėm, tai čia nebebus taip sunku...

– Ar taip su visais drabužiais?

– Žinoma. O dabar kai aš jau ant šieniko, pakišk dar po galvą „padušką“ ir užkaisk vandens ant trikojo. Pečius seniai kūrenasi gal jau pasidarė žarijų. Dar atnešk iš kamaraitės žolelių. Rasi, ten palubėje tokia raudona terbukė kaba. Kai atneši, parodysiu, kokias reikia užplikyti. Kai bus arbatos, pradėsiu šildytis...

– O ką daryt su kojomis ir rankomis? Gal reikia patrinti ar šiaip pajudinti kad atsigautų?

– Kai užvirs arbata, kitame puode pašildysim vandens, mirkysim švarius stalšluosčius ir dėsim šiltus kompresus. Jeigu dar nenušalo, turėtų atsigaut...

– Dieve, Dieve, – aimanavo Zabeliutė, – kad tik nebūtų nušalusios, kad tik atsigautų... Kokia nelaimė... Ar seniai jau gulėjot pargriuvusi, kol aš atėjau? Šiaip tai lauke nelabai šalta, kelinta diena atlydys... Tik iš ryto kiek šalčiau...

– Ar aš bežinau, vaikeli? Atrodė taip ilgai, kad jau nebetoli galas... Jei ne tu, būčiau taip ir numirusi prie slenksčio... Kaip čia tu atsiradai?

– Siuntė šeimininkė degtukų pasiskolinti. Tamsu, slidu, greitai nepaeisi, bet jeigu būčiau žinojusi, bėgte būčiau bėgusi.

Dobilienė, taip ilgai nesulaukdama degtukų, jau pradėjo pykti.

– Prašiau pasiskubinti, tai kaip tyčia... Ir ką ji ten veikia? Juk žino, kad man reikia pečių kurti... O gal kas atsitiko?

– Bėk, Antaniukai, pažiūrėti, kas ten darosi? – dabar jau ji pasiuntė piemenį. – Gal tau geriau seksis, tik nepamiršk paprašyti degtukų... – dar priminė, kai tas, prie dešinės kojos prisirišęs pačiūžą, kibilkščiavo pro duris.

– Mat kaip? Su pačiūža... Būčiau iš karto jį pasiuntusi, būtų jau ir sulakstęs... – palydėjusi akimis išeinantį vaiką, pagalvojo Dobilienė. – Bet kur jis buvo, kad nepasimaišė po akimis? Turbūt iš šulinio vandenį nešė gyvuliams, padėjo šeimininkui prie šėrimo...

Zabeliutė padarė viską taip, kaip teta Juozapienė liepė. Atnešusi žolelių, užplikino arbatos. Žarstekliu prikasusi daugiau žarijų po trikoju, pastatė ant jo didelį emaliuotą puodą su vandeniu kad kaistų, ir, pripylusi skaniai kvepiančios žolelių arbatos į puodelį, ruošėsi ją nešti ligonei, kai į pirkią įėjo Antanukas.

Pamatęs ant grindų gulinčią moterį jis taip išsigando, kad užmiršo net pasisveikinti.

– O, Antanukas, – nudžiugo jį pamačiusi Zabeliutė, – dabar kai būsime dviese, gal ir ant lovos tamstą užkelsime...

Bet moteriškė griežtai pasipriešino.

– Ne jūsų sveikatai su manimi tampytis. Dabar jau nebe bėda. Kai grįš į vienkiemį Antanukas, pasakys, kas čia atsitiko gal ir vyrų sulauksime. Jie ir į lovą įkels ir daktarą iš miestelio parveš. O aš kol kas ant „šieniko“ pagulėsiu...

2.

– Na, kas gi čia su jumis atsitiko, močiute? – maloniai pakalbino daktaras, priėjęs prie lovos. – Kur skauda? – dar paklausė, dėdamas termometrą jai po pažastim.

– Geriau, daktare, klausk, kur neskauda... Visa kaip sudaužyta...

– Žinoma, kaip neskaudės, – pasakė apžiūrėjęs, – lūžęs dešinysis šlaunikaulis. Dar teks pakentėti, kol įdėsim į įtvarus. Paskui palengvės, bet pagulėti teks ilgai.

– O kiek gi reikės gulėti, daktare? – susirūpino Juozapienė.

– Mažiausia porą mėnesių, o dabar paklausysiu, kas girdėt plaučiuose. Ar galėsit atsisėst?

Zabeliutės padedama moteriškė atsisėdo ir jos prilaikoma kantriai laukė, ką pasakys daktaras.

– Štai ir viskas, – ilgokai krūtinę ir nugarą apklausęs pasakė jis, – galit atsigulti. Pakol kas plaučiuose nieko įtartino nerandu, temperatūros irgi nėra, bet už kokių poros dienų norėčiau dar patikrinti. O dabar sutvarkysim lūžimą. Kaip ilgai gulėjot pargriuvusi ant sniego? – klausinėjo daktaras, kad nukreiptų ligonės dėmesį nuo galimo didelio skausmo.

– Turbūt nelabai ilgai. Pečių užkūriau eidama į tvartą, o kai atsidūriau pirkioje, pamačiau, kad pečius tik ką įsikūręs...

– Tai taip ir gyvenat viena?

– Ne visai... Gyvename dviese su sūnumi, bet jis dabar kariuomenėje. Vyresnysis sūnus jau seniai vedęs, gyvena kitur.

– Laiku pasimaišė žmogus, o tai galėjo labai liūdnai baigtis. Kad atėjo kaimynė, tai irgi labai gerai, – pagyrė dar daktaras, – bet dabar jau kompresų užteks. Geriau spiritu įtrinti ir laikyti sausai. Jeigu neturit, parašysiu receptą.

– Turiu „dinatūro“.

– Labai gerai... Su juo ir trinkit, o aš tuojau baigsiu. Ar labai skaudėjo? – užjaučiančiai pasiteiravo daktaras.

– Kai tempė per slenkstį, ne tiek skaudėjo ir tai iškenčiau...

– Ar tai čia ta pati mergelė, kuri rado jus sugriuvusią? – atsisuko daktaras į Zabeliutę.

– Ta pati, daktare, – patvirtino Juozapienė, – jei ne ji, tai aš ir dabar ten tebegulėčiau...

– Laimingas atsitiktinumas, – lyg pats sau pasakė jis, – turėjai vargo, mergužėlė, – nusišypsojo Zabieliutei, – kaip tau ir pavyko?

– Reikėjo ką nors daryti... Nepaliksi gi žmogaus lauke sušalti... – kukliai nuleido akis Zabeliutė.

– Girdėjai, ką sakė daktaras? Du mėnesiai... – tik išvažiavus daktarui, pravirko moteris. – Aš gi nė vienos dienos negaliu apsieiti be žmogaus, o čia mėnesiai... Ką dabar reikės daryt?

– Ar iš tikrųjų nėra kam tamstos prižiūrėt? – susirūpino Zabeliutė.

– Nėra, vaikeli. Viena bėda ne bėda. Atrodo jau būtų gerai... Iš vienos bėdos išsisukau, likau gyva... Bet kas dabar manęs laukia? Baisu ir pagalvot...

– Argi neturit kokių nors giminaičių ar pažįstamų, kas galėtų padėti. Ne taip jau čia daug... Tik porą mėnesių...

– Giminių mažai, marti su mažais vaikeliais... Tikrai negalės palikti vienų namų. Sesuo pati ligonis, daugiau guli negu vaikšto. Nežinau nieko, ko galėčiau prašyti tokios pagalbos.

– Vis tiek nėra ko taip labai nusiminti, – ramino moteriškę Zabeliutė, – yra bėda – bus ir roda... Svarbu, kad gyva likot, nesušalot.

– O žinai, vaikeli, ką aš sugalvojau? – staiga nušvito Juozapienė. – Ar negalėtum tu, Zabeliute, pas mane pasilikti? Pas Dobilus jau atitarnavai, ateik pas mane, ką? Ne tik tiems dviems mėnesiams, kol koja sugys, bet ir visiems metams, kol grįš Jeronimas iš kariuomenės. Mokėsiu aš tau nemažiau kaip gaspadoriai moka, pavalgyt mums abiems visko užteks, o darbo bus kur kas mažiau negu pas ūkininką. Pas mane tik karvė ir daržas, daugiau nieko neturiu. Kai mirė vyras, žemelę išnuomavau, Jeronimą išleidau mokintis amato, o sau pasilikau tiek, kiek dabar mums abiems užtektų pragyvenimui. Žinoma, tie du mėnesiai, kol aš gulėsiu ant patalo, bus sunkūs, bet už juos aš tau atskirai sumokėsiu. Labai norėčiau, vaikeli, kad tu liktum visus metus... Kad ir pasveiksiu, jaučiu, kad nebebūsiu tokia greita kaip iki šiol buvau. O labiausia tai bijau likti viena, kad vėl kas nors neatsitiktų...

– Gerai, – trumpai pagalvojusi sutiko Zabeliutė. „Namuose manęs niekas nelaukia... Tarnauti kur nors vis tiek reikės... O ar ne tas pats, kur tarnauti?“ – Gerai, sutinku, – dar pakartojo ji. – Buvom sutarę, kad poryt parveš mane namo. Aš jau ir savo daiktelius turiu susidėjusi, o dabar viską atveš čia, pas tamstą. Nebeverkit, teta, nepaliksiu aš jūsų, būsiu tiek, kiek reikės ir darysiu viską, ką liepsit. Aš jau pripratusi šeimininkų klausyti. Nuo šios dienos čia bus nauja mano vieta.

Gerokai po pietų Juozapienės aplankyti atėjo Dobilienė. Atnešė obuolių, medaus. Padavusi apkabino, pabučiavo, paglostė ir atsisėdo ant kėdutės prie lovos.

– Anksčiau negalėjau, – teisinosi ji, – dėl tų degtukų susivėlinau su ruoša... O ir Zabeliutė neatėjo, nebuvo kas padeda. Viena kol visur apėjau, tik dabar ištaikiau laiko... O kaip rūpėjo, kaip rūpėjo... Kaip gi tu čia laikais, širdele? Ar labai skauda? Ką sakė daktaras? Ar neperšalai?

– Dėkui jums už viską, – vėl apsiverkė Juozapienė, – net nežinau, kaip reikės atsilyginti. Esu laiminga, kad turiu tokius gerus kaimynus. Viskuo pasirūpino, visur padėjo... Ir daktarą parvežė. Prašiau Dobilo, žadėjo dar ir poryt parvežti. Šiaip tai man jau daug geriau. Kai guliu ramiai, tai net neskauda. O dėl peršalimo, tai daktaras poryt pasakys. Geriu visokių žolelių arbatėlių, prakaituoju... Jaučiu pati, kad karščio neturiu. Jei Dievas duos, prie plaučių niekas neprisikabins, tai bus viena bėda mažiau.

– Koks čia atsilyginimas, nė nekalbėk, – griežtai pareiškė Dobilienė. – Šiandien mes tau, rytoj – tu mums kuo nors padėsi. Dėl to ir esam kaimynai. Nieko negali žinot, kur kokia nelaimė tyko. Kad ir dabar... Ir reikėjo gi taip atsitikti, kai pati viena namuose... Kad nenumetus vakar vakare degtukų, baisu ir pagalvot, kuo viskas galėjo baigtis... O dabar tik vienas rūpestis, kad tik greičiau pasveiktum.

– Neišeis greitai, – gulėdama lovoje liūdnai ištarė Juozapienė, – daktaras sakė, kad mažiausiai du mėnesius gulėt reikės...

– Taip ilgai? Blogai... – susirūpino kaimynė, – o kas pačią prižiūrės?

– Mes jau susitarėm su Zabeliute. Ji sutiko pas mane pasilikti kol grįš iš kariuomenės Jaras, – jau linksmiau paaiškino moteriškė.

– Mat kaip? – pritilo Dobilienė, – jeigu jau susitarėt, tai ką gi... – pasakė ji patylėjusi, – teks ieškoti kitos merginos. Mes su tėvu galvojom ją kalbinti, kad liktų kitiems metams. Labai jau patiko mums ta mergaitė.

– Neatimkit jos iš manęs, kaiminkyte. Man jos labiau reikia negu jums, – ne juokais nusigando Juozapienė. – Jūs sau susirasit ir kitą, o man jau šiandien reikia žmogaus... Pati matai kokia mano padėtis...

– Tai žinoma... Jei tik ji sutinka... Geresnės niekur tu nerastum, kad ir kaip ieškotum, – neprieštaravo Dobilienė. – Mes tik ketinome ją kalbinti. Gal ji nebūtų nė sutikusi, kas ją žino... Mums tai ji patiko, o gal jai pas mus nebuvo gerai. Pagyvensit kokius metelius kartu, priprasit viena prie kitos, susidraugausit, prisijaukinsi sau marčią. Grįš Jaras, galės ženytis... – pajuokavo kaimynė.

– Kad jis jau turi miestelyje merginą. Kai grįš, ženysis, – pasigyrė kaimynei Juozapienė.

– Sakai iš miestelio? – susidomėjo Dobilienė. – Kas tokia? Gal ir aš pažįstu?

– Kad ir aš pati nežinau, – prisipažino moteriškė, – iš bobelių girdėjau, kad kokios tai našlės Balnienės dukra. Bet Jaras pas ją laksto jau seniai... Iš visko matyt, kad rimtai galvoja.

– Tai va, turi marčią. Ar negalėtų ji tavęs prižiūrėt? Nereikėtų nė Zabeliutės.

– Kol dar neženotas, negali sakyt, kad marti, o Zabeliutė jau šiandien ruošiasi po namus. Išėjo prie gyvulių. Kai tik grįš pamelžusi karvutę, tuoj išgersiu šviežio pieno su duona ir medumi. Apie nieką daugiau nenoriu nė pagalvot. Ačiū, kad atnešei... Bus ir arbatėlei užsisaldinti... Medus tai ne cukrus... Su medumi ir žolelės geriau veikia.

– Medaus negailėk... Valgyk ar gerk kiek tik patinka. Ateisiu kitą kartą, vėl atnešiu. Medaus šiemet daug prisukom. Užteks visiems, kad tik būtų į sveikatą, – palinkėjo Dobilienė ir pakilo.

3.

Teta Juozapienė dar nevaikščiojo, kai pas ją atvažiavo dvi nepažįstamos moterys. Išlipusios iš važelio, jos viena kitai nuvalė sniegą nuo kailinių ir atėjo į pirkią.

Viena galėjo būti Dobilienės metų, kita – ne vyresnė už Zabeliutę. Panašu, lyg būtų motina su dukra.

– Laba diena, – kai abi įėjo į pirkią, pasisveikino vyresnioji. – Ar namie teta Juozapienė? – paklausė ji Zabeliutės.

– Ji tai namie, bet sunkiai serga, – atsakė ši.

– Taip?.. – kaip pasirodė Zabeliutei, sunerimo viešnia. – O kas gi jai yra?

– Susilaužė koją. Jau antras mėnuo, kai guli ant patalo.

– O ar galima būtų ją pamatyti?

– Aš tuoj paklausiu, – nuėjo Zabeliutė už mūrelio.

– Paprašyk nusirengti, atnešk kėdutes atsisėsti ir tegu jos užeina. O pati kur nors išeik... Jos turbūt nenorės, kad kas girdėtų, apie ką mes čia šnekėsimės, – taip pasakė teta Juozapienė.

Zabeliutė labai nustebo, bet, padariusi viską, ką teta Juozapienė liepė, išėjo į kamaraitę. Moterys ilgai neužsibuvo, trumpai, paslaptingai pasišnekėjusios su teta, išvažiavo.

Viešnioms išvykus, Juozapienė pasišaukė pas save į kamaraitę Zabeliutę.

– Turiu tau kai ką pasakyti, vaikeli, – prašneko ji tyliai. – Pas mane gali ir dažniau atvažiuoti ar ateiti nepažįstami žmonės... Bet tu nesidyvyk ir, Dieve gink, niekam nieko apie tai nepasakok, kad ir kas klaustų. Klaust, žinoma, niekas neklaus, – teta paskubėjo nuraminti Zabeliutę, pamačiusi išgąsti jos akyse, – bet aš tik dėl to, kad žinotum kaip yra svarbu, kad niekas nesužinotų, kas čia lankosi... Tai mano daugelio metų paslaptis, bet aš tavimi pasitikiu. Nenorėsi gi tu man blogo, ar ne? Neišduosi manęs? Kitaip man grėstų dideli nemalonumai...

– Žinoma, teta, – užtikrino Zabeliutė, – ne dėl to aš čia gyvenu, kad pliurpčiau visiems, kas namuose dedasi. Aš čia dėl to, kad padėčiau tamstai, o ne kenkčiau. Aš tik dirbu savo darbą, o kiti šeimininkų reikalai man nė maž nerūpi.

– Ačiū tau, vaikeli. Dabar jau būsiu visai rami. Manau, kad kalbėtis apie tai mums daugiau neprireiks.

– Net taip? – negalėjo atsistebėti Zabeliutė, bet nieko nesakė. Net neparodė, kaip ją sudomino tokie tetos žodžiai, kurie sukėlė jai smalsumą.

Praėjus dviem mėnesiams, teta Juozapienė iš tikrųjų išlipo iš lovos. Pirmą kartą tik pastovėjo valandžiukę, įsikibusi į Zabeliutę, paskui pasėdėjo ant lovos apramstyta pagalvėmis, ir vėl atsigulė. Atsigulė dabar ji nebe aukštielninka, bet ant sveiko šono ir saldžiai pamiegojo.

Rytojaus dieną vėl taip pat pajudėjo ir po truputį, po truputį taip pasijudindama ir pailsėdama, pasiremdama ramentais, pradėjo vaikščioti.

Atsikėlus teta Juozapienė nusiprausia, pavalgo, bet vis tiek daugiau guli negu vaikšto. Ilgiau pajudėjus, skundžiasi skaudant šoną, tirpstant kojas ir rankas, maudžiant širdį.

Nemažai praėjo laiko, kol teta padėjo į šalį ramentus ir be kitų pagalbos pradėjo vaikščioti. Tuoj po Velykų ją pirmą kart po ligos išsivežė į tolimą vienkiemį pas gimdyvę. Grįžo Juozapienė gal po savaitės labai pavargusi, skundėsi, kad vis dar skauda šoną, tuoj pat atsigulė ir nesikėlė iš lovos iki pat ryto. Ryte teta pakilo žvalesnė, bet vis tiek pasiguodė Zabeliutei.

– Nebevažiuosiu daugiau niekur. Nebeturiu sveikatos. Nebebus, matyt, taip kaip buvo. Teks turbūt visko atsisakyti...

– Tai tik pirmos dienos po tokios sunkios ligos, – ramino ją Zabeliutė, – praeis meteliai kiti, pamatysit, kaip pasitaisysit. Dar ne senatvė...

– Šeštadienį ateis pas mane mergina, – lyg tarp kitko perspėjo Zabeliutę teta Juozapienė, – pažiūrėsim, kaip seksis. Jeigu kaip, tai teks viskam padaryti galą. Kam rizikuot? Ar neturiu iš ko gyventi? Grįš iš kariuomenės Jeronimas, apsiženys, gyvensiu sau prie vaikų, auginsiu anūkėlius. Metas ir pailsėti, – kažkaip keistai sušneko Juozapienė ir, nuėjusi už mūrelio, atsigulė į lovą.

Šeštadienį iš pat ankstyvo ryto kieme iš tikrųjų pasirodė mergaitė. Tokia nedidukė, smulkutė, daugiau panaši į piemenę, negu į merginą. Užkėlusi vartelius, ji nedrąsiai apsidairė, priėjusi prie priemenės durų, persižegnojo ir tik tada įėjo į priemenę, o paskui į pirkią.

Zabeliutė negali patikėt, negi iš tikrųjų žegnojosi? O gal jai tik pasirodė? Ji smalsiai nužvelgė įėjusią mergaitę, paskui atsisuko į maloniai besišypsančią tetą ir ilgiau nebelaukė.

Buvo pasiruošusi eiti į daržą ir grėblys su kastuvu jau stovėjo prie prieklėčio. Paėmusi įrankius, Zabeliutė nuėjo kasti lysvių. Ką jos tarpusavyje šnekėjosi, ką veikė, pasilikusios vienos, Zabeliutė nei matė, nei girdėjo, o kai parėjo iš daržo virti pietų, merginos jau nebebuvo. Pirkioje buvo tik viena teta. Ne tik pirkia, bet ir priemenė kvepėjo lyg kažkokiom žolelėm, lyg vaistais, kamparu ar tiesiog spiritu ir tas kvapas pakuteno jai galugerklį...

– Išsivirkim šiandien pietums „sirnikų“ – vos tik Zabeliutė peržengė pirkios slenkstį, ją linksmai pasitiko teta, – varškės, sviesto, miltų štai turim. Taip kažkodėl jų panorėjau, toks sukilo apetitas ir išvis man šiandien daug geriau...

Nuo šios dienos teta Juozapienė tiesiog atgijo. Ji jau nebegulėjo kaip anksčiau taip ilgai lovoje. Kėlėsi kartu su Zabeliute ir, kol ši sėjo daržus, pati kūrė pečių, ruošė pusryčius ir tvarkė pirkią. Priguldavo tik valandžiukei po pietų, o atsikėlusi išeidavo į pievas rinkti ankstyvųjų žolelių. Vakarais rišdama vaistažoles į šluoteles ir taip jas ruošdama džiovinimui, ji rodė, aiškino Zabeliutei nuo ko kokia žolelė padeda, kokią reikia užplikinus gerti tuo ar anuo susirgus... Aiškino, kokiu metu kokią žolelę reikia rinkti, nuo kokių reikia nubraukti tik žiedelius, o kokias rinkti, kol neprasidėjo žydėjimas.

Zabeliutei atrodė, kad ji ir taip viską prisimins, bet teta surado tuščią sąsiuvinį, padavė paišelį ir liepė viską užsirašyti sakydama:

– Pravers gyvenime.

Maža to, kad buvo pasižadėjusi niekada ir niekur nebevažiuoti prie mažiuko, vos tik atvažiavo žmogus ir ją pakvietė pas gimdyvę, ji mielai sutiko ir išvažiavo visai savaitei.

– Ar nebus tamstai per sunku? Juk sakėt, kad niekur nebevažiuosit daugiau...

Ši tik nusijuokė:

– Bet man jau geriau. Negaliu nusėdėti, reikia padėti žmonėms. Smagu žinoti, kad esi kažkam reikalinga. Nuo to tarytum ir jėgų daugiau atsiranda.

Per vasarą iš tikrųjų buvo atvažiavusių kokių tai moterų. Lankėsi ir šiaip kaimo moterėlės, sužinojusios kaip sunkiai Juozapienė per žiemą sirgo. Dažnai tetą aplankydavo buvusi Zabeliutės šeimininkė Dobilienė. Sodyboje svetimų žmonių netrūko...

Zabeliutės jau niekas nestebina. Per dienas jos beveik nėra namuose. Ji darbuojasi lauke. Daržas didžiulis ir nuo pavasario darbų jame netrūksta. Nėra kada sėdėti pirkioj, kai darže darbas darbą veja.

Kai sudygo daržovės, prasidėjo ravėjimas, morkų retinimas. Užaugo rasoda, burokus, kopūstus ir griežčius reikia persodinti į lysves, palaistyti. Reikia apkaupti agurkų daigus ir bulvių kupstus, karvės mėšlo srutomis palaistyti svogūnus, kad užaugtų didesnės galvos. Įprastinių lauko darbų čia nėra, yra tik daržas, todėl Zabeliutė stengiasi jį gerai prižiūrėt, kad viskas užaugtų neprasčiau negu tada, kai darže darbavosi pati teta Juozapienė.

4.

Taip besidarbuojant, netruko prabėgti vasara. Po bulviakasio prasidėjo šalnos. Į rugsėjo pabaigą jos ypač padažnėjo. Kas rytą vis piktesnės, kas kart vis giliau skverbiasi į dirvą, pratina žemę prie artėjančios žiemos šalčių ir sniego.

Rudeninėm varsom pražydo klevai ir kiti lapuočiai. Spalvoti lapai nenoromis skyrėsi nuo šakų, atitrūkę jie dar ilgai plazdėjo ore, lyg atsisveikindami mojo besitraukiančiai vasarai. Dar kiek pasisukioję, lyg iš viršaus nusižiūrėdami tinkamą vietą, lapai leidosi žemyn ir švelniai, kad neišgąsdintų pašiurpusios žemelės, gulėsi po savo maitintojo kojomis.

Per Adventą iškrito gausus sniegas.

Artinosi Kalėdos, baigėsi Zabeliutės dar vienos tarnystės metai tuose kraštuose.

– Tai aš tetai jau nebereikalinga? Ar bus, kas mane parveš namo? – dar prieš Kūčias Zabeliutė paklausė tetos Juozapienės.

– Parveš Dobilas, kalbėjau su juo, – atsakė teta, – bet tu dar neskubėk. Juk sutarėm, kad būsi kol sugrįš Jeronimas. Tai ir palaukim... Šiom dienom jis jau turi pasirodyti.

– Galim ir palaukti, – sutiko Zabeliutė, – viena kita diena ar tan, ar tan galan. Bet norisi ir namo. Jau du metai kaip nebuvau, pasiilgau tėtušio.

– Gal išvis geriau būtų tau pasilikti namuose? Niekur nebetarnauti... – abejojo teta, – kur tai matyta, nuo tokios ūkės eit pas svetimus už samdinę. Argi negali tėvas pareikalaut iš pamotės, kad paliktų tave ramybėje? Jis gi šeimininkas tuose namuose...

– Dabar ir aš jau nebežinau, katras iš jų tikras šeimininkas, – nusiminė Zabeliutė, – tėvas jos klauso. Kaip ji sako, taip jis daro. Prisigalvojusi būtų, nebūtų dalykų, skundžia mane tėvui, o jis viskuo tiki ir niršta ant manęs. Namuose aš niekam nereikalinga.

– Tai kaip ji skundžia? Ką ant tavęs sako? – piktinosi Juozapienė.

– Na, kad ir taip: kad aš nuo kamaraitėje stovinčių puodynių su pienu nugraibau grietinę ir suvalgau su duona, o ji dėl to niekaip negali pasidaryti sviesto. Arba dar, kai aš melžiu karves, visada parnešu pieno mažiau. Išpilu katėm ir šunim... Sako pati tai mačiusi. Sako, kad aš jos neklausau, nepadarau visų darbų, kuriuos ji man užduoda, kad draskau jai akis, neleidžiu pasakyti nė žodžio, sako, kad aš ją kolioju...

– Kažkokia tai kvailė, – stebėjosi teta, – ir kas jai iš to? Ar dabar geriau, kai tavęs nėra? Ar ji pati dirba lauko darbus vietoj tavęs?

– Vietoj manęs jie geriau samdo svetimą merginą, o berną sau pagalbininką visą laiką tėvas samdydavo.

– Kaip tik neatsitinka tame sviete... Savo tikram vaikui nėra vietos namuose... – stebėjosi ir piktinosi Juozapienė. – Tėvas kaltas. Suimtų gerai į nagą tą raganą ir būtų tvarka. Tėvas kaltas, kad leidžia jai taip šakotis.

– Kur jau ten... Parsivedė jauną, gražią... Ji jam brangesnė ir reikalingesnė už mane.

– O pati viena augai pas tėvus? Ar nebuvo daugiau vaikų? – pasidomėjo teta.

– Turiu šešeriais metais vyresnį brolį. Jam geriau pasisekė. Kai tėvas vedė, brolis jau turėjo merginą. Tuoj po tėvo vestuvių jis išsireikalavo iš jo pinigų už savo dalį ir išėjo į nemažą ūkį užkuriom. O aš likau... Tai turbūt tokiu būdu jie nori manimi atsikratyti.

– Tai jau taip... – pritarė teta, – seni diedai eina iš proto dėl jaunų mergų. Kai tik įsigeidžia, tai taip ir trenkia šlapimas į galvą. Uždūksta, tada jau nieko nebepadarysi... Gal kada ateis į protą, gailėsis, bet gali būti po laiko.

– O vis tiktai aš labai pasiilgau namų ir tėčio... Kai prisimenu, koks jis man būdavo geras, kai buvau mažutė... Ir vėliau, kol dar buvo gyva mama. Juk nieko artimesnio aš neturiu, – graudenosi Zabeliutė.

– Gaila man tavęs, vaikeli. Kad ir turi tėvą, vis tiek našlaitė. Aš jau taip pripratau prie tavęs, kad tu man kaip tikra duktė. Man labai trūks tavęs, – apgailestavo teta Juozapienė. – O tu žinai ką, – trumpai pagalvojusi ji linksmai pridūrė, – parvažiuosi namo, pasimatysi su tėvu, pabūsi, pailsėsi ir, jeigu sugalvosi tarnauti, grįžk pas mane dar vieniems meteliams. Ką? Labai nenorėčiau su tavimi išsiskirti.

– Taigi, kad tamsta nebebūsit viena, – maloniai šypsojosi jai Zabeliutė, – grįš sūnus ir vėl gyvensit abudu kaip iki šiol gyvenot.

– Tai kad jis turbūt ženysis kaip ir žadėjo. Jeigu ves, išeis į miestelį, o aš ir vėl liksiu viena. Argi blogai tau buvo pas mane? Kiek kartų sakei, kad viskuo patenkinta.

– Kas tiesa, tai tiesa. Niekur aš geriau negausiu kaip čia buvo, – pabučiavo Juozapienei į ranką laiminga Zabeliutė, – tarnauti pas jus galėčiau nors ir visą gyvenimą... Dabar gi norėčiau kokią savaitę, kitą pabūti namuose. Matysiu, kas ten dedasi.

– Na, ir gerai, – net susigraudino teta, – pabūk, pailsėk, o tada, jei tik sugalvosi vėl išeiti, tai tiesiai pas mane. Aš lauksiu... Jeigu, neduok Dieve, neatsitiks vėl kokia nelaimė, tai šie metai turėtų būti lengvesni. Nereikėtų manęs slaugyti, aš jau pasveikau ir už tai, kad aš šiandien gyva ir sveika, tik tau būsiu dėkinga visą gyvenimą. Mirsiu neužmiršiu, kiek gero tu man padarei.

Laukė sugrįžtančio Jeronimo ne tik Juozapienė, bet ir Zabeliutė. Labai jau buvo įdomu jį pamatyti. Per tuos metus, kai Zabeliutė dar tarnavo pas Dobilus, jai neteko vaikino sutikti, bet namiškiai kai kada apie jį užsimindavo. Šnekėjo apie tai, kad pavasarį Jaras išeis į kariuomenę, bet, kas tas Jaras ir kas ta Juozapienė, Zabeliutė dar nieko nežinojo. O dabar štai, likimui lėmus, su jo motina visus metus po vienu stogu išgyveno. Ir nenuostabu, kad smalsu pamatyti, kaip atrodo ir jos sūnus. Na, įdomu taip pat išvysti, kaip po tokio ilgo nesimatymo, susitiks motina su sūnumi.

Pasirodė Jeronimas ankstyvą Kūčių rytą, vos brėkštant aušrai. Pirkioje dar degė virš stalo pakabinta žibalinė lempa, Juozapienė ruošėsi prie pečiaus, kai į pirkią įžengė aukštas, laibas ir gražus kareivėlis.

– Sveika, mama! Grįžo tavo sūnus. Priimk svečią... – taip linksmai pasveikino Jaras motiną ir kitą akimirksnį jie apsikabino.

Sūnus bučiavo motinos veidą, rankas, o ji iš tos laimės, nepajėgdama ištarti nė žodžio, tik glaudėsi prie jo krūtinės ir liejo džiaugsmo ašaras.

Susitikimas buvo tikrai jaudinantis, bet Zabeliutė to nematė. Kai ji atėjo iš tvarto pamelžusi karves ir pašėrusi kiaules, svečias jau sėdėjo už stalo atsisagstęs karišką švarką ir kalbėjosi su motina, sėdinčia kitapus stalo.

– Tai, mama, ne viena? Turi viešnią? – susidomėjęs Jaras nužvelgė Zabeliutę. – Ko nieko nesakei?

– Nespėjau. Oi dar daug ko tu nežinai, vaikeli, – šypsojosi Juozapienė, – bus dar laiko, viską papasakosiu. O dabar ateik čia, Zabeliute, susipažinkit. Parvažiavo mano Jeronimas.

Zabeliutė pastatė kibirą su pienu ant suolo ir, nusimazgojusi rankas, atėjo prie stalo.

Jaras pakilo ir ištiesė mergaitei ranką.

– Čia Zabeliutė, mano angelas sargas, – taip pristatė Juozapienė sūnui mergaitę, – ji globojo mane visą tą laiką, kol tavęs nebuvo namie. Pasakyk jai „ačiū“, sūneli.

– Ačiū, malonu girdėt, – šypsojosi Jeronimas, spausdamas mergaitei ranką. Nusišypsojo ir Zabeliutė.

– Tai kad nėra už ką, – užraudusi nuleido žemyn akis ši, – už viską pati teta man jau atsidėkojo. Kam reikia, kad dar jūs dėkotumėt?

– Turbūt yra už ką, kad mama taip sako, – nesutiko Jaras, – ačiū dar kartą, o dabar prisėskit prie mūsų. Kaip ne kaip mums su mama ši diena didelė šventė.

– Dviguba šventė. Juk Kūčios, – pataisė jį mama, – bet vaišint aš dabar tavęs nevaišinsiu. Per visą Adventą mes pasninkaujam, o dabar dar ir Kūčios. Mes jau su Zabeliute pasistengsim, kad Kūčių vakarienei nieko netrūktų. Tam kartui užkąsi ko nors, pasistiprinsi po kelionės ir turbūt norėsi pailsėt. Atsigavėsim rytoj.

– Vaišinti manęs tai tikrai nereikia, bet užkrimsti ko nors būtų neprošal. Kai vakar suvalgiau paskutinius valdiškus pietus, tai iki šiol nieko burnoj neturėjau.

– Mes taip pat, – sujudo motina. – Tu, Zabeliute, užkaisk bulves ant trikojo. Jos jau paruoštos virti juodam špižiniam puode, o aš pataisysiu silkės. Išvirs bulvės, tada visi papusryčiausime.

Zabeliutė, iškošusi pieną, užkaitė bulves, o motina, lupdama silkę, klausinėjo Jarą.

– O kaip tu, vaikeli, taip anksti atsiradai namuose? Mes ką tik atsikėlėm. Matai, kad nė pusryčio nespėjome padaryti.

– Kad taip traukinys atvežė, – juokėsi Jaras, – septintą valandą aš jau buvau stotyje. Negi sėdėsi ir lauksi, kada išauš? Kelias žinomas, mėnesiena, taip ir atžingsniavau viduriu vieškelio koja už kojos, neskubėdamas.

– Bet toks šaltis, kelias slidus ir nearti. Bus kokie šeši kilometrai.

– Ar aš ne kareivis? Per tuos tarnybos metus ne tokius atstumus įveikdavom. Su visa amunicija, su šautuvu ant peties, sunkia kuprine ant nugaros ir dar „gult, kelt, bėgte“... Tiek vasarą, tiek žiemą. Aš užsigrūdinęs. Tie keli kilometrai be krūvio, laisvomis rankomis, tai tik malonus pasivaikščiojimas, palyginus su tuo, ko iš mūsų reikalaudavo kariuomenėje.

– Privargai tu ten, vaikeli, ką čia šnekėt. Aš tuoj pamačiau, kad tu sublogęs. Visai nebe toks, koks buvai prieš kariuomenę. Bet, kai jau tu dabar namie, viską ištvėrei, likai gyvas ir sveikas, aš tave kaipmat atganysiu... Per žiemą pailsėsi, geriau pavalgysi ir iki pavasario pasitaisysi. Vėl būsi vyras toks koks buvai. Mums abiems, sūneli, tie praėję metai buvo nelengvi...

Kol Zabeliutė sukinėjosi aplink pečių, Jaras nenuleido nuo jos akių.

„Kokia miela mergaitė... Ir iš kur mama ją ištraukė? Kodėl ji čia? Ir atrodo, kad jau seniai... Kas jas sieja? Ir kodėl mama ją vadina angelu sargu? Tokios mamos užuominos ir Zabeliutės atsiradimas mūsų namuose, panašu, kad turi kažką bendro. Man susidarė įspūdis, kad per tą laiką, kol manęs čia nebuvo, kažkas įvyko. Kas tai galėtų būti?“ – stebėjosi ir spėliojo jis. „Nors jokių pokyčių kol kas dar nematau, bet jaučiu, kad yra kažkas tokio, ko dar aš nežinau. Labai noriu kaip greičiau tai sužinoti“.

Šiaip ar taip, Zabeliutės pasirodymas ne juokais sudomino Jarą. Jam smalsu ir kartu malonu ją stebėti. Nors galvojo šventėms lėkti į miestelį pas savo simpatiją, tačiau nusprendė likti namuose ir Kalėdas švęsti su šių namų moterimis.

Po pusryčių Jeronimas nuėjo pamiegot, atsikėlė dar prieš pietus, o užvalgęs išėjo kurti pirties. Kol šeimininkės baigė kepti Kalėdoms pyragus, kepsnius, išvirė dešras, mėsas ir išblizgino pirkią, pirtis jau buvo iškūrenta.

Pirmiausia išsimaudė Jaras, kaip kad priimta kaime pirma maudytis vyrams, paskui moterys ir, parėję namo, susėdo prie Kūčių stalo.

Po pirties, pasirėdžiusi išeiginiais drabužėliais, Zabeliutė dar gražesnė. Išgėrus stiklelį naminio obuolių vyno, švelniai užraudo jos veideliai, ji palinksmėjo, padrąsėjo, vis dažniau pažvelgia į Jarą, o sutikusi jo žvilgsnį, susigėsta ir taip gražiai nuleidžia žemyn akis, kad Jarui net širdis stipriau suspurda.

– Po šimts, kaip malonu...

Važiuodamas namo jis nesitikėjo ko nors panašaus. Džiaugėsi tuo, kad pagaliau įkels koją į savo namus, pasimatys su motina, prisivalgys iki soties, pailsės taip, kaip niekur kitur, tik savo namuose. O čia dar priedo – tokia mergaitė... Tokia džiugi staigmena, tarsi jo grįžimo proga...

Iš pašnekesio prie stalo Jaras pradeda šį tą suprasti. Zabeliutė, pasirodo, motinos samdinė. „Kam mamai prireikė samdinės? Juk apie tai niekada nebuvo ne tik kalbama, bet ir galvojama“, – stebėjosi vaikinas. Ir dar paaiškėjo, kad ji tuojau po Kalėdų išvažiuoja namo.

Ši žinia nuliūdino Jarą. Jis jau galvojo ir tikėjosi ilgiau ją čia matyti. O dabar... Bet nieko nepadarysi. Negali gi Jaras reikalauti iš motinos, kad ji samdytų Zabeliutę dar vieniems metams...

Antrą Kalėdų dieną pasveikinti su šventėmis atėjo kaimynė Dobilienė. Vėl atnešė obuolių ir medaus, kaip atnešdavo lankydama sergančią Juozapienę. Pamačiusi Jarą ji apsidžiaugė, pasveikino sveiką sugrįžusį. Pasveikino visus namiškius, palinkėjo laimingai sulaukti kitų Kalėdų ir Naujųjų metų. Pakviesta prisėdo prie stalo, paragavus šio bei to, pasivaišino saldumynais ir, trumpai pasėdėjusi, pakilo.

– Ačiū, viskas taip skanu... O pas mus nekokios šventės. Susirgo Dobilas, – pasakė ji susirūpinusi. – Labai skauda pilvo apačioje dešinėje pusėje. Jam dažnai taip užeina. Turbūt persivalgė po pasninko. Negalės jis rytoj parvežti Zabeliutės į namus, kaip buvo žadėjęs. Bet jeigu jau Jaras namie, gal jis pavėžėtų? – atsisuko ji į vaikiną, – arklį duosim. Gal čia būtų išeitis?

– Gerai, – mielai sutiko Jeronimas, o Dobilienė dabar jau kreipėsi į motiną, – būk gera, kaimynkyte, pasižiūrėk tų pačių žolelių, kur aną kartą davei. Kai jų Dobilas pagėrė, tuoj pagerėjo.

5.

Vos tik prašvito, arklys jau prie vartų.

Zabeliutė dar iš vakaro susidėjo savo kraitelį, o dabar atsisveikino, atsibučiavo su teta Juozapiene ir išėjo į kiemą. Kieme ją sutiko Jaras, paėmė iš jos rankų sunkų ryšulį ir nunešęs padėjo jį ant važelio dugno.

– O dabar sėsk va čia, prisidenk kojas gūnia ir rodyk kelią. Važiuosim, – paėmė į rankas vadeles ir atsisėdo šalia mergaitės Jaras. – Ar nebus šalta su tokiais trumpais kailinaičiais? – dar pasidomėjo jis ir pamojo išėjusiai jų palydėti motinai.

Pamojo tetai ir Zabeliutė pirštinėta ranka, pasistatė apykaklę ir nusijuokė:

– Kad ir trumpi, bet vis tiek kailiniai.

– Glauskis arčiau manęs, bus šilčiau, – juokėsi Jaras, – matai kokie ilgi mano kailiniai?

– Svetimi kailiniai nešildo, – geriau apsikamšydama gūnia kojas, linksmai atsiliepė Zabeliutė. – Še, prisidenk ir tu, – pamėtėjusi Jarui ant kojų kitą gūnios pusę, dar pridūrė, – kaip tyčia šiandien ir šaltukas susitaisė. Negi negalėjo palaukt, kol aš parvažiuosiu?

– Na, gal gi nesušalsim, – ramino Jaras, – du jauni, gyvi žmonės... Šildysimės kaip nors bendrom jėgom. Nenori kailinių, tai aš pats tave šildysiu... Aš tave, tu mane... Laikysimės, nepasiduosim...

– Įdomu, kaip tu mane šildysi? – šypsosi Zabeliutė.

– Tai jau gali būti rami. Kaip užkaitinti mergaites aš moku. Nebijok, neduosiu sušalt. O gal nori, kad parodyčiau?

– Nepradėk rodyti, man dar nešalta, – gynėsi Zabeliutė, – ar jau daug tokių sušalusių esi šildęs, kad taip moki?

– Kaip čia pasakius... – šaipėsi Jaras, – šaltų ne tiek daug, bet karštų teko aušinti ne vieną... – prunkštelėjo jis į kailinių apykaklę, o Zabeliutė vos tvardėsi nesijuokus.

Per visą ilgą kelią jiems netrūko kalbos. Iš karto juokavo, erzinosi, o paskui ir visai rimtai pasišnekėjo. Iš Zabeliutės Jaras sužinojo viską, kas dar vakar buvo jam paslaptis ir vertė jį visaip spėlioti. Ji trumpai papasakojo apie save ir apie tai, kodėl ji, būdama pasiturinčio ūkininko dukra, samdosi už mergą į vienkiemius.

Atvažiavo jie dar gerokai prieš pietus. Jaras, išlipęs iš važelio, pririšo prie vieno iš dviejų didžiųjų vartų stulpų arklį, jam ant galvos užkabino abrakinę, patį pridengė gūnia ir grįžęs padėjo išlipti Zabeliutei. Kai ši išlipo, jis paėmė iš važelio ryšulį ir abu per supustytą prie tvoros sniegą atbrido iki mažųjų vartelių.

Nuo vartelių per visą kiemą jau nukastas sniegas ir jie patrepsėdami, kad nubyrėtų sniegas nuo kojų ir skvernų, atėjo prie priemenės durų. Prie durų radę pastatytą ilgu kotu šluotą, su ja jau gerai nusivalė likusį sniegą ir įėjo į priemenę.

Priemenėje vos takas praeit. Čia pat prie durų du maišai su miltais, toliau kubiliukas su peliuškom, dar toliau kažkokie kibirai su šiukšlėmis, o ant jų pastatyti tušti krepšiai. Arčiau pirkios durų gelda su kiaulėms skirtomis kapotomis virtomis bulvėmis, o viduryje geldos įsmeigta kaponė.

Kai paskui juos užsidarė priemenės durys – tamsu, nors į akį durk. Langiukas, pro kurį patekdavo šiek tiek šviesos, užkamšytas pakulomis ir dar pridengtas storu maišu, kad mažiau į priemenę prasiskverbtų šaltis.

Apgrabomis jie po truputį slinko arčiau pirkios durų, bet Zabeliutės pamotė jau pravėrė jas.

Pamačiusi juodu einančius per kiemą, ji dar spėjo stalšluosčiu pašluostyti alumi sulaistytą stalą ir, išgirdusi juos jau besibrazdinančius priemenėje, paskubėjo įleisti į pirkią.

Nuo pusryčių dar nenukraustytas stalas buvo apdėtas nekasdieniškais valgiais. Vienoje lėkštėje gulėjo gabalas skilandžio, antroje – pjaustytas virtas kumpis ir griežinėliai rūkytos dešros. Į didelį dubenį buvo pridėta sausainių, šlyžikų ir gabalais pjaustyto balto pyrago. Dubenėlis su raugintais kopūstais stovėjo arčiau didžiulio molinio ąsočio su alumi, o prie jo – dvi dar drumzlinos stiklinės.

Už stalo sėdėjo stambus, plačių pečių ir krūtinės kokių dvidešimt penkerių metų vyras. Krito į akis jo balta kakta, tankūs, be sklastymo aukštyn sušukuoti kaštoniniai plaukai, taisyklinga nosis ir didelės išraiškingos akys. Juodi, kregždute lenkti antakiai ir trumpai pakirpti ūsiukai pabrėžė jo tiesią nosį. Į tokį tik pažvelgęs pasakysi: vyras gražus, kaip reta.

Tai pastebėjo ir Jaras, o Zabeliutė jį jau buvo mačiusi tais metais, kai po Trijų Karalių išėjo tarnaut pas Dobilus. Tėvas tuoj po Kalėdų parsivežė jį pasisamdęs. Matyt jam patiko vaikino stambus kūno sudėjimas ir jis tikėjosi gero darbininko. Panašu, kad jis tarnavo čia tuos du metus, kol jos nebuvo namie, o jeigu ir po Kalėdų jis vis dar čia, tai reiškia, kad jis liko ir tretiems metams.

– Ačiū, kad atnešei ryšulį, duok padėsiu, – padėkojo Zabeliutė ir, nunešusi jį už mūrelio, padėjo ant priepečkio. – O dabar nusivilk ir sėskis už stalo, pavalgysim. Duok, pakabinsiu kailinius, – pasakė Zabeliutė, kai Jaras nusivilkęs dairėsi, kur juos padėti.

– Žinoma, prašom sėstis, – sujudo ir pamotė, – ir tu, Zabeliute, kaip tik pietų metas, – atsisuko ji į Zabeliutę. – Anuprai, – kreipėsi ji į vyruką, sėdintį kitoje stalo pusėje, – įpilk svečiui alaus, – ir pati, atnešusi švarią stiklinę, pastatė priešais Jarą sakydama, – pasidarėm truputį šventėm, gaila, kad jau baigiasi...

– O kur tėtė? – apsidairiusi paklausė Zabeliutė.

– Negaluoja, atsigulė kamaraitėje.

– O kodėl kamaraitėje? Ne už mūrelio? Juk ten šilčiau.

– Norėjo, kad niekas netrukdytų pamiegoti...

– Čia viskas ant stalo taip sausa, – nužvelgusi stalą, Zabeliutė atsisuko į pamotę, – ar neturi išsivirusi kokios nors sriubos? Važiavom per tokį šaltį, pirmiausia norėtųsi kokio nors karštimo.

– Šiandien dar nieko neviriau, valgom kas liko nuo švenčių. Negi išmesi kiaulėms?

– Tai aš tada užkaisiu arbatos, – pašoko mergaitė, – tokiu laiku pečius dar pilnas žarijų, netruks užvirti vanduo, – kasdama žarstekliu žarijas po trikoju, dar paklausė pamotės, – ar turėsi ant ko užplikyt?

– Dar yra šiek tiek čiobrelių, ar bus gerai? – susiradusi lentynėlėje maišelį su žolelėm, pamotė atėjo prie Zabeliutės. – Va, pažiūrėk, ar užteks?

– Gerai, berk va į tą puoduką, kaipmat užvirs vanduo. O cukraus aš turiu atsivežusi, tuoj paieškosiu.

– Nieko tu neieškok, duosiu medaus. Kaip ne kaip, o svečius pamylėti reikia.

– Kokie čia svečiai? – stebėjosi Zabeliutė pamotės gerumu, – Jeronimas čia pirmą kartą, gal ir paskutinį, o aš tau ne viešnia. Atvažiavau namo, ne į svečius. Pas tėvą, ne pas tave...

– Bet visgi, taip ilgai nebuvai, gal ir vėl išvažiuosi... O dar svetimas žmogus kartu ir diena dar kaip ir šventinė, tik vakar Kalėdos baigėsi... – neįsižeidė pamotė.

– Kaip ten bebuvę, arbata jau paruošta. Jeigu žadėjai medaus, tai duokš, o aš nešu arbatą ant stalo.

Kol jos abi stovėjo prie pečiaus, Jaras į jas gerai įsižiūrėjo. Pamotė mažai kuo skyrėsi nuo Zabeliutės. Tik šiek tiek mažesnė, apvalesnė, moteriškesnė, o metų skirtumo beveik nesimato. Zabeliutė pasisakė, kad yra dvidešimt vienerių, na o pamotei neduosi daugiau nei trisdešimt. Abi jaunos, gražios, lyg seserys. Galėtų gražiai sugyventi... Įdomu, kodėl taip nesutaria, kad reikia bėgti iš namų?

Moteriškė nepanaši į piktą raganą... O kažin kaip atrodo tėvas? Turėtų būti dar nesugriuvęs, jei, būdamas nebejaunas našlys, gavo tokią pačią. O gal kokia vargšė mergelė „pasilakamijo“ jo turto? – beveik atspėjo, geriau pagalvojęs Jaras.

– Dabar tai jau aš tave sušildysiu, – įpylusi į didelį molinį puodelį čiobrelių arbatos ir įdėjusi porą šaukštų medaus, juokavo Zabeliutė. – Gerk, valgyk, stiprinkis. Tau dar ilga kelionė prieš akis.

– Kad man ir nuo alaus darosi šilta, bet mielai išgersiu ir arbatos. Ačiū, kad jau šildytis, tai jau šildytis...

Taip ir išvažiavo Jaras, nepamatęs Zabeliutės tėvo. Ji, užsimetusi ant pečių kailinukus, vaikiną išlydėjo. Prie vartelių jie trumpam sustojo ir atsisveikino.

– Juokai juokauis, bet aš tavęs labai ilgėsiuosi, – rimtai prisipažino Jaras, nepaleisdamas mergaitės rankos. – Kada vėl susitiksim? Kaip sužinot, kur tave rasti? Gal šiemet liksi namuose, nebevažiuosi daugiau tarnaut? Labai norėčiau tave dar pamatyti...

– Nieko nežinau. Žiūrėsiu, ką pasakys tėtušis, kaip elgsis pamotė. Gal ji kitaip šnekės, kai taip ilgai nesimatėm? O su tavim susitikti aš irgi labai norėčiau. Atvažiuok pavasarį, kai tik sušils oras, pradžius keliai. Tavo mama sakė, kad turi dviratį, – pakvietė Zabeliutė. – O ko gero aš pati pas jus pasirodysiu... – mįslingai patylėjusi pridūrė, prisiminusi, ką jos su teta Juozapiene prieš išvažiuojant kalbėjosi.

6.

Išleidusi Jarą, Zabeliutė grįžo į pirkią. Anupras ir pamotė dar tebesėdėjo už stalo. Mergaitė nuėjo už mūrelio, atrišo skaros mazgą ir ėmė kraustyti savo daiktelius. Viską pagal paskirtį išdėliojo krūvelėmis ant savo lovos, o paskui viskam surado savo vietą.

Išeiginius viršutinius, nusinešusi į stanciją, sukabino spinton. Švarius apatinius, skareles, rankšluostukus, nosines sudėjo į komodos stalčius, o avalynę išeiginę ir kasdienę – po lovele.

Vaikščiodama per priemenę į kitą namo galą, vis stabtelėdavo prie kamaraitės durų, pasiklausyti, ar dar tebemiega tėvas.

Praėjo nemažai laiko, kol ji viską susitvarkė, bet tėvas vis nesirodė. Neiškentusi nuėjo vėl pasiklausyti ir, kai išgirdo kosulį ir tylų bruzdesį, ji, nieko nesakiusi, pravėrė duris.

– Ar, tėte, jau nebemiegi? – plačiau atidariusi duris, ji peržengė slenkstį. – Ar nepribudinau?

Kamaraitėje buvo taip pat užkamšytas langiukas ir Zabeliutė nieko nematė, bet tėvas tamsoje iš balso ją pažino.

– Tai tu, Zabeliute? Kad tik tu žinotum, kaip aš tavęs laukiau...

– Aš, tėte, – linksmai atsiliepė Zbeliutė, – jeigu jau nebemiegi, tai ko nesikeli? Kelkis, einam į pirkią.

– Negaliu, vaikeli, neturiu sveikatos...

– Ar tau taip negera? Palauk, aš tuoj užsidegsiu lempelę. Kas gi čia su tavim atsitiko? Gal ko suvalgei? Paklausiu Lionės, gal mes galėsim tau kaip nors padėti? – jau eidama pro duris dar paguodė tėvą ir susirūpinusi atėjo į pirkią.

– Tėtei labai negera... Ar nenumanai, kas jam galėtų būti? Kur degtukai?

– Ar nežinai? Ten pat kur visada. Ar jau užmiršai? – dingo kaip nebuvęs pamotės meilumas, bet Zabeliutė nekreipė į tai dėmesio.

– Gal ir jam būtų gerai išgerti karštos čiobrelių arbatos su medumi, – uždegė lempelę mergaitė, – pažiūrėk, ar dar jos yra?

– Yra, bet jau atšalusi, – nenorom atsakė pamotė tokiu pačiu abejingu balsu.

– Tai kišk į pečių, turbūt dar neužgeso žarijos, sušils.

– Tai tu ir kišk, jeigu tau reikia, o man metas kiaules šerti, – atkirto pamotė ir, įsipylusi į kibirus šilto vandens, išėjo į priemenę maišyti jovalo.

Zabeliutė taip ir padarė. Apkasusi puoduką su arbata jau pradedančiom blėsti žarijom, palaukė kol sušils, įpylė į puodelį karštos arbatos ir norėjo įdėti medaus, bet medaus ant stalo jau nebebuvo. Atsinešusi savo cukrų, ji užsaldė karštą arbatą ir nuskubėjo pas tėvą.

Pastačiusi lempelę ant apversto duonkubilio dugno, ji atėjo prie lovos. Visai nepanašu, kad tėvas būtų tik trumpam prigulęs.

Gulėjo jis tik su vienais apatiniais, iki pusės nusiklojęs, bet vatinė šilta „kaldra“ buvo tokia trumpa, kad net nusmukusi iki sėdmenų, nepasiekė uždengti plikų kojų. Drobiniai marškiniai ir kelnės neaišku kada skalbti, pelenų spalvos. Įdubę skruostai ir smakras buvo tankiai apžėlę žilais šeriais, o ant galvos ilgi, neplauti plaukai buvo susivėlę ir driekėsi ant sprando ir pagalvės.

– O Jėzau!? – pamačiusi tokį tėvą, Zabeliutė taip išsigando, kad vos tik neiškrito puodelis iš rankų. – Viešpatie, kas čia darosi? Tėte, kas tau yra?

Pamatęs dukrą tėvas bandė remtis rankomis, norėdamas atsisėsti, bet, mažumėlę pakilęs, krito atgal ant pagalvės ir sudejavo. Tik jam sujudėjus, nuo guolio per visą kamaraitę pasklido toks bjaurus lyg šlapimo, lyg puvėsių kvapas, kad Zabeliutė net prisidengė burną.

– Gelbėk mane, vaikeli, jei gali, – išgirdęs jos graudų šauksmą, bejėgiškai kilstelėjo galvą tėvas, – jeigu man niekas nepadės, aš pražuvęs...

– Kas tau yra? Ar seniai sergi? Kodėl guli nusiklojęs, juk čia vėsu? Ir kojos plikos... Palauk, aš padėsiu tau atsisėsti. Atnešiau šiltos arbatos, išgerk, kol dar neataušo.

– Arbatos tai išgersiu, taip norisi kokio karštimo. O daugiau tai nieko nenoriu...

– O dabar einu, atnešiu kai ko užvalgyti, jau pietų metas, – kai išgėrė arbatą, Zabeliutė nosine nušluostė jam lūpas ir ūsus. – Ar valgei ką nors šiandien?

– Buvo Lionė atnešusi virto kumpio, bet, man tik pažiūrėjus, vemti verčia. O ir šiaip man valgyti nesinori.

– Valgyti reikia. Jei nevalgysi, niekada nepasveiksi. Jei nevalgysi, nei aš negalėsiu niekuo padėti. Mačiau yra bliūde šlyžikų. Užplikysiu verdančiu pienu, ataušinsiu ir atnešiu. Ar valgysi?

– Tik nepadaryk daug. Aš mažai bevalgau. Jei tik ko daugiau suvalgau, pilvas sopa, laukan varo, viduriuoju.

– Tai aš einu. Gal padėt patogiai atsigult?

– Ne, negulsiu. Pasėdėsiu, kol tu ateisi, o tai guliu, guliu, net visi šonai paskaudo.

Prieš išeidama, Zabeliutė užtraukė kaldrą tėvui ant pečių, gerai apkamšė iš šonų, kad nenuslystų, ir, apsidairiusi aplink, pamatė ant lovos galo pasvertą kokią tai languotą maršką. Tą, per pusę sulenkusi, užklojo nuogas tėvo kojas ir išėjo.

Atėjusi į pirkią, jau rado iš tvartų grįžusią pamotę.

– Kodėl melavai, kad tėvas tik negaluoja? – užsipuolė ji Lionę, – jis gi sunkus ligonis. Jį gydyti reikia. Ar seniai serga?

– Nenorėjau prie svetimų žmonių šnekėt. O kam sakyti tau? Vis tiek sužinosi.

– Dieve, į ką jis panašus? Pasenęs, sukūdęs, vien skūra ir kaulai. Nė pusės nėra iš to koks buvo. Kas gi jam yra?

– Ką aš žinau? Aš gi ne daktaras, – piktai atkirto pamotė Lionė.

– O ką sako daktaras? Ar pasveiks? Ar parašė kokių nors vaistų?

– Daktaro jis pats nenorėjo. Kiek kartų sakiau, važiuok, kol dar savo kojomis vaikštai. „Nereikia,– sako, – man jokio daktaro, aš ir taip pasveiksiu. Kam taškyt pinigus?“

– Ar seniai jis taip serga?

– Atgulė tai nuo vidurio vasaros, o pradėjo negaluoti tai nuo Naujų metų.

– Ir kaip čia buvo? Nuo ko jis susirgo?

– Persišaldė miške ruošdamas malkas.

– Dieve, Dieve, jau visi metai... Be jokio gydymo, be daktaro, be jokių vaistų... O koks stiprus buvo... Niekada nesirgdavo. Mes vaikai ir mama per žiemą vis pasirguliuodavom. Tai sloga, tai kosulys, tai gerklę skauda, o jam nieko. Taip seniai serga, o guli kur? Kamaraitėje, tamsoje, šaltyje... Kaip koks nereikalingas daiktas išmestas... Ar nebebuvo vietos pirkioje?

– Į kamaraitę jis pats taip norėjo. Vasarą per karščius jis stačiai duso pirkioje, o dar musės neduodavo ramybės. Per jas dienomis negalėdavo užmigti, – ir toliau melavo Lionė, – o kamaraitėje jam buvo daug geriau. Langiukas dieną, naktį atviras, grynas oras ir musių mažiau. Atėjo žiema ir nieko čia nepadarysi. Žiemą visi kenčiam...

– Bet pirkioje jam būtų šilčiau. Galima buvo žiemai jį į pirkią pernešti.

– Nepasakysi, kad kamaraitėje šalta. Pečių tyčia kūrenam ilgai, kad labiau prišiltų siena, prie kurios jis guli.

– O jau patalynė... Turbūt visus metus neskalbta. Nepažiūrėjau, gal ir utėlių turi?

– Ne dyvai... Bėdoje ar ligoje visada žmogų puola utėlės... Tą visi gerai žino.

– Nepasakok. Utėlės atsiranda iš apsileidimo ir nevalyvumo. Plaukai nenukirpti, nesušukuoti, į kaltūną susivėlę. Utėlėm tik ir veistis... O koks dvokas iš lovos, kai prieini arčiau. Negydomas, apleistas, neprižiūrėtas ir tiek. Tu būsi kalta, jeigu jis numirs.

– Patalynė greitai susinešioja. Čia pakeisk, čia vėl tokia pati. Gyvas žmogus. Ir prakaituoja, ir viduriuoja, dažnai vemia, kosėja, seilėjasi – visur apsitaško, – vis rasdavo kaip save pateisinti Lionė. – Neprižiūrėtas... O kas tuos jo pridergtus puodus išneša ir mazgoja? Kas valgyt atneša ir paduoda? Negaliu gi aš vien prie jo stovėti. Pati žinai, kiek darbų ūkyje. Kiek galiu, tiek prižiūriu. Jei neprižiūrėčiau, būtų gyvas supuvęs per tiek laiko. Atvažiavai, dabar galėsi pati prižiūrėt. Nieko neveiki, galėsi kuopt, aš nepavydžiu...

– Ir žiūrėsiu. Aš dar jį atgausiu, pastatysiu ant kojų. Šiemet tikrai niekur nevažiuosiu tarnaut, liksiu vien dėl tėtušio. Prausiu, mazgosiu, šukuosiu, virsiu jam valgyt ko tik panorės. Parvešiu daktarą, turėsim vaistų, gydysimės. Neduosiu aš jam numirt, ne toks senas yra. Jam dar gyvent ir gyvent, – pilna ryžto išklojo Zabeliutė. – Bet vis tiktai, kaip čia buvo? – ji vėl susimąstė. – Tiek metų dirbdavo miške – ir nieko. Niekada dėl to nesirgdavo. Kaip čia tik dabar taip atsitiko?

– Pasitaikė atlydys. Sušlapo kojas visą dieną braidydamas po ištižusį sniegą, o kol parvažiavo, labai sušalo. Tą patį vakarą sukarščiavo, ėmė kosėti, bet nieko nežiūrėjo. Kitą dieną vėl išvažiavo. Ir taip tolyn, blogyn... Čia jam nuo to persišaldymo, – pasakojo Lionė, o širdyje tik juokėsi. „Tėtušis, tėtušis... Keiksi dar tu savo tėtušį verkdama... Dar ne viską žinai, mergele. Ateis laikas, dar ne tokią naujieną išgirsi...“

7.

Lionė, kad ir būdama biedna dešimtininko dukra, nelabai norėjo našlio Bugnio. Žinojo, kad pati yra graži, buvo apie save geros nuomonės ir tikėjosi gauti jauną, gražų ūkininkaitį. Kai tokių neatsirado, o Bugnys vis lankė ir lankė, tai mirus tėvui, kai pasidarė sunku abiem su motina pragyventi, apsigalvojo. Lionė pagaliau sutiko už jo ištekėti su sąlyga, kad Bugnys visą savo ūkį užrašytų jos vardu.

Iki ausų įsimylėjęs Bugnys, mažai galvojęs sutiko, nematydamas tame nieko blogo. „Ar ne tas pats kieno vardu bus žemė? Aš vis tiek lieku gaspadorium, o Lionė mano žmona... Ta pati šeima... Kartu gyvensim visą gyvenimą... Su pirma žmona sugyventus vaikus atidalinsim, o tiems vaikams, kurių susilauksiu su Lione, liks visas ūkis. Svarbu, kad turėsiu mylimą moterį, kurios taip trokštu...“ – svajojo Bugnys.

– Pats žinai, aš bekraitė, ateidama į ūkį pinigų neatsinešiu. Gerai, kad viskas gerai, bet jeigu, Dieve gink, kas nors su tavim atsitiktų, tavo vaikai mane iš pirmos dienos išvarys iš namų, – taip aiškino savo reikalavimą Lionė, – dirbus, dirbus, vargus, turėsiu išeiti be nieko, neužsidirbus nė pastogės senatvei.

„Tegul sau būna taip, kaip ji nori. Gal ir teisybę sako? Jeigu aš numirčiau kol neturim su ja vaikų, tai namuose iš tikrųjų kiltų didelis ermydelis... Reikia gi jai kaip nors apsidrausti... Bet kodėl aš turėčiau mirti? Aš dar jaučiuosi gerai, esu sveikas, stiprus, ne toks dar senis, o kai apsiženysiu, tai pradėsiu kurti antrą gyvenimą iš naujo“, – svarstė Bugnys.

Neskaitant nesantaikos su podukra, kelis metus po vestuvių jie išgyveno, galima sakyt, visai gražiai.

Iš varganos aplinkos patekusi į turtingą, visko pilną vienkiemio gyvenimą, Lionė buvo patenkinta, jautė dėkingumą Bugniui, stengėsi būti jam maloni, nuoširdžiai juo rūpinosi. Atskirai nuo šeimynos taisė jam geresnį valgį, guodė, jeigu jam kas nors nepasisekdavo, visada jį užjautė, glostė pavargusį.

Laimingas Bugnys bučiavo jai rankas ir džiaugėsi pasiekęs tiek daug pastangų pareikalavusį tikslą turėti Lionę savo namuose už žmoną, kad ji saldintų jo gyvenimo dienas.

Kažin, kaip ilgai būtų besitęsus ta jų šeimyninė laimė, jeigu vienkiemyje nebūtų pasirodęs Anupras.

Kai tik Lionė jį pamatė, taip ir užvirė jaunas kraujas. Anuprui, matyt, irgi patiko ši vienkiemio šeimininkė ir jie, ilgiau pagyvenę po vienu stogu, netruko susiuostyti. Rimtai susinešusi su samdytu bernu Anupru, Lionė visai neteko galvos.

Ne gana to, kad jie slapstydamiesi mylėjosi kur papuola, ją kuo toliau, tuo labiau apimdavo baisi mintis, atsikratyti Bugnio, kad galėtų ištekėti už Anupro... Kaip apsėsta ji dieną ir naktį vis galvojo ir galvojo, kokiu būdu galima būtų tai padaryti.

Nieko geriau nesugalvojusi, prisipirko musėm nuodyti ružavų lapelių, užmerkė juos į vandenį ir tą tirpalą pradėjo dėti Bugniui į maistą. Kadangi gaspadoriui Lionė gamino atskirai, taip padaryti buvo visai patogu. Tirpalas gavosi visai bespalvis, be skonio, be kvapo, ir Lionė drąsiai nemažais kiekiais įpildavo jo į sriubą, pieną ar arbatą, netgi pašlakstydavo ant mėsos ir dešros griežinėlių.

Sėsdamas kartu su šeimyna prie stalo, Bugnys, tik keletą šaukštų pasrėbęs dėl akių, visiems išsiskirsčius, su apetitu kirto žmonos patiektus pietus, pusrytį ar vakarienę. Prisivalgęs iki soties, padėkodavo ir pabučiuodavo Lionę.

Nuodai buvo ne itin stiprūs ir pradžioje jo sveikas organizmas sugebėjo su jais kovoti, bet ilgainiui taip „vaišinamas“, gaudamas vis po naują dozę, liko neatsparus ir pasidavė.

Neilgai trukus, Bugnys pradėjo negaluoti. Rytais kėlėsi svaigstančia galva, neteko apetito, jį nuolat pykino. Nei iš šio nei iš to prasidėjęs viduriavimas jį labai nualino, tačiau, nekreipdamas į tai dėmesio, jis ir toliau dirbo sunkius laukų darbus, o žiemai atėjus, važiavo į mišką ruošti malkų.

Maža to, kai prieš pat Naujus metus per pačius šalčius visą naktį išbudėjęs prie sunkiai besiveršiuojančios karvės peršalo, prisidėjo dar karščiavimas ir sausas kosulys.

Iš to, ką pamotė prišnekėjo Zabeliutei, teisybė buvo tik ta, kad nuo vidurio vasaros tėvas atgulė ant patalo ir iki šiol nesikėlė..

Zabeliutė, kaip ir buvo sakiusi, šiais metais niekur neapsiėmė tarnaut ir liko namuose slaugyti tėvą. Nemažai pastangų padėjo, kol tėtušį ir aplinką sutvarkė taip, kad jau buvo galima ir daktarą pakviesti. Ji labai norėjo perkelti ligonį į pirkią, bet nebuvo kam pernešti. Anupras griežtai atsisakė, pamotė irgi atbula, o jai vienai – nėra ko ir galvot.

Pirmiausia buvo pakviestas daktaras ir, kad būtų šviesiau, prie lempelės dar uždegė ir liktarną.

– Kodėl ligonį laikote tokioje aplinkoje? Čia ir sveikam užtrokšti galima, – užsipuolė Zabeliutę daktaras, – kas jis tau? Tėvas?

Lionė nesirodė ir Zabeliutei vienai teko išklausyti daktaro priekaištus.

– Tėvas, bet aš jau du metai, kai nebuvau namuose. Aš tik dabar atvažiavau ir jį tokį atradau. Čia tvarkosi pamotė, – nedrąsiai teisinosi ji.

Daktaras, tikriausiai, suprato padėtį ir kalbėjo švelniau.

– Matysim kokia sveikatos būklė. Gal būtų gerai kurį laiką pagulėti ligoninėje? Pati matai, kad ne vieta čia jam, – nusivilkęs paltą, daktaras atėjo arčiau lovos, – o dabar pažiūrėsim...

Daktaras, prisėdęs ant lovos krašto, klausėsi ilgai ir atidžiai, beveik neatitraukdamas triūbelės nuo nugaros ir krūtinės. Paskui žiūrėjo į gerklę, tikrino pulsą, kol pagaliau, apklausęs dar kartą, pakilo ir pasidėjo triūbelę į savo dėžutę.

– O dabar norėčiau nusiplaut rankas.

Zabeliutė, nešina daktaro paltu, atėjo kartu į pirkią ir kantriai laukė, ką pasakys daktaras nusimazgojęs rankas. Bliūdą su vandeniu ir švarų rankšluostį mergaitė buvo paruošusi prieš jam atvažiuojant.

Daktaras, atrodo, delsė su atsakymu. Jis ilgai mazgojo, kelis kartus muilino rankas, paskui taip pat neskubėdamas jas šluostėsi rankšluosčiu ir tik tada, kai Zabeliutės padedamas užsivilko paltą, prabilo:

– Tai va, mergele, turiu nuliūdinti tave. Nei ligoninė, nei vaistai niekas jau jam nebepadės. Abi plaučių pusės suėstos tuberkuliozės. Džiova jam, vaikeli, ir paskutinė stadija. Gyventi jam liko nedaugiau kaip mėnuo, kitas. Geriausiu atveju jis gali ištempti iki pavasario. Taip kad būkit viskam pasiruošę. Vaistų parašysiu tik kosulio palengvinimui, o tau patarsiu labai saugotis, kad neužsikrėstum. Dažnai plauk rankas, ypač prieš valgį. Stenkis nebūti arti jam kosint, nevalgyk iš tų pačių indų, atsikosėjimus sudegink... Tu dar tokia jauna, prie tavęs gali greičiau prikibti užkratas.

Zabeliutę daktaras ne tik nuliūdino, bet ir išgąsdino. „Nors tiek gerai, kad pamotė negirdėjo, – guodė ji save, – o tai visai pasiustų, sužinojusi, kad tėčiui džiova. Neįsileistų nė manęs į pirkią. Tektų su tėvu vienoje lovoje miegoti“.

Lionė tyčia pasišalino iš namų, kad nesusidurt su daktaru. Nujautė, kad gali nuo jo kliūti už tai, kad ligonį laiko kamaraitėje. Kai tik daktaras išvažiavo, ji tuoj pat pasirodė pirkioje.

– Na, ką pasakė daktaras? – kai tik įėjo, paklausė ji susirūpinusi. Visą laiką, kol buvo daktaras, ji baiminosi, kad ko gero šis nesuprastų tikros ligos priežasties.

– Nieko. Parašė vaistų, sakė, kad turėtų pagerėti, – pamelavo Zabeliutė, – dar labai barė, kad ligonis paguldytas tokioje vietoje.

– Na, žiūrėsim, gal tau ir pasiseks jį sugydyti... – lengviau atsikvėpė Lionė, – laiko turi, nieko nedirbi galėsi tupinėt. O iš manęs jau užteks... Ir taip tiek laiko vargau...

8.

– Iš Zabeliutės viską sužinojau. Tokia nelaimė tave buvo ištikusi... Kodėl man, mama, nepranešei? – tik parvažiavęs Jaras paklausė motinos.

– Nenorėjau gąsdinti. Juk vis tiek niekuo nebūtum galėjęs man padėt.

– Gal ir taip, bet būtų išleidę kelioms dienoms tave aplankyt. Namie tokia bėda, o aš nieko nežinau.

– Jeigu ne Zabeliutė, tai tikrai būtų išleidę, bet jau laidotuvėms, – liūdnai pajuokavo motina. – Žinai gi, kaip mes gyvename vienkiemyje. Vasarą dar dar, o per žiemą nepamatysi gyvo žmogaus. Nežinia kada būtų radę sušalusią. Ir gyvuliai nešerti, karvė nemelžta, vištos nelesintos... Stengiuosi negalvot, bet kai tik prisimenu, tai taip ir nukrato drebulys. Apie tai daugiau nebešnekėkim. Verčiau papasakok, kaip vyko kelionė. Kaip ten pas juos namuose? Kaip atrodo tėvas, pamotė? – suskubo nukreipti kalbą kita linkme motina.

– Tėvo nemačiau, jis serga, o pamotė tai tikrai verta grieko. Nepasakysi, kad moteriškė. Jauna, graži pana ir tiek.

– Užtai ir duoda jai valią tėvas. Tik negerai daro, kad leidžia skriausti savo dukterį. Kaip jam ne gaila našlaitės?

– Pasakojo ir man Zabeliutė, – prisiminė Jaras, – blogai, kai savo namuose neturi namų. Dirbi samdinės darbą ir už tai negauni nė cento, o jeigu nori ką nors nusipirkti, klausk pamotės, ką ji pasakys. Tėvas į tokius dalykus nesikiša, o pamotė neduoda pinigų nei drabužiui, nei apavui. Aš ją puikiai suprantu. Juk norisi jaunai mergaitei šiek tiek pasipuošti, kad sekmadieniais į bažnyčią ar į kokį jaunimo susibūrimą nueiti. Aš bernas ir tai norisi kuo nors gražiau apsirengti, einant į gegužinę ar kur kitur, kur yra mergaičių. Iš visko matosi, kad ten namus valdo stragi pamotė.

– Žinoma, kad Zabeliutei geriau išeina pas ūkininkus tarnauti, – pritarė ir motina, – namuose tuos pačius darbus dirbi už dyką, o čia dar šiokią tokią algelę užsidirbi, turi litą, kitą savo reikmėms. Ir kodėl ta pamotė taip jos nekenčia? Mergaitė tokia gera, darbšti, tvarkinga. Metus išgyvenom kartu, gerai prisižiūrėjau, kas per žmogus.

– Gal pamotė pavydi jos jaunumo ir gražumo? Kaip toje pasakoje „veidrodėli, veidrodėli, ar aš už visas gražiausia“ – linksmai nusijuokė Jaras, – o gaila. Perniek eina tokia mergaitė.

– Kaip ir visų našlaičių dalia. Kaip tenka girdėt, pamotės svetimų vaikų nemyli. Tik gerai, kad mergaitė jau nebe mažutė, pati gali savimi pasirūpinti. O kaip tiems vaikeliams, kuriems tenka augti prie pamotės? Na, o ar toli reikėjo važiuot?

– Bus kokie penkiolika kilometrų, o gal ir daugiau. O apie sodybą, tai ką aš galiu pasakyt? Namas didelis, atrodo nesenas, apmuštas lentelėmis, langai nemaži, o daugiau tai viskas sniegu užpustyta. Ką ten pamatysi?

– Kaip gerai, kad tu jau namuose. Vis galvojau, kad kas nors neatsitiktų, kad nesušaltumėt. Kelias tolimas, nežinomas. Pergyvenau, kad tik laimingai suvažinėtum, – po vėlyvos vakarienės, nukrausčiusi stalą, vėl prisėdo prie sūnaus motina. – Kaip ten bebuvę, bet ten jų reikalai, o mums reikia žiūrėti savo gyvenimo. Per žiemą, žinoma, norėsi pailsėt, o vasarą? Turbūt su Petru vėl kalsit?

– Žinoma. Kai ateina vasara, tai kalvėje darbų mums dviems per akis. Susitiksim, pasišnekėsim, pasitarsim. O dabar tik ilsėtis ir kaupti jėgas vasaros sezonui, – juokėsi linksmas Jaras.

– Žadėjai tuoj po kariuomenės ženytis, – atsargiai priminė motina, – ar dar tebegalvoji?

– Tikrai galvojau, bet dabar nebežinau, – surimtėjo jis, – labai jau krito į akį ta tavo Zabeliutė, – nusijuokė, – bet su ženatve dar palauksiu. Labai norėčiau dar su ja susitikti, ją pamatyti. Iš pirmo pamatymo ji man tokia miela, kažkokia artima pasirodė, visai kaip savas žmogus. Važiuodami mes taip nuo dušios pasišnekėjome, lyg būtume seni draugai. Kaip nesakyk, bet dabar aš apie Zabeliutę daug daugiau galvoju nei apie Zitą.

– Jeigu galvojai ženytis, tai turbūt apie tai ir su Zita kalbėjai? Ji dabar laukia, gal net vestuvėms ruošiasi... O tu apie kitą galvoji. Ar taip gerai?

– Dabar ir laikas rinktis, kol esu kavalierius. Kai apsiženysiu, bus jau po visam. Jaučiu, kad Zabeliutė man arčiau širdies, o kaip bus toliau, pamatysim. Trūks, plyš, turiu su ja susitikti.

– Bet kaip tu ją pasieksi tokioje tolybėje? Tai ne miestelin nulėkti.

– Kai tik sulauksiu pavasario, pradžius keliai, nuspausiu dviračiu. Nenuvažiavęs į vienkiemį, kaip kitaip sužinosiu, kur ji. Ji pati kvietė atvažiuot. Taip susitarėm.

– Tavo Zitos aš nepažįstu, o prie Zabeliutės aš jau pripratau. Tikrai, kaip sava... Kaip būtų puiku turėt tokią marčią...

9.

Zabeliutės niekur nereikėjo ieškoti. Kai pavasarį atvažiavo Jaras, rado ją namuose, bet sužinojo liūdną naujieną. Neseniai buvo palaidotas jos tėvas.

Zabeliutė nusiminusi, juoda skarytė ant galvos, bet pamačiusi Jarą, vis tiek maloniai nusišypsojo.

– Kaip gerai, kad atvažiavai, – paėmė ji Jarą už rankos ir nusivedė į stanciją, – bus nors kam pasiguosti. Niekas čia manęs neužjaučia, o pamotė varo iš namų. Bet gi tu sėskis. Atnešiu kai ko užkąsti. Tokį kelią važiavai, išalkai, o aš užgriuvau tave su savo bėdomis, – susigriebė Zabeliutė ir jau norėjo eiti, bet Jaras pats atsisėdo ir pasisodino šalia savęs mergaitę.

– Kaip ji drįsta, – iki pat širdies gilumos pasipiktino jis, – kaip ji gali išvaryti tave iš tikro tėvo namų? Ko gero ji dabar pati gali išlėkti iš čia, kai jau tėvo nebėra. Kas gi ji? Svetimas žmogus tuose namuose.

– Pasirodo, ne ji, o aš čia svetimas žmogus, – palingavo galva Zabeliutė, – ji čia dabar šeimininkė. Tu tik paklausyk, kas čia dedasi. Taigi, tėvas užrašė jai visą ūkį tuoj po vestuvių. Mano jau čia nieko nebėra, viskas jos vienos rankose. Ji dabar čia gaspadinė ir gaspadorius, ką nori, tą daro. Viena pati čia viešpatauja ir man čia niekas nepriklauso.

– Ar tikrai? Ar turi ji kokius dokumentus? Ar gali ji įrodyti, kad taip yra iš tikrųjų? Ką ji pati pliurpia, tai dar ne viskas, reikia dar geriau ištirti tą reikalą.

– Buvo, tikrino. Abu su broliu samdėm advokatą. Viskas teisėta, taip kad aš niekur negaliu skųstis.

– Na ir apsukri gyvatė. Susuko žmogui galvą, pasinaudojo jo silpnumu... Kaip gi jis nepagalvojo? Juk tokiu būdu visai paprastai ir jį patį galėjo išvyt iš namų.

– Na, su tėvu jau būtų kitaip. Jeigu jis matytų, kad jam gresia kažkas panašaus, gal galėtų užprotestuot tą savo dovanojimą ar ką. Šiaip ar taip jis gal dar galėtų ką nors daryti, o ką galiu aš? Broliui geriau pasisekė. Jis suskubo laiku, dar gyvam tėvui esant atsiimti savo dalį, o aš taip ir liksiu be nieko.

– Netiesa, tau irgi priklauso dalis, ji niekur nežuvo. Namuose, jeigu nesutariat, gali ir negyvent, bet dalį atiduot privalo. Ar nekalbėjot apie tai su advokatu?

– Čia jau tenka bylinėtis... Tam reikia pinigų, o aš jų neturiu.

– Jeigu nėra kam, tai gal aš galėčiau tau padėti? – trumpai pagalvojęs, pasiūlė Jaras. – Per vasarą mes su draugu dirbam jo kalvėje, neblogai uždirbam, galėčiau paremti pinigais. Juk reikia kažką daryti. Taip visko palikti negalima ir daryt reikia greitai. Paskui visokie užsisenėjimai, užgyvenimai ar dar koks velnias. Žodžiu, kad nebūtų per vėlu.

– Ačiū tau, Jarai, – net apsiverkė Zabeliutė, – mes dar taip mažai pažįstami, o tu man toks geras, rūpiniesi, nori padėti. Niekas man dar nepasiūlė jokios pagalbos.

– Yra už ką. Tu gi mano mamą nuo tokios baisios mirties išgelbėjai. Mes su mama liksim tau skolingi visą gyvenimą. Kaip nepadėti tau tavo bėdoje?

Šnekėdamiesi stancijoje, jie praleido beveik visą popietę. Jaras išvažiavo jau temstant ir namus pasiekė tik prieš vidurnaktį. Motina dar nemiegojo ir, išgirdusi, kad į kiemą įvažiavo Jaras, uždegė šviesą.

Pastatęs dviratį ant prieklėčio, Jaras atėjo į pirkią.

– Ko, mama, nemiegi? – dar prie durų, nusivilkdamas švarką, paklausė Jaras.

– Tavęs laukiu. Ar valgysi?

– Paskui, – atsakė jis ir prisėdo prie motinos. – Ar dar nenori miego?

– Ne, išsimiegosiu, juk rytas dar toli, – moteriškė sudomino toks sūnaus klausimas. – Pasakok, kaip tau ten sekėsi? Ką taip ilgai veikei? Ar sužinojai kur Zabeliutė?

– Ji pati mane sutiko. Šiemet niekur nevažiavo tarnaut. Neseniai tėvą palaidojo...

– Sakyk tu man... Tėvas numirė... – nustebo motina, – panašu, kad nebuvo labai senas. Kas gi jam buvo?

– Mirtis nežiūri ar senas, ar jaunas... Bet dar ne tokių dalykų išgirdau. Jeigu tikrai nenori miego, tai klausykis, papasakosiu.

Negesindami šviesos, prasėdėjo jie dar gerą valandą. Jaras pasakojo, o motina su dideliu susidomėjimu klausėsi.

– Prižadėjau aš jai padėt, bet, mama, pati žinai, jog kol kas pinigų aš neturiu, – baigė pasakojimą Jaras. – Gal mama turi? Tau pinigų niekada netrūkdavo, tu kažkaip moki gyventi. Gal ir dabar atsirastų? Kai tik aš užsidirbsiu, tai tikrai atiduosiu. Mano supratimu, visus tuos reikalus reikia tvarkyti kaip galima greičiau. Negalima atidėlioti.

– Gerai, – ryžtingai pasakė motina, – tegu ieško advokato ir duoda į teismą. Pinigų užteks. Kai nuvažiuosi, taip ir pasakyk, o dabar, – pakilo nuo suolo, – einu pašildysiu vakarienę. Pavalgysim ir – miegot. Rytas protingesnis už vakarą... Man anksti keltis prie gyvulių, o tavęs laukia darbas kalvėje.

Važinėjo Jaras pas Zabeliutę visą pavasarį, lankė ir vasarai atėjus. Gavusi pinigus, Zabeliutė pamotę Lionę padavė į teismą, kad išieškotų iš jos priklausančią dalį, bet pamotė irgi nesnaudė.

Vietoj to, kad gražiuoju su podukra susitartų, ji važinėjo pas advokatus, tarėsi, kaip išlošti bylą.

Kartą atvažiavęs pas Zabeliutę ir, kaip paprastai pirmiau užėjęs į pirkią, Jaras pamatė besėdinčią savo buvusios simpatijos Zitos motiną ir Lionę. Jis labai nustebo, bet nepasimetė. Mandagiai su abiem pasisveikinęs, paklausė:

– O kur Zabeliutė?

– Turbūt stancijoje, – abejingai atsakė pamotė, bet Balnienės veidas iškart persimainė.

Vos tik Jaras išėjo ir spėjo paskui save uždaryti duris, ji susierzinusi paklausė sesers:

– Kaip čia pas tave atsirado Jaras?

– Nuo pat pavasario važinėja pas Izabelę. O kas? Ar tu jį pažįsti?

– Taigi čia tas pats vaikinas, kur mano Zitą mergina. Draugauja jie seniai. Pameni, aš tau pasakojau, kad po kariuomenės jie su Zita žadėjo ženytis. Vis laukiam, kada pasirodys. O jis mat pas tavo podukrą važinėja. Pas mus dar nė karto nebuvo. Tai kaip čia išeina?

– O ką aš žinau? Turbūt Izabelė jam labiau patinka. Kai parvežė prieš Kalėdas iš tarnystės, tai tik per žiemą nebuvo. O dabar nuo pat ankstyvo pavasario kiekvieną šeštadienį ar sekmadienį apie pietus – jau čia.

– Tai ko gero Zitos jis jau nebegalvoja vesti, jeigu taip. O ji nabagė taip „ščyrai“ jo laukė. Nevaikščiojo nei į vakaruškas, nei į vakarones, kad nepasidaryt bereikalingų kalbų. Žinai kaip būna. Kai tik vestuvės, tai tuoj atsiranda pavyduolių. Prasideda apkalbos, raišymai, šmeižimai. Tai su tuo šoko, tai su tuo kalbėjo, tai su tuo parėjo... Tas parlydėjo, paryčiais išėjo... Matė su tuo, matė su anuo... Be reikalo tik „žėlabą“ nešiojo. Per tiek laiko gal ir ji būtų kitą susiradus?

– Ne bėda, juk ne su vaiku paliko, – ramino seserį Lionė, – susiras dar ne tokį, ne kokia senė yra.

– Bet ir ne jauniklė. Kaip ne kaip jau dvidešimt šeši su viršum. Greitai ir sena merga, – nuoširdžiai guodėsi seseriai Balnienė, – kad nepasimaišius ta tavo podukra, gal jau šią vasarą būtume kėlę vestuves.

– O kas jis? Ūkininko vaikas ar šiaip miestelio dešimtininko bernelis? – pasidomėjo Lionė.

– Tokios pačios kaip ir aš našlės sūnus, bet jie su motina gyvena neblogai. Savo žemę nuomoja, o pats Jaras išmoko amato. Jis kalvis. Draugas turi miestelyje kalvę tai su juo kartu ir dirba. Vaikinas rimtas, tvarkingas, ne koks laidokas, gero būdo ir gražus pažiūrėti. Verks Zita, sužinojusi, kad jis turi kitą. Oi verks... Man pačiai jau verkti norisi...

– Kad jis čia važinėja, tai dar ne viskas, – ramino Lionė, – gal jam ne tiek Izabelė, kiek pasoga rūpi. Gal galvoja, kad ūkininkaitė, tai turi būti su pasoga. Kai sužinos, kad nieko neturi, kad plikesnė už samdinę, mes ir sugrįš pas Zitą. Visgi jūsų visai neblogas namukas miestelyje ir nemažas sklypas daržams... Netoliese ir kalvė, kur jis dirba, niekur jis geriau neras, o aš, – pritilo Lionė, – pabandysiu atbaidyti nuo Zabeliutės.

Ilgai laukė Lionė progos pasikalbėti su Jaru akis į akį, kol pagaliau vieną sekmadienį atvažiavęs, jis nerado namuose Zabeliutės. Ji su kaimynų dukra buvo išėjusi į kapines ir dar buvo negrįžusi.

Pamotė nujautė, kad Zabeliutė turi tuoj pareiti. Mergaitė jau senokai buvo išėjusi, o be to ji žinojo, kad turi atvažiuoti Jaras. Užtai, nieko nelaukus, Lionė ir paskubėjo pakalbinti vaikiną.

– Sėskis, – pakvietė Jarą, – turiu tau kai ką svarbaus pasakyti. Seniai norėjau, bet vis nebuvo kaip. Matau, kad pats dažnai lankai Izabelę. Gal ir rimtai apie ją galvoji, bet noriu perspėti, kad mestum, kol dar laikas.

Žinoma, čia ne mano reikalas. Pats daryk kaip nori, bet man gaila, kad toks puikus vaikinas, gali susigadint sau gyvenimą. Kai tik atvažiavo, tai tuoj ir susinešė su Anupru. Pati nutvėriau juos gulinčius daržinėje. Nuo to karto ir pasakiau: „Lauk ir kad nė tavo kvapo neliktų čia namuose!“. Nors pagal dokumentus jai nieko nepriklauso, bet man ne gaila, tegu sau gyventų kiek tik nori. Bet paleistuvės aš nelaikysiu. Mano namai padorūs, o ne koks bardakas.

Jaras iš karto nepatikėjo. „Pykstasi, bylinėjasi... Seniai ji nekenčia Zabeliutės ir pliurpia, kad apšmeižtų...“ Bet paskui susimąstė: „O ką gali žinot? Apsuko toks gražuolis merginai galvą... Įsimylėjo... Aš gi jos beveik nepažįstų... Atrodo tokia maloni, rimta, o kas žino, kokia ji iš tikrųjų? Jeigu ji man maloniai šypsosi, tai dar nereiškia, kad aš jai reikalingas. Na, važinėja kvailas bernas, tegul. Gal kada pravers, jeigu panaudojęs Anupras paliks... Brrr...“

Šiaip ar taip, bet piktas pamotės sumanymas pasiteisino. Pasėjo nepasitikėjimo sėklą Jaro širdyje.

Kai grįžo Zabeliutė ir jie nuėjo į stanciją, Jaras ėmė į ją kitaip žiūrėti. Žvelgė įtariai, bene pastebės jos žodžiuose ar elgesyje ką nors tokio, kas galėtų ją išduoti.

Per visą popietę jie apie daug ką šnekėjo. Daugiausia apie tą bylą, teismą, advokatus, bet Jaras vis tik rado vietos užsiminti ir apie Anuprą.

– Ką tu? Anupras dabar jau visas gaspadorius šiuose namuose, – atsakė ji į Jaro lyg ir nekaltą užuominą, – pamotė jam rodo didžiulį pasitikėjimą. Ir šiaip, kada nepamatyk, jie vis kartu, vis šnekasi, neva tariasi, burkuoja. Aš nė kiek neabejoju, kad tarp jų yra kai kas daugiau nei tarp gaspadinės ir samdinio. Manau, kad ir prie gyvo tėvo jie buvo nesvetimi...

„Na va, vemia viena ant kitos... Ir išvis kažkas dedasi tuose namuose... Kažkas nenormalaus... Tėvas užrašo žemę kokiai tai mergšei. Po tėvo mirties pamotė su podukra pjaunasi, nepasidalina turto, o gal ir berno... Turbūt joms abiems jo reikia... O šis, būdamas nekvailas, čirškina jas abi. Kažkoks gyvačių lizdas. Kaip tik greičiau iš čia...“

Šį kartą Jaras išvažiavo daug anksčiau. Parvažiavęs ir pavalgęs, tuojau atsigulė, bet neužmigo iki ryto. Kėlėsi skaudančia galva, perštinčiomis akimis.

Nusiprausęs šaltu vandeniu šiek tiek atsigavo, bet ir po to nėjo iš galvos vakar praleista pas Zabeliutę diena. „Kas galėjo pagalvot, kad ten tokie dalykai dedasi. Juk buvo panašu, kad aš jai patinku. Mane pamačiusi, atrodo, taip nuoširdžiai apsidžiaugia, palydėjusi nuliūsta, akys pilnos ašarų...“

Jaras vėl ir vėl prisimena tą Kūčių vakarą, kai Zabeliutė raudo nuo jo žvilgsnio ir nedrįsdavo žiūrėt jam į akis. Dabar jau pats nežino, kas tada labiau sužavėjo... Ar jos grožis, ar jaunatviškas mergaitės drovumas.

„Negi aš apsirikau? Negi per žiemą, per tuos kelis mėnesius ji taip pasikeitė, išdrąsėjo, kad net prie to priėjo? Bet palauk... Argi buvo laiko tokiems dalykams, kai reikėjo slaugyti sunkiai sergantį tėvą? Paskui jo mirtis... O paskui dar žinia apie dar vieną netektį, savo namų praradimą. Kai vedė tėvas, juk Zabeliutė buvo vos keturiolikos. Vaikas, našlaitė, bet jau nuo tada pamotė jos nekentė. Turbūt ne iš gero gyvenimo, vos sulaukusi septyniolikos, išėjo iš namų tarnaut? Dabar gi, kai prasidėjo rimti piktumai, kova dėl turto ir pinigų, Lionė visai suįžūlėjo. Pyksta, varo iš namų, šmeižia, kad tik pakenktų Zabeliutei. Ar negali taip būti, kad keršydama už tai, kad padavė pamotę į teismą, prišnekėjo man būtų ir nebūtų dalykų? Kas gi aš Lionei? Svetimas žmogus, o nei iš šio, nei iš to dedasi tokia gera, kad jai manęs gaila. Ar tik ne taip pat prasimanydama skundžia man savo podukrą, kaip skųsdavo ją tėvui? Bet kas jai iš to? Gal ji nori tokiu būdu pasiteisinti, kodėl varo mergaitę iš tikro tėvo namų? O gal vis tiktai teisybę sako?“

Ir taip, ir taip pagalvoja Jaras, bet negalvoti negali. Ilgisi jis Zabeliutės, pergyvena. Per visą savaitę jam nuo minties nenueina praėjusio sekmadienio popietė, kai jis išvažiavo apspjauta širdimi.

Sulaukęs sekmadienio jis vis tik susilaikė, nevažiavo. Nevažiavo ir kitą. Praėjus nekuriam laikui, nebe taip ir traukė.

Atėjo ruduo, pažliugo keliai, jau ir norėdamas nebenuvažiuosi...

10.

Nelanko jau Jaras Zabeliutės, bet ir pas Zitą negrįžta. „Kol kas reikia baigti su mergom, jos visos tokios“, – nusprendė vaikinas ir nusiramino. Motinos klausiamas apie Zabeliutę, jis trumpai drūtai atsakydavo:

– Taigi žiema, kaip tu ją dabar pasieksi?

Nesulaukdama Jaro, Zabeliutė verkia.

– Buvo nors vienas žmogus, kuris mane suprato ir užjautė, o dabar jau nieko nebeturiu... Likau viena kaip pirštas... Kaip reikės ištverti? O gal kas nors atsitiko? Gal kokia nelaimė? Gal susirgo? O gal kas su motina? Bet kaip sužinot, ko paklaust, juk tokia tolybė....

Paverkė, paverkė Zabeliutė ir nusiramino.

– Kam aš jam reikalinga su savo bėdom? Turi merginą, gal jau ir apsiženijo? Jo mama pasakojo, kad žadėjo po kariuomenės vesti, o kad čia lankydavosi ir man padėjo, tai turbūt dėl to, kad jo mamelę prižiūrėjau...

Per adventą atėjo šaukimas į teismą. Dabar jau Zabeliutė apie nieką daugiau negalvoja. Ji nenustoja vilties atgauti savo dalį ir meldžiasi, prašo Dievo, kad padėtų laimėti bylą.

Į apskrities miestą ją nuvežė brolis, o pamotė su Anupru atvažiavo vėliau. Lionė linksma, graži, savimi pasitikinti... Zabeliutė gi suvargusi, išsekusi, su juoda skaryte ant galvos, kėlė tik gailestį susirinkusiems teismo salėje žmonėms.

Teismo posėdis ilgai netruko. Išklausęs abiejų pusių advokatų pasisakymus, teismas išėjo pasitarti ir, grįžęs po gero pusvalandžio, paskelbė nutartį:

„Remdamiesi atsakovės pateiktais dokumentais, teismas nutarė ieškovės pateiktą ieškinį laikyti nepagrįstu ir jos pateiktą skundą atmesti. Dovanojimo sutartis įrodo, kad objektas padovanotas besąlygiškai, be jokių papildomų įpareigojimų bei reikalavimų. Ieškovei paliekama teisė apskųsti nuosprendį aukštesnėm instancijom. Teismas baigtas“.

Zabeliutė taip kaip stovėjo, taip ir susmuko ant grindų. Per salę nuūžė nepasitenkinimo šūksniai. Pamotė švyti, o susijaudinęs Anupras prikando lūpą.

Į teismo salę buvo iškviestas daktaras, bet, kol jis atvažiavo, Zabeliutė atsigavo ir brolio padedama atsistojo. Kai ji ėjo per salę, užjaučiantys žvilgsniai ją lydėjo iki pat durų, o durims užsidarius, salėje dar ilgai nenutilo kalbos, smerkiančios tėvą ir pamotę.

Dar ne vieną piktą priekaištą teko išgirsti išsipusčiusiai Lionei, kol jie su Anupru išėjo iš salės.

– Ką dabar darysi, Zabeliute? – paklausė brolis, kai jie išvažiavo iš miesto į tuščią vieškelį.

– Gyvensiu kaip nors, – abejingai atsakė ji, – juk gyvas į žemę nelįsi...

– Tai važiuojam pas mus. Va, arklys yra. Susikrausi savo daiktelius ir važiuojam tiesiai pas mane. Pagyvensi, pailsėsi, atsigausi. Vietos yra, duonos užteks. Tau reikia būtinai sustiprėti, o tai taip esi nusibaigusi, kad gaila žiūrėt. Jeigu liksi namuose, pamotė visai tave pribaigs...

– Ne, niekur aš nevažiuosiu. Gyvensiu viena. Nenoriu nuo ko nors priklausyti, – ryžtingai papurtė galvą Zabeliutė.

– Kaip gi tu gyvensi? Ar vėl pas ūkininkus tarnausi?

– O ką? Buvau, tarnavau. Blogiau jau niekur nebus, kaip dabar yra. Būsiu pavalgius, o ką užsidirbsiu, tą ir turėsiu.

– Ką gi, kaip sau nori... Bet jeigu susirgtum ar šiaip kas atsitiktų – tai tiesiai pas mus. Kaip ne kaip aš tau brolis, o mano Marytė gera žmonelė. Ji visada padės, jeigu tik reikės.

– Ačiū tau, broleli, – pabučiavo Zabeliutė Anicetui į žandą, – žinosiu, bet iki Trijų karalių vis tiek teks pabūti pas Lionę. Kažkurią dieną miestelyje buvau sutikus Dobilą. Aš pas juos jau tarnavau vienus metus. Sutarėm, kad po Kalėdų atvažiuos pažiūrėt, kaip man sekasi. Jeigu kaip, tai pas juos ir išeisiu tarnaut.

– Ar gera vieta? Ar labai sunku buvo? O valgyt ar gerai duoda? – klausinėjo susirūpinęs Ancis.

– Pas juos man patiko. Valgymas toks pat kaip ir namuose valgydavom, darbai tie patys. Prie tėvo irgi nesėdėjau rankų sudėjus. Darbų netrūko ir laukuose ir namie. Visiems prie ūkės dirbti reikia. O tu ar nedirbi?

– Su manimi nėr ko lygintis. Aš dirbu, tai naudą turiu, o ką samdiniai gauna už tokį sunkų darbą? Ar aš nežinau? Pats samdau, gerai žinau kokios kainos, bet pas mus nors pavalgyt žmogus gauna sočiai.

Kai Zabeliutė su Anicetu parvažiavo namo, pamotės dar nebuvo. Jie parsirado gerokai vėliau. Anupras pakaušęs, bet kažkoks nelinksmas, na o Lionė išdidi ir pasipūtusi.

– O, jūs jau namuose? – neva nustebo ji. – Ar radot ko užvalgyti po tokios kelionės? – vaizdavo rūpestingą, – mes tai papietavom restorane... – išdidžiai pareiškė Lionė. – Na, ką dabar pasakysi? – atsisuko ji į Zabeliutę. – Ar aš nesakiau, kad mano teisybė? Norėjai teismo, o ką gavai? Dabar turbūt nusiraminsi, nebedraskysi man akių? O gal dar skųsies?

– Būk tu prakeikta, gyvate pamatine, – neiškentė Anicetas, – nepadės tau Dievas, kad taip nuskriaudei našlaitę. Kad tu prasmegtum, kad tu neprarytum to, ką apžiojai. Kad tu nusistagaruotum kaip ta apšašus kalė po šuniukų, – išdėjo jis ir, pabučiavęs seserį, išėjo.

– Šuns balsas į dangų neina, – atkirto išsišiepdama Lionė.

11.

Kažin ar dar būtų kada susitikę Jaras ir Zabeliutė, jeigu ji nebūtų pasisamdžius pas Dobilus. Kai atvažiavo, ji pačią pirmą savaitę apsilankė pas tetą Juozapienę.

Jaras sakė, kad pinigus dėl teismo davė motina ir Zabeliutė atėjo už tai padėkoti, o kartu ir papasakoti, kuo viskas baigėsi.

– Zabeliute, – negalėjo atsistebėti teta ją pamačiusi, – kaip čia atsiradai?

– Aš ir vėl pas Dobilus, – pasisveikinusi ir pabučiavusi tetai į ranką, paaiškino ji. – Sekmadienį atvažiavau, skubėjau kaip greičiau jus aplankyti ir padėkoti už pinigus, kuriuos gavau per Jarą. Labai ačiū, tetule. Kai užsidirbsiu, atiduosiu, o bylą tai aš pralaimėjau. Viskas tik pamotei vienai priklauso, viskas užrašyta jai. Niekur nepaminėta, kad ji turi atiduot man dalį. Už tai tik tėtušiui reikėtų padėkoti, kad būtų gyvas, – dar pajuokavo Zabeliutė.

– Aš taip ir pagalvojau, kai pasakei, kad vėl tarnauji. Jeigu būtum prisiteisusi, gal nebereikėtų eit pas ūkininkus už samdinę... Nuo tokios žemės būtum gavusi ne taip mažai, o kai dėl manęs, tai nesirūpink. Aš ne nabagė. Kiek beduočiau, vis tiek aš tau lieku skolinga, o ne tu man, – šypsojosi teta. – Ir Jaras pergyvens, kai sužinos, kad tau nepasisekė. Jis gi taip norėjo tau padėti. Norėjo, kad tik tau būtų geriau.

– Patarė daug kas, o padėjo tik jis vienas. Kur jis dabar? Gal jau apsiženijo? Seniai bemačiau.

– Kažkodėl apie ženatvę nutilo, nebešneka... Ir į miestelį nebelaksto. Dirba nuo šviesos iki tamsos, o sekmadieniais miega, ilsisi. Kad ir žiema, kalviams darbų netrūksta.

– Tai aš jau ir eisiu, – pakilo Zabeliutė, – reikia pareit kol nesutemo. Metas karves melžti.

Kai parėjo Jaras, iš karto pastebėjo, kad motina geros nuotaikos.

– O tu žinai, kas pas mus buvo? – linksmai paklausė ji, tik įėjus sūnui. – Zabeliutė, – bet Jaras tik nustebo ir nieko daugiau.

– Kaip ji čia pateko? – gūžtelėjo pečiais.

– Ji dabar vėl gyvens kaimynystėje. Tarnauja pas Dobilus... Ko nesidžiaugi? – stebėjosi motina, kad taip abejingai sutiko tokią žinią Jaras.

– A, tuščia jos...

– Kas gi dabar atsitiko? Juk taip norėjai jos, tiek kilometrų mindavai dviračiu, kad pamatyt, o dabar, kai ji čia pat, kažko nelinksmas. Sakyk, kas yra? Ar susipykot? – prisispyrusi klausė motina.

– Labai norėjau, bet jeigu taip daro... – patylėjo Jaras, – ne tokios aš jos norėjau...

– Tai kokia gi ji? Ką padarė?

– Pasirodo, kad guli su tėvo bernu... Kam man reikia tokios?

– Viešpatie, – nusigando Juozapienė, – kas sakė, iš kur sužinojai? Ar pats pamatei?

– Ar svarbu kas sakė? Svarbu, kad aš žinau...

– Vis tiktai svarbu iš kur tokios kalbos. Nemažiau svarbu žinoti, kas tokias kalbas šneka.

– Na, pasakė pamotė. Nemeluos gi. Kokia jai iš to nauda? – ne visai tvirtai atsakė Jaras.

– Ir tu tiki ta ragana? – lengviau atsiduso motina. – Ir tu tikrai ja tiki? Ji gi tą mergaitę nuo pat vaikystės ėda be druskos. O dabar, kai prasidėjo teismai, bylinėjimasis, tai primanytų, net pirktų kokį nors blogesnį žodį, kad tik labiau ją įskaudintų. Jeigu ji drįsta išvaryt iš namų, tai ką jai reiškia dar ir apšmeižti mergaitę. Ne dėl kokios naudos, o iš keršto pagaliau... Sakei, kad vieną kartą matei pas ją Zitos motiną, – prisiminė Juozapienė, – gal kokia gera pažįstama ar giminaitė? Gal ši pasiguodė, kad nelankai jos Zitos? Pamačiusi tave su Zabeliute, va ir pakišo liežuvį, kad atraišyt...

– Pasirodo Zitos motina pamotės tikra sesuo...

– Na, ar aš nesakiau? Taip ir bus... Kaip nepadėt seseriai? Tu tik pagalvok. Visus metus Zabeliutė išbuvo pas mane, parvažiavus namo prižiūrėjo sunkiai sergantį tėvą... Kada jai buvo laiko trankytis su bernais? O pagaliau ji ne tam žmogus. Patikėk, aš pažįstu žmones. Tiek metų išgyvenau, visko mačiau. Drąsiai galiu sakyti – Zabeliutė to nepadarys.

– Aš irgi panašiai kai kada pagalvoju, bet bijau ir apsirikti...

– O tu nieko nebegalvok. Mesk iš galvos tas visas abejones ir, jeigu ji tau patiko ir tebepatinka, tai tavo laimė čia pat, už kelių žingsnių... Žinoma, jeigu ji pati tavęs nenorėtų... Tada jau kitas reikalas. Tada nėra ko stengtis, nes vis tiek nieko nebus.

– O kas girdėt apie teismą? Gal jau buvo? – pagyvėjo Jaras. – Nieko nesakė?

– Buvo, įvyko, bet ne jos naudai. Kitaip gal nebūtų nė pas Dobilus atėjusi.

– Gaila, o aš taip tikėjausi, kad laimės, – apgailestavo vaikinas. – O kaip ji pati? Ar labai dėl to pergyvena? Kaip gi atrodo, taip seniai mačiau?

– Neklausk... Sublogusi, pajuodusi, net gaila žiūrėt. Nė pusės nebėra, kokia buvo pas mane. Šiaip tai atrodo nusiraminusi. Turbūt su tuo susitaikė, kad kitaip nebus. Ir nors tokiu būdu kabinasi už gyvenimo... Vargšė, kiek ji iškentėjo per tuos metus... Baisu ir pagalvoti...

– Dėl viso to kaltas tik tėvas, niekas daugiau, – pyko Jaras. – Kur buvo jo protas viską užrašyti pamotei? Dėl jo kvailumo turi dabar kentėti dukra, – ir toliau piktinosi jis.

– Na, negali taip labai jo kaltinti, – nesutiko Juozapienė, – pasimaišė liga, susirgo, numirė žmogus. Jeigu būtų buvęs gyvas, nė kiek neabejoju, kad būtų išmokėjęs ir dukrai taip, kaip išmokėjo sūnui. Betgi pamotė... Kur jos sąžinė?

– Tikrai, – irgi piktinosi pamote vaikinas, – jau ir taip liko viso ūkio šeimininke, o dar vis mažai.

– Negi ji nežino, kad mergaitei priklauso dalis? – pritarė motina, – tiek turto gavusi už dyką, ar negalėjo tų kelių tūkstančių gražiuoju atiduot? Sakysim, neturi dabar, tai nors per kelis kartus... Jeigu nesipyktų, gyventų kaip viena šeima, susitartų ir mergaitė gyventų savo namuose, nereikėtų pas ūkininkus tarnauti... O tau patariu būtinai su Zabeliute susitikti, – rimtai pasakė motina. – Ji gal ir nebe ateis daugiau, kai jūs šiek tiek draugavot, o paskui nustojai ją lankyti... Gal jai bus nepatogu čia vaikščioti. Dabar atėjo tik padėkoti už pinigus, kuriuos daviau advokatui samdyti. Tau dar kartą iš visos širdies sakau, nesipūsk, nueik, užjausk, paguosk. Jai dabar sunkus metas ir labai reikalingas, brangus kiekvienas malonus žodis... Jeigu ji tave myli, tai pamatysi, kaip apsidžiaugs.

12.

Ne tiek motinos paskatintas, kiek pačiam parūpo ir Jaras sekmadienį po pietų nuėjo pas Dobilus. Dieve, kaip nušvito Zabeliutė jį pamačiusi.

Užraudusi kaip žarija, ji staiga pašoko nuo suolo. Lyg norėdama bėgti artyn, žengė žingsnį, bet susilaikė ir suglumusi apsidairė, ar kas nepastebėjo jos jausmų protrūkio. Įsitikinusi, kad niekas neatkreipė dėmesio, susitvardė, grįžo ir, atsisėdusi atgal ant suolo, nuleido galvą.

Kai pasisveikindamas Jaras paėmė jos ranką, pajuto, kaip ji visa virpa, o kai ji pakėlė galvą, tai akys buvo pilnos ašarų.

Šeimyna jau po pietų. Už stalo dar tebesėdėjo šeimininkas, o prie pečiaus sukinėjosi šeimininkė. Jaras pasisveikino su Dobilu, linktelėjo Dobilienei ir pakviestas atsisėdo.

Sušneko.

Toks akivaizdus Zabeliutės susijaudinimas jį pamačius, negalėjo nepaliesti jo širdies, o išvydęs ją tokią suvargusią, sugniuždytą, dingo, ištirpo ir abejingumas: „Gerai mama sakė, kad ji ne tam žmogus. Ne piktintis, įtarinėti, bet gelbėti ją reikia. Argi jai tokiai čiuplutei stambiame ūkyje už mergą tarnauti? Ji čia pražus. Atiduos Dievui dūšelę nė metų nesulaukus. Tegu per žiemą ir mažiau darbo, bet pamelžti tiek karvių du kartus per dieną ir tai kiek reikia sveikatos. O kai ateis vasara...

Pavasariniai darbai, mėšlo kratymas ant didžiulių laukų, rugiapjūtė, kai reikia saulei kepinant ir prakaitui varvant, pasilenkus per visą dieną kilnoti sunkius pėdus... Spėk surinkt, surišt iš po dalgio ir neatsilikt nuo pjovėjo...

Rudeniniai darbai, bulviakasis šalnoms iškritus, kūlimas per dieną prie liktarnų dulkėmis užneštomis akimis kiaurai pučiant vėjams, skersvėjams...

Neištvers, susirgs... Gaus džiovą taip kaip tėvas ir numirs tokioje jaunystėje, pačiame gražume... Negalima jai čia pasilikti. Reikia jai sprukti iš čia kaip greičiau. O kur dėtis išėjus? Bet čia tikriausiai teks man pasirūpinti...“– nenutraukdamas kalbos su Dobilu, mąstė Jaras..

– Tai aš jau ir eisiu, – dar kiek pasėdėjęs pakilo Jaras, – jau temsta, o kol pareisiu ir visai sutems.

– Teisybė, – pakilo ir Dobilas, – žiemą trumpos dienos. Čia rytas, čia vakaras... Kad tik greičiau ateitų pavasaris, kad gyvi sveiki sulauktume.

Jaras atsisveikino su Dobilu, padavė ranką Dobilienei, tardamas „sudiev“.

– Sudiev, Jarai, ačiū, kad užėjai. Ateik dažniau, visiems bus smagiau. Kaip mama laikosi? Seniai bemačiau. Šiandien ir bažnyčioje nebuvo. Gal negaluoja? – dar paklausė Dobilienė.

– Ačiū, viskas gerai tik žiemą vis rečiau išeina iš namų. Ne taip kaip vasarą, – atsakė Jaras ir jau norėjo eiti prie Zabeliutės, bet čia įsikišo supratinga šeimininkė.

– Zabeliute, išleisk svečią, kad dienos neišneštų. Jau ir taip trumpa... – paliepė ji Zabeliutei nusišypsojusi.

Priemenėje Jaras apkabino ir pabučiavo Zabeliutę.

– Kaip aš tavęs pasiilgau, – priglaudė mergaitę prie krūtinės, – kaip gerai, kad tu čia arti. Dabar galėsime dažniau susitikti.

– Aš irgi... Taip ilgėjausi, taip laukiau, kad pirmas dienas galvojau – neištversiu, – prisipažino Zabeliutė, – kodėl nebeatvažiavai? Juk dar tiek daug gražių dienų buvo iki rudens... Aš taip laukdavau...

– Svarbu, kad mes vėl susitikome. Daugiau jau taip niekada nebebus, pažadu, – nuramino Jaras. – Ateisiu ir vėl. Oi dar turim apie ką pasišnekėti, aptarti...

– Bet kur šnekėsimės? Pirkioje vis žmonės maišosi, o lauke šalta, ar vėl priemenėje? – nusijuokė Zabeliutė.

– O tu žinai ką? Ateik pas mus sekmadienį. Mes tik dviese su mama. Nuo mamos nėra jokių paslapčių. Būsime visi savi žmonės. Gerai?

– Žinoma, – sutiko mergaitė, – bet tik po pietų.

– O ar negalima anksčiau? Kai ateisi po pietų, tai tuoj pat ir temsta. Nebus kada pasišnekėti nuo dūšios.

Atsisveikindamas Jaras dar kartą pabučiavo Zabeliutę ir išėjo namo jau visai kitos nuotaikos, negu buvo čia ateidamas. Kol parėjo, jis dar ir dar viską gerai apgalvojo ir parėjęs jau turėjo ką pasakyt motinai. Ji laukė sūnaus su vakariene, bet prieš sėdant už stalo, neiškentė nepaklaususi:

– Na, kaip? Ar matei Zabeliutę? Kokia ji tau pasirodė?

– Su Zabeliute prastai. Negalima jai likti pas Dobilus. Ne jos sveikatai ta tarnystė.

– Ar pas pamotę bus geriau? Kur gi jai nabagei daugiau dėtis? Nebent pas brolį.

– Vesiu aš ją, mama... Ir parsivesiu į savo namus. Niekur jai nebus geriau kaip pas mus... Matau, kad aš jai reikalingas, o man irgi jos reikia. Ko laukti? Čia ji kaipmat atsigaus. Darbų ne kažin kas, o ir tu mokėsi ją pagloboti... Turėsi marčią, bus linksmiau, o ir man ramiau, kai žinosiu, kad tu ne viena namuose. Manęs per dienas nėra, o jūs abi viena kitą pavaduodamos, nenuobodžiausite. Matysi, kaip mums visiems bus gera.

Motina nesitikėjo taip greit sulaukti tokio posūkio, bet nė kiek dėl to nenusiminė. Giliai širdyje ji jautė, kad anksčiau ar vėliau tai turės įvykti. Išgirdusi tokį Jaro sprendimą, net apsidžiaugė.

– Ir neapsiriksi, – pritarė ji iš širdies, – o jai ar sakei? Ar klausei? Ar ji sutinka už tavęs tekėti?

– Pakviečiau sekmadienį ateiti į svečius. Kai ateis, tada ir pasišnekėsim...

13.

– Dabar, kai viskas susitvarkė, byla laimėta, ateis pavasaris ir baigsis gedulas, galėsim ženytis, – vieną sekmadienį po pietų, dar sėdint už stalo, Lionė sako Anuprui.

– O ar negalima buvo išmokėti našlaitei tos dalies? – kažko nesidžiaugia Anupras, – po teisybei tai jai priklauso. Gaila mergelės...

– Galvok ką šneki, – pyktelėjo Lionė, – ar bent numanai kiek tūkstančių nuo tokios žemės reikėtų pakloti? Kam mokėti, jeigu ir taip man viskas priklauso. Taip ir teismas pripažino.

– O vis tiktai... Jeigu būtų gyvas Bugnys, būtų išmokėjęs jai tą dalį, – nesutinka Anupras.

– Čia jau visai kas kita. Bugniui ji duktė, o man svetima merga ir tiek.

– Ko tu jos taip nekenti? Ką ji tau blogo padarė? – stebisi bernas. – Mergaitė tyki, rami. Niekada negirdėjau, kad ant tavęs ką nors blogo būtų pasakiusi. Tik tu visą laiką ant jos puldinėji. O kaip ji prižiūrėjo tėvą...

– Pagyventum su ja tiek metų, kiek aš gyvenau, tada visai kitaip šnekėtum, – vis turi ką pasakyti Lionė. – Bet ką čia kalbėt... Jos jau nėra ir nebus, o mums reikia žiūrėt savo gyvenimo. Metas padaigint miežių, pasidaryt salyklo, teks nemažai padaryt alaus. Kelsim šaunias vestuves. Ar ne?

– Ženysiuos tik tada, kai užrašysi man ūkį, – netikėtai griežtai pareiškė bernas Anupras.

Lionei net akys ant kaktos iššoko:

– Ką pasakei?

– Nenoriu būt tavo bernu visą gyvenimą. Koks aš gaspadorius, kai viskas tavo, o aš nieko neturiu? Kas man iš to, jeigu aš tave vesiu? Kaip buvau, taip ir liksiu ubagas.

– Koks ubagas? Tu jau ir dabar gaspadorius tuose namuose. Viskas tavo rankose, aš beveik niekur nesikišu, viską tau patikėjau. Ar to dar maža? – kėlė balsą Lionė. – Matai ko užsimanė?

– Taip tai taip, bet jeigu tu pamirtum... – nė kiek nedailindamas, šviesiai tiesiai pasakė Anupras. – Ateis Zabeliutė ir „išpašolvonys“ mane iš pirmos dienos. Kaip kamštis iš butelio išlėksiu...

– A, štai kas? – nuleido balsą Lionė. – O aš galvojau, kad tu mane myli... Galvojau, kad apsidžiaugsi gaudamas mane už žmoną... Norėjau padaryt tave laimingu, o tu mane iš anksto laidoji... Ačiū tau, Anuprai.

– Tu nepyk, pasakiau tik tą, ką galvoju, – lyg ir teisinasi bernas, – dėl manęs tu gyvenk nors ir šimtą metų, bet suprask ir mane. Jeigu tektų iš čia išeiti bernu, tai man visur durys atviros. Aš gausiu tokią, kokios tik panorėsiu, o jeigu plikas našlys – iškart krenta „markė“.

– Tai pagal tave reikia gyvent ir toliau taip, kaip iki šiol gyvenom? Dėkui. Aš irgi gausiu, kokio panorėsiu, – išdidžiai atmetė galvą Lionė, – ir jeigu tu nenori, atsiras tokių, kurie panorės. Ir dar su pinigais... Tik pirštu pamosiu... Be manęs tu jau dabar tuščia vieta, o aš šiaip ar taip ūkininkė, tokios žemės savininkė ir dar jauna, nesugriuvusi...

– Na, ir būk sau ūkininkė, o ženatvė rimtas dalykas. Vieną kartą gyvenime reikia gerai apsižiūrėti. Ar aš nematau, kas manęs laukia? Su bernu gali daryt ką nori, – įpyko Anupras, – susiuostysi su kitu ir išvysi iš namų kaip Zabeliutę... O jei ne, tai nutručysi kaip Bugnį.

Lionę net šiurpas nukratė. „Iš kur jis žino? Juk taip atsargiai viską dariau... Negi būsiu prasitarusi?“

– Ką čia pliurpi? Iš kur ištraukei? – užsipuolė ji Anuprą. – Čia jau nebe juokai, o baisus šmeižtas. Aš tave už tai į teismą paduosiu... Už tai teisme atsakysi...

– O ko jis nei iš šio, nei iš to susirgo? Toks vyras... – nenusileido Anupras, – jokio atlydžio nebuvo, kaip tu melavai Zabeliutei. Abudu dirbom, kaip nuvažiavom sveiki, taip ir parvažiavom tokie patys. Miške nesušalsi, dirbi iki prakaito. Pabandyk pasitampyt su rąstais per visą dieną... Duodi, duodi kol piela atšimpa... Buvo toks sveikas, stiprus žmogus.. Nei iš šio, nei iš to pradėjo vemti, viduriuoti kol nusibaigė, – išdėjo viską įsismarkavęs Anupras.

Lionė apsiramino: „Nežino jis nieko, tik šiaip spėlioja“. Tik vieno ji negali suprasti, kodėl Anupras toks pasidarė? „Anksčiau juk keliais šliaužiojo, rankas, kojas bučiavo... Aš juo taip tikėjau, o dabar panašu, kad jis nenori manęs vesti. Gal iš tikrųjų bijo? O gal kad Zabeliutei teko išeiti? Betgi aš jos nevariau... Pati išėjo, galėjo sau gyvent. Man būtų dar geriau... Nė mergos samdyti nereikėtų... Nedėkingas paršas ir gana. Bet tegul... Praeis kiek laiko ir pats pamatys, kad kvailioja. Ar aš durna, kad užrašyčiau jam žemę? Jau dabar pučiasi, o kas būtų tada? Pakvailios ir nustos... O pagaliau ne toks jau didelis nuostolis. Mokėsiu gyvent ir be jo...“

Jau visa savaitė, kai jie pykstasi, nesišneka. Anupras paniuręs, Lionė pasipūtusi. Nė vienas pirmas nenori pradėti taikytis.

Nežinia kiek laiko dar būtų trukęs jų kivirčas, jeigu Lionė nebūtų apsižiūrėjusi, kad yra nėščia... Dar prieš mėnesį jai buvo kilęs įtarimas, bet galvojo, kad teismai, rūpesčiai, nuovargis... Viskas praeis ir viskas susitvarkys, bet, kai praėjus dar vienam mėnesiui vėl nesulaukė „moteriškų“, ji ne juokais išsigando.

Kas dabar bus? Žemės ji niekada Anuprui neužrašys ir, jeigu jis ir toliau neatsisakys savo reikalavimo, vestuvės ko gero gali ir neįvykti.. O kas jos laukia tada? Kokia negarbė, kokia gėda, ką žmonės pasakys? „Susigavo vaiką su samdiniu...“

„Viešpatie! Dabar tai įkliuvau...“ – išsigandusi Lionė. „Nors nemalonu, bet nori, nenori reikia kalbinti Anuprą. Gal apsigalvojo? Gal susitarsim kaip nors? Negalima ilgiau laukti... Jau du mėnesiai... Būtinai reikia vestuvių... Gal, kai sužinos kad laukiuosi, pabus tėviški jausmai ir bus sukalbamesnis?“

Viskas gavosi priešingai.

Iki šiol Anupras kad ir niurzgėdamas, kad ir piktas, bet gyveno ūkyje ir dirbo visus darbus. Kėlėsi anksti, ėjo į tvartą, šėrė gyvulius, atsinešęs į pirkią pakinktus, juos taisinėjo, ruošėsi miško darbams, bet, kai sužinojo, kad Lionė nėščia, viską metė ir už dienos visai pradingo iš vienkiemio.

Lionė laukė dieną, kitą, o kai praėjo savaitė, galutinai įsitikino, kad Anupras ją paliko. Kai jis išėjo, Lionę užgriuvo dar viena bėda. Ne gana to, kad ji pati atsidūrė apgailėtinoje padėtyje, bet ir ūkis liko be šeimininko. Laimė, kad šeimyna jau pasamdyta, dėl darbų tarsis su nauju bernu, bet kaip išsisukt iš savo bėdos?

Verkė Lionė naktimis, o dieną tvardėsi. Nenorėjo, kad kas pamatytų jos ašaras. „Ką daryt? Kaip atsikratyt tos bjaurios padėties? Ką daryt? Su niekuo negaliu pasitart...“ – per dienas kankinosi moteriškė.

Pirmiausia nuvažiavo pas seserį į miestelį, bet sesuo, kad ir labai norėdama, niekuo negalėjo padėti.

– Buvo čia viena tokia, darydavo, bet dabar jau jos nebėra. Numirė... Paklausk mamos, gal ji žino kokią kitą.

Bet kaip tokį dalyką pasakyti mamai?

Prisaikdinusi seserį, kad niekam o niekam nesakytų, nuvažiavo pas motiną, nors jautė, kad mama tikrai nepritars tokiam jos sumanymui. Bet vis tiktai, mama mama ir palieka. Kur daugiau, jei ne pas motiną ieškosi pagalbos bėdoje.

Galėjo ir nevažiuoti. Motina ne tik jai nepadėjo, bet dar ir apibarė.

– Bijok tu Dievo, dukrele... Ar tau jau gyventi nusibodo? Ar neužsiauginsi tu to vaikelio tokia bagota būdama? Ar nežinai, kad tai mirtina nuodėmė? Kaip tu prieš Dievą atsakysi taip padarius?

Kai ir motina niekuo nepadėjo, Lionei teko ieškoti kitų kelių.

14.

Zabeliutė jau gyvena tetos Juozapienės namuose. Beje, dabar ji jau nebe teta, o anyta. Jaras jos vyras.

Vestuvės buvo kuklios, šeimyniškos, o svečiai tik Dobilas ir Anicetas su žmonomis. Dobilas ir Dobilienė sutiko pabūti liudininkais, o į bažnyčią nuvažiavo visi svečiai kartu su jaunaisiais.

Juozapienė jau buvo pasiruošusi.

Kai visi išvažiavo, ji padengė šventišką vestuvinį stalą, o kai grįžo iš bažnyčios, ji prie slenksčio su duona ir druska sutiko jaunuosius. Pasveikino, pabučiavo marčią ir sūnų, palinkėjo jiems laimės, sveikatos ir pakvietė visus už stalo.

Kad ir nedidelėje draugijoje, bet laikas bėgo linksmai. Nebūtų vestuvės... Niekas neskubėjo namo, prasėdėjo per naktį ir tik auštant visi išvažinėjo..

– Pasisekė mergaitei. Dabar turės naujus namus. Žmonės geri. Anyta tikrai jos neskriaus. Jeronimas irgi ne koks laidokas, padorus vaikinas. Ne piemuo, po kariuomenės, gerai uždirba... O ir pati Zabeliutė, kad ir biedna, bet darbšti, tvarkinga. Turėtų gražiai sugyventi...

– Duok Dieve,– pritarė žmonai Dobilas, – bet kaip čia taip greitai? Atėjo keletą kartų ir jau vestuvės. Nė nepagalvojau... Kaimynystėje gyvenam, sakau užeina taip sau, pasišnekėt...

– Ar daug reikia jauniem? Patiko vienas kitam, o kad taip greitai vedė, tai pagailėjo. Nenorėjo, kad vargtų pas mus visus metus. Taip sakė Jaro motina.

– Bet man va, „lišnas“ klapatas. Važiuok dabar, ieškok žmogaus... Kaip mat ir pavasaris, prasidės darbai, o dirbti nėra kam.

– A jau, anoks čia klapatas. Nuvažiuosi pas Adomą jis ir prirodys. Taip dar nebuvo, kad mergos negautum. Nors tokios kaip Zabeliutė, vargu... – šnekėjosi Dobilai važiuodami namo.

Išleidę svečius nei motina, nei jaunavedžiai miegoti nėjo. Motina liko pirkioje nukraustyti stalo, o jaunieji išėjo į tvartą. Kol Zabeliutė pamelžė karvę, Jaras atnešė šieno ir pakratų, o kol ji iškošė ir sutvarkė pieną, Jaras pašėrė kiaules.

Zabeliutei gera. Jai čia viska žinoma, įprasta. Ji laiminga laksto kaip ant sparnų. Nejaučia nuovargio, kad ir per naktį nemiegojusi. Ji šypsosi Jarui, nusišypso motinai. Atrodo, kad ji per tą vieną dieną jau atsigavo ir sustiprėjo.

Pamiršo tuos teismus, patirtą skriaudą, visus rūpesčius, pergyvenimus. Ji ant nieko jau nebepyksta. Norėtų visus apkabinti, išbučiuoti... Net ir pamotei nebejaučia neapykantos. Jeigu ne Lionės tas gobšumas, kažin ar būtų kada susitikusi su Jaru. „Vis tiktai, kažkas buvo atsitikę, kad nuo vidurio vasaros Jaras nustojo mane lankyti. Gal kada aš tai sužinosiu, bet dabar tai jau nebeturi reikšmės. Mes jau niekada nebeišsiskirsime, gyvensim visą gyvenimą kartu, mylėsim vienas kitą amžinai, iki grabo lentos. Taip kaip prisiekėme vakar bažnyčioje prieš Dievą, prieš kunigą, prie altoriaus“ – užsisvajojo Zabeliutė.

Jau mėnuo, kai Zabeliutė pas Jarą. Kad ir per tokį trumpą laiką, bet ji jau spėjo atsigauti. Jaras džiaugiasi, kad suskubo ją parsivesti į savo namus. Per tuos metus, per kuriuos ji ten pas Dobilus būtų vargus, čia pailsės, sustiprės ir bus tokia, kokią jis pamatė pirmą kartą.

Vieną dieną, besiruošdama po namus, Zabeliutė pamatė kaip į kiemą įvažiavo daili bričkutė ir iš jos išlipo gražiai apsirengusi vidutinio ūgio moteriškė.

– Turbūt pas jus atvažiavo viešnia, – pasakė ji anytai ir abi sužiuro pro langą.

Kai moteris, pririšusi arklį prie prieklėčio stulpo atsisuko, Zabeliutė staiga atšoko nuo lango.

– Pamotė, – kažkaip išgąstingai sušuko ji, – ko dabar jai čia reikia?

– Tikrai? – atsisuko anyta į marčią. – Ar nenujauti kokie reikalai ją čia atvarė?

– Nebėra tarp mūsų jokių reikalų, – papurtė galvą Zabeliutė, – bet dabar aš jos nebebijau...

Viešnia, ranka apsivaliusi sijoną, apsitampiusi švarkelį, pasuko prie priemenės durų ir netrukus įžengė į pirkią.

– Gera diena, – tik įėjusi pasisveikino ji, bet, pamačiusi Zabeliutę, suglumusi apsidairė.

Keista grimasa perkreipė jos veidą. Bandė lyg nusišypsoti, paskui, kiek patylėjusi, neaiškiai ištarė:

– Aš turbūt ne čia pataikiau... – ir nė neatsisveikinusi šovė pro duris laukan.

Stebėjusios pro langą, kaip ji atrišo arklį, įsėdo į bričkutę ir išvažiavo iš kiemo, anyta su marčia pasižiūrėjo viena į kitą.

– Kaip čia buvo, – stebėjosi Zabeliutė, – kur ji taikė, kad nepataikė? Ko pasibaidė? Gal norėjo man ką sakyti, bet kai pamatė jus, nebenorėjo kalbėti? Įdomu, ko jai dar reikia iš manęs?

Anyta kažkaip paslaptingai nusišypsojo...

– O aš, atrodo, numanau koks čia reikalas, – toliau mįslingai šypsojosi Juozapienė, – tik nežinau, sakyti tau ar ne? Pas mane, tikriausiai, o ne pas tave ji buvo atvažiavusi.

– O ką? Ar jūs pažįstamos?

– Nebūtinai, kad pažįstamos... Pas mane laikas nuo laiko tokių „pažįstamų“ su prašymais apsilanko... O dabar sėsk, turiu tau kai ką pasakyti. Ir jos susėdo už stalo.

– Kai jau tu mano marti, išduosiu aš tau savo paslaptį. Tik, žinoma, tai ką sužinosi, turi likti tik tarp tavęs ir manęs. Ar prižadi niekam nieko nesakyti?

– Tai žinoma, kad prižadu, – patikino Zabeliutė anytą, – negi aš išduočiau tikros anytos man patikėtą paslaptį? Dievas mane nubaustų už tai... – beveik prisiekė Zabeliutė.

– Tai va, – jau drąsiau prašneko Juozapienė, – aš ne šiaip tik pribuvėja prie gimdymo. Aš pagelbėju, jeigu kas atsitinka su „moteriškomis“, jeigu vaikelį sunku išnešioti... Žinau visokių žolelių, padarau antpilų, sutrinu proškų... Esu tokiai ne vienai ir kitaip padėjusi... Ar tik nebus sukliuvusi ir tavo pamotė? Matyt prirodyjo kažkas mane, patarė prašyti pagalbos. Štai ir atvažiavo tartis. Kai pamatė tave, aišku, nenorėjo, kad tu sužinotum... Tik juokai, kad ji apsimeta, ne čia pataikius. Aš manau, kad ji pataikė... Matyt kažkas pašnibždėjo, sakė, gal aš kaip nors padėsiu, bet, pamačiusi tave, išsigando. Ką gi, ieškos kitur... Girdėjau, kad yra...

– A... Štai kas, – kažką kito tikėjosi išgirsti Zabeliutė, – juk niekas tuo neužsiima, juk už tai baudžiama... Kaip žmonės nebijo?.. Juk gali kas išpliurpti... Juk gali ir pamirti...

– Kas pliurps? Juk baustų ir vieną ir kitą. O be to ir slepiama, kad gėda neišaiškėtų. O būna visaip, būna, kad ir į kapus nukeliauja.

– Esu girdėjus, – net nusigando Zabeliutė, – užtai ir kunigai bažnyčioje per pamokslą bara, amžinu pragaru grasina. O gal ir iš tikrųjų nuodėmė? – susirūpinusi abejojo Zabeliutė.

– Kai dėl nuodėmės, tai ir aš dažnai pagalvoju, – susimąstė anyta. – Atėjo kartą mergaitė stambaus ūkininko suvedžiota. Našlys aukso kalnus žadėjo, žadėjo vesti... Atėjusi pas mane ji verkė, rankas bučiavo... „Ką pasakys tėvas, motina, kai sužinos? Iš namų išvarys. Ar aš begalėsiu tarnaut, kaip aš užsidirbsiu duoną su vaiku būdama?“ Ir tikrai, kam reikalingas toks vaikas? Kas jo laukia, atėjus į šį pasaulį? Dar vienas nelaimingas našlaitis, „benkartas“ ant vargo ir pajuokos. Ar maža dar vargšų sviete? Kam reikia dar vieno nabago? Pagailėjau jos... Paskui labai meldžiausi, prašiau Dievo atleidimo, priėjau išpažinties, atlikau atgailą, priėmiau komuniją ir prižadėjau sau, niekada daugiau to nedaryti...

Klausydamasi Juozapienės pasakojimo, Zabeliutė vis mąstė:

„Tai taip ir buvo, kaip aš galvojau. Kol tėtušis sirgo, pamotė su Anupru trankėsi. O dabar turbūt „apsunko“. Šiek tiek per vėlai, kad būtų galima užrašyti vaiką tėvo vardu...“ – susimąstė Zabeliutė.

– O tu žinai? – prisiminė anyta, – kai tada sugriuvau lauke ir susilaužiau koją, tuoj pagalvojau, kad Dievas mane baudžia, siunčia tokią baisią mirtį. Juk nuo kaulo lūžimo nemiršta žmogus, bet padarė taip, kad neįeičiau į pirkią ir gyva sušalčiau lauke... Bet, kai išgirdau tavo balsą, supratau, kad Dievas man atleido, neleido numirti ir pasiuntė žmogų į pagalbą. Tai buvo gera pamoka...

– Kaip pažiūrėsi, – juokėsi Zabeliutė, – po teisybei, reikėtų dėkot ne Dievui ir ne man, o Dobilienei, kad įmetė į kibirą su vandeniu degtukus. Jeigu ne tie degtukai, kas būtų ėjęs į jūsų sodybą? Pati rytinė ruoša, liuoba. Su reikalais pas kaimynus tik po pietų vaikšto...

– Šiaip ar taip likau gyva. Nors prisipažinsiu, kad dar gulėdama lovoje pagalvodavau, kad čia dar ne visa bausmė. Va, liksiu gulėt ant patalo visam gyvenimui... Ot ir bus man už mano nuodėmę.

– O iš kur, tamsta, visko išmokot? Juk jūs pašaukta tuose kraštuose kaip gerai nusimananti „daktarka“. Jeigu kas nors kam atsitinka, pirmiausia į tamstą kreipiasi patarimo, – pasidomėjo Zabeliutė. – Čia gi ne tas pats, kaip nuo mamos išmokti verpti arba austi. Čia reikia mokintis iš daktaro...

– Teisybė, – sutiko anyta, – mano mama buvo gailestingoji sesuo ir visą gyvenimą dirbo prie moterų daktaro. Buvo ištekėjusi už valdininko. Gyvenome neblogai, bet, kai mirė tėvas, pasidarė sunku vienai su dviem vaikais. Išvažiavom gyvent į kaimą ir čia ji dirbo kaip felčerė. Nuo jos ir aš kai ko išmokau. Aš ir tave išmokinsiu, jeigu nori. Pravers gyvenime... Juk gali pasitaikyti susižaloti, susirgti. Kol atvažiuos tikras daktaras, galima sau ar kitiems padėti.

– Ne man tokie dalykai. Aš niekada nesugebėsiu taip kaip jūs, – kuklinosi Zabeliutė, – jūsų rankos ir dabar švelnios, o mano šiurkščios nuo ūkio darbų.

– Pačios kad ir šiurkščios, bet jaunos ir vikrios. Kai mažiau dirbsi, sušvelnės ir tavo... Galėsi drąsiai priimti ką tik gimusį kūdikėlį. Mokinkis iš manęs, kol dar esu gyva. Tai neapsakomas džiaugsmas, kai į rankas imi ką tik užgimusią, gležną, spurdančią gyvybę...

15.

„Kaip ten atsirado Izabelė? – laužo galvą Lionė. – Juk mane palydėjo, parodė... Aplinkui jokių kitų sodybų nėra. Tik ta viena. Negalėjau apsirikti... Dabar jau ten tikrai negalima... Reikia ieškoti kitur... O kur? Ko paklaust, iš kur sužinot? O laikas bėga... O gal nieko nedaryt? Auginti? Na, jau ne.

Dabar, kai aš jau tokia bagota, dar nesena, pakankamai graži, galėčiau dairytis pasiturinčio jaunikio, o turėsiu sėdėt už mūrelio su vaiku. Blūdyti per naktis be miego, linguoti lopšį, mazgot vystyklus. Kaip aš atrodysiu? Kas į mane tokią žiūrės? „Našlė su vaiku ir dar neaišku, kieno tas vaikas...“ Tikrai „krenta markė“, kaip sakė Anupras. Gėda bus žmonėms į akis pažiūrėti... O kai prasidės liežuviai? Būsiu apjuokta ant visos parapijos...

Kas man iš to viso turto, jei žmonės pirštais badys? Galvojau būsiu ponia, visi mane gerbs, pavydės, o vietoj to tiktai apkalbos ir patyčios. Ne, gimdyti jokiu būdu negalima. Kol dar laikas, reikia būtinai susitvarkyti. Oi Anuprai, Anuprai, ką tu padarei? Kas galėjo pagalvot, kad tu atsisakysi mane vesti?“

Kol Lionė susirado „šitokias paslaugas“ teikiančią moterį, prabėgo dar vienas mėnuo. „Gal jau ir per vėlu, didesnis pavojus, bet tegul... Viską iškentėsiu, kad tik nuslėpčiau tokią gėdą“.

Po „operacijos“ Lionė vos pajėgė atsistoti ant kojų. Įsikibusi į lovos galą ji svirduliavo, bet moteriškė vis ragino kaip greičiau išeiti, kol dar neparėjo iš darbo jos vyras. Ji padėjo Lionei įlipti į bričkutę, padavė jai į rankas vadeles, išleidusi ją grįžo ir užkėlė vartus.

– Kažin, kodėl taip ilgai jai nuo veido nepraeina mėlynumas? – palydėjo akimis nuvažiuojančią Lionę moteris. – Bet nieko, kol parvažiuos, viskas praeis... Visom taip būna, – nusiramino ji ir parėjo į namus.

Pavažiavus kelio galiuką, Lionei kažkodėl pasidarė labai negera ir ji nebevažiavo namo, o pasuko arklį į motinos sodybėlę. „Važiuosiu pas mamą, čia arčiau. Kad tik greičiau, kaip greičiau atsigulti...“

Motina, pamačiusi tokią savo dukrą, labai išsigando.

– Kas su tavim atsitiko, vaikeli? Visa mėlyna... Gal griuvai, užsigavai? Kaip čia buvo? – klausinėjo padėdama išlipti iš bričkutės motina.

– Nieko, man tik labai negera... – vos laikėsi ant kojų Lionė, – paslydau netyčia...

– Bet niekur kraujo nesimato... Gal taip tik susitrenkei?

– Nieko man nėra, – kartojo Lionė, – man tik toks silpnumas. Va, pagulėsiu ir praeis... – neprisipažino ji motinai, bet kai ši sujudo kviesti daktarą, Lionė griežtai užprotestavo.

– Jokiu būdu negalima šaukti daktaro...

– Kodėl, vaikeli?

– Na, jis tuoj supras, kas man yra. Paskui visokie nemalonumai... Kad tik niekas nesužinotų...

– Ach štai kas... – pagaliau suprato motina, – visgi nepaklausei manęs, sudurniavai... O ką sakiau, – norėjo jau ji barti dukterį, bet, matydama kaip ji guli užmerktom akim, pražiota burna, tokia nusilpusi, bejėgė, pajuodusiu veidu, nutilo. „Ką bemačys dabar? Sakyk nesakęs, belieka tik laukti, kada pasidarys geriau...“

Anksti ryte prabudusi Lionė paprašė valgyti, daug gėrė ir net pabandė atsisėsti.

– Jau man geriau, – apsidžiaugė ji, – dar pagulėsiu šiek tiek ir jau galėsiu važiuoti namo.

Bet, kai atsigulė trumpam pamiegoti, tai taip ir vėl išmiegojo iki kito ryto. Motina nežino nė ką daryt. Ar žadinti, kad ko nors užvalgytų, ar geriau palikt miegot? Ilgokai pastovėjusi prie lovos, ji nusprendė:

– Gal tegul sau miega. Šiek tiek pasistiprino ryte, pamiegos, o rytoj atsikels žvalesnė. Taip kaip šiandien kad buvo. Gal rytoj, Dievas duos, bus ir visai sveika.

Bet kai ryte Lionė visai neatmerkė akių, motina labai susirūpino. Ji atnešė arbatos, pabandė dukrą žadinti, bet ši visai nereagavo, o kai, pakėlusi jos galvą, bandė sugirdyti, Lionė nenurijo nė gurkšnelio.

Moteriškė atitraukė stiklinę nuo lūpų ir, kai pasisuko padėti ją ant stalo, dukters galva nevalingai nukrito ant pagalvės. Moteris dar bandė kilstelėti už pečių, tačiau tuo pat metu Lionė kažkaip keistai atmetė rankas į šalis ir taip liko gulėti kaip negyva...

Pamačiusi dukrą tokioje padėtyje, motina susiėmė už galvos.

– Kas jai? Visai kaip negyva... Bet... Kad ir iš tikrųjų turbūt negyva... – pridėjusi ausį prie Lionės krūtinės ir neišgirdusi širdies plakimo, atšoko motina. – Viešpatie! Negi mirė?!

Nesulaukdami šeimininkės, samdiniai pranešė seniūnui. Seniūnas dėl visa ko užsuko pas motiną. Gal ji ką nors žino?

O čia ašarų pakalnė... Ką tik mirusi duktė.

Motina sukrėsta, pasimetusi, raudodama blaškosi po pirkią...Reikia pašarvot – nėra drabužių... Visi vienkiemyje... Nėra žvakių, nėra rožančių, nėra kantičkų... O kaip pranešt kitai dukrai?

– Nesirūpink, motin, viską sutvarkysim, – ramino ją seniūnas. – Važiuosim į vienkiemį, viską paimsim, atvešim berną, mergą, užsuksim į miestelį, duosim žinią kitai dukrai... Atvešim bobelę iš špitolės ir visi padėsim... Bet kaip čia buvo, kas atsitiko? Sveika, graži, jauna moteris... Kas galėjo pagalvot... Kas gi jai buvo?

– Nieko nežinau... – kad ir pasimetusi, bet dar gaudėsi tiek, kad negalima sakyt tiesos seniūnui, – užsuko važiuodama pro šalį ir pasidarė negera... Ryte buvo geriau, jau norėjo važiuot namo, neleidau, o šiandien vėl pablogėjo... Ir va, jau nebėra... Dieve, Dieve, už ką mane baudi, ką blogo padariau? Kodėl atėmei iš manęs mano vaiką? – vėl pratrūko raudoti motina, – verčiau aš būčiau numirusi, negu vaiką matyti ant lentos!..

– Tai aš jau ir eisiu. Nėr ko gaišt, – susigraudino ir seniūnas, – o pati kaip nors laikykis. Ką padarysi, kad taip jau atsitiko... Viskas Dievo valioj...

Padaręs viską taip kaip buvo žadėjęs, seniūnas nuvažiavo pas Zabeliutės brolį.

– Mirė tavo pamotė, – pasisveikinęs pranešė žinią. – Vienkiemis nebeturi šeimininko. Negalima be priežiūros ten visko palikti. Kas dabar ten šeimininkaus? Ar tu? – paklausė atsisėdęs.

– Tai jau tenai šeimininkaus Zabeliutė. Kas gi daugiau? – nustebintas Anicetas. – O kas gi jai buvo, kad taip netikėtai mirė? Nesigirdėjo, kad būtų sirgus.

– Ir motina nieko nežino. Sako, kad užvažiavo apsilankyti, pasidarė negera ir per porą dienų pasimirė. Turbūt kas nors su širdim. O pačiam ar nebus skriaudos? Pats atsiėmei tik dalį, o Zabeliutei atitenka visas ūkis, – dalykiškai dar pasvarstė seniūnas.

– Mes jau čia susitarsim tarpusavyje. Nereikės jokių teismų. Ne taip, kaip su pamote reikėjo bylinėtis. Grobė, grobė, štai ir užspringo svetimu geru...

– Kad nežinau, kaip dabar pranešti Zabeliutei. Jos čia vienkiemyje jau seniai nebėra, – susirūpino seniūnas.

– Nereikės jums. Aš žinau kur ji ir pats pranešiu, – nuramino seniūną Anicetas. – Rytoj pat nuvažiuosiu pas juos. Ji ką tik ištekėjo, taigi vienkiemis turės ne tik šeimininkę, bet ir šeimininką...

2012 m.

Karšinčius

1.

– Na, ką tu dabar pasakysi, Zosele? – paklausė Lukošius savo jaunos žmonos, kai jie išvaikščiojo skersai ir išilgai visą sodybą, sodą, apžiūrėjo visus ūkinius pastatus ir gyvenamą trobą iš lauko pusės.

– Ką gi aš galiu pasakyti? Visai graži sodybaitė, – pritariamai atsakė žmona, – bet prisėskim, – pamačiusi darželyje suoliuką, pasiūlė ji. – Sodo medžiai jauni ir tvoros, matosi, ne taip seniai statytos, neišlūžinėjusios, – kai susėdo, dėstė savo įspūdžius Zoselė toliau. – Gražu, kad trobos stogas blėka uždengtas, langai ne mažučiai ir vieta graži. Nieko nepasakysi. Man viskas čia labai patinka.

– Tai ir gerai, – patenkintas Lukošius, – bet tik tau patinka, bus galima tartis.

– Jeigu čia nusipirktume, tai išsipildytų mano sena svajonė gyventi prie upelio, – tęsė Zoselė, – kaip čia būtų gerai. Kai čia pat vanduo, būtų galima laikyti žąsų, ančių. Ryte, vakare pašėrei, o per dieną plaukiodami visko patys prisirankioja. Nepamatai, kaip išauga. Dar man patinka, kad netoli vieškelis... Ir išvis man čia viskas prie širdies.

– Patinka ir man. Kaina visai prieinama... – džiaugėsi Lukošius, kad Zoselei patinka. – Tada kai buvau, tikrai nieko nesužinojau. Paties šeimininko nebuvo namie, o kaip supratau iš šeimininkės kalbos, tai kaina neatrodė baisi.

– O kiek gi maždaug iš tikrųjų? – staiga susirūpino Zoselė, – ar turėsime tiek?

– Mano dalis, tavo pasoga, manau, kad turėtų užtekti. O jeigu pritrūks, tai dėdė klebonas žadėjo pridėti. Abu su juo buvome atvažiavę, jam irgi labai patiko.

– O ar žinai, kodėl jie parduoda? – susirūpino žmona, – tokia graži, tvarkinga sodyba... Kodėl patys nenori joje gyventi?

– Sako, kad išvažiuoja į miestą, – atsakė Lukošius, – už parduotą ūkį pirks mieste kokį tai namuką, dirbs fabrike. Nebenori gyventi kaimiškai, gyvens miesčioniškai...

– Kaip žmonės ir sugalvoja, – stebėjosi Zoselė, – turėjo tokį gyvenimą... Viską palieka ir išeina ant pliko bruko. Čia ir upelis, čia ir medelis... Va ir gėlytės po langu žydi... Čia rytais iš miego prikelia paukštukų čiulbėjimas, o ten sirenos kaukimas. Kas rytą turi lėkt kaip į gaisrą. Baisu... Niekada nenorėčiau gyvent mieste.

– O kiek tokių gyvena... Daugiau negu kaime, – stebisi ir Lukošius, – mieste gal ir lengvesnis, linksmesnis gyvenimas, bet aš irgi nemainyčiau.

– Čia viskas savo, viskas šviežia, o ten viską perki krautuvėje. Pienas, sviestas, kiaušiniai... Juk viskas ne pigu. Ką uždirbi, turi išleisti pravalgymui. Duoną ir tą reikia pirkti. Nepalyginsi kepyklos duonos su ta, kokią išsikepi namie, – rokavo Zoselė.

– Ir visą gyvenimą tau ponas ant galvos, – kas labiausiai nepatinka Lukošiui, – o čia pats ant savęs ponas. Ten visiškai priklausomas nuo fabrikanto. Šiandien dirbi, o rytoj gali pasakyti „nebeateik, nebereikia“. Kur tada dėtis? Kaip gyventi, ką valgyti? Kaime, kad ir kokie blogi metai, bet bado nematysi... Na, bet čia jau jų reikalas. Jie parduoda – mes perkam. Ir mums neturi rūpėti kaip jie ten gyvens viską pardavę, – grįžo prie savo rūpesčių Lukošius, – dabar, kai jau viską apžiūrėjom ir mums tinka, galima ir į pirkią užeiti. Reikia pasižiūrėti, kaip viduje atrodo. Tada, kai šeimininko nebuvo, neužėjom nė į vidų. Kiek iš lauko pamatėm, tiek ir užteko, o dabar reikia pamatyti, ar pečiai nesugriuvę, ar palangės neišpuvusios, ar dar kas nors...

– Bet vis tiek juk pirksim? – susirūpino Zoselė, – ką tas pečius... Pečių galima pamūryti.

– Taip tai taip, bet viskas įeina į kainą. Jeigu kas nors ne taip, galima būtų kokį šimtą, kitą ir nusiderėti.

– Gerai sakai, – sutiko žmona.

– Dabar jau susitarsim galutinai. Sužinosim tikrą kainą, kiek priklauso žemės, apeisim rubežius ir susitarsim, kada važiuot pas notarą.

Kiek patys jaunavedžiai turėjo, kiek dėdė klebonas pridėjo, bet ūkis buvo nupirktas ir netrukus jaunieji Daksniai atėjo gyventi į ką tik nupirktą sodybą.

Apsiėjo be jokių išleistuvių, be jokių įkurtuvių. Atgabeno jaunuosius Zoselę ir Lukošių tėvai. Svetimų žmonių nebuvo, tai jokių vaišių ir nereikėjo.

Kai viską sunešė ir pastatė į vietas pirkioje, dvi karves ir arklį pririšo tvarte, būtiniausius padargus sukrovė vasarnamyje, vyrai, nusimazgoję rankas upelyje, atėjo į pirkią.

Zoselė prikepė kiaušinienės ir, tuo pavaišinusi talkininkus, išleido juos namo.

Niekas ir nenorėjo daugiau... Ko gi iš jų norėt? Jie ir jaunavedžiai ir naujakuriai kartu. Svarbu, kad nusipirko, turės kur gyventi... Ko daugiau jauniem reikia?

Pradžia padaryta gera, kad tik Viešpats laimintų jų gyvenimą. Kad tik Dievas duotų sveikatos darbuotis, kad gražiai sutardami gyventų laimingai ir ilgai.

2.

Išvažiavus tėvams, liko dar šiek tiek laiko iki vakaro ir Zoselė suskubo daryti šiokią tokią tvarką už mūrelio, kur vyrai pastatė lovą su šviežiais šiaudais prikimštu čiužiniu.

Iškuopusi šiukšles, išplovusi grindis, numazgojusi langą ir palanges, paklojo lovą savo kraitiniais patalais, kad būtų gera miegoti atėjus nakčiai.

Dar nušluostė šlapiu skuduru dulkes nuo suoliuko prie pečiaus, nuo paties priepečkio ir, įmetusi skudurą į kibirą, žvilgtelėjo į viršų.

– Viešpatie, kas ten darosi?!

Ant pečiaus iki lubų prikrauta kažkokių ryšulių, skudurų, maišų. Ar pamiršti, ar tyčia palikti senų šeimininkų, kuriuos reikės būtinai surinkti ir išmesti. Dabar ką nors daryti vėlu, jau vakaras. Rytoj bus visa diena, o dabar, kai jau čia viskas beveik sutvarkyta, reikia eit žiūrėt ko nors vakarienei.

Kol Lukošius sode pripjovė žolės gyvuliams, o Zoselė pamelžė karves, beveik visai sutemo. Kada jau čia bevirsi vakarienę? Išvargę per dieną, suvalgė pieno su duona ir nuėjo miegot.

Kad ir naujoje vietoje, bet pavargę užmigo kietai ir pabudo jau brėkštant. Zoselė pirmoji pramerkė akis ir tuo pačiu metu išgirdo kažką krebždant ant pečiaus. Ji pakėlė galvą nuo pagalvės ir geriau pasiklausė.

Tikrai, ant pečiaus kažkas krutėjo. Lyg šlamėjo, stenėjo, dejavo... Matyt sujudintas ant priepečkio nukrito ryšulys, o paskui jį šlumštelėjo maišas.

Zoselė baisiausiai išsigando. Prisiplojusi prie Lukošiaus ir užsitraukusi antklodę ant galvos, laukė, kas bus toliau. Gal viskas nusiramins, gal nutils, gal jai tik taip pasigirdo? Ant pečiaus ne tik kad pasikartojo šlamesys, bet pasigirdo nesuprantami garsai. Lyg dejavimas, lyg vaitojimas, lyg atodūsiai.

– Vaidenasi, – visa nustėro Zoselė ir vis labiau spaudėsi prie Lukošiaus, kol pagaliau ir tas pabudo.

– Kas yra? – pajutęs visą virpančią Zoselę, nieko nesuprasdamas Lukošius atsisėdo lovoje, – kas atsitiko?

– Ant pečiaus vaidenasi... – vos ištarė žmona ir vėl užsitraukė antklodę ant galvos.

– Kodėl vaidenasi? Ką čia prasimanai? – net pyktelėjo vyriškis.

– Kažkas stena, brazdinasi, spardosi... Viskas krenta žemėn... Kai tik pabudau, tai ir išgirdau...

– Išsigalvoji visokius niekus, – bandė raminti Lukošius žmoną, bet pagaliau ir pats išgirdo kažką dejuojant, – reikia eit pasižiūrėt...

– Niekur tu neik, nepalik manęs. Aš bijau likti viena, – maldavo Zoselė, pastvėrusi vyrą už rankos, – vis tiek dabar tamsu ir nieko tu nepamatysi. Palaukim kol išauš.

Zoselės prašomas Lukošius atsigulė atgal, bet po trumpos tylos jis ir vėl išgirdo kažkokį lemenimą, lyg tai bandymą ištarti kažkokį žodį, bet nepavykus, pasigirsdavo dūsavimas ir dejonė.

– Kas gi čia per velnias? Negi iš tikrųjų vaiduoklis? – net ir Lukošiui pasidarė nejauku, bet, geriau įsiklausęs, iš tų visų neaiškių garsų ir aimanų lyg ryškėjo žodis. Jis įtempė klausą ir dabar jau beveik aiškiai išgirdo „gerti“, o po to gyvo žmogaus atodūsį. Lukošiui iškart atlėgo ir jis nusispjovė.

– Vaiduoklis juk neprašys gerti? Ant pečiaus gyvas žmogus, tik neaišku, kokiu būdu jis ten pateko. Tu nieko nebijok, – išlipęs iš lovos Lukošius paglostė Zoselės galvą, – ant pečiaus žmogus ir prašo gerti. Va, apsivilksiu ir eisiu pažiūrėt iš arčiau.

Vyro padrąsinta, Zoselė apsirengė ir abu atėjo prie pečiaus.

– Tu pasemk vandens, – paliepė Lukošius žmonai, – o aš nukilnosiu tuos ryšulius. Ar ne velnias jų čia tiek prikrovė? Kur tiktai tą visą brudą reikės padėti? – pyko Lukošius, traukdamas nuo pečiaus pundus skudurų. Kai pagaliau viskas atsidūrė žemėje, jis palypėjo ant priepečkio ir pasižiūrėjo iš arčiau.

Na žinoma, taip ir buvo... Ant pečiaus gulėjo susirietęs, iki pat smakro sulenktais keliais kūdutis žmogelis.

– Ateik gi. Pati pamatysi, koks čia vaiduoklis... Ir atnešk jam gerti, – pašaukė Lukošius Zoselę, – o aš pabandysiu jį pakalbinti.

Paėmęs iš žmonos rankų puodelį su vandeniu, Lukošius užlipo ant pečiaus ir priklaupė prie žmogaus. Kadangi šis gulėjo užmerktomis akimis ir nieko nematė, tai Lukošius, prinešęs vandenį „vaiduokliui“ prie burnos, suvilgė jam lūpas.

Pajutęs ant lūpų drėgmę, žmogelis atgijo ir ėmė godžiai gerti vandenį. Neatitraukė lūpų nuo puodelio tol, kol jame neliko nė lašo vandens. Atsigėręs „vaiduoklis“ atmerkė akis, bet, pamatęs arti savęs klūpintį nepažįstamą vyrą, išsigando.

– Kur Petras? Pašaukit Petrą, – kimiu balsu prašneko jis ir ėmė trauktis arčiau sienos.

– Koks Petras? Nėra čia jokio Petro, – atsakė jam Lukošius, bet tuoj pat prisiminė, kad sodyba, kurią jis nupirko, buvo Petro Grumbino vardu.

– Tai kas jis tau tas Petras? Sūnus? – dar paklausė, bet žmogus nieko nebeatsakė. Jis vėl užsimerkė, nutilo ir tarsi nugrimzdo į ankstesnę nesąmoningą būseną. Po to giliai atsiduso ir patylėjęs vėl ėmė prašyti gerti.

Išgėręs dar vieną puoduką vandens, „vaiduoklis“ susirietė savo guolyje ir, kiek nebandė jį kalbinti Lukošius, daugiau neištarė nė žodžio.

– Tai va, kad nusipirkom gyvenimą su visu karšinčium, – neslėpė nevilties Lukošius.

– Ką dabar darysim? Kaip gi mes nepamatėm? – stebėjosi Zoselė. – Juk kartu buvom čia užėję... Kas galėjo pagalvot?

– Aš tai užmečiau akį, kai buvau užėjęs už mūrelio, bet velnią ten pamatysi. Turbūt apkrautas skudurais tyčia, kad nesimatytų, – niršo Lukošius.

– Koks gi jis? Ar senas, ar jaunas? Ar jis serga? Gal jam kas skauda? Naktį girdėjau dejuojant, – rūpinosi Zoselė.

– Kad nieko negali suprast, koks jis. Kūdas, žilais plaukais apžėlęs, susirietęs. Senas ar jaunas, bet klapato su juo turėsim... Ot tau ir vaiduoklis... Jeigu nenumirs, dar ilgai jis mums vaidensis...

– Klausyk, – sumąstė Zoselė, – gal reikia pranešt seniūnui? Gal jis padėtų surasti senus šeimininkus? Taip gi negalima... Kur tai matyta palikti ligonį svetimiems žmonėms?

– O kaip tu juos surasi? Daugiau kaip vardo ir pavardės aš nieko apie juos nežinau. Sakė, kad išvažiuoja gyventi į miestą... Kokiame fabrike dirbs nei aš klausiau, nei kas man sakė...

– Tai gal reikia pranešt policijai? Turi gi kas nors mums padėti tokiu reikalu.

– Tik prasidėk su valdiškais namais... – nesutiko Lukošius, – už dyką niekas nė piršto nepajudins. Visur mokėk. Kaip tik dabar to mums ir trūksta, kai pinigų neturime.

– Na, ką gi, tegul kol kas taip ir lieka. Matysim, kas bus toliau. Bet tik ne vaiduoklis. Aš jau buvau visai nusigandusi. Galvojau, kad nusipirkom namus, kuriuose vaidenasi... – guodėsi Zoselė.

– Reikalinga mums ta kyla pradžioje gyvenimo, – toliau pyko Lukošius, – visai sugadino ūpą. Vakar buvo taip smagu, o šiandien rankos nebekyla ką nors veikti. O darbų yra... Gale lauko mačiau paliktas dirvonuot ne mažas gabalas žemės. Reikia suart. Po pusryčio nuo to ir pradėsiu.

– O gal reikia dėdės klebono paklaust? – vis galvoja apie karšinčių Zoselė, – jeigu taip klebonas užsiimtų tuo reikalu? Gal tada ir policija labiau susirūpintų?

– Gal iš tikrųjų reikia su dėde pasitart? – pritarė Lukošius šiam sumanymui. – Gerai tu sakai. Jei mes skųsimės, nelabai kas klausys. Pasijuoks tik ir gana. O jeigu klebonas, tai visai kas kita. Va, suarsiu iki pietų, o po pietų ir nuvažiuosiu pas dėdę kleboną.

Likusi viena, Zoselė susimąstė:

– Gerti tai davėm, o valgyti net nepasiūlėm. Gal ir valgyti norėtų? Bet ko gi jam paduoti? Bet ko juk negali... Negėręs, matyt, jau seniai, o kas žino, kiek laiko nevalgęs? Kad nepersivalgytų... Jeigu kokios skystos kruopų košelės išvirus? Gal nepaškadytų?

Viename piene išvirusi skystos košės, Zoselė užlipo ant pečiaus.

– Va, atnešiau valgyti, – užkalbino ji žmogų ir jis atmerkė akis, o pamatęs moteriškę, atrodo, net apsidžiaugė.

– O, Mortelė, o kur Petras? Aš norėjau jam kai ką pasakyti.

– Nei Mortelės, nei Petro čia nėra ir vargu ar tamsta juos čia kada nors pamatysi. Aš, va atnešiau košės. Gal valgysit? – užkabino šaukštą Zoselė.

– Bet kaip gi aš valgysiu, kad neturiu sveikatos atsisėsti, – lyg pabandęs sėstis, tik pasimuistė ir toliau liko gulėti žmogelis.

– Ne bėda, aš tuoj, – nuramino jį moteris, – tik pakelsim aukščiau galvą, kad neužspringtum. Va taip... – sulenkė pagalvę, – o dabar pabandysim...

Zoselės padedamas, žmogus šaukštas po šaukšto suvalgė visą košę ir pažvalėjęs paprašė atsigerti.

– Senukas, – geriau į jį pažiūrėjus, nusprendė ji, – turbūt tėvas...

3.

Po pietų, kaip ir buvo žadėjęs, Lukošius išvažiavo pas dėdę kleboną patarimo. Važiavo tik pasitarti, o grįžo su visu klebonu.

Iš Lukošiaus pasakojimo klebonas suprato, kad žmogelis labai silpnas ir, šiek tiek pagalvojęs, nusprendė, kad pirmiausia reikia jam suteikti paskutinį patepimą. Ką gali žinot? Gal žmogus prie mirties? Pakviestas zakristijonas greitai viską, kas reikalinga vykstant prie mirštančio ligonio, paruošė ir klebonas su švenčiausiu atvažiavo į Lukošiaus sodybą.

Tik įžengęs į pirkią, jis paprašė parodyti, kur guli ligonis ir, atėjęs prie pečiaus, paliepė visiems išeiti, kad paliktų juos vienus.

Palypėjęs ant priepečkio, klebonas nužvelgė gulintį. Vaizdas nekoks. Apšepęs, išsekęs, su vienais apatiniais žmogelis tįsojo ant plikų, juoda vilna į viršų išverstų kailinių. Paklodė ir antklodė nuspirtos gale kojų... Pats gulėjo aukštielninkas, atlapotais marškiniais, plika krūtine, išsižiojęs... Aiškiai matėsi, kaip, sunkiai kvėpuojant, kilnojasi krūtinė ir gyslotu kaklu lėtai slankiojo Adomo obuolys.

– Kažin, ar galėsiu su juo susikalbėti? – pasižiūrėjęs į jį, susirūpino klebonas.

Pasistiprinęs koše, žmogelis kietai miegojo, o pažadintas nelabai suprato, ko iš jo norima. Atmerkęs akis jis nesąmoningai dairėsi, nieko nekalbėjo, bet, klebono klausinėjamas ir ilgokai tylėjęs, atrodo, suprato reikalą ir pradėjo trumpai atsakinėti į klausimus.

Kai klebonas klausė, ar jis nepadarė to ar to, ar nenusidėjo Dievui pagal tą ar aną Dievo įsakymą, ar nesvetimoteriavo ir į kitus panašius klausimus, žmogelis atsakinėjo „ne“, o, kai baigęs klausinėt klebonas paklausė, ar gailisi už nuodėmes, jis atsakė:

– Taip, gailiuosi.

Klebonas patenkintas. Matant, kokia ligonio būklė, užtenka ir tiek, kad žmogus galėtų priimti komuniją. Po paskutinio patepimo klebonas dar sukalbėjo ilgą maldą, o viską baigęs, peržegnojo ir padrąsino ligonį.

– Žinok, žmogau, tas mano apsilankymas ir paskutinis patepimas tai visai nereiškia, kad po to tu turi numirti... Tos apeigos tik dėl to, jeigu jau iš tikrųjų atėjo tau laikas atsiskirti nuo šio pasaulio. Tada būtum susitaikęs su Dievu ir pasiruošęs įžengti į kitą gyvenimą. Jeigu tau dar ne laikas, neišmušė dar tavo paskutinė valanda, tos maldos tik sustiprins tavo jėgas, padės pakilti iš ligos patalo, kad galėtum ir toliau tvirtai žengti šiuo nelengvu, žemiško gyvenimo keliu, garbindamas Dievą ir dėkodamas jam už suteiktas malones...

Ar ką nors suprato ligonis, ar ką girdėjo, kas jam buvo sakoma, klebonui jau mažai rūpėjo. Jis atliko savo pareigą, paruošė žmogų kelionei pas Dievą, kaip ir pridera paruošti kiekvieną krikščionį kataliką, o daugiau jis niekuo nebegali padėti. Viskas dabar ne jo valioje, o Dievo rankose. Dar kartą peržegnojęs gulintį senuką, klebonas nulipo nuo priepečkio, atėjo į pirkią ir pravėrė priemenės duris.

Kai visi susirinko prie stalo, dėdė klebonas dar patarė ir pamokė Zoselę ir Lukošių.

– Mano vaikai, niekur jūs nesiskųskit ir nieko neieškokit. Leiskit jam ramiai numirti savo pastogėje. Jis, matomai, būdamas jaunas buvo tų namų šeimininkas. Čia jis gyveno visą gyvenimą. Čia gal būt gimęs, užaugęs ir užauginęs savo vaikus, kurie, deja, taip negailestingai su juo pasielgė.

Ieškodami su policijos pagalba, be abejo vaikus surastumėt... Bet patys pagalvokit, kas jo lauktų pas tokius jo išsižadėjusius artimuosius?

Jei numirs, gražiai palaidosim, liks gyvas – paglobokit, prižiūrėkit. Paklokit patalą minkščiau, pavalgydinkit, pagirdykit, raskit laiko pašnekinti, paguosti, nepagailėkit malonesnio žodžio...

Nepasigailėsit, padarę gerą darbą. Gal pats Dievas siunčia jums tokį išbandymą jūsų bendro gyvenimo pradžioje, kad pasimokytumėt, kaip reikia auklėti savo vaikus. Matysit, koks jis jums bus dėkingas. O pagaliau, kas gali būti geriau, kaip žinoti, kad tavo dėka laimingas jaučiasi bent vienas žmogus? Senas žmogus namuose – tai kaip vaistas...

Taip pašnekėjęs, klebonas paprašė Lukošiaus parvežti jį namo. Zoselė norėjo dar pavaišinti, bet klebonas padėkojo ir atsisakė.

– Parvežk mane namo, vaikeli, – kreipėsi į Lukošių, – man reikia spėti į vakarines pamaldas.

4.

Gerai prižiūrimas žmogelis veikiai atsigavo. Už savaitės jis jau atsisėdo, o dar už kelių dienų paprašė Zoselės, kad padėtų jam nulipti nuo pečiaus ir palydėtų iki būdelės ant savo reikalo.

Zoselė, aišku, jo niekur neleido ir, padėjusi nulipti nuo pečiaus, atnešė kibirą. Neilgai senukas naudojosi tomis paslaugomis. Tik keletą kartų, o toliau, Lukošiaus padedamas, jau vaikščiojo į lauką ir grįžęs pats vienas užlipdavo ant pečiaus.

Už kurio laiko Lukošius išmaudė įnamį pirtyje, apkirpo plaukus, nuskuto ir padarė visai panašų į žmogų. Dar norėjo jam pastatyti lovelę už mūrelio, kad nereikėtų laipioti ant pečiaus, bet senukas griežtai atsisakė.

– Noriu tik ant pečiaus ir niekur kitur, – pareiškė jis.

Kadangi toks buvo jo pageidavimas, Zoselė, išvėdinusi tuos kailinius, ant kurių karšinčius gulėjo ir pataisiusi minkštesnį guolį, užtiesė švarią paklodę ir antklodę. Diedukas patenkintas užlipo ant pečiaus ir atsigulė ten, kur norėjo.

Dabar jis jau neguli kaip anksčiau per dienas ir naktis. Senukas keliasi kartu su visais ir padeda Zoselei prie ruošos. Atneša malkų, vandens, priskuta bulvių, pašluoja pirkią, priemenę ir sėdasi kartu su visais už stalo pusryčių. Zoselę ir Lukošių vadina vardais, o pats taip ir pasiliko visam laikui „diedukas“. Valgydami pusryčius jie su Lukošium aptaria dienos darbus arba šiaip ūkiškai pasišneka.

– Tau, vaike, būtinai reikia dar vieno arklio, – sako diedukas, – kai aš šeimininkavau, pas mane visada būdavo du arkliai. Dirbau su abiem, bet vieną užlaikydavau gražesnį. Su juo važiuodavau į turgų ar į valsčių, na ir sekmadieniais į bažnyčią ar kermošių. O dvi karvės irgi per mažai. Daug nelaikiau, bet iš penkių neišeidavau. Nelaikydavau senesnių kaip šešių veršių. Po šešių – parduodu, o toj vietoj jau turėdavau užsiauginęs jauną.

– Aš irgi žinau, kad būtų gerai antras arklys, bet kol kas versiuos su vienu. Aš gi naujakurys, dar neturiu už ką pirkti, o laikui bėgant, visko prisigyvensiu.

– Prisigyvensi, vaikeli, tikrai visko prisigyvensi. Mūsų žemelė gera. Ką nepasėk – viskas gražiai užauga. Tik reikia netingėti... Jeigu aš per žiemą nesusirgsiu, prasigalėsiu, tai pavasarį, jei būtų antras arklys, galėčiau tau ir laukuose padėti.

– Iki ateinančio pavasario nelabai įpirksiu, jeigu tik dar kitam pavasariui, žinoma, kai nuimsim gerą derlių.

– Na, matysim, – kažkaip mįslingai pasakė diedukas, – tik duok, Dieve, kad sveikas būčiau...

– Kaip čia buvo, kad tamsta taip labai buvai susirgęs? Kaip dabar žiūriu, neatrodo, kad dėl senatvės. Kiek gi tamstai metų? – pasidomėjo Lukošius.

– Ne taip ir mažai... Aštuoniasdešimties dar neturiu, bet jau nebetoli. O susirgau, tai iš tos širdies graužaties. Kai tik pamačiau, kad išsiveda gyvulius iš tvarto, tai taip ir sudribau ant grindų kaip negyvas. Kad ir mano vaikai, bet atėmė jie iš manęs nemažai sveikatos... Ilgiausiai ėdė, ėdė, kad ūkį užrašyčiau, o kai užrašiau, tai užsikepė išvažiuot į miestą. Ko nedariau, kaip nekalbėjau, prašiau, verkiau... Sarmata ir žmogui pasakyt, savo tikram vaikui rankas bučiavau, kad neparduotų... Bet niekas manęs nežiūrėjo...

Kai atsipeikėjau nuo to apalpimo, pajutau, kad aš jau nebe toks, koks buvau pirma. Visai nebeturiu sveikatos. Silpna ant širdies, linksta kojos, akyse tamaruojasi...

Kol dar šliaužiojau po pirkią, pavalgydavau kartu su visais, o kai atsiguliau, tai mane ir visai apleido. Atnešdavo marti kada ne kada atsiminusi bliūdelį sriubos ir mėsos šmotelį, bet kad aš jau ir valgyti nebenorėjau. Jeigu ko suvalgau daugiau, tai po krūtine kaip ugnim degina, burnoje kartu, sausa, džiūsta gerklė... Norėjosi tiktai gerti. Kelias dienas vien vandeniu buvau gyvas, bet ir to užmiršdavo paduoti.

Dabar aš kurgi... Kaip ant kito svieto. Pavalgau, gerai išsimiegu... Visai kitas ūpas. Per žiemą dar pailsėsiu, o pavasarį, ko gero, abu išeisim į laukus.

5.

Iki pavasario diedukas visai atkuto. Jis linksmas, pilnas ryžto ir jėgų.

– Tu, Lukošiau, pasiklausinėk žmonių, gal sužinosi kur gerą arklį. Pirksim arklį ir arsim abudu.

– Pasiklausinėt tai galima, bet kaip čia dabar? – stebisi Lukošius. – Be pinigų ne tik gero, bet ir palaikio nenusipirksi.

– Tu tik sužinok, – mirktelėjo diedukas, – o pirkt važiuosim abu...

– Na, pasiklausinėt galima... Kodėl ne?

Vieno, kito artimesnio kaimyno, miestelyje sutikto ne kurio pažįstamo pasiklausęs, Lukošius sužinojo, kad Ilgalaukio vienkiemyje parduodamas treigys trakėnų veislės arklys. Arklys daugiau tinkamas į kermošius važiuot, bet, pakinkytas į plūgą, irgi veža.

– Na, sužinot sužinojau, nepaškadys, bet tas dar nereiškia, kad aš jį turiu būtinai pirkti. Sužinojau, kad diedulis prašė, o toliau duosis matyt... – mąsto Lukošius.

Arklys buvo nupirktas.

Visi kaimynai mato, kaip nuo ankstyvo ryto naujakurio laukuose dabar jau aria du artojai.

Po valsčių kaipmat pasklido kalbos, kad Lukošiui arklį nupirko įkapinis už auksinius.

Tie, kurie anksčiau šaipėsi iš naujakurio, kad ūkį nupirko su karšinčiumi priedo, dabar su pavydu žiūri, kaip šis su tokiu gražiu arkliu atvažiuoja į miestelį. Ko gero jam pavyko... Įkapinis, kaip matyt, turi aukso ir Lukošiui gali būti iš karšinčiaus daugiau naudos negu nuostolio. Priešingai, negu visi tikėjosi...

Maža to. Už kurio laiko ir graži žala karvė atsirado ganykloje, kur jau seniai ganėsi dvi juodmargės Lukošiaus karvės. Karvė ne bet kokia, o jauna, pieninga, dideliu tešmeniu, daniška... Tokia karvė nemažai kainuoja. Visi tą žino ir visi šneka, kad ją irgi nupirko įkapinis...

Tokios, plačiai išplitusios kalbos, aišku, negalėjo nepasiekti ir karšinčiaus sūnaus Petro, kad ir gyvenančio toli mieste.

Ir jis sukluso... „Ko gero tėvas turi nemažai aukso. Kaip anksčiau nepagalvota? Reikia nors dabar žūt būt jį atsigabent, kol dar visko neištaškė. O tai ko gero gali viskas atitekt Lukošiui, svetimam žmogui... Kaip aš neapsižiūrėjau? Juk galima buvo seniai tą reikalą sutvarkyt...“

Vieną sekmadienį, laisvą nuo darbo dieną, Petras ir atsirado buvusioje savo sodyboje. Jo apsilankymas gerokai visus nustebino.

Lukošius su žmona ir dieduku buvo ką tik parvažiavę iš bažnyčios ir, pavalgę pietus, visi tebesėdėjo už stalo, kai kieme pasirodė Petras.

Pirmas jį pamatė tėvas. Lukošius pastebėjo, kaip nei iš šio, nei iš to diedukas persimainė iš veido. Jis išraudo, susigriebė rankomis už krūtinės, loštelėjo ir, atrėmęs galvą į sieną, ėmė giliai kvėpuoti.

Lukošius išsigando. Pagalvojo, kad diedukui širdies priepuolis, bet, pamatęs Petrą, viską suprato: „Dieduką taip paveikė netikėtas sūnaus pasirodymas ir niekas daugiau. Tik nepanašu, kad jis būtų taip susijaudinęs iš didelio džiaugsmo...“ Lukošius nesusigaudė, ką tokiu atveju reikia daryt, bet Zoselė, viską supratusi, atnešė puodelį vandens.

Išgėręs vandenį, diedukas pasijuto tvirčiau. Dingo nuo veido nesveikas raudonumas, jis atsisėdo tiesiai ir kietai sučiaupė lūpas.

– Gera diena, – pasisveikino Petras, nuo durų žengtelėjo į vidurį pirkios, ir priėjęs prie stalo, ištiesė tėvui ranką. Kai šis rankos nepaėmė, tada Petras pasisveikino su Lukošiumi ir Zosele.

– Prašom sėstis, – pakvietė Lukošius ir Petras atsisėdo.

– Turbūt niekas nesitikėjot mane pamatyt? – prašneko patogiai atsisėdęs ant suolo ir susikėlęs koją ant kojos dieduko sūnus. – Žinoma, – nelaukęs, kol kas nors ką nors pasakys, pats sau atsakė Petras, – kam reikalingas toks svečias, kuris bet kada gali pareikalaut šiokių tokių pasiaiškinimų?

– Kokių dar pasiaiškinimų? Argi ne viską išsiaiškinom pas notarą? – pyktelėjo Lukošius.

– Aš ne dėl to... Aš pardaviau – jūs nupirkot. Čia jau seniai viskas aišku, bet aš dėl tėvo...

– O kas neaišku dėl tėvo? – kuo toliau, tuo labiau pyko Lukošius. – Jeigu dėl tėvo, tai ne pats iš manęs, bet aš iš paties turėčiau reikalaut pasiaiškinimo, kodėl jį palikai mirties patale nieko man nepasakęs?

– Pats sveiku protu pagalvok, ar aš galėjau jį tokį nestiprų gabenti šitokį kelią į miestą? – atrėžė Petras. – Jis niekaip nebūtų ištvėręs tos kelionės ir kelyje būtų numiręs.

– Tai žinoma, tegul geriau numiršta pas svetimus žmones ant pečiaus, – piktinosi Lukošius.

– Mes gi su juo susitarėm. Kai tik jis pasveiks, kai tiktai aš viską susitvarkysiu, būtinai pasiimsiu. Palikau laikinai, kad žmogus pasveiktų, sustiprėtų, o pats išnaudoji seną, silpnos sveikatos ir silpno proto žmogų...

– Kaip aš jį išnaudoju? – užraudo jau ir Lukošius. – Galvok, ką šneki!

– Šneku tikrą teisybę. Pajutai, kad senukas turi kiek susitaupęs senatvei, prikalbėjai, kad už savo pinigus nupirktų tau arklį, karvę... Dar verti savo laukus arti! Ar jo sveikatai tokie darbai? Ar jam to reikia? Savo bernu padarei...

– Niekas jo nevertė. Žmogus džiaugiasi sveiktą atgavęs ir darbuojasi kiek gali savo malonumui. Pasižiūrėk, kaip jis dabar atrodo... Ar tokį jį palikai? Mes su žmona padėjom diedukui atsistot ant kojų... Kas jį išnaudoja?

– O arklį ir karvę ar sau pirko? Irgi savo malonumui?

– Čia irgi jo paties noras. Nei kas prašė, nei kas reikalavo... Žmogus nori turėt savo arklį – tegu turi. Ganyklos užtenka, pašaro žiemai taip pat užteks.

– O daugiau ko nors nenupirko tau „savo malonumui“? – tyčiojosi Petras ir Lukošius nebeteko kantrybės.

– O kokį malonumą jis iš tavęs patyrė? Viską atėmei, pardavei, nieko jam nepalikai... Pliką ant pečiaus skudurais apkrovei ir pabėgai nuo savo tikro tėvo. Kaip tu prieš Dievą atsakysi?

– Užtai dabar aš jį ir pasiimsiu. Viskas vyko pagal susitarimą. Be jo sutikimo niekas nieko nebūtų pardavęs. Bet dabar aš jo jau nebepaliksiu. Ne šiandien, tai rytoj vis tiek parsivešiu į savo namus, kur jam ir priklauso būti.

Klausęs, klausęs vyrų kalbos, tėvas nebeiškentė neįsikišęs.

– Klausau aš tavęs, Petrai, ir negaliu patikėti, kad tu mano vaikas. Sakyk, kas išmokė tave taip meluoti? Ir aš, ir amžiną atilsį motina mokinom sakyti teisybę... Koks gi buvo tarp mūsų susitarimas? Verkdamas prašiau, kad neparduotum, o padarei taip, kaip norėjai... Sarmatą reikia turėt.

– Be reikalo, tėte, mane užsipuoli, – gynėsi Petras, – bet aš nepykstu. Visi žinom, kad seniems žmonėms atmintis sušlubuoja. Ir pats juk nebe jaunuolis. Ne dyvai, kad daug ką pamiršai, daug ko nebeatsimeni, o dar tas pasiligojimas...

– O tu žinai, ką? – jau visai griežtai pasakė tėvas, – važiuok tu greičiau ten, iš kur atvažiavai, nebegadink man sveikatos. Niekas čia tavęs nelaukė. Jau man dabar geriau, tai nori būtinai pribaigti. Nei aš nieko pamiršau, nei aš nieko nebeprisimenu... Aš dar neišdurnėjęs, kad su tavim važiuočiau. To, ką tu man padarei, aš mirsiu neužmiršiu.

– Nieko tokio aš nepadariau, už ką turėtum ant manęs taip pykti. Nepragėriau gi aš to tavo ūkio ar kaip kitaip praradau, kaip kad būna sviete... Dvarus kortomis pralošia, viską vėjais paleidžia... Aš kitą, daug geresnį gyvenimą toj vietoj pasidariau... Nusipirkau gerą namuką mieste, turiu darbą, uždirbu. Daug lengviau gyvenu, negu kaime gyvenau. Per dieną dirbu, vakarai laisvi... Ne taip kaip kaime. Per dieną vargęs laukuose, o parėjęs namo dar skubinkis į tvartą gyvulių šerti. O kai ateina ruduo, žiema – visur su liktarna. Pirkioje penkto numerio lempelė, kad mažiau žibalo sudegtų... Vos stalą apšviečia, o kertės visos juodos. Ar eini kur, ar ką nors dirbi, tik apgraibomis. Ne kartą, užlipęs ant kačergos, gavau su kotu per galvą... Mieste, kai sutemsta, tik paspaudei knopkelę sienoje, ir užsidega lemputė. Nušvinta viskas aplinkui. Šviesiau negu bažnyčioje per rarotus. Važiuojam, tėte, pats pamatysi, kaip dabar gyvenu. Tikrai žinau, kad pačiam patiks, nesigailėsi. Kitaip jau nebebus. Aš gi vienintelis tavo vaikas. Anksčiau ar vėliau vis tiek viskas būtų man atitekę. Ko gailėt? Kai pagyvensi, pats pamatysi, kad aš gerai padariau. Džiaugsies, kad sulaukęs senatvės, nors ant pabaigos gyvenimo galėsi lengviau atsipūsti.

– Smagu, kad tau taip gerai sekasi, bet aš nieko nenoriu geriau, kaip dabar turiu, – tvirtai pareiškė tėvas, – gyvenu po tuo pačiu stogu, kur gimiau, užaugau ir sulaukiau senatvės. Vaikštau po laukus tais pačiais takais, kuriuos myniau visą savo gyvenimą. Esu pavalgęs, aprengtas, apskalbtas, turiu minkštai paklotą guolį miegoti... Ko daugiau reikia?

– Negi iš tikrųjų tau geriau su svetimais? Negi nepasiilgsti savo anūkų? Jie tavęs taip laukia, vis klausinėja kur diedukas, – bandė graudinti Petras, bet tėvas laikėsi savo.

– Kad čia visi ne svetimi... Nuvažiuoju į miestelį, bažnyčion, susitinku su senais draugais... Visi mane pažįsta, sveikinasi, kalbina. Čia mūsų šeimos kapas, kur palaidota ir tavo motina. Prie jos ir aš norėčiau būti pakavotas. Lukošius su Zosele man ne svetimi. Jie man kaip tikri vaikai. Tu palikai mane numirti, o jie išgelbėjo mane nuo smerties. Tik jiems dėkui, kad aš šiandien gyvas ir sveikas. Jie man patys artimiausi žmonės ir nieko artimesnio aš neturiu. Būsiu čia kol gyvas, kol mane laikys.

– Neilgai laikys, – piktai perspėjo Petras, – kai nieko nebeturėsi, ir jiems nebūsi reikalingas.

– Šiaip ar taip, bet dabar abudu turim savo gyvenimus ir gyvenkim katras sau. Aš tavęs nenuskriaudžiau, atidaviau viską, ką turėjau ir gyvenk, kaip išmanai. Tegu Dievas tau padeda... Tik vieno prašau – netrukdyk ir man gyventi. Aš pas tave tikrai nevažiuosiu, turiu kur gyventi ir tegul tas susitikimas ir pasikalbėjimas būna paskutinis.

– Negi tu, tėve, amžių nugyvenęs nesupranti, kad svetimas tau nieko gero nedarys už dyką? – abejingai išklausęs tėvo šneką, nenusileido Petras. – Išnaudos ir išmes kaip šiukšlę į kiaulviedrį. Kur tada pasidėsi?

– O tada ir atvažiuosiu pas tave, – nusijuokė tėvas, – juk neišvarysi tėvo? Ar ne?

– Ar ne geriau dabar? Kol dar nenugręžė kaip mazgotės. Ar ne geriau saviems duoti, jeigu yra lišnas litas, kitas? Negu svetimiems... – jau visai tiesiai šviesiai išdrožė Petras.

– Paklausysiu šį kartą tavo patarimo. Tu man jau seniai svetimas, o saviems man nieko ne gaila... – tokiu pačiu tonu atkirto tėvas.

– Ko tada norėt, kad tėvai su vaikais sutartų. Toli ieškot nereikia, ot tau ir pavyzdys. Svetimas jam geresnis, nors tu kažin ką...

– Tai neatsimena, tai nuprotėjęs... – vėl suirzo tėvas, – ne durnas aš dar, negalvok. Skiriu dar kas gera, kas bloga... Nusipirko arklį, karvę – tėvas dar ne nabagas, matyt turi dar... Reikia ir tą paskutinį iš jo atimti... Jau parodei, koks aš tau brangus ir reikalingas. Mirsiu, neužmiršiu.

– Ką nori šnekėk, bet aš paties nepaliksiu, kad svetimi naudotųsi. Dabar atvažiavau tik pasitart, o kitą kartą atvažiuosiu pasisamdęs arklį ir turėsi važiuot, niekur nesidėsi. Tau čia ne vieta.

– Geriau jau nevažiuok, niekur aš neisiu iš savo namų... – vis tą patį kartojo tėvas.

– Na ir sakyk, kad nenusišneka. Iš karto galima suprast, kad išskydo protelis. Ir dar už teisybę pyksta. Tų namų mes jau seniai nebeturime, negi tau neaišku? – užkaito Petras, – tavo namai, kur sūnus, kur anūkai... Prie savo žmonių...

6.

Nepavykus prikalbinti tėvo, Petras, nors ir buvo žadėjęs atvažiuoti su arkliu, daugiau nepasirodė ir diedukas toliau liko gyventi pas Lukošių.

Per vasarą abu vyrai nesunkiai susidorojo su darbais laukuose, bet moteriškiems darbams merginos šiemet dar nesamdė. Tvarkėsi viena Zoselė. Kai kada padėdavo Lukošius, o per darbymečius samdė tik padienius darbininkus.

Vyrai dirbo netingėdami, kad spėtų nuimti nuo laukų derlių ir laiku pasiruoštų kūlimui.

Nežiūrint to, kad viskas buvo padaryta laiku, kūlimas šiemet labai nusivėlino. Pirmiausia javus susitvarkė didžiažemiai, paskui mažažemiai, o kai atėjo Lukošiaus eilė, sugedo kuliamoji.

Trys savaitės praėjo, kol mašina buvo sutaisyta, bet, per tą laiką prasidėjęs lietus, labai sugadino kelius.

Vieškeliai dar buvo ne taip smarkiai įmirkę, bet, kai reikėjo gerą galiuką pavažiuot iki Lukošiaus sodybos paprastu keliuku, keturių arklių traukiamas kuliamosios motoras vis strigo, kol nebetoli naujakurio sodybos ir visai įklimpo. Teko suieškot dar porą arklių, kad ištrauktų iš tos klampynės ir vargais negalais sunkiai traukiamas vežimas pasiekė daržinę.

Bet ir vėl... Pataisytas motoras kažkodėl nelabai gerai dirbo. Springo, šaudė, buvo net sustojęs. Lukošius visai nusigando, bet, kai šiaip ne taip buvo iškultas jo derlius ir, kai pagaliau kuliamoji ir motoras atsidūrė ant vieškelio, jis lengviau atsikvėpė.

Nemažai ištampė nervų šiemetis kūlimas, nors pati kūlė buvo sėkminga.

Klėtyje pilni aruodai grūdų, daržinėje pašaro ir pakratų per akis. Gyvulėlius bus galima laikyti sausai, o priminto mėšlo bus į valias. Nereikės nė mineralinių trąšų pirkti.

– Privargom šiemet, kol atitempėm kuliamąją, – vis prisimena Lukošius. – Vasarą reikės naujai nužvyruot keliuką. Atrodo, kad ir taip pakankamai kietas, bet, kai taip lijo kelias savaites kasdien, netruko išmirkti.

– Jeigu nebūtų sugedęs motoras, būtų atvažiavę, kol dar buvo sausa. Nebūtų taip atsitikę... – svarstė diedukas, – o keliuką tai aš labai prižiūrėjau. Kasmet užveždavau po kokius dešimt vežimų žvyro, bet, kai pradėjo šeimininkauti Petras, keliuku mažai rūpinosi. Šiaip tai neblogai viskas užderėjo, negali skųstis. Ne kiekvienais metais ir prie manęs tiek užaugdavo.

– Aha, šiemet pasisekė. Kažin kaip bus kitais metais? Galima bus jau ir dabar dar vieną karvę nusipirkti. Rudenį jos pigesnės, o pašarų užteks. Taip po truputį, po truputį ir pasidarysiu tokį ūkį, koks buvo, kai diedukas šeimininkavai, – pajuokavo Lukošius.

– O aš vis apie tą kūlimą galvoju. Tokius pinigus lupa, o koks vargas, kai reikia atsigabenti, išgabenti... Kiek prisimenu, tai per tiek metų mūsų valsčiuje vis Zukas kulia. Matyt motoras visai paseno, kad vis genda. Gali kada nors ir visai sustoti. Ot ir neliks kuliamosios visame valsčiuje... Ką tada darysim? – baiminosi diedukas.

– Gali būti ir taip, bet ne kiekvienas gali tokią kuliamąją turėti. Ne kiekvienas mokės, kaip su ja dirbti. Turbūt ne taip paprasta, kad iki šiol kitų neatsiranda, – abejojo Lukošius.

– Bet aš rimtai, – matydamas, kad Lukošius juokiasi, perspėjo diedukas, – tu toks čiutnas vyrukas kaipmat išmoktum. Nusiperkam kuliamąją, pasamdom mašinistą... Žmogui pamokėsi ir jis išmokins. Vieną rudenį su juo pasidarbuosi už gizelį, išmoksi dirbti su motoru, o kitais metais jau pats vienas galėsi kulti.

– Jeigu jau rimtai, tai nėra ko apie tai nė galvoti. Viso labo, jeigu tik gerą karvę išeis nusipirkti. Tokią, kokią diedukas nupirkai. Pašaro turim. O apie kuliamąją nėra ko svajot...

– Jeigu negalvočiau rimtai, tai nė tos kalbos nebūčiau pradėjęs, – beveik piktai ištarė diedukas. – Kai pirkau arklį, tai pamačiau, kad mano auksiniai šiandien dideliais pinigais virto... Bet už arklį ir karvę dar ne paskutinius atidaviau...

– Iš kur, diedukas, toks bagotas? Iš kur pas tamstą tiek rusiškų auksinių rublių? Nors, žinoma, čia ne mano reikalas... Šiaip sau paklausiau, – pasitaisė Lukošius.

– Eik tu, vaikeli. Prie caro kožnas jų galėjo turėt. Tada auksiniai rubliai vaikščiojo. Už grūdus ar gyvulius, kuriuos parduodavom valstybei, auksiniais mokėjo. Žmonės nelabai juos mėgo. Buvo nepatogūs nešiotis. Sunkūs, slidūs, daug kam pasitaikė pamesti... Visi stengėsi į popierinius išmainyti, o aš popierinius į auksinius mainiau. Keitėsi laikai, keitėsi valdžios, keitėsi pinigai. Paskui žmonės popieriniais rubliais pirkių sienas klijavo, o aš buvau pasidaręs aukso. Prie Lietuvos gaspadoriaut man sekėsi. Pragyvenimui užteko litų, o auksinių niekam nerodžiau. Pasidėjau ir nejudinau, nes nereikėjo. O pagaliau nenorėjau garsintis, bijojau vagių. Plačiai garsėjo po Lietuvą kažkoks tai plėšikas Rickus, apsiskelbęs „svieto lygintoju“, kuris apvaginėjo vienkiemius. Buvo net nužudymų... Neduok, Dieve, tokios nelaimės. Dabar tik, kai buvau visai suslabnėjęs ir galvojau, kad mirsiu, maniau parodysiu Petrui, kur auksiniai padėti. Nors ir labai pykau aš ant jo, bet kodėl turėtų jie prapulti? Vis tiek jie mano prakaitu uždirbti... Bet, kai jis išvažiavo net nepasirodęs ir mane palikęs, tai jie taip ir liko.

– Bet vis tiktai, ar ne geriau tą auksą atiduot sūnui, anūkams? – abejojo Lukošius. – Nėra gi jis koks laidokas ar pijokas. Juk negali sakyt. Na, sugalvojo žmogus lengviau pagyventi... Kas čia blogo? Visi žiūri, kur geriau. Gal jam ir labai pasisekė. O jei iš tiesų, tai kaime gyventi nėra lengva, – lyg teisino Petrą Lukošius.

– Tai kad gi jis ateitų kaip vaikas pas tėvą. Prisipažintų blogai padaręs, atsiprašytų... O jis, girdi, „važiuosi ir niekur tu nesidėsi“. Meluoja, kad susitarėm, durnu pavertė... „Užmiršo, nebeatsimena, skystaprotis“... Ką čia ir bekalbėt. Pats gi girdėjai, kaip šnekėjo. Tokiu rūpestingu dedasi, o paliko, kad čia numirčiau, kad nereikėtų rūpintis laidotuvėmis. Už jį man ir prieš tave gėda...

7.

Pasišnekėjo vyrai pusiau rimtai, pusiau juokais, taip ir paliko. Kaip ten bebūtų, čia jau ne šių metų reikalas. Dabar gi yra kitų rūpesčių.

Tuojau po Kalėdų Lukošius parsivežė pasisamdęs visiems metams merginą, nes Zoselė laukėsi ir pavasarį jau visi tikėjosi šeimynos padidėjimo.

Mergina nebe jauna, virš trisdešimties, daug metų tarnavusi pas ūkininkus, o atėjusi į naują vietą, kaipmat įvedė savo tvarką.

Matydama, kokioje padėtyje Zoselė, ji iškart viską suprato ir iš pirmų dienų ėmė ją globoti. Neprileido prie sunkesnių darbų, kėlėsi anksčiau už visus, melžė karves, šėrė kiaules, taisė pusrytį. Dieduką ji laikė tiesiog karšinčiumi ir atsisakė bet kokios jo pagalbos.

– Jei neturi ką veikti, geriau sėdėk ant pečiaus ir nesimaišyk man po kojomis, – pareiškė mergina, dėl ko žmogelis net įsižeidė.

Šiaip ar taip, bet prie ankstyvo pusryčio susirinkdavo visi laiku, o pavalgę, kiekvienas rasdavo sau darbų.

Kovo pradžioje gimė mergytė, pirmas vaikas naujakurių šeimoje. Dėdė klebonas paprašytas neatsisakė pabūti krikštatėviu, o kūma – anksčiau ištekėjusi Zoselės sesuo. Mergytei pagal klebono norą buvo duotas Teresėlės vardas, o pakrikštyta buvo tiesiog namuose. Nereikėjo nė į bažnyčią vežti.

Samdinė Kotryna, pasirodo, mokanti gaminti skanių patiekalų iš mėsos ir iškepti trapių saldumynų. Ji beveik viena paruošė šventinį stalą. Zoselė mažai kuo galėjo padėti, užtai šį kartą Kotrynai labai pravertė diedukas. Jis čerpėje sutrynė cukrų saldumynams, prikapojo mėsos kepsniams, užminkė tešlą pyragams ir sumalė spanguoles kisieliui. Lukošius dar prieš savaitę padarė alaus ir laikė jį bačkutėje, kad būtų stipresnis.

Per tas krikštynas diedukas ilgiau pasišnekėjo su klebonu.

– Tai katras čia dabar šeimininkas tuose namuose? – juokaudamas paklausė klebonas. – Pats ar Lukošius?

– Aš jau seniai tame ūkyje nebe šeimininkas, bet padėt po truputį padedu, – kuklinosi diedukas, – ir patariu kai kada, jeigu paklausia patarimo.

– Ir, kaip atrodo, jums neblogai sekasi. Ar nesunku pačiam už plūgo? Jau nebe jaunystė...

– Aš už plūgo nuo pat mažumės, bet su Lukošiumi, žinoma, nespėju. Aš su juo nelenktyniauju. Kam to reikia? Dirbu kiek galiu, kaip sakoma, dėl apetito. Pavargstu, tada pasimetu, bet dviem vis tiek greičiau. Kur padarau aš, ten Lukošiui nebereikia dirbti.

– Kiek tenka girdėt, praėjusių metų derliumi ūkininkai nesiskundžia. Kas žino, kokia šiemet gali būti vasara? Vyresni, daugiau patyrę žmonės iš savo ilgalaikių pastebėjimų, sako, gali nuspėt orus ilgesniam laikui. Ar pats neužsiimi tokiais dalykais? – klausinėjo klebonas.

– Pagal mane ir taip kaip tėvas mokė, ateinanti vasara žada būti sausa. Bet viskas Dievo valioje... Kaip ten bebūtų, kai ateina pavasaris turi art ir sėt, o kaip Dievas duos, taip ir bus.

– Šventa teisybė, – pritarė klebonas, – viskas Dievo rankose. Žiūrėk, kad ir pats... Kiek prisimenu, buvai toks silpnas, kad vos žodį galėjai ištart, o šiandien jau už plūgo... Ir Lukošiui tiek daug padedi... Nupirkai arklį, karvę... Lukošius, prieš metus buvęs naujakurys, dabar jau visas ūkininkas. Ar nenusiskriaudei savęs?

– Ką ten, – išdidžiai numojo ranka senukas, – aš dar ne tiek galiu. Vasarą galvojam pirkti kuliamąją... Kiek galės, pasidarys pinigo Lukošius, kitus aš pridėsiu. Va ir turėsim valsčiuje naują kuliamąją. Zuko jau visai baigia subyrėt...

Klebonas nustebintas. Jis netgi įtariai pasižiūrėjo į linksmai nusiteikusį dieduką ir neiškentė nepaklausęs.

– Oho. Netgi tokie sumanymai... Iš kur pas patį tokie pinigai?

– Tik jau nevogti, – įsižeidė žmogelis, – savo grynu prakaitu uždirbau. Turiu, tai kodėl negaliu padėti Lukošiui? Jie man tiek gero padarė. Gyvenam po vienu stogu kaip viena šeima. Tegu naudojasi vaikis... Ne kažkiek man liko gyventi. Mirsiu – su savim nepasiimsiu.

– Girdėjau, kad buvo atvažiavęs sūnus. Ką jis sako? – priminė klebonas.

– Prie ko čia sūnus? – dabar jau nustebo diedukas. – Taigi aš jam viską atidaviau. Aš gi jam nieko neskolingas. Kol dar gyvas, man irgi kai ko reikia. Negaliu gi aš visko iki paskutinio cento jam atiduoti.

– O kaip jis gyvena? Nesiskundė? Gal jam labiau reikia padėti, negu Lukošiui?

– Tai tegu paprašo, jeigu turi sąžinės. Nė kiek nesiskundė, tik vis gyrėsi, kaip jam dabar gera gyventi. Ir mane vis kvietė, kad su juo važiuočiau. Numanau, kodėl jis toks geras ir kas jam rūpi.

– O gal ir teisingai padarytum, kad pas jį išvažiuotum, – garsiai mąstė klebonas, – praėjo jau tiek laiko ir susiprato žmogus negerai padaręs, nori ištaisyt klaidą. Reikia atleist savo vaikui...

– Netikiu. Ne tas jam galvoje. Nujaučia, kad dar galima pasipelnyti ir kviečia, kad paskutinius atimtų. Aš ir taip jam viską atidaviau...

– Tavo tėvas tau irgi viską atidavė. Pats gi nepirkai to ūkio, o iš tėvų paveldėjai, – vis graudeno klebonas, – kaip pats paveldėjai, taip ir tavo sūnus perėmė iš tavęs.

– Bet aš savo tėvus tai gražiai nukaršinau. Išgyveno ilgus senatvės metus viskuo aprūpinti. Kai mirė, gražiai palaidojau... O Petras kaip man padarė? – toliau piktinosi senukas.

– O čia jau, kaip pažiūrėjus... Gal ir tavo dalis kaltės? Gal nemokėjai ar nesupratai, kaip reikia auklėti. Daug nuo auklėjimo priklauso. Gal trūko dėmesio, meilės, drausmės pagaliau? O gal kai ko buvo per daug... Šiaip sau negalėjo užaugti toks žiaurus žmogus.

– Niekas manęs to nemokė. Kaip mane auklėjo mano tėvai, taip ir aš jį. Blogo nieko nemokiau, – patylėjęs atsakė senukas į klebono išvedžiojimus.

– Padarė, žinoma, negerai, bet ar ne per ilgai pyksti ant savo tikro vaiko? – toliau kalbėjo klebonas, aiškiai norėdamas sutaikyti dieduką su sūnum. – Negerai taip ilgai nešioti pyktį širdyje, reikia mokėt atleisti...

– Iškart labai pykau, bet dabar pradedu užmiršti. Dievas davė gerus žmones. Gyvenu po savo stogu, nieko man netrūksta, o sūnus tegu gyvena savo gyvenimą. Blogo aš jam nelinkiu. Nei keikiu, nei kaip kitaip burnoju, o jeigu matysiu, kad yra reikalas, ir jam padėsiu.

Pasišnekėjęs su klebonu, diedukas rimtai susimąstė: „Gal ir teisingai klebonas sako. Augo vienas vaikas šeimoje, mamytės sūnelis, lepūnėlis. Visų mylimas, bučiuojamas, glostomas... Ką negerai padarė ar pasakė, buvo tik pirštu pagrasinama. Nors kitą kartą ir labai vertėjo nubausti, bet jis, nubėgęs pas motiną ar močiutę, visada rasdavo užtarimą. Užtekdavo Petriukui tik pasižadėti, kad „daugiau taip nebedarysiu“. Tai jis greit užmiršdavo ir išdykavo toliau. Kai užaugo, tai ir prie darbo buvo nelabai skubus. Geriau ilgiau pamiegodavo, skaniai pavalgydavo, todėl į tą miestą taip veržėsi. Gal jam ir pasisekė, o sau aš nieko daugiau nenorėčiau, kad ir toliau taip būtų, kaip dabar yra“.

8.

Kai buvo nupirkta kuliamoji, firma pati pristatė pirkinį į sodybą. Gremėzdas didelis ir užima beveik visą kiemą.

Į klėtį, svirną ir prie šulinio prieit liko tik takai. Gyvuliai, rytais varomi prie lovio atsigerti, baidosi variklio kamino ir blizgančios, raudonai dažytos, aukštos kuliamosios.

Iki kūlimo dar nemažai laiko, bet vienkiemių gaspadoriai jau lankosi, derasi dėl kainos, nori būti pirmieji.

Mažai kam žinoma nedidelė sodybaitė prie vieškelio dabar tapo kalbų, apkalbų centru, žmonių lankoma vieta ir pagarsėjo per visą parapiją.

Lukošius su dieduku pasišnekėję, nutarė šiek tiek mažinti kainą už kūlimo valandą, kad nurungtų Zuką. Bet to nė nereikėjo... Visi norėjo kulti su nauja mašina ir jau susidarė šiokia tokia eilė pas Lukošių.

Su samdytu mašinistu Lukošius nuo ryto iki vakaro prie mašinos. Jis nori kaip galima greičiau susipažinti su variklio darbu. Kaip dirba pati kuliamoji, jam maždaug žinoma, svarbu permanyt variklį.

Plačiai po laukus sklinda čia įjungiamo, čia išjungiamo motoro dundėjimas.

Lukošius jau neina į laukus. Tokiu metų laiku ten ne tiek daug darbų ir su jais susidoroja diedukas su Kotryna. Tik per bulviakasį Lukošius buvo priverstas pasitraukti nuo kuliamosios.

Paskutinis darbymetis pareikalavo daug darbo rankų. Savų žmonių neužteko, todėl reikėjo samdyti ir padienių darbininkų.

Tuojau po bulviakasio buvo iškulta sau, o po to kuliamąją išsigabeno artimiausias kaimynas. Iš jo išsivežė kitas ir taip iš namų iškeliavo mašina visam rudeniui, o su ja kartu ir Lukošius.

Namuose liko diedukas su trimis moteriškėmis...

Kotryna jau patyrė, ką reiškia diedukas tuose namuose, žino visą jo atsiradimo čia istoriją ir nebevaro ant pečiaus, o laiko tų namų šeimininku. O ypač dabar, kai nėra Lukošiaus.

Teresėlė jau paaugo, gerai miega naktimis, leidžia išsimiegoti motinai ir šeimininkauja jau pati Zoselė..

Ji dabar keliasi anksčiau už visus, kuria ugnį ir taiso pusrytį. Kotryna su dieduku eina į tvartą prie gyvulių, o pavalgę abu daržinėje fukteliuoja grūdus. Kol mergytė miega, Zoselė dar spėja pagaminti ir pietus, pasišluoja pirkią ir susirenka kiaušinius iš vištų gūžtų.

Teresėlei jau daugiau kaip pusė metų, bet mama ją tebemaitina krūtimi ir tik porą kartų per dieną išverda košelės. Pieno užtenka, ko gailėt? Mergytė auga sveika ir Zoselei mažiau vargo...

O Laikas bėga. Vienkiemiuose kūlimas jau eina į pabaigą ir netrukus turi grįžti Lukošius. Kol jo dar nebuvo, įvyko baisus dalykas.

9.

Vieną vidurnaktį, sodyboje apsilankė neprašyti svečiai.

Įsibrovę į vidų du suodžiais išsipaišinę, moteriškom skarelėm iki pat akių apsirišę galvas vyrai, vienkiemio moteris suvarė už mūrelio. Vienas liko jų saugoti, o kitas, nutraukęs nuo pečiaus dieduką, grasindamas peiliu, pareikalavo, kad atiduotų auksą.

Išsigandęs diedukas tik žioptelėjo, čia pat apalpo ir kaip negyvas nukrito ant grindų.

Suglebusį žmogelį plėšikas negailestingai dar daužė kumščiais, spardė kojomis, kol tas, kuris saugojo moteris, staiga prišoko prie jo ir nustūmė į šalį.

– Ką darai, rupūže! Juk tu jį užmuši! Ar taip tarėmės? Sakėm, kad tik pagąsdinsim.

– Tai ką su juo daryt? Pargriuvo ir apsimeta negyvu.

– O gal iš tikrųjų negyvas? Taip žiauriai tu jį tempei nuo pečiaus...

– O ką, ar gaila? Vis tiek iš jo jokios naudos.

– Žinoma, jis tau svetimas, o man visgi tėvas... – ginčijosi abudu, bet, išgirdę kieme kažką bildant, spruko pro duris laukan.

Tik jiems dingus, į pirkią įžengė klebonas su nepažįstamu ūkininku.

– Kas čia darosi? – pamatęs ant grindų gulintį dieduką, klebonas priėjo arčiau. Iškart pagalvojo, kad negyvas, bet, paėmęs už riešo, pajuto silpną tvinkčiojimą. – Ar yra kas čia daugiau? – pašaukė klebonas ir apsidairė.

Kai niekas neatsiliepė, jis pasėmė puoduką vandens, bandė senuką girdyti, bet, kai tas nepravėrė burnos, laistė vandenį ant veido, kaklo, krūtinės. Pasėmęs dar, pylė vandenį ant galvos, smilkinių, vėl prinešė prie lupų. Taip klebonas bandė gaivinti žmogų, bet diedukas taip kaip buvo, taip ir toliau liko gulėti be sąmonės. Nė dėdė klebonas nebeišmanė, kaip dar galėtų žmogui padėti.

Kai pagaliau iš užpečkio pasirodė moterys, jis tuoj paklausė Zoselės, ar ji neturi kokių nors vaistų.

– Tiktai kamparo buteliuką. Ar bus gerai?

– Nešk greičiau, pabandysim, o gal padės, – paragino dėdė.

Iš atkimšto buteliuko keletą kartų giliai įkvėpęs kamparo, žmogelis pravėrė akis, nesąmoningai apsidairė ir vėl užsimerkė. Kai už kiek laiko klebonas patikrino pulsą, jo jau nebebuvo.

Klebonas sukrėstas.

– Kaip čia viskas įvyko? Kodėl leisgyvis žmogus atsidūrė ant žemės? Viduryje pirkios? Kas atsitiko? – klausė jis moterų, nosine šluostydamas prakaitą nuo kaktos.

– Vagys! – jam buvo paaiškinta, – girdėjom, kaip reikalavo, kad atiduotų auksą.

– Viešpatie! Negi iš tikrųjų jis turėjo to aukso? – pasibaisėjo klebonas. – Parūpo kažkam, tai ir atėjo atimti. Atėjo atimti aukso, o atėmė žmogui gyvybę ir paspruko. Nuo žmonių teismo gal ir pavyks pasislėpti, bet nuo Dievo teismo niekur nedings. Ateis valanda, kai už viską teks atsakyti.

Klaupkimės, sukalbėsim maldą, palydėsim žmogų į amžiną gyvenimą, kur nebus nei aukso, nei sidabro... Kur ir be to laukia meilė ir džiaugsmas, pabaiga visų žemiškų vargų, kančių ir rūpesčių.

Kai visi pasimeldė, moterys jau stingstantį dieduką aprengė švariais apatiniais, ant viršaus išeiginiais drabužiais ir, kol bus padarytas grabas, paguldė viduryje pirkios ant balta drobule užtiestų lentų.

Moterims padėjo kartu su klebonu atvykęs žmogus.

Kai diedukas buvo taip pašarvotas, Zoselė surado grabnyčių žvakių, Kotryna jas uždegė ir pastatė galvūgalyje. Zoselė dar sunėrė dieduko rankas ant krūtinės ir ant pirštų užkabino rožančių.

– Kaip, klebonėli, čia atsiradai tokiu laiku? – paklausė Zoselė, kai visi susėdo prie stalo pailsėti.

– Vakar vėlai vakare buvau pakviestas prie mirštančio ligonio. Užtrukom iki nakties. Važiavom kaip tik pro jūsų sodybą, pamačiau pro langinių plyšius šviesą ir pagalvojau, kažin kodėl taip ilgai dar nemiega? Žinau, kad Lukošiaus nėra namuose, sodyboje vienos moterys ir diedukas. Sakau, reikia pažiūrėt, gal kas atsitiko, gal reikia kokios pagalbos? Kad būtų ramiau ant širdies, paprašiau žmogaus, kad užsuktų į kiemą. O čia matai kas darosi... Kad taip anksčiau, gal ir diedukas dabar būtų gyvas, – pasakojo dėdė klebonas.

– Kad ne tamsta, turbūt ir mus būtų užmušę, – bauginosi viską prisimindama Zoselė.

– Bet dabar mes jau turime išvažiuot, – pakilo klebonas, – žmogui reikia dar mane parvežti į kleboniją ir pačiam namo grįžti tokį kelią. Dėkui, kad padėjai mums tokioje bėdoje, – padėkojo jis žmogui, – o jūs kaip nors čia sulauksit ryto ir be mūsų. Ar žinosi, kur duot žinią Lukošiui? – prieš išeidamas, klebonas paklausė Zoselės.

– Kai prašvis, eisiu pas kaimyną, jis žino, – atsakė Zoselė, – reikia, kad kaip greičiau grįžtų. Ką mes darysim be jo? Reikia ruoštis laidotuvėms...

*

Praėjo daug metų ir, kai tekėjo Teresėlė, Lukošius prieš vestuves nutarė pertvarkyti pirkią. Tinkavo sienas, griovė seną, bebaigiantį irti didžiulį pečių ir statė daug mažesnį, o vietoje prieždos primūrijo dailią dviejų skylių viryklėlę.

Ardant pečiaus sieną nuo kamaraitės pusės, viena plyta kažkaip įtartinai lengvai atšoko ir iš angos iškritęs butelis nuriedėjo tiesiai prie Lukošiaus kojų.

Pakėlęs butelį, jis jau norėjo mesti į senų plytų ir molio nuolaužų krūvą, bet pajudintas jis kažkaip keistai subarškėjo Lukošiaus rankoje.

Butelis tamsaus stiklo ir pro jį nieko nematyt. Atsinešęs prie stalo, Lukošius sunkiai jį atkimšo ir, kai palenkęs pakratė, ant stalo pažiro auksiniai rubliai.

„Tai va, kur diedukas slėpė savo auksą. Pasirodo, turėjo įsirengęs sienoje slėptuvėlę ir užtai nenorėjo niekur kitur gulėti, kaip tik ant pečiaus“, – liūdnai pagalvojo Lukošius, prisiminęs, kaip diedukas griežtai atsisakė gulti į lovelę.

2012 m.

Padegėlis

1.

Šantų vienkiemyje pagaliau vestuvės. Džiaugiasi tėvas ir motina, kad jų jauniausia dukra Nastutė pagaliau išsirinko jaunikį.

Merginai jau dvidešimt penkeri ir pats laikas tekėti, bet iki šiol ji vis dar neskubėjo. Piršlių buvo tiek ir tiek, bet po kiekvieno jų apsilankymo Nastutė dar ilgai laukdavo, klausydavosi, ką žmonės kalba apie jaunikį. Jo lankoma mergina vis atidėlioja vestuves, stebi, tiria, ar tikrai yra toks, kokį save parodo per piršlybas.

Važinėja, važinėja toks vaikinas kurį laiką, tikisi, kol pritrūksta kantrybės laukti jos sutikimo ir, viską metęs, važiuoja ieškoti kitos nuotakos...

Matydama, kaip abi vyresnės seserys gavo netikusius, pijokaujančius vyrus, Nastutė nenori apsigauti. Bijo, kad netinkamai pasirinkus, netektų gailėtis visą gyvenimą.

Dabartinis jos išrinktasis Anzelmas tikrai, atrodo, neprastas jaunuolis. Jis patinka ne tik jai, bet ir tėvui su motina. Vaikinas turi gerą iškalbą, moka gražiai apsieiti, moka ne tik rimtai pakalbėti, bet ir pajuokauti. Vienturtis gražuolis, iš bagotų namų labai jau tinka Nastutei. Tėvui ir motinai pabučiuoja į ranką, kai pasisveikina atvažiavęs arba atsisveikina išvažiuodamas, o jai švelniai ir ilgai spaudžia delną ir šypsodamasis žvelgia į akis.

Nastutei kuo toliau, tuo labiau Anzelmas patinka, tačiau ji neskuba. Po truputį klausinėjasi, po truputį stebi, kol įsitikinusi, kad viskas tinka, vaikinas iš tikrųjų puikus, apsisprendė.

Mergaitė Anzelmui irgi labai prie širdies ir jis kantriai laukia, kada ši apsigalvos ir ištars pagaliau lemiamą žodį.

Praėjus kiek laiko, Nastutė davė sutikimą ir jie sutarė.

Šiandien vestuvėms ruošiasi abu vienkiemiai. Tiek jaunosios, tiek jaunojo pusėje. Kviečiama daug svečių, daroma daug alaus. Nastutės tėvai paskerdė kiaulę, papjovė pusės metų telyčaitę ir dar nemažai paukščių. Savaitės pradžioje parsivežė iš miestelio šeimininkę su pagalbininke, kurios tuojau pat ėmėsi darbo.

Pirmiausia iš pikliavotų ruginių miltų iškepė specialiai vestuvių puotai skirtą duoną, paskui kepė pyragus ir saldumynus.

Stancijoje ant balta staltiese uždengto stalo buvo sudėti kalnai įvairiausių sausainių ir bandelių, apvalūs pyragai, o ant švariais rankšluosčiais užtiesto suolo – pailgi kepaliukai šviežios duonos su kmynais.

Kepiniai iš miltų jau paruošti, na o mėsas keps ir virs vėliau, paskutinėm dienom, kad viskas būtų šviežia vestuviniam baliui.

Sekmadienį iš pat ryto renkasi svečiai ir sėdasi už mėsom, alum ir sausais užkandžiais nukrauto stalo. Po kelionės kas nori gali išgerti stiklinę, kitą alaus ar stiklelį degtinės. Gali paragauti užkandžių.

Atvažiavo ir jaunikis su pajauniais. Anzelmas pasipuošęs juodu kostiumu, baltais marškiniais, melsvu kaklaraiščiu. Gluotniai susišukavęs aukštyn tankius, juodus plaukus, taip gražiai atrodė, kad pamačius jį tokį išsipusčiusį, Nastutei net suspurdėjo širdis, o Anzelmas, matydamas Nastutę su balta šliūbine suknele, buvo sužavėtas.

Susirinko visos pamergės. Kurios buvo iš toliau, tos atvažiavusios nakvojo, o tos, kurioms buvo arčiau, irgi nevėlavo.

Kiekviena mergaitė savo pajauniui prie švarko atlapo prisegė po balto šilko kaspinėlį su rūtų šakele, o už tai iš jaunuolių gavo nemažai saldainių.

Iki šliūbo jau nebe tiek daug laiko, bet dar reikia uždėti jaunajai veliumą, iškaišyti jį rūtų šakelėmis ir nupinti taip pat rūtų vainiką ant galvos.

Nastutė su visu būriu mergaičių eina į stanciją, kur yra veidrodis, šukos, segtukai, adatos su siūlais ir, tik įėjus į priemenę, pamatė, kaip Anzelmas skubiai įėjo į kamaraitę.

– Kažin, ko jam ten reikia? – pagalvojo ji.

Trumpam stabtelėjusi ji palaukė, bet, nesulaukusi jo išeinant, nusprendė pati užeiti ir pasižiūrėti, ką jis ten veikia.

– Jūs eikit, o aš ateisiu, – Nastutė pasakė merginoms ir, nuo jų atsiskyrusi, nuėjo paskui Anzelmą.

Kamaraitėje prie pat durų stovėjo virtuvinė spintelė, o ant jos sustatyti buteliai su vynu ir degtine bei švarūs stikleliai paruošti nešti į stalą.

Anzelmas, atkimšęs degtinės butelį, spėjo pripildyti jau antrą stiklelį, susiversti sau į burną, kai duryse pasirodė Nastutė. Jis susimėtė, užspringęs prunkštelėjo, bet degtinę nurijo ir tuščią stiklelį padėjo atgal ant spintelės.

Nastutei kaip kas peiliu būtų brūkštelėjęs per širdį.

– Viešpatie, kodėl taip? – aimana išsiveržė iš jos krūtinės. – Kodėl vienas, o ne tarp žmonių? Kas neduoda, kas trukdo išgert su visais? Ar maža tiek, kiek yra ant stalo? Anzelmai, Anzelmai, kodėl taip darai? Ar gali man paaiškinti?...

Nesulaukusi atsakymo, Nastutė verkdama išlėkė iš kamaraitės ir atbėgo į stanciją.

– Jokio veliumo, jokių rūtų... Nieko nereikia, vestuvių nebus! – ir, ištraukusi iš pamergės rankų veliumą, nusviedė jį ant suolo. – Aš netekėsiu!..

Mergaičių būryje sąmyšis... Visos nustebusios susižvalgė, bandė klausti „Kas atsitiko? Kodėl taip?“, kol viena susiprato pakviesti motiną.

Vos tik ji pasirodė, Nastutė pripuolė prie jos ir apsikabino.

– Mama, mama, neisiu aš už jo, nors užmuškit... Neturėsiu aš gyvenimo už jo ištekėjusi. Jis mus visus apgavo...

Motinai kaip perkūnas iš giedro dangaus. Ji sukrėsta ir pasimetus. Nežino nei ką galvoti, nei ką sakyti...

Akimirksniu motinai toptelėjo baisi mintis. „Vestuvės neįvyks, žmonės išvažinės, tai kur reikės dėti tiek prigaminto maisto, alaus? Tiek padaryta išlaidų, pasamdytos šeimininkės, o kokia gėda... Ir gėda, ir bėda...“ – visai nusigandusi moteriškė, bet juk ji dar nieko nežino, kas čia įvyko.

– Bet kodėl gi, vaikeli? Kodėl taip sakai? Kas atsitiko?

– Jis vienas geria degtinę kamaraitėje... – išgirdo ji atsakymą, – kodėl jis taip daro? Ar trūksta to gero pirkioje ant stalo? Kodėl dar jis geria pasislėpęs nuo žmonių? Jeigu dabar taip daro, tai kas bus toliau? Argi tai neparodo, kad išgerti dėl kompanijos, dėl linksmumo, dėl gero ūpo jam per maža? O kas žino, kiek jam reikia išgerti, kad būtų gana? Dabar dar slepiasi nuo žmonių, o kas bus, kai nereikės nieko saugotis? Netekėsiu, mama, aš už jo, nenoriu susigadint sau gyvenimo. Dabar dar laikas viską nutraukti...

Sukluso pamergės... Prie pravirų stancijos durų kaipmat atsirado kelios viešnios, stabtelėjo iš lauko į priemenę atėjęs pajaunys, atėjo arčiau, išėję į priemenę parūkyti, vyrai.

Pastebėjęs, kad prie stancijos durų stoviniuoja būrelis žmonių ir išgirdęs verkiant dukrą, atėjo ir tėvas.

– Ką dabar darysim? – pamačiusi vyrą, prišoko prie jo moteriškė, – Nastutė nebenori tekėti už Anzelmo!

– Kodėl taip? – piktokai paklausė jis, bet, išklausęs, ką sako Nastutė, tvirtai pasakė, – tegul taip ir bus, kaip ji nori. Jeigu jai taip atrodo, tegu būna jos valia. Mes nesikišim. Čia ne juokas. Jos gyvenimas pastatytas ant kortos. Tegu ji pati ir lošia.

Anzelmas nedrįsta išeiti iš kamaraitės, bet viską girdi, kas dedasi stancijoje. Jis net nebandė išeiti ir aiškintis, bet, išgirdęs tokį tėvo sprendimą, išėjo, susikvietė savo pajaunius ir nė neatsisveikinęs išvažiavo.

Jaunikiui išvažiavus, išsivaikščioję svečiai vėl grįžo prie stalo. Tėvas, pripylęs stiklines alaus, paprašė visus sėstis, paragino išgerti ir užkąsti, bet vestuvinės nuotaikos, aišku, jau nebebuvo. Kalba sukosi vis apie tą patį. Šnekėjosi apie nutrauktas vestuves, pritarė Nastutei, smerkė Anzelmą sakydami, kad toks jo elgesys negražus ir nepateisinamas.

Prie stalo svečiai pasistiprino ir jau vienas, kitas sušneko apie namus, bet tėvas juos sulaikė.

– Neskubėkit, namai nepabėgs. Seniai bebuvom susitikę... Dabar gi taip gražiai visi giminės susirinkom į vieną vietą... Kažin kada vėl teks susieiti. Va, einu, pasikinkau arklį, nuvažiuosiu į miestelį, susitarsiu su klebonu, kad šio sekmadienio mišias paaukotų už mirusiųjų mūsų giminių ir artimųjų vėles. Nuvažiuosime, išklausysime šventas mišias, pasimelsime visi ir taip pagerbsim jų atminimą. Grįšim – pasėdėsim, pasišnekėsim, prisiminsim juos kaip gyvus. Prisiminsim jų gerus darbus, vienus padarytus, kitus dar nebaigtus. Prisiminsim jų patarimus, pamokymus, kuriais galbūt ir šiandien naudojamės... Pasėdėsim, pabendrausim... Ko skubėt? Vakaras dar toli... Tegu šį kartą su mumis pasisvečiuoja tie, kuriuos po truputį pradedame jau užmiršti. Gal ir jie mus kai kada prisimins kitam gyvenime... O kol visi dar gyvi esam, gal jie mus čia paglobos... Gal padės mums darbuose, bėdoje ar nelaimėje...

2.

Anzelmas, viso labo išgėręs tik tuos du stiklelius kamaraitėje, buvo apsvaigęs ne nuo degtinės, bet nuo įvykių Šantų vienkiemyje. Dar pauliojęs su draugais namuose, ryte prabudęs ir viską prisiminęs, neranda sau vietos.

– Koks velnias mane sugundė užeit į tą kamaraitę? – keikia jis save. – Nastutė teisi, kitaip pagalvoti ir negalėjo. „Geria vienas, kaip koks paskutinis latras“.

Graužiasi Anzelmas dėl savo poelgio, bet, kodėl jis taip padarė, ir pats nežino, kaip paaiškinti. Užėjo stipriau susijuosti kelnių diržo, pamatė ir susigundė. „Prie stalo gerti buvo kažkaip nedrąsu. Kai dabar pagalvoju, tai nė nereikėjo. Argi ne smagu buvo ir be to? Pamatęs tokią gražią Nastutę, pasijutau toks laimingas... Taip ilgai aš jos laukiau... Buvo visokių abejonių ir netikrumų... Gal apsigalvos, gal atsakys? O šiandien ji bus mano, parsivešiu ją į savo namus, galėsiu apkabinti, bučiuoti... Atėjo galas visom spėlionėm, nepasitikėjimui... Jaučiausi Šantų namuose kaip savas. Malonūs tėvukai, mylima Nastutė... Ir kas man sumaišė protą? Kas sukurstė įsipilti stiklelį? Buvo ir taip smagu, bet panorėjau, kad būtų dar smagiau...“

Turbūt taip ir buvo. Norėjosi vaikinui kaip ilgiau išlaikyti tą nepaprastą nuotaiką, įgyti daugiau drąsos, pasitikėjimo. Norėjosi pasirodyti prieš visus, koks jis šaunus, kad Nastutė galėtų juo didžiuotis, kad visi sakytų „Kokia puiki pora“. Ar kam paaiškinsi tokį dalyką? Ar kas supras? Baisiausia tai, kad dabar visi galvos apie jį tokį, koks jis iš tikrųjų nėra. Norėjo, kad būtų linksmiau, drąsiau, o štai kuo viskas baigėsi...

Mato tėvas, koks sūnus susikrimtęs ir bando jį nuraminti.

– Tuščia jos. Ar nėra mergų sviete? Kad nori, va, tuojau pat supiršim ir tuo pačiu alumi atšoksim vestuves.

Anzelmas nenori nė girdėti. Labai jau skauda širdį dėl tų iširusių vestuvių. Jam atrodo, kad dar negreitai apie ką nors panašaus galės galvoti ir niekada nepavyks užmiršti Nastutės.

Mergaičių Anzelmui netrūko. Vaikinas dailus, nebiednas, galėtų vesti bet kurią, bet kodėl Nastutė jį taip traukė?

Pamatęs ją miestelyje ar kur kitur sutikęs, jis apie ją galvodavo, ilgai negalėdavo pamiršti tų susitikimų... Nors gyveno netoliese, bet lankyti Nastutės nedrįso, o tuo labiau pirštis. Girdėjo, kad ji labai išranki, pasipūtusi, įsivaizdina ir taip atbaido jaunikius.

Anzelmas ilgai galvojo, kol vieną kartą ryžosi atvažiuot su piršliu ir išbandyt savo laimę. Pabendravęs su Nastute, jis pamatė, kad tose kalbose daug netiesos.

Mergaitė graži, maloni, linksma, mandagi, o kad ilgokai teko palaukti su vestuvėmis, tai jo nė kiek neatbaidė. Priešingai. Buvo netgi įdomu padraugauti, pažinti vienas kitą iš arčiau.

Ir atsitik tu man taip, kad, abiem jau apsisprendus, atėjo tokia pabaiga.

Anzelmas jaučiasi viską praradęs. Jei anksčiau su viltimi dar svajodavo apie Nastutę, tai dabar išvis nebeliko ko tikėtis. Ji jau prarasta amžinai.

Su tokiomis mintimis vaikinas ir gula, ir keliasi, o Šantų vienkiemyje viskas pamažu grįžta į normalias vėžes.

Giminėms išvažiavus, kitą dieną buvo surengtas ubagų balius. Šantai sukvietė visas davatkėles, giedorius su kantička ir visus elgetas, kiek tik buvo miestelyje.

Susirinko visi iš ryto. Praėjo pusdienis, kol buvo atgiedotas rožančius. Išgerdami alaus ir pasistiprindami vestuviniais užkandžiais bei pyragais, žmonės iki pat vakaro dar giedojo įvairias ilgas giesmes už mirusiuosius. Kol viską išgiedojo iš storos kantičkos, atėjo ir pavakarys.

Po šiltos vakarienės, pabučiavę į rankas šeimininkams ir taip padėkoję už vaišes, elgetos išsiskirstė.

Taip baigėsi vestuvės Šantų vienkiemyje.

3.

Abiejuose vienkiemiuose kaip po gaisro. Skirtumas tik toks, kad Šantuose niekas taip neliūdi, kaip Buivyduose Anzelmas.

Nastutė ir tėvai džiaugiasi, kad laiku buvo pastebėtas jaunikio polinkis išgerti, išgelbėjo dukrą nuo galimai nevykusių vedybų ir visi įsijungė į kasdienius darbus.

Maistas ruoštas vestuvėms irgi buvo apmažintas, dėl ko iš pradžių nerimavo motina. Po giedorių liko, galima sakyti, tik trupiniai, kuriuos iki savaitės pabaigos sunaudos patys, o neišgertas alus pasiliko bačkose ir labai tiks kūlimo talkai. Saldumynų pabaigtuvėms atšvęsti bus dar pakankamai, o kitus užkandžius Nastutė su motina paruoš pačios. Nereikės nė šeimininkių kviesti. Pabaigtuvės – tai ne vestuvės. Pavaišinti talkininkus užteks ir kasdieniškai pagamintų valgių.

Po kūlimo lauko darbai baigti. Bent jau moterims... Ir jos susirado darbo namuose. Nastutė pasistatė stakles, motina atsisėdo už ratelio, o samdyta mergina jau susiieškojo virbalus. Kai susitaisys rogių kelias, vyrai važiuos malkų, tada reikės šiltų kojinių ir pirštinių miško darbams.

O žiema šiemet buvo ypatingai šalta. Nuo lapkričio vidurio prasidėję šalčiai ir sniegas, išsilaikė iki pat kovo pradžios. Nebuvo atodrėkių, nebuvo atšilimų, tik vis be gailesčio svilino speigas.

Pyškėjo tvoros, cypavo šulinių svirtys, girgždėjo po kojomis sniegas, kaukė šunys prie būdų, prašydami šeimininkų, kad nors nakčiai įsileistų vidun.

Sniego tais metais nebuvo labai daug. Kartas nuo karto nedidelis debesėlis pažerdavo sauso, puraus sniego ant įšalusios žemės, todėl sodybos, krūmai ir tvoros skendėjo minkštose kaip žąsų pūkai pusnyse.

Nedideli upeliai, tvenkiniai prie sodybų ar negilūs ežeriukai įšalo ik dugno. Duso žuvys, šuliniuose trūko vandens.

Bet tai dar ne viskas.

Šalčių išvargintus žmones išgąsdino danguje pasirodę nepaprasti ženklai.

Vieną vakarą vos tik sutemus ant juodo dangaus skliauto iš šiaurės pusės žmonės pamatė raudonų ir akinančiai baltų juostų fone neregėtus vaizdus. Lėtai judėjo pasvirę, masyvūs, juodi kryžiai ir visaip susiklaipę mažesni kryželiai. Kažkokie keturkampiai, primenantys perpjautas žvaigždes, suposi vienoje skliauto pusėje, kitoje gi – nuo pat horizonto kilo grėsmingi, dideli, vieni taip pat juodi, kiti švytintys stulpai, o virš jų plaukiojo didžiulės lyg rykštės, lyg strėlės, lyg botagai ir spinduliuojančios juostos.

Žmones apimti siaubo.

Visi žegnojasi, meldžiasi, o kiti verkia. Grįžę į pirkias ir susiradę maldaknyges, žmonės klaupiasi prieš šventus paveikslus, gieda giesmes, prašo Dievo pasigailėjimo, nuodėmių atleidimo.

Vienkiemiuose panika.

Niekas nė negalvoja eiti gulti. Daug kas neina nė į pirkią, meldžiasi čia pat lauke, bet neilgai tvėrę, bėga vidun pasišildyti. Nors lauke labai šalta ir ilgai nepastovėsi, bet, trumpai pasimeldę viduje, šiek tiek apšilę, vėl eina laukan pasižiūrėti. Kryžiai nuo dangaus niekur nedingsta, tik vietoje nugriuvusių, iškyla kiti. Ir taip iki vidurnakčio. Tik paryčiais grėsmingi vaizdai ėmė blankti, slinkti žemyn, kol pagaliau visai susmuko už horizonto.

Kitą dieną visi žmonės, metę įprastus darbus, vaikšto vieni pas kitus, kalbasi, baisisi, spėlioja, ką tai galėtų reikšti, bet visų nuomonė ta pati: „Dievo perspėjimas iš dangaus“. Visi priima tai tarsi pagrūmojimą, kad žmonės susiprastų ir daugiau nebenusidėtų. „Labai jau ištvirko jaunimas, ne taip, kaip mūsų laikais kad būdavo. Žmonės mažai meldžiasi, nesilaiko pasninkų, dirba šventadieniais, net ir per mišias... Nelanko šventų vietų, mažai aukoja bažnyčiai...“

Taip nerimavo žmoneliai iki penktadienio. Penktadienį miestelyje turgaus diena – šventas reikalas. Iš ten papildomos ūkio pajamos ir drąsesni gaspadoriai pajudėjo iš kiemų.

Vienas kitas grįždamas iš turgaus parsivežė iš pašto agentūros savaitinius laikraščius. Kai namuose paskaitė, sužinojo, kad tie ženklai ant dangaus ne Dievo siųstas perspėjimas, bet mūsų kraštuose retai matoma šiaurės pašvaistė. Praėjo dar kuris laikas, kol kaimo žmonės nusiramino.

4.

Po šaltos, speiguotos žiemos atėjo nepaprastai karšta vasara su liūtimis, žaibais ir perkūnija. Vėtros siautėjo kažkaip ruožais. Vienoje vietoje praūžusi, daug nuostolių pridariusi, su šaknimis išvertusi medžius, nuplėšusi, nukilnojusi stogus, audra nepaliesdavo visai čia pat ant ištemptų virvių paliktų, nespėtų surinkt skalbinių. Nepajudintos stovėdavo ir ant kelių kertinių akmenų netvirtai suręstos vištidės.

Audra puldavo netikėtai, iš pasalų. Prasidėdama mažu, niekam tikusiu debesėliu, iš kurio vargu ar galima buvo tikėtis lietaus, ji virsdavo dideliu juodu debesimi, kuris pildavo kaip iš kibiro.

Tokia klastinga ir negailestinga liepos pradžioje ji įsiveržė ir į Šantų sodybą.

Tiesa, šį kartą audra lyg įspėjo žmones. Dar iš vakaro buvo panašu į didelį lietų. Besileidžiančią saulę užgulė tirštas, juodas rūkas, dingo vėjas, nutilo žiogų čirškimas, nebeskraidė paukščiai. Pasidarė taip tvanku, kad nebuvo nė kuo kvėpuoti.

Žmonės suskubo dar prieš lietų pasišert gyvulius, bet audra atėjo per patį vidurnaktį, kai visi kietai miegojo.

Krapnojo nedidelis lietus, perkūnija trankėsi kažkur toli ir buvo vos girdėt, bet, jai trinktelėjus porą kartų stipriau, žaibas perskrodė Šantų sodybą.

Ūmai viskas nušvito, pasidarė šviesiau negu dieną ir tuojau pat vėl trenkė perkūnas, bet taip aštriai, kad subarškėjo visi pirkios langai ir atsilapojo klėties durys. Dar po kelių smūgių užsiliepsnojo daržinė. Ugnis peršoko ant tvarto, nuo tvarto ant vazaunios ir svirno.

Liepsnojo jau keturi pastatai. Viskas vyko taip greitai, kad pašokęs iš lovos Šantas, vos spėjo užsitraukti kelnes. Bet kas iš to? Kol jis spėjo susijuosti diržą, atvira liepsna jau degė visai prie pat gyvenamosios esantys pastatai.

Ugnis neišvengiamai būtų pasiekusi ir trobą, bet, kilusi didžiulė liūtis, užkirto kelią, susilpnindama jos jėgą. Pylė kaip iš viedro ir ugnis pagaliau buvo priversta trauktis.

Tiesa, ji dar nenorėjo visai pasiduoti. Kad ir per lietų, bandė paimti viršų. Tai šen, tai ten dar šoktelėdavo ilgi liepsnos liežuviai, bet, kaskart silpnėdami, mažėdami, jie ir visai sunyko.

O lietus su perkūnija dar dūko gerą valandą, kol pagaliau audra ėmė rimti. Iš liūties ji virto paprastu lietumi, paskui visai menku, vos lašnojančiu dulkimu, kol prieš aušrą ji visai nurimo ir leido išsigiedrinti dangui.

Kai visai išaušo, į vienkiemį pradėjo rinktis žmonės, bet Šantas vis dar nedrįso išeiti kieman.

Pirmiausia jis išėjo į gonkas. Iš kur bežiūrėsi, vaizdas tas pats. Daržinė ir tvartas sudegę iki pamatų ir vietoj jų juodavo kalnai pelenų. Sodyba nusiaubta, iš vazaunios ir svirno dar likę keli sveiki vainikai prie pat pamatų, bet jau taip apanglėję, pajuodę, aprūkę, kad net taip smarkiai pliaupęs lietus, nepajėgė jų numazgoti. Nuo tvarto ir svirno sklido bjaurus sudegusios mėsos ir vilnos kvapas, kad net gonkose stovėdamas, Šantas užsiėmė nosį.

– Viskas, pražuvom... Nežinau, kaip reikės gyventi toliau? – palūžęs tėvas nuleido rankas. O ką jau bekalbėti apie moteris?

Nastutė su motina verkė apsikabinusios, o Šantas, nusišluostęs ašaras, išėjo iš pirkios.

Kiemas buvo pilnas žmonių. Vyrai paduoda gaspadoriui ranką, apgailestauja dėl įvykusios nelaimės, siūlosi kuo nors padėti.

Kad ir būdami tolimesni kaimynai, bet iš Buivių sodybos atėjo Anzelmas su tėvu, pareikšti užuojautos. Atrodo, turėtų pykti už išardytas vestuves, bet panašu, kad ir jie kaip visi kiti nuoširdžiai gailisi kaimyno ir siūlo pagalbą.

Visi pastoviniavę išsiskirstė, o Buivys su sūnumi ilgiau užsiliko ir užėjo į pirkią. Kai abu atsisėdo, Anzelmas su Nastute susižvalgė, o motina pabandė net pajuokauti.

– Tokį svečią nebuvėlį reikėtų kuo nors pavaišinti, bet patys matot, kad nieko nebeturime. Sudegė svirnas su visais užkandžiais... Ne tik kad žmogaus negali pamylėt, bet ir mums patiems nėra ką valgyti... – taip pasakiusi, moteriškė apsiverkė.

– Neduok, Dieve, tokios nelaimės... Bet aš kaimynui duosiu patarimą, kaip pradėt gyvent, – visai rimtai pasakė Buivydas.

– Nejaugi? – nusistebėjo Šantas, – prisipažinsiu, kad nežinau nė už ko griebtis. Rankos nekyla, gyvent nebesinori...

– Nenusimink taip labai, nenuleisk rankų. Nueik pas seniūną, parašyk viršaičiui prašymą, kad atsiųstų komisiją. Apžiūrės, išrašys pažymėjimą, kad labai nukentėjai nuo gaisro, aš duosiu arklį, galėsi pavažinėt po kaimus, miestelius ir pasirinkti paramos.

Padegėliui niekas neatsisakys padėti. Lašinių ir grūdų prisirinksi tiek ir tiek. Štai ir bus pradžiai gyvenimo.

– Kaip čia dabar atrodys ubagauti po vienkiemius? Mūsų familijoj ubagų dar nebuvo... Kaip žmonėms į akis pažiūrėt? – abejoja Šantas.

– Nieko nepadarysi, brolau... Tokių nelaimių turbūt neturėjai... Svetimuose kraštuose vis tiek tavęs niekas nepažįsta, o čia visi žino. Niekas nepadyvis.

Kol tėvai kalbėjosi, Anzelmas nenuleido akių nuo Nastutės: „Kad ir nuliūdusi, kad ir apsiverkusi, bet vis tiek graži. Jei tada būtume apsiženiję, gal ta nelaimė nebūtų ją taip skaudžiai palietusi? Pas mus jai nieko netrūktų, o tėvas kaip nors išsisuktų. Dabar gi... Kaip jai padėti? Na, padėt gal galima ir dabar, bet, aišku, ne tiek“, – mąsto Anzelmas, o tėvas toliau drąsina Šantą.

– Arklį duosiu ne tik kalėdot, bet ir visam darbymečiui, o nukirstus rugius ir visą vasarojų susiveši pas mus. Mūsų dvi didelės daržinės. Šiek tiek susispausim ir užteks vietos abiems. Kai ateis kūlimo metas, išsikulsim kartu. Ir turėsi duonos. Džiaukis, kad gyvenamas namas liko, turi stogą virš galvos, – paguodė kaimynas ir pakilo nuo suolo.

5.

Šantas taip ir padarė, kaip pamokė Buivys. Komisijos pažymėjimo nė nereikėjo, užteko vien seniūno paliudijimo. Neilgai trukus, gavęs iš Buivio arklį, išvažiavo Šantas ubagauti pradžioj po savo valsčių, o paskui ir toliau.

Kiekvieną kartą jis parvažiuodavo ne tuščiomis. Gaudavo lašinių, kokią vištą ar žąsį, grūdų, netgi pinigų.

Gerų žmonių remiamas, Šantas pradėjo viską iš naujo ir susigrąžino norą gyventi.

Sumalęs surinktus grūdus, jis jau turi iš ko išsikepti duonos. Iš kvietinių miltų šeimininkės kepa blynus, verda skrylius, o lašiniai, pačirškinti su svogūnais, visai puikus padažas.

Neužmiršta padegėlių ir artimesnių vienkiemių gaspadinės. Retkarčiais atneša sviesto, kiaušinių ar grietinės sriubai pagardinti.

Šantas, lankydamasis tolimeniuose valsčiuose, jau nebegali kasdien grįžti į namus. Atsidūrus kur toliau, tekdavo prašytis nakvynės. Kam varyti arklį tokį ilgą kelią, jeigu rytoj vėl grįši į tą pačią vietą?

Kitą kartą jis negrįždavo namo net dvi naktis iš eilės, nakvodavo vienkiemiuose, jeigu nesusidarydavo pilnas vežimaitis. Būna, kad visai gerai pasiseka, tada užtenka ir vienos nakties.

Vieną pavakarę Šantas nakvynei pasirinko netoli nuo vieškelio, gausybės žaliuojančių medžių apsuptą, raudonais stogais sodybą.

Keliukas nuo vieškelio, kuriuo jis atvažiavo į kiemą, iš abiejų pusių buvo apsodintas tuopomis, o akmenimis grįstas kiemas – apjuostas tankiai sužėlusių akacijų krūmais. Įėjimui į gonkas tarp akacijų buvo paliktas mažesnis tarpelis, o įvažiavimui į kiemą – platus, kuriuo galėjo vienas šalia kito laisvai įvažiuoti net du vežimai, tarpas.

Kieme Šantas arklį pririšo prie arkliams rišti skirtos karties, iš kišenės išsitraukė padegėlio pažymėjimą ir, per didžiulę priemenę atėjęs iki pirkios durų, pabeldė.

Duris atidarė aukštas, stambus, žilstelėjęs, su ūsais, smailiai pakirpta barzdele, simpatiškas vyriškis.

– Užeikit, – pakvietė ir, paėmęs iš Šanto rankų jam rodomą pažymėjimą, perskaitė.

– Prašom arčiau, – grąžino popierių Šantui, – šeimininkės jau ruošia vakarienę, pavalgysim.

– Dar norėčiau paprašyti nakvynės... – nesitraukdamas nuo durų, paprašė Šantas. – Jau temsta, vietos man nežinomos... Kažin, jau turbūt nepasisektų pasiekti kokį nors kitą vienkiemį iki nakties?

– Suprantama. Galėsit, – mielai sutiko žmogus, – sėskitės, tuojau pavakarieniausim.

– Jei taip, tai aš eisiu iškinkysiu ir pagirdysiu arklį, – sujudo Šantas. – Dar būtų gerai, kad šeimininkas leistumėt kur nors pasišienauti glėbelį žolės. Jam labiau reikia vakarienės negu man... – dar pajuokavo įsidrąsinęs Šantas.

– Žinoma, pasidairykit ten, kur atrodys patogiau, ir pasišienaukit. To gero vasarą visur pilna, – pritarė vyras, – o mes palauksime.

Po vakarienės šeimininkas maloniai kalbino Šantą.

– Kada įvyko nelaimė? Ar labai nukentėjot? – klausinėjo, atrodė, nuoširdžiai užjausdamas.

– Liepos pabaigoje, – pasakojo pažvelgdamas į dar du sėdinčius už stalo suaugusius vyrus, merginą ir pagyvenusią moterį, turbūt žmoną.

Kalbėdamasis su už stalo sėdinčia šeimyna, Šantas spėjo apsižvalgyti ir po vidų.

Pirkia neįprastai didelė, aukšta, plati ir erdvi. Langai šiašiašibiai, tokie, kokie būna dvaruose. Patalpą į dvi dalis dalina ne tokie, kaip kaimo pirkiose plytų mūreliai, bet status, platus, smėlio spalvos koklinis pečiukas ir taip pat ilga koklinė viryklė, sujungta su duonkepiu pečiumi.

Pirkia, aiškiai matosi, ne šiaip sau ūkininko, o ir pats gaspadorius ne toks kaip visi. Su tais savo ūsais ir barzdele primena kokį nors viršaitį ar didelės žemės savininką, o gal net „šlėktą dvarininką“.

– Nuo ko gi kilo gaisras? – šeimininkas taip pat maloniai teiravosi toliau.

– Nuo perkūnijos per audrą... – atsakė jam Šantas su tam tikra pagarba. – Per patį vidurnaktį trenksmas išvertė iš lovos... Sudegė daržinė su šienu, tvartas su visais gyvuliais, svirnas su mėsa, lašiniais, kumpiais, dešromis ir skilandžiais... – tyčia viską išvardijo, kad padaryt didesnį įspūdį šeimininkui, – ir vazaunia su visais ūkiniais padargais... Liko tik gyvenamas namas ir javai ant lauko... Na, dar klėtis su šiek tiek pernykštinių grūdų.

– Didelė nelaimė, bet nors tiek gerai, kad gyvenamas namas liko. O kaip derlius? Šiemet žmonės skundžiasi, kad išdžiovino... O kaip pas patį?

– Kol kas, dėkui Dievui, viskas gražiai atrodo. Teisybė, tos pačios nakties audra suguldė šmotą rugių, bet matyt ruožu ėjo, kad visko nenuniokojo.

Po vakarienės, kai visi išsiskirstė ir šeimininkės nukraustė stalą, vyrai liko sėdėti ir kalbėjosi toliau.

– Taigi, – tęsė šeimininkas, – nuimsi derlių, šiek tiek atsigausi. Patyrus tokius nuostolius, bus nelengva pradėt gyvent. O kiek gi paties žemės yra? Kiek hektarų valdai?

– Du valakai ir gabalas miško. Dirbti aš jos nebegalėsiu. Nei gyvulių, nei padargų... Neaišku, kaip bus su sėkla...

– O šeima ar didelė?

– Dabar tik trise. Mes su žmona ir dukra. Vyresnės dvi dukterys jau seniai ištekėjusios.

– Tai ką manai daryt, kai ateis pavasaris?

– Ieškosiu pusininko arba nuomininko, – trumpai pagalvojęs atsakė Šantas. – Nuomininkas būtų geriau. Dar turiu šiek tiek miško ir, už gautus nuomos pinigus, pradėčiau atstatinėt ūkinius pastatus. Vienais metais vieną, kitais metais – kitą. Dar ne senatvė... Keletą metų pats ūkininkausiu, o paskui, kaip Dievas duos. Gal papuls pinigingas žentas... Už bile kokio dukters neleisiu.

– Čia jau pats nelabai ką galėsi padaryt. Gal duktė nenorės tokio, kokį pats išrinksi. Nebe tie laikai... Ištekės už tokio, kokį pati pasirinks, – nusijuokė žmogus.

– Na, kaip bus, taip, – neprieštaravo Šantas, – kai tamsta paklausei, tai ir pasakiau, ką galvoju, o kaip bus, niekas nežino. Iki pavasario dar toli.

– O žinai, kodėl aš paties klausinėju? Kiek žemės, kokia šeima, na viso kito? Aš pats nuomininkas. Štai šitą nugyventą šešiasdešimties hektarų dvariuką aš nuomojuosi jau dešimt metų. Per šv. Jurgį baigiasi nuomos sutartis. Moterėlė, kurios šita žemė, jau visai paseno ir atiduoda ūkį sūnui. Kai aš išvažiuosiu, jis pats žada ūkininkauti. Kitais metais pavasarį aš jau turiu išsikraustyti. Po truputį klausinėjuosi... Buvo čia vienas toks nuo trisdešimties hektarų. Kalbėjomės, bet man tiek žemės per mažai. Su tokiu skaičiumi gyvulių ir su tokia darbo jėga trisdešimtyje hektarų mums nėra kas veikti. Jei du valakai, tai dar, dar... Bet galėčiau nuomotis net tris valakus. Du suaugę sūnūs su manimi lygūs. Kai stojam petys į petį trys vyrai, tai darbai rankose tirpte tirpsta. Kai žemės daugiau, galima ir berną pasisamdyt. Moteriškiems darbams merginos būtinai reikia, o daugiau už litą, kitą padienių darbininkų kiek tik nori. Trys litai už dieną, va tau ir darbininkas.

Ech, kad taip daugiau būtų tavo žemės... Jeigu sutiktum, neatsisakyčiau. O kad pamatytum, kokie mano galvijai, arkliai. Jei nori, dabar pat galime eiti pasižiūrėt, – įsiaudrinęs šeimininkas pakilo, susirado kepurę ir pasuko prie durų. Šantas nusekė paskui jį. – Pamatysi, kokios mano avys, paukščiai, veislinė kiaulė, kuilys ir visa kita.

Su pasididžiavimu, truputį pasigirdamas šeimininkas rodė nepažįstamam, pirmą kartą sutiktam žmogui savo turtą. Su meile glostė arklius, karves, sujudino avis garde... Tos, subėgusios į vieną kampą, išgąstingai sužiuro į vaikščiojančius vyrus, lyg klausdamos, ko jie nori, ko neleidžia ramiai gulėti? Šeimininkas paskui vedė Šantą į kiaulių tvartą, svirną, vazaunią su visais dideliam ūkiui reikalingais padargais. Aprodė klėtį su aruodais grūdų.

Kai sugrįžo į pirkią, vyrai vėl susėdo už stalo.

– Ir viskas čia mano, – didžiavosi vyriškis, – viskas savo rankomis uždirbta. Aš savo žemės neturiu, bet gyvenu geriau už bet kokį ūkininką. Lauksiu per vasarą ir žiemą, ar neatsiras kas nuomoja didesnę žemę, bet jeigu neatsiras, sutikčiau ir pas patį. Palik, žmogau, man savo adresą, aš parašysiu savąjį, susisieksim.

– Betgi kur pats pas mane pasidėsi su šitiek gyvulių? Nėra nei tvarto gyvuliams, nei daržinės pašarui, – drįso suabejoti Šantas, bet vyriškis tik ranka numojo.

– O ką? Nieko nelaukdami – statysim, – su tokiu pačiu užsidegimu, energingai dėstė jis. – Pamatai tvarto ir svirno liko? Liko. Ant jų ir pradėsim lipdyti trobesius. Ką čia reiškia pastatyti tvartą ir svirną? Tai ne gyvenamą trobą. Pinigų turiu, o kiek išleisiu statybom, atsiskaitysim iš nuomos. O gyvuliai? Kiaules išskersiu išvažiuodamas, o arkliai, karvės, avys gali ir aptvare pagyventi per vasarą.

Jeigu taip išeitų, kad mudu sutartume, tai iki rudens vėl viskas stovės savo vietose, kaip kad buvo prieš gaisrą. Pamatysi...

6.

Taip po Šv. Jurgio ir atsikraustė Viktoras Daugys į Šantų vienkiemį.

Aukštas, tiesus, gražus pažiūrėti, solidus, energingas, savimi pasitikintis, kokių keturiasdešimt šešerių metų vyras pravėrė pirkios duris.

Viktoras vedė jaunas, augino du sūnus dvynius. Prieš dešimt metų palaidojęs žmoną, iki šiol nevedęs, galima sakyti, pats vienas užsiaugino berniukus, kuriems po žmonos mirties buvo po penkiolika metų. Tik vėliau dviem metais vyresnė Viktoro sesuo Paulina, likusi našle, atėjo pas Viktorą gyventi ir padėjo rūpintis vaikais.

Dabar jau jiems po dvidešimt šešerius, abu po kariuomenės. Vaikinai taip pat augaloti, stambūs ir mažai skiriasi nuo tėvo ne tik išvaizda, bet ir darbštumu. Daugio sesuo vaikams kaip tikra motina, o jam pačiam – tvarkinga, taupi šeimininkė.

Ūkyje, žinoma, reikalinga gera gaspadinė, todėl Viktoras atsivežė ją kartu, o taip pat prikalbino ir samdytą merginą lauko darbams. Tą pačią, kuri pernai pas juos tarnavo.

Dabar jau pas Šantus prie pečiaus net dvi gaspadinės, bet buvo susitarta taikiai. Viktoro sesė Paulina savo šeimynai pusrytį taisė anksčiau, nes vyrams reikia anksti išeiti į laukus, o Šantam nėra kur skubėti. Laukų darbų nėra, o po namus šliaužioti galima ir vėliau pavalgius.

Kur gyvent ir miegot, taip pat buvo rasta visiems. Viktoras su šeimyna įsikūrė stancijoje, Šantas su žmona ir Nastute pirkioje, o samdyta mergina klėtyje. Žinoma, tai tik per vasarą, kol šilta. Kai ateis žiema, atsiras ir kiti sprendimai. Tikriausiai teks statyt pečiuką stancijoje, o mergina – persikels į kamaraitę.

Mato Šantas, kad Viktoras laikosi žodžio.

Kol iš pavasario mažiau darbų laukuose, ten daugiau darbuojasi sūnūs ir samdyta mergina. Viktoras gi pats, pasikinkęs į dailią bričkutę gražų arklį, važinėja į lentpjūvę, derasi dėl medienos, ieško meistrų, su jais tariasi dėl statybų. Supirko jis vinis, vyrius, rankenas, duris, stiklo svirno ir tvarto langeliams ir skardą stogui.

– Stogą geriausia dengti blėka, – aiškina viktoras Šantui, – ji lengva ir saugiau nuo gaisro. O kai bus pastatyti ūkiniai pastatai, būtinai statysim perkūnsargį, kad vėl neįvyktų tokia nelaimė.

Už keturių mėnesių gyvuliai jau tvarte ir stovi savo vietose. Taip pat buvo atitvertas kiaulėms gardas, o liepos pabaigoje Viktoras parsivežė iš turgaus keturis paršus.

– Trys man, o vienas pačiam, – sako jis Šantui, – užaugs kartu tuo pačiu ėdalu. Kalėdoms jau bus geri pusbekoniai, turėsim skanios mėsos šventėm.

Ir kurgi ne? Separuotu pienu ir miltais sočiai šeriami, gyvulėliai augo kaip ant mielių.

Kai atėjo metas nuimti derlių, daržinė jau stovėjo sudegusios vietoje, taip pat buvo atstatytas ir svirnas. Tik vietoj vazaunios buvo suręsta laikina pašiūrė.

Kaip ten bebuvę, bet padargai jau bus pastogėje. Nelaikysi gi visko po atviru dangumi... Kad ir užlis ar apsnigs iš šonų, bet skersai ir išilgai lakiodami vėjai viską išdžiovins, neleis supūti.

Šantas neatsistebi Viktoro apsukrumu, bet kartu ir nerimauja. Jaučiasi kaip toj pasakoj „velniui dūšią pardavęs“. Iš nuodėgulių ir pelenų vėl kyla pastatai, lyg burtininkui pamojus burtų lazdele.

Beveik viskas jau atstatyta, bet ar liks gi Šantui kiek nors iš tos nuomos? Juk jo paties šeimoje trys žmonės, jam irgi reikia iš kažko tai gyventi...

Tiesa, Šantas dar išsiderėjo, kad galės laikytis karvę. Ji bus aprūpinta ganykla ir pašaru, bet kol kas karvės jis dar neturi. Pieno ir pieno produktų gauna iš Viktoro, bet klausimas, kiek už visa tai reikės mokėti?

Nuomos sutartis dešimčiai metų. O ką jis, Šantas, veiks per tuos metus? Ar eis pas nuomininką už padienį darbininką? Bet, kita vertus, kitos išeities nė nebuvo. Pačiam žemę dirbti po tokio gaisro tikrai nebuvo įmanoma. O ką jau kalbėt apie statybas... Tai ko čia graužtis? Kaip bus, taip. Šantas su savo šeima gyvena po savo stogu, visi pavalgę... Netruks prabėgti tie metai ir jis vėl bus gaspadorius ant savo žemės.

7.

Šiemet pirmą kartą Šantų pirkioje tiek daug žmonių už šventinio Kūčių stalo. Vaišes ruošė trys šeimininkės, užtat pagaminta buvo visko daug, bet griežtai prisilaikant pasniko. Buvo daug šviežios žuvies, įvairiai paruoštos silkės, raugintų grybų, išvirta bulvių. Moterys aliejuje privirė saldžių spurgų prie spanguolių kisieliaus. Na žinoma, į stalą buvo paduoti ir tradiciniai šlyžikai su aguonų pienu.

Viktoras atkimšo butelaitį skaidriosios, bet moterys tuoj pasipriešino. Kiek pasiginčiję, pagaliau visi nutarė, kad degtinė nepažeidžia pasniko reikalavimų, ir Šantienė atnešė stiklelius.

Už stalo net keturi vyrai kaip mūrai ir trys visai simpatiškos moterys. Ypač Nastutė... Šiandien ji ypatingai graži.

Jaunuoliai nenuleidžia nuo jos akių. Tai mato ir Viktoras. Jam jau sukasi galvoje toli siekiančios mintys. Jis mato, kad sūnums patinka Nastutė ir jis kaip tėvas galvoja, kaip būtų gerai katrą iš jų suženyti su ja...

Po dešimties metų pats išvažiuotų kitur, o sūnui paliktų išblizgintą ūkį. Pagyventų jis kaip užkurys, Viktoras jau turi atidėjęs vaikams nemažas sumas, o kai nukaršins tėvukus, pats vienas liks gaspadoriumi ir galės valdyti tvarkingą keturiasdešimties hektarų ūkį. Viktoras jau ne kartą apie tai pagalvojo, bet jam neduoda ramybės nuolat čia besilankantis vaikinas vardu Anzelmas: „Kas jis toks? Iš kokio jis vienkiemio?“ Kad jis buvęs Nastutės jaunikis, Viktoras nieko nežino, bet jam neramu, kad jis čia dažnai rodosi, kad lanko Nastutę. Viktoras pastebi, kad mergaitė vaikino nesibaido, o visai maloniai su juo kalbasi, išeinantį keliuku palydi iki pat vieškelio ir grįžta kažkokia susimąsčiusi...

Taip, taip... Jis tai pastebėjo... Ir neapsiriko. Nastutė apie Anzelmą iš tikrųjų daug galvoja.

Per visą tą sunkų laikotarpį po gaisro Anzelmas su tėvu labai daug padėjo. Matydama, koks Anzelmas nuoširdus, gero būdo, toks malonus jai, dabar įsitikino, kad jis joks laidokas, kaip jai pasirodė prieš vestuves. Ji pakeitė savo nuomonę, gailisi taip žiauriai su juo pasielgusi ir, rodydama jam išskirtinį dėmesį, bando išpirkti padarytą nuoskaudą. Bet tai dar nereiškia, kad ji mielai už jo tekėtų, jeigu Anzelmas vėl jai pasipirštų.

Jai šiuo metu labai patinka Viktoro vyresnysis sūnus Valdis. Jis tik keliom valandom vyresnis už savo brolį Vytą, tačiau jie labai skirtingi. Valdis labiau panašus į tėvą, stambaus kūno sudėjimo, na o Vytas – simpatiškas ir dailus jaunuolis.

Jeigu jau atvirai, tai užvis labiausiai, net Nastutei pačiai sau gėda prisipažinti, jai prie širdies jų tėvas Viktoras. „Štai kur tikras vyras...“

Kiek buvo piršlių, ir jaunesnių ir vyresnių, bet nė vienas taip neužkabino širdies, kaip jis. Kad ir Anzelmas, ir tie patys Valdis ir Vytas kaip neapsiplunksnavę viščiukai, palyginus su Viktoru. Jis valdingas, energingas, veiklus, gražus.

Kur nepamatysi, ar už plūgo, ar prie statybų, ar kieme, pasiruošusį važiuoti, jaunatviškai stryktelėjantį į bričkutę ir suraginantį arklį vadelėmis, visi judesiai, gestai, kalba, juokas – viskas natūralu, gražu, patrauklu, be jokių pastangų save parodyti. Tiesiog spinduliuoja jėga, pasitikėjimu ir užtikrintumu.

Pagaliau tamsūs, nežymiai žilstelėję smilkiniuose, nuo sklastymo suversti į dešinę pusę, plaukai, gražus, tvarkingas jų pakirpimas, ta „mokslinčiaus“ barzdelė – darė jį ne paprastu kaimiečiu, o panašiu į miesto inteligentą.

Nastutei viskas gražu, jai norisi Viktorą nuolat matyti, malonu jį stebėti iš tolo, juo gerėtis, bet atsidūrus arčiau, ji, Dieve gink, neparodo, kad jis jai taip patinka.

O jau šiandien, kai Viktoras šventiškai pasirėdęs tamsiai mėlynu švarku, pilkom kelnėm, baltais marškiniais, pasirišęs kaklaraištį, švariai nusiskutęs, gražiai apsikirpęs buvo toks gražus, kad galima buvo į jį žiūrėti ir žiūrėti. Bet užuot tai dariusi, Nastutė suka akis į šalį, geriau jau žvelgia į Valdį ar į Vytą, kad tik kas nesuprastų, o labiausiai Viktoras, kas jai rūpi.

– Tai kaip, šeimininke, ar linksmesnės šiemet Kalėdos už pernykštes? – kai sukalbėjo maldą ir pasidalino plotkelę, visi užkando ir išgėrė po stiklelį skaidriosios, paklausė Viktoras Šanto.

– Kurgi ne, – pastatęs tuščią stiklelį ant stalo, prisipažino šis. – Pernai tokiu laiku dar tebeliejome ašaras. Nebuvo ko nė ant Kūčių stalo pasidėti. O šiemet beveik jau atstatyta sodyba ir stalas pilnas gėrybių. Kaip nesidžiaugsi?

– Smagu ir man, – džiaugėsi Viktoras, – turiu pasakyti, kad praėję metai man buvo nelengvi, bet tuo, kas padaryta, aš irgi patenkintas. Šiemet bus mažiau statybų, daugiau liks laiko lauko darbams. Ten skirsim visą dėmesį. Ten reikia žiūrėti kuo didesnės tvarkos. Iš žemės visa nauda ir pajamos. Praeitais metais vien tik išlaidavom, dabar reikia pasidaryt pinigo, kad nors dalinai pasidengtų padarytos išlaidos dėl statybų.

– Tai jau taip, – pritarė Šantas, – jeigu gerai prižiūri žemę, ji neliks skolinga. Aš žemelės neapleidau, bet dabar, kai pamačiau kaip pats tvarkaisi, tai pagalvojau, kad galėjau ir aš kai kur geriau padaryti. Kai ko nesupratau, kai kur trūko darbo jėgos. Samdydavau tik mergą ir berną, o daugiau prisidurdavau padieniais darbininkais.

– Žinoma, kad prie tiek žemės pora samdinių per mažai, ypač vyrų. Su tiek žmonių vis liks kai kas nepadaryta, o norint turėt naudos, reikia žiūrėt, kad nė viena žemės pėda neliktų nepanaudota, – dalykiškai išdėstė Viktoras ir atsistojo.

– Tai gal išgerkim dar už praėjusius metus, – vėl pripylė jis stiklelius, – o kai sulauksime Naujų metų, išgersime ir už Naujuosius.

Vyrai išgėrė, o kai pastebėjo, kad moterys negeria, dar paragino.

– Na, kodėl gi mūsų mielos šeimininkėlės negeria? Negi joms praėję metai buvo blogesni, negu mums vyrams? Jeigu ne, tai išgerkim po vieną visi kartu, – pripylė stiklelius dar vyrams, – ir tam vakarui užteks. Išgersim ryt po stiklelį, kai grįšim sušalę iš bernelių mišių.

Šį kartą neatsisakė ir moterys, o Šantienė juokaudama dar pakvietė:

– Mes tai išgėrėm, neatsisakėm, neatsisakykit ir jūs pavalgyti. Tiek visko prigaminom, o tebestovi viskas ant stalo nė nepaliesta. Jūs, vyrai, tik šnekat, o nieko nevalgot.

Tie keli išgerti stikleliai iš tikrųjų sužadino apetitą ir tik dabar visi sočiai pavakarieniavo. Tuo labiau, kad pagaminta buvo daug ir skaniai. Visi valgydami šnekėjosi, juokavo ir nė nepamatė, kai atėjo vidurnaktis.

Pasižiūrėjęs į laikrodį ant rankos, Viktoras pakilo, o su juo ir abu sūnūs.

– Laikas miegot, rytoj anksti keltis į bažnyčią. Beje, kas norit važiuot su manimi? Nei Valdis, nei Vytas nevažiuoja. Tokie tinginiai...

– Važiuosiu aš, – pareiškė Šantas.

– Ir aš, – prisidėjo Šantienė.

– O panelė nenori? – pasisuko Viktoras į Nastutę.

– Norėčiau, jeigu dar būtų vietos, – atsakė ji.

– O gal iš mūsų šeimos per daug? Gal norės važiuoti ir teta Paulė? Reikia jos paklausti.

– Vietos užteks visiems. Arklį pakinkysiu į didijį važelį ir išvažiuosim anksti. Žiūrėkit nepramikit, – išeidamas dar perspėjo Viktoras.

Po teisybei Nastutei nelabai rūpėjo mišios. Ji panoro važiuoti tik dėl to, kad pakvietė Viktoras.

Kiek gi galima stebėti ir grožėtis juo iš tolo, norisi pabūti ir arčiau, ir ilgiau.

Išvažiavo ryte penkiese. Motina su teta Paule atsisėdo ant galinės sėdynės, o Nastutę vyrai pasisodino viduryje ant priekinės. Iš vieno šono tėvas, o iš kito – Viktoras.

Ji su Viktoru šonas prie šono. Ar ką nors jautė jis, bet Nastutė tiesiog tirpo iš malonumo. Kai nuslydęs į provėžą važelis pasvirdavo į šoną, ji, užgriuvusi ant Viktoro, neskubėjo kaip greičiau atsitraukti, bet laukė, kol važelis atsitiesins, ir tik tada šiek tiek atitoldavo.

Dar tamsu, niekas nieko nemato ir nepastebi. Kodėl nepasimėgauti, jeigu taip malonu? Vargu ar pasitaikys dar kada panaši proga?

Na, o ką jautė pats Viktoras? Labai galimas dalykas, kad ir jam jaunos, gražios merginos prisilietimas nemažai reiškė. Toks stiprus Nastutės jausmas negalėjo likti jo nepastebėtas. Kodėl gi jis tada visai neragino arklio ir sąmoningai leido jam bėgti smulkia ristele? Mat greitai važiuojant, mažiau progų nuslysti ir pakrypti važeliui.

Sesuo Paulina neapsikentusi paklausė:

– Ko taip pamažiuko važiuoji? Nespėsim į mišias.

Po pamaldų grįždami namo jie vėl susėdo ta pačia tvarka, bet buvo jau šviesu ir Nastutė stengėsi tvardytis. Ji sėdėjo kaip galima tiesiau, važeliui nukrypus per provėžas, stengėsi stipriau atsispirti kojomis į važelio dugną, kad neužvirstų ant Viktoro. Kol parvažiavo namo, ji ir visai atsipeikėjo.

O Viktorui mįslė. Jis per visas šventes nejučiomis stebi Nastutę ir nežino, kaip vertinti tą jų kelionę į bernelių mišias. Jis buvo įsitikinęs, kad vienu metu tikrai pajuto mergaitės virpulį, bet bijojo pervertinti tą pojūtį, kad netektų vėliau skaudžiai nusivilti.

Per tiek metų, atsidavęs darbui ir vaikams, jis vengė moterų: „Kam mano senai skūrai naujas botagas?“

Viktoras buvo išdidus, nenorėjo su niekuo dalintis savo rūpesčiais, pasiekimais ir nesėkmėmis. Dirbo sau, savo šeimai, stengėsi pastatyti vaikus ant kojų, tai ar verta jam dabar, tiek metų sugebėjus slopinti meilės troškimą, sulaukus tokio amžiaus, sukti galvą apie dvidešimčia metų jaunesnę merginą? Juk jis taikė ją į porą vienam katram savo sūnui...

Bet, jeigu mergaitės dėmesys būtų skirtas jam, jis pamėgintų... Gal kaip tik dabar išmušė jo valanda?

Vaikai jau užauginti, dešimčiai metų užsitikrino gyvenimą... Gal kaip tik dabar atėjo laikas, kada likimas nori atlyginti jam už patirtą netektį, vargus, rūpesčius, pasiaukojimą ir vienatvę.

Žinoma, jeigu neapgauna jo nuojauta... Tai bus galima išsiaiškinti. Laiko yra, reikia tik palaukti...

8.

Antrą Kalėdų dieną buvo atvažiavęs Anzelmas pasveikinti su šventėmis. Nastutė ypatingai maloniai jį sutiko, o Šantienė kuo turėdama pavaišino. Dėkui Dievui, šiemet jau yra kuo pamylėti brangų svečią. Ji vis tikisi, kad vaikinas dar kartą pasipirš dukrai. O Nastutei Anzelmo apsilankymas lyg atsipalaidavimas, prasiblaškymas po vakarykščio ją apėmusio kvaitulio.

Ir ko ji nori? Vaikinas gražus, mielas, geras. Nastutei ir tada, kai sutiko už jo tekėti, labiausiai už visus patiko. Kitas jau seniai būtų nusispjovęs ant jos už tokį padarymą. Reikia tik pagalvot... Prasivarė jaunikį vestuvių dieną. Šitokia negarbė ant visos parapijos... O jis štai lanko, lyg nieko nebūtų atsitikę. Nepamiršta jos, visai panašu, kad ir nebepyksta.

Anzelmas pasėdėjo ilgokai. Kaip ir paprastai, pasišnekėjo, pajuokavo ir atsisveikino.

Tik išvažiavo Anzelmas, atėjo Valdis. Puikus vaikinas, gal net puikesnis už Anzelmą. Šventadieniškai išsipustęs, pasikvėpinęs. Jam kostiumas pilkas, pusbačiai išblizginti, o kelnių kantas – nors barzdą skusk. „Labai panašus į tėvą,“ – ir Nastutei ūžtelėjo į širdį jaudulio banga.

– Važiuojam su mumis miestelin į vakaronę, – linksmai pakvietė jis, – parapijos salėje vaidinimas ir šokiai. Gali būti įdomu.

– Kad nežinau, – nežino ką daryt mergaitė, – taip šalta...

– Pašoksim – sušilsim. Bet ir šaltis juk krito į vakarą. Visai panašu į atlydį, – įtikinėjo Valdis.

– Ką, tėte, pasakysi? Ar važiuot? – paklausė Nastutė kartu lyg prašydama leidimo.

– Gali nuvažiuot, – sutiko tėvas, – su savais vaikinais iš to paties kiemo... Kad taip su kuo kitu, neleisčiau.

Nastutė greitai susiruošė. Kol jaunuoliai pakinkė arklį, ji persirengė, užsivilko šiltą žieminį paltą, apsiavė šiltus batelius, užsigobė vilnonę skarą ir netrukus visi trys išvažiavo iš kiemo.

Nastutė ir vėl tarp dviejų vyriškių, bet įspūdis visai ne toks, koks buvo aną rytą. Ji tik džiaugėsi, kad sėdėti tarp dviejų vaikinų ir jai visai nešalta. O gal iš tikrųjų atšilo oras?

Šį kartą gražus arklys išriestu sprandu visą kelią lėkė kaip vėjas ir važelis neslidinėjo į provėžas.

Vakarėlyje buvo smagu, tik kiek per ilgai užsitęsė vaidinimas, bet, kai prasidėjo šokiai, nebuvo kada nuobodžiauti. Aplink buvo tiek daug gražaus jaunimo, sukosi rateliai, šokiai, skambėjo dainos. Valdis nesitraukė nuo Nastutės. Ji šoko tik su juo, bet, kai per mergaičių valsą jį pakviečia kokia nors mergaitė, tada žiūrėk ir atsiranda prie jos vaikinukas iš nepažįstamų jaunuolių būrio. Kalbina ir kviečia šokti, kad ir per mergaičių šokį.

Nastutei smagu, džiaugiasi, kad sutiko atvažiuoti, norisi, kad tas vakaras tęstųsi ilgai, galėtų ir visai nesibaigti, bet šokiai tik iki dvyliktos. Dar viena polkutė ir jau po jos suktinis. Muzikantai deda į šalį instrumentus ir vakarėlis baigiasi.

Visi skuba išeiti iš salės, kol neužgesintos šviesos, o išėję, būreliais išsiskirsto į visas puses. Dar kurį laiką girdisi mergaičių juokas, klegesys gatvėje. Kai kas bando dainuoti, bet užtraukus posmą ir nesulaukus pritarimo, daina nutrūksta ir pagaliau viskas nutyla. Baigėsi linksmybės.

Parvažiavęs namo, Valdis nesnaudžia. Kol brolis Vytas iškinkė arklį, jis pabučiavo Nastutę, o parlydėjęs iki priemenės durų, pakštelėjo ir į ranką. Padėkojo už maloniai praleistą laiką.

Baigėsi antra Šv. Kalėdų diena. Baigėsi vienos šventės, o už kelių dienų jau kitos – Nauji metai, Trys karaliai.

Ir vėl Šantų vienkiemio žmonės už to pačio stalo, už kurio sėdėjo ir Kūčių vakarą, tik tiek, kad Naujų metų sutikimas žadėjo būti kur kas linksmesnis.

Moterys ant stalo padėjo daugiau mėsiškų valgių, o Viktoras pasirūpino ir įdomesniais gėrimais bei saldainiais moterims.

Šį vakarą jis jau su kitu pilku švarku, baltais marškiniais ir žydru kaklaraiščiu – buvo tiesiog žavus. Jo abu sūnūs irgi puikūs jaunuoliai, gražiai pasidabinę, bet kažkaip nublanksta prieš Viktorą, savo tėvą. Jie daugiau stovi už stalo negu sėdi. Jaučiasi kaip stalo šeimininkai, žiūri, kad netrūktų ant stalo nei valgių, nei gėrimų. Kiekvieną paragina užkąsti ar išgerti.

Dailiai nusiskutęs, gražiai apsikirpęs, išdailinęs ūsus ir barzdelę, Viktoras toks puikus, taip moka būti šeimininku, taip maloniai apsieina su moterimis, kad sunku atsisakyti, kai pasiūlo išgerti gurkšnelį ar pakelia arčiau saldumynus. Na, o vyrams didelio prašymo nė nereikia.

Iki Naujų metų visi šiek tiek išgėrė, pralinksmėjo, garsiau sušneko, o išmušus dvylikai, visi atsistojo, pakėlė stiklelius, išgėrė ir sveikindamiesi su Naujais visi pasibučiavo.

Pasirodo, kad Viktoras ir bučiuotis moka kažkaip nepaprastai... Bučiniai su Valdžiu po vakarėlio ir dabar su Vytu užstalėje, nepadarė Nastutei didelio įspūdžio. Draugiškas pasibučiavimas ir tiek, o Viktoro bučinys ją tiesiog nudegino.

Viktoras apkabino Nastutę, taip stipriai prispaudė prie krūtinės, kad ji savo kūnu pajuto tankų jo širdies plakimą ir ją apėmė lengvas svaigulys.

Panašiai jautėsi ir Viktoras. Jis pajuto jos virpulį ir jie tą akimirką tarsi susiliejo į vieną jausmą, kuris nutvilkė iki pat padų, o grįždamas pasiekė smilkinius.

Kai jis pagaliau paleido Nastutę iš savo glėbio, ji turėjo gerai apsidairyti, kad pataikytų atsisėsti į tą pačią vietą, iš kur buvo pakilusi.

Likusią nakties dalį iki pat ryto jos jau nebeapleido patirtas įspūdis. Užteko pakelti akis ir susitikti su Viktoro žvilgsniu, kai ją vėl užliedavo palaima, priversdama tankiai plakti širdį.

Ji jautėsi nedrąsiai, vis dar stengėsi neišsiduoti, o Viktoras tiesiog švytėjo. Jis nenuleido nuo mergaitės akių, nesivaržydamas reiškėsi visu žavumu, visus linksmai nuteikdamas, tarsi norėdamas pasirodyti, koks jis jaunatviškas, kaip moka elgtis didelėje draugijoje, koks yra visur tinkamas.

Nastutei ir be to buvo aišku, kad jis ne toks, kaip visi... Jai užteko vien to bučinio, kad suprastų, kokia jėga, energija ir grožiu apdovanotas tas žmogus.

9.

Po Naujųjų metų visi vienkiemio vyrai važiuoja į mišką gaminti malkų. Išvažiuoja anksti, o grįžta vėlai ir, būdami pavargę, skuba ilsėtis.

Nastutė ne tik kad nesusitinka su Viktoru, bet ir mato jį labai retai.

Ir gerai. Kai praeis daugiau laiko, bus lengviau pasirodyti abejinga. Ir išvis ji nenori, kad Viktoras suprastų, kaip yra jį įsimylėjusi, nes neaišku, ką jis pats apie tai galvoja.

Tas prisilietimas važelyje arba tas aistringas bučinys per Naujųjų sutikimą gal būt tik jai širdyje sukėlė audrą, o jam tikriausia tai nieko nereiškia. Juk tada bučiavosi visi. Kam reikia, kad jis žinotų, kaip ji, tą vakarą prisiminus, dūsauja. „Argi aš ne kvailė? Praeis kiek laiko, viskas pasimirš ir bus kaip nebūta. Tiek praėjo metų po žmonos mirties, negi, būdamas toks šaunus vyras, neturėjo moterų? Kodėl iki šiol jis vienas? O gal jis yra užkietėjęs vienišius ir moterys jo nedomina?“

Praėjo savaitė, kol vyrai suvežė į kiemą rąstus, neužteko savaitės, kol juos supjovė. Praėjo dar kiek laiko, kol sukapojo, sunešė malkas į pastogę ir tik tada vyrams atsirado laisvesnio laiko.

Per dieną jie šį bei tą knebinėjasi po namus, bet pavakariais, pasišėrus gyvulius, jiems lieka dar ilgi vakarai iki nakties.

Ką daryti?

Moterys visada randa sau darbo. Tai mezga, tai verpia, o susirinkę į pirkią vyrai, sėdasi aplink stalą, šnekučiuojasi, aptarinėja rytdienos darbus, kartais sugalvoja palošti kortomis ar šaškėmis. Ką daugiau veikti? Nors tokį užsiėmimą randa prie to paties žiburio.

Nastutė, atrodo, jau nusiramino, bet varstoma Viktoro žvilgsnių, vėl susidrumstė. Iš visko matyt, kad jis irgi jaudinasi. Lošdamas kortomis ar šaškėmis negali susikaupti ir vis pralošinėja. Sūnus Valdis, matydamas kad tėvui nesiseka, iš pasigailėjimo vis perspėja.

– Pasitrauk, nes numušiu net tris.

Viktoras stato figūrėlę atgal neva galvodamas, kurią dabar pastumti, bet jam visai ne tas rūpi. Jis prisimena Naujuosius metus, mato prieš akis Nastutę ir dega noru vėl ją apkabinti.

Proga pasitaikė negreitai.

Kartą vakare Viktoras, išeidamas kieman, pamiršo užsidėti kepurę ir, grįždamas jos pasiimti, sutiko į priemenę išėjusią Nastutę. Be jokių „įžangų“ jis stvėrė ją į glėbį ir ėmė bučiuoti.

Nekreipdamas dėmesio į sutrikusios mergaitės pasipriešinimą, jis apipylė ją aistringais bučiniais. Bučiavo lūpas, veidą, kaklą, smilkinius, kaktą, plaukus, kas kart stipriau spausdamas sau prie krūtinės.

Nastutė nebesipriešino, bet ne dėl to, kad jis bučiuoja, o bijojo, kad kas netikėtai išėjęs į priemenę, jų neišgirstų ir nepamatytų.

Kai pagaliau jai pavyko išslysti iš Viktoro glėbio, ji spruko nuo jo, prieš atidarydama pirkios duris susiglostė pašiauštus plaukus, apsitampė bliuzelę ir tik tada lyg niekur nieko įėjo į vidų.

Bučiniai priemenėje – tai jau įrodymas, kad Viktorui jos irgi reikia, kad jis jos ilgisi taip pat, kaip ir ji pati.

Nastutė laiminga, kad patinka tokiam šauniam vyrui ir jau drąsiau žvelgia Viktorui į akis. Ji dažniau nusišypso, leisdama suprasti, kad nė kiek ant Viktoro nepyksta už tokį drąsų, gal net kiek įžūloką jo jausmų prasiveržimą tą vakarą priemenėje.

10.

Per žiemą daugiau tokių atsitiktinumų nepasitaikė, bet, kai atėjo pavasaris, vasara, tai tų progų ir vietų, kur galima neva tai atsitiktinai susidurti, buvo kiek tik nori.

Kai nereikia nieko saugotis, jie ilgai gali džiaugtis vienas kito artumu. Nastutė jau seniai girdi, kaip Viktoras ją myli ir tie jo prisipažinimai jai itin malonūs. „Štai koks vyras ją įsimylėjo...“ Kai Viktoras paklausia, ar ir ji taip pat myli, ši prisipažįsta: „Taip“.

Nastutei ir Viktorui ši vasara – tai laimės laikas. Jie dažnai susitinka, bučiuojasi, kartoja, kaip myli vienas kitą ir visai negalvoja, kas bus toliau. Nastutei patinka, kad Viktoras, kai jie vienu du, elgiasi kaip jaunuolis, glamonėja ir šneka meilius žodžius, bet kitų akivaizdoje išlieka solidus ir atsakingas. Mylėdamas ją, Viktoras neapleidžia darbų laukuose, bet moka taip viską suderinti, kad nenukentėtų jų pasimatymai. Darbas jam sekasi ir atsiranda daugiau jėgų, kai galvoja apie Nastutę.

Mergina visai užmiršo, kad yra dar Valdis, kuris akivaizdžiai rodo jai savo simpatiją, Anzelmas, kuris vis ją tebelanko, yra tėvas ir motina, kurie tik ir laukia, kada jis pasipirš jų dukrai antrą kartą...

Viktoras ir Nastutė tik vienu du pasaulyje, jų meilė – tai jųdviejų paslaptis, kurios niekas neturi žinoti. Jie laimingiausi iš laimingųjų, taip netikėtai vienas kitą suradę.

Nepaprastai greitai prabėgo ši svaiginanti, pilna malonių valandėlių vasara ir atėjo ruduo – derliaus nuėmimo metas. Viktoras labai užimtas ir jie susitinka vis rečiau.

Šis derlius Viktorui jau antras Šantynėje ir, kaip matyti, bus visai neblogas. Po kūlimo išdžiovinti grūdai gabenami į Lietūkį ir skaičiuojamas pelnas. Kaip jis ir buvo numatęs, dalinai atsipirko statybos, bus iš ko sumokėti nuomos mokestį ir dar pakankamai liks jųdviejų su Nastute vestuvėms.

Taip dalykiškai viską apskaičiavęs, sulaukęs tinkamos progos, Viktoras ir pasipiršo Nastutei.

– Jeigu mes iš tikrųjų mylime vienas kitą, kodėl mums nesukurti šeimos? – apkabino jis merginą. – Darbai baigti, dabar poilsio metas. Sumainytume žiedus per Kalėdų šventes... Ar nebūtų puiku?

Nastutė iškart lyg apsidžiaugė, bet staiga susimąstė: „Kodėl taip greitai? Kodėl nepadraugaut dar kokius metelius? Argi neįdomu taip niekam nežinant, paslaptingai susitikinėti? Bučiuotis susitikus, bučiuotis išsiskiriant... Juk jis tai puikiai moka... Kodėl dar nepaslapukaut? Kiek gi jie čia kartų per vasarą susitiko ir jau vestuvės... O kas po vestuvių? Iškart dingsta visas gražumas, svajonės ir paslaptingumas... Prasideda kasdieniškos, įprastos dienos... Juk visa meilė, visas žavumas – tai tik kol nevedę...“

Maža to, toks skubotas Viktoro pasipiršimas Nastutei pasirodė net įtartinas. „Ar tik jis nesitaiko į ūkį? Tikriausiai nori kaip greičiau iš nuomininko tapti vienkiemio šeimininku?“

Kai tik taip ji pagalvojo, viskas atsidūrė kitoje šviesoje. Jai lyg atsivėrė akys. „Gal aš jam visai nereikalinga? Toks gudrus vilkas... Mato, kad įsimylėjau, tai kodėl nepasinaudot proga? Skuba kaip greičiau įsitvirtint, kol neapsigalvojau. Toks šaunus, toks apsukrus, žino, kaip prisiviliot... Vaizduoja mylintį... Tai tik aš taip kvailai įsimylėjau, o ne jis mane... Ar ne laikas atsipeikėti?“

– Kodėl taip greitai? – ilgokai patylėjusi, nelinksmai ištarė Nastutė, – ko skubėti? Ar negalim ilgiau padraugauti? Argi ne smagu?

– Tau, žinoma, taip, o man kaip ne kaip jau keturiasdešimt septyneri... – nusivylė Viktoras. – Garo man dar užtenka, negaliu skųstis, bet norėtųsi tikros, amžinos meilės... O kaip ją sutvirtinsi, jeigu ne vedybomis?

„Na, matai? Ar ne taip ir yra? Nebe jaunuolis, tai ir skuba susitvarkyti sau gyvenimą“, – pagalvojo Nastutė, o garsiai pasakė:

– O man atrodo, kad vedybos tau labiau rūpi, negu mūsų meilė...

– Kaip suprasti? Jeigu būtų rūpėjusios, galėjau kiek kartų vesti, – pažvelgė Viktoras į Nastutę.

– Tai ko dabar taip skubi?

– Tiesiog nematau mūsų meilės ateities be vedybų. Visos meilės turi baigtis vedybomis.

– O gal nepasitaikė puikios progos? – Nastutė tiesiog erzino Viktorą. Ją papiktino toks pagyrūniškas, kaip jai pasirodė, Viktoro išsireiškimas, – pamanyk tiktai, kad tik būtum panorėjęs, tai kiek kartų...

– Patikėk, tikrai buvo, – ir Viktoras pakėlė balsą, – bet proga – tai ne meilė.

– O gal nepasitaikė tokios kvailės kaip aš? – nežinia, kas jai pasidarė, kad taip panoro įgelti Viktorui. – Vis tik čia nusimato toks ūkis pasogai, – negailestingai drėbė ji, net pati nusigando. „Bet tegul... Žinos dabar, kad ne jis vienas toks gudruolis, tegu žino, kad ir kiti ne kvailesni“.

Viktoras suspaudė delnais smilkinius.

– Tai štai kur tu suki? – patylėjęs ištarė jis. – Kaip tu taip galėjai pagalvoti? – lyg bandė aiškintis. – O aš kvailys pagalvojau, kad mane aplankė laimė? Galvojau, kad sutikau tikrą meilę...

– Ar ne dėl to taip skubi mane vesti, kad greičiau taptum ūkio šeimininku?

Tokie Nastutės žodžiai visai sugniuždė Viktorą, bet jis greitai susitvardė ir jau ramiai, šaltai ėmė kalbėti.

– Kokio dar šeimininko? Aš ir taip čia šeimininkas be jokios tavo pasogos... – Viktoras kiek patylėjo ir ėmė kalbėti griežčiau. – Ateidamas čia planavau atstatyti ūkį ir iš nuomos turėti sau naudą, taip, kaip ir tarėmės su Šantu. Bet kodėl tu lindai į mano širdį, sudrumstei ramybę? Kas tau iš to? Man iš tavęs nieko nereikia, bet ko tu norėjai iš manęs? Aš ištversiu, ne ant tokio pataikei, tik niekada sau nedovanosiu, kad leidausi taip apkvailinamas.

– Aš irgi nenoriu būti apgauta, – jau švelniai įsiterpė Nastutė, bet Viktoras tęsė savo mintį toliau.

– Visko patyriau gyvenime tik gaila, kad neišmokau pažinti žmonių. Pasitikėti, aišku, reikia, bet aklai tikėti negalima. Ar ne per daug skaudi pamoka? Pats suvedžiotas likau suvedžiotoju...

Nastutei nejauku. „Gal ir be reikalo aš jį įtarinėjau? Kodėl man kilo tokios mintys? Gal iš tikrųjų nori greičiau vesti, nes labai myli? Ko laukti, ko žaisti? Jeigu tai tikra meilė, tai kam tas slapukavimas, tas kvailas žaidimas? Juk suaugę žmonės esam, o ne kokie piemenys. Man pačiai jau dvidešimt septinti... O gal vis tik per didelis skirtumas dvidešimt metų? – vėl susimąstė ji. – Bet ką reiškia tie metai, kai jis toks jaunatviškas ir energingas? Pagaliau, kuo būtų blogai už jo ištekėjus? Niekas geriau netvarkytų ūkio kaip jis. Ar neparodė tie metai, kaip nuoširdžiai jis dirba, taip kaip sau... Tai svetimame ūkyje, o ką jau kalbėt, jeigu ūkis būtų savas? Toks gaspadorius sukurtų tikrai gerą gyvenimą, nieko man netrūktų. Būčiau ponia, už tokio vyro ištekėjus. Norint gal ir galima būtų atitaisyt tą klaidą... Jeigu tikrai myli, tai atleis man už tokį išsišokimą? Tik kažin?“

Po tokio jų pokalbio Viktoras iškart pasikeitė. Jis jau nebe tas įsimylėjęs jaunuolis, o vėl išdidus, savimi pasitikintis, aukštai pakelta galva solidus, žilstelėjęs vyriškis, kuris taip žavėjo Nastutę.

11.

Netrukus po Nastutės ir Viktoro kivirčo vieną sekmadienį po pietų į vienkiemį atvažiavo Anzelmas su tėvu. Kiek pasėdėję, pasišnekėję, jie visi lyg pritrūko kalbos ir Anzelmo tėvas, nieko nelaukęs, prabilo apie reikalą.

– Atvažiavom ne šiaip sau pasėdėt, o norim rimtai pasikalbėt, – taip jis pradėjo, – ar nevertėtų mūsų vaikams baigti pradėtas, bet taip kvailai nutrūkusias vestuves? Anzelmas apie kitas mergaites negalvoja, jam tik Nastutė rūpi. Na, o ji pati per tiek laiko gal pamatė, kad apsiriko, gal apsigalvojo ir, jeigu tik sutiktų tekėti, Kalėdom iškeltume vestuves. Jau tada, kai buvo sutarę, matyt, tiko vienas kitam. Kad ne tas atsitikimas, jau ir anūkų būtume sulaukę... Bet nėra vėlu ir dabar. Abu jauni, gražūs, pralinksmins dar jie mus senius, dar ne vieno anūkėlio sulauksime, – pajuokavo tėvas ir tęsė toliau. – Kaip matosi, kaimynas jau pradedi atsistot ant kojų. Trobesiai atstatyti, viskas savo vietose. Po vestuvių Nastutė ateitų pas mus, o jums dviems pasilikus, būtų lengviau pragyventi iš nuomos. Aišku, ir mes padėtume... Truks čia prabėgti tie keli meteliai ir tavo ūkis vėl gyvuos. Norėsi – dirbsi vienas, norėsi – susijungsim kartu. Šiaip ar taip, mes dar pagyvensim, nepražūsim... O kas svarbiausia, kad mūsų vaikai sulauks gero gyvenimo, – išdėstė žmogus, matyt, jau ne kartą namuose aptartą ir apšnekėtą reikalą.

– Mes su motina, žinoma kad nesipriešinsime, bet čia kaip jau Nastutė pasakys, – aiškiai patenkintas atsakė Šantas. – Aš nei tada, nei dabar jai nenurodinėsiu. Kaip ji pasakys, taip ir bus. Jos valia.

Nepasakysi, kad Nastutei tas pasiūlymas buvo didelė staigmena. Anzelmo lankoma, anksčiau ar vėliau ji tikėjosi to sulaukti, bet, įsimylėjusi į Viktorą, į viską buvo numojusi ranka. Dabar gi supratusi, kad su Viktoru viskas baigta, kad jis įsižeidęs ir pasipūtęs, Nastutė vis mąsto:

„Negi imti jo atsiprašinėti? Ir nuo ko reikėtų viską pradėti? Ar įtikinėt, kad myli ir ištekėt už jo per Kalėdas, kaip jis ir kvietė? Na jau ne. Jeigu tekėt, tai tik už Anzelmo. Tekėt už jo visais požiūriais geriau. Vaikinas mano metų, iš visko matyt, kad mane myli. Netoli vienas nuo kito abu ūkiai, galima būtų kada nors sujungti... Pagaliau man irgi nebe jaunystė. Jeigu neištekėt už vieno arba už kito dabar, tai vėl reikėtų laukti piršlių... Negali žinot, kiek tai užsitęs... O be to žemė dešimčiai metų išnuomota. Pakvailiojau, ir gana. Reikia rimtai susirūpinti gyvenimu...“

Neilgai galvojusi, Nastutė sutiko.

Kalėdoms Šantynėje vėl vestuvės.

Po teisybei, tai čia vestuvių kaip ir nėra. Pasiruošta labai kukliai, tik pavaišinti muzikantus, pajaunius ir išleist jaunuosius į bažnyčią. Visas vestuvių balius pas Anzelmo tėvus. Ten tai jau ruošiasi atšvęsti kaip reikiant sūnaus vestuves. Ruošiasi prideramai priimti marčią į savo namus, tuo labiau kad ji labai jau geidžiama ir laukiama ne tik jaunikio, bet ir jo tėvų.

Ir kurgi ne. Po gaisro dviejų valakų ūkis jau pradedantis atsigaut, Nastutei vienai priklauso. Seserys seniai atidalintos, ji viena paveldėtoja. Kas nenorės tokios pasogos? Tiesa, kai aną kartą išardė vestuves, tėvai labai pyko ant Nastutės, bet, kai jau praėjo tiek daug laiko, tai viskas lyg ir pasimiršo. Dabar kaip nieko nebuvę... Ir prieš žmones gražiau... Nebeturės ko šnekėti.

Per visą tą laiką, kol ruošėsi vestuvėms, iki pat šliūbo dienos Nastutė kažkodėl nejaučia didelio džiaugsmo. Ji pasimetusi, išsiblaškiusi, lyg nesava. Ją graužia sąžinė, jaučia, kad daro ne tai, ką turėtų daryti. Daro lyg nusikaltimą...

Buvo taip gera – ji taip troško Viktoro, kuris neapsakomai traukė jos širdį ir atrodė nepasiekiamas. Kaip miela ir tai, kad jos jausmas neliko be atsako. Atrodo, ko daugiau reikia? Ar gali būti didesnė laimė?

Kaip gi čia tada įvyko, kad ji išteka ne už jo, o už Anzelmo? Negi nesuprato, kaip myli ją Viktoras? Kodėl gi jai nei iš šio, nei iš to šovė į galvą, kad jam reikia ne jos, o jos ūkio?

Apsėdo kažkokia kvailystė, kuri įskaudino ir pažemino niekuo dėtą mylimą žmogų... Jis ir pasitraukė... Kiekvienas save gerbiantis vyras būtų taip pasielgęs.

Ką dirba, kur eina, Nastutė vien apie tai galvoja. Kiek ilgai ji dar svaičios apie Viktorą, jeigu jau šiandien išteka? Kiek turės praeiti laiko, kol jį užmirš? Gal metai, gal dveji?.. O gal nepasimirš visą gyvenimą?

Nastutė balta suknia eina į kamaraitę pasiimti rūtų ir kaip tik tuo pačiu metu, išėjęs į priemenę ir uždaręs paskui save stancijos duris, atsisuko Viktoras. Jį pamačiusi, Nastutė nebeištvėrė – pribėgo, apsikabino kaklą ir ėmė bučiuoti.

Viktoras iš netikėtumo žengtelėjo atgal, stovėjo nuleidęs rankas kaip suakmenėjęs, minutėlę tvardėsi, lyg svarstė, o paskui apglėbė merginą ir, prisitraukęs prie savo krūtinės, pats ėmė ją karštai bučiuoti.

Įsiaudrinę, kaskart vis stipriau glausdamiesi vienas prie kito, viską užmiršę pasaulyje, jie aistringai bučiavosi ir ne tuoj pastebėjo, kai, eidamas iš lauko į pirkią, Anzelmas atidarė duris.

Pamatęs juos, vaikinas taip ir sustingo tarpduryje. Priblokštas tokio reginio, jis net nepajėgė pajudėti iš vietos ir stovėjo kaip įbestas tol, kol, pagaliau jį pamatę, Nastutė ir Viktoras atšoko vienas nuo kito.

Anzelmas dar pastovėjo ir, tik praėjus pirmam jį taip sukrėtusiam įspūdžiui, pagaliau uždarė priemenę, abejingai, neištaręs nė žodžio, praėjo pro juos ir nuėjo į pirkią.

Susiradęs prie durų kabančius savo kailinukus, apsivilko juos, užsidėjo kepurę ir kreipėsi į sėdinčius už stalo jaunuolius.

– Vyrai, važiuojam namo. Mums nebėra čia ką veikti. Aš palauksiu kieme.

– Viešpatie?! Kas atsitiko? – prišoko prie jo išsigandusi Šantienė. – Ar vėl susipykot?

– Klauskit Nastutės, tegul ji pati pasako, o dabar sudiev, – ir taip atsisveikinęs, išėjo.

12.

Šantų vienkiemyje vėl kaip po gaisro.

Tėvas ir motina pikti, nusiminę. Kai paaiškėjo, kas įvyko, jie negali atleisti dukrai. Piktinasi, smerkia, su ja nesišneka.

Pirkioje visi juda tylėdami. Motina vis nubraukia ašarą, tėvas užsimiršęs nusispjauna. Aiškiai matosi, kad jie vien apie tai galvoja, negali su tuo susitaikyti, pergyvena.

Tik Nastutė visai rami. „Ir gerai... Taip ir turėjo būti. Teisingai padarė Anzelmas, – mąsto ji, – kam jam tokia žmona, kuri myli ir bučiuoja kitą? Gaus tokią, kuri jį vieną mylės, o aš ištekėsiu už Viktoro ir viskas nusiramins.

Sprendžiant iš to, kaip jis mane bučiavo, panašu, kad tebemyli ir viską atleido. O jeigu dar neatleido, tai atleis. Tik reikia su juo susitikti ir pasikalbėti, išsiaiškinti. Na, žinoma, reikia kaip galima greičiau apie viską pasakyti tėvams. Neišėjo su Viktoru vestuvės Kalėdoms, kaip jis planavo, bus galima jas iškelti per Velykas. Koks skirtumas? Jis tai tikrai niekur nedings...“

Nastutė vis laukia pasimatymo su Viktoru, bet jau visa savaitė, kai jo nemato, todėl ji vis randa pateisinimą: “ Suprantama, po to kas įvyko, jam nelabai patogu rodytis tėvams. Šiaip ar taip jis irgi kaltininkas tų visų nemalonių pasekmių“.

Panašu, kad Viktoras vengia ir Nastutės. Juk buvo daug tikrai gerų progų pasišnekėti. Nesulaukusi jo, mergina save ramina: „Nieko tokio, yra dar daug laiko, nėra ko skubėti. Velykos dar toli... Anksčiau ar vėliau Viktoras pasirodys. Žinoma, prieš kalbant su tėvais, būtų geriau patiems tarpusavyje pasišnekėti, aptarti mūsų vestuvių reikalus“.

Praėjus dar vienai savaitei, sekmadienį po pietų Nastutė pamatė pro langą, kaip Viktoras, iš kažkur sugrįžęs, įvažiavo į kiemą, iššoko iš važelio ir, užmetęs arkliui ant nugaros vadeles, pasuko į pirkią. Nastutei taip ir ūžtelėjo į širdį jaudulio banga.

Iš to, kad Viktoras paliko nepririštą arklį, galima buvo spėti, kad jis negalvoja ilgai užsibūti, užsuko tik trumpam ir ruošiasi vėl su reikalais kažkur važiuoti.

Užsimetęs trumpus kailinaičius, užsidėjęs šiltą ausinę kiškio kailiuku papuoštą kepurę, užsimovęs šiltas pirštuotas odines pirštines, Viktoras atidarė priemenės duris.

Įėjęs į pirkią, jis visai nebuvo panašus į atgailaujantį, pasiruošusį atsiprašyti ar dėl kažko pasiaiškinti vyriškį. Kaip visada, jis buvo išdidus, savimi pasitikintis, orus, su šypsena lūpose. Toks gražus, spinduliuojantis ryžtu ir jėga...

Iš tolo su visais pasisveikino, pirštines ir kepurę pasidėjo ant suolo ir, pakviestas sėstis, atsisėdo.

– Kur važinėji? – truputį iš aukšto pakalbino jį Šantas. Klausė tik iš mandagumo, norėdamas parodyti, kad širdyje juo nepatenkintas.

– Buvau nuvažiavęs į Sabalynę. Na, į tą patį dvariuką, kurį nuomojausi prieš tai, – paaiškino, – susitikau su savininku, dabartiniu ūkio gaspadoriumi. Tarėmės dėl nuomos. Sutarėm galutinai.

– Kaip tai? – visai rimtai susirūpino Šantas.

– Mes ir anksčiau buvom susitikę. Kalbėjomės... – atsakė Viktoras. – Motinėlė, iš kurios daug metų nuomojausi žemę, pasirodo, pasimirė. Sūnui ūkininkauti nelabai sekasi, žada grįžti vėl prie valdiško darbo ir kviečia mane, kad grįžčiau atgal į dvariuką.

– Tai sakai susitarėt? – pasimetė Šantas. – O kaip bus su manim?

– Per žiemą susirasi kitą gaspadorių, – abejingai atsakė Viktoras, – o aš nuo šv. Jurgio jau išsigabenu. Ir dar noriu įspėti, kad malkų gaminti šiemet nebevažiuosiu. Pasirūpinkit patys. Kiek pernai paruošėm, šiems metams užteks per akis. Liks dar ir kitos žiemos pradžiai.

– Tai mat kokie dalykai dedasi, – aiškiai nusiminęs, visai nuleido balsą Šantas, – tokios tokelės... Pats, žinoma, norėsi atsiskaityt, bet gerai žinai, kad nieko neturiu.

– Nieko ir nereikia, – griežtokai ištarė Viktoras, – nuomą atidaviau. Aš pačiam nebeskolingas.

– Tu tai neskolingas, bet aš kada galėsiu atsilyginti? – net susigraudino žmogus. – Per tuos metus, juk visus trobesius atstatei... Sodybą iš pelenų prikėlei... Tiek išlaidų turėjai.

– Tegu būna Dievui ant garbės. Parama padegėliui. Man iš jūsų nieko nereikia, – pabrėžė jis, iš po antakių žvilgtelėjęs į Nastutę, – grįžtu į dvariuką taip kaip į savo namus. Tiek metų ten pragyventa, viskas žinoma, įprasta. Gyvensiu ir toliau taip, kaip gyvenau, o jūs gyvensit ir be manęs. Dabar jau ne bėda.

Sudiev.

2013 m.

Draugai

1.

Po tėvo mirties paveldėjęs ūkį, Skrebys nebenorėjo likti kaime, bet ketino įsikurti savo parapijos miestelyje. Pardavęs žemę ir sodybą, jis ieškojo tokio sklypo, kuriame galėtų pasistatyti gyvenamą namą, ūkinius pastatus ir malūną.

Bet jam nelabai sekėsi. Miestelyje tokio sklypo, kokio jis norėjo, neatsirado, o iš tų, kuriuos jam siūlė, nė vienas netiko. Tiesa, buvo vienas, dėl kurio galima buvo derėtis, bet kad ir tas su „kyla“.

Šiaip viskas būtų lyg ir gerai, bet viską gadino į sklypo vidurį įsibrovusi nedidelė kampininko sodybaitė.

Iš tos pusės, kur sklypas rubežiavosi su vieškeliu, neaukšta, jau aplūžinėjusia tvora aptverta, vyšnių ir slyvų medžiais apsodinta, patvoriuose agrastų krūmais tankiai apžėlusi, kėpsojo sena trobelė. Sukrypusi, susmegusiais į žemę pamatais, mažais keturšibiais langiukais, aprūkusiu kaminu ji buvo pati seniausia bakūžė miestelyje.

Niekas jau dabar nebeatsimena, kada ir kieno ji buvo statyta, bet dabar joje gyvena plačiai visoje parapijoje žinomas gyvačiautojas Bielskis Adomas.

Jo trobos priemenėje, kaip kokioje keistoje vaistinėje, ant lentynų sustatyti mažesni ir didesni buteliukai su džiovintom gyvatėm, kurias iš jo perka miestelio ir aplinkinių kaimų šeimininkės kiaulėms dėl apetito.

Jeigu tik prasčiau arba visai nustodavo ėsti paršai, viską išbandžiusios ir nesulaukusios pagerėjimo, moterys eidavo pas Bielskį Adomą, parsinešdavo gyvačių ir sušerdavo jas sergantiems gyvuliams.

Atrodo, kaip gi tu jas sušersi? Ogi visai paprastai. Tik atkimšai butelį, iškratei gyvatę į lovį, o kiaulės, kai tik užuodžia, tuoj puola prie lovio. Kaip apsėstos, žviegdamos, nepasidalindamos, stvarstydamos viena iš kitos tuoj pat gyvatę suryja ir, pakėlusios aukštyn snukius, laukia, ar negaus daugiau.

Šeimininkės patenkintos. Dar nebuvo taip atsitikę, kad kiaulės nepagerėtų ir nepradėtų vėl ėsti.

Nuo pat piemenavimo laikų Bielskis užsiima gyvačių gaudymu, o pamokė jį tėvas. Kol jis buvo gyvas, gyvačiauti jie eidavo abu, o jam mirus, Adomas eidavo vienas. Jis jau visko buvo išmokęs iš tėvo. Mokėjo kaip šliužą pagauti, kaip įkišti į butelį, kad neįkirstų.

Darbas nesunkus, tačiau pavojingas. Adomas iš tėvo žinojo, ką reikėtų daryti, jei ir įkirstų. Eidamas į mišką ar raistą, jis visada su savimi pasiimdavo aštrų peiliuką ir švarų drobinį skudurėlį, kuris, reikalui esant, atstodavo tvarstį. Tą vietą, kur įkirsdavo gyvatė, jis aštraus peiliuko ašmenimis įpjaudavo iki kraujo, iščiulpdavo ir išspjaudavo. Po to žaizdą aprišdavo. Kol žaizda užgydavo, dingdavo patinimas bei paraudimas – ir Adomas vėl sveikas.

Kartą tokia „operacija“ baigėsi kiek liūdniau. Įkirtus gyvatei, Adomas viską padarė kaip visada, aprišo žaizdelę ir parėjo namo. Šį kartą jis grįžo vėlokai ir, suvalgęs lengvą vakarienę, pienu balintos miežinių kruopų sriubos dubenėlį, nuėjo ant pečiaus miegoti.

Jau aušo, kai Adomas pabudo kankinamas troškulio. Lengvai krėtė drebuliukas, kažkodėl svaigo galva, ir, kai norėjo nuryti susirinkusias burnoje seiles, pajuto, kad negali valdyti liežuvio.

Ištinęs liežuvis netilpo burnoje, sunkiai buvo apžiojamas, tvinkčiojo ir Adomas negalėjo jo įtraukti atgal.

Žmogus labiausiai išsigando. Atsisėdęs jis ėmė šaukti žmoną, bet nė sušukti negalėjo. Gavosi kažkoks tai gargaliavimas, seilių bliaukimas užtai ir žmona dar negreitai jį išgirdo.

Prabudusi ir geriau pasiklausiusi, ji pagaliau suprato, kad tas nei šioks, nei toks garsas sklinda nuo pečiaus ir, pakilusi iš lovos, moteriškė atėjo pasižiūrėti.

Pirkutėje jau šviesu, bet ant pečiaus nieko nematyti, tik girdėt kaip gargia ir stena Adomas.

Kai, uždegusi žvakę ir pasilypėjusi ant priepečkio moteriškė jį pamatė, tai visa nustėro. Sėdi jos Adomas į žmogų nepanašus.

Pasišiaušęs, išsprogusiomis akimis, o jau liežuvis, tai kaip kraujinis vėdaras. Visas raudonas, iškritęs iš burnos, ant atvėpusios apatinės lūpos nutįsęs, kabaluojasi.

Jau ir taip baisu į jį žiūrėt, o dar muistosi, kažką bando sakyt, bet vien tik gargia, skėryčioja rankomis. Moteriškė nieko negali suprasti ir tik pečiais gūžčioja.

Nieko geriau nesugalvojusi, Adomienė išvirė ramunėlių, ataušinusi sumirkė drobulę ir užklojo kompresą vyrui ant visos burnos.

Adomas iškart dar spurdėjo, stūmė žmoną nuo savęs, bet moteris nieko nežiūrėjo. Uždėjusi kompresą, dar užrišo skarelę ir, pritvirtinusi ją ant pakaušio kietu mazgu, liepė gulėt ant šono. Taip viską sutvarkiusi, paliko Adomą gulėti, o pati nuėjo kurti pečiaus.

Nuo kompreso Adomui pasidarė lyg ir geriau. Nebe taip skaudžiai tvinkčiojo liežuvis, suėmė silpnumas, jis nusiramino ir po kiek laiko užmigo.

Ar nuo ramunėlių, ar šiaip atėjo laikas, bet iki vakaro lyg ir sumažėjo tinimas, tačiau, kad ir po truputį slūgdamas, bet išsilaikė dar porą dienų ir Adomui teko pabadauti. Jis iš dyvų neišeina, kodėl taip įvyko? Kiek kartų darė tą patį ir viskas buvo gerai. Kodėl šį kartą taip atsitiko?

Negreitai dar jis prisiminė, kad kažkurią tai dieną valgydamas pietus, įsikando liežuvį. Matyt nuo to karto dar buvo neužgijusi žaizdelė, per kurią ir pateko nuodai į kraują.

Ne vien tik gyvates gaudo Adomas. Reikalui esant, kaimų ūkininkai samdo jį už šauklį.

Turgaus dienomis sukinėjasi Adomas turgavietėje, o paprašytas, neatsisako patarnauti. Gerklę tam reikalui turi gerą.

Kai suriks, užsilipęs ant vežimo, tai ne tik turguje, bet ir visame miestelyje girdisi.

– Vyrai, moterys! Ateikit arčiau! Susirinkit kuo daugiau! Kuo daugiau, tuo geriau! Turiu naujienų! Išgirsit, ko negirdėjot, sužinosit, ko nežinojot!

Kai žmonės iš viso turgaus susirenka į vieną vietą ir apsupa vežimą, ant kurio stovi Adomas, jis garsiai, aiškiai ir lėtai, taip kaip gerai moka, ima skelbti.

– Antanas Vizbaras iš Pelėdžių kaimo parduoda karvę! Karvė gera, jauna, tik trijų veršių!.. Neseniai atsivedus, duoda daug skanaus ir riebaus pieno! Minkšta melžti! Melžiama stovi ramiai, nesispardo ir nesišvaisto uodega! Čia dėl juoko, – priduria Adomas ir gaspadoriai juokiasi.

– Matai kokia gera karvė, net su uodega nesišvaisto...

– Brangiai neprašys! Dėl kainos susitarsit, kai nuvažiuosit ir pamatysit karvę!..

Arba.

– Iš ganyklos dingo arklys! Arklys didelis, stambus, bėras, darbinis! Kaktoje delno didumo balta žvaigždė! Trumpai nukirpta uodega! Jeigu kur matėt, ar pas ką priklydo, praneškit Kumpiui iš Pasiekų! Gerai atsilygins! – skelbia Adomas, o, pamatęs pro šalį einantį miestelio siuvėją, pats nuo savęs prideda. – Gal dar ne visi žinot, kad miestelyje gyvena geras kriaučius Rudokas! Siuva kailinius gražiai, greitai, pigiai! Be jokių mierkų ir primierkų! Tik pasakai iš kokio kaimo, koks vardas ir per tris dienas – kailiniai gatavi!

– O tu rupūže, ką čia loji? Ar aš tavęs prašiau? – išgirdęs apie save skelbiantį Adomą, grįžęs ėmė jį tempti už skverno žemėn nuo vežimo, bet tas ir pats jau nušoko ir abu juokdamiesi nuėjo gatve.

2.

Nežino Skrebys, ką daryti. Pirkt ar nepirkt jam sklypą su tuo gyvatynu? Bet, kad tinkamesnio nėra, o jis žūt būt nori įsikurti miestelyje. Ir niekur kitur...

Reikia bandyt kalbint Adomą, kad parduotų jam tą savo sodybaitę. Nupirktų, trobelę tuoj pat nugriautų ir liktų švarus, gražus gabalas žemės. Kaip tik jo reikmėms...

Eina, dėl viso pikto Skrebys pas Bielskį Adomą, bet šis nesileidžia į kalbas.

– Aš pačiam gerai sumokėsiu, – įkalbinėja jį Skrebys, – parduodamas kam kitam, niekada tiek negausi.

– Bet kad aš nė negalvoju parduot, – nesutinka Adomas, – gal ir gerai sumokėtum, bet tiek vis tiek neduosi, kad nusipirkčiau kitą. Tada, kur dėtis pardavus? Tegul bakūžė ir sena, apirusi, bet pasilopius, galima gyventi. Stogą ne taip jau seniai lentelėmis užsidengiau, o po geru stogu ir sienos dar pasilaikys. Neparduosiu dar dabar, lauksiu, kol sūnus užaugs. Ką jis pasakys... Tarsiuos su juo.

Galvojęs, galvojęs, Skrebys vis tik nusipirko tą sklypą, kad ir su visu Bielskiu.

– Jeigu ne dabar, tai vėliau, bet aš jį vis tiek išgyvendinsiu. Nebus jis čia visą gyvenimą, – mąsto Skrebys, – neišsilaikys ilgai ta jo lūžena, kad ir su nauju stogu. Antai kaip iškrypę sienų rąstai. Reikia tik gero viesulo su stipriu lietumi – nuplaus, nereikės nė griauti.

Nepraėjo nė dveji metai, kai gale miestelio išdygo gražus, didelis, dviejų galų namas. Kiek toliau, prieš pat Bielskio sodybą – ūkiniai pastatai, o gale sklypo – dviejų aukštų malūnas.

Pavasarį, kai tik sužėlė žolė, atsigabeno Skrebys su šeima ir atsivarė gyvulius.

Šeima nedidelė. Jis su žmona ir du vaikai. Duktė Onutė keturiolikos metų paauglė, jau baigusi pradžios mokyklą, ir šešeriais metais jaunesnis sūnus Zenonas. Rudenį jam sueis aštuoneri ir jį taip pat teks išleisti į mokyklą.

Tiek pat metų ir Adomo berniukui Alpukui, bet jis mokyklą pradėjo lankyti septynerių ir šį rudenį eis į antrą klasę.

Per vasarą abu berniukai labai susidraugavo, o artėjant rudeniui, kai jau nebetoli mokslo metai, Zenius labai susirūpinęs ir vis klausinėja draugo.

– Ar labai sunku mokintis? Ar tiesa, kad mokytojas muša liniuote per delną, tampo už ausų ir nosies? Ar tikrai klupdo plikais keliais ant žirnių ir stato į kampą?

Bet Alpukas jį drąsina.

– Ne, netiesa. Pas mus visai ne mokytojas, o panelė mokytoja. Ir labai gera. Aš visai nebijau jos paklausti, jei ko nežinau. Ji, atėjusi prie suolo, pamoko ir dar paglosto galvą. Aš nė karto nei stovėjau, nei klūpėjau kampe. Gerų vaikų ji nebaudžia. Paklausk sesės ir ji tą patį pasakys.

– Et, nenoriu prasidėt su bobom, – paniekinamai numojo ranka Zenius, – aš niekam nieko nesakau, tik tau vienam. Aš labai bijau, todėl ir nenoriu mokyklon, – prisipažino jis.

– Nėra ko bijot, tik žinoma, reikia gerai mokintis ir klausyti mokytojos. Jeigu vaikai nesėdi ramiai klasėje, neklauso, ką sako mokytoja ir trukdo klausytis kitiems, tada ji pyksta, barasi, o labai išdykusius ir paklupdo. Mes geriau neišdykausime ir pamatysi, kaip bus gerai.

Kai pirmą mokslo metų dieną motina, atvedusi Zenių mokyklon paliko jį, o pati išėjo namo, jis nesitraukė nuo Alpuko.

Kai jis atsisėdo į tą patį suolą, kuriame pernai sėdėjo, Zenius irgi atsisėdo prie jo, o kai mokytoja norėjo juos išskirti ir Zenių pasodinti prie pirmokų, jis ėmė verkti. Mokytojai pagailo nedrąsaus berniuko ir ji leido pasilikti šiai dienai, bet pamačiusi, kad vaikas labai prisirišęs prie draugo, neprieštaravo, kad drauge sėdėtų ir toliau.

Viename suole berniukai išsėdėjo net tris metus, kol, Alpukas metais anksčiau baigęs mokslus, paliko mokyklą.

Netrukus po to, kai Alpukas penketais baigė pradžios mokyklą, pas juos namuose apsilankė panelė mokytoja. Ji niekada čia nebuvo užėjusi. Nebuvo reikalo. Alpukas mokėsi gerai, neišdykavo. Dažniausiai ji lankydavosi pas blogai besimokančių vaikų tėvus, o čia mokytoja atėjo pasikalbėti visai kitais klausimais.

Pamačiusi priemenėje lentyną su gyvatėmis, net išsigando, o užėjusi vidun, buvo maloniai nustebinta.

Nedidelė pirkutė buvo labai švari. Grindys, langai, suolai – viskas taip balta, lyg būtų tyčia tik dabar numazgota, prieš jai ateinant.

Ant grindų patiesti austiniai takeliai, ant palangių vazonai su žydinčiom kambarinėm gėlėm, o ant stalo vidurio – ąsotis su pinavijų žiedais.

Visa pirkutė kvepėjo pinavijomis, mėtomis ir eglišakiais, o pati šeimininkė, apsigobusi balta skarele, užsirišusi languotą žiurstą, lyg būtų pasiruošusi sutikti svečius.

– O, panelė mokytoja? – labai nustebo pamačiusi Alpuko mokytoją, – prašom sėstis, – pakvietė moteriškė, nušluosčiusi suolą prie lango. – Turbūt dėl Alpuko? O kas atsitiko? – paklausė šiek tiek sunerimusi.

– Atspėjot, aš dėl jo, – nusišypsojo mokytoja ir atsisėdo.

– Vaikas kieme, kažkur laksto... Aš tuoj pašauksiu, – sujudo Adomienė, bet mokytoja ją sulaikė.

– Nereikia, tegu sau bėgioja. Aš tik su tėveliais dėl jo norėjau pasišnekėti.

– Bet kad tėvo nėra. Be vakaro nebus. Aš tik viena namuose.

– Nebūtinai. Gerai, kad nors jus radau. Norėjau tik pasakyti, kad jūsų berniukas labai gabus mokslui. Nedaug mano praktikoje pasitaiko tokių vaikų, kurie taip viskuo domėtųsi ir taip lengvai viską suprastų ir įsimintų. Jam reikia būtinai mokytis toliau. Negalima leist, kad toks talentas nueitų niekais. Niekas jam gyvenime tiek neduos naudos, kiek gali duoti mokslas. O pasiekti mokslų jis turi visas savybes. Vieną tą vaiką turit ir neabejoju, kad labai pasistengę, sugebėtumėt rudenį jį išleisti į gimnaziją.

– Tai kad nežinau. Niekada apie tai negalvojom, – suglumusi nuleido galvą moteris, bet mokytoja tęsė toliau.

– O dabar pagalvokit, gerai pagalvokit. Dar visa vasara prieš akis. Neleisti mokytis tokio vaiko – tiesiog nusikaltimas. Bet, žinoma, čia ne mano reikalas. Viso labo aš galiu tik patarti, ką ir padariau. O dabar aš jau eisiu, – pakilo mokytoja, – atleiskit už sutrukdymą. Grįš vyras, pasišnekėkite, pasitarkite, juk nuo jūsų priklauso sūnaus likimas, – dar pridūrė ji ir atsisveikinusi išėjo.

Tai kad uždavė galvosūkį Bielskiams mokytoja.

Jeigu ne ji, niekam į galvą nebūtų atėjusi tokia mintis leisti Alpuką į mokslus. O dabar per dienas ir naktis nėra ramybės. Abu tėvai galvoja, tariasi, bet suk nesukęs galvos, nuo to padėtis nesikeičia. Nėra kaip mokinti Alpuką ir gana.

Vasara netruko prabėgti. Čia pat ir rugsėjis, o Alpukas namuose.

– Tai tau gerai. Nebereikia eiti į mokyklą, – pavydi Zenius. – Ką aš dabar be tavęs darysiu? – susirūpinęs jis.

Kai sėdėjo su Alpuku viename suole, tas daug Zeniui padėjo. Paaiškindavo tai, ko Zenius nesuprasdavo, o aritmetikos uždavinius tiesiog išspręsdavo, nes kaip beaiškintum, Zenius vis tiek nieko nesuprasdavo ir gana.

Šiaip ne taip, sėdėdamas po kelias valandas po pamokų, mokytojos padedamas, Zenius baigė pradžios mokyklą trejetais ir tėvas Skrebys rudenį ketino sūnų leisti į gimnaziją.

Su Alpuku kažin kaip būtų buvę, jei tuoj po Naujų metų nebūtų pasimiręs senas špitolnikas.

Kai tik sužinojo apie tai Adomas, pasitarė su žmona ir, nieko nelaukęs, nuėjo pas kleboną prašyt, kad jį priimtų į mirusio senuko vietą.

O klebonui kas? Žmogaus reikia. Kiekvieną dieną turi skambėti varpai, nėra ko laukti. Klebonas įdėmiai nužvelgė Adomą. Vyriokas dar nesenas, pečiuitas, galės tampyti varpų virves, galės pašluot bažnyčią ir šventorių. Išmėš mėšlą iš tvartų, kai prireiks... Ne tas, tai kitas... Ar ne vis tiek? Tegu sau dirba.

Kai tik Adomas gavo klebono sutikimą, iškart reikalai pajudėjo iš vietos.

Skrebio džiaugsmui, jam buvo parduota Adomo sodybaitė, pinigai padėti į banką Alpuko mokslui, o patys išsikraustė gyvent į špitolę.

Taip pasitvarkęs, Adomas jau galėjo leisti Alpuką į gimnaziją ir rudenį juos abu Zenoną ir Alpą Skrebys išvežė į apskrities miestą laikyti stojamųjų egzaminų.

3.

Gimnazijoje kaip ir mokykloje, jie vėl sėdi viename suole.

Alpukui vis tiek su kuo sėdėti, o Zenius džiaugiasi, turėdamas šalia tokį konsultantą. Jo padedamas jis ir mokykloje neturėjo vargo su mokslais, tikėjosi ir dabar, reikalui esant, jo pagalbos.

Taip ir buvo. Su humanitariniais mokslais Zenius šiaip ne taip susidorodavo pats, o algebra, fizika – be Alpuko nė iš vietos. Kiek supratęs, kiek nesupratęs per pamokas, jis vakarais prašydavo Alpos padėti, paaiškinti ir jie abu iki vėlumos kartodavo užduotas pamokas. Abu gyveno viename bute, todėl buvo nepatogu atsisakyti, nors kitą kartą Alpai ir labai įgrisdavo. Sėdėjęs visą vakarą prie savo pamokų, Alpa dar ilgas valandas turėdavo aiškinti Zeniui, ką pats jau gerai žinojo, taip trumpindamas savo poilsio valandas.

Ką padarysi... Draugui reikia padėti... Ir taip per visus mokslo metus.

Laikas bėga. Jau paskutiniai mokslo metai gimnazijoje. Artinasi sunkus egzaminų metas.

Dabar jau ir pačiam Alpukui tenka daug dirbti, bet jis vis tiek stengiasi nepalikti draugo bėdoje, tuo labiau, kad rado būdą, kaip taupyti laiką.

Pirmiausia jie abu sėda prie tiksliųjų mokslų, o, kai Zenius ima zubryti iš vadovėlių, Alpa eina gulti. Kai Zenius, vaikščiodamas po kambarį, garsiai skaito ir kartoja, kad prisimintų, Alpa gulėdamas klausosi, kartu su juo išmoksta ir, net neskaitydamas, pasiruošia egzaminui.

Taip kaip viskas, taip ir egzaminai atėjo ir praėjo. Kiek buvo nemiegotų naktų, kiek jaudulio, bet viskas praeityje. Kas geresniais, kas blogesniais pažymiais gimnaziją baigė, buvo tokių, kurie ir nebaigė, bet visi išvažinėjo po namus, išsiskirstė savais keliais, gal net ir visam gyvenimui.

Parsivežė į miestelį abudu absolventus ir Skrebys.

Zenius džiaugiasi, kad šiaip ne taip baigė gimnaziją, bet tėvas nelabai patenkintas. Jis norėtų, kad Zenius būtų daktaras, o šis jokiu būdu nenori mokytis toliau.

Alpa gi, ilgai galvojęs, nusprendė – studijuos farmaciją. Nors visą laiką svajojo apie mediciną, bet per daug ilgos studijos, vargu ar galės jį išlaikyti tėvai... Didmiestyje labai brangus pragyvenimas, o pasirinkus farmaciją, trumpesnis mokslas, gyventų tame pačiame apskrities mieste, arčiau namų. Na, o darbas vis tiek medicinos srityje.

Sulaukę sūnaus, džiaugiasi ir Alpos tėvai. Abu pritarė jo norui mokytis toliau. Po teisybei, jiems nebuvo per daug sunki našta ta Alpuko gimnazija.

Kadangi vaikinas kiekvieną ketvirtį baigdavo tik gerais pažymiais, tai buvo atleidžiamas nuo mokslo mokesčio. Tėvams tekdavo užsimokėti tik už butą ir maistą, o be to, apsigyvenę špitolėje, jie visai neblogai prasigyveno. Adomas visai nesunkiai susimokėdavo Alpos šeimininkei iš savo uždarbio ir nereikėjo nė iš bankelio imti. Kiek paėmė pirmais metais, kol dar neturėjo sutaupų, o vėliau užteko ir tų pinigų, kuriuos gaudavo iš klebono dirbdamas prie bažnyčios.

Per vasarą Alpa nieko neveikia, tik ilsisi, o motina, kaip įmanydama jį lepina. Kambarėlyje, kur jis miega, tamsia marška uždengtas langas, kad nepatektų ankstyvi saulės spinduliai, kad neskraidytų musės. Visą rytą abu su tėvu vaikšto ant pirštų galiukų, be garso, kad neprižadintų savo „brangiausiojo“.

Motina, kaip tik moka, taiso skaniai valgyti ir tik tuos valgius, kuriuos mėgsta Alpukas. Tėvas gi, nors ir mažai su sūnumi šneka, bet, matyt, nemažai galvoja apie jį.

Kai iki mokslo metų pradžios liko jau nebe daug laiko ir Alpa ruošiasi stojamiesiems, Adomas kartą per pietus užsiminė.

– Kodėl tu, Alpukai, nori būti vaistininku, o ne daktaru? – paklausė jis sūnaus to, kas, matyt, visą laiką jam rūpėjo.

– Norint būti daktaru, tektų labai ilgai studijuoti, – atsakė jam sūnus.

– Tai kiek gi? – pasidomėjo tėvas.

– Net šešerius metus, – trumpai, nelabai noriai paaiškino vaikinas. Jį patį iki šiol dar slėgė pasirinkimo klausimas.

– O ką? Ar taip labai sunku? – toliau teiravosi Adomas.

– Man tai nesunku, bet nenoriu jūsų apsunkinti, – prisipažino, – Universitete nuo mokslo mokesčio neatleis... Tikrai nežinau, bet, atrodo, kad taip. Dideliame mieste gyvenimas daug brangiau kainuoja. Nepajėgsit manęs išlaikyti.

– O kiek metų, jeigu mokintumeisi ant vaistininko?

– Beveik perpus mažiau. Gal kokie keturi...

– Jeigu mokinsies keturis, tai nebe kiek trūksta iki šešių, – svarstė Adomas. – Man matos, kad daktaru būtų geriau... Jeigu tik tau ne per sunku, mokinkis, vaike, ant daktaro, mes padėsime. Pinigai už parduotą sklypą beveik visi čieli tebestovi bankelyje, o mes su motina visai neblogai verčiamės. Gaunu iš klebono algelę, per kalėdojimą už važnyčiojimą prisirenku grūdų ir užsiauginu per metus porą lašininių. Maisto mums su motina per akis, lašinių dar parduodam, gryčia nekainuoja. Kaip praėjo tiek metų, tai nė nepamatysi, kaip praeis ir tie šeši. Jeigu tik tau gerai sektųsi, tai už šešių metų būtum jau daktaras, o ne vaistininkas.

– Tikrai, tėte? – nudžiugo Alpukas ir pabučiavo tėvui į ranką, – kokia būtų laimė. Išsipildytų mano svajonė. Visą laiką apie tai galvojau. Nebijokit, aš irgi pasistengsiu neišlaidauti. Gyvensiu, kaip galima, taupiau, kad tik jūsų labai neapsunkinčiau.

– Vaje, vaikeli, nusigando motina, – tik tu nesirūpink apie mus. Mes čia visko turime, mums nieko netrūksta. Tu tik žiūrėk savęs, nebadauk, pavalgyk, o tai susirgsi ir viskas nueis niekais. Va, ir dabar, kai važiuosi, turėsim ką įdėti, o kai paskersim kiaulę Kalėdom, tai nusiųsim šviežiai rūkytų lašinukų, dešrų, palendricų. Nieko nebeparduosim, siųsim tau, o tu tik valgyk ir būk sveikas.

4.

Rugpjūčio viduryje, paprašęs klebono arklio, išvežė Adomas Bielskis sūnų Alpuką į geležinkelio stotį ir išleido į Kauną, o netrukus po rugsėjo pirmosios jau gavo nuo jo laišką.

Rašė, kad viskas gerai, kad įstojo į universitetą ir dabar jau yra medicinos fakulteto pirmakursis studentas. Rašė dar, kad kambarį išsinuomojo trise, visi pirmakursiai, šeimininkė dar nesena, labai pamaldi moterėlė. Sutarė, kad nelabai brangiai gamins jiems pietus, o pusrytį ir vakarienę jie gaminsis patys.

Alpukas jau mokosi, o Zenius ir toliau liko stumdytis po namus. Tėvas nepatenkintas, priekaištauja, nuolat burbuliuoja.

– Špitolniko vaikas va, jau išvažiavo į Kauną, o tu ką galvoji veikt? Ar pas mane į malūną už gizelį? Kur dabar tave tokį reikės dėt? – barasi jis.

Bartis barasi, bet patyliukais šnekasi su draugais, pažįstamais, giminėmis, ieško, kur galėtų įdarbinti vaikį. Visgi baigęs gimnaziją, ne šiaip koks pašlemėkas.

Per vieną žmonos tolimą giminaitį, viršaičio gerą draugą pavyko pagaliau Skrebiui įpiršti Zenių į valsčių už raštininką.

Na, ką gi, tenka tėvui susitaikyti ir su tuo. Darbas nesunkus, užsidirbs algelę, per dienas sėdės valsčiuje, nesimaišys po kojomis ir nuo žmonių gražiau. Valsčiaus raštininkas tai kaip ir valdininkas, bendraus su garbingais žmonėmis. Bus progų į namus pasikviesti ir viršaitį, ir sekretorių... Tie tai jau visai aukšti žmonės.

Patenkintas ir Zenius. Jis kasdien „po šlipsu“, su kostiumu, pasidabinęs, pasikvėpinęs, visą laiką tarp žmonių. Į valsčių ateina ne tik visokie seniai, bet čia turi reikalų ir gražios panelės. Visi žvelgia į Zenių su pagarba ir jam smagu.

Laikui bėgant, atsirado ir draugų ūkininkaičių. Jie kviečia sekmadieniais po pamaldų pas save į svečius, vaišina, o pas tuos, kurie turi savo seses, ypatingai laukiamas svečias.

Ir kurgi ne... Vaikinas pats tas... Jaunas, gražus, mokintas, valdininkas, malūnininko sūnus... Kuriai čia nepatiks?

Ir mergaitėm, ir tėvam malonu, kad lankosi toks vaikinas. Šiandien tik puikus jaunuolis, o rytoj žiūrėk – jau gali būti žentas. Ką gali žinot?

Kur tik nepasirodo Zenius, ar gegužinėj, ar vakarėlyje, jis viso jaunimo centre, nestokojantis mergaičių dėmesio.

Išpopuliarėjo Zenius ant visos parapijos. Kai parvažiavo vasaros atostogų Alpukas, nebegali jo pažinti. Visai nebe toks, koks buvo gimnazistas. Visą laiką būdavo susirūpinęs, nusižeminęs, maldaujantis, prašantis pagalbos. Drebantis dėl kiekvieno pažymio, zubrinantis naktimis iš vadovėlių, toks buvo savimi nepasitikintis Zenius. Dabar gi pasitempęs, žvelgiantis į kitus iš aukšto, savimi patenkintas, apsuptas draugų ūkininkaičių ir Alpukas jam visai nebe draugas. Persimetė keliais nereikšmingais žodžiais ir viskas. „Kas gi Alpa? Viso labo pirmo kurso studentas, špitolniko vaikas. Kam reikalingas toks draugas?“ – tokios buvo nuomonės Zenius.

Visai kas kita dabartiniai draugai. Linksmi šeštadienių, sekmadienių vakarai kaimuose ir vienkiemiuose, alus, vaišės... Šokiai prie armonikos, dainos, mergaičių žvilgsniai... Čia tai bent gyvenimas.

Darbe Zenius irgi nesugriuvęs. Prieš jį buvęs nugeriantis senbernis, visai nežiūrėjo savo darbo. Apsikasęs popieriais, jis niekada laiku nepateikdavo kokio nors labai svarbaus dokumento, trukdė darbą kolegoms, visiems gadino nervus, kol pagaliau viršaitis jį išvijo.

Zeniaus gi darbu buvo visi patenkinti. Mėgo jį ir pats viršaitis. Jeigu per kokias nors asmenines šventes pas save kviesdavosi tik sekretorių, tai dabar, kitų darbuotojų nuostabai, į savo penkiasdešimties metų jubiliejų jis pakvietė ir sekretorių, ir Zenių.

Tėvas Skrebys negali atsidžiaugti. Jis vis laukė progos pasikviesti į svečius viršaitį, o čia – še tau. Pats viršaitis pakvietė pas save jo sūnų.

Nebepyksta jis jau ir ant Zeniaus. Tegul ir neišėjo daktaras, kaip Skrebys norėjo, bet vis tiek sūnus tapo ant viso valsčiaus žinomu žmogumi.

Aiškiai matosi, kad viršaitis jo sūnų vertina. Dar nė trijų metų nėra, kai Zenius dirba valsčiuje, o jau pakvietė pas save į jubiliejų. Argi tai neparodo, ko vertas jo Zenius.

Šeštadienį, truputį anksčiau baigę darbą, viršaitis, sekretorius ir Zenius atvažiavo į Žilėnų vienkiemį. Ant gonkų durų užkabintas iki pat žemės ąžuolų lapų vainikas, papuoštas darželio gėlėmis, o tarpduryje – visa šeima: žmona, du sūnūs studentai ir devyniolikametė dukra su gėlių puokštėmis rankose. Jie pirmieji pasveikino jubiliatą, o kai jis įžengė į kambarį ir atsisėdo taip pat gėlėmis papuoštą krėslą, visi svečiai, kurie jau sėdėjo už stalo, pakilo ir stovėdami sugiedojo „Ilgiausių metų“. Po to muzikantai sugrojo maršą.

Sekretorius atsisėdo prie anksčiau atvykusios savo žmonos, o Zeniui buvo nurodyta vieta prie viršaičio sūnų studentų.

Malonūs jaunuoliai. Vienas studijuoja teisę, o kitas – matematiką.

„Kaip taip gali būti, kad žmonės negaili net kelių metų tokiems mokslams kaip matematika?“ – stebisi Zenius. „Man ta matematika tai kaip peilis po kaklu nuo pat mokyklos laikų...“

Zenius buvo supažindintas ir su studentų devyniolikamete seserimi Rūta. Ji nesėdi už stalo. Abi su motina jos užima svečius. Visus kviečia ir ragina vaišintis, nedrąsiems patarnauja. Rūta kartas nuo karto, pasitraukusi nuo svečių, grįžta prie brolių, o tuo pačiu ir prie Zeniaus.

– Jūs patys valgot, o nematot, kad svečias nieko neragauja, – pastebėjusi, kad Zeniaus tuščia lėkštutė, įdėjo į ją nemažą gabalą kalakutienos kepsnio. – Valgykit, kol šilta, paskui bus ne tokia skani, – dar paragino.

– Ačiū, – padėkojo Zenius ir užgulė kepsnį. – Nė nepagalvojau, kad bus taip skanu, – jis valgo ir jam malonu, kad Rūta stovi už nugaros. – Gal dar ką nors tokio skanaus pasiūlysit? – sudorojęs kalakutieną, prašo jis Rūtos, – čia tiek visko daug, kad nebeaišku, kas gali būti skaniau...

Visi juokiasi, o Rūta, atpjovusi su obuoliais keptos vištienos šlaunelę, įkrauna į Zeniaus lėkštelę ir eina prie kitų svečių.

„Kokia mergaitė, – iš pirmo pamatymo Zenius įsimylėjo Rūtą, – nepalyginsi nė su viena iš tų, su kuriomis man teko susidurti, uliojant su draugais kaimuose. Tai štai kokią dukrą turi viršininkas... Kaip čia buvo, kad per tiek laiko nepasitaikė jos pamatyti? Aš sužavėtas... Kaip būtų malonu su ja arčiau susipažinti... Būtų smagu pašokti... Bet palauk, – tramdo save Zenius, – juk čia ne šiaip sau mergelė, kurią bet kada sugalvojęs gali pakviesti šokiui, o viršininko duktė... Ir reikia manyt, kad ne man vienam ji patinka. Gal čia yra jai tinkamesnių partnerių? Gal jau ir sužadėtinį turi? Kol kas reikia susilaikyti ir pasižiūrėti iš šalies. Pakviestas iš mandagumo, turi ir pats elgtis mandagiai, kukliai taip kaip ir pridera pavaldiniui. Nors kokį kartą pašokdinti, gal nebūtų įžūlu iš mano pusės?“

Balius tęsėsi per visą naktį iki pat aušros. O pagaliau, kiek gi čia tos vasaros nakties? Kad ir per tokį trumpą laiką buvo daug suvalgyta ir nemažai išgerta. Jaunimas, aišku, gėrė mažiau, tai jau daugiau vyresnių svečių reikalas, bet kad ir tie keli stikleliai kėlė Zeniui nuotaiką ir pasitikėjimą savimi.

Kai muzikantai išėjo į lauką ir, susėdę ant suoliuko po stancijos langais užgrojo, jaunimas pašoko ant kojų. Palikę senius už stalo, visi išgriuvo į kiemą šokti.

Zenius, ilgokai stebėjęs Rūtą, vis tiktai nutaikė progą ir pakvietė ją valsui.

Mergaitė mandagi, maloni, nė kiek nesipuikuoja, mielai šoka su Zeniumi kaip ir su visais kitais. Kad Rūtelė turėtų kokį nors artimesnį gerbėją, Zenius nepastebėjo.

Jie pašoko ne vieną, o net kelis šokius ir, maža to, susėdę atsigaivinti ant prieklėčio, dar ir pasišnekėjo.

– Kaip smagu, kad šiandien jus pamačiau, – atrodė, kad tikrai nuoširdžiai džiaugėsi Rūtelė, – tėvelis kai kada jus prisimena. Džiaugiasi, kad turi gerą, atsakingą darbuotoją. Ar seniai jau dirbat valsčiuje?

– Jau beveik trys metai, – Zeniui malonu, kad viršaitis Žilėnas gerai apie jį atsiliepia. Netgi tarp saviškių...

– Kaip čia buvo, kad per tiek laiko aš jūsų nemačiau? Kodėl per tiek metų nė karto mūsų neaplankėt?

– Na, tiesiog nebuvo progų, – truktelėjo pečiais Zenius, – kokiu gi būdu galėjau čia lankytis?

– Na, kad ir su tėveliu? Kartu dirbat... Negi nebuvo įdomu pamatyti, kaip tėvelis gyvena?

– Matot, – aiškinosi rimtai Zenius, – tai dar ne viskas, kad kartu dirbam. Per daug jau skirtingos pareigos ir amžius, kad galėtume bendrauti. Pagaliau, aš to ir nesiekiu. Malonu girdėti, kad neblogai apie mane prisimena, – kuklinosi Zenius.

– Bet dabar, kai jau mes susipažinome, gal lankysitės dažniau? Ar galiu tikėtis? – Rūtos žodžiai nuskambėjo kaip kvietimas.

– Jeigu tik leisit. Būsiu laimingas jus matydamas, – pakankamai drąsiai, nė kiek neapsimetinėdamas, jausmingai ištarė Zenius. Rūta nuraudo...

– Tik norėčiau sulaukti anksčiau, negu per antrą tėvelio jubiliejų... – nusijuokė Rūtelė, o, užgrojus muzikantams, ji pašoko, pagavo Zenių už rankos ir šelmiškai timptelėjo jį nuo prieklėčio.

– Einam, pašoksim. Su jumis gera šokti...

5.

Zenius laimingas, pasikėlęs kaip ant mielių. Tokia miela mergaitė jo nesibaido, kviečia apsilankyti, o jis pasimetęs ir nežino, ką daryt. Jeigu ji būtų ne viršininko duktė, jis kaipmat nulėktų per laisvadienį, bet dabar ar jis gali? Kaip atrodys, ką jis pasakys atėjęs? O labiausiai baugu, ką pasakys Rūtos tėvas jį pamatęs?

Na, pakvietė tai pakvietė. Mergaitė jauna, linksma gal pajuokavo? Po teisybei tokio tiesaus kvietimo nė nebuvo, daugiau papokštavimas iš jos pusės, bet Zeniui užtektų ir to. Jis ir nekviestas rastų kaip apsilankyti, esant kitoms aplinkybėms. Bet dabar ne taip paprasta. Kokią jis turi sugalvot dingstį, kad prieš tėvą galėtų pateisinti savo apsilankymą?

Praėjo savaitė, kita ir Zenius netveria savame kailyje. Reikia gi, kad Rūta žinotų, jog jis apie ją galvoja, nes kitaip žus be pradedanti užsimegzti draugystė ir viskas nueis niekais.

Jeigu praeis labai ilgas laikas, Rūta jį užmirš ir viskas liks taip, kaip nieko nebuvę, o jis to oi kaip nenorėtų. Būtų didelė netektis prarast tokią mergaitę. „O kad taip pasiteiraut per tėvą, kaip laikosi Rūta, nusiųst linkėjimų? Per tėvą? Per viršininką? Na jau ne, jokiu būdu negalima. Visai kvailiu save paverst“, – vis blaškosi Zenius.

Taip praėjo net trys savaitės, kol pasitaikė puiki proga pranešti Rūtai apie save.

Vieną rytą viršaitis į valsčių atvažiavo su sūnumi teisininku.

– Na, jau šita proga būtinai pasinaudosiu, – nudžiugo Zenius jį pamatęs, bet, kai, jis atleidęs žmogų, norėjo prieiti prie Rūtos brolio, Stasys pirmas priėjo prie jo.

– Tau linkėjimai nuo Rūtos, – pakuždėjo jis Zeniui, priėjęs prie langelio, – klausė, kodėl nesirodai? Ji vis dar laukia...

Čia jau viršūnė, Zenius tiesiog nušvito. Net Stasys pastebėjo, koks jis sujaudintas.

– Ar perduot jai linkėjimus nuo tavęs? – dar paklausė jis Zeniaus.

– Ką ten linkėjimai... Pasakyk, kas aš dieną, naktį apie ją galvoju, tik nežinau, kaip ją aplankyti.

– Čia dabar? – stebisi Stasys. – Ar kelio nežinai?

– Kažin, kaip pažiūrės tėvas į mano apsilankymą? Jis gi mano viršininkas, o ji viršininko duktė, –aiškinasi Zenius, – bijau, kad nepaimtų šluotos...

– Tai tau ir kavalierius, – linksmai pasišaipė iš jo Stasys, – jeigu mergina patinka, turi siekt jos per ugnį, o jis bijo šluotos...

– Bet vis tiktai, pats suprask mano padėtį. Savo pasirodymu galiu sugadint visą reikalą.

– Jeigu dabar nepasirodysi, reikalų nepataisysi, – perspėjo Zenių Stasys ir pasitraukė nuo langelio.

Galvojęs, galvojęs Zenius vis dėlto rado išeitį. Gal ir ne pačią geriausią, bet, jo manymu, tinkamiausią šiam atvejui.

Savaitgalį, prieš darbo pabaigą, nutaikęs momentą, kai viršaitis buvo vienas kabinete, Zenius užėjo.

– Na, ką pasakysi? – pakėlęs galvą nuo paskleistų ant stalo dokumentų, susidomėjęs paklausė šis.

– Ponas viršininke, ar galiu aplankyti jūsų dukrą Rūtą? – kiek padelsęs, nelabai drąsiai paklausė Zenius ir viršaitis nežymiai nusišypsojo.

Toks Zeniaus „ėjimas“ jam patiko. Viršaitis aiškiai matė, kad kreiptis tokiu klausimu vaikinui nelengva, tačiau jis ryžosi. „Matyt labai patiko jam Rūtelė... Nekvailas vaikis...“

– Aš, aišku, nieko prieš, – pritariamai viršaitis linktelėjo galvą, – manau, kad ir jai bus ne pro šalį pabendrauti su tokiu išprususiu jaunuoliu, – dar padrąsino.

Nuo to karto Zeniui atsivėrė durys į Žilėnų vienkiemį. Jis dabar ten dažnas svečias...

Su Rūta jis praleidžia visus laisvadienius, o ir jai, atrodo, malonu matyti Zenių šalia. Jie laimingi, kad ir toliau nuo žmonių, kad ir nuošaliame, vienišame vienkiemyje jie vienu du randa sau linksmų pramogų ir jiems nė kiek nenuobodu. Gamtos apsuptyje jie leidžia laimingas, jaunas valandas, paįvairindami jas vienu, kitu nekaltu bučiniu, kuris iš netikėtumo sukeldavo juoką ir linksmas šėliones.

Tėvas, matydamas, kaip jie tinka vienas kitam, dažnai apie juos pagalvoja. Jo Rūtelė nėra paprasta nuotaka. Mergaitė graži, iš garbingų namų, galėtų gauti jaunikį iš pasiturinčių ūkininkaičių, bet ar jai gyvent ir darbuotis dideliame ūkyje?

Mergaitė nekokios sveikatos. Gimė silpnutė, paliegusi, niekas nė negalvojo, kad išgyvens. Daktarų pagalba išgyveno krizę, pasitaisė, sustiprėjo ir užaugo. Lankė mokyklą, o kai išleido ją į gimnaziją, vėl pablogėjo sveikata. Porą metų pagyvenusi atskirai nuo šeimos, visai pasibaigė.

Visi matė, kad siekti mokslų – ne jos sveikatai. Nepatarė ir daktarai. Taigi, nuo pat paauglystės metų ji namuose. Dėka motinos geros priežiūros ji ir vėl ėmė taisytis, ir, sulaukusi pilnametystės, ji visai atsigavo. Dabar jau jai devyniolika, mergaitė sveika, graži... Jau ir dabar atsiranda jaunikių, bet viršaitis nenusiteikęs ją išleisti už ūkininko, tuo labiau, kad ji, kaip atrodo, jau turi draugą. Zeniaus asmenyje viršaitis mato visai neblogą partiją Rūtelei.

Vaikinas simpatiškas, išprusęs, nekvailas, turi valdišką darbą ir jį išmano. Algelė ne per didžiausia, bet prie savo ūkio, kad ir tokios pajamos iš šalies, labai pravers.

Girdėti kalbos, kas iš valsčiaus žada trauktis sekretorius. Kalbos kalbomis ir palieka, bet, jeigu taip įvyktų iš tikrųjų, tada tai bent... Tuojau pat būtų galima Zenių kilstelėti iki sekretoriaus.

Pašnekėjo, pašnekėjo ir nutilo. Ilgam... Praėjo beveik du metai. Viršaitis buvo jau beveik pamiršęs tą reikalą, kai vieną dieną sekretorius įteikė jam prašymą atleisti iš pareigų. Paaiškino, kad gavo darbą už didesnį atlyginimą advokatų kolegijoje ir išsikelia gyvent į apskrities miestą.

Viršaitis patenkintas. Dabar tai jau jis galės įgyvendinti savo sumanymą. Iš Zeniaus padarys sekretorių. Jis viršaitis, „žentas sekretorius“. Visas valsčius jų abiejų rankose. Ar ne puiku?

Tuojau po to, kai gavo iš sekretoriaus prašymą atleisti, jis pasikvietė į savo kabinetą Zenių.

– Klausyk, vyruti. Ar nenorėtum užimti sekretoriaus pareigų? – paklausė su šypsena lūpose, atidžiai žvelgdamas į Zenių, stebėdamas, kokį įspūdį jam padarys šis pasiūlymas.

Zenių net prakaitas išmušė. Girdėjo ir jis tas kalbas, kad žada išeiti sekretorius, bet kai praėjo tiek laiko... Pagaliau, ar jam ne vis tiek? Išeis tas, ateis kitas... Bet dabar, išgirdęs iš viršaičio tokius žodžius, jam net galva apsisuko.

– Vis tik teisybė, kad išeina... – sumurmėjo Zenius pasimetęs, o viršaitis tuoj pat patvirtino.

– Taip, turiu jo prašymą atleisti iš tarnybos. Išsikelia kitur gyventi. Tinkamesnio už tave kandidato į jo vietą aš nematau. Siūlau pagalvoti.

– Ką čia daug galvot, – lyg išsiblaivęs po pirmo įspūdžio, pabūgęs, kad verčiamas laukti viršaitis neapsigalvotų, suskubo sutikti Zenius. – Jeigu tik manimi pasitikit, aš labai norėčiau ir pasistengčiau neapvilti... – atgavęs pusiausvyrą, aukščiau pakėlė galvą jis.

– Na ir puiku. Aš nė neabejoju, kad pats su darbu susidorosi, todėl ir pasiūliau, – patenkintas viršaitis. – Nagi, sėskis. Turim dabar dėl kai ko pasitart.

– O kas dirbs mano darbą, kai manęs nebus? – dėl viso pikto pasidomėjo Zenius.

– Pats padirbėsi kol kas, o kai gausiu žmogų į tavo vietą, galėsi priimt iš buvusio sekretoriaus dokumentaciją. Jis čia darbuosis dar porą savaičių.

6.

Kai čia vyko tokie dalykai, sprendėsi Zeniaus karjera ir likimas, pavasarį, baigęs studijas ir gavęs gydytojo diplomą, grįžo į miestelį Alpa.

Jis dar nieko neveikia. Ilgai miega rytais, prigula ir po pietų. Kitą kartą prigulęs užmiega, o kitą kartą ne, bet vis tiek atsikelia pailsėjęs.

Taip patinginiavęs keletą savaičių, jis pradėjo rimtai rūpintis savo reikalais. Buvo tvirtai nusprendęs, likti ir dirbti savame miestelyje.

Visi daktarai ir ligoninės mažai kam prieinamos, visos apskrities miestuose. Atokesni miesteliai ir kaimai lieka be jokios medicininės pagalbos. Sunkiai susirgus ar susižeidus, pats artimiausias gydymo punktas už dvidešimt penkių, trisdešimties kilometrų. Susisiekimas tik arkliais.

Gimdyvių nukraujavimas, po susižeidimo galūnių gangrena – dažni atvejai, kurių būtų galima išvengti, suteikus reikiamą, tinkamą pirmąją medicininę pagalbą.

Alpa tvirtai nusprendė – nesieks pasipelnyti. Pasirengęs bet kokiomis sąlygomis dirbti savo krašto žmonių gerovei. Žinių užtenka, noro ir ryžto taip pat, reikia manyt, kad ir darbo netrūks.

Abu su tėvu pavaikščiojo po miestelį, kol surado tinkamą butuką. Pakalbinta davatkėlė sutiko išnuomoti namo galiuką į gatvės pusę, netoli nuo mokyklos.

Nebrangus, dviejų kambariukų butelis visai tiks darbo pradžiai. Pirmas kambarėlis, tik įėjus pro gonkas į vidų, bus priimamasis, o antras – apžiūrėjimui ir, savaime suprantama, pirmosios pagalbos suteikimui.

Gyvens Alpa pas tėvus špitolėje. Darbą pradės nuo devynių ryto, kaip ir visos įstaigos, nuo pirmos iki antros – valanda pietums, o po to jau iki šešių vakaro.

Jeigu kam reikėtų skubiau ar vėliau vakare, ar anksčiau iš ryto, kreiptis į špitolę pas Bielskį.

Taip ir užrašė ant iškabos, kurią pakabino virš gonkų durų.

Žmonės stebisi, kad miestelyje atsirado daktaras, o dar labiau, kad tas daktaras špitolniko, gyvačiautojo sūnus. Stoviniuoja žmonės sekmadieniais prie namo, skaitinėja iškabą, bet lankytis neskuba. Susirgę pirmiausia gydosi naminiais vaistais.

Nuo kosulio ar sunkumo ant krūtinės geria šalpusnių arbatą, gerklę skalauja „dinatūre“ išmirkytos rupūžės tirpalu, nuo viduriavimo plikina karčius pelynus ar puplaiškius.

Jaunuolis išnuomotame butelyje sėdi be darbo per dienas, blizgina savo kuklų inventorių arba skaito laikraščius, parsineštus iš pašto agentūros. Bet nenusimena. Pagaliau, ne tokias ligas jis pasirengęs gydyti.

Jam rūpi su kraujospūdžiu ir kraujagyslėmis susijusios rimtos ligos, kai žmonės dažnai nė neįtardami, kad sunkiai serga, linkę į tai numoti ranka: „Pamanyk tik, skauda galvą. Kas gi čia tokio?“. Jie net neįtaria, kad netikėtai gali sulaukti sunkių pasekmių.

Ilgokai pamąstęs, daktaras ant durų pakabino didelėmis raidėmis parašytą skelbimą:

„Kas norit, galit užeiti pasitikrinti kraujo spaudimą, ypač tie, kuriems dažnai skauda galvą. Mokėti nereikės“.

Lankytojų atsirado nemažai. Ypač moterų. Patikrinus, pasitaikė ir rimtesnių atvejų.

Tokioms moteriškėms Alpa rašė receptus vaistams, jas perspėjo, kad sunkiai serga, ragino rimtai susirūpinti savo sveikata. Griežtai liepė vartoti vaistus taip, kaip parašyta, o jiems pasibaigus, liepė vėl ateiti.

Tokia tai ir buvo jauno daktaro, špitolniko sūnaus Alpos darbo pradžia.

7.

Pirmas rimtas pacientas pas Alpą buvo atvežtas rudenį. Per kūlimą vaikinas nukrito nuo šalinės ir smarkiai užsigavo ranką. Apžiūrėjęs daktaras, rado, kad lūžęs žastikaulis ir, iki peties sudėjęs ranką į gipsą, išleido namo.

– Ar sugis, daktare? – klausė susirūpinęs senyvas vyras, turbūt tėvas.

– Už šešių savaičių atvešite, išimsim iš gipso ir bus sveikas, – nuramino jį Alpa ir atsisveikino.

Neužilgo daktarą išsivežė į tolimą vienkiemį ūkininkas. Sirgo jo žmona, kokių penkiasdešimties moteriškė. Naktį surėmė diegliai, ėmė raižyti pilvą, dūrė širdį, svaigo galva, pykino. Nuo plečiančių injekcijų moteris tuojau pat pasijuto geriau ir, atsisėdusi lovoje, ėmė dėkoti daktarui.

Alpa išvažiuodamas išrašė vaistų ir nepagailėjo patarimų.

Iš paties miestelio, kur buvo daktaro priimamasis, mažai kas lankėsi. Užeidavo tik moterėlės pasitikrinti „spaudimo“, bet iš kaimų, ieškančių daktaro pagalbos, atsirasdavo vis daugiau. Ypač, kai atėjo žiema.

Sirgo suaugę ir vaikai. Anginomis, bronchitais – paaugliai, kokliušais, tymais mažieji.

Atveždavo ligonius pas Alpą ir į miestelį, veždavosi jį ir į namus, tačiau blogiausia tai, kad šaukiasi jo pagalbos dažniausiai pavėluotai, kai išbando visus „naminius“ ir jie nebepadeda. Alpai sunku būdavo gydyti tokius ligonius. Jis stengiasi, daug dirba, nesiskaito su poilsio valandomis ir daugeliu atveju jam pasiseka išgelbėti kad ir labai sunkius ligonius.

Važinėdamas po kaimus, jis visko prisižiūrėjo.

Kai kur, nors ir retai, randa visai pakenčiamas gyvenimo sąlygas, bet kitur jos pasibaisėtinos, neįsivaizduojamos.

Kartą daktaras Alpa buvo atvežtas prie tuberkulioze sergančios septyniolikmetės mergaitės. Mergaitė jau visai arti mirties. Ji duso kosėdama, bandė plėšti nuo savęs nešvarius drobinius marškinius, su kuriais gulėjo, nebepajėgė atsisėsti.

„Įdomu, kur tų namų šeimininkė, kad nepasirūpino, nė prieš gydytojui atvykstant, pakeisti guolį švaresne patalyne?“ – pasipiktino Alpa.

Negana to, kad mergaitė gulėjo nešvari, suskretusi, dar gale jos kojų, sename rėtyje talpinosi katė su kačiukais, o kiaurame krepšyje be lanko, užtūpusi kiaušinius, sėdėjo perekšlė višta.

– Tučtuojau pašalinkit tą žvėryną iš lovos, – užriko Alpa ant žmogelio, stovinčio šalia jo, – ar nematot, kad jai ir taip sunku kvėpuoti?

Rėtis su krepšiu buvo išnešti, bet Alpa buvo įsitikinęs, kad tik jam išvažiavus, jie ir vėl atgal bus pastatyti į tą pačią vietą.

Kaip galima buvo padėti tai vargšei kankinei? Neaišku Alpai ir dėl ko jis buvo pakviestas? Juk, tikriausiai, žinojo ir kuo ji serga, ir matė, kad suskaitytos jos dienos. O gal dar manė, kad daktaras ją išgydys? O gal norėjo, kad daktaras palengvintų paskutines jos gyvenimo valandas?

Deja, kad ir labai norėdamas, Alpa niekuo nebegalėjo jai padėti. Parašė tik nuskausminamųjų ir dėl lengvesnio atsikosėjimo miltelių. Tik vargu, ar kas tuos vaistus pirks? Tik kažin, ar spės suvartoti, jeigu ir būtų nupirkti?

Pavasarį atvažiavo žmogus iš tolimo vienkiemio. Pasiteiravęs, kuo skundžiasi ligonis ir, išklausęs pasakojimą, Alpa dar papildomai į dėžutę įsidėjo atitinkamų vaistų ir, greitai susiruošęs, išvažiavo.

Sirgo garbaus amžiaus žmogus ir, kaip spėjo Alpa, jis kentėjo nuo skausmingo akmenligės priepuolio. Skausmą netrukus pavyko numalšinti, bet perspėjęs, kad reikia kaip greičiau daryti operaciją, jau rengėsi išvažiuoti, kai į pirkią įėjo vidutinio amžiaus vyriškis.

Pasisveikinęs su šeimininku, jis priėjo prie daktaro.

– Aš pas poną daktarą su prašymu, – mandagiai kreipėsi jis, – gyvenu čia pat, netoliese, gal neatsisakytumėt ir pas mus užeiti? Aš užmokėsiu. Berniukui jau trys mėnesiai. Gimė toks buinus, sveikutis, taip gerai miegodavo... Dabar gal bus jau koks antras mėnuo, kai nebemiega nei dieną, nei naktį. Kruta, zirzia... ir kuo toliau, tuo labiau.

– Žinoma, – sutiko Alpa, – būtinai pažiūrėsiu, – o kuo maitinat?

– Dar tebežindo, bet kad ir valgyt visai mažai bevalgo.

– Jeigu maitinamas motinos pienu, su skranduku turėtų būti viskas tvarkoje, – garsiai mąsto Alpa, – o daugiau gal ką pamatysiu, kai pažiūrėsiu iš arčiau.

Namas naujas, gontais dengtas stogas. Aplinka tvarkinga, neužgriozdintas padargais kiemas, matosi, kad namų šeimininkas tvarkingas žmogus. Pirkia, kaip ir pas visus ūkininkus, bet, kai tik įžengė į vidų, šlapimo smarvė nuo lopšio taip ir užėmė kvapą.

Prie vaiko stovėjo kokių trisdešimties metų moteris. Storulė, raudonskruostė. Pritvinkusios krūtys vos laikėsi už susegiotos iki pat kaklo bliuzelės, šlapiu nuo pieno priekiu.

Bile kaip aukštyn subrukti nuo kaktos plaukai, buvo parišti po smakru languota baltai juoda skarele.

Jei nuo lopšio nešė šlapimu, tai nuo jos trenkė surūgusio pieno ir prakaito kvapas.

– Kodėl tokia smarvė, – neslėpdamas pasibjaurėjimo paklausė Alpa ir, stengdamasis nekvėpuoti, priėjo prie lopšio, – ar vystyklų neplaunat?

Moteris, bandžiusi nusišypsoti daktarui, nuo tokio jo klausimo susigūžė ir, nudūrusi žemyn akis, nedrąsiai atsakė:

– Kaip gi, plaunam, bet, kai čia gryčioj džiovinam...

– Kodėl pirkioje, kodėl ne lauke? Čia tokia smarvė, kad kvėpuot nėra kuo, – piktinosi Alpa.

– Kad lauke dabar nedžiūsta. Džiovinam prie pečiaus.

– Tai gal neplautus džiovinat? Išplauti taip nesmirdėtų.

– Būna visaip, prisipažino moteriškė, – kai dabar tokie orai, tai neplauti greičiau išdžiūsta.

Vaikelis ir dabar nemiegojo.

Kietai suvystytas, paguldytas ant nugarytės, užsimerkęs žiopčiojo lūpytėmis, nuolat sukiojo galvytę ant pagalvės, kniurksėjo ir nė nemanė miegoti.

– Tuojau išvystykit, duokit jam laisvės. Jis gi negali judėti.

Moteris greitai paklausė daktaro įsakymo. Atrišusi nuo juostos raištelius, ji nuvyniojo juostą, o kai jos neliko, tai išsiskleidė ir vystyklai.

Tik pajutęs laisvę, kūdikis ėmė skeryčiotis rankytėmis, kojytėmis ir Alpai krito į akis nenormalus odelės paraudimas.

– Ar nematėt, kad vaikas išbertas? Ką darot, kad praeitų išbėrimas? – paklausė griežtokai.

– Tai, kad ne visada būna išbertas. Vakar nebuvo, – aiškinosi moteriškė.

– Paimkit vaiką ant rankų, – jau visai piktai paliepė jis.

Kai motina vaiką iškėlė iš lopšio, daktaras atsargiai, dviem pirštais suėmęs už paklodėlės ir antklodėlės kampo, pakėlė jas į viršų ir atidengė guolį.

Švaresni apdangaliukai, matyt, buvo užmesti ant viršaus, prieš daktarui ateinant, o po jais buvo subrukti jau visai murzini skarmalai. Kai Alpa atidengęs nutraukė dar keletą sumirkusių, dvokiančių skudurų, pabiro baltos smulkios kirmėlaitės. Jis pasibaisėjęs atšoko. „Tai štai kas neleidžia kūdikiui ramiai miegoti...“

– Gyvą vaiką kirmėlės ėda... – susiėmė jis už galvos, – bjaurybe, tu! – visas išraudęs, sugniaužtais kumščiais Alpa prišoko prie moteriškės ir vos jai netvojo, – kokia tu motina, kad atidavei vaiką gyvą kirmėlėm suėsti? Pačiai, kaip atrodo, tas netrukdo ramiai miegoti ir valgyti? Pati nusipenėjusi, pailsėjusi, jai ne galvoje, kad kūdikis apleistas. Kaip tau ne gėda? Jauna moteris, o tokia apsileidusi... – negailėjo piktų žodžių daktaras Alpa. – Negalvok, aš to reikalo taip nepaliksiu. Aš tave į teismą paduosiu už pasikėsinimą nužudyti naujagimį, – kuo toliau, tuo labiau niršo daktaras. – Paguldyk jį atgal, – ir, gerai apklausęs krūtinėlę ir nugarytę, barėsi jis toliau. – Nieko jam nėra, vaikelis visai sveikas. Kai nustos ėsti kirmėlės, miegos, valgys ir augs sveikutis. Dažnai maudykit, keiskit vystyklus, nebemirkykit šlapime ir išmatose, kur veisiasi kirmėlės, o aš stebėsiu. Kartas nuo karto atvažiuosiu pažiūrėt, kaip vaiką prižiūrit, – dar pagrasino išeidamas.

Kai išėjo daktaras, vyras viską stebėjęs iš toliau, priėjo prie lopšio.

– Na, kaip? Gražu dabar, kad ir žmonės pamatė, kokia tu nevala? Baisu ir pagalvot, kas čia dedasi, – susiėmė jis rankomis už galvos, – kad kas sakytų, nepatikėčiau. Savas vaikas taip apleistas. Laimė, kad čia netoliese daktaras pasimaišė, o tai būtum vaiką gyvą supūdžiusi. Tu gi ir daktaro nenorėjai, sakei, kad nereikia. Gerai, kad aš nepaklausiau.

– Koks čia daktaras? Piemuo ir gana, – visa raudona, kaip ką tik iš pirties parėjusi, murma žmona. – Ar jis išmano, ką reiškia mažas vaikas? Per naktis be miego, per dienas vystyklai... – sugėdinta, bet įsižeidusi už daktaro išsakytus jai piktus žodžius, negali jam atleisti moteris. – Pamanyk tiktai, net teismu pagrasino...

– Taip tau ir reikia. Negerai jai daktaras, tai gal reikėjo patį profesorių parvežti, kad pamatytų, ko nematė, – piktai pasišaipė iš jos vyras. – Ar tu viena vaikus augini? Visos motinos vaikus augina, bet nė viena neapleidžia taip kaip tu. Esi nevalyva, apsileidus ir daugiau nieko. Baisu ir valgyt tavo išvirtus barščius. Geriau pažiūrėjus, gal ir ten kirminų atrastum. Tinginė, sutrė tu.

– Ne koks ponas, suėsi ir su kirmėlėm... – nepasidavė toliau žmona, – seniai čia buvai ubagas, dabar jau ponu pasidarei, plikas atėjęs ant svetimo gero.

Vyras sugniaužė kumščius, bet nešėrė, tik, pagrasinęs jais prie nosies, pasitraukė.

– Nieko nepadarysi, pats esu kaltas, – tramdė jis save, – visi sakė, kur kiši galvą? Ten gyvačių ir nevalų lizdas... Nepaklausiau žmonių, nepatikėjau, maniau, kad šneka iš pavydo ir sudurniavau. Bet, kad ant tiek apsileidus... Kam dabar pasiskųsi? Kodėl pati neištekėjai už dvarponio, kad tokia mandra? Sena, nevalyva merga dėl to niekas ir neėmė, o aš kvailys pasilakamijau hektarų. Užtai dabar ir turiu mėšlą visam gyvenimui. Niekur nepasidėsi...

8.

Pavažinėjęs po kaimus, pamatęs žmonių skurdą, apsileidimą ir abejingumą savo sveikatai, Alpa dar kartą įsitikino, kad jo pasirinkimas likti miestelyje, yra teisingas.

Atvejis su kūdikiu jam neišeina iš galvos. Jeigu ne jo įsikišimas, vaikas tikrai būtų miręs... Jis jau išgelbėjo vieną gyvybę. Argi tai nieko nereiškia? Vien dėl to galima dirbti ir aukotis.

– Bet palauk, – vėl jam neramu, – kažin kaip ten klostosi reikalai dabar? Gal man išvažiavus, viskas taip ir liko? Bet negali būti... Reikia manyt, kad ta apsileidėlė tinginė padarė išvadas? Nenorės atsidurti teisiamųjų suole. O ko gi iš jos reikalaujama? Nieko daugiau, tik atlikti savo pareigą. Laiku perspėta, gal ir ateičiai turės gerą pamoką? Žmonės jauni, atrodo jaunavedžiai ir tas nelaimingas vaikelis turbūt ne paskutinis.

Gruodžio pabaigoje pas patį viršaitį įvyko didelė nelaimė. Sunkiai susirgo žmona. Apie jos ligą jam pranešė iš vienkiemio į valsčių pasiųstas samdinys.

Gavęs tokią žinią, viršaitis viską metęs, sėdo į važelį, užsuko pas daktarą Alpą ir kartu su juo skubiai nuvažiavo į namus.

Kuo skundžiasi ligonė, vyras nieko negalėjo pasakyti. Bernas tik pasakė, kad šeimininkei labai blogai, kad reikia daktaro ir tiek. Tik namuose viršaitis viską sužinojo iš dukters Rūtos.

– Mama kaip stovėjo, taip ir susmuko viduryje pirkios, o iš nosies ir burnos pasipylė kraujas.

Ligonė jau nebekraujavo, gulėjo lovoje užmerktomis akimis, pražiota burna, buvo balta kaip drobė ir vos vos kvėpavo.

Pagal visus požymius ją ištiko stiprus insulto priepuolis, tik viena laimė, kad kraujas prasiveržė į išorę.

„Tokį ligonį gydyti reikėtų tik ligoninėje, bet kaip ją pasiekti? Toks ilgas kelias per tokį šaltį... Į kelionę žmogų reikėtų gerai paruošti. Šiltai aprengti, apauti. O ką daryti, kai jos tokia būklė, kai jokiu būdu negalima jos judinti? Ir išvis kaip berengtum, kaip be susuptum, šaltis vis tiek ras kaip įsiskverbti ir pasiekti silpną gyvybę.

Pasirinkimo nėra, tenka, suteikus pirmąją pagalbą, gydyti vietoje“, – susirūpinęs daktaras.

Alpai tai didelis išbandymas ir atsakomybė, bet jis ryžosi.

Kol pagal jo receptus buvo skubiai parvežti vaistai iš vaistinės, jis suteikė pirmąją pagalbą, o vaistus gavęs, ėmėsi gydymo ir liko budėti prie ligonės. Namo nevažiavo nė naktį. Per visą parą nesitraukė nuo moteriškės, vis tikrindamas jos būklę, matavo kraujo spaudimą, klausėsi širdies darbo, kartas nuo karto leido vaistus ir taip sulaukė kito ryto.

Daktaro pastangos nenuėjo niekais. Tik išaušus, ligonė atmerkė akis ir paprašė gerti. Alpai kaip akmuo nusirito nuo krūtinės.

„Viskas eina į gerąją pusę. Komos pavyko išvengti ir moteris dabar tik gerės. Neaišku, kiek tai gali trukti, bet ji pasveiks ir ateityje, vartodama vaistus bei prisilaikydama dietos, vengdama sunkių darbų, dar ilgai gyvens artimųjų džiaugsmui“.

Per dieną dar palaukęs ir įsitikinęs, kad ligonės būklė stabilizavosi, Alpa nakčiai išvažiavo namo, sutaręs, kad iš ankstaus ryto vėl būtų atvežtas prie ligonės.

Tą dieną daktaras dar leido injekcijas, o kitai dienai parašė geriamųjų vaistų, kadangi moteris jau po truputį bandė gerti vandeniu atskiestų spanguolių sulčių, o valgyti vištienos sultinio atsisakė.

Dar pabuvęs per dieną ir įsitikinęs, kad ligonė lengvai nuryja gydomuosius miltelius ir patikėjęs Rūtai tolimesnį motinos slaugymą, nakčiai išvažiavo namo.

– Ačiū jums, ponas daktare, – su ašaromis akyse padėkojo Rūta, – jūs taip daug mums padėjote, tiek privargote... Neįsivaizduoju, ką būtume darę be jūsų.

– Man irgi labai smagu, kad galėjau padėti. Dariau viską, kas nuo manęs priklausė, bet ne visada ir gydytojui pavyksta pagelbėti. Dabar jau viskas priklausys nuo slaugymo. Nepamirškit laiku paduoti vaistus, valgydinkit po truputį, ligonės nejudinkit, bet, kur galit prieiti, įtrinkit kamparo spiritu, kad neatsirastų pragulų. Labiausiai saugokit kulnus. Laikykit juos truputį pakeltus taip, kad jie nesiremtų į guolį. Už dienos, kitos ligonę bus galima atsargiai paguldyti ir ant šono. Nepamirškit. Aš lankysiuosi retkarčiais patikrinti jūsų „darbo“, – dar pajuokavo Alpa, spausdamas jos ranką.

Tą naktį, kai daktaras Alpa budėjo prie motinos, Rūta nepaliko jo vieno. Nors daktarui buvo paklota lova prigulti, jis, aišku, negulė ir Rūta per naktį palaikė jam draugiją.

Jie daug šnekėjosi. Buvo užsiminę ir apie Zenių. Ji stebėjosi, kad Alpa irgi iš miestelio, kad Zenius nė karto nebuvo užsiminęs apie savo suolo draugą, su kuriuo praleido tiek daug metų gimnazijoje.

Pasakojo Rūta ir apie save. Apie tai, kad porą metų pasimokiusi gimnazijoje, turėjo nutraukti mokslus, pablogėjus sveikatai.

– Pasirodo, kad su jūsų sveikata irgi ne viskas tvarkoje, – rimtai susidomėjo Alpa, – o kas gi jums buvo?

– Kad nelabai prisimenu... Buvau dar vaikas... Paskaudėdavo galva, dažnai bėgdavo kraujas iš nosies, nebuvo apetito. Valgyti nenorėdavau ir namuose, o jau gimnazijoje tik džiaugiausi, kad niekas neverčia taip kaip namuose mama. „Na dar gabaliuką, na dar šaukštelį...“ Kiekvienas valgymas man buvo kančia. Kaip sako mūsiškiai, iš pat mažens buvau ištižėlė.

– O kaip dabar?

– Dabar nieko, viskas tvarkoje. Tiktai, kai su mama taip atsitiko, labai išsigandau. Galvojau, kad apalpsiu. Nei iš šio, nei iš to mama sugriuvo, pasipylė kraujas... Ar pasitaisys ji, kaip jums atrodo? – susirūpinusi dar paklausė Rūta.

– Matysim, – nieko tikro negalėjo atsakyti Alpa, – reikia tik Dievui dėkoti, kad kraujas rado kelią išsiveržti laukan, o tai galėjo visai liūdnai baigtis. Pagalba suteikta laiku, ligonė jau gerėja. Mama sugys, tik klausimas, kiek tai užtruks. Lieka tik laukti... O kai dėl jūsų, tai siūlyčiau pasitikrinti sveikatą pas plaučių ligų specialistą. Svarbu išgirst jo nuomonę ir paklausyt jo patarimų.

– O jūs ar nieko negalit man patarti?

– Aš nuo savęs galiu tik pasakyt, kad nepersišaldytumėt, negalima prarast apetito. Valgyti reikėtų kuo daugiau daržovių, vaisių, gero maisto, būti gryname ore... Sąlygas, atrodo, tam turite.

9.

Susirgus motinai, ilgam nutrūko Rūtos ir Zeniaus pasimatymai: „Kaip gi ten lankytis, kai pas juos tokie dalykai dedasi? Namuose silpnas ligonis...“

Zenius vos drįsta, ryte sutikęs viršaitį, pasisveikinti ir iš mandagumo pasiteirauti apie žmonos sveikatą. Paklaustas šis nenoriai atsako:

– Nieko nežinau. Prie jos dieną, naktį daktaras... Juo pasitikime... – ir visai dienai nutyla.

Zenius naujose pareigose sunkiai susigaudo, jam nuolat reikia kai ko klausti viršaičio, bet tas kažkoks nepatenkintas. Paklaustas burbteli ką nors ir vėl tyli. Ne taip kaip anksčiau noriai viską paaiškindavo, kas ir kur. Taip, kaip ir žadėjo.

Zenius kapstosi vienas arba eina pas sekretorių, kuris laikinai eina raštininko pareigas, kol atsiras žmogus, užimsiantis šias pareigas.

Turi Zenius rūpesčių darbe, bet nemažai jam rūpi ir tai, kad negali lankyti Rūtos. O kas dar blogiau, kad ten sėdi Alpa.

Anksčiau gyvenęs pusbadžiu, liesas, aukštas gimnazistukas, dabar, kiek Zenius pastebėjo, Alpa pasikeitė į gerąją pusę. Subrendęs, suvyriškėjęs, išgražėjęs ir dar daktaras... Zeniui baisu ir pagalvot, kad Alpa taip dažnai matosi su Rūta, o jis pats, ko gero, dar negreitai galės ten rodytis.

Sprendžiant iš viršaičio nuotaikos, Zeniui atrodo, kad bent jau dabar jis ten nepageidaujamas. Labai gali būti, kad per tą laiką, kol jo nebus šalia Rūtos, ji labai paprastai gali susidomėti Alpa.

Jie su Rūta kad ir draugavo kurį laiką, bet apie savo meilę Zenius dar nebuvo jai užsiminęs. Skubėt nebuvo reikalo ir jis vis laukė patogios progos, stebėjo jos elgesį savo atžvilgiu, o dabar, kai viskas nutrūko ir visai neaišku kuriam laikui, kažin kuo viskas gali baigtis?

„Praėjo jau nemažai laiko. Turbūt nėra ko ilgiau laukti... Pageidaujamas esu ar ne, privalau aplankyti Rūtą. Privalau užjausti ją, parodyti, kad ir man ne vis tiek, kas dedasi jų šeimoje. Belaukdamas viršininko nuotaikos pagerėjimo, galiu užsitraukti Rūtos nemalonę, kas be abejo, pakenktų mūsų tolimesnei draugystei...“ – svarstė Zenius.

Sulaukęs sekmadienio, Zenius atėjo į Žilėnų vienkiemį daugiau iš noro aplankyti Rūtą, negu pasidomėti ligonės sveikata.

– Mamai jau geriau, – jam įėjus ir paklausus „kaip mama“, Rūta pribėgo prie jo, – šiandien jau truputį valgė ir gėrė. Kodėl nesirodei taip ilgai?

– Kai pas jus namuose tokia nelaimė, manau, kad geriau nesimaišyti po kojomis pašaliniam žmogui, – aiškinosi Zenius. – Vis tiek niekuo nebūčiau galėjęs padėti.

– Nesakyk taip, tu visai ne pašalinis. Mes jau taip prie tavęs pripratom, kad visi seniai laikome tave už savą, o padėti... Tai kad mes ir patys niekuo nepadėjome. Laimė, kad buvo daktaras. Jis labai mamai pagelbėjo. Dar ir dabar rūpinasi.

– Nuoširdžiai tave užjaučiu, Rūtele. Smagu girdėt, kad mama pagerėjo. Matysi, praeis kiek laiko ir visai pasveiks. Tu, aišku, labai pergyveni, bet nusiramink, nesikrimsk taip labai, o tai dar pati susirgsi. Kiek čia tepraėjo laiko, kai nemačiau, o jau net sublogusi.

– Tai turbūt dėl to, kad trūksta miego. Yra tokių vaistų, kuriuos ir naktį turiu paduoti mamai. Budžiu, bijau pramigti, – lyg pasiteisino Rūta. – O, štai ir tėtis su daktaru, – pamačiusi pro langą į kiemą įvažiuojantį važelį, nudžiugo ji, – įdomu, ką daktaras šiandien pasakys?

Kai, įėjęs į pirkią, Alpa pamatė Zenių, draugiškai ištiesė jam ranką.

– Sveikas, Zeniau, – paspaudė jo delną, – seniai besimatėm... Kaip gyveni?

– Po truputį. Kaip tau sekasi? – nenoriai ištarė Zenius stebėdamas, kaip Rūta paslaugiai padėjo Alpai nusivilkti paltą ir, pagarbiai jį paėmusi iš Alpos rankų, pakabino ant kabyklos prie durų. Ten pat kabojo ir Zeniaus puspaltis, bet, nusivilkęs jį, ten pakabino pats.

– Na, kaip mano ligonis? – kreipėsi Alpa į Rūtą. – Kaip miegojo naktį? Ar davėt valgyti? Ar valgė nors truputį?

– Valgė keletą šaukštų sultinio ir gėrė arbatos.

– Ar nepamiršot paduot vaistų naktį? – dar paklausė daktaras, maloniai šypsodamasis Rūtai.

– O kaip gi. Tiktai ją teko žadinti. Taip gerai miegojo, kad net buvo gaila kelti. Turbūt eisit pas ją?

– Žinoma, dėl to ir atvažiavau.

– Tu čia pasėdėk truputį, o aš palydėsiu daktarą, – atsisuko Rūta į Zenių, – aš tuoj grįšiu.

Tas „tuoj“ truko kone pusvalandį. Zeniui jau darėsi net nepatogu. Kai, tada atėjęs iš kiemo su daktaru, viršaitis jam linktelėjo, tai daugiau ir nesirodė, kažkur pradingo.

Zenius jau ėmė nekantrauti, kai pagaliau duryse pasirodė Rūta.

– Tai aš jau eisiu, – tik jai pasirodžius, pakilo Zenius, – pas jus svečias, o aš jau apsilankiau. Smagu, kad tavo mamai jau geriau, linkiu, kad greitai pasveiktų. Sudiev.

– Niekur tu neisi, – pastojo jam kelią Rūta, kai Zenius pasisuko pasiimti palto, – tarnaitė jau pagamino pietus. Kartu papietausime.

– Tai kad man jau metas... Kol pareisiu... – atsikalbinėjo jis, – papietausit ir be manęs.

– Na jau ne, – paprieštaravo Rūta. – Kam tau eiti pėsčiam? Po pietų tėtis veš daktarą į namus, kartu ir parvažiuosit. Kam eiti? O dabar eime prie stalo.

Pietūs praėjo visai ne tokioje nuotaikoje, kokia būdavo anksčiau... Zenius lyg nesavas. Tiek Rūtos, tiek tėvo dėmesys buvo nukreiptas į daktarą. Jie tik tarpusavyje šnekasi... Zeniui tiesiog nėra kur įsiterpti.

Tai dar buvo galima pateisinti. Pašnekesys sukosi apie ligonę, apie jos sveikatą. Kai vyksta toks pokalbis, nelabai gali prie pokalbio prisidėti, mažai ką žinodamas apie ligos eigą. Bet, kad Rūta akivaizdžiai skiria ypatingą dėmesį Alpai, tai jau kelia rimtą įtarimą.

Atrodo, kad sujudėjo taip tvirtai Zeniaus pradėti ręsti draugystės su Rūta pamatai. Viskas taip gerai klostėsi... Pats viršininkas jį pakėlė pareigose, Rūtelė jam palanki... Dar kiek laiko ir galima buvo siekti jos rankos, o dabar štai – atsirado visai rimtas varžovas.

Kol motina serga, Zeniui nepatogu čia lankytis, o Alpai atvirkščiai... Bent jau šiuo metu jis yra reikalingas, laukiamas ir, reikia manyti, bus dar kurį laiką čia dažnas svečias.

Ši diena ir tie pietūs parodė, kad jis nebevertinamas tuose namuose taip, kaip anksčiau.

10.

Zenius sąmoningai vengia Alpos, bet, gyvendami viename miestelyje, jie retkarčiais susitinka, o susitikę šnekteli. Anksčiau Zenius su juo į ilgas kalbas nesileisdavo, o dabar tyčia ilgiau pakalbina, tikėdamasis ką nors išgirsti apie jų santykius su Rūta.

– Na, kaip tau atrodo viršaičio Žilėno žmona? – lyg tarp kitko paklausė Zenius, kai jie susitiko miestelyje po pietų, – ar ji pasveiks?

– Net neabejoju, – užtikrino Alpa, – tiktai turi praeiti tam tikras laikas.

– Ir kiek gi tai truks?

– Negaliu pasakyti, niekas negali to žinoti. Sprendžiant iš to, kaip sparčiai ji gerėja, už kelių savaičių gal bus galima leisti jai atsisėsti.

– Vis tiktai...– Zeniui atrodo, kad labai ilgai, – ne greičiau?

– O kaip tu manai? Po tokios sunkios ligos ir tai būtų labai gerai.

– Tai dabar jau tu ten nuolatinis svečias, – mirktelėjo Zenius, – turbūt dažnai tenka ten lankytis?

– Ne daugiau kaip gydytojui pas ligonį. Bet dabar, kai jos sveikata pagerėjo, ir lankytis tenka rečiau.

– Tau turbūt padeda Rūta? Kaip ji? Ar labai pergyvena dėl motinos ligos?

– Suprantama, juk motina. Šiaip tai ji pasiaukojamai ją slaugo.

– Jums tikriausiai nemažai laiko tenka praleisti kartu?

– Kurgi ne... Ne tik dienomis, bet ir naktį budėjome, kai reikėjo. Dabar jau to nebereikia.

– O šiaip kaip ji tau?

– Mergaitė labai puiki. Graži, maloni... Neslėpsiu, ji man labai prie širdies. Esant kitoms aplinkybėms, galima būtų įsimylėti, – pajuokavo Alpa.

– O gal jau ir įsimylėjai? – taip pat lyg juokais paklausė Zenius ir sukluso.

– Kol kas man ne tai rūpi. Pirmoje eilėje jos motinos sveikata. Matysiu, kiek aš jiems būsiu reikalingas, kai pasveiks ligonė. Kaip gydytojas, Rūtos dėmesiu negaliu skųstis.

Po pasikalbėjimo su Alpa Zenius rimtai susirūpino: „Na, žinoma, taip ir yra... Alpai ji irgi patinka... Pats prisipažino... Kitaip ir būti negalėjo, tokia mergaitė patiktų kiekvienam. Dabar dėmesys kaip daktarui, paskui kaip asmeniui... O kas tada laukia manęs? Kaip bežiūrėtum į Alpa, nieko jam neprikiši...“

Ir iš tikrųjų, Alpa dailus vaikinas. Ir dar gydytojas... O kas iš Zeniaus, palyginus su juo? Valsčiaus sekretorius iš viršaičio malonės... Bet kada ir viršaitis ir Rūta gali pakeisti nuomonę apie jį.

Viskas dabar priklausys tik nuo Rūtos. Klausimas, ar stiprūs jos jausmai Zeniui? Ar ji neatsisakys jo, sutikusi tą, kuris labiau patinka?

Zeniui galvosūkis: „Reikia ką nors daryt. Bet ką? Kokiu būdu dar galima būtų atbaidyt Rūtą nuo Alpos?“

Nereikėjo nė tų kelių savaičių, kaip kalbėjo daktaras. Ligonė tiek pagerėjo, kad Alpa, ją gerai apklausęs, leido išlipti iš lovos. Kitą dieną ji, prilaikoma Rūtos ir Alpos, jau perėjo kambarį, o dar už dienos, kitos, jau ilgiau pavaikštinėjo. Grįžusi prie lovos, moteriškė neatsigulė, bet dar ilgokai pasėdėjo ir sėdėdama susišukavo plaukus.

Antros savaitės pabaigoje ji jau pabandė vaikščioti viena ir, Alpa dar išrašęs vaistus, atsisveikino.

– Na, dabar aš čia jau nebereikalingas. Judėkit po truputį ir toliau, vartokit vaistus, sunkiai nieko nekelkit, nepervarkit, venkit staigių judesių, žemai nesilankstykit ir viskas bus gerai, – daktaras padavė ranką motinai, paskui Rūtai. – Palieku mamą jūsų globai, žinau, kad mokat slaugyti.

– Tai dabar mes jūsų jau nebematysim? – apgailestavo Rūta. – Negi daugiau nebeaplankysit mūsų? Negi nenorėsit pamatyti, kaip laikosi ligonis?

– Kaip gydytojas aš čia tikrai nebereikalingas, o dėl lankymosi, tai nesu jau toks artimas, nors susitikti būtų labai malonu...

– O sekmadieniais kartu su mumis papietauti neatsisakytumėt? – staiga atgijo Rūta. – Kartu ir mamą aplankytumėt...

– Tokio kvietimo neįmanoma atsisakyt, – laimingas Alpa, – tuo labiau, kad turėčiau progą nors retkarčiais jus pamatyti, – nuoširdžiai prisipažino jis.

– Ar tikrai jums tai svarbu? – šelmiškai pažvelgė į jį Rūta.

– Be abejo, – tik dabar paleido jos ranką Alpa. – Sėkmės jums, iki pasimatymo, – ir atsisveikinęs išėjo.

Rūta dar ilgai žiūrėjo pro langą, kol Alpa įsėdo į važelį ir abu su samdiniu išvažiavo iš kiemo.

11.

Jeigu anksčiau Alpa visai nesirūpino savo išvaizda, tai dabar, važiuodamas pietauti, jis stengėsi kaip galima geriau atrodyti. Vilkdavosi gražius, tvarkingus marškinius, kruopščiai parinkdavo kaklaryšį, išlygindavo kelnes ir su šepečiu nuvalydavo pūkus nuo jų bei švarko.

Pripratusi jį visą laiką matyti su baltu chalatu arba su laisvu megztiniu, Rūta stebėjosi, kaip jam tinka išeiginis tamsiai mėlynas kostiumas. Ruošdamasi tokiam susitikimui ir pati Rūta dailiai pasipuošdavo.

Apsilankęs keletą kartų, Alpa atsisakė būti vežiojamas, tikindamas, kad pasivaikščioti tuos kelis kilometrus kartą į savaitę, yra labai naudinga.

Kaip ir buvo sutarę su Rūta, jis lankydavosi Žilėnų vienkiemyje kiekvieną sekmadienį, išskyrus tuos atvejus, kada būdavo išvežtas pas ligonį, siausdavo pūga arba spausdavo stiprus šaltis.

Po pietų Alpa neskubėdavo namo. Tas kelias popietės valandas jis praleisdavo su Rūta ir namo išeidavo tik temstant.

Tie sekmadieniniai šeimyniniai pietūs juos labai suartino. Abu laukdavo tos dienos, kada susitiks, pasimatys, o viršaitis, matydamas besimezgančią jų draugystę, kūrė jau kitus planus. „Ar ne geriau būtų Rūtai ištekėti už daktaro Bielskio? Ne taip blogai būtų buvęs ir Zenius, juk dabar jis valsčiaus sekretorius. Ir tegul sau būna, ne gaila... Gerai turėt savo proteguotą pagalbininką, bet Rūtai daktaras kur kas labiau tinka. Na, ir man pačiam būtų maloniau vadintis daktaro uošviu. Pasakymas „O, jo žentas daktaras“ irgi gražiai skamba. Alpa, būdamas mano žentu, galėtų nebedirbti čia miestelyje. Nekokios perspektyvos... Mano padedamas, galėtų įsikurti kokiame nors didesniame apskrities mieste. Galima būtų išnuomoti gerą butą centre arba net ir namą pastatyti...“

Viršaitis Žilėnas neslepia savo palankumo Alpai, o, pasveikusi motina, jį tiesiog dievina.

Jeigu viršaitis tik dar planuoja, svarsto apie tokias galimybes, tai žmona jau meldžiasi, prašo Dievo, kad daktarėlis pasipirštų jos Rūtelei. Alpa ir jai arčiau prie širdies negu Zenius. Jis gi išgelbėjo jai gyvybę...

Daktaras visiems arčiau širdies, bet tik ne Zeniui.

Keletą kartų jis dar lankėsi vienkiemyje, bet įsitikinęs, kad ten tampa nereikalingu, nesitveria savame kailyje ir dėl visko kaltina Alpą. „Jis viską sugadino. Reikia kaip nors juo atsikratyti, kol dar laikas, nes jei ir toliau taip tęsis, gali būti vėlu. Gal dar pavyktų susigrąžinti Rūtą ir savo autoritetą tuose namuose“.

Velykų šventės šiemet ypatingos Žilėnų vienkiemyje. Iki švenčių jau visai pasveiko motina. Jos abi su Rūta dengia stalą. Pavasario atostogų yra atvažiavę ir abu Rūtos broliai studentai. Pakviesti ir Alpa su Zenium.

Pabuvęs tą šventinę popietę kartu su visais, Zenius galutinai įsitikino, kad Alpa neabejingas Rūtai ir dabar kaip niekada tvirtai pasiryžo veikti. „Jokiu būdu negalima leisti, kad Rūta atitektų Alpai...“

Atsisveikinant svečiams, šeimininkės pakvietė visus apsilankyti ir per Atvelykį. Tą dieną Zenius atėjo gerokai anksčiau, kad iki pietų dar liktų laiko pasikalbėti su Rūta. Per tą valandėlę, jis buvo nusprendęs, kai ką svarbaus jai pasakyti.

– Tau, Rūtele, dabar turbūt labai smagu, kad mama pasveiko? – atsekęs paskui ją į stanciją, nekaltai užkalbino Zenius. – Kai ji dabar vaikštinėja, atrodo, lyg niekada nebūtų sirgusi. Ji vėl tokia maloni ir linksma.

– Nė neklausk, – laiminga Rūta, – džiaugiuosi ir aš, ir tėtis, ir visi namiškiai. Kaip iš numirusiųjų būtų prisikėlusi. Kai tik mama pasveiko, namuose vėl viskas grįžo į senas vėžes. Reikia pripažinti, kad per tą laiką, kai ji sirgo, buvo susidarę nemažai netvarkos. Aš dar neįgudusi šeimininkė, o be to daug laiko atimdavo ir slaugymas.

– Namai jau normaliose vėžėse, o kaip bus su mūsų draugyste? Ar grįš ji į senas vėžes? Aš taip tavęs pasiilgau... – trumpam abu prisėdo prie stalo.

– Pats kaltas... Paskutiniu metu visai nustojai lankytis...

– Ar galėjau? – teisinosi Zenius. – Pas jus tokia nelaimė, tau toks širdies skausmas, tiek rūpesčių... Laukiau, kada mama pagerės, o kai ji pasveiko, tai daktaras nuolatinis svečias prie sekmadienio pietų... Aš neturiu tokių privilegijų...

– Pats suprask, – lengvai nuraudo Rūta, – reikia parodyti nors šiek tiek dėkingumo. Daktaras gi išgelbėjo mamos gyvybę.

– Ar ne keistas sutapimas? – pastebėjus, kaip nuraudo Rūta, Zenių apėmė pyktis ir, jeigu iki šiol dar abejojo, tai būtent dabar ryžosi įgyvendinti savo planą. „Dabar arba niekad“. – Taigi, daktaras gydo žmones, o pats serga bjauria, nepagydoma liga... – ištarė lėtai ir aiškiai, kad Rūta nė nesuabejotų jo teisumu.

– Ar jis serga? Kas jam yra? – išsigando Rūta ir su neslepiamu rūpesčiu paklausė ji.

Zeniui vėl pikta, bet dabar jau vis tiek... Reikia baigti, kartą pradėjus.

– Kavalieriškos jaunystės klaidos, – pagiežingai ištarė šis, kurį laiką patylėjęs, – reikėjo tik stipriau suimti save į rankas ir to būtų išvengta...

– Nieko nesuprantu, sakyk aiškiau, – nekantravo Rūta, nujausdama kažką negero.

– Galima ir aiškiau, – jau visai drąsiai pakėlė galvą Zenius, – dešimtoje gimnazijos klasėje susigavo sifilį. Tos bėdos neatsikratysi... Ji nepagydoma...

Rūtai tokia žinia – smūgis tiesiai į širdį. Ji kažkaip susigūžė, pasviro prie sukryžiuotų ant kelių rankų, nuleido galvą, lyg norėdama paslėpti ją apėmusią neviltį. Taip ji sėdėjo, nepajėgdama ištarti nė žodžio ir, tik praėjus kuriam laikui, atsitiesė.

– Ir jis gydė mano mamą... – skausmingai ištarė Rūta ir, delnais užsidengusi veidą, alkūnėmis atsirėmė į kelius.

– Ir ne vien ją. Važinėja po kaimus, lanko sergančius, – dar pridūrė Zenius, – ar jis turi tokią teisę?

– Bet palauk, – pakėlė galvą Rūta, – juk dar keli gimnazijos ir studijų metai... Ir išvis... Kaip jis galėjo mokytis?

– Apsigydė ir mokėsi.

– Kaip baisu, – sudejavo Rūta, – o iš kur tu žinai?

– Tiek metų viename suole išsėdėjome, viename kambaryje gyvenome... Tarp mūsų nebuvo jokių paslapčių. Iškart labai pergyveno, verkė... Žinoma, gydėsi, o paskui nurimo, atkuto, sakėsi, kad nieko baisaus, kad gyvybei pavojaus nėra. Paskui gi mūsų keliai išsiskyrė...

– O gal ir visai pasveiko? – nušvito Rūta. – Gal jam pavyko, gal jis išsigydė?

– Nežinau, bet kol kas nuo tokios ligos vaistų nėra. Liga žiauri ir klastinga... Neaišku, kada ir vėl gali pasireikšti... Ir kokioje formoje...

– Ach štai kur jie burkuoja, – pravėrė stancijos duris Brolis Andrius, – Rūta, eik priimk svečią. Daktaras atėjo.

– Kodėl būtinai aš? Ar nėra kam priimti? – beveik piktai atkirto jam Rūta.

– Na, nežinau, – patraukė pečiais Andrius, – gal vis tik tau vertėtų juo pasirūpinti...

– Pasirūpins pats, ne mažas yra. Aš jam ne auklė, – tokiu pačiu tonu mestelėjo ji.

– Galima, žinoma, ir be tavęs, bet aš maniau, kad jūs draugai, – vėl uždarė stancijos duris nustebęs brolis, nes kiek pastebėjo per Velykų šventes, Rūta ir Alpa buvo itin malonūs vienas kitam.

12.

– Kažin kodėl nebeateina pietauti daktaras? – prisiminė viršaitis, kai antrą sekmadienį po Atvelykio jis nepasirodė vienkiemyje.

– Aš jo nepakviečiau, – atsakė Rūta, – jam daugiau negalima čia lankytis, – pasakė ji tėvui, kai motina išėjo iš pirkios.

– Kodėl? – labiausiai nustebo šis.

– Jis serga baisia, nepagydoma venerine liga. Jam ne vieta pas mus.

– Iš kur tu ištraukei? – piktai užsipuolė viršaitis dukrą. – Kas sakė?

– Ar svarbu kas? Zenius.

– O iš kur jis žino? Ir kodėl iki šiol tylėjo?

– Reikia tik džiaugtis, kad nors dabar pasakė.

– Bet vis tiktai, iš kur jis turi tokių žinių? Čia ne juokas... Ar jis gali įrodyti, kad sako tiesą?

– Ką aš žinau, – mestelėjo piktai Rūta, – jie, pasirodo, mokslo draugai. Gimnazijoje kartu mokėsi.

– O studijų metai? Gautas diplomas? Pagaliau, prieš gaunant licenciją, turbūt privalomas sveikatos patikrinimas? Kaip, sergantį sunkia venerine liga žmogų, galėjo leisti verstis gydytojo praktika?

– Betgi jis verčiasi... – burbtelėjo Rūta.

– Čia kažkas ne taip. Reikės rimtai pasikalbėti su Zeniumi ir išsiaiškinti. Aš neleisiu, kad mano valsčiuje dirbtų venerikas daktaras. Ir apskritai, niekur jam negalima dirbti tokio darbo. Man, kaip viršaičiui, rūpi visi valsčiaus reikalai. Diplomas dar ne viskas.

Pirmadienį, kai buvo laisvesnis nuo darbo, viršaitis pasikvietė į savo kabinetą Zenių.

– Ar tiesa, ką sakei Rūtai apie daktarą? Kokia venerine liga jis serga?

Kas belieka daryti Zeniui? Jam teko patvirtinti tą pačią versiją. Taip pat patvirtino, kad žino, jog Alpa gydėsi ir, matomai, apsigydė.

– Ar galėsi, reikalui esant, patvirtinti tuos savo žodžius, kokius dabar pasakei?

– Žinoma, – nevisai tvirtai ištarė Zenius ir viršaitis į jį įdėmiai pasižiūrėjo.

– Sėsk, tuojau pat rašysim skundą į Sveikatos ministeriją. Negalima leisti daugiau nė vienos dienos tęstis tokiai netvarkai. Visas valsčius man patikėtas, aš už viską atsakingas, iš manęs gali būti pareikalauta pasiaiškinti... Kodėl anksčiau nieko nesakei, jeigu žinojai? Nuo pat gruodžio jis trinasi mūsų namuose. Ar taip galima?

Zenius išsigando. „Kvepia skandalu. Kaip aš nepagalvojau, prieš kalbėdamas su Rūta, kad jos tėvas viršaitis? Jeigu tėvas būtų buvęs eilinis kaimo ūkininkas, nieko panašaus nebūtų atsitikę. Viskas taip ir būtų likę tarp tų namų sienų. Žinotų, bet tylėtų... Nedrįstų plepėti... Koks jis bebūtų, vis tiek daktaras. Gal jam viskas galima? O dabar, kas manęs laukia?“

Skundas su Zeniaus parašu jau keliauja į ministeriją. Praeis kuris laikas ir ateis koks nors atsakymas. Zenius puikiai žino, kad, kiek besitęstų tas reikalas, vis tiek išaiškės, kad jis apšmeižė žmogų. Kitaip ir būti negali... Jis jau graužiasi, padaręs didžiulę klaidą. Bet ar jis begali ką nors dabar pakeisti? Užvaldytas beribio, pikto pavydo ir noro susigrąžinti Rūtą, jis ne tik nieko nepasiekė, bet prarado ją amžinai ir užsitraukė didžiulę bėdą ant savo galvos.

Į skundą buvo greitai sureaguota.

Į apskrities gydytojų kolegiją atėjo įsakymas skundą ištirti vietoje ir netrukus Alpa gavo šaukimą į specialią komisiją pasitikrinti sveikatą.

Tas šaukimas jį labai nustebino, bet nepaklusti negalima. Po sveikatos patikrinimo viskas subliuško. Jam buvo atskleista, dėl ko jis buvo kviečiamas į komisiją: „Buvo skundas iš valsčiaus, kurį pasirašė Zenonas Skrebys ir viršaitis Petras Žilėnas“.

Tokia žinia Alpai kaip perkūnas iš giedro dangaus: „Tai štai kodėl paskutiniu metu nebuvau kviečiamas į vienkiemį sekmadieninių pietų, štai dėl ko nutrūko draugystė su Rūta. Jeigu apie mano „ligą“ žinojo viršaitis, tai negalėjo nežinoti ir kiti namiškiai“.

Jį net šiurpas nukratė pagalvojus, ką apie jį pamanė Rūta: „Kažin kaip ji reaguos dabar, kai paaiškės, jog tai netiesa? Ar pavyks atnaujinti taip gražiai prasidėjusią mūsų draugystę? O Zenius? Kodėl jis taip pasielgė? Tai štai kokios padėkos iš jo sulaukiau, kad visus gimnazijos metus tempiau už ausų iš klasės į klasę... Bet kodėl? Už ką? Turi būti kokia nors priežastis, vertusi jį taip žiauriai su manimi pasielgti.

Bet palauk... Panašu, kad jis Žilėnų namuose daug anksčiau prieš mane lankydavosi. Ar nebus tiktai jis įsimylėjęs Rūtos? Ar nekeršija, pastebėjęs mano dėmesį jai? Bet kodėl pasirinko tokį žiaurų būdą?

Tas tiesa, Rūtelė man labai patinka, bet reikėjo tik pasišnekėti draugiškai, kaip vyras su vyru ir aš būčiau pasitraukęs... O dabar? Norėjo manimi atsikratyt, bet tik pasitarnavo, suteikė man daugiau šansų...

Vargu ar gali kam patikti toks žmogus, kuris šmeižia savo draugą?

Kaip viskas klostysis toliau – pagyvensim, pamatysim, o dabar nors tiek gerai, kad skundas nepasitvirtino ir aš žinau skundėjus. Be abejo, skundas ministerijai išsiųstas ne Zeniaus iniciatyva. Kokia jam iš to nauda? Čia turbūt viską sutvarkė Rūtos tėvas. Jis kaip valsčiaus viršaitis pareikalavo, kad būtų viskas ištirta ir tuo pačiu privertė Zenių kaip liudininką savo parašu patvirtinti savo šmeižtą“.

Ant Žilėno Alpa visai nepyksta. Jis, kaip valsčiaus galva, turi žinoti, kas jo valsčiuje dedasi. Betgi Zenius?..

Alpa galėtų visai paprastai paduoti jį į teismą, bet ar verta? Šiaip ar taip tas jo šmeižtas niekuo jam nepakenkė.

Prieš Rūtą ir jos tėvus jis reabilituotas, o daugiau jam niekas nerūpi. Dabar tik lieka laukti, kokios žinios jį pasieks iš Žilėnų vienkiemio. Na, ir susitikimo su Rūta.

Kai atėjo į valsčių atsakymas, kad skundas nepasitvirtino, viršaitis visa jėga užgriuvo Zenių. Pasikvietęs į kabinetą, išdėjo šmeižiką į „šuns dienas“ ir šviesiai, tiesiai pareiškė, kad nebesirodytų daugiau valsčiuje.

– Tu čia daugiau nebereikalingas. Tau čia ne vieta.

Ir nenuostabu. Šitas visas nešvarus reikalas susijęs ne tik su valsčiaus prestižu, kiek su Žilėnu asmeniškai.

Viršaitis jau matė save daktaro uošviu, širdyje didžiavosi, bet tas pienburnis sumaišė visas kortas. „Kažin, kaip dabar pavyks po tokios sumaišties atnaujinti gerus santykius su daktaru Alpa?“

Nieko geriau nesugalvojęs, kaip galėtų greičiau susitaikyti su daktaru, Žilėnas vieną dieną iš ryto pasiuntė pas jį sargą su kvietimu vienuoliktai valandai atvykti į viršaičio kabinetą. Jam atrodė, kad taip bus geriausia. Reikia žūt būt kuo greičiau viską išsiaiškinti. O kaip išsiaiškinsi, nepasikalbėjęs akis į akį? Jeigu tik jis neišvykęs pas ligonį, negalės ignoruoti jo kvietimo ir privalės atvykti.

Kai Alpa atėjo, viršaitis su juo maloniai pasisveikino ir pakvietė sėstis, bet kalbėjo truputį iš aukšto, šiek tiek oficialiai.

– Pačiam turbūt žinoma, kad skundas į ministeriją buvo išsiųstas iš mūsų valsčiaus? – pradėjo jis kalbą, kai Alpa atsisėdo. – Suprask pats... Gavęs apie patį tokią informaciją ir turėdamas liudininkų, aš negalėjau nereaguoti. Šiaip ar taip aš atsakingas už savo valsčių, už valsčiaus žmones.

Paskutiniu metu po miestelius ir kaimus plačiai pasklido tiek visokių aferistų, šarlatanų, šundaktarių, šunadvokačių, kad būtina su jais kovoti.

Mestas kaltinimas labai rimtas. Pats daktaras – venerikas, kaip sakoma, ligos nešiotojas... Ar tai galima toleruoti?

Kaip ten bebuvę, išsiaiškinom ir bus ramu. Ar geriau būtų buvę tylėti ir už teisybę laikyti tokį šmeižtą?

Pats dėl to labai nenukentėjai... Viso labo sugaišai vieną, kitą dieną, bet argi ne smagu dabar, kad susigrąžinai tave gerbiančių ir mylinčių žmonių pasitikėjimą?

Užmirškim viską, kas buvo nemalonu. Lai nedrumsčia ramybės praėję įvykiai. Darbuokis toliau, kaip iki šiol. Linkiu sėkmės iš visos širdies labai reikalingame ir kilniame darbe. Tokiame nuošaliame užkampyje, kaip mūsų valsčius, labai reikalingas daktaras, – draugiškai užbaigė viršaitis. – Pats nekvailas vyrukas ir manau, kad neturėtum labai įsižeisti už tuos, jau praeitimi tapusius, nesusipratimus, – dar pridūrė jis.

Alpa nė nemano pykti. Jam tik rūpi, kaip greičiau pamatyti Rūtą. Po tokių draugiškai ištartų paskutinių viršaičio žodžių, kurie nuskambėjo lyg atsiprašymas, jis pilnas vilties, kad neužilgo galės ją pamatyti.

Kada tai atsitiks, Alpa dar nežino, bet nujaučia, kad Žilėnų šeima jam vėl taps artima, tokia, kokia buvo anksčiau.

– Aš viską suprantu, nieko nekaltinu ir ant nieko nepykstu, garbės žodis, – džiugiai prisipažino daktaras, – man buvo labai malonu po ilgos pertraukos vėl su jumis susitikti ir pasikalbėti, nors ir tokiu oficialiu klausimu, – pakilo Alpa, – prašom perduoti linkėjimus žmonai, dukrai. Aš visada jūsų paslaugoms. Ar galiu jau eiti? Pokalbis, atrodo, baigtas.

– Et, ką ten linkėjimai... – linksmas viršaitis, – kviečiu sekmadienį į svečius. Susitiksite, pasimatysite. Mano moterys tikrai labai apsidžiaugs. Pietų valandos dar nepamiršai?

– Kaip galėčiau pamiršti? Tai pačios maloniausios valandos...

– Na, ir puiku. Nesivargink pėsčiomis, nusiųsiu arklius.

– Tai kad nereikia. Kelią žinau, – atsikalbinėjo Alpa, bet viršaitis nenorėjo nė girdėti.

– Jau artinasi ruduo, ne visada giedros dienos. Gali būti lietinga. Geriau jau su bričkute...

– Tada labai ačiū. Iki pasimatymo, – atsisveikino laimingas Alpa ir išėjo.

13.

Tik to išsiskyrimo ir trūko, kad Rūta ir Alpa suprastų, kaip labai myli vienas kitą. Po ilgo nesimatymo susitikę, jie tiesiog spinduliavo laime, žvelgdami vienas kitą.

Alpa, kaip svečias, stengėsi būti santūrus, o Rūta nė neslėpė savo džiaugsmo.

Nors ji ir buvo pasmerkusi Alpą, tačiau jo nematydama, labai ilgėjosi. Apgailestavo, kad toks puikus, jaunas žmogus, baigęs aukštąjį mokslą, yra pasmerktas mirčiai, gal net labai greitai, o sužinojusi, kad tai netiesa, kad jokio pavojaus jam nėra, ji tiesiog tirpo iš laimės.

Po to viso praūžusio siaubo, Rūta jau abejojo, ar daktaras dar pasirodys pas juos, ar dar sugrįš į tuos namus, iš kurių jis buvo tiesiog išstumtas. Dabar, matydama, kaip atlaidžiai ir švelniai Alpa žvelgia į ją, tiki, kad jis nepyksta. Rūta laiminga be galo, be krašto. Kitaip, negi jis dabar būtų čia? Vien jo atvykimas rodo, kad jis viską atleidžia...

Kai po pietų jie stancijoje liko vieni, Alpa nebeištvėrė, pagavo Rūtą į glėbį ir, stipriai glausdamas prie savo krūtinės, bučiavo ją ilgu, jausmingu, pirmuoju bučiniu.

Rūtelė laiminga, ji labai troško būti kuo arčiau jo. Po to svaiginančio bučinio jie dar ilgai sėdėjo prigludę vienas prie kito.

– Myliu tave, – prisipažino Alpa, – ir visą laiką mylėjau. Ilgėjausi, laukiau, pergyvenau... Nesupratau, kas atsitiko, kad netekau laimės tave matyti. Jaučiausi niekam tikęs, tavęs nevertas... Mėginau negalvoti, užmiršti, bet, kai vėl pamačiau, jaučiuosi neapsakomai laimingas.

– O aš iškart išsigandau, pasibaisėjau, vėliau labai krimtausi... Verkiau pagalvojusi, kad toks jaunas, geras, mielas žmogus ir toks nelaimingas, turi mirti tokioje jaunystėje... Nebesitikėjau kada nors vėl susitikti, bet vis laukiau, kad gal įvyks stebuklas ir vėl viskas bus taip, kaip buvo.

Stebuklas įvyko, mes ir vėl kartu. Esu laiminga... Aš taip pat labai tave myliu. Tu pirmasis, kurį aš myliu ir mylėsiu visą gyvenimą...

– Dėl to ir yra meilė, kad mylėtume visą gyvenimą, – apkabino vaikinas Rūtą, – nemylėjau ir aš dar... Tu mano pirmoji ir vienintelė... Mylėsiu tave iki paskutinio savo gyvenimo atodūsio, – beveik prisiekė Alpa, stipriai glausdamas ir bučiuodamas Rūtą.

Praėjus kuriam laikui, jie apie savo jausmus prisipažino tėvams ir Alpa džentelmeniškai paprašė jų dukters rankos.

Tiek tėvas, tiek motina to ir telaukė. Alpos pasipiršimas buvo priimtas nedvejojant ir, čia pat visi susėdę, pasišnekėjo apie vestuves. Kelti vestuves buvo nutarta per Kalėdų šventes.

Tiek ūkyje, tiek valsčiuje tokiu metų laiku pats didysis atokvėpis. Bus pakankamai laiko per vestuves paūžti ir po vestuvių pailsėti.

14.

Žiema šiemet labai ankstyva.

Jau lapkričio pradžioje gruodas kietai sukaustė žemę ir stiprūs šalčiai ledu aptraukė visus vandens telkinius.

Žilėnų sodybos gale esantis upelis jau po storu ledo sluoksniu ir prispaustas vanduo silpna srove lėtai vinguriuoja upelio dugnu.

Ant ledo važinėja rogutėmis ir čiužinėja pačiūžomis, iš visų pašalių kaip žvirbliai suskridę, kaimo vaikai.

Šalo visą lapkritį ir tik gruodis buvo švelnesnis, ėmė po truputį leisti. Visą savaitę šėlo pūga, tiško šlapdriba, pasikeisdama su lietumi, o galų gale ir visai ėmė lyti.

Lijo kelias dienas iš eilės, kol lietus nuplovė gausų sniegą ir apnuogino želmenis bei pievas. Šaltį pakeitusi šiluma, iš po sniego išlaisvindavo vis didesnius dirvos plotus. Neliko sniego ir tik kur ne kur patvoriuose ir pamiškėse bolavo nedideli jo lopinėliai.

Vietoj kieto gruodo žlegsėjo purvas, patižo takai kieme, kojų išmindžiotose įdubose telkšojo vanduo.

Kai toks nepastovus oras, ėmė sirgti žmonės ir Alpa dažnai išvežamas pas sunkius ligonius. Nėra kada jam lankytis Žilėnų vienkiemyje, užtai po ilgesnio nesimatymo susitikus, abiems su Rūta būna itin malonu.

Vienkiemio moterys taip pat labai užimtos. Kai tik buvo sutartos vestuvės, joms atsirado daug darbo. Rūta su motina nuo pat rudens ruošia kraitį: reikia kai ką pasiūti, kai ką numegzti, kai ką išausti. Jau daug kas padaryta, bet dar daug darbų laukia, o Kalėdos jau visai netoli.

Iš klėties buvo atgabentos staklės. Kai moterys atsinešė iš kamaraitės skietą, abi išsigando. Trūksta net trijų dantų... Ar dabar neatsargiai nešant išlūžo, ar kamaraitėje pelės apgraužė? Bet dabar jau didžiulė bėda... Be skieto – nė iš vietos. Sustoja visas audimas.

– Bėk, Rūtele, į Urbų vienkiemį, gal gausi pasiskolinti. Gal ten moterys dabar dar neaudžia? – siunčia motina Rūtą pas artimiausius kaimynus, o pati dėl visko jau ruošia siūlus audimui.

Rūta aunasi tėvo batus su ilgais aulais, velkasi kailinukus. Užsigobusi šiltą, vilnonę skarelę, vienu jos kampu apsivynioja apie kaklą ir, išbėgusi pro duris, eina per sodą.

Atėjusi prie upelio sustoja ir svarsto, kaip pereiti į kitą upelio pusę: „Ar eiti iki tiltelio, ar tiesiai per ledą? Iki tiltelio dar nemažas gabaliukas kelio. Batai dideli, sunkūs, kol nueisi, užims laiko, o skersai, ledu, būtų arčiau ir greičiau. Tik užlipai ant kalniuko, o nuo ten nebetoli ir vienkiemis. Hm, atlydys, bet turbūt dar nespėjo ištirpti ledas... Taip storai buvo įšalęs. Dar vakar čiužinėjo ir dūko vaikai“.

Pasidrąsinusi ji užlipo ant ledo.

– O, visai kietas, – keletą kartų pritūpdama pabandė, stipriai patrepsėjo ir jau visai drąsiai žengė į priekį.

Kai Rūta atėjo iki upelio vidurio, pamatė, kaip virš ledo susidariusi vandens balutė, lėtai sruvena pagal upelio tėkmę. „Gerai, kad apsiaviau tėtės batus“, – o kitą akimirką išgirdo, kaip kažkas už nugaros garsiai trakštelėjo.

Rūta bandė grįžti atgal, bet vos tik pajudėjo, plyšo ledas ir iš properšos plūstelėjo stipri vandens srovė. Dar minutėlė, ir ji ėmė grimzti į vandenį.

– Dieve, Dieve! Gelbėkit! – ėmė šaukti išsigandusi Rūta. Kai ji į vandenį paniro iki kaklo, pajuto, kad kojomis remiasi į žemę.

Upelis negilus ir ji, pečiais muistydamasi ir taip laužydama ledą, ėmė slinkti kranto link. Arčiau kranto buvo jau ne taip gilu ir jai atsilaisvino rankos. Srovė nebuvo stipri ir ji po žingsnelį, atsispirdama kojomis į dugną, irdamasi rankomis, šiaip ne taip prisikasė iki kito kranto ir, pirštais įsikibusi į kietą gruntą, pagaliau iššliaužė iš vandens.

Nuo vienos kojos nusmukęs batas nuplaukė pasroviui, o antrą ji pati nukratė nuo kojos ir vien su vilnonėmis kojinėmis ėmė bėgti tiltelio link.

Kailinukų rankovių galai ir skarelės kutai ėmė stingti nuo šalčio, o kol pasiekė namus, ir visai apledėjo. Rūtos rankos buvo taip sušalusios, kad ji nepajėgė nuspausti durų rankenos ir šaukdama: „Atidarykit! Atidarykit!“ – ėmė alkūnėmis ir kumščiais daužyti duris.

Kada ne kada išgirdusi kažkokį triukšmą lauke, atėjo motina ir atidarė priemenės duris. Pamačiusi vienom kojinėm, plikomis, be pirštinių rankomis, visą šlapią dukrą, pati vos neapalpo. Kol ji atsipeikėjo, Rūta šiaip ne taip atsidarė pirkios duris ir, kai pagaliau pateko į vidų, sugrubusiomis rankomis bandė plėšti nuo savęs ledinius drabužius. Prišokusi motina ir, grįžusi iš tvarto samdinė abi puolė jai padėti.

Kai moterys nurengė mergaitę iki nuogumo, motina pervilko ją sausais apatiniais, užvilko šiltą megztinį, kailinę be rankovę ir padėjo jai atsigulti į lovą.

Šiltai apklojusi ir iš visų pusių apkamšiusi, mama užplikė liepžiedžių arbatos ir, įdėjusi į ją medaus, sugirdė leisgyvei Rūtai.

Tokia nelemta maudynė, išgąstis, bėgimas basomis per sniegą, kūno atšalimas nuo suledėjusių drabužių, negalėjo praeiti be pasekmių. Kad ir šiltai aprengta, kad ir šiltai apklota, kad ir girdyta karšta liepžiedžių arbata, Rūta, šalčio krečiama, kaleno dantimis. Kiek motina klojo ant jos šiltų apklotų, jai vis tiek buvo šalta.

Praėjo drebulys, plūstelėjo karštis. Taip kaip parbėgusi plėšė nuo savęs ledinius drabužius, taip dabar stūmė šalin visus šiltus apklotus, atsisėdusi nutraukė nuo savęs kailinę liemenę, bandė nusimesti vilnonį megztinį, bet motina ją laikė, neleido visai apsinuoginti.

Kaip viskas nutiko, dabar jau žinojo visi namiškiai: eidama per upelį, Rūta įlūžo, laimė, kad nenuskendo, o dabar labai serga peršalusi.

Samdinys, pasiųstas daktaro, nerado jo namuose. Tik po darbo važiuodamas viršaitis, parsivežė jį vakare. Papasakotas įvykis Alpą sukrėtė, o dar labiau jį išgąsdino Rūtos sveikatos būklė. Temperatūra labai aukšta, ji kliedi, kažką murma, blaškosi, neatpažįsta žmonių, plaučiuose karkalai.

Iki vidurnakčio pavyko šiek tiek numušti karštį, bet padėtis labai rimta. Be ligoninės nieko nebus...

Viršaitis, viską sužinojęs, labai susirūpino, bet nėra ką kaltinti. Reikia ruoštis vežti Rūtą į ligoninę, padėtis, matomai, labai rimta. Susupę kaldrom, duknom, apkamšę pagalviais, kailiniais, veža Rūtą į apskrities ligoninę net už trisdešimties kilometrų. Laimė dar, kad nėra labai šalta. Atlydys, snyguriuoja... Alpa rogėse prie ligonės, o važnyčioja pats tėvas.

Pakinkyti du arkliai sparčiai bėga ir lengvai traukia slidžiu keliu roges, bet tėvas vis juos ragina, neleisdamas nė atsikvėpti. Miestą pasiekė greitai, jau prieš pietus jie buvo ligoninės kieme ir už valandėlės Rūta jau gulėjo šiltoje, šviesioje, jaukioje palatoje.

15.

Susirinkę į palatą, Rūtą apžiūrėjo daktarai. Diagnozė nedžiuginanti: sunkios formos ūminis plaučių uždegimas, apimtos abi pusės, kvėpavimas paviršutinis, kosulys, aukšta temperatūra alina organizmą ir apsunkina širdies darbą.

Buvo daroma viskas, kas įmanoma, bet ligonė negerėjo.

Palikęs dukrą Alpos globoje, Žilėnas išvažiavo namo, taip nieko gero neišgirdęs apie jos sveikatą. Sutarė, kad Alpa laiškais kartas nuo karto pranešinės apie Rūtos būklę.

Jis taip ir darė. Kasdien siuntė po laišką į valsčių ir tik po trijų savaičių Alpa nusiuntė pirmą paguodžiančią žinią į Žilėnų vienkiemį apie Rūtos sveikatos pagerėjimą. Dar už trijų pranešė, kad atvažiuotų su arkliais, nes Rūtą jau išrašo iš ligoninės. Jos būklė stabilizavosi, dingo kosulys, nebėra temperatūros, grįžo apetitas.

Su kolegų pagalba Alpai pavyko pastatyti Rūtą ant kojų. Jis laimingas, dėkoja palatos gydytojui, o šis savo ruožtu negaili ir Alpai gerų žodžių: „Viską nulėmė ligos pradžioje nustatyta teisinga diagnozė, laiku ligonė pristatyta į stacionarą ir toks pasiaukojantis slaugymas... Be to nebūtų pavykę nugalėti tokią pavojingą ligą, kuri galėjo pražudyti jauną, trapią gyvybę“.

Kai parvažiavo iš ligoninės Rūta, motinai džiaugsmas iki ašarų. Patikėjęs Rūtelę jos globai, Alpa po ilgos pertraukos vėl priiminėja ligonius miestelyje. Jis visą dieną dirba, vakare su viršaičiu važiuoja aplankyti Rūtos, o po vakarienės samdinys jį parveža namo.

Rūtelė greitai taisosi, bet vestuvės atidedamos tolimesniam laikui. Reikia, kad ji pilnai atgautų sveikatą, sustiprėtų ir tinkamai pasiruoštų naujam gyvenimui.

Vieną popietę pas daktarą atėjo labai išsigandęs ir susirūpinęs Zeniaus tėvas.

– Atsitiko nelaimė. Malūne susižeidė Zenius. Lipdamas iš antro aukšto paslydo ir nukrito nuo laiptų. Labai susitrenkė galvą, atrodo, kad susilaužė ranką ir koją, – trumpai nupasakojo, kas atsitiko, Skrebys. – Ar neatsisakytumėte, ponas daktare, jį apžiūrėti?

– Žinoma, – sutiko Alpa ir, užrakinęs buto duris, kartu su Zeniaus tėvu nuėjo į jo namus pas ligonį.

Zenius gulėjo lovoje, šiltai prikūrentoje pirkioje su visais drabužiais, taip kaip vyrai jį parnešė iš malūno.

Alpa paprašė jį nurengti.

Šiaip ne taip stenėdamas ir dejuodamas nuo skausmo, tėvo padedamas, Zenius išsinėrė iš drabužių ir, išpiltas šalto prakaito, atsisėdo lovoje.

Alpa jį gerai apžiūrėjo. Galvoje žaizdos nėra tik kaktoje nemažas gumbas. Koja taip pat nelūžusi. Sprendžiant iš patinimo, ties pėda gali būti stiprus sausgyslių patempimas, o jau dešinės rankos dilbis, lūžęs net per dvi vietas. Kadangi Skrebys buvo nupasakojęs įvykį, Alpa su savimi turėjo gipso, marlės ir vietoje sutvarstė ranką. Išrašęs vaistų, jis jau norėjo išeiti, kai netikėtai paėmęs už rankos, Alpą sulaikė Zenius.

– Ačiū, brolau. Galvojau, kad neateisi... Iš visos širdies gailiuosi taip pasielgęs ir atsiprašau. Ar gali man atleisti? – nusižeminęs, maldaujančiu balsu, taip, kaip būdavo gimnazijoje, ištarė jis. Alpą net nupurtė... Jis ištraukė ranką iš Zeniaus delno ir trumpam stabtelėjo prie lovos.

– Bet kaip tu drįsai? Kaip tu galėjai? Kur buvo tavo sąžinė? – pasibjaurėjo Alpa.

– Aš labai mylėjau Rūtą... – bandė teisintis Zenius.

– Kodėl gi taip šlykščiai, taip niekšiškai? Tu norėjai mane sunaikinti ne tik Rūtos, bet ir žmonių akyse. Kas kreiptųsi į daktarą su tokia „šlove“? Negi pats nesupratai, kad aš, būdamas teisus, visada save apginsiu? Ko pats tikėjaisi?

– Bet kokia kaina norėjau ją susigrąžint... Mano jau viskas buvo nuspręsta, suplanuota. Jeigu ne tu, šiandien Rūta būtų mano...

– Kodėl tu, užuot šmeižęs, nepasikalbėjai su manimi? Buvo dar pats laikas. Jausmų pradžia... Jei tik būčiau sužinojęs, kas tarp jūsų vyksta, būčiau sugebėjęs pasitraukti. Dabar po viso to kas įvyko, atleisiu aš ar ne tai nebeturi reikšmės. Vis tiek mes jau niekada nebebūsime draugais. Šiuo metu aš gydytojas, o tu mano pacientas – ir nieko daugiau. Šis mūsų pokalbis paskutinis. Nenoriu su tavim ateityje turėti jokių reikalų, – ištarė Alpa ir pasuko link durų.

2013 m.

Garbės kaina

1.

– Dabar, kai tėvas mirė ir likome mes tik dviese, teks tau, Liudvele, eiti tarnauti pas ūkininkus, – praėjus kuriam laikui po laidotuvių, taip pasakė našlė Praniene savo devyniolikametei dukrai Liudvikai. – Be tėvo karvės mes tikrai neišsilaikysime. Tėtušis, samdydamasis padieniu darbininku pas ūkininkus, gaudavo ir ganyklą, ir šieno žiemai, ir pakratų, o mes, kad ir abi dirbdamos, tiek neuždirbsime. Už daržų ravėjimą ar kitus moteriškus darbus daug mažiau moka. Abiems per vasarą vargti vien už karvės išlaikymą – neapsimoka. Tu tarnaudama būsi pavalgius, ką užsidirbsi, sunaudosi savo reikalams, o aš užauginsiu savame sklype bulvių, nušersiu lašininę kiaulę... Turėsim ką valgyti, kai grįši po metų tarnystės namo.

– Kad reikia, tai reikia... Ką padarysi, – nenusiminė Liudvelė, – Dumčių Katriutė jau kelinti metai, kai tarnauja ir nedejuoja. Sako, kad nelengva, bet jeigu pasitaiko gera vieta, ne taip ir blogai. Daug mergaičių tarnauja pas ūkininkus. Nei aš pirmutinė, nei aš paskutinė... Patarnausiu ir aš, juk galva nenutrūks.

– Su Katriute yra kitaip. Jie net už mus vargingiau gyvena, – prisiminė motina, – jų šeima didelė. Katriutė iš mažens prie sunkių darbų pripratus, o tau bus sunkiau, nes tu iki šiol lengviau gyvenai. Viena pas mus augai, prie karvutės visiems valgyti užteko. Negailėjom tau gardesnio kąsnelio, leisdavom ilgiau pamiegoti... Sunku bus, kai pas gaspadorių reikės anksti keltis. Bet jauna esi, ištversi, tik vieno prašau, saugokis bernų kaip ugnies... Kad neprigautų tokioje jaunystėje... – staiga, vengdama žiūrėti dukrai į akis, ištarė kiek patylėjusi motina. Pasakė tai, kas jai labiausiai rūpėjo.

– Ai, mama, ką čia dabar šneki? – užraudo Liudvelė ir nuleido akis.

– Ne „ai“, o žiūrėk, kad neapsuktų tau galvelės koks ištvirkėlis, – pakėlė balsą motina. – Visą laiką gyvenai savo namuose, abiejų tėvų akyse, o dabar, kai liksi viena, kas tavimi pasirūpins? Aplinkui bus tik svetimi žmonės, niekam tu nerūpėsi. Kad ir kas atsitiktų, niekas tavęs neapgins. Nebus nei kas pataria, nei kas pamoko kaip elgtis, kaip gyventi. Pirmą kartą išeini į žmones, prasidės naujas gyvenimas... Būsi savarankiška... Kaip norėsi, taip darysi, kad tik Dievas duotų proto, stiprybę ir Dvasią Šventą...

– Amen, – bandė viską paversti juokais Liudvelė, bet motina kuo toliau, tuo labiau darėsi atviresnė.

– O pagundų bus... Jauna, graži... Atsiras tokių saldžialiežuvių, kurie tik ir žiūri, kaip prisiviliot kokią nepatyrusią mergelę... Kad ir kaip sekiotų, žadėtų amžiną meilę, prisiekinėtų, kad ženysis – niekuo netikėk, jeigu norės pas tave atsigulti į lovą... Bėk, vaikeli, kuo toliau nuo tokio, kuris tave bučiuodamas piršis pagulėti... Žinok, kad tas, kuris nori „lovos“, niekada tavęs neves. Kuris tikrai mylės, tave gerbs ir apie tokius dalykus nedrįs nė užsiminti.

– Ar jau viskas? – tokių kalbų nesinori klausytis Liudvelei, bet motina, nekreipdama dėmesio kalbėjo toliau.

– Dar reikia labai saugotis šeimininkų sūnelių, jeigu pasitaikys tarnauti tokioje vietoje, kur tokių yra. Tie tai jau patys įžūliausi suvedžiotojai. Ir kurgi ne... Tie tai jau tikrai turi kuo prisiviliot... Žada ženytis, padaryt ūkio šeimininke, o kai vietoje šeimininkės padaro vaiką? Tada išvaro iš namų ir dėkis, kur nori, gyvenk, kaip išmanai...

Išleidžiu tave, dukrele, skaudančia širdimi. Nematysiu visus metelius, niekur tau negalėsiu padėti, užtai ir prašau, kad būtum protinga, nepadarytum klaidos, nesusigundytum jokiais pažadais, bet kokiais siūlomais malonumais. Labiausiai saugokis tokio, kuris tau patinka. Gerai įsiklausyk, ką jis šneka, gerai pagalvok ar jis gali duoti tai, ką žada... Pasistenk sužinoti ar tiesą sako, ar meluoja...

Dieve tau padėk, mano vaikeli. Jeigu klausysi manęs, darysi taip, kaip sakau, nepražūsi...

2.

Taip paruošusi dukrą, su ašaromis akyse išleido našlė Pranienė Liudvelę į vienkiemį pas ūkininką Meldainį metams už mergą.

Meldainis ūkininkas ne iš stambiųjų, bet jo trisdešimt penkių hektarų ūkis neatsilikęs. Priešingai, jis priskiriamas prie pažangiųjų ir gaspadorius gauna netgi šiokias tokias išmokas iš valsčiaus už pavyzdingai tvarkomą ūkį. Didesnes premijas ir paramas atsiima didesnių žemių valdytojai, bet Meldainiui užtenka ir tiek. Svarbu, kad yra įvertintas ir turi kuo didžiuotis prieš kaimynus.

Iki šiol Meldainis išsiversdavo be samdinių, nes užtekdavo ir savo šeimynos. Energinga žmona, suaugę sūnus ir dukra, o ir jis vyras pačiame pajėgume.

Pasisamdydamas padienių darbininkų, spėdavo gražiai nudirbti visus darbus, bet dabar, kai netikėtai mirė žmona, buvo priverstas pasiieškoti mergos lauko darbams.

Dvidešimties metų duktė Anė stos prie pečiaus ir šeimininkaus vietoj motinos, o samdyta mergina vietoj jos dirbs laukuose.

Sūnui Benui jau dvidešimt dveji ir jis darbuosis kaip ir iki šiol laukuose kartu su samdine, kol ateis metas vaikinui eiti į kariuomenę. Tada jau vėl gaspadoriui reikės galvot, kaip tvarkytis toliau.

Liudvelė, vienkiemyje pamačiusi tokią jauną šeimininkę, apsidžiaugė, o pamačiusi Beną, sunerimo. Prisiminusi motinos pamokymus, iškart nusistatė priešiškai.

Kai pirmą kartą peržengė tų namų slenkstį tokia miela mergaitė, Benas, tik ją pamatęs, maloniai nusišypsojo, o Liudvelė tik susiraukė, nuleido akis ir per visą vakarą į jį nė karto nepasižiūrėjo.

Kitos dienos ryte Anė Liudvelės nekėlė, leido pamiegoti. Pati viena apsiliuobė, pamelžė karves ir tik tada, kai pusrytis buvo paruoštas, ją pažadino.

Atėjusi iš kamaraitės, Liudvelė pasijuto nepatogiai, pamačiusi šeimininką ir Beną jau sėdinčius už stalo. Skubiai nusimazgojusi veidą ir rankas baltame emaliuotame bliūde, ji atėjo prie visų. Anė užleido jai savo vietą, o pati atsisėdo į buvusią motinos ir visi persižegnojo. Tik tada šeimyna pradėjo valgyti.

Kitą dieną Liudvelė nelaukė, kol ją kas pažadins. Tik išgirdusi varstant priemenės duris, pati pakilo, o kai Anė užmaišė kiaulėms jovalą, su ja išėjo į tvartą pas gyvulius.

Pašėręs galvijus, Benas jau grįžo iš tvartų ir jos abi susidūrė su juo priemenėje.

– Labas rytas, – linksmai pasisveikino vaikinas, o kadangi sesuo jam nieko neatsakė, tai Liudvelė, nenorėdama pasirodyti nemandagi, trumpai burbtelėjo “labas“ ir nuėjo paskui Anę.

Šiandieną visi jau drąsesni, susipažinę žvilgčioja vieni į kitus. Liudvika, kol kas nematydama jokio pavojaus, pakalbinta visiems maloniai šypsosi.

Po laidotuvių, iki šiol namus slėgusi liūdna netekties nuotaika, tarsi praskaidrėjo. Pasirodęs pirkioje naujas žmogus, nukreipė kita linkme namiškių mintis, patraukė jų dėmesį.

Malonu matyt, kai dvi jaunos šeimininkės sukinėjasi apie pečių. Anė ruošia pusrytį, o Liudvelė jau žino, kad jai reikia tvarkyti pieną. Jį iškošusi į bidonus ir taip paruošusi vežimui į pieninę, ji gerai išplauna koštuvį ir netrukus visi sėda ankstyvųjų pusryčių.

Pavalgę vyrai visada pirmieji pakyla nuo stalo. Benas rytais išvažiuoja į pieninę, o gaspadorius darbuojasi daržinėje. Pro langą matyti, kaip jis vaikščioja po kiemą. Iš daržinės ateina iki tvartų, užsuka į klėtį, vėl grįžta į daržinę ir ten jau užtrunka ilgiau. Kartais jis ateina į pirkią pasišildyti, pailsėti... Pirkioje lieka jos tik dviese su Ane.

Namų ruoša eina į pabaigą. Į pečiaus galą sustumti jau verda didžiuliai puodai su kiaulinėm bulvėm, priekyje užvirė puodas su mėsa pietums. Anė mazgoja šaukštus, Liudvelė šluoja pirkią ir priemenę, o kai visai gerai prašvinta, su kamuoliukais vilnonių siūlų abi merginos sėdasi prie lango ir ima megzti kojines bei pirštines.

Anė iki šiol, kiek nutverdama laiko, mezgė viena, o dabar jau džiaugiasi, turėdama pagalbininkę. Padavusi Liudvelei virbalus, pasakė kiek uždėti akių ir abi ėmėsi darbo.

Kai dabar žiema ir tik tiek darbų, Liudvelei smagu. Jai atrodo, kad ne tarnaut čia atvažiavo, o į svečius. Visi jai malonūs, atidūs ir ji jaučiasi lyg būtų viešnia, o ne samdinė.

Vakarais pilna pirkia žmonių, atsiranda daug kalbos, neprailgsta, jei ir prasėdi iki vėlumos. Iki pat vidurnakčio nesinori miego besišnekučiuojant.

O dabar, kai nėra vyrų, jos ir su Ane turi apie ką pasišnekėti.

– Ar seniai mirė tavo motutė? – paklausė Liudvelė, kai uždėjo ant virbalų akis ir pradėjo megzti stulpelį.

– Nėra nė metų, – pakėlė nuo mezginio akis Anė.

– Tai visai neseniai, – lyg sau pasakė Liudvelė. – O nuo ko ji mirė tokia jauna, kas jai buvo? Ar negalima buvo išgydyti? – dar pasidomėjo.

– Tai kad nesirgo, – pasidėjo ant kelių mezginį Anė, – vieną rytą nebeatsikėlė iš po nakties ir viskas. Kada jos pasigedom, tėtis, nuėjęs pasižiūrėti, rado jau nebegyvą.

– Ne taip seniai ir mano tėtušis mirė, – pasiguodė ir Liudvelė, – bet jis tai sirginėjo. Dažnai skaudėdavo dešinį šoną... Sako, kad gumbas buvo.

– Nuo tokių ligų gal dar galėjo gydytis, bet kai sustoja širdis, tai jokie vaistai nepadės, – giliai atsiduso mergaitė. – O mamą dar turi? O seserų ar brolių yra? Ar iš toli esi? Iš kur tave tėtis parsivežė? Ar galėsi kada aplankyti juos?

– Nežinau, tikriausiai iš toli, atrodo, kad ilgai važiavom... Turiu tik mamą.

– O kur pernai tarnavai? Turbūt dažnai mamą aplankydavai?

– Kad aš tik pirmus metus tarnauju, – lyg susigėdo Liudvelė, – kol tėtušis buvo gyvas, nereikėjo... Kažin kaip man čia seksis? Stengsiuosi, kad ir kaip būtų sunku, kad neišvarytumėt... – pajuokavo Liudvelė.

– Nebus labai sunku, nebijok. Mes gi su mama abi viską pasidarydavom, tik žinoma, kai esi nepratusi, teks pavargti per darbymečius. Be to neapsieisi...

– Ar labai sunku be mamos? Ar labai pasiilgsti jos?

– Pasiilgstu tai labai. Trūksta man jos neapsakomai, – pasiskundė Anė, – dieną, naktį verkiau. Dabar jau šiek tiek apsibuvau, bet kožnam žingsnyje jos pasigendu. Daug ko nespėjau išmokti, jai gyvai esant. Dabar nebepasiklausi, nepasitarsi... Kai dėl darbų, tai pati matai. Nėra sunku, susidoroju, o dabar jau tu atsiradai, tik nežinau, kaip bus, kai reikės austi. Primegsim kojinių, pirštinių vyrams miško darbams, teks pasistatyti stakles. Iki pavasario reikia daug ką išausti. Reikia drobės patalynei, rankšluosčių, staltiesių. Šiek tiek jau turiu pasiruošusi, audėm abi su mama, bet dar reikia papildyti kraitį. Rudenį grįžta mano jaunikis iš kariuomenės ir per Kalėdas kelsim vestuves.

– Mat kaip? Ar toli ištekėsi? – smalsu Liudvelei.

– Toli, net į kitą parapiją. Nebeilgai aš čia šituose namuose būsiu. Teks tau vienai šeimininkauti.

– Ne man čia šeimininkauti. Prieš Kalėdas baigiasi ir mano tarnystė. Nežinau, kur atsidursiu kitais metais. Be to nelabai ir sugebėčiau... – purto galvą Liudvelė.

– Dar tik pirmos dienos, bet, kai pabūsi metus, geriau už mane tvarkysiesi. Pasiliksi kitiems metams ir šeimininkausi kaip didelė.

– Įdomu, ką darys tavo tėtis, kai tu išeisi? – spėliojo Liudvelė. – Ar aš šeimininkaučiau, ar dirbčiau laukuose, vis tiek manęs vienos tokiam ūkiui per mažai. Ko gero samdys dar vieną merginą.

– Nežinau, gal ženysis katras ir parves šeimininkę, – svarstė Anė, – o pagaliau, kaip nori, taip tegu gyvena. Man jų gyvenimas neberūpi. Aš jau turėsiu savo gyvenimą...

3.

Kaip ir reikėjo tikėtis, per Adventą šeimininkas Meldainis pakalbino Liudvelę likti kitiems metams ir ji mielai sutiko. „Kad ne čia, tai kitur tarnauti vis tiek reikės, o čia jau išgyvenau visus metus, prie visų pripratau, prie visko prisitaikiau. Jeigu ištvėriau tuos metus, tai kiti bus lengvesni. Šiaip tai žmonės geri, malonūs, valgymas geras, nelabai kietai spaudžia prie darbo. Net per darbymečius leidžia numigti valandą po pietų“, – buvo viską apmąsčiusi Liudvelė.

Ir iš tikrųjų, kai atsikeli, valandėlę pailsėjęs, antras pusdienis daug greičiau prabėga. Po pietų nebe taip smarkiai svilina saulė, mažiau skauda nugarą ir nepamatai, kai ateina vakaras. Nors parėjus dar reikia melžti karves, bet jau nebereikia būti pasilenkus. Ir skauda jau ne nugarą, o rankų riešus ir tešmenį maigantys pirštai...

Likus savaitei iki Kalėdų, vieną ankstų rytą Benas nuvežė Liudvelę į namus. Atidavė suderėtą paviržį, pasisvečiavo iki pietų ir pavalgęs išvažiavo atgal.

Jei ne Anės vestuvės, Liudvelė pas mamą būtų ilsėjusi kokią porą savaičių, bet dabar nėra kada. Reikia grįžti. Vien Kalėdų šventėm būna daug ruošos, o dabar dar vestuvės.

Pasamdyta šeimininkė su pagalbininke jau kepa pyragus. Anė savo darbais užsiėmusi. Tai siuva, tai skalbia... Ryte keliasi anksti abi, bet Anė padeda tik apsiliuobti ir pamelžti karves. Tik parėjusi iš tvartų, ji užsidaro stancijoje, o Liudvelei lieka visi darbai. Ji viena ir pusrytį taiso, ir pieną košia, ir visi kiti darbai ant jos vienos rankų.

Per savaitę Liudvelė visai nusivarė nuo kojų ir dar klausimas, kaip bus po vestuvių... Kiek dar reikės vargti, likus vienai, kai Anė išvažiuos į vyro vienkiemį? Ar galvoja šeimininkas samdyti dar vieną merginą?

Liudvelė jau pradeda gailėtis, likus antriems metams. Vietoj to, kad dabar pluša, būtų pas mamą pailsėjusi ir spėjusi išeiti į kitą vietą... Dabar, gailėkis nesigailėjęs, kitaip jau nebebus.

Kai išvažiavo jaunieji į bažnyčią, ji prigulė valandėlei savo lovelėje kamaraitėje, bet tik sumerkė akis, jos jau pasigedo šeimininkės. Reikia to, reikia ano, o be Liudvelė jos nieko neranda, nieko nežino.

Liudvelė keliasi svaigstančia galva, ją krečia drebulys. Velkasi ji bliuzelę, apgraibomis segiojasi sagutes ir, kumščiais pasitrynusi akis, eina į pirkią.

Čia gražu. Baltai užtiesti stalai, nukrauti kol kas tik šaltais užkandžiais. Tik vienam stalui trūksta staltiesės, dėl ko ir pažadino ją šeimininkė. Patekusi į tą šventinį pasiruošimo bruzdesį, Liudvelė visai atgijo ir įsijautė į savo, kaip šeimininkės vaidmenį.

Ji dabar viena už viską atsakinga, jai viskas patikėta, pas ją raktai ir nenuostabu, kad moterys dėl visokių reikalų kreipiasi į ją. Visi išvažiavę į bažnyčią, ji tik viena čia šeimininkauja. Ir iš vis nereikėjo jai eiti prigulti...

Liudvelė jau galutinai atsigavo, eina į stanciją, susiranda komodoje staltieses, atsinešusi uždengia stalą ir, tik šeimininkės spėja jį apdėti valgiais, jau grįžta iš bažnyčios vestuvininkai.

Pavakarys, jau temsta ir šeimininkės uždega lempas.

Anė su jaunikiu sėdi stalo gale, o Benas vyresnysis pajaunys su pamerge sėdi prie jų. Šeimininkas vos spėja nešti iš rūsio alų.

Liudvelė, atsiraitojusi rankoves priemenėje maišo jovalą kiaulėms ir šeimininkas, eidamas pro šalį, stabteli prie jos.

– Nusimazgok rankas, apsitvarkyk ir sėskis prie stalo. Aš pats nunešiu kiaulėms, – sako jis Liudvelei ir dideliu alaus ąsočių nešinas, eina į pirkią.

Liudvelė greitai paklusta. Ji kamaraitėje ant lovos jau spėjo pasidėti išeiginius drabužėlius ir dabar, šeimininkui paliepus, šiltame vandenyje nusimazgojo veidą, rankas, nusišluostė į rankšluostį ir, nuėjus į kamaraitę, persirengia. Susišukavusi gražius geltonus plaukus, už valandėlės ji jau už stalo.

Kai šeimininkas vėl atėjo iš rūsio su alumi, pamatęs Liudvelę, maloniai jai nusišypsojo.

– O dabar pavalgyk, – paragino jis, – šiandieną per tą visą šurmulį tau nebuvo kada nė žmoniškai pavalgyti. Gerai pasistiprink. Paduok stiklinę, įpilsiu alaus.

Benui, sėdinčiam prie jaunųjų stalo gale, neprasprūdo pro akis toks tėvo rūpestingumas. Jis kažkaip nepatenkintas pažvelgė į juodu, paskui į Liudvelę, stebėdamas, kaip ji priėmė tokį tėvo dėmesį. Kaip Benui pasirodė, ji niekaip nereagavo. Įsidėjusi į lėkštelę gabalą šaltienos, ji valgė su dideliu apetitu, nes per visą tą ruošos dieną nebuvo laiko kada užkąsti.

Benas nebe pirmą kartą pastebi tėvo atidumą Liudvelei. Ir tikrai, per vasarą jis tarsi globojo ją ir saugojo nuo Beno. Kur nors pamatęs juos abu sustojusius ir besišnekučiuojančius ar prisėdusius kartu pailsėti, tėvas tuoj atsidurdavo prie jų, stengdamasis išardyti jų kalbą, pats įsikišdamas į jų pokalbį su savo šneka, aiškiai siekdamas atkreipti Liudvelės dėmesį į save.

Dirbdamas laukuose, tėvas vis stengėsi pirmauti. Šienaujant pats pirmas išvarydavo kuo platesnį pradalgį. Pjaunant rugius ar vasarojų, pirmas nukirsdavo savo barą, o per bulviakasį kilnojo kuo didesnius maišus su bulvėmis.

Anksčiau to nebuvo. Priešingai, tėvas buvo linkęs daugiau patinginiauti, suversdamas sunkesnius darbus ant Beno pečių.

Benui buvo nesuprantamas toks tėvo elgesys. Nenuostabu, kad ir dabar jam krito į akis toks, sakytum, perdėtas jo rūpinimasis samdine. „Ar tikrai jis tokios geros širdies, ar tik vaizduoja tokį? Ir dėl ko?“ – spėliojo Benas.

Nebesigilindamas į savo apmąstymus, Benas įsižiūrėjo į Liudvelę lyg pirmą kartą ją matydamas. O matė ją ne kartą ir visokią: nuvargusią, apsipylusią prakaitu po sunkaus darbo vasarą, dulkėm užneštą, paraudusiomis akimis per kūlimą, apsigobusią šilta skara, apsivilkusią nutrintais kailinaičiais, apsiavusią sunkiais medžiokais žiemą, su žiurstu ir parišta po smakru languota skaryte prie pečiaus. Ir visada ji jam atrodė graži. Bet Benas dar nematė Liudvelės taip gražiai pasipuošusios, sėdinčios už gražaus vaišių stalo.

Lygiai sušukuoti ir į vieną kasą supinti plaukai, švelniai rausvi skruostai, didelės tamsiai mėlynos akys, virš kurių lyg nupiešti pusmėnuliu antakiai ir juodos ilgos blakstienos – viskas buvo taip gražu, kad Benas negalėjo atitraukti nuo jos akių.

Bet ne vien tiktai Benas. Kiek tik buvo jaunuolių pirkioje, visi atkreipė į ją dėmesį.

Kol nesidairydama ir nepakeldama akių ramiai užkandžiavo, Liudvelė nieko nepastebėjo, bet, kai pažvelgusi į užstalėje sėdinčius svečius pamatė į save nukreiptus žvilgsnius, ji pasimetė, susigėdo, užraudo ir vėl nuleido akis. Taip ji išsėdėjo nei gyva, nei mirusi, kol apsižiūrėjo, kad rankoje tebelaiko šakutę. Kai siekė ją padėti atgal į lėkštutę, nykščiu užkliudė arti stovėjusią stiklinę su alumi. Stiklinė nuvirto, alus išsiliejo ir tai sukėlė šurmulį bei juoką jaunimo būryje.

Išgirdusi juoką, Liudvelė visai suglumo ir, nieko geriau nesugalvojusi, kaip greičiau dingti iš čia, pakilo ir spruko į priemenę.

Jaunimas ir vėl suklego. Labiausia tai kvatojosi ir spiegė pamergės, nes matė, kaip jų pajauniai sužiuro į užstalėje pasirodžiusią tokią gražią mergelę.

Atbėgusi į kamaraitę, Liudvelė krito ant lovos ir davė valią ašaroms. Paskui ją netrukus atėjo ir pats šeimininkas. Jis viską matė, gerai suprato jos nuotaiką, ir nuoširdžiai gailėdamas mergaitės, atėjo nuraminti.

– Na, ko gi tu, mažulėle, taip pergyveni? – prisėdo Meldainis ant lovos krašto ir paglostė Liudvelei galvą. – Pamanyk tik, apvirto stiklinė ir išsiliejo alus. Didelio čia daikto. Alaus dar tiek ir tiek rūsyje, o staltiesės iki ryto bus sušniaukštos ir sulietos nors gręžk. Šeimininkės pusryčiams vis tiek klos kitas.

– Ar aš dėl to alaus? – pakėlė galvą Liudvelė, – tamsta pats girdėjai, kaip visi iš manęs juokėsi, – šluostė ji ašaras. – Kam man reikėjo eiti už stalo? Geriau jau būčiau čia pat kai ko užkandusi. Ne man rodytis tarp žmonių...

– Nekalbėk niekų, – subarė, – va, eik nusiprausk, susišukuok ir vėl einam prie stalo. Juk Kalėdos, vestuvės... Girdi, kaip armonika groja? Visi šoka, linksminasi. Ko tau nepasilinksminti? Užteks verkti ir liūdėti.

– Už jokius pinigus. Jau pasilinksminau, – net nusipurtė Liudvelė, – o be to ir karves melžti pats metas.

– Pamelši karves ir ateik, – nepaliovė kvietęs šeimininkas, – kai čia pat už sienos visi linksminasi, muzika, šokiai, negalima jaunam žmogui praleisti tokios progos. Negerai verkti, kai visi dainuoja, – pajuokavo jis ir vėl paglostė Liudvelei galvą. – Ir juokėsi ne visi, o tik kvailos mergos iš pavydo, kad tu už jas visas gražesnė, – dar paguodė šeimininkas.

– Apsiruošus geriau atsigulsiu pailsėti, – atsisakė Liudvelė, – pavargau aš per tas visas dienas. O kiek dar darbo laukia po švenčių... Kol viską iškuopsiu, viską išskalbsiu, praeis daug laiko.

– Nebeilgai vargsi, – nuramino ją Meldainis, – tuojau po švenčių parsivešiu merginą. Bus tau pagalbininkė per žiemą, o vasarą laukų darbams. Tavo vieta bus tik prie pečiaus. Šeimininkausi vietoj Anės. Nereikės tau dirbti lauko darbų, būsi tų namų šeimininkė. Viską atiduodu ant tavo rankų. Per tuos metus pamačiau, kaip tu dirbi, kaip tau sekasi ir esu tikras, kad galiu tavimi pasitikėti. Geresnės šeimininkės aš niekur negausiu, kad ir kaip ieškočiau. Pagaliau, kitos ir nenorėčiau... Pati būsi sau ponia. Kiek norėsi, dirbsi, kada norėsi, ilsėsiesi, valgysi tai, ką norėsi. Nuo šios dienos tu čia šeimininkė. Dieve tau padėk. Ar sutinki, Liudvele, ar taip bus gerai? Pati matai, kad mes su Benu likom vieni. Du vyrai be šeimininkės niekaip neišsiverstume.

Liudvelė pradžiugo, atgijo ir atsisėdo lovoje.

– Aš čia pasamdyta, likau antrus metus. Ką liepsite, tą ir dirbsiu, – pasakė pralinksmėjusi. – Kai tik Anė ėmė ruoštis vestuvėms, aš ir taip jau seniai pati viena tvarkausi, o kai ji pasistatė stakles, tai viskuo aš viena ir rūpinausi.

Jie sėdėjo ant lovos taip arti vienas kito, kad Meldainis neiškentė jos neapkabinęs.

– Tai va, mergele, – po truputį glausdamas Liudvelę dar arčiau savęs, tęsė jis, – skaitysim, kad dėl darbo jau susitarėm, o dėl atlygio, tai tikrai tavęs nenuskriausiu. Aukštesnė tarnyba – didesnė ir alga. Man ne gaila.

4.

Benui visai nesvarbu, kokiomis sąlygomis tėvas susitarė su Liudvele, svarbiausia tai, kad ji čia lieka antriems metams, kad ji ir toliau čia gyvens. Jam smagu, kad galės ją matyti kiekvieną dieną. Pasisveikins rytais, ištars „labanakt“ vakarais. Jam neturi jokios reikšmės, kad, ruošdamasi prie pečiaus, Liudvelė ryšės bobišką languotą skarelę, kuri dengia jos gražius plaukus arba užsijuos per liemenį drobinį žiurstą ir vaikščios įsispyrusi į medžiokus. Beno akyse ji visada bus tokia, kokią jis matė sėdinčią už vestuvinio stalo, arba sekmadieniais pasirėdžiusią išeiginiais drabužėliais, išeinančią miestelin į bažnyčią.

Jeigu dar iki šiol Benas abejojo, nenorėjo prasidėti, tai dabar nusprendė šiemet užmegzti su ja rimtą draugystę.

Tada, kai tik tėvas ją parsivežė, Liudvelė patraukė Beno širdį, bet per tuos pirmus metus jie išliko svetimi, nes Benas artimesnės draugystės su Liudvele vengė.

Visgi jis ne bet kas. Vienas pas tėvą, ūkio paveldėtojas, priskiriamas prie slaunų ženikų galėtų gauti neprastą merginą su gera pasoga. Ar verta tada, nieko rimtai negalvojant, drumsti mergaitei ramybę?

Prisiklausęs tiek ir tiek nelabai gražių meilės istorijų tarp samdytų mergaičių ir gaspadorių sūnelių, turėjo savo tvirtą nuomonę: „Jokių meilių, jeigu rimtai negalvoji“. Dabar gi, viską gerai apmąstęs ir įsitikinęs, kad jo jausmai tikri, ryžosi artimai draugystei.

Jeigu tiesa, ką tėvas sako, kad Liudvelė tik šeimininkaus namuose ir mažiau darbuosis laukuose, tada jiems rečiau teks susitikti. Bet Benas nenusimena. Labai norėdamas, jis ras būdų bei progų prie jos priartėti ir prisipažinti jai apie savo meilę.

Liudvelė stebisi. Benas šiemet kažkaip ypatingai ja susidomėjo. Negali sakyt, kad ir pernai buvo jai visai abejingas. Grįžtant iš laukų, jis vis stengėsi pareiti kartu, kada tik susitinka žvilgsniai, visada maloniai nusišypso. Parėję iš laukų, kad ir būdami pavargę, bet dar valandėlę pasišneka prie klėties. Benas visada randa ką nors malonaus jai pasakyti arba pajuokauti, bet dar taip nebuvo, kad būtų pasisiūlęs kartu eiti į miestelį.

Liudvelė šiemet laisvesnė, ne taip labai pavargsta. Nuo pat ankstyvo pavasario, kai tik sušilo orai, ji sekmadieniais eina į bažnyčią.

– Kad nori, galim nueiti kartu, – vieną sekmadienio rytą sako Benas Liudvelei ant kelnių diržo pustydamas skustuvą.

– Gerai, jeigu tik spėsi, kol aš susiruošiu.

Kol Liudvelė kartu su nauja samdine Monika nukraustė stalą ir sumazgojo šaukštus, Benas spėjo nusiskusti ir dabar, užsitempęs dar iš vakaro išlygintomis kelnėmis ir apsiavęs išblizgintais pusbačiais, velkasi švarką ant baltų marškinių...

Bet čia pasimaišo tėvas. Jis jau išsipustęs, susišukavęs, „po šlipsu“ ir, reikia pripažint, kad visai neprastai atrodo.

– Šiandien aš irgi važiuoju į miestelį. Arklys jau pakinkytas. Sėskit, nuvešiu.

Jie važiuoja visi trys. Liudvelei smagu, o Benas piktas. Jam būtų buvę geriau su Liudvele žingsniuoti pėsčiomis. „Tiek jau to, užtai pareisim namo kartu. Bet palauk... Juk po pamaldų Liudvelė dažniausia būryje mergaičių, kaip prie jos prieisi? Jau antri metai, kai ji gyvena tuose kraštuose ir turi draugių iš kitų vienkiemių. Su jomis, tikriausiai eis ir namo...“ – nusiminė vaikinas.

Benui apmaudu. Bet būna sekmadienių, kai jie nueina ir pareina kartu. Tada jam malonu. Jis ima ją už rankos, kartais bando apkabint, vaišina saldainiais.

Šių skanėstų Liudvelė griežtai atsisako:

– Nenoriu, nemėgstu ir viskas.

Matydama, kaip Benas akivaizdžiai jai meilinasi, jau ima bijoti: „Jau prasideda, – mąsto ji, – bet tegul negalvoja. Neapgaus. Ar aš nežinau? Jaunas, gražus, turtingas... Toks manęs niekada neves, o jeigu nori pasiguldyti į lovą, to niekada nesulauks...“

Tai dar ne visi Liudvelės rūpesčiai. Įdomu tai, kad ir pats šeimininkas nešykšti mergaitei dėmesio. Per atlaidus Benas ir tėvas abudu pripirko Liudvelei saldainių ir dar dovanų. Benas padovanojo mergaitei retežėlį, o šeimininkas – žiedelį. Tegul jie ir menkaverčiai, paprasčiausi žaisliukai, bet vis tiek gražiai blizga ir Liudvelei jie patinka. Pasipuošia jais eidama į bažnyčią arba eidama pas kurią nors draugę.

5.

Nusistovėjo šilti orai ir Liudvelė išėjo miegoti į klėtį. Visus metus ji duso kamaraitėje, o dabar tegu tos duonos paragauja nauja samdinė Monika.

Nors žiemą ir kamaraitėje ne taip blogai, šilumos užtenka, mažiau triukšmo, bet vasarą klėtyje kur kas geriau. Čia vėsu, erdvu, daugiau šviesos, tik viena bėda...

Kai tik ji čia atsikraustė, įjunko lankytis Benas.

Eidama miegoti, ji visada užsirakina duris, bet kitą kartą, kai nusivėlina su ruoša, atėjusi randa, ant lovos krašto besėdintį Beną.

– Ką čia veiki? Ko neini miegot? – piktokai klausia Liudvelė ir atsisėda ant kėdutės prie stalelio.

– Kad aš šiandien per dieną beveik nemačiau tavęs, pasiilgau, – maloniai šypsosi vaikinas ir, paėmęs už rankos, prisitraukia mergaitę arčiau savęs ir pasisodina ant lovos. – Sėsk va čia, Pasikalbėti reikia.

– Ar dabar laikas kalbėtis?. Miegoti metas. Pats juk žinai, kaip anksti reikia keltis, – atsargiai sėdasi prie jo Liudvelė ir atsitraukia toliau.

– Išsimiegosim, yra dar laiko, – ramina ją Benas, – per dieną dirbam, naktį miegam, tai kada pasišnekėti?

– Ar jūs eisit į laukus, ar ką nors kitą dirbsit, bet pusrytis visada turi būti ant stalo laiku, turiu suspėt, – rūpinasi Liudvelė. – Na, ką gi tu čia man nori pasakyti? Sakyk greičiau, negaišink.

– Pirmiausia, tai myliu tave be galo, be krašto... Ir kuo toliau, tuo labiau...

– Tai jau girdėjau, bet argi tai šneka? – pertraukia jį Liudvelė ir juokiasi, – greičiau sakyk, ką dabar sugalvojai?

– Ši mano kalba bus labai rimta ir daug kartų gerai apgalvota. Tik man reikia žinoti, ar tu mane myli?

– O jeigu taip, tai kas iš to? – patylėjusi paklausė mergina ir kažkodėl suvirpėjo jos balsas.

– Na, tada vesiu aš tave, – ryžtingai ištarė Benas ir apkabino Liudvelę.

Mergina susidrumstė: „Na, štai ir vestuves siūlo, ir ženytis žada. Pats laikas padaryt viskam galą, – bet, geriau pagalvojusi, apsiramino, – bet į lovą dar negriauna...“

– Neleis tau tėvas manęs vesti, – jau tvirčiau pareiškė Liudvelė, – nenorės jis tokios biednos marčios.

– Nieko nežiūrėsiu, kad ir neleistų. Kad ir nieko neduotų, kad ir iš namų išvarytų, – karštai, atvirai, nuoširdžiai išbėrė Benas tai, apie ką daug galvojo. – Abu jauni, sveiki, kad tik mylėsim vienas kitą, nepražūsim... O gal tu nenorėsi už manęs tekėt, kai aš būsiu biednas? – staiga ne juokais išsigando vaikinas.

– Jeigu imtum, tai tikrai nieko nebijočiau, nieko nežiūrėčiau, – prisipažino Liudvelė ir po tokių jos žodžių Benas pradėjo ją karštai bučiuoti.

Reikėjo didelių pastangų, bet mergaitė išsilaisvino iš jo glėbio, sugniaužusi kumščius tvojo Benui į veidą, ir išbėgo iš klėties.

6.

Benas priblokštas. Atsipeikėjęs po tokio netikėtumo, jis net nežino ką galvoti: „Kas čia įvyko? Ką aš ne taip padariau? Pabučiavau mylimą mergaitę. Pagaliau, katras iš mūsų blogai pasielgė? Ar kad taip nuoširdžiai mylėdamas ją bučiavau, ar kad ji į tuos bučinius atsakė smūgiu į veidą?

Tik ką taip gražiai kalbėjomės apie meilę, apie ateitį ir staiga toks posūkis... Aš pažemintas, apspjautas, išniekinta mano meilė...“

Po viso to, aišku, jis nebegalės jos mylėti. Ir klausimas ar išvis dar galės ką mylėti?

Maža to, kai Benas, būdamas prislėgtas ir kamuojamas sunkių minčių išėjo iš klėties, kieme sutiko tėvą. „Ką jis čia veikia? Nemiega, vaikšto po kiemą, rūko, – susidomėjo Benas, – gal pasakyti man ką nori? To dar betrūko... Tikriausiai matė, kaip Liudvelė išbėgo iš klėties? Dabar ko gero reikės išklausyti jo pamokslų“.

Neilgai teko laukti. Tik pasirodžius Benui, tėvas žengęs žingsnį arčiau jo, griežtokai prabilo.

– Pastebėjau, kad paskutiniu metu pats dažnai lankaisi klėtyje ir noriu tėviškai perspėti. Jeigu negalvoji ženytis, geriau nedrumsk mergaitei ramybės. Ne visada tokie žaidimai gerai baigiasi. Būk vyras, tvirčiau suimk save į rankas, nepadaryk gėdos namams ir neužtrauk bėdos ant mano galvos. Jeigu nesiliausi, gali turėti rūpesčių, – taip pasakęs, jis metė žemėn nebaigtą rūkyti suktinę ir, sutrynęs ją koja, nuėjo į pirkią.

Benas dar kiek pastoviniavo kieme, paskui atsisėdo ant prieklėčio ir, parimęs ant rankų, susimąstė: „Ir tėvas pyksta, persekioja. Ar aš ne suaugęs vyras, ar negaliu elgtis taip, kaip noriu? Ko jis kišasi į mano gyvenimą? Ar aš negaliu mylėti? Ar aš ką bloga darau? Mano viskas rimtai apgalvota, jokių blogų ketinimų neturiu... Bet kažin kas mergiotę apsėdo? Ir kaip ji drįso? Ar aš tiek tevertas? Kiek mergaičių bučiavau ir nė viena manęs neatstūmė... O čia piemenė, samdinė... Vietoj to, kad džiaugtųsi tokio vaikino dėmesiu, purkštauja...

Ne! Aš šito taip nepaliksiu, turės ji man už tai sumokėti. Gavus nuo mergos per nosį, taip lyg niekur nieko pasitraukti būtų kvailystė, visiškas savęs negerbimas. Ji dar pašokinės, prisimins ilgai tą įvykį, tą nevykusį pokštą ir gailėsis visą gyvenimą, taip padarius. Ne aš būsiu, jeigu jai neatkeršysiu “.

Benas girdėjo, kaip Liudvelė užsirakino klėties duris, bet jam jau buvo vis tiek: „Tegul. Niekur ji nepabėgs...“

Liudvelė neužmigo iki ryto. Ji jau kremtasi, gailisi taip pasielgusi: „Gal aš be reikalo pasikarščiavau, paskubėjau? Juk nieko blogo nebuvo, tik bučiavo, – abejojo ir sau priekaištavo, – gal iš tikrųjų nori mane vesti? Jeigu bando taip tik prisiviliot, tai taip ir gerai, taip jam ir reikia... O jeigu kalba teisybę, tai supyks ir niekada daugiau nebeateis. Dieve, Dieve, ką aš padariau? Praradau tokį vaikiną... Kur buvo mano protas?“

Tik prieš aušrą Liudvelė truputį užsnūdo, bet, prabudusi nuo gaidžių giedojimo, pašoko, apsirengė ir nuėjo į pirkią taisyti pusryčio.

Iškart galvojęs ant visko nusispjaut ir nebežiūrėt nė į tą pusę, bet dabar nusprendęs atkeršyti, už savaitės Benas vėl klėtyje. Vėl, pasisodinęs šalia savęs ant lovos krašto Liudvelę, ją apkabino.

– Sakyk, kodėl tu su manimi taip? Aš tau širdį rodau, o tu su kumščiu, – graudeno jis mergaitę. – Nemyli tu manęs – štai kas. Jeigu mylėtum, taip nedarytum. Aš, pavyzdžiui, niekada nedrįsčiau tau suduoti.

– Kai tu taip keistai ėmei mane bučiuot, pagalvojau, kad nori parsigriaut mane į lovą, – užraudusi aiškinasi Liudvelė.

– Na, ir kas čia blogo? Argi mes nemylime vienas kito? Argi nenori, kad dar labiau tave mylėčiau?

– Kaip gi taip sakai, kad nieko blogo? – vėl sunerimo Liudvelė, – nevedusiems gulėti vienoje lovoje yra nuodėmė, paleistuvystė.

– Vis tiek anksčiau ar vėliau aš tave vesiu. Koks gi skirtumas? Bet būk rami. Per jėgą aš tavęs nesieksiu, nebent tada, kada abu susitarsim... Turim daug laiko ir aš palauksiu...

– Niekada, nė negalvok! – vėl išsigando Liudvelė ir pasitraukė toliau, bet Benas, aistringai bučiuodamas, ją vėl prisitraukė ir ėmė segioti bliuzelės sagutes.

– Ką darai? Paleisk, – bandė trauktis, abiem rankom įsirėmusi į jo krūtinę, bet Benas ėmė bučiuoti Liudvelės nuogą kaklą.

– Dar čia nebučiavau... Ar neleisi? Ko gaili, jeigu myli? Man malonus kiekvienas tavo kūno lopinėlis... Na, smok su kumščiu, trenk, mušk, o aš vis tiek bučiuosiu...

Liudvelė pagaliau išsilaisvino, bet ką nors griežčiau pasakyti bijojo, kad nesupykdytų Beno: „Juk nieko nedaro, tik bučiuoja. Padurniuos ir išeis. Dievai jo nematė...“

Benas vis lankėsi, o Liudvelei kuo toliau, tuo sunkiau darėsi su juo kovoti. Kaip ištroškęs geria vandenį, taip Benas troškinamas geidulio, bučiuoja ją visą. Galvą, kaktą, smilkinius, akis, skruostus, lūpas, kaklą, rankas, kol kartą, atsegiojęs mergaitės bliuzelę iki juosmens, pasiekė nuogas krūtis ir karštomis lūpomis įsisiurbė į tarpą tarp jų.

Liudvelė visa savo esybe pajuto pavojų, bet jau negalėjo, o ir nenorėjo Beno atstumti...

Nuo galvos iki kojų ją užliejo niekada nepatirto, palaimingo jausmo banga, suėmė silpnumas ir ji pasidavė, glausdamasi prie Beno krūtinės.

7.

Šis kartas buvo pirmutinis ir nulėmė tolimesnius jųdviejų santykius. Liudvelė daugiau jau niekada Benui nesipriešino. Viskas prasidėdavo taip kaip anksčiau bučiniais, o baigdavosi tuo, ko buvo siekiama.

Benas ne taip jau sunkiai gavo tai, ko norėjo, bet, ir pasiekęs besąlygišką Liudvelės atsidavimą, neatsisakė noro keršyti.

Kol dar Liudvelė priešinosi ir nepasidavė, jis nors ir pyko, bet mergaitę palankiau vertino, bet, kai priėjo iki tokių santykių, žuvo visas patrauklumas, žavumas. Benui nebeatrodė ji nei tokia graži, nei tokia įdomi.

Neliko be pėdsakų tos meilės ir nemigo naktys.

Ir tikrai. Per trumpą laiką nuo Liudvelės veido dingo jaunatviškas, mergiškas rausvumas, skaistumas, patamsėjo paakiai, pabrinko akių vokai. Kaip kas šluota pašlavė nuo lūpų visada buvusią malonią šypseną. Žvilgsnis pasidarė kaip rūku aptrauktas, o kietai sučiauptos lūpos suteikė veidui rūstumo.

Prie pečiaus Liudvelė sukinėjasi kaip supančiota, viską dirba nebe taip spėriai, jaučiasi prasikaltusi, nedrįsta niekam žiūrėti į akis. Valgyti sėdasi tik tada, kai visi pakyla nuo stalo.

Per vasarą Benas ir Liudvelė svaiginosi meile klėtyje ir tik rudenį, kai mergaitė atėjo miegoti į pirkią, viskas nutrūko.

Bet po žiemos, kaip visada, atėjo pavasaris. Liudvelė šiemet anksti išsiruošė į klėtį, o ten ją vėl lanko Benas.

Po ilgo nesimatymo jų susitikimai buvo ypatingai aistringi. Benas, visiškai atsipalaidavęs, sąmoningai nevengė pasekmių, kol už mėnesio nė neatsisveikinęs su Liudvele, išvažiavo į kariuomenę. Tokį tai keršto būdą jis pasirinko...

Po Beno išvykimo praėjo nemažai laiko. Liudvelė laukia nesulaukia nuo jo kokių nors žinių, bet nemažiau susirūpinusi ir dėl savęs.

Pirmas mėnuo ją nelabai išgąsdino, bet, kai viskas pasikartojo ir antrą, teko pripažinti, kad mažiausiai bus du mėnesiai, kai ji nėščia. Dabar tai jau ji suprato, kokia bėda ištiko: „Per vasarą nieko nebuvo, o dabar lyg tyčia, kai jo nėra... Kam pasiskųsi, kam pasisakysi, ko pasiklausi? Bet ką mačys? Aiškiai matosi, kad jis manęs neves. Per tą laiką, kol jis kariuomenėje, man gims vaikas, šeimininkas su vaiku manęs nebelaikys, tuojau išvarys... Gal net anksčiau, kai viską sužinos... Kur tada? Pas mamą? Ką jai pasakysiu, kaip į akis pažiūrėsiu, iš ko gyvensiu?“

Liudvelė per naktį verkia. Kad ir nemiegojusi, per dieną turi padaryti visus darbus. Dingo apetitas, nuolat pykina... Mergaitė sublogo, pajuodo, visai nusibaigė.

Šeimininkas, ilgokai stebėjęs Liudvelę, vieną sekmadienį po pietų, kai buvo likę vienu du pirkioje, paklausė:

– Kas tau, mergele? Ar tik nesergi tu? Sakyk, gal skauda kur? Gal reikia daktaro?

Liudvelė, iki šiol savo širdies skausmą kentusi viena, neturėdama kam atskleisti savo bėdos, dabar, maloniai pakalbinta, iškart atsivėrė.

– Jau du mėnesiai, kai aš nėščia nuo Beno, – parpuolusi prieš jį ant kelių, bučiuodama ir laistydama ašaromis Meldainio rankas, prisipažino ji. – Neišvarykit, leiskit sulaukti Beno. Jis nieko nežino. Po kariuomenės žadėjo mane vesti...

Tokia žinia sudrumstė ir tėvą. Jis, nugara atsirėmęs į sieną, panarino galvą ir, giliai susimąstęs, ilgai tylėjo.

– Sena istorija... – pagaliau ištarė kažkaip skausmingai ir vėl nutilo. – Juk sakiau, perspėjau, bet nepaklausė, – patylėjęs tęsė toliau, – o dabar kokia gėda namams. Kad jis būtų čia, išmalčiau snukį ir priversčiau ženytis. O dabar pasiek tu jį. Išpūtė, priviręs košės, o jūs žinokitės...

Tėvas, sužinojęs tokią naujieną, labai susirūpino: „Ką daryt? O vis tik reikia kažką daryt. Sako, kad jau du mėnesiai... Netruks yla išlįsti iš maišo, o kaltininkas už šimtų kilometrų... Jo nepasieksi, o prie mano kojų suvedžiota mergaitė ant kelių, ašarom apsipylusi... Kaip jai padėti? Galima būtų ir palaukti, bet aišku kaip dieną, kad jis jos neves. Gerai žinau jo charakterį... Onaravas ir užsispyręs... Kad ir grįš, jo nepriversi. O pagaliau per tą laiką ir vaikelis gims, viskas išeis į aikštę. Tik dabar laikas kaip nors gelbėti Beno ir namų garbę. O taip pat ir mergaitę...“

Būdamas iš vidutinioko šeimos, Meldainis vesdamas kad ir nemylimą, bet turtingą užkurinę, tapo nemažos žemės gaspadoriumi. Didžiulėmis pastangomis pakėlęs jau be pradedantį smukti ūkį iki pavyzdinio, džiaugėsi šio to pasiekęs, bet meilės ilgėjosi visą gyvenimą.

Jo žvilgsnį traukė gražios moterys, mergaitės, žavėjo jų grožis, jaunystė, linksmumas... Ir išvis Meldainis mėgo jaunimą, atlaidžiai žiūrėjo į jo šėliones, kartais atleisdamas net nerūpestingumą: „Kas iš to, kad aš visą gyvenimą sunkiai dirbau? Nepatyriau to stipraus abipusės meilės jausmo... Jeigu būtų galima sugrįžti atgal, aš jau visai kitaip tvarkyčiausi savo gyvenimą. Pirmiausia mylėčiau, vesčiau ir tik tada žiūrėčiau visiems naudos.“

Kai jų vienkiemyje pasirodė Liudvelė, Meldainis iškart atgijo. Iki šiol namuose svetimų žmonių nebuvo, maišydavosi tik padieniai, todėl, pasirodžius jaunai mergaitei, įprastas gyvenimas įgavo kitas spalvas.

Iš pirmo pamatymo ji jam taip patiko, kad širdyje tarsi prabudo iki šiol meilės nepatyrusi jaunystė. Ko gero jis įsimylėjo... Pasijuto kaip jaunuolis... Matydamas, kad sūnus Liudvelei merginasi, Meldainis bandė su juo net varžytis dėl jos palankumo. Jis siekė parodyti savo pranašumą dirbdamas, tuo tarsi įrodydamas savo vertę bei atkreipti mergaitės dėmesį. Bet jauni lieka jaunais...

Taip ir praėjo pirmi metai.

Meldainis gerai pažinojo savo sūnų. Vaikinas nors ir darbštus, bet pilnas puikybės ir sunkiai sukalbamas. Tėvo dėka visame valsčiuje skaitomas slauniu kavalieriumi. Tėvas manė: „Toks su samdine tikrai neprasidės“. Kai, praėjus kuriam laikui, jis pamatė, kad Benas pradėjo lankytis klėtyje, jį apėmė pyktis ir pavydas. Tyliai siuto nemiegodamas naktimis, stebėjo Beną, kada jis įeina, kada išeina, o kartą pamatęs, kad Liudvelė išbėgo iš klėties, neiškentęs net perspėjo sūnų. Pasirodo, kad tai nepadėjo. Vis tik jis kaip paskutinis niekšas nepraleido progos pasinaudoti mergaite.

Tėvas vis svarstė: „Ar taip gražu? Ar tinka tokiam slaunam kavalieriui lįsti į klėtį pas samdinę? Nesinorėtų, kad namai būtų piktų liežuvių apkalbinėjami ir kad nukentėtų geras Beno vardas. Jam dar visas gyvenimas prieš akis. Grįš atitarnavęs, turbūt norės ženytis, o čia tokie negražūs dalykai dedasi... Bet viskas dar negreit, Benas toli, o Liudvelė štai prie mano kojų...“

Visą laiką Meldainis buvo Liudvelei neabejingas, o dabar dar prisidėjo ir gailesčio jausmas. Kilo didžiulis noras ne tik jai padėti, paguosti, bet ir apkabinti, priglausti prie krūtinės ir niekada jos nebepaleisti. Norėjosi turėti ją prie savęs visą gyvenimą.

O kodėl gi ne? Jis, niekieno netrukdomas, nors ir šiandien gali ją vesti. Argi tai nebūtų puiku? Išsipildytų jo svajonė gyventi su mylima moterimi ir tuo pačiu išsispręstų taip prastai susiklosčiusi padėtis. Susidėjus tokioms aplinkybėms, tai būtų bene geriausia išeitis.

Jis veda, už kurio laiko gimsta jau jo vaikas ir niekam nekils jokių abejonių. Įžvalgesnės moterėlės, aišku, pastebės, kad vaikas gimė vienu, kitu mėnesiu anksčiau, bet tai bus priskiriama kaip paskubėjimas pasimyluot prieš vestuves. To visi nelabai ir smerks... Svarbu, kad vestuvės...

„Na, dar pasišaipys kaimynai, kad ant senatvės vedžiau jauną ir dar samdinę, bet bus ir tokių, kurie mus pamatę, net ims pavydėti...“

8.

Vestuvės praėjo skubiai, tyliai ir ramiai.

Be užsakų ir kitokių pagarsinimų, beveik slaptai, viduryje savaitės, paprastą, kasdienę darbo dieną.

Paliudijo tarnaitė Monika ir, pirmą kartą į Beno vietą pasamdytas, bernas Motiejus. Šliūbas įvyko po pietų ir iš bažnyčios visi grįžo pavakariais. Parvažiavę trumpam susėdo už stalo, kurį šaltais užkandžiais, prieš išvažiuodamos į bažnyčią, padengė Liudvelė ir Monika.

Meldainis atkimšo butelį degtinės, visi išgėrė, užkando ir, truputį pasėdėję, išsiskirstė kas sau miegoti.

Liudvelė, kad ir vėlokai gulėsi, bet kėlėsi, kaip buvo įpratusi, anksti ir tuoj ėmėsi ruošos.

Nors pirma povestuvinė naktis praėjo beveik be miego, apie daug ką reikėjo pasikalbėti, apsitarti, bet ir be ašarų. Liudvelė nejaučia nuovargio, laksto kaip ant sparnų. Kaip gera žinoti, kad pasibaigė visi jos rūpesčiai, kad jai nebereikia graužtis dėl savo padėties, kad niekas nebesmerks, nebereikės saugotis nuo pašalinių akių ir žmonių apkalbų. Dabar ji gali rodytis visiems, nesigėdydama savo nėštumo.

Vaikas gims šeimoje, turės tėvą ir motiną, nebebus „mergos vaikas“, kaip ir jos niekas nevadins „merga su vaiku“.

Benas ir toliau tyli, nieko apie save nepraneša, neparašo, bet dabar jis Liudvelei visai neberūpi. Gali ir visai negrįžti... Ji jau pati įsitikino, ką reiškia aklai pasitikėti, ką reiškia atsiduoti jausmams. Kai mama graudeno, atrodė, kad visai be reikalo, bet, pasirodo, kad ne taip lengva atsilaikyti, jei vaikinas patinka ir deda visas pastangas suartėti. Argi iš karto Liudvelė jo nevengė, ar nesisaugojo? Benas gi vis tiek persekiojo, lindo, kol pagaliau pasiekė savo.

Išaušo pirmas saulėtas, linksmas Liudvelės rytas. Nuo šiol prasidės visai kitoks jos gyvenimas. Ji tuose namuose jau nebe samdinė, kaip buvo anksčiau, o pilnateisė šių namų šeimininkė.

Liudvelė pastebėjo, kad samdiniai nebevadina jos vardu, o kreipiasi į „šeimininkę“. Jai gera ir malonu tai girdėti. Dabar ji jaučiasi saugi, rami ir už visa tai turi būti dėkinga Meldainiui, savo geradariui, gelbėtojui... Liudvelė liks dėkinga jam visą gyvenimą. Gerbs, mylės iki grabo lentos taip, kaip prisiekė prie altoriaus. Davusi tokį pasižadėjimą, Liudvelė nė kiek neabejojo, kad jį įvykdys.

Kai grįžo Benas, Jonukui buvo jau beveik metukai. Vaikas jau vaikščiojo.

Jei atvirai, tai Benas nesitikėjo čia rasti Liudvelės. Jis labai nustebo ją pamatęs, o kai pamatė vaiką ir sužinojo apie vedybas, tai ir visai pasimetė. „Tai štai kokie dalykai čia dėjosi, kol manęs nebuvo namuose?“

Tarnaudamas kariuomenėje, jis jau buvo tvirtai nusprendęs, kai grįš, pasiieškos šaunios merginos su gera pasoga ir ves. Planavo po truputį perimti ūkį į savo rankas. Kiek gali būti namai be šeimininkės? Tegul Liudvelė ir neblogai tvarkėsi, bet tai tik svetimas, laikinas žmogus, o be to tikriausiai tėvas bus ją pravaręs... Be tvirtos, nusimanančios moters rankos prie pečiaus ir prie visokių kitokių gėrybių, nenorėk, kad viskas būtų sklandu ūkyje.

Ištekėjus seseriai Anei, Benas, likęs vieninteliu ūkio paveldėtoju, pasirodo, dabar jau turi brolį, su kuriuo nori, nenori teks dalintis turtu. Ne tik brolį, bet ir sūnų... O Liudvelė – jo pamotė...

Išvis kažkoks košmaras...

Benas siunta ir to neslepia. Pačią pirmą dieną jis užsipuolė tėvą.

– Kokį čia velnią sugalvojai? Kodėl vedei? Kaip ne gėda? – nė kiek nesivaržydamas rėžė tiesiai į akis, kai susitiko daržinėje.

– Tave nuo gėdos gelbėjau, kvaily! – pakeltu balsu atkirto tėvas. – Ar labai būtų buvę gražu, kai žmonės sužinotų, kad vaikas tavo?

– O iš kur sužinos? Tai dar ne viskas, ką merga sako. Tokį dalyką reikia įrodyti.

– Na žinoma, gražiau bylinėtis, kad visas valsčius žinotų, jog prigavai samdinę. Teismas nepridės tau garbės...

– Jokių teismų nebus. Ne joms su mumis bylinėtis.

– Iš kur žinai?

– Su teismais prasidėt, reikia turėt pinigų. Viena su motina gyvena, ne jų kišenei.

– O gal turi tokių, kas galėtų padėti? Va, paduotų į teismą, kažin kaip išsisuktum?

– Šiaip ar taip, dabar jau nėra čia ko apie tai kalbėti, – lyg ir atlėgo Benas. – Tik tiek pasakysiu, plika Liudvelė nebus čia šeimininkė, – nenusileido jis, – va, vesiu, parsivesiu žmoną su pasoga ir teks užleist jai vietą naujai gaspadinei.

– Gali vesti, nepavydžiu, bet kol kas – aš čia gaspadorius. Kitos šeimininkės man nereikia. Laiko yra, pasiieškok geros vietos, atsiimsi savo dalį ir išeisi užkuriom, o aš gyvensiu savo gyvenimą. Užsiauginsiu sūnų, turėsiu kam palikti ūkį. Vaikas ne svetimas, mūsų kraujo. Tau sūnus, o man anūkas. Užaugęs – jis čia bus gaspadorius.

– Taip negali būti, aš vienintelis ūkio paveldėtojas. Ką čia prasimanai? – užraudęs sugniaužė kumščius Benas, bet tėvas pirmas sugriebė jį už krūtinės.

– Nusiramink, ko dūksti? Pats privirei košės ir dar purkštauji? Nereikėjo lįsti į klėtį, jei tebesi piemens proto. Sakiau, kad neprasidėtum.

Vyrai išsiskyrė susipykę ir jau niekada nebandė taikytis.

Kol Benas neatsiėmė savo dalies, visi gyveno po vienu stogu ir tėvas pastebėjo, kad po kariuomenės sūnus labai pasikeitė.

Benas vengė darbo, sekmadieniais, išėjęs į miestelį, grįždavo išgėręs tik vėlai naktį, o kitą kartą net paryčiais. Žodžiu, pradėjo laidokauti...

Jeigu Benas pareina vėlai, gerokai išgėręs, bet niekas nemato, tada įlenda į stanciją ir išsimiegojęs dar tvardosi, bet, kai grįžta neblaivus anksčiau, tada ant visų griežia dantį, keiksnoja, kabinėjasi. Tėvo užkabinti nedrįsta, bet kliūna samdiniams, o labiausiai Liudvelei.

– Ar nematai, kad ne mano šaukštą padavei? Irgi mat gaspadinė... Druskos paduok, privirei be druskos...

– Ar negali pats pasiimti, – užrinka tėvas, bet Benas atkerta.

– O kam ji reikalinga? Paduos, ne kažin kokia ponia...

Benas pats nežino, kas su juo darosi. Tik ir žiūri, kaip įgelti Liudvelei, bet širdyje netveria pavydu: „Tokia pagražėjusi... Paskutinį kartą mačiau, buvo visai nusibaigusi... Dabar atsigavusi, suapvalėjusi, atjaunėjusi... Nieko nepadarysi, ji dabar čia šeimininkė, viskas ant jos rankų. Žinoma, kad savęs nenusiskriaudžia. Ir kodėl tas tėvas sugalvojo vesti ją? Tegul nepasakoja, kad gelbėjo mano garbę... Parūpo tam pusgalviui jos gražumas, jaunumas. Seniai pastebėjau, kaip jis nėrėsi iš kailio, kad atkreiptų į save Liudvelės dėmesį. Įsimylėjo diedas, o jai kas gi? Tekėtų už bile ko, kad tik paslėptų savo gėdą. Prisimenu tą meilės vasarą prieš kariuomenę... O pasirodo, kuo viskas baigėsi... O gal pabandyt viską atnaujinti? Jeigu tik panorėčiau, nė neabejoju, kad galėčiau prisikalbinti...“

Benui pikta ir jis negali susitaikyti su tuo, kad nepavyko Liudvelei atkeršyti už tą smūgį į veidą. Jis norėjo ją pažeminti, bet ši susitvarkė savo gyvenimą taip, kad jis pats liko pažemintas. Per ją Benas neteko paveldėtojo teisių ir jam, ko gero, teks palikti savo namus, taip gražiai sutvarkytą ūkį ir išeiti pas svetimus.

Atrodo, kad tėvas rimtai nusistatęs taip padaryti, kaip sako. Žinoma, jis taip ir padarys, jo nepasiklaus. Kol jis gyvas, viskas jo rankose.

Benas blaškosi ir nežino, ko tvertis. Su vedybomis neskuba, o kaip toliau gyventi, neišmano. Atrodo, kad dabar jau keršija tėvui.

Kol kas Benas nieko nedirba, mėgaujasi laisve, sekmadieniais ūžia su draugais arbatinėse, šoka gegužinėse. Jis vis dar laikomas garbingu jaunikiu, o kadangi jau atitarnavęs kariuomenėje, tai visai tinkamu ženatvei, dėl ko merginos jo nesibaido ir rodo ypatingą dėmesį.

Nors po tėvo vedybų ir smuktelėjo Beno „markė“ ir jis nebėra paveldėtojas, bet yra užkurinių, kurios mielai už jo tekėtų ir dabar.

Tėvas, matydamas, kad sūnus nesiliauna kvailiojęs, nutarė rimtai su juo pasišnekėti.

– Ar ir per vasarą galvoji taip ūliot? – artėjant pavasariui, kartą po pusryčių jis griežtai kreipėsi į Beną.

– O kas man uždraus? – pakėlė balsą tas.

– Taip sakai? Tada man teks tavo vietoj samdyti žmogų, o pats pasiieškok kitos vietos, kur nieko nedirbdamas, valgyti galėtum.

– Ar jau iš namų varai?

– Gali sau sėdėti, bet pats žinai „kas nedirba, tas nevalgo“.

– Ar dar mažai dirbau? Nuo pat mažų dienelių ariau... O ką turiu? Kam dirbti, jeigu viskas jau ne mano?

– Kas tau priklauso, viskas tebėra. Nors šiandien galiu išmokėti, jeigu reikia. Tavo dalis niekur nedings. Bet, jeigu taip ūliosi, toli nenuvažiuosi. Gerai pagalvok. Užuot karčemoje sėdėjęs, imkis darbo. Darbų ūkyje netrūksta.

– Kurgi ne? Visą gyvenimą tik dirbti, dirbti... Reikia kartą ir pailsėti.

– Ne kokį poilsį pasirinkai, vaike. Toks ilsėjimasis neprives prie gero. Vesk, kol dar ne vėlu, kol dar nepraradai gero vardo. Ne piemuo esi, jau po kariuomenės, pats laikas ženatvei.

Benas ir pats supranta, kad negerai daro, bet namuose jam nemiela. Niekas čia jo nelaukia, čia jis visiems svetimas ir jam visi svetimi. Nei jis tėvui, nei tėvas jam nebėra artimi. Tėvas su dūšia ir kūnu atsidavęs Liudvelei, o jos dėmesys skirtas tik vyrui ir vaikui.

Kas galėjo pagalvot, kad ji taps teisėta tų namų šeimininkė, jau žino savo vertę, yra išdidi ir į Beną net nepažvelgia. Jį erzina jo paties vaikas. Jis vos tik rėplioja grindimis, o jau yra jo varžovas, ūkio paveldėtojas.

Benas pyksta ant visų, ant tėvo, vaiko, Liudvelės. Ant jos bene labiausiai. Pyksta jis, bet kartu ir ilgisi, kuo toliau, tuo dažniau apie ją galvoja... Bet, kas iš to? Ji nepasiekiama... Bet Benas guodžiasi, neprarasdamas vilties, ramina save, kad gal dar ne viskas prarasta, gal dar įstengtų ją susigrąžint... Bet tam reikia laiko ir sąlygų, o be vasaros to neturėsi...

Nusprendęs, kad vien dėl to verta per vasarą padirbėti ūkyje, perspėjo tėvą, kad nesamdytų berno.

9.

– Garbė Dievui, vaikinas pagaliau atėjo į protą, – džiaugėsi tėvas. – Na, padurniavo, padurniavo per žiemą, tiek ir to... Svarbu, kad apsigalvojo laiku.

Atėjus pavasariui, tarp tėvo ir sūnaus prasidėjo nesutarimai.

Pirmiausia abu susiginčijo dėl sėjos. Tėvas norėjo sėti vienoje vietoje, bet Benas prieštaravo, įrodinėjo, kad čia nebus gerai, kad reikia sėti ne tokioje žemoje vietoje. Tėvas, žinoma, nenusileido ir viską sėjo ten, kur jam atrodė geriau, bet, kai atėjo metas sėti kviečius jis, atėjęs prie aruodo, griebėsi už galvos. Aruodas beveik tuščias.

Pasirodo, kad Benas kviečiais atsiskaitė su arbatinės savininku už savo žiemos šėliones, kai pats gėrė bargan ir vaišino draugus.

Kartą, kai tėvas išvažiavo su reikalais į valsčių ir neketino greitai grįžti, Benas davė žinią žydeliui. Tas atvažiavo ir, jam privažiavus prie klėties, Benas sukrovė į jo vežimą šešis maišus kviečių ir, išleidęs jį, užkėlė vartus.

Kviečiai gražūs, grūdas į grūdą, gerai išlaikyti, sėkliniai, brangūs. Tėvas, susiėmęs galvą stovėjo prie aruodo, kai širdį nudūrė aštrus skausmas. Jis griebėsi už krūtinės, susvaigo galva, ėmė trūkti oro ir jis sukniubo ant gretimo aruodo krašto. Galvojo, kad nebeatsikels, bet, taip parymojęs kurį laiką, atsigavo, atsitiesė, žengė žingsnelį į šalį. Prisėdęs ant kėdutės, nubraukė rankove nuo kaktos prakaitą ir, pasėdėjęs kol sugrįžo normalus kvėpavimas, lėtai atėjo į pirkią.

– Kas tamstai, kad toks išbalęs? – susirūpino jį pamačiusi Liudvelė. – Ar negera? Prigulkit, gal praeis?

– Gulti nenoriu, bet gal turi rūgšties? Norėčiau išgerti. Gal turi pasidarius?

– O gal geriau arbatos išvirti? Rūgštį neseniai užplikiau, gal dar nebus įrūgusi.

– Ne, geriau rūgšties.

– Gerai, tuojau pažiūrėsiu. Va, imkit, – atnešusi puoduką su rūgštimi padavė Liudvelė, – turėtų būti jau gera. Vakar tik pirma diena, kai pradėjo rūgti.

– Iškart akyse šviesiau pasidarė, – atsigėręs grąžino puoduką Liudvelei, – įpilk dar.

– Ar jau skani gerti? – dar pasiteiravo ji, – gerkit, kiek tik norit, svarbu kad nuo jos geriau. Rūgštelė tikrai nepaškadys.

Tuo metu duryse pasirodė Benas.

– Kviečiai – tai tavo darbas? – tiek tepajėgė paklausti tėvas ir jį vėl išpylė prakaitas.

– O ką padarysi? Skolą reikia grąžint, – lyg niekur nieko atsakė jis ir atsisėdo ant suolo.

– Bet galima buvo ir kitais javais... Jų yra daugiau, o tie paskutiniai palikti tik sėklai...

– O ką jam padarysi, kad kitokių nenorėjo, – taip pat abejingai atsakė sūnus ir, pasidėjęs ant suolo kepurę, kreipėsi į Liudvelę, – ar neturi ko užvalgyti?

– Dar ne metas, – atkirto Liudvelė, – kai bus laikas, pavalgysi kartu su visais.

– Jūs valgykit, o aš nieko nenoriu, – tyliai, vos girdimai ištarė tėvas ir pakilo. – Kas galėjo pagalvot, kad taip padarys? – dar pridūrė silpnu, prikimusiu balsu, – o aš vis tiktai geriau atsigulsiu, – ir nuėjo už mūrelio.

Dieną, kitą pagulinėjęs, Meldainis sustiprėjo ir tęsė sėją. Iš kaimynų susiskolinęs sėklos, pasėjo kviečius, kai atėjo laikas, pasodino bulves.

Dirba žmogus, triūsia, bet iš galvos neišeina Benas.

„Jeigu čia būdamas ir toliau taip švaistysis, kaip tada reikės gyventi? Jis norėtų ūkio, bet jokiu būdu negalima jam užrašyti. Jeigu jis jau dabar taip elgiasi, visus už nieką laiko, tai kas bus, kai ūkis bus jo rankose? Ženysis, parves pačią su pinigais... Jis gaspadoriaus, žmona gaspadinaus, o mums su Liudvele ir vaiku nebebus čia vietos. O jeigu palikt viską taip kaip yra, tai jis nusiaubs visus namus... Toli ieškot nereikia. O kaip gi padarė su kviečiais? Darys ką nori ir nieko jam nepasakysi, niekuo nepagąsdinsi. Čia jo namai, čia jis gyvena, juk neišvarysi...

Argi negalima būtų susitart gražiuoju? Atiduočiau dalį, dar ir su magaryčiom. Dalis nemaža. Su tokiais pinigais išeitų į gerą vietą ir būtų sau gaspadorius. Pats gyventų ir man leistų gyvent. Bet ne, užsispyrė gaspadoriauti čia.

Liko namuose šiai vasarai, bet kas iš to naudos, geriau jau būtų buvę žmogų pasisamdyti. Samdiniui ką pasakei, tą ir dirba, atėjo laikas – sumokėjai ir baigta. O dabar neaišku, kiek kainuos Benas? Kiek jis pareikalaus už savo darbą? Ką gali žinot, kas jam šaus į galvą. Jis gi dabar blogiau, negu svetimas. Iš jo jau nebėra darbininko. Viską daro atmestinai, nieko nepadaro iki galo. Nei iš šio, nei iš to viduryje baltos dienos meta darbą ir dingsta. Negrįžta iki pat vakaro. Nežinia nė ką jis veikia, nė ką jis daro per tiek laiko “, – vis mąsto ir mąsto tėvas, o Benas, palikęs jį vieną laukuose, pareina namo ir meilinasi Liudvelei. Ši jo nė artyn neprisileidžia. Kuo turėdama, šeria, o jeigu spėja, tai užsirakina stancijoje.

Jei anksčiau Benas galvojo, kad tik jam panorėjus, Liudvelė puls jam į glėbį, tai dabar įsitikino, kad nebus taip lengva, bet savo kėslų neatsisako.

Kai netikėtai Benas užklumpa Liudvelę, puola ją bučiuoti, o kai ši išsineria iš jo glėbio ir paima į rankas kočėlą, tada ima graudenti.

– Kodėl taip padarei? Kodėl ištekėjai? Kodėl nelaukei? Grįžęs būčiau vedęs. Aš kaip mylėjau, taip ir tebemyliu, o tu išdavei mane ir mano vaiką. Kas man belieka daryti? Ieškau paguodos draugų, svetimų žmonių tarpe, bet niekur nerandu ramybės. Be tavęs nebėra man gyvenimo. Iš manęs jau nebėra žmogaus, pasigailėk, gelbėk, nes aš nebeišturėsiu... Ar išprotėsiu, ar galą pasidarysiu... Geruoju nesibaigs.

– Atstok! Ko tu dabar iš manę nori? Ko meluoji? Manai, kad sugraudinsi, kad patikėsiu? Žinau aš jau tavo meilę. Amžinai aš būsiu dėkinga tavo tėvukui, kad išgelbėjo nuo gėdos, davė gerą gyvenimą, padeda auginti vaiką. Tik vieno prašau, būk žmogus, nebedrumsk mums ramybės, leisk mums ramiai gyventi. Reikia dar vaiką užauginti...

– Juk tu jo nemyli? – ištraukęs iš Liudvelės rankų kočėlą, Benas pagavo ją į glėbį, – žinau, kad myli mane ir nesigink. Man, o ne jam tu turi priklausyti. Argi negalime ir vėl mylėtis, kaip anksčiau? Argi nebuvo gera?

– Baisu ir girdėti, ką tu čia šneki. Greičiau paleisk, o tai imsiu rėkti. Jeigu lįsi ir toliau, pasakysiu tavo tėvui.

Kartą, kitą taip užklupta, Liudvelė jau atsargesnė. Ką bedirbdama, vis žvalgosi pro langus, o pastebėjusi Beną kieme, kur išmanydama slepiasi. Kartą vos spėjo užsirakinti klėtyje.

Benas, niekur Liudvelės neradęs, susiprato ir džiaugdamasis eina prie klėties: „Pagaliau pavyko. Ji turbūt laukia klėtyje“. Radęs užrakintas duris, bando prisikalbinti Liudvelę.

– Nagi, čia aš, Benas. Įsileisk. Namuose nė gyvos dvasios... – dar kurį laiką pasibraižęs ir nesulaukęs atidarant, spyrė koja į durų klemką ir pasitraukė.

Kai viskas nutilo, Liudvelė dar ilgokai nedrįso išeiti iš klėties, kad vėl nepakliūtų į Beno rankas. Bet, kiek gi gali sėdėt užsidarius? Namuose pilna darbų ir pirkioje paliktas vienas vaikas.

Liudvelei iki gyvo kaulo įgriso Beno persekiojimas ir ji neiškentusi pasiskundė vyrui.

– Kai tik tavęs nėra namuose, Benas lenda prie manęs. Negaliu atsiginti, – pasakė ji ir, aišku, tarp vyrų kilo skandalas.

– Kad nuo šios dienos dingtum iš mano namų! – pamatęs kieme sūnų, nelaukęs nė kol įeis į pirkią, išėjo priešais jį ir, viena ranka sugriebęs už krūtinės, kita tvojo tokį stiprų antausį, kas tas vos išsilaikė ant kojų. – Rupūžė vienas! Ne tik kad veltėdžiauji, bet, pasirodo, kad ir į šeimą brauniesi. Kad daugiau nematyčiau tavęs tuose namuose! Lauk! – užsimojo dar kartą, bet, atsitokėjęs Benas, laiku pastvėrė ir užlaužė tėvui ranką.

– Nešokinėk, senas kvaily! – sukandęs dantis iškošė sūnus. – Rado ką užkabinti... Aš tave į miltus sumalčiau, tik nenoriu rankų teptis. Klaupkis! Prašyk, kad dovanočiau!

Benas ir toliau suko tėvui ranką, kol tas nebepakeldamas skausmo, suklupo.

– Taip ir žinok, – pagaliau paleido tėvo ranką, – jei dar kartą man suduosi, tai pats ne tiek gausi. Nepažiūrėsiu, kad ir tėvas...

10.

Liudvelė padėjo Meldainiui atsikelti ir nueiti į pirkią. Viskas taip greitai įvyko, kad net nespėjo įsikišti. Būtų gal dar kaip nors vyrus išskyrusi.

Nereikėjo jam užkabinti Beno. Jaunas, stiprus kaip jautis, persiutęs galėjo kažin ką padaryt. Laimė dar, kad tik tiek užteko.

Atėjęs į pirkią, tėvas iškart nuėjo už mūrelio ir atsigulė ant lovos. Jo ranka bematant ištino iki riešo. Gerai dar, kad spėjo nusirengti, nors traukiant ranką iš rankovės, skaudėjo neapsakomai. Skauda ranka, duria širdį – iškart ligonis, nors prieš valandėlę buvo sveikas ir stiprus vyras.

Liudvelė kaip sugebėjo, taip gelbėjo. Ranką ir petį užklojo rūgštyje sumirkytais rankšluosčiais, o nuo širdies padavė gabalėlį cukraus, užlašinus ant jo valerijono lašų. Tų vaistų buteliuką ji turėjo nusipirkusi dar nuo tų laikų, kai vaikščiojo nėščia, kai pradžioje dažnai užeidavo negerumas.

Šį kartą Meldainis neatsikėlė taip greitai. Jam teko ilgokai pagulėti. Visa savaitė praėjo, kol ranka pagerėjo, bet širdį, stipriau pajudėjus ar verčiantis ant kito šono, vis nudiegdavo ir po to ilgai mausdavo paširdžius.

„Turbūt kažkas su širdžia negerai, – gulėdamas ir laukdamas palengvėjimo, Meldainis daug ir liūdnai galvojo, – anksčiau irgi retkarčiais užeidavo nei iš šio, nei iš to per visą kairį šoną dieglys. Užtemsta akyse, išmuša prakaitas, bet tuoj ir vėl praeina, o dabar, kai grįžo Benas, ko ne kasdien nemalonumai, tai ir tie skausmai padažnėjo. Dar vienas toks kivirčas ir galiu nebeatsikelti. O kas tada? Kai tik Benas liks gaspadoriumi, nei Liudvelei, nei vaikui nebebus čia vietos. Kol dar esu gyvas, reikia taip sutvarkyt, kad po mano mirties jiems netektų išeiti ubagauti. Kai tik pasveiksiu, tuojau pat važiuosiu pas notarą. Viską paliksiu vaikui. Kol Jonukui sueis pilnametystė, ūkį valdys mano žmona, o jeigu, neduok Dieve, numirtų vaikas, tai pilnateisė paveldėtoja liks Liudvelė, su sąlyga, kad išmokėtų priklausančią dalį mano sūnui Benui “.

Taip apsisprendęs, Meldainis nusiramino. Po poros savaičių jis atsikėlė, bet pas notarą važiuoti dar neskubėjo. „Tiek susikaupė darbų, kad reikia pirmiau juos nudirbti. Geriau vėliau, kai būsiu laisvesnis“. Meldainis darbavosi ir toliau, nors jautėsi žymiai silpnesniu nei anksčiau. Ant kiek buvo žvalus ir energingas, ant tiek dabar pasidavė. Pasidarė neryžtingas ir nepajėgus dideliems darbams.

Ranka nors ir mažiau skaudėjo, bet neleido laisvai judinti iš peties, lyg būtų nevalinga. Širdies skausmai kartojosi, nors buvo silpni, tačiau dažni.

Meldainis pradėjo rimtai galvoti, kad žemę būtų gerai išnuomoti, ar susirasti pusininką, kad jam pačiam nebereikėtų dirbti lauko darbų. Gal taip pavyktų ir Beno atsikratyti... Ką jis čia veiktų, jei ūkyje šeimininkautų svetimi žmonės? Iš Beno jau jokios naudos, o samdiniai vieni niekada nepadarys to, ką padaro pats šeimininkas.

Benas, sužinojęs, kad tėvas susirado pusininką, susimąstė. „Ką man čia veikti, jeigu žemė bus atiduota svetimiems? Liudvelės, matyt, nepavyks prisipratinti, o į svetimą aruodą neįlysi... Ilgiau čia likti nebėra prasmės. Tėvas štai kaip susitvarkė. Laikas turbūt ir man tvarkyti savo gyvenimą “.

Paskutiniu metu Benas retai be pasirodo pirkioje. Prie stalo su visais pavalgęs, kepurę ant galvos ir pro duris. Šeštadieniais, sekmadieniais visai nebūna namuose. Niekas nežino nė kur jis nakvoja. Pats nieko nesako, o žmonės sako, kad piršliauja.

– Na, ir gerai. Dieve jam padėk, – patenkintas tėvas, – turbūt sužinojo, kad aš radau pusininką ir pats susiprato, kad jam čia nebėra vietos.

Po bulviakasio iš tikrųjų Benas paprašė savo dalies, o netrukus vedė ir paliko tėvo namus.

Dalybos tarp tėvo ir sūnaus vyko ne taip paprastai. Buvo daug ginčų, kol pavasariui atėjus, pasidalijo padargais, galvijais, o labiausiai, kai atėjo laikas dalintis arkliais.

– Princą aš pasiimsiu, – griežtai pareiškė Benas ir, priėjęs prie gražaus, jauno obuolmušio arklio, paglostė jam kaklą.

– Jokiu būdu, – pasipriešino tėvas, – tai pats mylimiausias mano arklys.

– O aš jį užauginau. Ar neatsimeni, kaip jis buvo prie manęs prisirišęs? Sekiojo paskui mane kaip šuniukas. Aš pripratinau jį prie pakinktų, pirmas vagas aš su juo išariau... Čia mano draugas, ne tik arklys. Jis man priklauso.

– O jeigu aš nebūčiau išgelbėjęs kumelės, kai taip sunkiai kumeliavosi, neparvežęs veterinaro, nepirkęs vaistų, nebudėjęs prie jos sergančios dienas ir naktis... Kumelė būtų tikrai nugaišusi su visu kumeliuku. O kiek dar laiko reikėjo Princą penėti pienu iš buteliuko, kol sustiprėjo? Tu su juo pradėjai žaisti, kai buvo jau paūgėjęs, iš visų bėdų išsikapstęs. Tau nereikėjo su juo tiek vargti. Pagaliau, galiu primokėti, jeigu jau taip užsispyrei, – nusileido tėvas.

– Už jokius pinigus. Arklys mano – ir baigta. Ne paskutinis gi, liekas dar du. Ar tau neužteks? Ir išvis, kam tau tie arkliai? Žemę, girdėjau, atidavei „ant pusės“.

– Jeigu jau taip, tai imk tuodu, o palik man Princą, – kaip paskutinę išeitį pasiūlė tėvas.

– Ir kodėl taip? Būtinai Princo? Tai ne aš, o tu užsispyręs kaip ožys?

– Na, matai, man irgi teks kai kur nuvažiuot... Norėtųsi, kad gražiau... – prisipažino tėvas, – niekuo ne blogesni ir kiti arkliai, bet tas ne darbinis, mano labai prižiūrėtas, tinka labiau į bričkutę ar važelį kinkyti nei į plūgą. Aš prie jo irgi labai pripratęs... Užteks man ir to vieno, kiti tikrai nelabai reikalingi. Prie žemės darbų vargu ar aš dar kada grįšiu.

– Na, žinoma, kodėl nepasivažinėt? Gražiu arkliu, dailioj bričkutėj, su jauna, gražia žmona ir vaikučiu... – beveik atspėjo Benas, – žiūrėkit ir matykit visi, koks aš dar vyras, nesvarbu, kad iš pavyzdingo ūkio pelenai byra, – dar pasišaipė sūnus, bet, gerai pagalvojęs, sutiko ir vietoj obuolmušio Princo išsivedė du arklius.

Meldainiui nepraėjo be pasekmių šis ginčas su Benu. Šį kartą jis pagulėjo porą savaičių.

– Gal reikia vieną kartą daktarą pakviest? Gal kokių gerų vaistų parašytų. Ką čia tie valerijonai? Gal jie net negerai prie tokios ligos? – įkalbinėjo Liudvelė ir Meldainis susirūpino.

– Dabar, kai sustiprėsiu, tai ir daktarą, ir notarą būtinai pasieksiu, – prižadėjo Meldainis ne tiek Liudvelei, kiek sau.

11.

Kai atsiskyrė Benas, prasidėjo visai kitas gyvenimėlis.

Po šv. Jurgio atsikraustė pusininkas. Meldainiui jau nebereikia rūpintis nei sėja, nei kitais pavasario darbais. Jis išsimiegojęs, pavalgęs, namuose ramybė. Liudvelė jam gera, rūpinasi kaip vaiku. Visas jo darbas, atsikėlus išnešti kiaulėms ir pašert galvijus. Pirkioje visada tvarkinga, švaru, šilta, miela. Jonukas jau greitai laksto, pradeda šnekėti. Kol Liudvelė pataiso pusrytį, Meldainis prineša vandens, malkų ir jie visi sėdasi valgyti. Iš viso jo ūkio liko pora paršų, karvė ir arklys. Kaip dabar gera... Nereikia sunkiai dirbti, niekur nereikia skubėti.

Dar pernai jis arė, mėžė mėšlą, plėšėsi, liejo prakaitą, o šiandien jam niekas nerūpi. Ir dėl pragyvenimo Meldainiui nereikia sukti galvos. Ar geri, ar blogi metai – jo šeimynai visada užteks duonos, badauti nereikės. Jau dabar jo šeima valgo, ką nori ir nieko jai netrūksta. Kur jis buvo anksčiau? Seniai buvo galima taip padaryti. Kai tik išėjo Benas į kariuomenę, reikėjo tais pačiais metais užduoti žemę...

Nors ir nemažai Meldainiui atėmė sveikatos Benas, bet viskas po truputį užsimiršta... Ypač dabar, kai jam taip gera gyventi. Šiandien tėvas Benui beveik dėkingas. Jeigu ne jis, jam pačiam turbūt niekada nebūtų atėję į galvą ieškot pusininko.

Tegul dabar jis nebe toks garbingas gaspadorius valsčiuje, bet žemė niekada nenustos būti jo, Meldainio. Jis vis tiek žemės savininkas ir gaspadorius.

Kai taip gera gyventi, niekur neskauda, Meldainis nei apie daktarą, nei apie notarą negalvoja. Ko skubėti? Paspės. O gal ir visai nereikia? Dabar, kai Benas atsiskyrė, atsiėmė savo dalį, jokio pavojaus nebėra.

Jeigu jis ir numirtų, paveldėtojas jau yra. Sūnui Jonukui viskas atitenka. O iš tiesų, ko jam mirti? Dabar tik gyventi ir gyventi mažiausia dvidešimt metelių... Ne toks jis dar senis, neturi nė šešiasdešimties, o už dvidešimt metų jam tik septyniasdešimt penkeri... Ką tai reiškia tokiam vyrui? „Kol suaugs Jonukas, bus galima laikyti pusininką, o dabar vaikui nė trejų nėra, bet jau guvus koks... Panašus į tėvą, kaip iš akies trauktas... Kad tik nebūtų tokio paties charakterio... “

– prisiminęs paskutiniais metais nuo sūnaus patirtas nuoskaudas, net susirūpino žmogus.

Nelemta jam buvo išgyventi dvidešimt metų. Pagyveno tik dešimt, bet gyveno kaip pasakoje. Jauna, mylima žmona, sveikas, gražus berniukas Jonukas jau paauglys... Pusininkai žmonės padorūs, sąžiningi, teisingai, gražiai viską pasidalina. Nėra jokių ginčų, anei barnių – visiems visko užtenka.

Ir kaip tik dabar, kai toks geras buvo gyvenimas, rado Liudvelė Meldainį klėtyje sukniubusį – ir po visam. Nei daktaras, nei kunigas, niekas nebepadėjo. Kas keisčiausia, kad per visą tą laiką Meldainis niekuo nesiskundė, nesirgo, netgi rimtai nebuvo sunegalavęs. Nebent tik susloguodavo ar pakosėdavo per žiemą...

Liudvelė per ašaras tako nemato. Ji susikrimtusi, pasimetusi ir, jeigu ne pusininkas, ji viena kažin kaip būtų susitvarkiusi.

Jis ir pašarvojo, ir giedorius pakvietė, susitarė su duobkasiais, davė žinią Benui ir Anei.

Anė atvažiavo su vaikais, o Benas pats vienas: „Žmona negaluoja ir nėra kam palikti vaiko...“ Benas irgi jau turi sūnelį, keturių metų Stasiuką.

Senelis mirė nė nematęs antro anūko ir išvis net nežinojo, kad Benas turi sūnų. Meldainis nebuvo pakviestas nė į krikštynas. Benas po šiai dienai tebepyksta ant tėvo, kam vedė Liudvelę ir dėl to buvo priverstas išeiti iš namų.

Kai po laidotuvių visi grįžo iš kapinių ir susėdo už gedulingiems pietums paruošto stalo, Benas, niekieno nepastebėtas pasišalino, nuėjo į stanciją, kur stovėjo komoda. Jis gerai žinojo, kur tėvas laikė svarbius raštus ir dabar, atidaręs vieną, kitą stalčių, susirado tvarkingai, sviestiniu popieriumi aplenktą, nemažą pundą dokumentų. Apsižvalgė ir taip kaip buvo sudėti, popierius sulenkė dar kartą ir skubiai užkišo užantin. Grįžęs į pirkią ir nė nesėdęs už stalo, Benas skubiai išvažiavo.

Jam visą laiką rūpėjo, ar neužrašė tėvas visko Liudvelei ir dabar pasitaikė puiki proga tai sužinoti.

Parvažiavęs iš laidotuvių, Benas tą pačią dieną po vakarienės nuėjo į stanciją, užsirakino ir paskleidė ant stalo visus dokumentus.

Saulė jau arti laidos, šviesa jau nebe tokia ryški kaip dieną, bet prie lango dar visai neblogai matyt. Pasislinkęs arčiau lango, jis, ranka išlygindamas jau spėjusius susiglamžyti plonus popierius, ėmė skaitinėti.

Tame punde buvo visokios pažymos iš valsčiaus, kvitai už žemės ir kitus mokesčius, metrikai ne tik tėvo ir motinos, Anės ir jo, Beno, bet ir senelių. Tarp dokumentų rado santuokų liudijimus, paveldėjimo dokumentus ir kitus svarbius raštus.

Tuos visus, tik užmetęs akį, dėjo į šalį, kol priėjo iki vėlesnių žemės ir turto aktų. Čia buvo saugomas ir Antano Meldainio pripažinimas teisėtu ūkio paveldėtoju po jo tėvų mirties. Jame buvo pažymėtas įpareigojimas aprūpinti tėvus ligos atveju ir aptartas jų nukaršinimas senatvėje.

Prie šių dokumentų Benas apsistojo ilgiau. Juos išvartė, plačiai išsklaidė, skaitė po kelis kartus ir, tarp jų neradęs nieko, kas liudytų, kad žemė būtų kam nors užrašyta ar parduota, ar kitokiu būdu perleista kitam asmeniui, lengviau atsikvėpė: „Be abejonės žemė priklauso man, kaip vieninteliam sūnui, tik reikės, žinoma, nuvažiuoti pas notarą ir viską išsiaiškinti “.

Jau čia pat ruduo, spaudžia darbai, negalima gaišti, bet, sulaukęs žiemos, Benas ėmė tvarkyti visus reikalus.

Pristatęs tėvo mirties liudijimą, savo pasą, metrikus ir kitus reikiamus dokumentus, jis, kaip vyresnysis ir likęs vienintelis sūnus, gavo paveldėjimo teisę į žemę, į kilnojamą ir nekilnojamą turtą su sąlyga, kad šiuo metu nepilnamečiui broliui iš antros tėvo santuokos, sulaukus pilnametystės, būtų išmokėta tam tikra dalis, priklausomai nuo tuo metu esamo turto vertės. Taip, kaip išmokėta seseriai Anei Meldainytei. Kadangi niekur nenurodyta, kad antroji žmona būtų atsinešusi turto pasoga ar kitu būdu būtų prisidėjusi prie bendro turto, paliekama be teisės gauti kokią nors išmoką.

12.

Per žiemą susitvarkęs dokumentus, ankstyvą pavasarį, tuojau po Velykų, atvažiavo Benas į Meldainių vienkiemį jau kaip teisėtas to ūkio šeimininkas.

Iš tokio netikėto jo pasirodymo ir kaip išdidžiai jis pasisveikino, Liudvelė nujautė kažką negero ir kartas nuo karto nedrąsiai žvilgčiojo į jį, tačiau Benas su ja net nekalbėjo.

Atsisėdęs už stalo į tėvo vietą, pasiuntė Jonuką, kad pakviestų pusininką.

– Tuojau, pavalgys ir ateis, – pranešė grįžęs berniukas ir Benas įdėmiai į jį pasižiūrėjo. Vaikinukas dailus, pagal amžių truputį per aukštas, bet neišstypęs, o gražiai nuaugęs, toks plačių pečių, tiesus. Vešli, tamsių plaukų čiupryna dar vaikiškai pakirpta su trumpais karčiukais ant kaktos, iš po kurių spoksojo į Beną smalsios, didelės akys. Noselė tiesi, trumpa, visai kaip Liudvelės ir Benas skersomis žvilgtelėjo į ją. „Pablogusi, bet vis tiek graži, – taip jis įvertino moteriškę ir dar pagrasino mintyse, – bet nelaikysiu aš čia tavęs ilgai, negalvok“.

Liudvelė su Jonuku buvo ką tik po pusryčių ir dabar ji baigė mazgoti šaukštus. Viską sudėjo į vietą ir, nusišluosčiusi į rankšluostį rankas, atėjo prie stalo. Atsisėdusi ant kėdutės prieš Beną, laukė, ką jis pasakys, taip seniai nebuvęs.

– Tuoj ateis pusininkas, pasišnekėsim, – pasakė Benas ir pridūrė, – o tu man nė užkąst nepasiūlai. Tokį kelią važiavau, išalkau. Gal turi ko išsivirusi?

– Kaip ir visuomet. Turiu sriubos, mėsos... Ar tikrai valgysi? – pakilo Liudvelė.

– Geriau palauksiu pusininko. Pavalgysiu išvažiuodamas.

– Kam tau to pusininko? – sėsdama atgal, pasidomėjo Liudvelė.

– Ilga šneka. Niekur neišeik ir viską sužinosi.

– Ar ir man reikia žinoti, apie ką tu šnekėsiesi su pusininku? – stebėjosi Liudvelė. – Iki šiol tik tavo tėtušis su juo šnekėdavosi, aš niekur nesikišau.

Buvo sekmadienis, ne darbo diena ir Liudvelė buvo truputį gražiau pasirėdžiusi: juodas sijonėlis, balta su juodu marga bliuzelė, juodo permatomo šilko skarytė ant šviesių gelsvų plaukų... Viskas jai nepaprastai tiko.

Benas iškart pastebėjo, kad ji gražiai atrodo, o dabar, stebėdamas ją iš arčiau, turėjo pripažinti, kokia vis tiktai ji tebėra graži ir patraukli. „Kiek gi jai dabar galėtų būti metų? Pas mus atėjo devyniolikos, du metai iki mano kariuomenės, vaikui jau beveik šešiolika... Tai, kad viską sudėjus, nė keturiasdešimties neturi... Girdėjau sakant, kad moterims nuo keturiasdešimties, prasideda antra jaunystė. Žiūrint į Liudvelę, tai tikra tiesa, bet turbūt ne visom... Apie mano žmonelę to nepasakysi, – liūdnai pagalvojo Benas, – ji jaunesnė, bet nepridėsi prie Liudvelės. O kai ženijaus, atrodė visai šauni...“

Visi jo pamąstymai staiga nutrūko, kai duryse pasirodė pusininkas. Įėjęs žmogus visiems palinkėjo labos dienos, priėjęs prie stalo pasisveikino su Benu ir atsisėdo ant kėdutės, kurią jam užleido Liudvelė, o pati atsisėdo toliau nuo stalo prie lango.

– Jonukas sakė, kad tamsta mane kvietei, – vyriškis pradėjo kalbą, – kažin kam aš būsiu reikalingas?

– Pirmiausia tai norėčiau sužinot, ar ilgai dar pačiam priklauso dirbti šiame ūkyje? – tiesiai apie reikalą pradėjo Benas.

– Tai jau paskutinė vasara pagal sutartį. Dabar jau reikės tartis su šeimininke, ką darysim toliau, – atsakė pusininkas ir, trumpam grįžtelėjęs į Liudvelę, vėl atsisuko į Beną.

– O, tai visai gerai išeina, – patenkintas Benas, – nuo pavasario pats išeini, o aš ateinu... Kaip tik laiku, jokių nemalonumų...

– Kaip tai? – nustebo žmogus. Sukluso ir Liudvelė.

– Visai paprastai, – rimtu veidu ištarė Benas, – po tėvo mirties – aš vienintelis paveldėtojas ir to ūkio šeimininkas. Taip kad dabar jau tarsiesi su manim, ką toliau daryt.

– Negali būti. Juk tu jau atidalintas, – įsikišo Liudvelė.

– Tai kas? Aš vienintelis tėvo sūnus ir žemė ne kam kitam, o tik man priklauso. Pas mane visi dokumentai, viskas teisėta, notarijoje užtvirtinta pagal įstatymą, juodu ant balto užrašyta. Gali būti rami.

– Tai, tamsta, ilgiau nebelaikysi manęs? – ne juokais susirūpino žmogelis. – Mes taip gražiai sugyvenome, per tiek metų pripratome vieni prie kitų... Sakau, tarsimės su šeimininke ir gyvenam toliau. O kaip dabar bus?

– Maža bėda, tarsiesi su manimi. Aš pačiam kaip tik turiu gerą pasiūlymą, – nuramino pusininką Benas, – jeigu iš tikrųjų pavasarį baigiasi terminas, tai nuo šv. Jurgio galėtum ateiti pas mane. Man kaip tik reikia žmogaus. Nepaliksi gi uošvijos be gaspadoriaus?

– O kiek gi ten tos žemės? – susidomėjo žmogus, bijodamas, kad taip pakrypus reikalams, jis gali likti be vietos.

– Ten mažiau. Tik dvidešimt penki hektarai. Žemė gera, drenuota, vien lygumos... Tikrai neapsigausi ir jei nori, galime šiandien pat nuvažiuot pažiūrėt. Aš tuojau grįžtu.

– Kad šiandien jau vėlu, čia pat vakaras. Ką ten be pamatysi, – abejojo pusininkas, bet Benas jį ir vėl nuramino.

– Nuvažiuosim, pernakvosi. Rytoj per dieną visur apžiūrėsi, viską pamatysi ir galutinai susitarsim. O rytoj parvešiu. Žinoma, kad čia nebe šios dienos darbas.

13.

Prireikė visos savaitės, kol Benas su pusininku susikeitė vietomis. Staiga ramų vienkiemį užgriuvo svetimų žmonių būrys.

Visuose namuose erzelynė, stumdymasis, visi kampai užgremėzdinti rakandais, ryšuliais, užversti dėžėmis.

Tvarkosi viena Ulijona, Beno žmona, o jis pats niekur nesikiša. Nuo pat ankstaus ryto jis su samdiniais laukuose, pasirodo tik per pietus ir pavalgęs vėl dingsta, o pirkioje lieka dvi tarpusavyje nepažįstamos, svetimos moterys.

Jau praėjo kelios dienos, o jos vis neranda bendros kalbos. Ulė iš pat pirmos dienos stojo prie pečiaus, o Liudvelė sau ir vaikui valgį pasigamina tik tada, kai ši pasitraukia ir eina tvarkyti savo daiktų.

Ką sugalvojusi, Ulijona ima kokį daiktą, neša jį į klėtį, į svirną ar kamaraitę. Nusinešusi dar stoviniuoja, svarstydama, kur ką padėti, tam ar kitam daiktui ieško tinkamos vietos. Paskui grįžta, kitą kartą su tuo pačiu daiktu rankose, tą padėdama ir imdama ką nors kitą. Vėl vaikšto nuo klėties iki svirno, iki kamaraitės ir atgal.

Nors moterys ir nesišneka, bet Liudvelė, matydama, kaip Ulijona ką nors sunkiai, įsiręžusi tempia, jai padeda bet, kad ir ji pati ne mažiau užsiėmusi ir negali labai daug padėti.

Pačią pirmą dieną Benas pasakė:

– Mes gyvensime pirkioje. Mums su vaiku čia šilčiau, o ir šeimininkei patogiau. Čia pat pečius. Liudvelei tegul bus stancija, kur gyveno pusininkas.

Liudvelė džiaugiasi ir krausto ten savo daiktus. „Kaip gerai, gyvensiu atskirai, toliau nuo to viso šurmulio. Nei aš niekam, nei man niekas nesimaišys po kojom“.

Ji kraustosi, o Jonukas padeda. Jų abiejų daiktų nedaug ir ji netruko viską susitvarkyti.

Susidėjusi savo daiktus, Ulė susinešė rūkytas, sūdytas mėsas į svirną ir paprašė Liudvelės rakto.

– Kad nežinau, kaip bus? Raktas vienas, o ten ir mūsų viskas tebėra, – sako Liudvelė.

– Mūsų visko daugiau, tai ir raktai bus pas mane. Kai reikės, iš manęs paimsi. Nerakinti negalima.

– O ar ne geriau būtų raktą kur nors padėti, kad tik mes žinotume? Katrai reikės, ta ir pasiims, – pasiūlė Liudvelė, bet Ulė nesutiko.

– Taip negerai, gali dar kas pamatyti. Kad ir bus raktas pas mane, bet jis vis tiek bus tik tarp mūsų. Svarbu, kad kas svetimas neįlįstų.

Ta pačia dingčia buvo užrakintas ne tik svirnas, bet ir klėtis, kamaraitė, net rūsys. Anksčiau viskas buvo rakinama tik nakčiai, o dabar kita tvarka. Dieną, naktį viskas rakinama, o raktai pas naują šeimininkę. Liudvelei labai nepatogu kiekvieną kartą prašinėti rakto ir dėl šventos ramybės ji mėgina prisitaikyti.

Pastebėjusi, kad Ulė eina į svirną, ji pasiskubina kartu su ja įeiti, pasiimti mėsos, lašinių ar dešros. Bet tai tik kartą į dieną, o į kamaraitę reikia dažniau. Ten ir pienas, ir sviestas, ir sūris ir duona, kurių reikia nuolat.

Pritrūkusi kantrybės, Benui ir Ulei abiems esant, Liudvelė pasiskundė dėl raktų. Netikėtai Benas ją užstojo. Jis piktai pasakė žmonai:

– Su raktais baik. Ne viena gyveni.

– Tas ir yra, kad ne viena, – atkirto Ulė, – reikia užrakinti, jei nori, kad būtų tvarka. Vaikšto visokie ubagai, žydai, čigonai... Na, ir samdiniais negali pasitikėti. Kiek kartų nutvėriau svirne. Ir ko jiems ten reikia? Pas mus ir prie, amžiną atilsį, tėvelių taip buvo.

– O dabar bus kitaip, – Benas piktai nutraukė žmoną, – jokių užrakinimų iki nakties. Man pačiam jau įgriso. Reikia ar plaktuko, ar apcūgų, žiūrėk, klėtis užrakinta. Svirnas – tai dar suprasčiau, bet kam rakinti klėtį?

Baigėsi rūpesčiai su raktais, prasidėjo kiti nemalonumai.

Kai Liudvelė lesina savo vištas, lesa kartu ir Ulės vistos, o kai pabarsto grūdų Ulė, Liudvelės vištų ji neprileidžia, jas baido ir nepasitraukia tol, kol palesa jos vištos. Rytais, anksčiau atsikėlusi, Ulė skubinai patikrina visas gūžtas ir susirenka kiaušinius, o Liudvelė, nuėjusi vėliau, randa vos du ar tris, nors jos šešios vištos ir visos deda.

Bet tai dar ne viskas.

Už kurio laiko dingo Liudvelės pora rinkių dešrų iš svirno ir aiškiai matosi nupjautas nemažas bryzas lašinių nuo palties, nors svirnas buvo dar užrakintas.

„Dieve, Dieve, – mąsto Liudvelė, – jeigu bus taip ir toliau, tai mėsos neužteks iki žiemos, ne tik kad iki pavasario. Ką tada darysiu? Ką valgysiu? Ir išvis kuo toliau, tuo prasčiau darosi čia gyventi... Bet iki pavasario reikia ištempti... Už arklį Princą pažadėta karvei ganiava ir pašaras žiemai, o kai turėsiu kuo šerti, tai prie karvutės mes su Jonuku išgyvensim, nepražūsim. Iki pavasario žiūrėsiu, gal ką sugalvosiu. Toliau taip gyventi tikrai nebeįmanoma. Benas skersakiuoja, Ulė apvaginėja... Su tokiais žmonėmis nesugyvensi... Maža to, Ulė visai suįžūlėjo paskutiniu metu...“

Kartą, kai Liudvelė, įsipylusi į rėtį grūdų, norėjo palesinti savo vištas, ant prieklėčio jai Ulė pastojo kelią.

– Kodėl iš mūsų maišo pasėmei grūdų? – užsipuolė ji. – Pati mačiau. Nebe pirmas kartas, kai mūsų grūdais savo vištas lesini.

– Ką čia prasimanai? – net užraudo Liudvelė. – Nereikia man jūsų grūdų, aš turiu savo.

– Nešk ir išpilk atgal, kad nutvėriau, – šaukė Ulė, – ot tau ir nerakink durų. Visi taip ir taikosi ant svetimo gero.

– Palauk, – staiga prisiminė Liudvelė, – tavo mačiau avižos, o mano miežiai. Einam prie maišo, pažiūrėsim.

Čia Ulijona susimėtė.

– O aną sykį pati mačiau, kad avižom lesinai, – neturėdama ką sakyti, vis tiek nenusileido ji, bet į klėtį pažiūrėti nėjo.

– Viską pati matei, o kodėl nenori dabar pasižiūrėti? Va, mano miežiai ir aš nebijau. Štai eik ir žiūrėk, kiek tik nori. Ko pati bijai? Visokiom pasturlakom lesini, užtai ir kiaušinių neturi. Mano gi grynais grūdais lesinamos deda, o tu kiaušinius susirenki. Kaip ne gėda?

– Svetimais grūdais lesini. Vagilka, – savo rėkė ir toliau Ulė.

– O tu mano dešrą suėdei dar ir kiaušinius vagi. Durys užrakintos, o dešrų nėra. Nei kokia čigonė, nei kokia žydelka per visą gyvenimą iš manęs nieko nepavogė, o tu, tik įžengus į mano namus, ir vagiliauji. Pati vagia dar ir kitus vagina, – iki šiol tylėjusi, viską išklojo Liudvelė ir, palikusi stovinčią ant prieklėčio Ulę, nuėjo pas vištas.

Nenorėk, kad po tokio kivirčo būtų ramybė namuose. Ulijona visai „užsisėdo“ ant Liudvelės. Eina ji į svirną, Ulė iš paskos, eina į klėtį ar kamaraitę, ir ji kartu, eina į rūsį ir tai ateina pasižiūrėt, kiek paėmė bulvių. Visai nebeįsileidžia į pirkią, neprileidžia prie pečiaus.

Seniau rytais, kad ir gerokai vėliau, bet Liudvelė pusrytį pasigamindavo ant tų pačių žarijų, o dabar Ulė, kai tik baigia kūrenti, dalį žarijų subraukia į pečių ir uždengia pečdangte, o likusias tyčia supila vandeniu, dėl ko Liudvelei tenka kūrenti malkas po trikoju. Anksčiau du puodai su mėsa ir sriuba pietums karštame pečiuje išvirdavo abiems, o dabar Ulė taip sustumdo savo puodus, kad Liudvelės puodams nebelieka vietos.

Vargsta Liudvelė, bet kenčia, laukia pavasario. Iki pavasario išsivers su tuo, ką turi, o ką reikės daryt, kai viskas baigsis? Ar eit pas Beną už samdinę? Tai jau ne. Nors pati dar gerai nežino, ką darys, sulaukusi pavasario, bet čia tikrai nepasiliks.

Greičiausia, grįš pas mamą. Grįš su vaiku, bet ne merga, o našlė. Kad kiek, kad kiek būtų ir jai taip atsitikę, kaip toms, kurios pareina į namus ir parsineša vaiką. „O kaip teisingai mama sakė, kaip mokė, niekada neužmiršiu. Dievas mato, kaip stengiausi, bet pritrūkau valios, pasitikėjau, galvojau, kad jis ne toks... O pasirodo, jie visi tokie... Grįšiu kaip vargšė našlė, netekusi vyro. Be ne tokia ir vargšė... Atsivesiu karvutę, vaikas jau nebe mažas. Galėsim abudu per darbymečius padirbėti pas ūkininkus padieniais, išsilaikysim karvutę ir gyvensim taip, kaip gyvenom anksčiau“.

14.

Atėjus pavasariui, Liudvelė jau ruošiasi išsikraustymui. Viską išvėdino, iškilnojo, sudėliojo į dėžes, krepšius, maišus. Ji daug skalbė, adė, lopė. Kaip išmanė, taip ruošėsi naujam gyvenimui.

Darbo netrūksta nuo ryto iki vakaro, bet ką bedirbtų, kur beeitų nuo minties nenueina tai, kad negalima taip be niekur nieko imti ir pasitraukti. Nors apie tokius dalykus nieko neišmanė, bet jai atrodė, kad visgi Jonukui iš tų namų turi nors kiek priklausyti. Baisu, kad nenuskriausti vaiko.

Ji, aišku, čia jau niekada negrįš. Gal daugiau niekada gyvenime nebematys ir nebesutiks Beno, o jis, aišku, jų irgi nepasiges. Kaip gi tada sužinosi ar priklauso kas Jonukui, ar ne? Kaip ten bebūtų, jie pagal dokumentus yra broliai, o norėdamas vienas valdyti žemę, turi ir su broliu atsiskaityti. Taip kaip, amžiną atilsį, tėvas Meldainis buvo išmokėjęs abiems vaikams.

Kartą, Liudvelė matydama, kad Benas lyg ir geroje nuotaikoje, ji paklausė.

– Aš jau ruošiuosi išvažiuoti. Norėčiau sužinoti, kas mums su Jonuku iš tavęs priklauso. Gal galėčiau dabar atsiimti?

– Dar ko? – iškart supyko Benas. – Kas gali tau priklausyti, jeigu mano tėvas mirdamas tau nieko nepaliko.

– Na, tegul man nieko, bet vaikas jo. Turiu krikšto metrikus. Ten parašyta, kad jis, amžiną atilsį, Antano Meldainio sūnus ir išeina, kad tavo brolis. Kaip gali būti, kad nuo tokios žemės broliui nieko nepriklauso?

– Su juo kitas reikalas, bet ne dabar.

– Tai kada? Man nieko, vaikui ne dabar, tai kada atiduosi? Aš išvažiuoju, gal niekada daugiau nebesusitiksime gyvenime, būtų gerai dabar atsiskaityti, – nenusileido Liudvelė.

– Dar ne laikas, – piktai burbtelėjo Benas ir, užsivožęs kepurę ant galvos, šovė pro duris.

Galvoja, galvoja Liudvelė, per naktis nemiega, kol pagaliau sumąstė: „Reiki prašyti seniūno pagalbos. Man Benas niekada nepasakys teisybės. Su manimi jis išvis nenorės daugiau kalbėtis, o jei ir kalbės, tai teisybės iš jo nesužinosiu. Sakys taip, kaip jam geriau. Kas kita, kai prie svetimo žmogaus...“

Atėjusi pas seniūną, Liudvelė viską nuo širdies išsipasakojo.

– Kai tik atėjo Benas į ūkį, išsyk apkarto gyvenimas. Nei man, nei vaikui nebėra vietos. Užsisėdo ant mūsų abudu su žmona, neprileidžia prie pečiaus, negaliu nieko išsivirt valgyt. Gyvi abu su vaiku tik pienu ir duona. Ir to pieno nebe ilgai turėsim. Ganyklos, sakė, šiemet nebeduos. Nėra kaip išsikepti duonos, nežinau nė ką reikės valgyti.

Viską išsipasakojusi, su ašarom akyse baigė Liudvelė ir kreipėsi į seniūną su prašymu:

– Kai tik sušils, žadu išsikraustyti, bet pirmiau norėčiau, kad ponas seniūnas, padėtų man išsiaiškinti, ar priklauso man su vaiku kokia nors dalis iš to ūkio, ar ne?

Seniūnas Pauža garbingas žmogus. Daug metų seniūnauja ir yra dalyvavęs prie visokių ginčų žemės ir palikimo dalybose, matęs ir tokių atvejų, kai aiškinamasi dėl dalies išmokėjimo. Dabar jis atidžiai išklausė Liudvelę.

Pauža šešiasdešimtmetis, dar visai žvalus vyriškis, ne taip seniai palaidojęs žmoną, gyvena vienas dviejų aukštų gražiame name. Valgį jam gamina ir namus tvarko netoliese gyvenanti ištekėjusi duktė. Ūkio jis neturi, gyvulių nelaiko, o savo dvidešimties hektarų žemę nuomoja gretimai gyvenančiam stambiam ūkininkui. Seniūnas turi tik vieną gražų arklį, kurį labai myli ir prižiūri. Su juo važinėja į valsčių, į turgų ir sekmadieniais į miestelį bažnyčion.

– O ką pats Benas sako? – išklausęs Liudvelę, paklausė seniūnas.

– Tik tiek, kad jis teisėtas paveldėtojas, viskas pagal įstatymą, pas notarą užtvirtinta, juodu ant balto užrašyta. Norėčiau ir aš sužinoti, kas ten užrašyta. Ar yra man su vaiku kiek nors skirta, ar tik jam vienam viskas priklauso? – atsakė Liudvelė.

– Ir sužinosim, – nuramino ją seniūnas. – Va, ateisiu sekmadienį po pietų ir pasišnekėsim. Aš manau, turėtų būti ir vaikui dalis, ir pačios išlaikymas iki vaiko pilnametystės. Bet viskas paaiškės, kai pamatysim, kokius Benas Meldainis turi dokumentus.

Iš seniūno Liudvelė išėjo su viltimi gauti kokią nors paramą iš Beno. Bet iki sekmadienio dar pora dienų. Svarbu, kad tik pats gaspadorius tą dieną būtų namuose, kad nebūtų kur nors išėjęs ar išvažiavęs.

Kaip ir buvo žadėjęs, seniūnas atėjo sekmadienį po pietų. Nesumelavo. Liudvelė taip jo laukė, o kai pamatė, net nustebo.

Aną dieną, kai buvo nuėjusi, rado jį nelabai valyvą. Tada jis buvo su darbinėmis naminio milo atraitotomis kelnėmis, sunešiotu švarku, apspurusiais marškiniais, basomis kojomis įsispyręs į medžiokus. Buvo be kepurės, o žilstelėję plaukai buvo išsidraikę ir krito beveik ant akių. Pasirodo, seniūnas tą dieną darbavosi tvarte, mėžė mėšlą, po to šukavo ir blizgino arklį. Dar tebelaikė rankoje šukas, kai kieme pasirodė viešnia. Tada jis padėjo šukas ant prieklėčio, nusimazgojo prie šulinio rankas ir pakvietė ją į vidų.

Šiandien seniūnas Pauža kaip nebe tas žmogus. Apsivilkęs kostiumą, „po šlipsu“, kai nusiėmė kepurę, plaukai gluotniai sušukuoti aukštyn, o padėjęs kepurę ant suolo, dar juos susiglostė delnu ir pakviestas atsisėdo.

Trumpai šnektelėjęs apie šį bei tą su Benu, seniūnas pradėjo kalbą apie reikalą.

– Buvo pas mane atėjusi tavo pamotė. Nori sužinot, kokios jos ir vaiko teisės tame ūkyje po vyro mirties. Pats čia dabar gaspadorius ir esi už viską atsakingas. Turbūt turi kokius nors popierius, liudijančius, kas jai priklauso?

– A, štai kas, – tik dabar suprato Benas, dėl ko čia apsilankė seniūnas, o tai visą laiką su juo šnekėdamas spėliojo, kokių galų jis čia pasirodė. – Žinoma, kad turiu. Be popierių negi galėčiau čia šeimininkauti? – ramiai atsakė jis.

– Tai gal galėtum juos mums parodyti? – mandagiai paprašė seniūnas, bet Benas staiga pasipūtė.

– O kodėl aš turiu pačiam juos rodyti? Ar pats koks teisėjas ar advokatas?

– Nei čia teismas, nei čia reikia teisėjų ar advokatų. Ir išvis gali man jų nerodyti, bet tavo pamotė turi teisę susipažinti su dokumentais, kuo remdamasis pats čia šeimininkauji ir kokias ji su vaiku turi teises į šį ūkį. Aš dalyvausiu tik kaip liudininkas ar tarpininkas jai prašant. Aš tam turiu teisę.

– Tai kam tada liudininkai, jeigu čia ne teismas? Maža kas sugalvojęs paprašys parodyti. Tai ką, ar aš visiems turėsiu rodyti? Čia, brolau, rimti dokumentai, ne bile kas.

– Pats labai gerai žinai, kad aš seniūnas ir privalau padėti tam, kas prašo pagalbos. Tai mano pareiga. O pats turbūt nelabai tvirtai jautiesi ir nesi toks teisus, kad nenori parodyti. Ar tik neslypi čia kokia apgaulė? – jau visai griežtai pasakė seniūnas.

– Šitą reikia dar įrodyti, o tada šnekėt, – įsižeidė Benas, bet seniūnas neišsigando.

– Tai ir parodyk, ko bijai?

Benas susimėtė.

– Nieko aš nebijau, tik nereikia vaizduot tokio didelio viršininko. Viso labo tu tik seniūnas.

– O tu eilinis gaspadorius, kokių šimtai mūsų valsčiuje, – atkirto seniūnas. – Tai parodysi ar ne? – griežtai pareikalavo Pauža.

– Na, štai, – pagaliau atnešęs dokumentus, Benas juos padėjo ant stalo priešais seniūną. – Žiūrėkit, skaitykit. Jokios apgavystės čia nėra ir negali būti. Viskas juodu ant balto...

Seniūnas arčiau prisitraukė popierius ir pakvietė prieiti Liudvelę, kuri sėdėdama ant suolo truputį atokiau, stebėjo vyrų ginčą. „Na, matai, – galvojo ji, – seniūnui ir tai nenorėjo rodyti, o ką kalbėti, jeigu aš būčiau paprašiusi. Kaip gerai padariau, kad nuėjau pas seniūną “.

Pauža vartė popierius. Paveldėjimo dokumentai jo nelabai domino, bet priėjęs prie tų, kuriuose buvo minimos išmokos, jis kelis kartus perskaitė tyliai pats sau, paskui garsiai Liudvelei.

– Kiek metų tavo sūnui? – paklausė jis.

– Greitai šešiolika, – atsakė Liudvelė.

– Kai sueis aštuoniolika, jei norės, atsiims iš brolio dalį, o apie pačios aprūpinimą niekur nepažymėta. Lyg tai turėtų būti skirta kokia tai parama iki sūnaus pilnametystės, bet pagal tuos popierius pačiai nieko nepriklauso.

Kai buvo perskaityti dokumentai, įsitempęs Benas atlėgo.

Vis tiktai kai kas buvo suklastota.

Gavęs kyšį, notaras tekste nepažymėjo vaiko amžiaus ir Liudvelei bei Jonukui nebuvo numatytas pilnas išlaikymas iki vaikui sueis pilnametystė. Taip nepastebimai reikalas praslydo Beno naudai.

Susirinkęs nuo stalo popierius, Benas nunešė juos į stanciją, užrakino komodoje ir grįždamas atsinešė butelaitį degtinės.

– Pažiūrėk stiklelių ir ko nors užkąsti, – paliepė jis žmonai, – o mes su ponu seniūnu išgersim už tą vargą. Pagalvojęs, kad gal kiek per aštriai su Pauža kalbėjo ir, norėdamas ateityje palaikyti su juo draugiškus santykius, Benas maloniai kalbėjo. – Truputį pasiginčijom, bet dėl to, manau, nesipyksim. Šiaip ar taip netolimi kaimynai esam.

– Ne tokių dalykų per tiek metų teko girdėti. Aš prie visko pripratęs, – taikiai atsakė seniūnas ir pasislinko dar arčiau stalo. – Tiek metų paties nematėm, o dabar vėl sugrįžai į tėvoniją, – tęsė kalbą seniūnas, – taip netikėtai pasimirė tėvukas, – prisiminė tėvą. – Kas galėjo pagalvot, toks stiprus vyriokas buvo... Nespėjo nė sūnaus užaugint ir jauną žmoną paliko, – smailiai pažvelgė jis į Liudvelę.

– Negalvojau nė aš, – pildamas degtinę į stiklelius atsakė jam Benas. – Kai reikėjo man iš čia išeiti, buvo truputį gaila, bet man ir ten neblogai sekėsi.

– Kurgi ne, – pritarė seniūnas, – ne toks mažas gabalas žemės ir ten, o dar tokios geros... O kas gi dabar ją dirba? Kiek žinau, uošvių jau nė vieno nebėra gyvo.

– Uošviją atidaviau ant pusės, o man čia patogiau ir daugiau žemės.

Kai vyrai išgėrė po vieną ir Benas pripylė po antrą stiklelį, seniūnas prisiminė moteris.

– Gal reikėtų ir moterims pasiūlyti? Žiūrėk, kaip pavydžiai jos stebi, – pajuokavo jis.

– Niekas nepavydi, – atsiliepė Ulė, stovėdama prie pečiaus, – ne kažkiek turit. Žiūrėkit, kad tik jums užtektų.

– Kiek turim, tiek, bet, draugiškai pasidalinus, užteks visiems, – tikino seniūnas, – prašom arčiau. Kartu bus linksmiau.

– Na, ateikit gi, – pakvietė ir Benas, – tik atsineškit savo stiklelius ir daugiau užkandos, – dar išsiderėjo.

Papjausčiusi dešros, Ulė atnešė stiklelius, o Liudvelei nė eiti niekur nereikėjo. Ji jau sėdėjo už stalo greta seniūno ir jis, pakėlęs nuo stalo pripiltą stiklelį, padavė jai į ranką.

– Na, o dabar visi išgersim iki dugno, – paragino Pauža ir visi išgėrė.

Išgėręs antrą, trečią stiklelį, seniūnas jau visai buvo linksmas ir neskubėjo namo. Atlaisvinęs šlipso mazgą ir atsegęs marškinių apykaklės sagutę, seniūnas suglostė aukštyn plaukus ir, atrodo, kad pasiruošė ilgesniam pasisėdėjimui.

– Žinai, aš pačiam pavydžiu, – kreipdamasis į Beną, juokavo seniūnas Pauža, – pas patį net dvi gaspadinės, o aš neturiu nė vienos. Prastas gyvenimas be šeimininkės.

– Galiu paskolinti vieną, – neatsiliko su pokštais Benas, – rinkis katra patinka.

– Man, žinoma, kad jaunesnė, – dirstelėjęs į Liudvelę, kvatojo Pauža, tačiau Beno atsakymas jį šiek tiek suglumino.

– Po šimts, negi teks atiduoti žmoną, – neva susirūpinęs Benas pasikasė pakaušį, – bet, kaip geram žmogui, o dar kaimynui, tai ne gaila...

– Bet tik jauna, – toliau taktiškai juokavo seniūnas, neišsiduodamas, kad buvo nustebintas. Į abi moteris pasižiūrėjus, jam našlė atrodė mažiausiai desėtką metų jaunesnė už Beno žmoną Ulę. – Niekas nekaltas, juk pats pasiūlei. Tik tiek, kad nelabai norisi įklimpti į skolas. Stengsiuosi, gal kaip nors pasiseks nuosavą įsigyti.

– Patarčiau ilgai nelaukti, – perspėjo jį Benas, – jau dabar tavo paausiai balti, o kai visai pražilsi, nebenorės tokio jaunos mergelės.

Žodis po žodžio, stiklelis po stiklelio, išsėdėjo seniūnas Pauža iki vėlaus vakaro. Kai jis atsisveikino su Benu ir Ulijona, Liudvelė išleido jį pro duris ir palydėjo iki vartelių.

– Labai ačiū tamstai, – padėkojo ji, – dabar jau žinosiu, ką daryt, kai ateis laikas. Be jūsų pagalbos aš nieko nė nežinočiau. Iš karto nenorėjo nė jums rodyti dokumentų.

– Kiek galiu, visiems padedu. Tokia mano pareiga. Bet iš dalies Benas teisus. Ne kiekvienam gali rodyti tokius svarbius dokumentus. Jeigu nebūtų sutikęs, ir aš nieko negalėčiau padaryti.

15.

Pavasarį Liudvelė buvo jau visai pasiruošusi išvažiuoti, kai tuo metu vienkiemyje įvyko didelė nelaimė.

Ulijona rengėsi kepti duoną. Atsinešusi duonkubilį, jį pasistatė arčiau prieždos, kad būtų patogiau verdančiu vandeniu užpilti miltus. Plikyta duona saldesnė.

Su čepele ištraukusi iš pečiaus puodą su verdančiu vandeniu, nukėlė jį nuo prieždos su puodkėliu, bet turbūt netvirtai suėmė, kad, benešant prie duonkubilio, puodas netikėtai išslydo jai iš rankų ir nukrito žemėn.

Į duonkubilį pateko tik maža dalis vandens, o didesnė išsiliejo ant aslos ir užpylė kaip tik ten besisukiojantį sūnelį Stasiuką. Gerokai kliuvo ir pačiai Ulei ant rankų ir kojų, bet ji nieko nežiūrėdama puolė nurenginėti vaiko. Skaudančiais pirštais nepajėgdama atsegioti sagų, ėmė šauktis pagalbos.

Išgirdusi šauksmą, iš stancijos atbėgo Liudvelė.

Prie slenksčio garuoja pribėgęs vandens klanas, ant grindų voliojasi klykdamas vaikas, sumerkusi rankas į kibirą su šaltu vandeniu, nesavu balsu šaukė Ulė.

– Vaikas! Stasiukas! Gelbėkit Stasiuką!

Liudvelė akimirksniu viską suprato ir, peršokusi karštą balą, pribėgo prie vaiko.

– Greičiau nešk švarią paklodę, kad turėčiau kur paguldyti vaiką. Aš netruksiu jį nurengti, – šūktelėjo ji Ulei, o pati kad ir skubiai, bet atsargiai numovė vaikui kelnytes, nuvilko švarkelį, marškinėlius ir nuavė batukus.

Pamirkytos šaltame vandenyje rankos nebe taip skaudėjo ir Ulė jau galėjo atidaryti komodos stalčių. Suradusi baltą lininę paklodę, ją atnešė Liudvelei, o ši į ją susupusi nuogą vaikelį, nunešė ant lovos už mūrelio.

Nudeginta buvo tik viena kūnelio pusė. Visas šonelis nuo kojytės iki ausytės raudonavo kaip žarija ir Liudvelė paguldė vaikutį ant sveiko šono.

– Mirkyk šaltame vandenyje drobules ir klok ant nudeginto šoniuko. Jam mažiau skaudės, – pasakė Liudvelė Ulei, – o aš pasiųsiu Jonuką į lauką, kad praneštų Benui. Bet ne, geriau aš pati. Aš mokėsiu paaiškinti, kokia rimta padėtis.

Benas parvežė daktarą, bet ką gi jis galėjo padaryti?

– Nedelsiant į ligoninę, – tik pamatęs vaiką, pasakė jis ir Stasiukas su motina tuojau pat buvo išgabenti į apskrities ligoninę.

Grįžęs iš miestelio, Benas atrodė labai prislėgtas.

– Palikau abudu. Vaikui reikia, kad būtų šalia motina, bet ir jai pačiai reikės gydytis. Apdegintos rankos, o kai apžiūrėjo kojas, tai ir visai blogai. Apšutintos labai ilgai išbuvo su apavu. Lupasi oda, išvien atvira žaizda, reikia rimto gydymo. Ulei blogai, o su vaiku išvis neaišku kaip bus. Didelė dalis kūnelio nudegusi... Atrodo, kad ir daktarai susirūpinę.

– Didelė nelaimė, ką ir sakyti. Užjaučiu. Tai dabar pats negalėsi manęs išgabenti, – apgailestavo Liudvelė, – o aš jau viską suruošiau tik dėt į vežimą ir važiuot.

– Teks palaukti, – nusiminęs Benas,– o gal tu visai niekur nevažiuok. Nepalik manęs vieno tokioje bėdoje, – Liudvelė dar niekada nematė jo tokio nusižeminusio. – Laukuose pats pavasarinis darbymetis. Ten reikia žmonių. Ir mums su bernu, ir merginai darbų tiek ir tiek. Būk gera, pašeimininkauk vietoj Ulės, kol ji grįš iš ligoninės. O ir šiaip, galėtum gyventi kiek tik nori. Visiems visko užteks. Ir duonos, ir mėsos... Galvijai jau išėjo į ganyklą, prasideda pats didysis pienas... Užteks pyktis, skersakiuoti vieniems į kitus. Juk po teisybei nėra dėl ko. Visi savi žmonės. Gyventume nuo šiol taikiai, išvien, kaip ir pridera gyventi vienai šeimai. Matysi, kaip bus gerai.

– Jei taip sakai, tai galiu ir pabūti, – net susigraudino Liudvelė, – liksiu, dirbsiu, bet valgysim kartu su vaiku prie vieno stalo. Pats žinai, kad neturiu iš ko gyventi. Neužsiauginau paršo, pabaigiau savo ir grūdus, ir bulves, o be to, juk galvojau išvažiuot. Karvutė bendrai ganysis kaip ir anksčiau, tai ir pienas tegu būna bendras, o kai nereikės nei skalbti, nei duonos kepti, būdama laisvesnė, ir laukuose padėsiu. Man nesunku, kad tik jie greičiau pasveiktų ir sveiki grįžtų į namus.

Liudvelė vėl prie pečiaus ir vėl šeimininkė.

„Ką padarysi? Reikia žmogui padėti, kai jau atsitiko tokia nelaimė. Pas mamą nuvažiuosiu bet kada. Ten visada atsiras mums vietos, bet jeigu bus taip, kaip Benas sako, kai prispaudus bėdai atėjo į protą, tai ar nebūtų geriau ir visam laikui čia pasilikti? Ir mamos neapsunkinčiau ir prieš žmones gražiau. Šiaip ar taip, čia visi mane žino kaip vyresniojo Meldainio našlę, o ten kas? Iš namų išvaryta vargšė benamė. Kažin dar kaip vaikas jausis, atsidūręs kitoje aplinkoje, dirbdamas padieniu darbininku pas ūkininkus? “ – svarstė Liudvelė.

Namuose tvarka. Šeimyna laiku pavalgius, darbai laukuose juda į priekį, nevėluoja, orai palankūs, nusistovėjo giedra, bet iš ligoninės žinios prastos. Ulijona po truputį gerėja, o Stasiukui visai prastai.

Žaizdos sunkiai gija, vaikas nieko nevalgo, maitinimas dirbtinis, komplikavosi plaučiukų uždegimas... Visai nusikamavo vaikas. Gydytojai gydo, lopo, bet patys abejoja, ar pavyks Stasiuką pastatyti ant kojų. Jeigu širdelė atlaikys, tai su laiku gal ateis pagerėjimas, bet ir tai dar ne greitai.

Gydymas užsitęsė beveik du mėnesius ir, tik Dievui davus, abu sugrįžo į namus.

Ulė dėl savo sveikatos galėjo grįžti ir anksčiau, bet ji liko prie vaiko, kol jis visai pasveiko ir buvo išrašytas iš ligoninės.

Berniukas paskutiniu metu jau valgė pats, jam grįžo apetitas ir atrodė net truputį pasitaisęs, o motina Ulijona atrodė visai nusibaigusi. Nuolat matydama taip kenčiantį vaiką, kankinosi pati, nemiegojo per naktis, pagaliau ligoninės maistas ją taip nualino, kad ji vos laikėsi ant kojų.

Ar jai stovėti prie pečiaus? Ar jai ūkio ruošos darbai? Ji ir toliau per dienas nesitraukia nuo vaiko, rūpinasi juo, girdo vaistus, gamina skanesnį valgį ir pati pavalgo kartu su juo. Kai po pietų miega Stasiukas, tai ir ji numinga. Vakare su vaiku eina anksti gulti, ilgiau pamiega ryte.

Ulė miega neatsimiega, valgo neatsivalgo, o Liudvelė ir toliau šeimininkauja. Kai valgį gamina nauja šeimininkė, daug skanesnis būna maistas ir šeimyna patenkinta.

Ir kurgi ne.

Kai blynus kepa Liudvelė, visada įmuša keletą kiaušinių, barščiams negaili smetonos, o kruopas ar bulvienę balina nenugriebtu pienu.

Ulė iškart nieko nematė nei girdėjo. Ji tiesiog nekreipė dėmesio, o kai tik atkuto, ėmė stebėti, kabinėtis prie Liudvelės bambėdama:

– Kam gadini kiaušinius? Ar be jų negerai?

Liudvelė tik patraukė pečiais.

– Ar gaila? Pats vištų dėjimas. Kiekvieną dieną pilnos gūžtos.

– Ne visada taip dės. Dabar, kai deda daugiau, galima surinkti ir parduoti. Taip reikalingi pinigai. Baisu ir pagalvot, kiek išleidom už ligoninę.

– Tais keliais kiaušiniais nesusimokėsi už ligoninę. Tokiems reikalams yra gaspadorius, tegu jis suka galvą. O žmonės sunkiai dirba, reikia jiems ir pavalgyti, – priešinosi Liudvelė.

– Grietinę nugraibai barščiams, tai iš ko sviesto pasidarysi? Reikia, kad būtų vaikui, o ir man pačiai pataisyt sveikatą. Ligoninėje ko tik badu nenumiriau, o jie čia namuose sviestą, grietinę šaukštais kabina...

– Džiaukis, kad likai gyva ir kad vaikas pasveiko. Jei ne ligoninė, kažin kas iš jūsų būtų buvę.

– Ir mėsos žiūrėjau, ir lašinių... Tiek daug visko suvalgyta, o kur dar ruduo? Nežinau, kaip jūs čia gyvenot? Argi nebuvo galima pataupyt? Kol manęs namie nebuvo, visur tik betvarkė.

– Kokia betvarkė? – jau ėmė pykti Liudvelė. – Dirbu visus tavo darbus. Kepu duoną, skalbiu, melžiu... Šeimyna nesiskundžia ir visi, laiku pavalgę, anksti išeina į laukus. Laukuose visi darbai padaryti. Ar tvartuose kas negerai? Gyvulėliai sveiki, sotūs... Turbūt dar nematei, kokie gražūs paršai? Viską radai savo vietose, taip kaip palikai. Ko dar nori? Niekas man už tai nemoka. Dirbu, padedu bėdoje. Galiu nors ir šiandien užleisti tau vietą. Jeigu negerai, tai eik ir daryk pati. Benas ko tik ne verkdamas prašė, kad padėčiau.

– Ar dar tau mokėti reikia? – net nustebo Ulė, – abu su vaiku valgot ar neužtenka?

– Ar kas dirbtų tokį darbą už pavalgymą? Tik dėl to, kad Benas labai prašė, kad neišvažiuočiau, nepalikčiau namų be šeimininkės. Pagailėjau, pasilikau, o ką dabar girdžiu? Vietoj to, kad dėkui pasakytum, kabiniesi, pati nežinodama, ko nori.

– Jis prašė, tai tegul pats ir dėkoja, – atkirto Ulė, – dėl manęs galėjai sau išvažiuoti, aš neprašiau. Nenorėk, žmogau, kad viskas būtų taip, kaip pats padarai... Ko norėt iš svetimo? – dar pabambėjusi, Ulė nuėjo už mūrelio, kur gulėjo vaikas.

Po pietų, pastebėjusi Beną nueinantį į klėtį, Ulė viską metė ir nusekė paskui jį. Radusi jį vieną, ji ėmė skųstis.

– Nežinau, kaip jūs čia gyvenot, kad pamotė su vaiku už vieno stalo. Ar ilgai taip bus? Ar kol aš visai pasveiksiu ir galėsiu šeimininkauti?

– O ar tau blogai, kad viską padaro už tave? Ar geriau, kad vietoje Liudvelės būtų šeimininkavusi merga? Ir žmogaus nėra prie lauko darbų, ir namai ant svetimų rankų, o Liudvelė, kaip nesakyk, savas žmogus, – atsisuko į ją Benas.

– Užtai dvi burnos už stalo, – varė savo Ulė. – Pasižiūrėjau, svirne mėsos visai mažai belikę. Tiek daug visko sunaudota, ką valgysim, kai pritrūksim? Iš ko virsim šeimynai pietus?

– Nebijok, nebūsim nevalgę. Tą pabaigsim, skersim kiaulę ir turėsim šviežios. Tvarte dar ne vienas auga.

– Prie manęs būtų užtekę iki Kalėdų. O dabar... – bet Benas ją piktai pertraukė.

– Kam kalbėt, o tau tylėt! – beveik užriko jis, – per tavo žioplumą ne tokius nuostolius patyrėm. Ir kad kiek, vaiką į kapus būtum nuvariusi. Pamanyk tik, mėsos daug suvalgėm, du lišni žmonės už stalo... Džiaugtis ir dėkot reikia Liudvelei, kad padėjo. Jei ne ji, tada tikrai būtų nuostolių. Sarmatą reikia turėt, skaičiuojant kąsnius. Nuo šiol ji bus čia tiek, kiek norės. Dirbs ar nedirbs – valgys su visa šeimyna prie vieno stalo ir baigta. Kad daugiau tavo dejonių negirdėčiau.

– Kažkodėl tai su pamote abu susikukavot, kol manęs nebuvo namie... Aš ne akla, viską matau... Matau, kaip tu ją žvilgsniais sekioji... – sužaibavusi akimis, Ulė spruko iš klėties.

16.

Po ano apsilankymo seniūnas Pauža dar ne kartą buvo atėjęs į Meldainių vienkiemį, o atsitikus tokiai nelaimei, jis užeina vis dažniau ir teiraujasi, kaip laikosi ligoniai.

Benas visada turi kuo jį pavaišinti, o Liudvelė negaili geros užkandos.

Kitą kartą Pauža ir pats atsineša butelaitį, o sėdėdami ir gurkšnodami, vyrai kviečia prisidėti ir Liudvelę.

Seniūnas Mykolas paprastai ateina sekmadienio popietėmis, kai Liudvelė būna jau apsiruošusi ir, kaip sekmadienio dienai, truputį pasidabinusi.

Apsivilkusi išeiginę suknelę ar bliuzelę, ji visada atrodo gražiai, o, išgėrusi mažą stiklelį, jaunatviškai parausta. Tokia miela moteriškaitė labai paįvairina dviejų vyrų kompaniją ir sukelia norą pasitempti ir pasireikšti.

Seniūnas, linksmai juokaudamas, nenuleidžia akių nuo Liudvelės ir visaip stengiasi į save atkreipti jos dėmesį.

Iš tiesų, tai Paužai ne tiek rūpi, kaip jaučiasi Beno žmona ir vaikas, kaip norisi pamatyti Liudvelę ir praleisti laiką jos draugijoje. Nors jis lankėsi čia ne taip jau seniai, bet, sužinojęs kad grįžo Ulė su Stasiuku iš ligoninės, sekmadienio popietę atėjo jų aplankyti.

– Sveika sugrįžusi, – pasveikino seniūnas Beno žmoną ir net pabučiavo į ranką, – o štai ir Sasiukas, – paglostė galvelę pribėgusiam vaikui, – seniai bemačiau, net paūgėjęs. Kaip gi tau sekėsi ligoninėje? Ar ne bijojai daktarų? Jie turbūt negeri? Liepia gerti karčius vaistus, o kitą kartą net skaudžiai įduria... Ar dar važiuotum kada tenai? – klausinėjo Pauža, paduodamas vaikui saldainius.

– Ne, – papurtė baltą galvelę vaikas ir prisiglaudė prie motinos.

– Prisikentėjo jis nabagėlis, ką ir be kalbėt, – apkabino ji berniuką, – neduok Die, kada nors vėl ten sugrįžti.

– Taip, – pritarė seniūnas, – nė vienas nenorėtume ten pakliūti. Bet, kita vertus, jeigu ne ligoninė, kažin kaip būtų buvę su jumis. Sunkus atvejis nudegimas. Šiaip ar taip, bet linkiu niekada daugiau gyvenime neturėti reikalų su daktarais, – užjausdamas palinkėjo seniūnas Pauža.

Čia jau Benas neapsikiaulino ir tai progai ištraukė butelį. Liudvelė, kaip paprastai, pasirūpino užkandžiu ir visi draugiškai susėdo už stalo.

Buvo lyg ir atšvęstas Ulės sugrįžimas iš ligoninės. Kai ištuštėjo butelaitis, pasirodo, kad ir Pauža turi atsinešęs.

– Tegul bus ir nuo manęs, – pastatė jis gėrimą ant stalo, – ko gi ne šventė? Visi namie, visi sveiki... Argi ne smagu? Ir išvis man čia smagu pas jus. Norisi ilgiau pabendrauti, – lyg pasiteisino, – niekas nesako, – atsisuko jis į Beną, – turėjai ne mažai išlaidų ir vargo, o dabar vėl bagotas esi, vėl turi bent dvi šeimininkes... O aš kaip vienas, taip vienas...

– Tai ko snaudi? – paragino jį Benas, – negi visame valsčiuje negali susirasti sau poros? Neabejoju, kad atsirastų ne viena, kuri mielai tekėtų už tavęs.

– Po teisybe, tai jau turiu nusižiūrėjęs, tiktai kažin, ar ji norės tokio senio? – smailiai žvilgtelėjęs į Liudvelę, nusijuokė seniūnas.

– Koks čia senis? Dar nė ne žilas, – padrąsino jį Benas, – tiktai čiupk, nieko nelaukęs. Bet žiūrėk neprašauk, manau, kad turėtum gauti su didele pasoga.

– Gal pats ir teisybę sakai. Nėra ko laukti, – surimtėjo seniūnas, – reikia kartą padaryti pradžią. Patinka man tavo pamotė, Benai, ir nėra ko slėpti. Kiek duosi pasogos? Kitą kartą su piršliu atvažiuosiu...

– Ach štai, kur šuva pakastas? – trumpam suglumo Benas, bet greitai susitvardęs, juokavo toliau, – tik ar ne per gerai pats nori? Atiduok jam tokią moteriškę ir dar pridėk pasogos... Nieko nebus. Tokios kaip mano pamotė paieškoti reikia. Tokios nesimėto...

– Na, kad ir be pasogos? Jei ji manęs nebrokytų? – juokėsi seniūnas. – Ką pasakysi, Liudvele, ar tekėsi už manęs?

– Juokitės, juokitės, – raudona kaip aguonos žiedas Liudvelė, – o jeigu aš imsiu ir pasakysiu, kad sutinku. Ką tada darysit?

– Na, tai daugiau nieko ir nereikia, – linksmas seniūnas, – galima sakyt, kad piršlybos jau įvyko. Kam tų piršlių, kam tų ceremonijų? Aš pasipiršau, tu sutinki, ko daugiau reikia? Duokš ranką, ateik čia, sėskis prie manęs, – pakilęs Pauža paėmė Liudvelę už rankos. – Rytoj pat kviečiu pas save į svečius, – kai susėdo abu su Liudvele, rimtai kalbėjo seniūnas. – Ateis duktė, papietausim, susipažinsim iš arčiau, pasitarsim dėl vestuvių. Kai jau pradėjom, tai reikia viską baigti iki galo. Ar ne taip?

Liudvelė nei gyva, nei mirusi... „Ar galima visa tai priimti už tiesą? Ar iš tikrųjų jis man pasipiršo, o aš sutikau už jo tekėti? Lyg tai to nebuvo... Ar visos piršlybos taip keista vyksta? Negi tikrai, tie prieš minutėlę išsakyti pokštai, užuominos, juokeliai virto tikrove? Ar galima tuo tikėti? O vis tik įvyko kažkas nepaprasto. Visų akivaizdoje aš štai sėdžiu prie jo, o jis kviečia jau rytoj pas jį apsilankyti... O jeigu aš patikėjusi ten nueisiu ir paaiškės, kad viskas tik linksmi juokeliai? Kažkas nelabai tikra, bet kaip norėtųsi tikėti, kad tai tiesa. Visgi šneka ne koks piemuo, o stolnas, rimtas žmogus, seniūnas... Kaip bebūtų, o nueiti reikia.. Kaip gi kitaip sužinosiu teisybę? “

– Na, tai dabar prašau visus išgerti už naują porą, – Liudvelė girdi kaip per sapną Beno žodžius ir atsargiai paima į ranką pilną stiklelį, kurį jai padavė seniūnas Mykolas. Ji mato, kaip perdėtai linksmas Benas, to negalima buvo nepastebėti, mato kaip Ulė, kietai sučiaupusi lūpas, nė kiek nesišypso, akivaizdžiai matosi, kad ji nesidžiaugia tokiu įvykių posūkiu.

Visi išgeria, užkanda ir, Benas nieko nelaukęs, vėl pripildo stiklelius...

Kai seniūnas susiruošė į namus, Liudvelė, kaip visada, pakilo jo palydėti, bet šį kartą, tik užsidarius priemenės durims, Mykolas ją apkabino, stipriai prispaudė prie savo krūtinės ir bučiavo taip godžiai, lyg trokštantis gertų gėlą, gaivinantį vandenį.

– Tai lauksiu rytoj. Pasisvečiuosi iki vakaro, pamatysi, kaip gyvenu, pavaikščiosi po mano valdas, pasitarsim, ką darysim toliau.

– Vis dar negaliu patikėti, kad visa tai rimta. Prasidėjo viskas nuo juokelių, – tyliai ištarė Liudvelė.

– Nežinau, kaip tau, bet man tai labai rimta. Nebenoriu daugiau juokauti ir gyvensim tikrą, gražų gyvenimą. Aš žmogus sugyvenamas. Nebijok, neteks gailėtis. Su pirma žmona tiek metų išgyvenome santarvėje, mokėsiu mylėti, gerbti ir tave.

17.

Nuolat stebėdama Beną, Ulė įsikalė į galvą, kad jai nesant namuose, Liudvelė pavadavo ją ne tik prie pečiaus, bet ir Beno lovoje. „Kodėl anksčiau, visą laiką jos neapkentęs, staiga pasidarė toks geras ir nuolaidus jai? Priėmė visam laikui už stalo, nieko jai negaili ir net aprėkė mane, kai pasakiau, kad visko labai daug išeikvojo, – mąstė Ulė. – O kaip persimainė iš veido, kai pasipiršo seniūnas. Turbūt iš pavydo, ne kitaip... Buvo tarp jų toks dalykas, iš visko matyt. Argi nematau ir dabar, kokiomis akimis ją sekioja?.. Bet ir gudri gyvatė... Ne tik su Benu guli, bet ir kitą sugebėjo prisiviliot. Toks vyras, galėtų ne tokią gauti... Merginą ir dar su pasoga, o čia našlė ir dar su vaiku... Nesuprasi, kas tiems vyrams kada šauna į galvą...“

Atrodo, tik reikėtų džiaugtis, kad nebeliks Liudvelės namuose, nebereikės sukti galvos dėl Beno, bet ji ir pati nebežino, dėl ko ji taip sielojasi: ar dėl įsivaizduojamos neištikimybės, ar iš pavydo, kad Liudvelei taip pasisekė. „Jeigu tik žinotų seniūnas, kad ji guli su Benu, tikriausiai jos nebeimtų, – nenurimsta Ulė, – bet iš kur jis sužinos, jeigu niekas nepasakys? O kodėl aš pati negalėčiau to padaryti? – kursto ji save. – Kodėl nepasakyti, nepadaryti gero darbo, nepagelbėti žmogui? Visą gyvenimą dėkos prisiminęs. Bet palauk, – vėl abejoja, – jeigu ji neištekės ir toliau liks gyventi tuose namuose, tai ji su Benu ir prie manęs ras kur pasislėpti. Nenužiūrėsiu gi... Bet niekis, aš kaip mat ją išgyvendinsiu. Jau vieną kartą buvo susiruošusi išvažiuot, išlėks ir dabar, kai suimsiu gerai į nagą“.

Prisiminusi, kaip greitai ir netikėtai įvyko piršlybos ir, bijodama, kad taip pat greitai neįvyktų vestuvės, Ulė, neilgai svarsčiusi, pasiskubino įgyvendinti savo sumanymą. Vieną ankstų rytą, paprašiusi Liudvelės, kad prižiūrėtų vaiką, tuojau po pusryčio Ulė išėjo neva svarbiu reikalu pas kaimynę į gretimą vienkiemį, o atėjo pas seniūną Mykolą Paužą.

Sulaukęs tokios ankstyvos viešnios, seniūnas labai nustebo, bet mandagiai pakvietė į vidų, pasiūlė sėstis ir pats prisėdo. Mykolas truputį nekantraudamas laukė, ką pasakys Beno žmona, nes turėjo reikalų į valsčių ir ketino anksčiau išvažiuoti į miestelį.

Bet kalba užsitęsė.

Susitikusi akis į akį su seniūnu, Ulė pasijuto nejaukiai. Iš pradžių net ėmė gailėtis čia atėjusi, bet, pamačiusi, kaip jis gražiai gyvena, Ulė užkaito iš pavydo.

Pirmo aukšto patalpos buvo skirtos daugiau ūkiškiems reikalams. Pasieniais stovėjo sustatyti suolai, viduryje – didžiulis stalas su kėdėmis, o ant sienų kabėjo lentynos su indais. Kampe buvo išmūryta duonkepė krosnis, o prie jos – dviejų skylių baltų plytų viryklė. „Kaip ir kiekvienoje kaimo pirkioje“, – nenustebo Ulė. Tačiau antras aukštas buvo įrengtas miesčioniškai. Ant langų kabojo užuolaidos iki žemės, švietė geltonai nudažytos grindys. Tarpe tarp dviejų langų buvo pristumta minkšta sofa, o patalpos viduryje – gražus poliruotas stalas, apstatytas net šešiomis kėdėmis su aukštomis atkaltėmis, kad būtų patogu atsilošti. Po stalu ir kėdėmis patiestas tamsiai rudas su geltonais ornamentais kilimas, teikė kambariui prabangą ir jaukumą. „Gražu, šviesu, erdvu, miestietiška – ir viskas atiteks Liudvelei “, – net užgniaužė kvapą Ulei.

– Tai ką pasakysi, kaimyne? Nelabai turiu laiko. Turiu skubiai važiuoti į miestelį, – neramiai sujudo kėdėje seniūnas Pauža.

– Manau, kad tamsta gerai neapgalvojęs pasipiršai pamotei, – seniūno paraginta, ryžosi Ulė, bet šis paprieštaravo.

– Kodėl neapgalvojęs? Labai gerai viską apgalvojau. Moteris darbšti, padori, ne piemenė. Na, ir nenusenusi... Kaip tik tokia, kokios man reikia. Aš irgi ne jaunuolis.

– Kai dėl to padorumo, tai kaip tik norėjau perspėti. Ne viskas taip yra, kaip tamsta galvoji.

– Tai kas gi yra? – sukluso vyriškis. – Ar ji nepadori?

– Tas ir yra, kad paleistuvė paskutinė, – net išraudusi išrėkė Ulė, – kol aš buvau ligoninėje, ji visą tą laiką su Benu gulėjo.

Seniūnui ne juokais grybštelėjo už širdies.

– Iš kur žinai? – paklausė jis patylėjęs.

– Pati mačiau, – nė nemirktelėjusi išdrožė Ulė.

– Palauk! Kaip galėjai matyti, kad per visą tą laiką tavęs čia nebuvo? Ar buvai kada parvažiavusi?

– Tai kas? Ir taip iš visko matyt. Tokio dalyko nepaslėpsi.

Seniūnas tai išgirdęs, net lengviau atsikvėpė. Jis prisiminė, kai atėjusi Liudvelė prašė jo pagalbos. Skundėsi jais abiem, ruošėsi, viską metusi, išvažiuoti. „Juk nenorės iš gero, viską palikusi bėgt iš savo namų? Jeigu būtų kas nors nepadoraus tarp jos ir Beno, neleistų jis žmonai taip užsisėsti ant savo meilužės, tuo labiau nepersekiotų pats. Ar tik nenori ta geradarė Liudvelės apšmeižti, jai pakenkti ir taip išardyti vestuves? Nori turėt darbininkę už dyką ir joti ant jos ir vaiko? Iš tokios žiežulos visko galima tikėtis “, – svarstė seniūnas Mykolas Pauža.

– Sakyk tiesiai, šviesiai. Pati matei, ar tik tau taip atrodo? – piktai prispyrė Ulę seniūnas. – Atmink, kad tokį dalyką reikia įrodyti. Apšmeižti žmogų gali labai greitai, bet paskui ne taip greitai tokią klaidą galima ištaisyti. Pati gerai pagalvok, taip apie ją šnekėdama. Ji dabar jau nebe viena ir toks reikalas liečia mus abu, o ne tik ją. Sprendžiasi dviejų žmonių likimas. Netikiu, kad sakai tiesą, o jeigu meluoji, tai geriau dabar prisipažink ir baikim tą kalbą.

– Kam man šmeižti ir meluoti? – pasišiaušė Ulė. – Atėjau tik norėdama gero, bet jeigu tamstai ir taip gerai, tai žinokis, turėkis sau, niekas nuo paties jos neatima, – pakilo moteriškė. – Abiems užteks... – dar drėbė ir šovė pro duris.

Mykolas netiki nė vienu Ulės žodžiu. „Meluoja ir viskas, tik įdomu, kokiu tikslu tai daro? Kas jai iš to? Tik jau ne dėl to, kad nori man „gero“. Turbūt pavydi, tiktai nesuprantu ko? Pati ne merga, turi vyrą, šeimą... Negi būtų tokia gili neapykanta? Pagaliau visokių žmonių yra sviete... “ – svarstė seniūnas Pauža.

Tos pačios dienos pavakare, grįždamas iš miestelio, seniūnas ir atvažiavo tiesiai į Meldainių vienkiemį. Niekas nenustebo. Jis čia dabar dažnas svečias. Visi parėję iš laukų, apsėdę stalą laukia vakarienės. Benas pakvietė seniūną Mykolą sėstis, o Liudvelė ir jam pripylė dubenėlį pieniškos sriubos.

Kai šeimyna po vakarienės kas sau išsivaikščiojo ir pirkioje liko tik savi, Mykolas sušneko. Nebuvo tik Ulės. Po vakarienės ji dingo kaip į vandenį.

– Pabandykim išsiaiškinti vieną dalyką, kuris daugiau ar mažiau liečia mus visus, – labai rimtai pasakė seniūnas Mykolas. – O kur tavo žmona? – apsidairęs paklausė Beno.

– O kas ją žino? Ateis. Tai koks gi tas reikalas? – nekantravo jis.

– Be jos nešnekėsim. Reikia, kad būtinai būtų ji.

– Šit kaip? – stebėjosi Benas. – Kuo ji čia dėta?

– Sakiau gi, kad tai liečia visus, – pakartojo seniūnas.

Prasėdėjo visi gerą valandą. Ulės kaip nėra, taip nėra. Net Benas susirūpino.

– Kurgi ji pasidėjo, gal atsitiko kas?

– Nieko jai neatsitiko, – nuramino seniūnas ir pakilo, – kai tik aš išvažiuosiu, matysi, ir ji atsiras, – dar šyptelėjo išeidamas.

Taip ir buvo. Pamačiusi pro klėties langą, kad iš kiemo išvažiavo Pauža, atėjo į pirkią ir Ulė.

– Kur buvai? – užsipuolė ją Benas, – žmogus taip ir išvažiavo nesulaukęs. Ką veikei?

– Nuo kada aš turiu tau pranešinėti kur buvau, ką veikiau? – dedasi pikta, o širdyje dar ir dabar neramu... „Kažin, ką sakė seniūnas? Ar kalbėjo apie mane? Turbūt ne. Jeigu būtų šnekėjęs, nebūtų Benas toks ramus“.

Bet seniūnas nepalieka Ulės ramybėje. Už poros dienų – jis ir vėl čia. Ulė vos spėjo dingti daržinėje. Taip pavaikščiojęs kokią savaitę, Mykolas neteko kantrybės ir jau norėjo viską išklot be jos, bet, geriau pagalvojęs, nusprendė: „O ką aš pasieksiu papasakojęs? Ką tai duos? Norėjau, kad pati Ulė prisipažintų prie Beno ir Liudvelės juos apšmeižusi. Norėjau išgirsti, ką ji šnekės, Benui girdint... O šiaip, tai jokios naudos. Žinoma, tarp Beno ir Ulės kiltų didelis triukšmas, riksmai, keiksmai, gal net ir muštynės. Žinoma, kad kliūtų Ulei, bet ne to man reikia. Kam kelti tokį sąmyšį? Ir taip aišku, kad ji meluoja. Ar nuo to bus geriau, kad ji prisipažins apkalbėjusi? Ir gaus nuo Beno į kailį? Tegu sau gyvena ramybėje ir duoda mums su Liudvele ramiai gyventi“.

Taip viską apgalvojęs, nieko nepaisydamas, per šv. Petro ir Povilo atlaidus seniūnas Mykolas Pauža vedė našlę Liudvisią Meldainienę ir parsivežė ją su sūnumi Jonu į savo gražius namus.

2013 m.

Brukas

1.

Gražus tas mūsų miestelis, tik labai jau purvinas. Kiekvieną pavasarį ar rudenį pagrindinė gatvė nei praeinama, nei pravažiuojama. Per visą gatvės ilgį iš abiejų pusių iškasti gilūs grioviai pilni vandens, kuris lygiai su gatve raibuliuoja.

Per pavasario atlydžius ir rudeninius lietus susirenka tiek daug vandens, kad grioviai nebesugeba jo sugerti. Tik pakraščiuose, prie pat griovio kraštų išmindžioti sausesni takeliai, kuriais ir vaikšto vieni pas kitus miestelio gyventojai.

Viduryje gatvės lieka kaip kisielius skystas purvas. Vežimų ratai semiasi iki stebulių ir taško į visas puses gličią košę.

Jeigu eidamas takučiu iš tolo pamatai važiuojantį ūkininką, turi kaip galima greičiau sprukti į artimiausią kiemą, kad nebūtum nuo galvos iki kojų apdrabstytas purvu.

Išvažiavus iš miestelio, vieškelis lyg ir sausesnis. Čia plikas laukas, be jokių kliūčių kiaurai lakiodamas vėjas, greičiau pradžiovina provėžas. Miestelyje gi pro vienas prie kito stovinčius namus ir ūkiškus trobesius, augančius medžius ir dekoratyvinius krūmus prie tvorų, vėjas sunkiai prasiskverbia ir ne taip greitai džiovina.

Pereiti skersai miestelio gatvę galima tik per tris vietas. Pirmas praėjimas– ties bažnyčia. Čia pridėliota didesnių akmenų ir plytgalių iki pat šventoriaus. Balansuodamas žengi nuo akmens ant akmens ir gali pasiekti bažnyčią net švariomis kojomis. Bet jeigu paslysi, kaipmat prisemsi batus ir tada jau geriau iškart grįžti namo.

Antras praėjimas yra tame gatvės gale, kur įsikūrusi Kruopio smulkių prekių parduotuvė, o trečias – miestelio pakrašty, ties linų supirkimo punktu. Čia jau tikriausia savininkai pasirūpino.

Vasarą, kai išdžiūsta vanduo, visas šis purvas virsta dulkėmis. Nejudėdamos jos ramiai sau gulėdavo storu sluoksniu prisiplojusios prie žemės, kol pralėkdamas vežimas ar bričkutė jų nepakeldavo. Tada jos švelnios ir lengvos sėsdavo ant vežimuose sėdinčių, vyrų kepurių, moterų apsiaustų, išblizgintų batų, leisdavosi ant tvorų, langinių ir langų stiklų. Net sunku buvo nusakyti darželiuose prie gatvės žydinčių gėlių spalvą, taip viskas buvo užnešta dulkėmis.

Kas nežino, kaip smagu basomis pabraidyti po dulkes, po jas palakstyti? Pirmiausia gatvėje pasižymėdavome vietą, iki kurios reikia nubėgti, o paskui po komandos „vienas, du, trys“ lėkdavome kiek išgalime kojomis braukdami pagal žemę. Mus vydavosi didžiulis dulkių stulpas ir, jei atbėgdavai pirmas, anksčiau už kitus, mažiau kliūdavo tų dulkių įkvėpti, bet tie, kurie atsilikdavo, tiesiog skęsdavo tirštų dulkių sūkuryje... Kojos dulkinos iki „dvišakos“, galva, akys, nosis užneštos net storai... Tada tai jau tiesiai į upelį maudytis.

Buvom maži, užaugom, o purvas pavasarį, rudenį vis tas pats, dulkės vasarą – niekur nepasidėjo.

Bet štai išgirdom, kad valdžia žada „brukavot“ mūsų miestelį. Kaip būtų gerai. Vietoj purvo ir dulkių turėtume akmenimis grįstą gatvę tokią, kokios yra mieste. Užverstų tuos dvokiančius griovius su visom varlėm ir buožgalviais, nebeliktų nei purvo, nei dulkių, nebereikėtų avėti kaliošų...

Tik kažin, ar tai teisybė?

Šnekėjo žmonės per visą žiemą. Vieni tikėjo, kiti ne, bet pavasarį, vos tik pradžiuvus, žiūrim – ūkininkai jau veža akmenis.

Atveža vieną vežimą, iškrauna, kitą atvežę, krauna ant viršaus. Vieni atveža ir krauna vienoje gatvės pusėje, kiti – kitoje. Kaip milžiniškų kurmiarausių pridygo abiejose gatvės pusėse.

Kiekvienam ūkininkui buvo paskaičiuota, kiek akmenų jis turi atvežti. Kieno žemės daugiau, tam ir vežimų daugiau, kieno žemės mažiau, tam, aišku, mažiau.

Pradžioje vyrai vežė, vežė akmenis, o paskui – gražų geltoną smėlį. Tokio gražaus smėlio niekada nebuvo miestelyje.

Kol dar niekas nieko nedaro, mes vaikai nuo ryto iki vakaro tupime tame smėlyje, žaidžiame ir, keista, niekas nieko nesako, nedraudžia.

Kai buvo privežta smėlio, ūkininkai vėl vežė akmenis. Visi žinojo savo normas ir atvežę iškraudavo gatvės pakrašty, toliau nuo sodybų, bet atsirado vienas „pokštininkas“. Jis, atvežęs visą savo „normą“ akmenų, kartu su bernu ėmė ir iškrovė juos prie žydo Grinkos gonkelių.

Ką jau ten užkrovė, tiesiog užmūrijo iki pat gonkų viršaus akmenimis visą praėjimą.

Pamatęs, kas darosi, žydelis išėjo į gatvę bartis.

– Ui, ponas Šeštokai, ką tamsta padarei? – pakreipęs galvą į šoną, gražiuoju priekaištauja jis, – kaip gi aš išeisiu iš namų?

– O ką aš padariau? – neva stebisi tas, – iškroviau atvežęs akmenis ir tiek.

– Bet kodėl būtinai čia prie pat išėjimo? Ar nebuvo vietos kitur?

– Kur radau vietos, ten ir iškroviau. Ar pats nematai, kad visa gatvė akmenimis užversta? Vien krūvos...

– Argi nebuvo galima kur kitur? Bet kodėl būtinai čia, prie mano praėjimo? Tuojau nukrauk atgal, nes aš seniūnui pasiskųsiu.

– Pats seniūnas man ir liepė atvežti, o kur iškrauti nenurodė. Kur radau vietos, ten ir iškroviau, – kartojo gaspadorius Šeštokas.

– Ui kaip negerai. Vietos kiek nori aplinkui, argi negalėjai kitur padėti? Pro kur dabar mes vaikščiosim? Dievas tave nubaus, ponas Šeštokai, kad skriaudi vargšą žydelį.

Grinka kaip ir visi kiti žydai miestelyje gyvena seniai. Turi jis nedidelį namuką prie gatvės, turi žmoną Goldą, sūnų Jochimą, kurį mokina Kaune ir nori, kad jis būtų rabinas.

Save Grinka laiko batsiuviu, nors nė vieno naujo bato per visą savo gyvenimą nėra pasiuvęs. Jis tik taiso, remontuoja senus, nudėvėtus miestelėnų batus. Užlopo, jeigu atneša kiaurą, uždeda „rubčikus“, jei padas nudilęs ties nosimi arba išvis pakeičia senus nudilusius padus naujais, tiesina nuklypusius kulnus ir moka paplatinti, jei kam batai spaudžia kojų pirštus.

Grinkos sūnus kaip tik šiuo metu yra atvažiavęs atostogų ir, girdėdamas, kaip tėvas kalba verkšlendamas, į gonkas išėjo ir jis. Sūnus laibas, aukštas, juodais garbanotais plaukais, su juoda, apvalia kepuraite ant galvos stovėjo tarpduryje. Jis, kiek pajėgdamas tvardė besiveržiantį pyktį, išraudęs stebėjo vyrų pokalbį. Matydamas kaip tėvas nuolankiai derasi, jis išdidžiai, iš aukšto, dvasininko tonu kreipėsi į ūkininką Šeštoką.

– Ar taip moko jūsų tikėjimas tyčiotis iš sąžiningų, padorių žmonių? Kaip ne gėda?

– O ko moko jūsų tikyba? – pasipūtė Šeštokas.

– Kad tokiem kaip jūs, visiems seniai atidaryti pragaro vartai! – išdrožė šis, bet čia pripuolė tėvas ir, žydiškai sūnų bardamas, įstūmė jį į vidų. Paskui jį įėjo ir pats, užtrenkdamas paskui save duris.

– Neatidarysi tu man pragaro vartų su savo „jarmulka“, – išrėkė dar įsižeidęs gaspadorius ir su savo bernu tuščiais vežimais išdardėjo iš miestelio.

2.

Pagaliau atsirado ir meistrai. Teisingiau pasakius, meistras Ivankus ir moteriškė. Turbūt žmona.

Įdomu, ką jiedu veiks, prie tokio didelio ir svarbaus darbo?

Vyras trumpas, drūtas, raumeningas, plika galva, o šalia – jo verta moteriškė. Ji nedidelė, storulė, apskrito veido, tvirta, matosi, kad bus gera pagalbininkė. Bliuzės rankovės iki alkūnių atraitytos, balta skarytė ant galvos po smakru užrišta bobiškai – moteris visiems kėlė pasitikėjimą.

Pirmą dieną jie dar nieko nedirbo.

Tame gale, kur linų supirkimo punktas, abudu pavaikštinėjo, pamatavo, tada skersai gatvės iškasė negilų griovelį, pilną prinešė smėlio, dar prie jo arčiau prinešė akmenų, o jau kitą dieną, atėję iš ankstaus ryto, ėmėsi darbo.

Pirmiausia vyras, atsiklaupęs ant kelių, sudėjo į eilę, parinkęs maždaug vienodo dydžio, akmenis į griovelį su smėliu, o paskui prie jų glaudė kitus. Gražiai, akmenį prie akmens, kelne užkabinęs smėlio, dar pabarstydamas juos iš viršaus ir šonų, pastuksendamas nemažu kūju ir vėl smėliu užpildydamas tarpus.

Taip ir prasidėjo darbai.

Paėmęs akmenį į rankas, Ivankus dar jį pavarto, pabando vienu ar kitu šonu priglausti prie jau įdėto, o kitą, net jo neapžiūrėjęs, deda iš eilės ir žiūrėk – šis taip gražiai priglusta, lyg būtų čia buvęs.

Vėliau, nesirinkdamas deda akmenis iš eilės, koks papuola, o žymiai didesnius tuojau čia pat, atsisėdęs ant smėlio, įsispraudžia tarp kojų ir su dideliu kūju suskaldo. Tam tikslui jam pritvirtintas prie pėdų iš sunkvežimio padangų padarytas apavas, kad būtų mažesnė atatranka ir jis, atėjęs į darbą, juo apsiauna.

Ivankus, sudėjęs kokį metro dydžio lopinėlį, pamatuoja gulsčiuku, pastuksena kūju ir dirba toliau.

O ką veikia moteris? Ji visą dieną dideliu odiniu krepšiu velka akmenis iš krūvos ir smėlį arčiau prie vyro, kad šis, negaišdamas laiko, galėtų dirbti savo darbą.

Iš šalies pasižiūrėjus, kas čia tokio nešioti akmenis, bet, kai reikia visą dieną, nuo ankstaus ryto iki vėlyvo vakaro tampyti tokius svorius, tai po darbo rankas ima taip skaudėti, kad nepraeina nė per visą naktį.

Kiek migus, kiek nemigus, moteriškutė keliasi anksti ir kartu su vyru Ivankum stoja prie darbo.

Pietus abu pavalgo vietoje. Dažniausia lašiniai su duona, kitą kartą duona su sviestu ir sūriu, vandens atsigerti, ne bėda. Kiekviename kieme šulinys, gali gerti kiek nori ir niekas negaili.

Anksčiau miestelyje Ivankų nebuvo. Iš kažin kur atsiradę, žmonės kalbėjo, kad iš Gudijos ar Rasiejos, mat kalbėjosi tarp savęs nemūsiškai, išsinuomojo iš vienišos našlės kambarėlį ir atsigabenę čia apsigyveno.

Našlė, norėdama šiek tiek užsidirbti, užleido jiems kambarėlį su virtuve, o pati išėjo į kamaraitę. „Ne visam gi gyvenimui, tik per vasarą. Pagyvens žmonės, kol išbrukavos, ir išvažiuos, o man liks keli litai uždarbio“ – pagalvojo našlė.

Sparčiai dirbdami visą savaitę, Ivankai šeštadienio popietę anksčiau baigė darbą.

Parėję namo, turbūt gamino valgį, nes iki vėlumos rūko kaminas. Kvepėjo verdama mėsa ir dešros sriubai, o keptuvėje čirškė kiaušinienė su svogūnais.

Kol kaito puodai, moteriškė suvaikščiojo į krautuvę. Ji prisipirko alaus, degtinės, barankų, saldainių. Tada abu baliavojo iki aušros, būtinai ir našlę į svečius pasikvietė.

Kai ryte žmonės kėlėsi, Ivankai ėjo miegoti. Prabudo tik apie pietus, būdami neišsimiegoję, pagiringi, pikti ir irzlūs... Pradėjo kibti vienas prie kito, kol susimušė.

Ką jie ten tarpusavyje veikė pirkioje, niekas nematė, tik po kurio laiko kilo baisus triukšmas: spiegė moteriškė ir storu balsu rėkavo meistras Ivankus. Po kiek laiko viskas lyg ir nutilo, bet staiga atsidarė langas ir pro jį į brukavojamą gatvę ėmė skrieti virtuvės rakandai: puodai, šaukštai, peiliai, šakutės, žvangantys kibirai, bulvinės ir burokinės tarkos, drobiniai maišiukai su miltais ir kruopom, mazgotės ir rankšluosčiai... Žodžiu viskas, kas pasitaikė po ranka.

Namie neliko nei bliūdų su nebaigta valgyti mėsa, nei keptuvės su kiaušinienės likučiais. Pro langą išskriejo lašiniams pjaustyti lentelė ir net šluotražis...

Kiek tik miestelyje buvo žmonių, išgirdę neįprastus garsus, visi ėmė rinktis prie našlės, pas kurią gyveno Ivankus, namo. Subėgo ir vaikai pasižiūrėti nemokamo „cirko“.

Vyrai kvatojosi, o moterys žegnojosi...

Vaikai įsidrąsino net prie lango pribėgti ir žvilgtelėti į vidų, o motinos ėmė bartis.

– Nelįskit taip arti, žiūrėkit iš tolo, o tai gausit kokiu kočėlu per galvą.

Šunys ėmė rietis dėl netikėtai viduryje gatvės atsiradusio dešros galo, o tie, kuriems nepavyko nutverti dešros ar mėsos gabalo, laižė ir tarškino nemazgotus bliūdus, šaukštus, varinėjosi barškindami po gatvę keptuvę ir riebią lašiniams pjaustyti lentelę.

Kai virtuvėje liko tik tuščios lentynos, iš pirkios išėjo ir pats meistras Ivankus. Pamatęs gatvėje susirinkusius žmones, šiek tiek susimėtė, bet tuoj „įėjo į rolę“ ir, uždaręs langą, užvėręs langines, atsisukęs į „publiką“ paskelbė:

– Buvo apžvalga, o vėliau bus kinas, bet tam kartui pertrauka...

Visi juokėsi ir, kiek pastoviniavę, išsiskirstė. Ką čia beveiksi, kai jau pertrauka?

Gatvėje liko tik vaikai ir šunys. Vaikai laukė, gal tikrai prasidės kinas, o šunys dar ilgai turėjo kuo pasmaližiauti.

Už langinių stojo visiška tyla.

Po kurio laiko iš namo išėjo balta skaryte užsigobusi moteriškutė, į tą patį odinį krepšį, su kuriuo tampė akmenis, susirinko išmėtytus daiktus, įsinešė juos į vidų ir užsidarė duris.

Iki pirmadienio ryto našlės pirkutėje ramu, o ryte tik išaušus, Ivankus su žmona vėl ėmėsi darbo.

3.

Per vasarą, kol buvo išbrukavota visa gatvė, kartas nuo karto toks „kinas“ pasikartodavo.

Iš pradžių, buvusi lyg ir naujovė, ši meistro Ivankaus elgsena tapo įprastiniu reiškiniu, bet žiūrovų netrūko. Kadangi „pasirodymai“ vykdavo sekmadienio popietėmis, kai visi, parėję iš bažnyčios, ilsisi, tai visiems būdavo neprošal paįvairinti savo laisvalaikį. Ypač didelę nuostabą ir daug kalbų miestelėnams sukėlė tai, kai kartą meistras ne tik išmetė daiktus, bet, pastvėręs žarsteklį, išmalė su visais rėmais virtuvės langą.

Nežiūrint į tai, kad prie bruko dirbo tik du žmonės, iki bulviakasio darbai buvo baigti ir meistras Ivankus dar kartą patikrino savo darbą. Tam tikslui jis turėjo storą, aukštą beveik iki juosmens kaladę, kuri apačioje buvo apkaustyta skarda, o kaladės viršuje kiaurai prakišto geležinio strypo galai atstojo rankenas. Meistras, ieškodamas nelygumų, su šia kalade nuo pradžios iki galo išstukseno visą gatvę. Radęs kad ir mažiausią iškilusį akmenuką, su šiuo ‚prietaisu“ jį sukaldavo gilyn ir, pagaliau nusprendęs, kad darbas baigtas, už dienos, kitos sulaukė komisijos.

Gavęs atlyginimą, Ivankus pirmiausia atsiskaitė su našle. Gerai atsilygino už sujauktą butą, už išdaužytą langą, paskui grąžino tiek, kiek buvo skolingas krautuvėje ir dingo su savo moteriške nežinia kur, taip kaip ir atsirado.

Niekas nežinojo nei iš kur jis atvažiavo, nei kur išvažiavo, bet darbą padarė gerai ir nepriekaištingai. Grindinys lygus, gražus, net blizga. Po šiai dienai miestelyje nebėra purvo.

Buvom vaikai, dabar pasenom, daug ir gyvų nebėra, o brukas dar ir dabar tebesilaiko. Iš visko matyt, kad dar ilgai laikysis.

Ne taip seniai buvau nuvažiavusi į miestelį pas gimines. Aplankiau artimųjų kapus, o ten sutikau vaikystės ir jaunystės draugę.

Grįžom žvyruotu vieškeliu iki miestelio, o čia jau nuo pat pirmų namų prasideda grindinys. Iškart mintyse iškilo prisiminimai apie jo atsiradimą.

– Klausyk, – paklausiau draugės, – ar dar prisimeni kada nors, kaip mūsų miestelio gatvę brukavojo?

– Kurgi ne. Niekada nepamiršiu, kai bėgdavom žiūrėti Ivankaus „kino“, – juokdamasi atsakė ji. – Pamatėme neregėtų ir niekur negirdėtų dalykų. Ko norėt? Kažkokie ne mūsų vieros svieto perėjūnai. Pas mus taip nebūdavo.

– Ne tiesa. Buvo, – paprieštaravau. – Tiek ir tiek visko buvo ir pas mus. Tik mūsų žmonėms nebūdingas toks pasiviešinimas. Šeimos uždaros... Jeigu ir atsitinka koks nuotykis pas ką nors, tai slepia labiausiai. Kad tik, Dieve gink, nesužinotų žmonės, kad neimtų kalbėt, kad neišjuoktų, kad nepadyvytų. Visi šeimos ginčai, peštynės vykdavo tarp namų sienų. Užtai ir atrodo, lyg nieko nebūtų buvę.

– Gerai sakai, – pritarė ir draugė, – pakalbėdavo kartais žmonės, kad tas ar anas muša žmoną, išdaužo indus, bet, kad būtų kas nors matęs darant tai viešai, tai to nebuvo.

Prie šventoriaus mes, dar truputį pasišnekėjusios, palinkėjusios viena kitai geros sveikatos, išsiskyrėme.

2013 m.

Dvynės

1.

Jau nuo šeštadienio Užupio vienkiemyje linksma.

Kaip nebus linksma, jei kieme vestuvės? Išteka dvynės seserys Levutė ir Ievutė.

Pasišokimo nusimato kelioms dienoms. Retai kada taip būna, bet jeigu jau pasitaikė tokia proga, jaunimas nesnaudžia. Kai netoliese groja armonika, kiek tik artimesniuose vienkiemiuose yra vaikinų ir mergaičių, po vakarinės ruošos visi renkasi, šoka ir linksminasi iki aušros. Šoka svečiai, pajauniai su pamergėmis, bet užtenka vietos ir nekviestam jaunimui. Svarbu, kad per naktį nenutyla armonika.

Seserys dvynės gražios, nebiednos. Vos tik išėjo iš paauglystės metų ir sulaukė nuotakų amžiaus, kaipmat atsirado jaunikiai. Bernaičiai puikūs, ne bet kokie...

Levutė nutekėjo į gretimą vienkiemį, visai netoli nuo savo namų, o Ievutė, atėjus užkuriui, liko gyventi pas tėvus.

Petras Motieka, ateidamas į ūkį, atsinešė nemažai pinigų, o Jonas Keršys parsivedė Levutę į didelį ūkį, kur šeimininkavo pats vienas. Po tėvų mirties jam buvo labai nelengva, bet, būdamas darbštus ir sumanus, kad ir vienas likęs, ūkyje tvarkėsi gerai.

Seserys dvynės panašios kaip du vandens lašai, net motina jų neskirdavo. Abi skaisčios, geltonplaukės mergaitės iš mažens stebino aplinkinius savo gražiais, baltais veideliais, gerai prižiūrimais, visada supintais į dvi storas kasas iki pat juosmens, plaukais.

Visiems sesutės buvo malonios, mandagios. Pakalbintos vyresniųjų, jos maloniai šypsojosi, o pavaišintos saldainiais ar pyragaičiais, padėkodavo tetai ar dėdei ir nepamiršdavo pabučiuoti į ranką.

Kol buvo gyva, dvynėmis rūpinosi, amžiną atilsį, motutė. Mergaites gražiai auklėjo, vienodai rengė. Kilusi iš garbingos kunigų giminių šeimos, atitekėjusi į Užupį, ji buvo labiau išprususi už kitas kaimo moterėles.

2.

Baigėsi vestuvės, pasibaigė ir visos linksmybės. Išvažinėjo svečiai, nutilo armonika, aprimo ir jaunimas. Laukia, ar nepasitaikys vėl kokia nors pramoga. Gal vėl kas ženysis? Jeigu ne, tai ateis atlaidai, gal kas sugalvos surengti gegužinę, kur bus galima vėl pasilinksminti...

Jaunimui tik tiek ir terūpi, o sesėms prasidėjo naujas gyvenimas.

Ievutei mažai kas ir pasikeitė. Ji savo namuose, viskas teka sena vaga, tik pradžioje, atsiradus naujam žmogui, tenka juo pasirūpinti. Ieva savo vyrą dar laiko už svečią, bet vaikinas darbštus, protingas, nesileidžia ilgai lepinamas. Diena, kita ir jis jau keliasi anksti, valgo su visai kartu kasdieniškus pusryčius ir eina kartu su visais į laukus.

Vyrai sutaria. Abu dirba išsijuosę. Iš karto tėvas norėjo pasirodyti žentui, ko yra vertas, bet šis nenusileido. Tarsi išmėginę savo jėgas, vyrai nusiramino, darbavosi draugiškai pasitardami, nepersidirbdami, pailsėdami užtai ir darbai ėjosi sklandžiai.

Uošvis patenkintas žentu. Mato, kad su juo bus galima sugyventi, o Ievutė patenkinta vyru. Jis malonus, dėmesingas...

Matydamas, kad žmona ką nors sunkiai dirba ar ką nors sunkiai kelia, tuoj puola padėti. Ko daugiau norėt iš vyro? Ievutė tik džiaugiasi, bet kartais pagalvoja: „Ar Petras visą laiką toks bus, ar tik dabar man taip pataikauja ir visiems stengiasi įtikti? Kažin, kaip bus toliau?“

Ačiū Dievui, net septynerius metus išgyvenus kartu, Petras nė kiek nepasikeitė. Vis toks pat geras ir taip ją myli, lyg būtų ką tik vedę. Abu susilaukė ir porelės vaikų. Mergytei jau šešeri, o sūneliui ketveri metukai. Vaikučiai auga sveiki, gražūs, o ir vyresnieji šeimos nariai negali skųstis sveikata. Kol namų nelanko jokios bėdos ir nelaimės, tai ir gyvenimas visko pilnas.

Neblogai sekasi ir sesei Levutei. Jie su Jonu irgi gražiai sutaria. Dvynės arti viena kitos gyvendamos, dažnai susieina. Sulaukę metinių švenčių, šeimos pasidaro alaus, lanko vieni kitus.

Ievutė pas sesę, o ir Levutė pas ją, galima sakyti, kasdieninės viešnios. Įpratusios paauglystėje viskuo dalintis, ir dabar ką pasisiūdinusios ar nusipirkusios mėgsta tarpusavyje pasikeisti panešioti. Net vyrai kartais pasimeta: „Net nebeaišku katra katro žmona. Ale taip kaip viena“.

Dvynės, kaip ir gyvendamos namuose, taip ir dabar viena nuo kitos nieko neslepia, pasipasakoja iki smulkmenų kas katrai guli ant širdies, pasidžiaugia savo gerais, laimingais gyvenimais.

Ievutės gyvenimas geras, bet nė kiek ne blogesnis ir Levutės, tik visa bėda, kad per tiek metų ji su Jonu nesusilaukė vaikų. Levutė kartais net pavydi sesei. „Ta jau augina tokią gražią porelę, o pas mus kaip nėr taip nėr...“

Kai tik susitinka su Ievute, tai Levutė neiškenčia jai nepasiguodus. Ši net nebežino, ką Levutei sakyti, kaip nuraminti, o blogiausia tai, kad ji dėl visko kaltina save. Geria visokias žoleles, važinėja pas burtininkes, žiniuones, užkalbėtojas. Lankėsi net pas daktarus. Viską nuo širdies pasakoja seseriai kur buvo, kiek mokėjo, ką pasakė daktaras.

– O Jonas tau nieko nesako, kad taip išlaidauji? – pasidomėjo Ievutė. – Ar duoda pinigų, ar negaili?

– Eik jau, eik. Jis pats labai nori vaikų. Liepia, kad gydyčiausi.

– Tau tai liepia, o pats ar nenori pasitikrinti? Gal čia visai ne tavo kaltė?

– Apie tai nebuvo nė kalbos, – sumišo Levutė, – kažkaip nė nepagalvojom.

– O reikėtų. Negali būti, kad tu nesveika. Abi kartu augom, visom ligom kartu persirgom, buvom taip kaip viena. Kodėl aš galiu turėti vaikų, o tu ne? Kaltas tavo Jonas ir daugiau nieko. Kaip tik gal jam, o ne tau gydytis reikėtų.

– Na, jo tai jau nenuvarysi pas daktarą, – susimąstė Levutė.

– O tu pabandyk. Žiūrėk, ką jis pasakys?

– Niekaip neprikalbėsi, aš žinau. Tik supyks ir daugiau nieko.

– Kaip sau nori, – net pyktelėjo Ievutė, – jis nenori, o tu, nieko nežinodama, tručyjiesi visokiom žolelėm. Ar manai, kad sveika gerti visokias nuoviras? Jeigu esi dar sveika, tai, pavartojus ilgą laiką tokių vaistų, gali rimtai susirgti. Tada tai jau tikrai turėsi bėdos.

– Tai ką man daryt?

– Sakau gi, kad pasikalbėtum su Jonu. Jeigu kaip, tai gal jam ir padėtų kokie vaistai. Bet čia jau reikia tartis su rimtu daktaru, ne šiaip su kokiomis bobelėmis ir gydytis reikia ne šiaip žolelėmis, bet tikrais vaistais.

3.

Kai seserys už kurio laiko susitiko, vėl ta pati kalba.

– Na kaip, ar kalbėjai su Jonu? – tuoj pat paklausė Ieva.

– Ką ten... Nė girdėti nenori, – pasiguodė Levutė.

– Aš taip ir galvojau, – nenustebo sesuo, – kad nesutiks. Vyrams tai didžiulė negarbė, jeigu kas sužinotų. Gal jis nė nenutuokia apie savo broką, o čia imtų ir paaiškėtų. Kokia gėda...

– O tu žinai ką? – ėmė juoktis Levutė. – Reikėtų man panakvot kokią naktį su tavo Petru. Taip ir sužinotume...

– Ar pasiutai? – staiga pastatė akis Ieva, bet, matydama, kaip sesė leipsta juokais, ir pati ėmė linksmai juoktis. – Nori, kad paskolinčiau tau savo vyrą?

– O kodėl gi ne? Ne svetimai, o seseriai. Ar gaila?

– Na ir sugalvojai, – ir toliau juokėsi Ievutė, – tu visada ką nors prasimanai. „Pramatorka“ tokia. Su tavim nepanuobodžiausi.

– Klausyk, kad ir iš tikrųjų? Gal verta surizikuot dėl tokio reikalo? Kaip sakai?

– Nieko sau reikalas. Negi tu rimtai galvoji?

– O kas? Man tai dviguba nauda. Jeigu pastočiau, užsiauginčiau vaikelį, o jeigu ne, tai nors žinočiau, kas kaltas.

– O man kokia nauda? Nė negalvok. Nieko neišeis, – jau surimtėjo Ieva, – jeigu taip nori, tai gali pasiieškoti kokio iš šalies. Kodėl būtinai reikia mano Petro?

– Matai, su Petru būtų viskas daug paprasčiau. Pasikeistume keliom dienom ir nė lapė nesulotų...

– Žiūriu, kad čia tu jau visai rimtai, nebe juokais. Rimtu reikalu kvepia. Prisipažink, kad seniai esi sugalvojusi ir tik dabar, neva, juokais man tai sakai? Žinau aš tave.

– Bet kad ir tikrai taip padarius? – nustojo juoktis ir Levutė. – Niekas dėl to nenukentėtų. Padarytum gerą darbą, padovanodama tikrai sesei vaikelį. Iškart pasikeistų mūsų gyvenimas. Negaliu skųstis, man Jonas ir dabar labai geras, bet jei sužinotų, kad laukiuosi, mane ant rankų nešiotų. Taip nori vaikelio...

– Sakai susikeisti? – trumpam susimąstė Ieva, bet staiga sujudo. – Nieko nebus. Petras kaip Petras, bet po tavo Jonu aš tikrai negulsiu. Taip ir žinok. Jokiu būdu. Negaliu su tuo sutikti, kad ir kaip norėčiau tau padėti.

– Manau, kad galima būtų ir be to apsieiti.

– O kaipgi? Juk būčiau tavo vietoje.

– Na, kokią naktį, kitą galėtum pasiskųsti, kad sirguliuoji, kad labai skauda galvą ar nugarą, – greitai pasiūlė išeitį Levutė, – atsigultum atskirai... – jau visai rimtai ėmė įkalbinėti seserį. – Apsikeistume kokiom dviem, trim dienom ir kas čia tokio? Visi savi žmonės, artimi giminės. Petras su Jonu taip kaip broliai. Niekas dėl to nenukentėtų...

– O jeigu kada nors išaiškėtų, tai žiūrėk kaip susipyktų. Juk katras gali mus atpažinti. Kas tada?

– Kaip gali atpažinti? Atsimeni, kaip tikra mama mūsų neskirdavo, sumaišydavo? Dėl to tikrai gali būti rami.

– Ne, geriau jau neprasidėti. Neduok Die, išaiškėtų, sužinotų žmonės, pasidarytumėm sarmatos ant visos parapijos. Nieko negali žinoti, kaip gali atsitikti.

– Na, kas gi čia atsitiks per tas kelias dienas? Gyvenom tiek metų ir nieko neatsitiko, o dabar jau ims ir atsitiks...

– Kad tik nesusirgtų vaikai. Ar bent žinosi, ką daryti, jeigu susirgtų katras?

– Pasakysi, ką reikia daryt, o ir pati ateisi. Juk visi žino, kad mes ko ne kasdien lankom viena kitą.

– Juokas juokais, bet jeigu rimtai, tai čia ne štukos.

– Kad taip tau reikėtų, tai aš nė trupučio neabejočiau, – nusiminė Levutė, bet Ieva ir toliau buvo nesukalbama.

– Nežinau, nežinau... Reikia dar gerai pagalvot.

Šį kartą seserys taip ir išsiskyrė nieko nenutarusios, bet vėl susitikusios, jau visai rimtai pasišnekėjo. Levutė vis įkalbinėjo seserį, kol ši, ilgai nesiryžusi, pagaliau sutiko.

4.

Buvo pasirinktas laikas per patį darbymetį. Vyrai su samdiniais nuo pat ankstaus ryto per visą dieną darbuojasi laukuose, mažiau maišosi po namus, grįžta vėlai vakare. Namiškiams rečiau tenka susidurti akis į akį, vasaros naktys trumpos, o pagaliau kam gali kilti koks įtarimas? Niekam nė į galvą neateis, kad gali vykti tokie dalykai.

Vieną pirmadienio popietę, susitikusios pas Levutę, dvynės pasikeitė viena kitos drabužiais, skaniai nusijuokusios dar pasistaipė prieš veidrodį ir išsiskyrė. Ievutė liko vienkiemyje, o Levutė išėjo į jos namus.

Levutei buvo paprasčiau. Ji atėjo į tuos namus, kur gimė, augo ir tiek metų išgyveno, o Ievutei buvo prasčiau. Nors dažnai čia buvodama gerai pažinojo sesės namus, maždaug žinojo visus jos padėjimus, bet buvo ir tokių dalykų, kuriuos reikėjo tučtuojau įsidėmėti. Pavyzdžiui, kur laikomi raktai, pinigai, dokumentai, jeigu, neduok Dieve, kiltų gaisras, o Jono nebūtų namie.

Ji apžiūrėjo gūžtas, kur deda vištos ir iš kur imti grūdų joms lesinti. Kaip užmaišyti kiaulėms jovalą, to tai jau nereikėjo nei aiškinti, nei mokyti. Tie patys darbai dirbami ir savo namuose.

Anksti pakrovus pečių rytdienai, truputį anksčiau pamelžusi karves aptvare ir pašėrusi kiaules, Ievutė ėmė ruošti vakarienę.

Netrukus grįžo ir šeimyna iš laukų. Po vakarienės nukrausčiusi stalą ir sumazgojusi šaukštus, Ievutė, susiėmusi už pilvo, susigūžė ant suolo netoli durų ir, nutaisiusi skausmingą veidą, ėmė linguoti pirmyn, atgal tyliai dejuodama.

Jonas jau rengėsi gulti, bet pamatęs žmoną tokioje padėtyje, vėl susisegė kelnių diržą ir atėjo prie jos.

– Kas tau, mano saulele? – paklausė labai susirūpinęs. – Negaluoji? Ar skauda kur?

„Matai, kaip gražiai jis ją vadina. Mano Petras taip nemoka“, – pagalvojo Ievutė.

– Nežinau kas pasidarė. Man jau nuo pat ryto negera, bet galvojau gal praeis, o dabar dar labiau ėmė skaudėti, – graudžiai guodėsi ji.

– Kas čia galėtų būti? – spėliojo užjausdamas Jonas. – Gal ką sunkiai pakėlei ar ko suvalgei? Ar tik dabar, ar ir anksčiau užeidavo?

– Užeidavo ir anksčiau, bet taip skaudžiai dar nebuvo. Užeina, praeina... Gal ir dabar praeis?

– Atsigulk, gal bus geriau.

– Bijau ir pajudėt. Kai taip sėdžiu, tai galiu kentėti.

– Nesėdėsi gi čia per naktį. Atsigultum, pailsėtum, žiūrėk ir pasidarytų geriau. Einam, aš tau padėsiu.

– Nereikia, nueisiu pati, – pakilo Ievutė, – oi, oi kaip nudiegė, kai atsistojau, – nutvėrė ji Jono ranką, – kad tik greičiau į lovą.

Kai, Jono padedama atėjo už mūrelio ir su pagalba nusirengė, tuoj krito kniūbsčia skersai lovos ir užsitraukė antklodę ant galvos.

Jonas dar stoviniavo, rūpinosi. Apdengė kojas, apkamšė iš šonų antklodę, paglostė šiurkščia nuo darbų ranka pečius, nugarą ir išėjo sakydamas:

– Tu čia gulėk viena. Bus tau laisviau, geriau, o aš pasiklosiu ant pečiaus. Ryte nesikelk anksti, pagulėk ilgiau. Pasakysiu mergai ir ji padarys pusrytį. Tau reikia pailsėti.

Kai pirkioje viskas nutilo ir nuo pečiaus pasigirdo tylus knarkimas, Ievutė, dar kiek palaukusi, kol Jonas stipriai užknarkė, visai atsipalaidavo. Pasislinko į lovos vidurį, atsivertė ant nugaros, kaip buvo namie įpratusi, ir pirmą naktį visai gerai išsimiegojo.

Pabudusi anksti ryte, girdėjo, kaip tyliai, ant pirštų galų buvo priėjęs Jonas, bet ji neišsidavė nebemieganti ir nesikėlė tol, kol visi neišėjo į laukus. „Na, viena naktis jau praėjo“, – džiaugėsi Ieva, bet, kai ir antrą dieną žmona nepagerėjo, Jonas ne juokais išsigando.

– Jei ir šiandien nepraeis, parvešiu daktarą, – tiesiai šviesiai pasakė jis. – Reikia žinoti, kas yra, kad paskui nebūtų per vėlu.

Ievutė iškart krūptelėjo, bet paskui nusiramino. „Na ir kas? Atvažiuos daktaras, apžiūrės... Kas gi čia tokio? Vis tiek ras kokią ligą... Ant to jis ir daktaras... Kad ir parašys kokių nors vaistų, tai nebūtina juos pirkti, o jeigu Jonas, būdamas toks rūpestingas, ir nupirktų, tai nebūtina juos gerti. Ar taip ar taip, už kelių dienų ateis pagerėjimas... Ir be vaistų“.

Kai ir trečią dieną žmonai nebuvo geriau, Jonas kaip sakė, taip ir padarė. Metė visus darbus, pasikinkė į bričkutę arklį ir išvažiavo į miestelį daktaro. Ievutė dar prieštaravo dėl visa ko, o paskui sutiko:

– Važiuok, jei taip nori. Juk blogiau nebus.

Atvažiavęs daktaras pamatavo temperatūrą, iš visų pusių gerai apklausė, kartą, kitą stipriai pamaigė pilvą, kad Ievutė net aiktelėjo, nes taip suskaudo. Tada ėmė klausinėti: „Ar dažnai užeina skausmai, ar tai tik pirmas kartas? Kada pradėjo skaudėti? Ar daugiau skauda prieš valgį, ar po valgio? Ar skausmas užeina dieną, ar naktį?“ Dar pasižiūrėjo, pakėlęs vokus, į akis, pražiodęs pažiūrėjo į gerklę ir, nusimazgojęs rankas, daugiau Jonui negu jai, pasakė:

– Niekuo negaliu padėti. Teks vežti į ligoninę. Ten padarys visus tyrimus ir, jeigu reikės, operuos. Apendicitas. Aklosios žarnos uždegimas, – paaiškino. – Gal dar neužpūliavęs, bet pats laikas šalinti.

– Niekur aš nevažiuosiu. Jokių operacijų! – kai, išvežęs atgal į miestelį daktarą, grįžo Jonas, šaukė Ievutė. – Jums abiems su daktaru galvoj negerai. Pamanyk tik, suskaudo pilvą... Ir jau ligoninė. Mane ten papjaus. Atsikratyt manimi nori?

– Kokius niekus šneki, – ėmė pykti Jonas, – padėti, išgydyti noriu, o ne atsikratyt. Dieve gink, jei kas atsitiktų, susigraužčiau tavęs paklausęs. Rytoj pat važiuojam – ir viskas.

– Nagi, palaukim nors porą dienelių, – su ašarom maldavo Ievutė, – man jau lyg ir geriau. Pamatysi ir visai praeis.

– Nenoriu nė girdėti tavo atsikalbinėjimų, – griežtai pareiškė Jonas, – praeis ir vėl užeis... Taip ir galo nebus. Jeigu jau akloji žarna pagedo, geruoju nesibaigs. Ar geriau kad gulinčią reikės išvežti?

Ievutė ne juokais pasimetė.

Į ligoninę jai jokiu būdu negalima. O jeigu ten tikrai operuos? Ką pasakys Petras, kai ji grįš namo subintuotu pilvu? Ką reikėtų sakyti? Viskas tuoj paaiškėtų. Baisu ir pagalvot, kuo viskas baigtųsi. Ievutė derasi, bet atsisakyti ligoninės nesiseka. Šiaip taip įkalbėjusi Joną dar dienelę palaukti, ji po kiek laiko pasigyrė, kad jai jau žymiai geriau, o jei Dievas duos, tai ir visai praeis.

Jonas apsiramino. Jam ir pačiam nelabai paranku. Pats darbymetis... Tektų sugaišti kelias dienas. Šitokia kelionė... Nesinori palikti namų ant svetimų rankų... O ir mergą tektų statyt prie plytos, kai darbo rankų trūksta laukuose... „Kad jau jai geriau, gal ir galima atidėti iki kito karto“, – svarstė Jonas.

Taip ištempusi beveik savaitę, Ievutė jau ragina sesę greičiau baigti tą „pokštą“. Levutei sesės namuose nebuvo jokių nesusipratimų, nemalonumų.

Petras, nieko neįtardamas, ir toliau myli savo žmoną... Kad ir darbymetis, kad ir būdamas pavargęs, bet, namuose matydamas lipšnią žmonelę, maloniai nustebintas, atsako jai tuo pačiu:

– Na, ir saldi pasidarei... Kad visada tokia būtum...

5.

Viskas, dėkui Dievui, baigėsi laimingai ir Ievutė su Levute vėl savo vietose.

Iš tokio, palyginti rizikingo jų sumanymo, liko tik linksmi prisiminimai.

Tiesa, sunkios ligonės vaidinimas ir grėsmė atsidurti po daktaro peiliu Ievutei kainavo daug nervų, bet neužilgo viskas pasimiršo ir iš viso to liko tik praeities įspūdžiai, iš ko susitikusios dvynės skaniai pasijuokdavo. Smagu dar ir tai, kad viskas nenuėjo niekais. Jųdviejų pastangos jau davė rezultatą. Už mėnesio Levutė pasijuto nėščia ir tuoj pat pasigyrė vyrui, kad laukiasi.

Jonas dažnai pasiteiraudavo, kaip žmonos sveikata, ar nebeskauda šonas. Jis vis dar negalėjo sau atleisti, kad jos paklausė ir nenuvežė į ligoninę, kaip daktaras liepė, bet, dabar išgirdęs tokią naujieną, iš to džiaugsmo viską užmiršo. Kokia laimė! Susilauks vaiko, o gal dar ir berniuko... „Kad tik Dievas duotų Levutei laimingai išnešioti, kad kas neatsitiktų, kai taip ilgai nebuvo pastojusi, kad tik nepersileistų, kaip kad moterims kartais būna, kad tik sėkmingai pagimdytų, kai ateis laikas, kad neįvyktų kokia nelaimė...“

Visą laiką džiaugėsi, o kartu ir nerimavo Jonas, kol pagaliau pavasarį jis, sulaukęs naujagimio, nusiramino.

Berniukas gimė sveikas ir gražus. Jonas, kur buvęs, kur nebuvęs – vis prie lopšio. Taigi, laimingas neapsakomai... Ir sūnaus sulaukė, ir Levutė visai pasveiko. Jai daugiau niekada nebeskauda šonas ir maža to, po gimdymo moteriškė dar net pagražėjo. Kuo toliau, tuo labiau Jonas Levutę myli ir ją labiausiai lepina.

Pats gaspadorius niekuo negali skųstis. Yra stiprus, sveikas, ūkininkauti sekasi, todėl visko pilnas gyvenimas. Dabar Jonas jau visavertis vyras, didelio ūkio gaspadorius, užsiaugins sūnų ir turės kam palikti ūkį. Nereikės giminėm peštis dėl palikimo po jųdviejų su Levute mirties...

Krikštynas iškėlė kone kaip vestuves. Tris dienas muzika, dainos ir pilnas kiemas jaunimo. Visi šoka, dainuoja, džiaugiasi sulaukę progos pasilinksminti.

Krikštatėviai, aišku, Petras ir Ievutė. Vardą išrinko naujovišką, miestietišką „Linas“, o kai klebonas pareikalavo, kad pirmas vardas būtų krikščioniškas, tai krikštatėvis pridėjo savo – „Jonas“.

Prabėgo keli laimingi šeimyninės sėkmės metai. Atrodė, kad tai laimei nebus galo, bet netikėtai pasikeitė laikai ir visas gyvenimas pasisuko kita linkme.

Lineliui buvo vos šešeri metukai, kai į Lietuvą įžengė rusai. Tas įvykis išmušė iš vėžių iki šiol ramų ir nusistovėjusį žmonių gyvenimą. Pasklido gandai apie trėmimus, ūkininkai nuleido rankas, nežinojo kaip elgtis. Nuėmę šių metų derlių ir atidavę pyliavas, nelinksmi laukė pavasario.

Pavasariui atėjus, nesitikėdami sulaukti ir patys nuimti kitą derlių, viską dirbo nebe taip kruopščiai, viską darė atmestinai ir slapčia ruošėsi trėmimams. Kepė ir džiovino duoną, su savimi nešiojosi pinigus, dokumentus ir kitus smulkesnius vertingus daiktus su viltimi, kad gal neprireiks, kad gal nepasitvirtins tos sklindančios baisios kalbos. „Gal neišveš, gal paliks gyventi savo namuose, kokiomis bebūtų sąlygomis...“

Vis tiktai birželyje tikrai prasidėjo visuotiniai trėmimai ir vargas tam, kas buvo nepasiruošęs tai kelionei. Iškart grėsė mirtis nė nepasiekus Sibiro platybių.

Seserys, kiek įmanoma, buvo pasiruošusios. Turėjo nemažai duonos džiūvėsių, mėsos, lašinių, taukų. Jeigu tik leis viską pasiimti, užteks nekuriam laikui.

Kur be atsidurtų, seserys susitarė laikytis šeimomis kartu, nesiskirti iki gyvenimo galo, padėti vieni kitiems, o pritrūkus maisto, dalintis paskutiniais kąsniais. Dievui davus, nei vieniems, nei kitiems neteko patirti tos baisybės. Nors praėjo daug pilnų siaubo ir baimės naktų, girdint, kaip kaimynystėje burzgia sunkvežimiai ir tamsą raižo prožektoriai, bet šiandien jau galima džiaugtis, likus savo namuose.

Atrodė puiku, žmonės išvaduoti nuo tremties. Ūkininkai noriai griebėsi už darbų, bet greitai patyrė, kad ne pyragai ir prie vokiečių: nemažos pyliavos grūdais, duoklės produktais... Nėra tos savaitės, kad vienkiemyje nepasirodytų vokiečių kariškiai su baltaraiščiais. Reikia, kad būtų alaus ir geros užkandos jiems pavaišinti.

Į tuos, kurie liko neišvežti, vokiečiai ir vietiniai jų padėjėjai žiūrėjo su panieka, laikė vos ne išdavikais, paliktais rusų agentais. Taigi, kad neužsitraukti jų nemalonės, reikėjo svetingai, su tam tikra pagarba priimti, pagarbiai elgtis, kitaip galėjai patekti į, siunčiamųjų darbams Vokietijoje, sąrašus.

O kur dar žydų ir vietinių komunistų šaudymas, kratos vienkiemiuose, ieškant besislapstančių žydų ar rusų partizanų? Per visą vokietmetį žmones lydėjo baimė, kad netaptum įtariamuoju ir nebūtum sušaudytas kartu su žydais.

Tik tada, kai neliko žydų ir rusams talkinusių aktyvistų, apsiramino šaudymai. Baigėsi šaudymas, prasidėjo vežimas darbams į Vokietiją. Kur tik vienkiemyje didesnė šeima, atvažiuoja su šautuvais baltaraiščiai, išsiveda ar mergaitę, ar vaikiną, atveža į miestelį ir uždaro daboklėn, kur jau sėdi komjaunuoliai. Kai susidaro nemažas žmonių būrys, visus atvaro į geležinkelio stotį, sulaipina į vagonus ir išsiunčia į Vokietiją.

Po vienkiemius pasklido atsitiktinai nuo duobės išsigelbėję žmonės, tačiau visi jų bijojo, nenorėjo priimti, nesiryžo globoti, varydavo lauk, užpjudydavo šunimis, kad tik toliau nubaidytų nuo savo sodybos. Būdavo ir tokių, kurie tuos žmones įsileidę į namus, tuojau pat pranešdavo vokiečiams. Už žydo ar komunisto slėpimą grėsė sušaudymas, o už pranešimą apie juos, vokiečiai pamalonindavo talonais, kaime vadinamais „taškais“, už kuriuos parduotuvėje galima buvo nusipirkti gabalą medžiagos.

Tiesa, atsirado ir tokių drąsuolių, kurie nieko nebodami, priglaudė ne vieną pabėgėlį ir slėpė, globojo per visą karą. Gaila, bet tokių buvo vienas, kitas per kelis valsčius.

6.

Kartą, nuėjęs į daržinę šieno, Jonas išgirdo kažkokį neaiškų bruzdesį ir garsus šalinėje. Lyg verksmas, lyg dejonė. Apsižvalgęs aplink, pamatė, kaip kampe šiauduose kažkas sujudėjo. Priėjęs arčiau, net krūptelėjo.

Iš kupsto šiaudų kyšojo vienplaukė, juoda, garbanota galvelė ir švytėjo kaip žvakutės dvi baltuose baltymuose juodos akelės. Aiškiai matėsi, kad veidelis vaikiškas, tik negalima buvo suprasti ar tai berniukas, ar tai mergaitė. Jonas priėjo arčiau ir priklaupė prie vaiko. Tik dabar iš šiaudų kratinio išlindo kokių dešimties metų mergaitė ir verkdama puolė bučiuoti jam rankas.

– Iš kur čia atsiradai, vaikeli, – pakalbino jis švelniai, – ką čia veiki?

Taip maloniai dėdės pašnekinta, mergaitė prakalbo.

– Mus visus vežė šaudyti... Mamą, tėtį, broliuką... Mašina buvo pilna žmonių, o aš stovėjau prie pat krašto, – ėmė pasakoti mergaitė. – Vienu metu mašina labai pasviro, ko tik neapvirto, ir aš iškritau ant vieškelio. Mašina atsitiesė ir nuvažiavo, o aš likau viena. Labai skaudėjo koją ir ranką, negalėjau net atsistoti. Šliaužte prišliaužiau prie namo, stovinčio čia pat prie vieškelio ir pasibeldžiau į duris. Šunys labai lojo, bet buvo pririšti ir manęs nepasiekė. Įsileido gera teta. Ji numazgojo man kojas, patepė mostimi, aprišo, davė valgyti ir gerti. Iki šiol laikė mane viralinėje už puodų, o dabar, kai pasveikau, liepė išeiti ir daugiau pas juos nebegrįžti. Teta tai gera, bet dėdė piktas, visą laiką pyko, kad teta mane laiko namuose. Išleido naktį. Dar teta pamokė, kad niekam nesirodyčiau dieną, kad nepamatytų kareiviai. Ir dar prigrasino, kad niekam nesakyčiau, kur buvau. Išėjau tamsoje į vieškelį ir ėjau, pati nežinodama kur. Ilgai ėjau, labai pavargau, o kai pamačiau tuos namus, tyliai atėjau iki daržinės, pasislėpiau šiauduose ir užmigau. Neišvarykit manęs, dėde. Aš neturiu kur eiti. Būsiu čia pasislėpusi, niekam nesirodysiu, niekam nesimaišysiu po kojomis ir niekas manęs nepamatys, – maldavo mergaitė. – Kodėl gi aš iškritau iš mašinos, – aimanavo vaikas, – būčiau kartu su mama, su broliuku ir kas būtų, tas būtų, bet būčiau kartu su visais, o dabar likau viena ir neturiu kur dėtis. Noriu valgyti, noriu gyventi... – gražiai lietuviškai, protingai, lyg būtų suaugusi, kalbėjo mergaitė.

Iki širdies gelmių sugraudino Joną ta žydaitės rauda. Jis paglostė jos garbanotą galvelę, liepė vėl pasislėpti šiauduose, palaukti, o pats parėjo namo ir viską papasakojo Levutei.

– Tai ką dabar darysim? – paklausė Jonas žmonos. – Ar laikysim, ar išvarysim? Kaip sakai?

– A jau varysim, – net nusigando Levutė, – kur dėsis vaikas? Taip bevaikščiodama ji būtinai paklius vokiečiams į rankas. Tie tai jau nepasigailės.

– Bet kur ją padėti, kad niekas nepamatytų? Pati žinai kas gresia, jeigu kas sužinotų. Nė vieno mūsų nepaliktų gyvo.

– Gal tegul būna ir toliau daržinėje po šienu per vasarą, o ateis žiema, vėl žiūrėsim, – mąstė Levutė, bet Jonas nesutiko.

– Negerai. Maišosi žmonės... Bernas kelis kartus per dieną ateina. Tai šieno, tai pakratų. O dar kai ateis kūlimas... Reikia žiūrėt tokios vietos, kad būtų saugiau.

– Tai gal į svirną? – pagalvojusi pasiūlė Levutė, – vietos daug, atitvertum lentomis kokį kampą guoliui. Ar taip, ar taip svirnas rakinamas.

– Iš tiesų, – pritarė Jonas, – dar ir šviesos pro langelį šiek tiek patenka. Per vasarą svirne, o žiemai kamaraitėje užrakinsim, kad svetimas kas neįeitų.

Kai abu taip nutarė, Levutė, užmigdžiusi vaiką pietų pogulio, rado ant greitųjų šio bei to užkąsti ir abu su Jonu nuėjo į daržinę pas mergaitę.

7.

Laikas bėga, viskas lyg ir nusistovėjo, bet vienkiemyje apsigyvenus žydaitei, Levutei ir Jonui labai neramu.

Pirmi metai buvo ypatingai sunkūs. Taip lengvai apsisprendę priglausti mergaitę, jau ima gailėtis užsikrovę sau tokią sunkią naštą ir pavojų. Kai tik užsuka į sodybą kareiviai ar baltaraiščiai, tai abiems širdis kulnuose.

– Kažin, ko čia atėjo? Ko nori? Gal jau ką sužinojo, gal kas pamatė ir apskundė? – nerimavo šeimininkai. – Vieni nervai, – bet, kai praėjo metai du, Levutė ir Jonas apsiramino, su viskuo susitaikė, priprato ir jau visai ramiai galėjo miegoti.

Trečiuose metuose jau žmonės pradėjo šnekėti, kad vokiečiams pradėjo nesisekti, ko gero gali pralaimėti karą. O jeigu iš tikrųjų taip įvyktų ir vokiečiai pasitrauktų iš Lietuvos, tada tai jau jų Etkelė galėtų išeiti į laisvę, o jiems patiems grįžtų ramybė. Kai tik ji galės pasirodyti žmonėms, mergaitė nebesėdės čia pas juos svirne. Gal susiras kokių nors giminių ar šiaip pažįstamų, išeis pas juos ir pasibaigs jų rūpesčiai.

Gandai pasitvirtino. Vokiečiai iš tikrųjų traukėsi, o kartu su jais ir baltaraiščiai. Niekam neberūpėjo, kur slepiasi koks žydas ar nuo duobės pabėgęs aktyvistas. Vienkiemyje atslūgo įtampa, bet žydaitė Etkė slėpėsi iki paskutinės minutės, iki tol, kol kieme pasirodė pirmieji rusų kareiviai.

Kartu su rusų kariais į miestelį sugrįžo, prieš vokiečiams užeinant, į Rusijos gilumą pasitraukusi turtingo žydo šeima ir Etkelė išėjo pas juos.

Kol gyveno miestelyje, mergaitė dažnai apsilankydavo pas savo globėjus, bet, neilgai trukus, ji susirado tikrą, išlikusią gyvą, motinos seserį ir su ja kartu išvažiavo gyventi į Rusiją.

Kai Ievutė su Petru sužinojo, kad sesė per visą karą slėpė svirne žydę, tai ir dabar dar negali atsigauti iš nuostabos ir baimės. Kaip jie drįso įsiklampinti į tokį pavojų? Juk galėjo nukentėti ne tik jie vieni, bet ir ji su Petru, kaip artimiausi kaimynai ir dar artimi giminės. Buvo atsitikimų, kai už vieną paslėptą žydą, sudegindavo visą kaimą. Dabar, aišku, reikia tik džiaugtis, kad viskas taip laimingai baigėsi, nors Ievutė dar ilgai prikišdavo seseriai visa tai prisiminusi.

Pamažu viskas ėmė užsimiršti, tuo labiau, kad atsirado kitų rūpesčių. Neišvengiamai, visiems ūkininkams teko jungtis į kolūkius. Niekam nesinorėjo visko atiduot į bendrą ūkį. Žmonės pjovė mėsai galvijus, kad mažiau liktų pristatyti į kolūkį, slėpė grūdus, padargus. Norėjo išsaugoti nors kiek savo nuosavybės, kad, virtus valdžiai, turėtų su kuo pradėti gyvenimą iš naujo.

Niekas nenorėjo kolūkių, visi laukė kokių nors pasikeitimų, permainų, jeigu visi bendrai atsisakytų kolektyvizacijos, bet kur ten... Nieko nebuvo paisoma. Ūkininkai buvo prievarta suvaryti į kolūkius, teko su tuo susitaikyti, kaip nors gudrauti, suktis, kad galėtum išgyventi. Stambesni ir smulkesni gaspadoriai atidavė savo žemes ir kartu su buvusiais savo samdiniais liejo prakaitą buvusiose savo žemėse už skurdžius darbadienius.

Niekam nebuvo lengvas pokario gyvenimas. Žmonės slaptai klausėsi „balso“ ir laukė, kada Amerika ateis išvaduoti Lietuvos. Vengdami tarnauti rusų kariuomenėje, daug jaunų vyrų išėjo į mišką ir žuvo nuo kariškių ir „stribų“ kulkų.

8.

Praėjo nei daug, nei mažai, gal kokie penkiolika metų. Nusiramino laikai, įsitvirtino kolūkiai, o kolūkiuose dirba tie patys žmonės.

Petras dabar kiaulių fermos vedėjas, o Ievutė melžėja. Levutės Jonas net brigadininku buvo paskirtas. Tai, kad jis per karą išslapstė žydaitę, suteikė jam „svorio“ ir pasitikėjimo kolūkio vadovybėje, todėl jam buvo patikėtos tokios atsakingos pareigos. Pirmininkas pasiūlė, kolūkiečiai nubalsavo ir jis jau kelinti metai kaip „brigadierius“. Maža to, pirmininkui padedant, jam dar pavyko išrūpinti žmonai invalidumo pažymėjimą ir Levutei nereikia su kitomis kolūkietėmis dirbti laukuose. Ar ne gerai?

Užaugo vaikai. Lineliui jau beveik dvidešimt dveji. Ievutės sūnui Mečiui dvidešimt keturi, o dukrai Danutei net dvidešimt šešeri.

Iš jų visų tik viena Danutė panoro mokytis. Berniokai tingėjo. Juos daugiau traukė technika ir jie abu pasirinko profesinę mokyklą. Baigę „profkę“, abu vaikinai grįžo į savo kolūkį ir tuoj pat buvo priimti į darbą. Mečius vairuotoju, o Linas traktorininku. Danutė neužilgo baigė pedagoginį institutą, ištekėjo už „kursioko“ ir dabar abudu dirba apskrities vidurinėje mokykloje.

Mečius ir Linas – taip kaip broliai. Kai gerai įsižiūri, turi net daug panašumo. Į darbą kartu, iš darbo kartu. Jeigu sugenda katro mašina, abu knebinėjasi prie variklio iki sutemos, ieško gedimo, o suradę, taiso. Tarpusavyje vaikinai dalijasi patirtimi, dalijasi detalėmis ir neina namo tol, kol sutvarko ar traktorių, ar sunkvežimį, kad, naujai dienai išaušus, galėtų vėl stoti į darbą.

Per savaitę darbas, o šeštadienio ir sekmadienio vakarais – abu į šokius, kur susirenka daug jaunimo.

Pagaliau ir savame kolūkyje yra muzikantų, tik trūksta gražių mergaičių.

Visi kolūkio vaikinai atgijo, kai grįžo iš Kauno, sąskaitininkių kursus baigusi dešimtininko dukra Irutė. Ji dabar dirbs kolūkio buhaltere ir gaus atlyginimą ne darbadieniais, o rubliais.

Kolūkio vaikinai jau nebelaksto į miestelį, o organizuoja šokius čia pat kolūkyje. Vasarą po atviru dangumi kuriame nors kieme, o žiemą kolūkiečio Stonio pirkioje. Pirkia didelė, erdvi ir šeimininkas jos negaili jaunimui pasilinksminti, tuo labiau, kad paties net dvi suaugusios dukros ir neseniai armijoje atitarnavęs sūnus.

Irutė ateina į vakaronę visada gražiau už kitas pasirėdžiusi, nesididžiuoja, kad valdininkė, su visais maloni, linksma, turi gražų balsą, gražiai dainuoja ir užveda visas dainas. Visiems malonu ją matyti ir jos klausyti. Vaikinai ja žavisi, o Mečius ir Linas ištikimiausi jos gerbėjai ir abu tikisi išskirtinio mergaitės palankumo. Visgi jie ne šiaip sau eiliniai kolūkiečiai, o mechanizatoriai. Abu tiesiog lenktyniaudami kviečia ją šokti ir ji mielai šoka ir su vienu ir su kitu.

Anksčiau Irutei lyg tai labiau patikdavo Mečius, bet dabar visi pastebėjo, kad ji daugiau dėmesio skiria Linui, ypač po to, kai jo šeimoje apsilankė svečiai iš Izraelio.

Vieną ankstyvą rytą prie Keršių sodybos sustojo prabangus juodas limuzinas. Pirmiausia iš jo išlipo nematyta skrybėlėta dama, paskui ją – aukštas elegantišku pilku kostiumu apsirengęs, taip pat su juoda skrybėle vyriškis. Dar vienas vyras, išlipęs pro dureles prie vairo, atidarė bagažinę ir iškėlė iš jos didelį lagaminą. Visi pasuko prie vartelių. Įėję į kiemą jie apsidairė, pastoviniavo ir pagaliau suėjo į pirkią.

Moteris apkabino Levutę, paskui Joną ir, neslėpdama ašarų, pabučiavo jiems į rankas. Iškart nė vienas nesuprato, kas čia dedasi, kol pagaliau Levutė atsitokėjo.

– Juk tai mūsų Etkelė... Dieve mano, iš kur tu čia atsiradai? – dabar jau apsiverkė ir Levutė.

– Aš, teta, aš, – džiugiai prisipažino ponia, – atvažiavau jūsų aplankyt, – jos vėl apsikabino, – o čia mano vyras ir mūsų vairuotojas, – pristatė visiems ir vyrus.

– Kokia išgražėjusi, pasipuošusi. Turbūt iš toli atvažiavot? Pavargot, išalkot? Sėskitės pailsėti, o aš tuoj pažiūrėsiu ko nors užkąsti.

Levutei galvosūkis: „Visko namie yra... Ir dešros, ir kumpio, ir skilandžio... Bet žydams to nepaduosi... Kiaulienos juk jie nevalgo“.

Trumpai pagalvojusi, ji užtiesė balta staltiese stalą, padėjo duonos, sviesto, sūrio, medaus ir pati prisėdo prie viešnios.

– Vis prisimenu, dažnai pagalvoju, kažin kur dabar ji, kaip gyvena mūsų Etkelė, – meiliai kalbino, – turbūt kur nors labai toli, kad niekad mūsų neaplanko.

– Kas tiesa, tai tiesa. Labai toli... Izraelyje, jeigu girdėjote apie tokią neseniai susikūrusią valstybę. Atvažiavom tik trumpam, labai norėjosi jus aplankyt. Apsistojom Kaune pas pažįstamus. Mes jau dvi dienos, kai Lietuvoje. Dar pabūsim kokią dienelę ir važiuosim atgal. Ilgai rengiausi tai kelionei ir džiaugiuosi neapsakomai, jus pamačius.

– Kaip smagu, kad susitikome. Kažin ar dar teks kada pasimatyti... O vaišinti tai net nežinau kuo. Visko turime tik žinau, kad ne viskas jums tinka ką mes valgome.

– Tegul taip būna, kad šį kartą aš jus pavaišinsiu, – nusijuokė Etkelė ir kažką žydiškai pasakė vairuotojui. Tas pakilo ir, atsinešęs lagaminą, viską iš jo iškrovė ant stalo.

Buvo čia ir įvairių konservų, juodų ir raudonų ikrų, šokoladinių ir paprastų saldainių, saldžių pyragaičių, vynuogių, bananų bei apelsinų.

Vyrai valgė, o Etkelė su Levute šnekėjosi. Pasirodo, kad tik įsikūrus Izraelio valstybei, Etkė su teta iš Rusijos išvažiavo į savo naują tėvynę, ten už kurio laiko ištekėjo už stambaus verslininko milijonieriaus, o dabar atvažiavo parodyti vyrui tą vietą, kur ji slėpėsi visą vokietmetį ir aplankyti savo geradarių.

Keršių vienkiemyje šventė per visą dieną. Pavalgę visi pakilo ir išėjo į kiemą. Nuėjo pasižiūrėti į daržinę, kur Etkelę šiauduose rado Jonas, paskui atėjo į svirną, kur žydaitė išgyveno net trejus metus. Etkės vyras fotografavo tą atitvertą kampą, kur žmona, būdama dar vaikas, leisdavo dienas, fotografavo daržinę, svirną ir visą sodybą. Vėliau svečiai aplankė ir tuos žmones, kur, iškritusi iš sunkvežimio, Etkė rado pirmąjį prieglobstį.

Tik pavakariais Etkelė su ašaromis akyse, su visais atsisveikinusi, išvažiavo. Prieš išvažiuodamas žydaitės vyras milijonierius paklojo didžiulį pluoštą rublių ir taip gausiai atsidėkojo geriems žmonėms už tokį kilnų ir gailestingą poelgį.

Patys Keršiai niekam nesigyrė. Net Ievutei nieko neprasitarė, bet žmonės labai šnekėjo, kad gavo čielą milijoną. O ką gali žinot? Kad vyras milijonierius, pati Etkė sakė. Ką jam reiškia padovanot kokį milijoną žmonėms, išgelbėjusiems mylimą žmoną nuo mirties?

9.

Matė Mečius, kad Irutė labiau linksta prie Lino, bet nenorėjo pasiduoti. Šiaip ar taip jis gi pirmas pradėjo ją merginti. Jam ir turi būti pirmenybė.

Šokiuose Mečius skuba greičiau už Liną pakviesti merginą šokti, lydi į namus, nė artyn neprileisdamas Lino, bet tas irgi ne snaudžia.

Vos tik Mečius nors trumpam pasišalina, Linas tuoj į jo vietą ir daugiau jau iki pat šokių pabaigos merginos nepaleidžia. Mečius iš tolo stebi juos abu ir, kai jie sušoka paskutinį šokį ir Linas pasitraukia pasiimti švarko, jis kaip mat prisistato prie Irutės, pasisiūlo ją palydėti ir abu kartu išeina pro duris.

Nebepakęsdamas Mečiaus įžūlumo, Linas kartą rėžė jam į akis.

– Ko stengiesi, brolau? Negi nematai, kad ji tavęs nenori?

– Jeigu nenori, tai kodėl bučiuoja? – atkirto Mečius.

– Gerai mačiau koks ten bučiavimas. Stūmė nuo savęs ir tu ko tik nesugriuvai. Paskui pabėgo. Tokio bučinio aš nenorėčiau.

– Sekioji? Šnipinėji? Na ir vyras. Patarčiau per gegužines šilelio krūmuose pasižvalgyti. Ne tokių dyvų pamatysi. Esi tikra boba...

– Iš tavęs irgi ne kažin koks vyras, kad leidiesi panų stumdomas. Manęs dar nė viena neatstūmė. Bučiuosiu ir Irutę.

– Tai dar pamatysim, – netveria pykčiu Mečius, bet Linas, matydamas, kaip jis siunta, šaiposi toliau.

– Aš niekur neskubu. Palauksiu, kol ji pati mane pabučiuos.

– Nesulauksi, – net koja treptelėjo Mečius.

– Sulauksiu. Anksčiau ar vėliau – ji bus mano.

Kai lydi merginą Mečius, seka Linas, kai lydi Linas, seka Mečius. Jie viską mato, viską apie vienas kitą žino. Žino ar ilgai stovėjo atėję prie Irutės namų, ar greitai išsiskyrė, kiek laiko dar kalbėjosi, ar mergina juokėsi, ar buvo pikta. Žino, kiek katras laikė Irutės ranką atsisveikindamas. Linas bandytų pabučiuot merginą, bet bijo. O jeigu ir jį prasivarys? Nelabai būtų smagu prieš Mečių. Linas nė kiek neabejoja, kad Mečius kažkur netoliese ir juos stebi.

Ir taip per visą mielą vasarėlę iki pat derliaus šventės... Ruduo šiemet gražus, sausas, saulėtas. Šventės diena pasitaikė irgi be lietaus. Pas tą patį Stonį sustatyti stalai pirkioje ir stancijoje. Nemažai padaryta alaus, yra ir „samagono“ bei naminio vyno. Pirmininkas leido paskersti kiaulę, buvo papjautas avinas ir daug paukščių. Išgert, užkąst buvo paruošti stalai pirkioje, o šokiai kieme.

Žmonių daugybė. Čia ir brigadininkas su žmona, fermų vedėjai, melžėjos, mechanizatoriai ir eiliniai sąžiningi kolūkiečiai, kurie nepraleido nė vienos lauko darbų dienos.

Tautiniais rūbais pasipuošusi Irutė, keliais trumpais žodžiais pradėjo šventę, pirmininkas rėžė kalbą, agronomas pakėlė tostą už pirmininką, už kolūkį, kolūkiečius ir gausų šių metų derlių. Grojant maršui, visi atsiėmė kuklius apdovanojimus. Mečius ir Linas gavo po vertingesnę dovaną. Abu gavo po rankinį laikrodį, kuriuos kaip ir kitiems įteikė Irutė.

Abu vaikinai buvo pasipuošę naujais kostiumais, baltais marškiniais, užsirišę vienas už kitą gražesniais kaklaraiščiais. Šaunūs, gražūs vyrukai – nieko neprikiši, o jau Irutė su tuo tautiniu aprėdu atrodė kažkokia ypatinga. Su balta, pūstom rankovėm bliuzele, ilgu klostuotu sijonu, raštuotu „kikliku“, stipriai įveržtu per liemenį, gintaro karoliais – atrodė tokia daili, laiba, aukšta krūtine lietuvaitė, kad tiesiog negalėjai atitraukti nuo jos akių. Mergaitė buvo truputį pasiryškinus antakius, blakstienas, o veidelio ir dažyti nereikėjo. Nuo šventinių įspūdžių, nuo visų dėmesio, nuo trupučio išgerto vyno ji atrodė taip gražiai, kad Mečius ir Linas vedžiojo ją akimis, nekreipdami dėmesio į svečių atlaidžias šypsenas.

Linas pirmas spėjo nutverti Irutę. Jie linksmai šoka, o Mečius stovi atsirėmęs į tvorą ir piktas juos stebi.

– Ko čia stovi vienas kaip stulpas? Ko nesilinksmini? – užkalbino pro šalį eidama mergaitė Bronelė. Kol nebuvo kaime Irutės, Mečius dažnai ją pašokdindavo. – Tokia šventė... Dar ne greitai kitos tokios sulauksime, – bet Mečius niūriai atsakė.

– Yra dar laiko. Spėsiu... – ir toliau liko stovėti prie tvoros, laukdamas progos prieiti prie Irutės.

– Tiek daug šokom, – sako Irutė, įpusėjus šventei, – ar ne laikas padaryti pertrauką?

– Su tavim šokti aš galiu be jokių pertraukų. Netgi be pietų pertraukos, – juokiasi Linas, – su tavim vienas malonumas...

– O aš pavargau ir išalkau. Nuo pat anksčiausio ryto ant kojų. Nebuvo kada net užkąsti. Gal einam prie stalo ko nors užvalgyti?

– Kaip pasakysi, – sutinka Linas, – užvalgysim, atsigersim, nuplausim dulkes ir vėl galėsim šokti.

– O aš jau nebenoriu. Vienas ir tas pats... Darosi nuobodu.

– Ar aš jau tau nusibodau? – nusigando Linas. – Galiu pasitraukti. Kaipmat atsiras, kas užims mano vietą. Visą vakarą Mečius ramsto tvoras...

– Visai ne, bet ir pats žinai, kas per daug, tas nesveika, – pasiteisino Irutė, – nusibodo ir ta muzika, ir tos dainos ir išvis tas alasas. Viską gadina tie pusgirčiai seniai su savo bobom. Ateina neva šokti, įsisuka į gražiai besilinksminančio jaunimo ratą ir tik stumdosi. Visaip staiposi, vaiposi ir gadina nuotaiką. Visą romantiką paverčia niekais. Tyčiojasi iš jaunų žmonių jausmų, kurie gal būt kam nors ir gimsta kaip tik to gražaus šokio sūkuryje.

– Tai jau tikrai, – pritarė Linas.

– Dabar dar nieko, bet pamatysi, kas čia dėsis iki ryto... Bus pilna girtų, ne vienas dar išsivems, užvirtęs ant tvoros. Reikia sprukti kol dar laikas ir spėti išsinešti nors tuos įspūdžius, kuriuos norėtųsi prisiminti.

Linas su Irute dar ilgokai pasėdėjo prie stalo, gurkšnojo alų, užkandžiavo, kol pagaliau mergina pakilo.

– Ar jau eisim? – paklausė Linas.

– Tik palauksim, kol vėl užgros armonika. Tada visi išeis šokti ir mes išeisim niekieno nepastebėti, – atgal atsisėdo Irutė.

Neilgai teko laukti. Kai užgrojo armonika, jie, susiėmę už rankų, praėjo pro šokančias poras ir pro plačiai atkeltus vartus išėjo iš kiemo.

Kelio galiuką jie ėjo vieškeliu, o paskui pasuko į rasotą takelį pievoje. Juos dar ilgai lydėjo šventinis triukšmas, armonikos garsai, dainos, išgėrusių diedų šūksniai, kol galų gale viskas nutilo. Juos apsupo ramybę nešanti palaiminga nakties tyla.

Linui buvo smagu šokti su Irute, visą vakarą turėti ją arti savęs, glausti prie savo krūtinės, savo širdimi jausti jos širdies dūžius, jausti jos karštą alsavimą ant savo veido, bet dar maloniau va taip žengti kartu vienas šalia kito ir žinoti, kad jie vienas kitam labai svarbūs ir reikalingi. Linas taip kaip šokyje apkabino mergaitę per liemenį ir priglaudė prie savęs. Irutė nesipriešino.

Jie ėjo tylėdami, netarė nė žodžio, nenorėdami sudrumsti tos žavios nakties tylos, suprasdami, kad nė vienas lūpomis ištartas žodis nepasakys tiek, kiek šiuo metu pasako ši paslaptinga tyla.

Tai buvo neužmirštama dviejų jaunų žmonių pirmojo bučinio naktis...

10.

Išsiskyręs su Irute, Linas, vos žengęs keletą žingsnių, akis į akį susitiko su staiga iš tamsos išnirusiu Mečiumi. Pasirodo, kad ir šį kartą jis ėjo paskui juos ir to nė neslėpė.

– Ką dabar pasakysi? – Linui kilo noras paerzinti Mečių. – Juk matei, kad bučiavomės?

– Tai jau taip... Tavo viršus, – Lino nuostabai prisipažino Mečius. Jis net nepuolė muštis ar kaip kitaip išreikšti savo pyktį, ko tikėjosi Linas, tik pro sukąstus dantis užgauliai metė.

– Nėra ko norėt... Juk tu dabar milijonierius...

– Koks aš milijonierius? Kokius čia niekus tauški? – gavosi atvirkščiai. Dabar jau supyko Linas.

– Visi gi žino, kad žydas padovanojo, o mergos visos vienodos. Joms kad tik bagotas, kad tik piniguotas... Nori – bučiuok, o ir šiaip gali daryti ką nori...

Linui skaudžiai grybštelėjo už širdies šie lyg ir taikiai pasakyti Mečiaus žodžiai, bet jis susitvardė.

– Kaip bebūtų, bet Irutė ne tave, o mane bučiuoja, – norėdamas įgelti sviedė Linas, – turbūt jau dabar nustosi paskui mus sekioti?

– Žinoma, pasiieškosiu tokios, kuri mane mylės ir be pinigų, o jūs žinokitės. Tokios meilės kaip jūsų neilga trunka. Baigsis pinigai, baigsis ir meilė.

– Kuo čia dėti pinigai? Kai mes pradėjome draugauti, jokių pinigų nė nebuvo, – slopino pyktį Linas.

– Aš pirmas pradėjau su Irute... Ar jau pamiršai? – pakėlė balsą Mečius.

– Nei su tavim, nei su manim jokios draugystės nė nebuvo. Tiek tau, tiek man ji patiko ir viskas. Kas uždraus pašokti ar palydėti po šokių namo? Draugystė atėjo vėliau. Aš nekaltas, kad ji pasirinko mane. Ar aš žinojau, kad tau jos taip reikia?

– Puikiai matei ir supratai, nemeluok, bet pakišai koją ir viskas. Niekas taip nedaro.

– Nieko aš nepadariau. Ji mums abiems patiko.

– Užteks tos kalbos, – vėl nusiramino Mečius, – nesipyksim juk dėl mergos? Tiek to. Aš tik norėjau įsitikinti, kaip yra iš tikrųjų. Dabar pamačiau, supratau ir žinosiu, ką daryti toliau, – jau visai ramiai kalbėjo Mečius. – Baikim tą reikalą visam laikui.

Vaikinai išsiskyrė beveik draugiškai ir Linas net nežino, kaip tai vertinti. Negi jie ir vėl draugai? Ar tikrai Mečius nebepyksta? Jeigu taip, tai būtų labai gerai. Po teisybei negražu tikriem pusbroliam pyktis. O pagaliau ar ne vis tiek? Svarbu, kad jis pabučiavo Irutę ir nuo šiol tarp jų prasidės rimta draugystė. Linas gali laikyti ją savo mergina, jie dabar jau pora ir ko gero visam gyvenimui, nors apie tai gal per anksti galvoti.

Kol kas Linui užtenka ir tiek. Smagu, kad turi ką prisiminti, apie ką maloniai galvoti... „Džiugu, kad susitaikėm su Mečium. Juk mes ne tik draugai, bet ir kaip broliai. Juk esame artimi giminės... Irutė mane pasirinko. Juk vienas katras turėjome pasitraukti...“

11.

Linas linksmas, jam gera, dienomis dirba laukuose dainuodamas. Rytais keliasi guvus, gerai nusiteikęs darbui. Bet, kai vieną rytą atėjęs į garažą norėjo išvairuoti laukan traktorių, niekaip negalėjo užvesti variklio.

Vakar viskas buvo gerai. Linas visą dieną dirbo, parvažiavęs mašiną paliko tvarkingą: kur reikia pavalė, patepė, užsipylė degalų, o dabar neužsiveda ir gana. Ką nedarė, kaip nebandė užkurti jis negalėjo rasti gedimo, nors trilinkas susilenkęs prie variklio darbavosi visą rytą.

Pusdienį nematydamas traktoriaus laukuose, į garažą atėjo pats pirmininkas.

– Kas čia, po velnių, darosi, – nepatenkintas jis klausia Lino, – kodėl nedirbi?

– Neužsiveda variklis, – atsitiesė Linas, – nieko negaliu padaryti.

– Štai kaip? Negerai. Yra technika, o darbai stovi. Perniek eina tokios gražios dienos. Pats darbymetis... O, štai atvažiavo vairuotojas, – pamatęs, kai prie garažo privažiavo Mečius, pašaukė pirmininkas. – Tegul jis pasižiūri. Dvi galvos – du „razumai“, – dar pajuokavo jis. – Ateik čia, – kai iš kabinos išlipo Mečius, pašaukė pirmininkas ir Mečius tučtuojau priėjo prie jų.

– Gero ryto, – padavė jis ranką pirmininkui ir Linui. – Sveiki. Kas atsitiko? – paklausė lyg niekur nieko.

– Sugedo variklis, – suskubo atsakyti pirmininkas, – jau pusė dienos, kai stovi traktorius. Pats traktoristas nieko negali padaryti. Pažiūrėk pats, gal tau geriau seksis?

Mečius pasiraitojo rankoves.

– Pasitrauk, – prasivarė jis Liną, – leisk man pažiūrėti.

Linas paėjo kiek toliau, o pirmininkas kartu su Mečiumi palinko ant variklio. Šiek tiek pasikrapštęs, šį tą pačiupinėjęs, netrukus pasakė Linui, – na, pabandyk dabar.

Vos tik Linas paėmė už rankenėlės, variklis suburzgė, ir pirmininkas su Mečiumi susižvalgė. Laimingas Linas pripuolė prie Mečiaus.

– Kas čia buvo, brolau? – tikėdamasis, kad šis, taip kaip anksčiau būdavo, paaiškins ir parodys gedimo priežastį. Mečius nudavė, kad neišgirdo, šyptelėjo ir atsisuko į pirmininką.

– Ir dėl tokių niekų reikėjo tiek gaišti? Kad būčiau žinojęs, iš ryto būčiau pasižiūrėjęs. Nebūtų stovėjęs traktorius pusę dienos be darbo.

– Ir kas tokio ten galėjo būti? – spėliojo Linas, bet džiaugėsi nors tuo, kad dabar jau galės dirbti.

Jis arė iki pat sutemos. Atvažiavęs į garažą, Linas traktorių paliko tokį, koks buvo, nė neapžiūrėjęs. „Dabar jau tamsu. Geriau ryte ateisiu anksčiau ir gerai apžiūrėsiu, – nutarė jis, bet, vėlai gulęs, ryte pramigo ir prie garažo atėjo susirūpinęs.

– Kažin, kaip bus šiandien? – nerimavo Linas, bet viskas buvo gerai. Variklis iškart užsivedė ir jis, visą dieną stropiai dirbęs, beveik kompensavo vakarykštę prastovą.

Už poros dienų – ir vėl tas pats. Linas visai pasimetė: „Kas čia pasidarė, kad variklis taip dažnai genda? Anksčiau taip nebūdavo“.

Linui ir pačiam nesmagu, ir prieš pirmininką nepatogu. Ir kas blogiausia, kad pats niekaip negali susitvarkyti, o paprašytas Mečius, kaipmat susidoroja.

Vieną rytą, atėjęs gerokai anksčiau, Linas rado Mečių prie atidengto traktoriaus variklio. Netikėtai užkluptas, jis atšoko, norėjo išeiti, bet Linas pastojo jam kelią.

– Kokių velnių tu prie mano traktoriaus? – eidamas artyn jis piktai paklausė Mečiaus.

– O ką? Ar negalima? – kad ir užkluptas, įžūliai atkirto tas.

– Tai va kodėl nuolat genda mano traktorius. Čia tavo darbas?

– Tas ir yra, – lyg niekur nieko kalbėjo Mečius, – man ir pačiam įdomu, kas čia dedasi? Kai sugenda, tai šaukiesi „Mečiau, ateik“, o kai pats noriu pasižiūrėti – tai jau nebegerai?

– Nepūsk arabų. Dabar man viskas aišku, – kuo toliau, tuo labiau piktinosi Linas. – Pirma sugadina, o paskui – „šekit, žiūrėkit, koks aš mandras. Niekas negali, tik aš vienas moku pataisyti“. Šunsnukis!

– Tegul, pagal tave aš sugadinau, tai koks iš tavęs meistras, jeigu pats negali pataisyti? Su mano varikliu tegul kas ką nori daro, aš pats susitvarkysiu. Nereikės šauktis kitų pagalbos.

– Palauk, pasižiūrėsiu, ar dabar užsives, – susiprato Linas, – gal ir dabar jau spėjai kai ką padaryti?

– Gali žiūrėti, kiek tik nori, nieko nepamatysi, – šaipėsi Mečius ir vėl norėjo išeiti, bet Linas staiga prišoko prie jo.

– Taip ir sakiau. Matai, variklis neveikia, vakar pastačiau visai tvarkingą. Rodyk, rupūže, ką padarei! O tai snukį sumalsiu!

– Tik pabandyk! – grėsmingai grikštelėjęs dantimis, žengė didelį žingsnį arčiau Lino Mečius. – Ko šokinėji? Užkabinsi – ne tiek gausi atgal. Dar niekam niekada nelikau skolingas.

– Tu man jau skolingas, – nepabūgo jo Linas, – kiek nepadaryto darbo stovi per tave. Gėda prieš pirmininką, gėda prieš žmones. Kiek sugadinta nervų ir dar drįsti man grasinti? Kur tavo sąžinė? Žinau, keršiji už tai, kad Irutė prasivarė? Taip tau ir reikia tokiam pasalūnui, – palietė pačią skaudžiausią vietą Mečiaus širdyje Linas ir anas, sugniaužęs kumščius, puolė ant jo.

Linas, išvengęs smūgio, griebė ant variklio dangčio gulintį veržliaraktį ir, mojuodamas juo prieš pat Mečiaus nosį, rėkė.

– Nesiartink, bo kai vošiu, nežiūrėdamas kur papuola. Pasigailėsi, bet gali būti per vėlu.

– Nepagąsdinsi. Aš plikomis rankomis tave į miltus sumalsiu. Nežinai, su kuo prasidėjai... – visas persimainęs iš veido, vėl jis puolė ant Lino, bet tas, ne juokais išsigandęs, gelbėdamasis nuo įtūžusio pusbrolio, nieko nebežiūrėdamas, iš visų jėgų tvojo Mečiui į galvą. Pamatęs, kaip šis, apsipylęs krauju, parkrito ant žemės, išsigandęs ir pasimetęs išbėgo į lauką, bet, kiek pabėgėjęs, sustojo ir apsidairė. Po keleto sekundžių atsitokėjęs, grįžo atgal į garažą, priėjęs arčiau ir geriau apžiūrėjęs gulintį Mečių, pabandė jį kelti. Pajudintas Mečius be gyvybės ženklo susmuko atgal, o iš žaizdos plačia srove pliūptelėjo kraujas.

– Viešpatie! Juk aš jį užmušiau! – baisi mintis kaip žaibas trenkė Linui į galvą. – Kas dabar bus?

Šiek tiek atsigavęs po tokio sukrėtimo, Linas tekinas pasileido į kontorą, skambinti į medicinos punktą miestelyje. Kontoroje dar nebuvo nė vieno darbuotojo tik šlavinėjosi už visus anksčiau atėjusi valytoja.

Į skambutį atsiliepė budinti sesutė. Paklausė, kas atsitiko, pasiteiravo, kokia ligonio būklė ir pažadėjo, kad greitai atsiųs pagalbą.

Kai Linas, paskambinęs grįžo atgal, ten jau stoviniavo žmonės, o iš garažo sklido širdį draskantis Mečiaus motinos riksmas. Kažkas jau spėjo pranešti tėvams ir motina, parpuolusi ant kelių prie gulinčio ir krauju paplūdusio sūnaus, raudojo balsu.

– Kas tau, vaikeli, ką padarė? Išėjo iš namų sveikas, linksmas, o dabar... Ar gyvas dar tu? Ar mane girdi?

Kai tik sužinojo, atbėgo ir Levutė su Jonu. Pamačiusi Liną, motina pripuolė prie jo.

– Kas čia buvo? Gal tu žinai, kas atsitiko? – klausinėjo ji sūnų su ašaromis akyse.

– Susimušėm, – visiems girdint prisipažino Linas, – aš gyniausi... Jeigu nebūčiau atsigynęs, dabar aš gulėčiau jo vietoje.

– Dėl ko? – jau verkė ir Levutė. – Kas dabar bus? Kad tik nenumirtų Mečius... Ką dabar darysim?

Greitoji Mečių išvežė tiesiai į rajoninę ligoninę, o netrukus pasirodė ir milicija.

Išsiaiškinti padėtį išsivežė Liną, bet po apklausos jį paleido. Atidavęs pasą ir pasirašęs pasižadėjimą, kad niekur nepasišalins iš gyvenamos vietos, tėvų džiaugsmui jis po pietų grįžo namo.

12.

Pirmą kartą per tiek metų sesės dvynės žiauriai susipyko. Kai už poros dienų Levutė atėjo pas Ievą pasiteirauti apie Mečiaus sveikatą, ta su ašaromis akyse ją išvarė ir liepė nesirodyti daugiau akyse.

– Kokia kvaila buvau, kai tada tavęs paklausiau, – verkdama priekaištavo sesei Levutei, – kad ne tavo tas benkartas, šiandien mano Mečius būtų sveikas, o dabar niekas nežino, ar liks gyvas. O koks vyras buvo... Nedovanosim, turės atsakyti už tokį padarymą. Rasim teisybę nė negalvokit. Supūs tas benkartas kalėjime. Tai kas, kad dabar laisvas. Ateis laikas, kai už viską teks atsakyti.

Su sese Levutė nesikalba, bet iš žmonių žino, kad su Mečiumi blogai. Sužalota kaukolė, tik laimė, kad nepaliestos smegenys, didelis nukraujavimas, galimos komplikacijos. Laukia ilgas ir rimtas gydymas.

Išgulėjo Mečius ligoninėje net tris mėnesius, bet grįžo pasveikęs. Nedarbingumo lapelis buvo išduotas ilgam, bet visą laiką jis lovoje neguli. Po truputį vaikštinėja, po truputį darbuojasi. Buvo jau ir garaže, pabandė net užvest mašiną – viskas tvarkoje, kad ir jo vietoje dirba kitas žmogus. Su juo Mečius pasišnekėjo, bet pats pamėginti važiuoti dar bijojo. Lauks, kol visai sustiprės.

Mečius, išgirdęs tėvų kalbas apie teismą, šviesiai tiesiai, griežtai pasakė:

– Jokių teismų ir kalėjimų nebus. Aš pats kaltas. Gulėdamas ligoninėje ne tik pats prisikentėjau, bet prisižiūrėjau, kaip kenčia kiti. Mačiau tiek skausmo, mirčių, ašarų iš arti, kad nelinkiu niekam to patirti. Turėjau daug laiko viską apgalvoti, apmąstyti ir tik viena supratau – nieko nėra gražesnio už gyvenimą. Reikia branginti jį tokį, kokį turime, o visa kita vieni niekai, palyginus su jo netektimi.

Kai Keršiai sužinojo, kad Mečius nežada duoti Lino į teismą, labai apsidžiaugė. Levutė ir Jonas pasitarę, nusprendė kaip nors atsidėkoti ir tuo pačiu pagerinti, o gal ir atnaujinti suirusius santykius su sese.

Vieną sekmadienio popietę, atskaičiavę nuo „Etkelės milijono“ pusę sumos, abu nuėjo į Motiekų kiemą.

– Mes abu su Jonu norėtume šiek tiek jums padėti, – nedrąsiai kreipėsi Levutė į seserį, – visiems nemažai pridarė rūpesčių ta bėda, bet jums kliuvo daugiausiai. Ne kartą važinėjot į ligoninę, gal ir vaistų kokių nors brangių teko pirkti, kas be ko, juk ir daktarus reikėjo patepti... Išlaidos, rūpesčiai, nervai... Bet, dėkui Dievui, kad viskas gerai baigėsi. Tiek metų taip gražiai sugyvenome... Gal ir toliau galėtume taip bendrauti? Nebepykit taip labai ant mūsų, – padavusi pinigus, apkabino seserį Levutė. – Mes irgi dėl to labai pergyvenome ir, Dievas mato, kaip džiaugiamės, kad Mečius grįžo gyvas ir sveikas.

– Tegul taip ir bus, kaip tu sakai, – pravirko Ievutė, – po teisybei, tai aš jau pasiilgau jūsų ir labai apsidžiaugiau, kai jūs atėjot. Nežinau, kaip būtų buvę, jei būtume netekę Mečiaus, bet dabar, kai liko gyvas, viskas, kas buvo bloga, jau praėjo... Ko mums besipykti? – ir seserys apkabinusios viena kitą, pasibučiavo.

2013 m.

Miko bėdos

1.

Baigėsi gegužinė. Mikas, palaukęs bei įsitikinęs, kad Verutę išlydėjo tas pats vyrukas, su kuriuo ji šoko visą vakarą, grįžo prie draugų ir su jais patraukė namo.

Eidami visi juokavo, dalinosi įspūdžiais, bet Mikui buvo ne tas galvoje. Jam visą laiką rūpėjo Verutė. „Kokia vis tik ji graži ir miela. Gražiausia iš visų miestelio mergaičių“. Nuo pat vaikystės, nuo mokyklos laikų jis apie ją svajojo. Kol buvo dar paaugliai, viskas buvo daug paprasčiau. Jie kone kasdien susitikdavo žaisdami vaikiškus žaidimus, o kai paaugo, rinkdavosi su jaunimu dalinti žiedo.

Mikui užtekdavo ir to, kad galėdavo Verutę matyti iš arti, retkarčiais, pasitaikius progai, prie jos prisiliesti, paimti už rankos ar šalia jos pasėdėti. Po tokių vakarų vaikinas turėdavo ką malonaus prisiminti, apie ką galvoti. Ne taip ilgu jam būdavo laukti kito šeštadienio ar sekmadienio, kada jaunimo susiėjime vėl galės Verutę pamatyti.

Bet tie laikai jau seniai praėjo. Jie jau nebe vaikai, o jaunuoliai ir, kai, atrodo, jau atėjo laikas ir Mikas buvo pasiruošęs rimtai draugystei, jie, galima sakyti, visai išsiskyrė.

Aplink Verutę sukosi būrys gerbėjų ir ji pasipūtė, išpuiko. Jai nebeįdomūs savi berneliai, ji retai besilanko jaunimo susibūrimuose, sekmadieniais po pamaldų vaikšto po miestelį su svetimais vaikinais iš vienkiemių.

Verutė jau žino savo vertę ir tikisi vaikino ūkininkaičio. Savi berniokai jai tik neverti dėmesio vaikėzai, jų vengia arba tiesiog šalinasi. Tik Mikas nenustoja apie ją galvoti ir vis graužiasi: „Viskas būtų kitaip, jeigu aš mokėčiau šokti... Galėčiau ją pašokdinti, po šokių į namus palydėti. Galimas daiktas, kad man pavyktų į save atkreipti jos dėmesį. O dabar manęs net nepastebi... Kas iš to, kad aš sekioju ją akimis ir pergyvenu? Ji domisi kitais, o apie mane net nežino... Kaip atkreipti į save Verutės dėmesį? Reikia ką nors daryti. Nebėra laiko laukti. Nė nepamatysi, kai ją nučiups koks pašalaitis ir tiek tu ją matysi...“

Kai vyrai atėjo į miestelį ir, prieš išsiskirdami dar trumpam sustojo pašventoryje, Mikas staiga kreipėsi į draugus:

– Klausykit. Ar jums neatrodo, kad mes ne tokie, kaip kiti?

– O kas? – visi sužiuro į Miką.

– Mes gi nė vienas nemokam šokti.

– O aš galvojau, kad kažin kas, – nusijuokė Alius, – na ir kas?

– Ko tada mums vaikščioti į gegužines? Ar pasižiūrėti, kaip svetimi bernai šokdina mūsų mergaites? – tęsė Mikas. – Geriau jau to visai nematyti.

– Ar būtinai šokti? Yra žaidimai, rateliai, – nesutiko dainušnikas Jonas. – Galima padainuoti dideliame būryje. Ar ne gražu? Vis tiek pažmonys...

– Gerai ir padainuot, bet ne tas... – laikėsi savo Mikas, – mokėdamas šokti bet kurią mergaitę gali pakviesti ir su ja pašokti. Ne taip, kaip dabar tik iš tolo ganai akimis kaip jos su kitais sukasi.

– Pakviesti, tai pakviesti... O jeigu nesutiks? – abejojo Petras, – apsijuoksi ant visos gegužinės.

– O kaip kitaip sužinosi ar patinki tu jai, ar ne? – toliau dėstė Mikas. – Jeigu nesutiks su tavimi šokti, visam laikui žinosi, kad tu jai nereikalingas. Tada pasiieškok kitos...

– O jeigu ir kita? – gūžtelėjo pečiais Petras. – Ką gali žinoti, kas mergai šaus į galvą? Geriau jau neprasidėti... O šokti dabar jau vis tiek nebeišmoksi.

– O kodėl ne? Ne tokius dalykus žmonės išmoksta. Tik noro reikia, – prieštaravo Mikas.

– Iš ko išmoksi, jeigu mes visi nemokam? Kas pamokys? – susidomėjo Alius.

– Paprašysiu mūsų Danutės, – prisiminė sesę Mikas, – ji tikrai neatsisakys.

– Tai kad visai dar piemenė. Ar tikrai ji jau moka šokti? – stebėjosi Alius.

– Mergaitės kažkodėl greičiau išmoksta. Pažiūrėk, kiek daug jų yra gegužinėje. Ir nerasi nė vienos, kad nemokėtų. Tik mes tokie apkiautėliai... Jeigu norit, tai galim kurią nors dieną susirinkti pas mus, – jau visai rimtai pakvietė Mikas. – Užsidarysime stancijoje ir niekas nei matys, nei girdės.

– O kas mums pagros? Iš kur imsim muzikantą?

– Paprašysim Stasiuko. Mūsų mokslui užteks ir jo lūpinės armonikėlės.

2.

Per visą vasarą prakaitavo vyrai, kol pagaliau nusprendė, kad jau pakaks. „Vargu ar beišmoksi geriau, jeigu ir toliau mokinsies“.

Su valsu buvo lengviau, su polkute sunkiau. Bet kaip jiems atrodė, kad ir su ta visai neblogai susidorojo. Šokdami su Danute ar vienas su kitu, mažiau mindė vieni kitiems kojas, jau mokėjo laiku šokį pradėti arba sustoti. Žodžiu, jau sugebėjo žingsnelius pataikyti į taktą... Ko daugiau reikia? Kiek išmoko, tiek užteks. Juk duonos iš to nevalgysi, o gegužinėje pasistumdyti bus gerai ir tiek, kiek moka.

Miko draugams viskas nusibodo, jie sutingo kartoti vieną ir tą patį todėl pasitraukė, o jis, kad ir likęs vienas, treniravosi toliau. Tai pats vienas trepsi, švilpiniuodamas melodiją, tai sukasi su sese. Kviečia Danutę šokti, įsivaizduodamas, kad kviečia panelę, ir sukasi su ja, kol pavargsta.

Taip Mikas sulaukė ir advento. Girdėjo, kad užsigavėt prieš trumpą gavėnią jaunimas renkasi Baniulio vienkiemyje. Žadėjo būti net armonika. Nieko juk nesugalvosi geriau? Pasitaikė puiki proga išbandyti savo jėgas. Mikas nutarė pirmiau pašokdinti visas mergaites, o paskui bus drąsiau pakviesti ir Verutę, bet ji tą vakarą neatėjo.

Mikas nelabai ir nusiminė. Jam net geriau. Jis šoks su kitomis mergaitėmis visą vakarą. Matys, kaip jam sekasi, o su Verute pašoks per Kalėdas, kai jau bus visai gerai pramokęs ir bus gerai pasiruošęs. Jis žinojo, kad pavasarininkai parapijos salėje ir šiemet rengia Kalėdoms šventinį vakarą su vaidinimu ir šokiais.

Šį vakarą užsigavėt jaunimo susirinko nemažai. Visi linksmai klega, o Mikui nerami širdis. Užgrojus muzikai visi šoka, o Mikas vis dar nedrįsta pradėti, vis dairosi, žiūri, ką daro „mokslo“ draugai. Alius pradėjo pirmas, tad ir jam nėra ko snausti.

Pagaliau Mikas ryžosi. Priėjęs linktelėjo pirmai pasitaikiusiai, visai nepažįstamai, sėdinčiai arčiau durų mergaitei ir, kai ji pakilo, Mikas ją apkabino. Tik pirmi žingsniai netvirti, o šokant su patyrusia partnere, kuo toliau, tuo darėsi drąsiau. Po šokio Mikui grįžo pasitikėjimas savimi ir jis pakėlė aukščiau galvą. Jam smagu, mergaitė irgi, atrodo, patenkinta. Bet tai buvo tik valsas. Kai užgrojo polkutę, Mikas jau nebeieškojo kitos sau į porą. Mergaitė puikiai taikėsi prie jo dar kiek grubokų judesių, antrino jo ne visai tvirtus žingsnius. Vaikinas džiaugėsi, kad pataikė pakviesti tokią gerą ir kantrią mokytoją. Visai ne tokią, kokia buvo sesė. Danutė buvo daug mažesnė už jį, Mikui tekdavo gerokai pasilenkti, o dabar jis buvo tiesus, iškelta galva, atsipalaidavęs ir polkutė gavosi pakankamai linksma.

Mikas apsidairė. Jeigu valsą Alius pradėjo pirmas, tai dabar ir jis, ir kiti jo draugai sėdėjo ant suolo ir stebėjo jį, šokantį polkutę. Norėdamas pasirodyti prieš draugus, Mikas surizikavo pasisukti net į kitą pusę, bet jam netikėtai susipynė kojos ir jis ko tik nesuklupo. Laimė, kad kaip tik tuo metu baigė groti muzikantai, pasibaigė šokis ir tas jo brokas liko nepastebėtas. Buvo truputį nepatogu prieš mergaitę, bet ši tik maloniai nusišypsojo ir Mikas nusiramino.

3.

Kai išmoko šokti, Mikas labai išpopuliarėjo. Mergaitės atvirai jam reiškė simpatijas, mielai su juo šoko, viena per kitą kvietė jį ratelio vidurį, bet Verutė vis dar pūtėsi. Mikui apmaudu, bet jis nenustoja vilties. Jai matant, jis atvirai demonstravo savo pasisekimą tarp mergaičių, džiaugdamasis, kad išmoko šokti.

Po teisybei, Mikui daugiau nieko ir netrūko. Vaikinas gražus pažiūrėti, dailiai nuaugęs, laibas, aukštas, linksmo būdo, turi gražų balsą, ne tinginys prie darbo. Ne iš turtuolių, bet vienas iš pasiturinčių miestelio vaikinų. Gyvena jis miestelio pakraštyje dideliame, gražiame dviejų galų name, prie kurio dar du hektarai žemės. Kaip ir visose sodybose stovėjo daržinė, tvartas ir skirtingai negu pas kitus, prie gatvės stovėjo kalvė. Miko tėvas buvo kalvis, bet jau daug metų, kai jis išvykęs į Ameriką. Grįžti tėvas neketina, bet šeimos nepamiršta. Dažnai prisiunčia pinigų, drabužių ir šiaip visokių dovanų.

Taigi, gyvanašlė su dviem vaikais visai neblogai gyvena. Išsilaiko karvę, užsiaugina lašininį, nuomoja kalvę. Jai su vaikais nieko netrūksta. Kad ir be tėvo, Mikas užaugo tvarkingas, neištvirko dar ir dabar klauso motinos, nelaidokauja. Kai jis dar buvo vaikas, užteko to, kas buvo, o dabar, kai jau išėjo į vyrus, tai savo reikmėms litą, kitą užsidirbti per vasarą eina į netoliese esantį dvariuką už padienį darbininką prie lauko darbų.

Motina vis ragina sūnų mokintis kalvystės, bet šis amatas nelabai traukė Miko. Pažiūrėt, kai kalvėje darbuojasi žmogus, jam įdomu, bet dirbti tokį darbą jis nenorėtų. Mikui arčiau prie širdies žemės ūkio darbai. Visada gryname ore, apsuptas gamtos... Tai kas, kad nelengva, kad ir labai pavargsti per dieną, bet užtai kokios mielos poilsio valandos. Kaip ten bebūtų, bet kol kas Mikui gerai ir taip.

Matydamas, kad mergaitėms jis patinka, ir pats apie save pakeitė nuomonę, kitaip save vertina, kitaip apie save galvoja: „Jei patinku visoms mergaitėms, patiksiu ir Verutei. Niekur ji nedings. Bus mano“.

Neilgai pūtėsi ir Veronika. Po truputį, po truputį ji ėmė palankiau žiūrėti į Miką. Jam jau buvo progų su ja pašokti, parlydėti į namus. Verutė jo nebesibaido, bet Mikas ne toks kvailas, juk mato, kad į ūkininkaičius ji labiau kreipia dėmesį ir meiliau į juos žvilgčioja. Užgrojus muzikai, vaikinas mato, kad kartais Verutė aiškiai vengia jo kvietimo. Lyg atsitiktinai ji pasitraukia giliau į mergaičių būrį, o kai Mikas vis tiek ją ten suranda, tada ji be šypsenos paduoda jam ranką. Mikas vėl nusimena, bet keista, kad anksčiau taip jos siekęs, pradeda atvėsti.: „Ar verta taip žemintis, kai ji taip įsivaizdina? Matyt aš ją jau seniai praradau, ir, atvirkščiai, tik dabar save suradau“.

Dar kiek nesėkmingai pasekiojęs paskui Verutę, Mikas pagaliau numojo ranka, o neužilgo miestelyje pasirodė jaunutė pradžios mokyklos mokytoja. Miestelėnai matė ją ir anksčiau, ji pasirodė vasarą tik trumpam. Buvo, matyt, atvažiavusi susipažint su vieta, o prasidėjus mokslo metams, ji apsigyveno visam laikui. Jaunimui ji buvusi, nebuvusi. Nei ji draugė mergaitėms, nei pana berniokams, bet, kaip paaiškėjo vėliau, ji miestelio jaunimo nė kiek nesišalino.

Jauna mokytoja graži panelė. Ji inteligentiška, visada gražiai pasirėdžiusi. Jos bateliai ant aukštų kulniukų, ant rankos riešo mažytis laikrodukas, ant kaklo gražių, smulkių, apvaliai nuglūdintų akmenukų vėrinukas, gili iškirptė – taip ji atrodė vasarą. O dabar žiemą, apsirengusi šiltu su karakuline apykakle paltu, užsidėjusi madingą, taip pat karakuliu puoštą, kepuraitę, apsiavusi auliniais batais, susikišusi rankas į muftą, atrodė neįprastai, bet gražiai.

Visiems patiko tokia maloni ir mandagi panelė. Miestelyje ji dar nieko nepažįsta, bet kiekvienam gatvėje sutiktam žmogui, ar tai būtų vyras, ar moteriškė, net vaikui linkteli galva, pasisveikina ir maloniai nusišypso. O kai panelė mokytoja per Kalėdas pasirodė vakarėlyje, tai visi sujudo: „Kažin, ar atėjo tik vaidinimo pasižiūrėti, ar pasiliks ir šokiams?“

Kai po vaidinimo suolai buvo nustumti į pakraščius ir salė buvo paruošta šokiams, visų nuostabai, panelė mokytoja neišėjo, o, atėjusi prie mergaičių, atsisėdo ir liko laukti šokių pradžios. Užgrojo polką, bet mokytojos niekas nedrįso kviesti, o kai užgrojo valsą, Mikas pasitempė. Valsas jam visai gerai išeina, net suktą žingsnį jis jau moka. „Gal pabandyt?“

Panelė mokytoja, apsirengusi juodo aksomo suknele su ilgomis, permatomomis, plono šilko rankovėmis, pasidabinusi gintaro karoliais, atrodė puikiai, bet Mikas irgi ne prasčiau už ją buvo pasipuošęs. Kalėdų švenčių proga šeima gavo iš tėvo siuntinį. Naujas, tamsiai mėlynas kostiumas, šviesiai pilki šilkiniai marškiniai, rausvas kaklaraištis ir lakiniai pusbačiai – Mikui labai tiko. Jam dėl apsirengimo nebuvo gėda, o dėl apsiėjimo – tai darys kaip moka.

– Ech, kaip bus, taip bus, – dar pasidrąsino ir, perbraukęs šukelėmis aukštyn kartą, kitą savo gražius plaukus, priėjęs linktelėjo. Kai panelė mokytoja pakilo, Mikas, spurdančia nuo jaudulio širdimi, ištiesė jai savo ranką.

Jie išėjo šokti pirmieji ir visi į juo sužiuro. Net Verutė pavydžiai juos nužvelgė ir pastebėjo, kokia nuostabi judviejų pora. „Ot tau ir Mikas... Kas galėjo pagalvot?“ – prikando ji lūpą. Verutė ir dabar dar tebelaikė jį už prastuolį, bet, pamačiusi, kaip jis atrodo šiandien, nusprendė šį vakarą skirti jam daugiau dėmesio. Pamačiusi, kai po šokio Mikas palydėjo mokytoją iki suolo ir pats prisėdo greta, ne juokais išsigando.

– Ko gero šį vakarą gal net neprieis prie manęs? – pagalvojo, – o gaila...

Taip ir buvo. Mikas visą vakarą praleido su mokytoja, o, šokiam pasibaigus, parlydėjo į namus. Prie mokyklos kiemo vartelių jie sustojo ir, prieš atsisveikindami, dar trumpai sušneko.

– Argi ne įdomu? – paklausė mokytoja. – Susitiko du nepažįstami žmonės ir taip smagiai praleido vakarą. Jeigu nieko prieš, norėčiau nors vardą sužinoti, kad galėčiau įrašyt į savo dienoraštį.

– Mano vardas Mykolas, – atsakė vaikinas, – ir man taip pat norėtųsi žinoti jūsų vardą.

– O mano Zita, – atsakė ji ir skambiai nusijuokė, – ar jums ne juokinga? Šokom, bendravom per visą naktį ir tik dabar susipažinom... Turėtų būti atvirkščiai.

– Visaip pasitaiko. Svarbu, kad ta pažintis nenutrūktų. Norėčiau, kad ji niekada nesibaigtų.

– Tai priklausys nuo jūsų, – toliau juokėsi mokytoja Zita.

– O kodėl nuo manęs? – stebėjosi Mikas, – man atrodo, kad nuo mūsų abiejų.

– Jeigu nepatingėsit mane aplankyt.

– Ar iš tikrųjų galėčiau? – atvirai nudžiugo Mikas.

– Labai lauksiu, – jau visai rimtai pasakė Zita, – jūs net neįsivaizduojate, kaip prailgsta vienai tie ilgi, juodi žiemos vakarai. Nuobodu iki ašarų. Bet gal tai neįmanoma? Gal kur labai toli gyvenat?

– Visai čia pat, vos už kelių žingsnių. Galiu nors kasdien... Man tai būtų vienas malonumas.

– Na ir puiku, – džiaugėsi Zita, – tik nepamirškit.

– Tai jau ne, niekada. Negaliu gi leisti jums verkti. Dviese vis ką nors sugalvosim, kad būtų smagu.

– Tai žiūrėkit, kad nebūtų taip „pažadėjo – patiešijo, sumelavo – negriešijo“, – juokėsi Zita.

– Aš laikausi duoto žodžio. Pamatysit. Dar niekam nesu sumelavęs, – užtikrino merginą Mikas. – Liežuvis neapsiverstų meluoti tokiai gražiai panelei.

– Ačiū, – nusišypsojo Zita, – ateitis parodys, o dabar labanakt. Gal dar teks numigti kokią valandą iki ryto. Tik nežinau ar pavyks. Tiek įspūdžių...

– Man irgi ne miegas galvoje. Kad ir atsigulsiu, vis tiek neužmigsiu. Apie jus galvosiu, – išdrįso prisipažinti Mikas.

– O aš apie jus, – neliko skolinga Zita, – labanakt, – dar pakartojo ji ir užsidarė vartelius.

4.

Jau visi žino, kad Mikas lanko mokytoją. Per visą žiemą, jeigu ne kasdien, tai šeštadieniais ir sekmadieniais būtinai užsuka pas panelę mokytoją. Kada tiktai Mikas bepasirodytų, jis visada maloniai sutinkamas.

Lankęs panelę Zitą visą žiemą, antrą Velykų dieną Mikas pakvietė ją į savo namus. Supažindino su motina ir sese. Šventinius pietus visi valgė be svetimų žmonių, jaukioje šeimyninėje aplinkoje. Motina kaip mokėdama meiliau panelę priėmė, pasistengė, kad stalas būtų gražesnis, o maistas skanesnis. Ji kvietė mokytoją valgyti, pati patarnavo, ragino išgerti juodųjų serbentų vyno.

Su gerbiama viešnia visi kartu smagiai praleido visą pusdienį, o vakare Mikas ir Zita abu nuėjo į vakarėlį pasižiūrėt vaidinimo ir pasišokti.

Eidami šnekučiavosi ir Mikas Zitos paklausė:

– Na, kaip tau patiko pas mus? Kaip mama, kaip sesutė? Ji mane šokti išmokino...

– Nejaugi? – stebėjosi Zita. – Matai kokia šaunuolė. Tu turėtum ją visko mokyti. Daug vyresnis esi, o ji štai moko tave. O ką? Ar tu šokti nemokėjai?

– Kai panorau išmokti, per visą vasarą vargau, o prieš adventą jau pakviečiau mergaitę, – prisipažino Mikas.

– Nepanašu, kad būtum pradžiamokslis, – pagyrė Zita ir pakeitė kalbą.

– O kodėl niekada nesakei, kad esi kalvis?

– Tai kad aš ir nesu kalvis, – nustebo Mikas, – o kodėl tu paklausei?

– Mačiau kieme kalvę. Pagalvojau, kad ji tavo.

– Kalvė, aišku, mūsų, bet ji išnuomota žmogui. Tėvas tai buvo kalvis, o aš apie tą amatą nenusimanau.

– O kur tėvas? Miręs?

– Ne. Išvažiavo į Ameriką, kai aš dar mažas buvau. Iki šiol negrįžo, matyt, jau ir nebegrįš.

– Štai kaip? Paliko? Ar žinot apie jį ką nors?

– O kaipgi, žinom. Mums rašo, siunčia siuntinius, pinigus mamai. Nieko negali sakyt, gyvent padeda, – Mikas lyg teisino tėvą prieš Zitą.

– Na, o tu pats ką dirbi? Ir išvis, iš ko pragyvenat? – netikėtai tiesiai paklausė Zita.

Nors nelabai patogu buvo Mikui, bet teko prisipažinti, kad jis kaip ir daugelis miestelio vaikinų ir mergaičių, yra visiškas bedarbis.

– Aš, pavyzdžiui, savo reikmėms pinigų užsidirbu vasarą dvariuke, o šiaip tai laikom karvutę, mama užaugina paršą. Pienas, mėsa, kiaušiniai savi, pirkt nereikia. Tėvo nuolatinė parama... Visko užtenka, – paaiškino jis Zitai.

Po teisybei, Mikas apie tai niekada nepagalvojo ir Zitos klausimas privertė jį susimąstyti. Šiuo metu jam visai gerai. Jis pavalgęs, apsirengęs, turi pastogę, draugauja su tokia gražia panele, netgi mokytoja... Bet kiek ilgai tai gali tęstis?

– Ir taip manai gyventi visą gyvenimą? – dar vienas rimtas Zitos klausimas visai sudrumstė Miko ramybę. – Ar niekada nesusimąstei apie ateitį? Ką sako mama?

– Mama nori, kad aš mokinčiaus kalvystės, bet man tas amatas ne prie širdies.

– Kad ne to, tai kito amato ar išsilavinimo reikia siekti, kol dar ne vėlu. Ateis laikas, sugalvosi kurti šeimą. Kaip manai ją aprūpinti nieko nemokėdamas? Ne visą gyvenimą rems tėvas, gali netekti ir motinos, gali taip atsitikti, kad ir sesute teks pasirūpinti. Kas tada?

„Taip, taip. Zita tikrą teisybę sako. Man jau dvidešimt su viršum... Kiti mano amžiaus miestelio vaikinai šio to griebiasi. Alius su Stasiu išėjo prie geležinkelio, mergaitės mokosi siūti, Povilas išvažiavo Kaunan į amatų mokyklą, o aš iki šiol galvojau, kad man nieko nereikia. Ko nors ieško tik tie, kuriems nėra iš ko gyventi namuose... O kam man? Namuose nieko netrūksta, aš viskuo aprūpintas. Valgau ką noriu, miegu kiek noriu, esu pasirėdęs gražiau už kitus. Man tiesiog nėra reikalo sukti galvos, kas kada bus“, – bet dabar, pasikalbėjęs su Zita, ėmė galvoti apie viską rimčiau. „Gal ir man praverstų amatų mokykla? Bet kad joks amatas manęs nevilioja. Nei siuvėju, nei batsiuviu būti nenorėčiau. Nebent staliumi. Bet kiek stalių reikia tokiame miestelyje? Iš to nepragyvensi... Gal tikrai imtis kalvystės, kaip mama sako? Kalvė, gatavai, kieme stovi. Pakalbėjus, žmogus tikriausiai sutiktų mane pamokyti. Bet... Juk aš būsiu toks paišinas, kad net negalėsiu lankyti Zitos. Argi aš nematau, koks veidas ir rankos žmogaus, dirbančio kalvėje? Oda iki pat kaulų suodžių prisigėrusi. Niekaip neina numazgot. Kaip aš atrodysiu su amerikoniška eilute ir su tokiu veidu bei rankomis? Kad taip kur pasimokius apie žemės ūkį. Labai man patiktų. Bet kam? Žemės tai mes neturime, aš niekada nebūsiu ūkininku, o padirbėt padieniu į dvariuką, tai užteks ir tų žinių, kokias turiu. O gal imtis bitininkystės? Tas keletas hektarų, kur aplink mūsų sodybą, kaip tik tiktų aviliams pastatyti. Darbas įdomus, gamtoje... Bet ar iš to bus galima pragyventi? Niekur neteko girdėt, kad kas nors vien bitininkyste verstųsi. Kaime pas ūkininkus tik tarp kitko po keletą avilių soduose stovi. Et, kaip bus, taip bus, mokysiuosi kalvystės. Čia pat vietoje, bus patogu. Draugausiu su Zita, kol išmoksiu, tada ją vesiu ir parsivesiu į savo namus. Tegul bus taip, kaip mama sako. Amatas kad ir juodas, bet garbingas. Nė vienas ūkininkas neapsieina be kalvio. Štai žmogus, savo kalvės neturėdamas, dirba ir uždirba neblogai. Darbų jam netrūksta, skundžiasi, kad nebespėja. Išmoksiu, dirbsim abudu, o uždarbį dalinsimės pusiau. Nė kiek neabejoju, kad išmoksiu. Jeigu jau šokt išmokau... O tai, kad žmogelis toks paišinas, tai turbūt daugiau apsileidimo reikalas. Reikia tik netingėti. Vasarą čia pat upelis, gali kasdien po darbo išsimaudyti, o žiemą mama pašildys vandens. Su žaliu muilu kasdien mazgojantis, nejuoduos taip labai veidas ir rankos“.

5.

Po pokalbio, kuris Mikui sukėlė daug dvejonių, susitikęs su Zita pirmais žodžiais pasakė jai apie savo sprendimą.

– Nieko geriau nesugalvojau, kaip tik mokintis kalvystės. Kalvė čia pat namų namie ir nieko geriau nerasi. Išmoksiu ir būsiu kalvis taip kaip tėvas buvo. Ar ne gerai?

– O aš turiu tau šį tą geresnio, – maloniai nusišypsojo Zita. Jai buvo malonu, kad Mikas taip rimtai ir greitai sureagavo į jos pastabas. – Tu tik gerai klausykis. Mano dėdė Kaune vieno pašto skyriaus viršininkas. Kiek žinau, prie ryšių ministerijos organizuojami šešių mėnesių kursai, kuriuose ruošiami pašto darbuotojai ir,baigę tuos kursus, jauni žmonės įdarbinami pašte. Pasimokytum pusmetį, gautum kursų baigimo pažymėjimą, o darbo pas dėdę visada atsiras. Būtum šioks toks valdininkėlis, kas mėnesį gautum pradžioj nedidelę algelę, turėtum sostinėje nuolatinį darbą. Ar blogai? Tikrai uždirbsi daugiau nei čia kaime daužydamas kūju į priekalą. Ką pasakysi?

– Puiku! – Mikas sužavėtas, bet staiga sunerimo. – O kur reikės gyventi Kaune? Ką valgyti, o gal dar ir mokslas nemažai kainuoja? Kažin ar išgalės mama mane išleisti...

– Apie tai irgi pagalvojau, – nuramino jį Zita, – dėdė turi didelį namą priemiestyje. Gyvena tik dviese su žmona, vaikų neturi. Jeigu tik aš paprašysiu, tikrai neatsisakys pagloboti tave. Turėsi ir butą, ir maistą. Niekas nieko už tai iš tavęs nereikalaus, bent tik tiek, kad gerai mokytumeisi. Aš irgi visą gyvenimą čia nedirbsiu. Dėdė įtakingas asmuo ir, kai tik suras man darbo, aš irgi atvažiuosiu į Kauną gyventi. Tai štai kokios nusimato perspektyvos. O pradžios mokyklą ar pats esi baigęs? – staiga susirūpinusi paklausė Zita.

– O kaipgi. Net su pagyrimu, – išdidžiai ištarė Mikas, – egzaminus išlaikiau vien penketais. Iš visos mokyklos mes tik du tokie buvom...

– Tai gerai, – pralinksmėjo Zita, – tas irgi gali turėti reikšmės. Per vasaros atostogas aš viską sutvarkysiu. Būsiu Kaune, pristatysiu kur reikia tavo prašymą ir lauksim atsakymo. Jeigu tik priims, tai rudenį prieš mokslo metus supažindinsiu tave su savo dėde ir dėdiene.

Nuo rugsėjo pirmosios – Mikas jau Kaune. Zitos giminaičiai priėmė jį labai maloniai. Priskyrė jam atskirą kambarį, kuriame stovėjo baltai paklota lova, parodė vonios kambarį, kuriame reikės praustis, valgomajame stalą, už kurio visi kartu valgys.

Jau kitą dieną po ankstyvo pusryčio abu vyrai išėjo iš namų. Dėdė prie vartelių pasiliko laukti vežiko, o Mikas nudrožė pėsčias. Iki mokyklos reikėjo gerokai paėjėti, bet Mikui tai patiko. Kad ir ankstyvas metas, bet gatvėje judru. Pilna skubančių žmonių, pirmyn atgal važinėja su savo bričkutėmis vežikai, šūkaliodami laksto vaikai, siūlydami praeiviams ankstyvus rytinius laikraščius. Oras pilnas kavos ir šviežių bandelių kvapo.

Nors praėjo jau kokie keturi mėnesiai, kai Mikas sostinėje, bet miesto jis dar gerai nepažįsta. Jam žinomas tik tas rajonas, kuriame pats gyvena ir kur vyksta kursai. Atvirai kalbant, jis nelabai ir domisi. Iš mokyklos Mikas eina tiesiai namo ir, pavalgęs pietus, tuoj sėda prie pamokų. Vaikinas mokosi stropiai. Prie knygų ar užrašų prasėdi kartais iki sutemstant. Čia pat vakarienė, o po jos – gulti. Nėra laiko anei noro kažkur vaikštinėti, dairytis, ieškoti įspūdžių, domėtis miesto architektūra ar alėjoje ieškoti nuotykių. Ne dėl to jis čia atvažiavo. Gal vėliau, kai baigs kursus, gal kartu su Zita pavaikštinės... Su ja tikrai būtų įdomiau. Iš visko matyt, kad miestas jai gerai pažįstamas ir ji galėtų patarti, ką vertėtų šiame mieste pamatyti.

Kursuose, iš visų Lietuvos vietovių suvažiavę, jaunuoliai ir mergaitės draugiški, vienas kitam malonūs. Yra ir vietinių, bet kauniečiai laikosi atskirai ir su tais, kurie iš provincijos, nebendrauja. Vaikinai vaikšto pasipūtę, rūko, flirtuoja su panelėmis. Miko draugai panašūs į jį – tylūs, ramūs kaimo vaikai. Kol kas Mikui niekas daugiau nerūpi, jis atsidavęs mokslui ir jam sekasi. Mokintis jam nėra sunku. Ir kas paskaitoje aiškinama, ir apie ką kalbama viskas Mikui suprantama, o jei kas neaišku, galima paklausti. Visa aplinka vaikinui primena mokyklą ir jis pasistengs, kad ir čia nebūtų paskutinis.

6.

Vieną šeštadienį į kursus pas Miko suolo draugą atvažiavo brolis. Po paskaitų jie susiruošė į kavinę papietauti ir pakvietė Miką.

– Ačiū, brolau, aš negaliu, – atsisakė Mikas.

– Kodėl? Kas trukdo? – pasidomėjo suolo draugas.

– Neturėsiu kuo užsimokėti, – raudonuodamas prisipažino Mikas.

– Nieko nereikės. Brolelis vaišina. Pasėdėsim tarp žmonių, atšvęsim jo apsilankymą. Rytoj sekmadienis, bus laiko pasiruošti paskaitoms. Juk nieko neatsitiks. Jeigu kviečiu, tai žinau, ką darau.

Vaikinai ilgokai pasėdėjo kavinėje, nemažai išgėrė alaus, užkandžiavo, plepėjo, juokavo.

Nepratęs gerti, Mikas besėdėdamas kavinėje apsinešė. Paskui vaikinai lydėjo brolį į traukinį, o kadangi buvo nemažai laiko iki traukinio išvykimo, vyrai užsuko dar į stoties restoraną. Jeigu kavinėje visi gėrė tik alų, tai čia brolis užsakė degtinės. Išgėrę du kartus po stiklą, vaikinai išėjo į peroną. Kiek pastovėjęs, Mikas atsiskyrė nuo draugų ir nuėjo ieškoti tualeto. Išėjus iš ten, Mikui taip susvaigo galva, pakirto pakinklius, kad jis vos pajėgė pastovėti ant kojų. Atrodė, kad dar žingsnis ir jis suklups ant žemės. Vietoj to, kad eitų į peroną pas draugus, Mikas pasuko į laukimo salę, tikėdamasis rasti vietos prisėsti. Prie pat durų radęs laisvą suolą, jis ir susmuko ant jo.

Pažadino Miką kažkokie garsai, šurmulys, triukšmas, varstomų durų bildesys, per galvą ir per kojas einantis šaltis. Kai jis atmerkė akis, pamatė pilną salę žmonių. Vieni vaikščiojo šen bei ten lūkuriuodami, kiti stovėjo, pasistatę prie kojų lagaminus, būrys spietėsi prie bilietų kasų, bet netrukus visi pasuko link durų ir išgriuvo į peroną.

Trumpam salė liko tuščia, bet, atėjus kitam keleiviniam traukiniui, žmonių banga vėl užplūdo salę. Ėjo ir ėjo žmonės. Durys beveik neužsidarė ir šaltis negailestingai veržėsi į salės vidų. Ant suolo prie durų Mikas visai sustingo. Valandžiukę pasnūduriavęs, krečiamas šalčio, Mikas beveik išsiblaivė ir pradėjo po truputį kai ką prisiminti. „Buvom kavinėje. Paskui gėrėm degtinę restorane. Galop tas suolas...“ Jis pasisukiojo, apsižvalgė. Nei ant suolo, nei po suolu niekur nebuvo matyt portfelio su užrašais, sąsiuviniais ir rašymo priemonėmis. Mikas niekaip negalėjo prisiminti kur ir kada su juo išsiskyrė. Neliko nė laikrodžio ant rankos. „Turėtų būti dar keli litai kišenėje“, – apsičiupinėjo Mikas, bet nėra nė tų. Net gražios, šiltos, kailiu puoštos amerikoniškos ausinės kepurės nėra ant galvos. Dabar tik suprato, kodėl taip šąla ausys.

Po truputį blaivėdamas, Mikas ėmė suprasti savo beviltišką padėtį. Suprato, kad jis geležinkelio stotyje, tik nesuprato, kaip iš čia pasiekti laikinus savo namus priemiestyje. Aplink nepažįstami žmonės, beveik nepažįstamas miestas. Kalendamas dantimis jis sulaukė aušros ir išėjo laukan.

Mikas ilgai klaidžiojo po stoties rajoną, ieškodamas Birutės gatvės, kurioje buvo įsikūrusi jų mokykla. Klausė praeivių, policininko. Visiems jis atrodė įtartinas, toks viduryje žiemos be kepurės, sušiauštais plaukais, gatvėje slankiojantis tipelis ir žmonės jo šalinosi. Policininkas pareikalavęs paso, kurio Mikas, aišku, neturėjo, jo pasigailėjo. Supratęs, kad tai veikiausiai bus dar viena kišenvagių apšvarinta auka, nenusivarė jo į skyrių, o, smulkiau paaiškinęs kaip susirasti gatvę, paleido.

Ilgai dar teko paklaidžioti Mikui, kol surado gatvę, mokyklą, o iš čia jau kelias jam buvo žinomas. Nebe pirma diena, kai juo vaikšto.

Mikas parėjo gerokai po pietų ir nedrąsiai paskambino į duris. Duris atidarė ponia ir nesunku įsivaizduot, ką pagalvojo moteriškė jį tokį pamačius. Vaikinas stovėjo susigūžęs nuo šalčio, suglamžytomis kelnėmis, be kepurės, suveltais plaukais, raudonu nuo šalčio ir nemigos veidu ir pamėlusia nosimi.

Mikas įėjo į prieškambarį ir susidūrė su čia stovinčiu dėde viršininku. Niekas neatsakė į Miko pasveikinimą. Prieš jį stovėjo tylėdamas išdidus ponas ir priekaištaujančiu žvilgsniu Miką verianti ponia.

Niekas vaikinui nepasiūlė valgyti, niekas nieko jo neklausė, nesiteiravo nei kur jis buvo, nei kas atsitiko. Nereikalavo jokių pasiaiškinimų, parodydami, kad ir taip viskas aišku. O jeigu ir paklaustų. Ką Mikas galėtų atsakyti? Ar kad pasigėrė, užmigo ir nakvojo geležinkelio stotyje?

Vaikinas tyliai, jausdamasis kaltas, prasmuko pro pasipiktinusius globėjus į savo kambarėlį ir atsisėdo ant kėdės prie stalelio. Paskui pasirėmė alkūnėmis ant stalo, susiėmė delnais smilkinius ir pravirko.

Jau visai temo, kai kambario duris pravėrė ponia.

– Ateikit į saloną. Ponas nori su jumis pasišnekėti, – pakvietė ji.

Kai Mikas atėjo į kambarį, ponas pakilo nuo kėdės.

– Šią naktį dar leidžiu pernakvoti, o rytoj iš ryto prašau apleisti tuos namus. Štai pinigai kelionei, – ištiesė Mikui banknotą, – traukinys išeina dvyliktą valandą dešimt minučių. Kas be atsitiktų, prašau daugiau čia nesirodyti.

Ryte ponia padėjo jam pusrytį virtuvėje, ponas padovanojo seną skrybėlę galvai pridengti ir jau pavakariais Mikas pasiekė savo namus.

7.

Motina, pamačiusi sūnų, labai apsidžiaugė, bet, kai viską sužinojo, iš nevilties apsiverkė. O kaip ji tikėjosi, kad jos Mikas bus valdininkas ir ves mokytoją...

Per visą tą laiką, kol Mikas mokėsi, jos su Zita labai artimai susidraugavo. Kaip įmanydama, motina stengėsi jai įsiteikti. Kas rytą į mokyklą nešdavo šilto rytinio pieno ir pačius šviežiausius kiaušinius. Ką nors skanesnio ar išvirus, ar iškepus, kviesdavosi pas save paragauti, o Zita, gavusi nuo Miko laišką, skubėdavo motinai pranešti, kaip jam sekasi. Kartu džiaugėsi, kad Mikui viskas gerai, abi laukė jo sugrįžtant, o dabar taip netikėtai viskam atėjo galas.

Taip apsijuokęs Mikas, nedrįso Zitai nė akyse rodytis: „Ką jai sakyti susitikus po to kas įvyko? Ar šiaip, ar taip – jau viskas baigta. Ko dar žibinti akis? Tuo labiau, kad neturiu nė kaip pasiaiškinti, nė kaip pasiteisinti. Nebent tik tuo, kad būdamas nepratęs, per daug paėmiau. Galėjau juk visai negerti, jei negaliu. Niekas nevertė... Ar geriau kad ji išvarys, taip kaip dėdė padarė? Ne, geriau jau visai nesirodyti jai akyse, negu aiškintis ir atsiprašinėti“.

Bet nieko nereikėjo. Už kelių dienų Zita gavo laišką iš dėdės, kuriame buvo smulkiai aprašytas visas įvykis. Dėdė skundėsi, kiek jiems su žmona kainavo nervų. Abu per naktį nemiegojo, laukė Miko iki ryto. Skambinėjo į ligonines, į policiją, kol pagaliau jis pasirodė pasibaisėtinoj būklėj, dvokiantis alkoholiu, nepanašus į tvarkingą, normalų žmogų. Laiške dar buvo pridėtas tėviškas patarimas – nutraukt su Miku draugystę. Žmogus nepatikimas, plevėsa. Nebus Zita su juo laiminga.

Mikas ne tik kad nenuėjo pas Zitą, bet išvis nekėlė kojos iš namų. Sėdėjo užsidaręs net per Kalėdas, o po švenčių paprašė motinos, kad pasiteirautų pas dėdę Anuprą, ar jis nežino kokio ūkininko, kuriam reikėtų berno. Mikas nusprendė ilgesniam laikui visai dingti iš miestelio, kad nereikėtų susitikti nei draugų, nei pažįstamų. „Patarnausiu metus kokiame vienkiemyje, o per tą laiką viskas pasimirš“. Nesinorėjo jam klausytis visokių kalbų ir apkalbų, o kad jų bus, Mikas neabejojo. Labiausiai Mikas bijojo susitikti Zitą. Jam buvo ir skaudu ir gėda prieš ją. „Ji taip manimi pasitikėjo, o aš ją žiauriai nuvyliau. Vis tiek aišku, kad ji neatleis, mes neišvengiamai išsiskirsime, tad ar ne geriau iškart dingti jai iš akių? Kai nesimatysime ilgesnį laiką, užmiršim vienas kitą ir gyvenimas grįš į senas vėžes. Žinoma, bus nelengva, bet aš ištversiu. Atsitinka žmonėms juk ir baisesnių dalykų... Užmuša žmogų, apsivagia, grįžta iš kalėjimų ir gyvena... Gyvensiu ir aš, niekur nesidėsiu“.

Kol negavo iš dėdės laiško, Zita nė nežinojo, kad Mikas namuose. Perskaičiusi jį, nusiminė ir pasipiktino, bet laukė, kada ateis Mikas ir pasiaiškins, laukė, kada atsiprašys. Kai jis neatėjo, pati buvo nutarusi nueiti pas jį. Taip Zitai rūpėjo iš jo paties sužinoti, kaip viskas buvo, bet, geriau pagalvojusi, nusprendė nesižeminti. Kam visa tai jai, jeigu Mikas pats nesiteikia net pasirodyti. „Gal jam tiek ir terūpi? Gal aš tik viena dėl to pergyvenu? Kaip čia buvo, kad aš juo taip pasitikėjau? Kas tiesa, tai tiesa, vaikinas labai patrauklus, bet, kaip pasirodė, yra netašytas kaimo bernas ir tiek. Aš ir susitikinėjau su juo, ir leidausi į artimesnius santykius pati gerai nesuvokdama savo jausmų. Kai nesimatydavom, būdavo laukiu, kai susitinkam, kažkas lyg nebūtino... Matydama, kaip labai patinku Mikui ir motinai, matydama, kaip jie stengiasi man įsiteikti, kaip jiems abiems manęs reikia, aš irgi norėjau pasirodyti gera. Lyg norėdama jiems atsilyginti, sugalvojau taip padėti paprastam kaimo vaikinui prasimušti į žmones. Kas žino, gal vėliau būtų atėjusi ir meilė? Be to, reikėjo gi kaip nors gelbėtis nuo tos atokaus Aukštaitijos miestelio nuobodybės“.

Mikas išvažiavo į vienkiemį tarnaut, o Zita dar dirbo iki pavasario. Kaip ir buvo sakiusi, dėdės padedama, gavo darbą Kaune ir, pasibaigus mokslo metams, be didelės širdies graužaties paliko miestelį.

8.

Jau kelios dienos, kai Mikas pas gaspadorių Šmukštį. Vienkiemis toli nuo miestelio. Užpustyti trobesiai stovėjo pamiškėje ant kalniuko, o pakalnėje matėsi sniegu užversta nedidelio upelio vaga.

Ūkis buvo ne iš stambiųjų, tik apie dvidešimt hektarų, bet jiems abiems su gaspadoriumi darbų užteks. Namuose iš viso penki žmonės: Mikas, už jį anksčiau pasamdyta mergina Agnė, šeimininko žmona ir dvidešimtmetė šeimininkų dukra Roza. Mergaitė krikštyta gražiu, ponišku vardu Rozamunda, bet buvo vadinama Roza ir reikia pripažinti, kad ir sutrumpintas vardas skamba gana gražiai. Vardas gražus, o mergaitė dar gražesnė.

Roza iš pirmo žvilgsnio Mikui priminė Zitą ir jis net krūptelėjo ją pamatęs. Geriau į ją įsižiūrėjęs, vaikinas nutarė, kad niekai... Jokio panašumo nė nėra. Šį kartą jis apsiriko. Bet kiek dar bus tokių kartų, kurie jam primins Zitą? Taip Mikas buvo į ją įsižiūrėjęs... Vaikinas suprato, kad nelengva, oi nelengva bus ją pamiršti. Ji dar ilgai jam vaidensis akyse.

Žiemą, po visų švenčių kaip visada ir visur ūkiuose – miško darbai. Miko su gaspadoriumi per dienas nėra namuose. Jie miške, o moterys sėdo prie virbalų ir ratelio. Kiek šeimininkė suverpia, tiek Agnė su Roza sumezga. Nei pirštinių, nei kojinių vyrams netrūksta. Jiems malonu dirbti, kai nešąla nei kojos, nei rankos.

Ir išvis žiema šiemet nešalta, sniego nei per daug, nei per mažai, medieną pargabent į namus kelias geras. Kai lauke tik nedidelis šaltukas, miške dirbti vienas malonumas. Įsismarkavę vyrai deda į šalį ne tik pirštines, bet ir kailinukus ir dirba su vienom liemenėm.

Visas miškokirtis praėjo sklandžiai, be didelio vargo ir, kai jis baigėsi, prasidėjo darbai namuose. Visas kiemas užverstas rąstais ir reikia juos paversti malkomis. Kai dirbi čia pat kieme, tenka dažniau ir pirkioje pasimaišyti. Tai norisi atsigerti, tai pasišildyti rankas prie mūrelio... Taip vaikščiodamas, neišvengiamai susiduri su pirkioje besidarbuojančiomis moterimis. O kur dar ilgi vakarai prie žiburio?

Taip bendraudami per žiemą visi susipažino iš arčiau, vieni prie kitų priprato, susigyveno. Dabar jau visai nesvarbu ar tu samdytas bernas, ar merga, ar gaspadorius, ar gaspadinė – viena šeima ir gana. Su malkomis darbų iki pavasario, o pavasarį – visi į laukus.

Mikas džiaugiasi pagaliau ištrūkęs iš namų. Iki graudumo jį jaudina pavasarį atbundanti gamta, atsigaunanti žaluma. Miško pušys ir eglės jau nusimetė per žiemą slėgusią sniego naštą. Iš ledo gniaužtų pagaliau išsilaisvinęs upelis, linksmai gurgėdamas pradėjo savo kelionę, plukdydamas tirpstančias ledo lytis į ežero žemumą. Veidrodiniais vandens lopinėliais pasipuošė juodi arimai, džiugino akį pirma sodria žaluma apsisiautę žieminių rugių ir kviečių plotai prie sodybų. Pamiškėje jau čirškia paukštukai, būreliais skraido gražuolių sniegenų būreliai. Sutūpusios ant dar plikų lapuočių medžių šakų, jos lyg žiedais apiberia, papuošia liūdną, nuogą medį savo raudonomis plunksnelėmis.

Jei ne Roza, Mikui būtų buvę daug sunkiau pamiršti Zitą. Paskendęs savo mintyse, jis į mergaitę nekreipė dėmesio, bet vėliau, kai per žiemą teko pabendrauti iš arčiau, jis žvelgė į ją visai kitomis akimis. Mergaitė kad ir graži, kad ir ūkininkaitė, bet nepasikėlusi, nesipuikuoja prieš samdinius. Roza visada maloni, visiems atidi, linksma, nuoširdžiai bendrauja tiek su Agne, tiek su Miku.

Kur jau ten... Su Agne kaip su sese. Kartu dirba visus darbus ir namuose, ir laukuose. Abi ravi daržus, melžia karves, paeiliui skalbia, abi kepa duoną. Skirtingai negu Agnė, Rozelė dar padeda motinai prie pečiaus gaminti valgį šeimynai, moka verpti, megzti, austi. Mikas nė karto nematė jos sėdinčios be darbo. Tai jį stebino. „Kodėl tėvai tą mergaitę taip spaudžia prie darbo? Vieną ją turi, galėtų gi ir palepinti... Bet čia jau ne mano reikalas...“

Kada nepažiūrėk, Roza vis kuo nors užsiėmusi, bet pakalbinta visuomet randa laiko šnektelėti ir maloniai nusišypsoti. Jeigu Mikas anksčiau ja visai nesidomėjo, tai Rozelė iškart pastebėjo, koks puikus vaikinas Mikas ir jos širdelė apsidžiaugė.

– Kaip gerai, kad tėtis jį atsivežė. Toks vaikinas net metus bus mūsų namuose. Laikui bėgant, susipažinsime arčiau, o gal net ir į vakaruškas abu nueisime. Pasidarys truputį linksmiau ir įdomiau gyventi tame nuošaliame vienkiemyje.

Iš pirmo pamatymo Rozelei Mikas patiko, bet ir Mikui visada buvo malonu ją matyti. Smagu būtų ir ilgiau pasišnekėti, bet nėra kada. Nors dienas leidžia kartu dirbdami, bet ilgiems pokalbiams nėra laiko. Į darbą ir iš darbo namo eina nevieni, jeigu ir šnekučiuojasi, tai kalba sukasi vien apie kasdienius buitinius reikalus, o norėtųsi pabūti tik dviese ir pasikalbėti bei pasidalinti kitomis mintimis.

Mikas jau nebežino, apie ką daugiau galvoja. Ar apie Zitą, ar apie Rozelę, bet jiems vieniems vis dar neteko pasišnekėti. Ji vis ne viena, tai su Agne, tai su motina, tai čia pat tėvas... O Mikui reikia dirbti. Nemesi gi darbo, norėdamas pasišnekėti su gaspadoriaus dukra? Sekmadieniais gal ir būtų progų, laisva diena, dirbti nereikia, bet ir vėl... Po pusryčių visi išvažiuoja bažnyčion, tik Mikas lieka namie. Jis vis dar nenori rodytis miestelyje. Iš bažnyčios visi grįžta vėlyvą popietę, valgo pietus, po pietų trumpas poilsis, o po to jau čia pat ir ankstyvesnė sekmadieninė liuoba.

Negreitai dar pasitaikė puiki proga. Jau viduryje vasaros, vieną sekmadienį vienkiemyje jie liko vienu du. Mikas kaip ir anksčiau į bažnyčią nevažiavo, o Rozelei skaudėjo koją ir ji liko namuose. Neatsargiai žengdama nuo aukšto priemenės slenksčio, nikstėjo kojos riešo sąnarį ir patinusi pėda netilpo į batelį.

Į bažnyčią išvažiavo tėvas su motina ir Agnė. Kai visi išvažiavo iš kiemo, Mikas užkėlė vartus ir grįžęs atsisėdo ant suoliuko po langu. Rozelė, baigusi ruošą, pravėrė langą, po kuriuo sėdėjo Mikas, ir parimo virš jo galvos.

– Ko neini miegot? – paklausė ji. Rozelė žinojo, kad sekmadieniais, visus išleidęs į bažnyčią, Mikas mėgsta prigulti klėtyje.

– O tu ką veiksi? – vietoj atsakymo paklausė jis.

– Nežinau, turbūt irgi prigulsiu. Iki pietų turiu laiko. Po teisybei, tai miego nelabai norisi.

– Tai ateik čia, jei nenori miego. Pasišnekėsime...

– Gerai, – uždarė langą Rozelė ir atėjusi atsisėdo prie Miko. – Su Agne mes dažnai pasišnekam, o apie tave aš nieko nežinau. Ar tu iš miestelio? – pradėjo ji kalbą.

– Taip, – patvirtino Mikas.

– Tai tu turbūt koks bedievis ar laisvamanis? – paklausė Rozelė, žiūrėdama jam tiesiai į akis.

– Kodėl taip manai? – net nejaukiai pasijuto Mikas.

– Tai kad niekad nevažiuoji į bažnyčią... Sako, kad dabar tokių daug priviso.

– Nei aš koks bedievis, nei koks laisvamanis, o kodėl nenoriu į miestelį, tai kada nors papasakosiu. Tik ne dabar...

– O kodėl ne dabar? O kada?

– Kai arčiau susipažinsime.

– O aš manau, kad mes pakankamai pažįstami. Jau pusė metų, kai gyvenam po vienu stogu. Kitaip jau nebebus.

– Jau pusė metų, o dabar tik pirmas kartas, kai galim vienu du pasišnekėti.

– Pats matai, kad vis tie darbai... O pagaliau ką su tavimi kalbėt, jei nieko nenori apie save pasakoti.

– Man skaudu ir nenoriu prisimint.

– Labai norėčiau žinoti, kas tave įskaudino.

– Ar tu žinosi, ar ne, niekas nuo to nepasikeis, – liūdnai ištarė Mikas ir pats nepajuto, kaip atsiduso.

– Bet vis tiktai... Gal kas įžeidė ar šiaip turi kokių nors sunkumų? Gal galėčiau kuo nors padėti?

– Gaila, bet niekas niekuo negali man padėti. Teks susidoroti pačiam... Nors kas žino... – iš po kaktos į ją pažvelgęs, nusišypsojo Mikas.

– Tu tik sakyk. Gal namuose kokios bėdos? Jeigu kas, aš tėtės paprašyčiau. Mūsų tėtė labai geras. Tikrai padėtų.

– Ne vargas ar bėdos mane čia atvijo, patikėk. Ir išvis tik pirmi metai, kai tarnauju. Turbūt ir paskutiniai... Išėjau iš namų, norėdamas užsimiršti... – jau atvirai ištarė Mikas.

– A, tai tikriausiai širdies reikalai? – tik dabar susiprato Rozelė, – kai jau taip, tai aišku, kad aš niekuo negaliu tau padėti.

– O gal atvirkščiai, – staiga pralinksmėjo Mikas, – vien nuo to, kad galiu tave kasdien matyti, man jau lengviau. O ką jau bekalbėti kaip malonu, kai tu tokia gera sėdi čia arti manęs, – paėmė Rozelę už rankos. – Pirmas kartas per tiek laiko, kai mes atsidūrėme arčiau vienas kito.

– Malonu ir man tave matyti, – prisipažino mergaitė, – kai tik pamačiau tave pirmą kartą, be galo, be krašto apsidžiaugiau, kad būsi pas mus.

– Tikrai? – prisitraukė ją arčiau savęs Mikas. – Nemeluoji?

– Kam meluoti? Sakau kaip buvo. Tokį gražų vaikiną aš pirmą kartą matau. Pas mus nėra gražių bernų.

– Norėtųsi tikėt, bet, kai tu tokios geros širdies, gal tik guodi mane?

– Ne aš viena, bet ir kitos mergaitės tą patį sako.

– Mat kaip? O įdomu, kur jos mane matė? Aš regis jų nė nemačiau.

– Ogi per šienapjūtę bendrose lankose, – priminė Rozelė, – kiekvienais metais bendrai šienaujam pamiškės pievas. Negi nematei, kiek ten buvo mergaičių?

– Nebuvo kada dairytis. Teko rimtai dirbti, kad neatsilikt nuo kitų. Tikrai nesugriuvę jūsų vienkiemių bernai. Tokius pradalgius klojo, kad vos spėjau kartu.

– Visos stebėjosi, kad nepasilikai pabaigtuvėms. Kiekviena būtų mielai pašokusi su tavimi.

– Ar buvo kokios pabaigtuvės? Nieko nežinojau.

– Nė nepamačiau, kai baigęs darbą, išlėkei namo, – priminė Rozelė. – Tik iš karto dainos, o paskui kaip visada ir armonika. Man irgi nebuvo linksma be tavęs...

– Tai kodėl neperspėjai? Man būtų buvę labai malonu su tavim pašokti.

– Jeigu tik norėsi, galėsime dar pašokti. Ir pas mus retkarčiais susiburia jaunimas į vakaruškas. Kai tik sužinosiu, tai pasakysiu, – džiūgavo Rozelė.

9.

Negreitai dar išsipildė jųdviejų lūkesčiai pašokti vakaronėje. Tik po bulviakasio vieną šeštadienio vakarą stambaus ūkininko Černiaus kieme susirinko jaunimas pasilinksminti.

Diena nepaprasta – Mykolinės. Kodėl nepasidžiaugt, neatsipalaiduot, nepasilinksminti, kai sunkūs vasaros darbai baigti, visas metų derlius po stogu? Černius net padarė alaus jaunimui atsigaivinti, o šeimininkės iškepė duonos. Šis vienkiemis visame valsčiuje garsėjo svetingumu. Nors didysis kūlimas dar toli, bet iš kūliams skirtų pėdų susidarė nemažai spragilais iškultų grūdų. Kad ir iš naminėm girnom sumaltų miltų, duona gavosi kiek rupoka, bet užtai daug baltesnė už pernykštę ir kvepėjo medumi.

Apie tą susibūrimą buvo kalbama jau seniai. Nebe pirmi metai, kai jaunimas renkasi pas Černius. Jei gražus oras, visi kieme, o jeigu diena lietinga, tai irgi ne bėda. Tada visi kraustosi į pirkią ir ten šoka iki aušros.

Iš Šmukščio vienkiemio atėjo visi trys: Agnė, Roza ir Mikas. Pamačiusios Miką, visos merginos sujudo, tačiau vaikinas į tai nekreipė dėmesio. Tik iš mandagumo pirmam šokiui pakvietęs Agnutę, visą vakarą Mikas šoko su Rozele.

Kai pasišokę vaikinai viduryje kiemo susimetė padainuoti, Mikas, trumpam palikęs Rozelę, prisidėjo prie jų. Visi buvo nustebinti, koks gražus ir skambus buvo jo balsas.

Laiminga Rozelė nenuleido nuo jo akių. „Koks jis vis tiktai puikus... Kaip gražiai atrodo su išeiginiu kostiumu... Kaip lengvai šoka, gražiai dainuoja... O kas maloniausia, kad visą vakarą nesitraukia nuo manęs...“ Ji sužavėta, ji lyg apsvaigusi iš tos laimės. Rozelė mato, kaip pavydžiai juos stebi kitos mergaitės, ir jai smagu. Dar niekada nebuvo taip gera.

Jie nelaukė vakaronės pabaigos. Tuoj po vidurnakčio abu išėjo namo ir likusią nakties dalį praleido ant suolelio po langu. Mikas irgi buvo pakilioje nuotaikoje. Jam malonu buvo sėdėti šalia Rozelės, matyti, kaip ji juo nuoširdžiai žavisi. „Gal dar ne viskas prarasta? Gal dar nėra taip jau blogai, kaip man atrodo? Gal vis tiktai aš dar šio to vertas, jeigu patinku tokiai mergaitei?“ – užsisvajojo Mikas jausdamas, kad mintys apie Zitą su savo dėde ir dėdiene vis labiau tolsta į praeitį ir po truputį grįžta pasitikėjimas savimi.

Ne toks jau jis nevykėlis, kaip paskutiniu metu apie save galvojo Mikas. Juk po teisybei nieko baisaus neatsitiko. Na, pasigėrė... Nepratęs neapsiskaičiavo... Degtinės jam išvis nereikėjo gerti... O jeigu jau taip išėjo, tai galima buvo su dėde ir dėdiene išsiaiškinti, bet jam neleido tarti nė žodžio. Išvijo iš namų kaip kokį paskutinį valkatą. Kodėl taip iš karto sutrypti žmogų? Tiek laiko pas juos išgyveno ir viskas buvo gerai. Pirmas atsitikimas per kelis mėnesius...

Bet vis tiktai gaila. Ne taip toli buvo ir kursų pabaiga. Šiandien gal jau būtų dirbęs kokioje nors įstaigoje, bet, matomai, tai jam nebuvo skirta. Gal likimas ruošė jam visai kitokį gyvenimą? Mikui atrodė, kad jis jau niekada nebebus laimingas, bet štai atsirado žmogus, kuris jį vertina, pasitiki, didžiuojasi juo, guodžia ir ramina jo širdį. „Taip tai taip, bet kol kas Rozelė apie mane nieko nežino. Kažin ką ji pasakytų, sužinojusi tokią istoriją? Turbūt pats laikas jai viską papasakoti. Nesinorėtų, žinoma, dar kartą apsivilti, bet kaip bus, taip bus“.

Ir Mikas ryžosi.

– Ar prisimeni, kad aš pažadėjau papasakoti, kodėl atsidūriau jūsų kraštuose? Ar nori žinoti?

– Žinoma, – pagyvėjo Rozelė, – ar dabar jau atėjo laikas?

– Tai klausykis, – apkabino ją Mikas, – pasakysiu viską, kaip buvo. Atėjo metas, kai norisi būtent tau atverti savo širdį.

Žodis žodin Mikas apie viską papasakojo ir baigęs nekantriai laukė, ką pasakys Rozelė.

– Vietoj to, kad tu parvažiavęs pasislėpei, reikėjo tik su ja pasišnekėti ir viskas būtų buvę kitaip, – taip pasakė Rozelė kiek patylėjusi. – Pats kaltas, kad to nepadarei.

– Nedrįsau, gėdijausi... Patikėk. Jaučiausi taip prasikaltęs, kad bijojau rodytis akyse. Nenorėjau patirti dar vieno pažeminimo. Ir kaip tada po viso šito likti miestelyje? Kaimynai, draugai, visas miestelis žinojo, kad išvažiavau mokintis. Nors apie vestuves su Zita mes net nešnekėjome, bet žmonės mus seniai apženijo, o iš manęs kone ministrą padarė. Kaip po to susitikti su žmonėmis, draugais, miestelio mergaitėmis? Būdamas namuose to neišvengsi. Ar malonu būtų buvę klausytis tų kalbų, apkalbų, patyčių, matyti, kaip tau į akis šaipomasi? Geriau nesugalvojau, kaip tiktai nuo to pabėgti, ilgesniam laikui pasišalinti nuo žmonių, pasitraukti. Nevažiuoju į bažnyčią, kad nenoriu niekam rodytis miestelyje. Ilgiau nematydami, greičiau užmirš, nustos pliurpti. Kai grįšiu po metų, jau visi kalbės apie kitus įvykius, o mano nuotykis ko gero bus jau užmirštas. Tai va kaip baigėsi mano meilė. Ką dabar pasakysi?

– O manęs dar niekas nemylėjo, – graudžiai ištarė Rozelė, – nemylėjau ir aš nieko... – prisipažino ji tyliai ir nuleido galvą kaip baramas vaikas.

– Kaip gali būti, kad tokios gražios mergaitės niekas iki šiol nemylėjo? Negi aš būsiu pirmutinis? – jau juokėsi Mikas, matydamas ją tokią susikrimtusią. – Ar mylėtum mane, Rozele, kai dabar jau viską sužinojai? Ar mylėtum tokį, koks esu?

– Kur jau man? Tave myli mokytojos, o aš kas?

– Ne man mokytojos. Labai džiaugčiausi tavo meile. Aš ir vėl būčiau laimingas, jei tik žinočiau, kad tu mane myli, o į visa kitą man tada nusispjaut.

– Tave sunku suprast... Juokiesi kalbėdamas, – nelabai tikėjo Rozelė ką kalba Mikas, – neaišku, kurie tavo žodžiai tikri, kurie tik juokais pasakyti.

– Tokiais dalykais nejuokaujama, – surimtėjo vaikinas, – žodžiai apie meilę visada rimti ir nesvarbu, kaip jie pasakyti. Svarbu, kad jie būtų nuo širdies.

– Ar tikrai kalbi nuo širdies? – pralinksmėjo Rozelė.

– Žinoma, – patvirtino Mikas, – kam kalbėčiau niekus tokią valandą? Niekam dar aš nepasakojau apie save. Kodėl tik tau nuo širdies viską išklojau? Ar gal irgi netiki?

– Buvo kalba apie tave, pasakojai apie save, o dabar jau klausi manęs. Man reikia žinoti, ar tikrai apie mane taip galvoji?

– Kuo tikriausiai, – jau visai rimtai patikino vaikinas, – galvojau pasislėpti nuo žmonių, o sutikau tave. Turbūt buvo taip lemta, kad tame vienkiemyje baigtųsi visos mano kančios... Pats netikėjau, kad kaip tik tu padėsi susigrąžint man ramybę. Bet, Dieve gink, aš iš tavęs nieko nereikalauju ir, jeigu nemyli, tai taip ir sakyk. Aš tik sakau tai, ką pats jaučiu. Man užteks ir to, kad su tavim man grįžo pasitikėjimas, kad galiu galvoti ir apie ką nors kita, ne tik apie savo bėdą.

– Jei atvirai, tai prisipažinsiu, kad aš tai iš pirmo pamatymo... – dabar jau drąsiai atsivėrė Rozelė, – jau taip man patikai, kad po šiai dienai negaliu į tave atsižiūrėti. Ką tu beveiktum, man viskas gražu. Ar dirbi, ar sėdi, kalbi, juokiesi, ar rimtas, ar linksmas, o labiausia, kai taip maloniai šypsaisi... Kaip dabar. O jau šiandien, kai uždainavai, tai visai pribaigei... Vis galvoju, kaip bus, kai tu baigsi tarnybą ir išvažiuosi namo. Turbūt išprotėsiu...

– Na ir pokštininkė gi tu, – juokėsi ir bučiavo Rozelę Mikas, – tiek visko prišnekėjai, o kad mane myli, nepasakei. Ar reikia suprasti, kad taip?

– Tai žinoma... Negi neaišku? – patvirtino mergaitė, – pamilau iš pirmo pamatymo... Na o tu? Prisipažink, turbūt dar negreitai?

– Juk viską papasakojau, galėtum suprasti. Buvau kaip nesavas. Ne tas buvo mano galvoje.

– Nesvarbu. Visai nesvarbu, taip tik pasakiau, – pasiteisino Rozelė, – svarbu, kad dabar mane myli. Esu tokia laiminga, kad negaliu apsakyt. Dar gyvenime to nebuvau patyrusi. Norėčiau, kad visą laiką būtum šalia, kad niekada mums nereikėtų išsiskirti...

– Apie išsiskyrimą nėra ko nė kalbėt. Baigsiu tarnybą, rimtai pasikalbėsiu su tavo tėvais. Kaip sakai, ar sutiks jie tave išleisti už manęs? Ar tekėsi, Rozele, už manęs, jeigu tėvai leis?

– Nieko gyvenime daugiau nenorėčiau, kaip tik ištekėti už tavęs. Tada jau amžinai neišsiskirtume.

10.

– Šiek tiek pačios pasičiutnikit, pasitvarkykit pirkią. Būtų gerai, kad ir pyragą išsikeptumėt. Žada būti svečių, – grįžęs iš turgaus, tėvas pasakė motinai, Rozelei girdint.

– Kokių dar svečių? – sukluso motina.

– Na, ar ne dukrą užauginai? – pro ūsus šypsojosi tėvas. – Piršliai... Nė nepamatėm, kai atėjo metas.

– Jokių piršlių, – netikėtai pareiškė Rozelė, – aš dar negalvoju tekėti.

– Nebūtinai tekėti. Dar tik pirmutiniai piršliai, skubėti nėra ko, bet priimti žmones reikia. Pamatysim, kas per vieni, ką šneka paklausysim, kaip atrodo pažiūrėsim... O gal patiks? Mes su tavo motina iškart sutarėm, – dėstė tėvas.

– Tegul geriau nė nevažiuoja, vis tiek nieko nebus, – tuo pačiu priešišku tonu atrėžė Rozelė.

– Iš kur žinai? – stebėjosi tėvas. – Kiek teko matyti, visai nieko vyrukas. Gal ir labai patiks? Kaip gali taip sakyti nė nemačiusi?

– Todėl, kad aš jau turiu vaikiną ir už nieko kito netekėsiu. Tik už jo!

Tėvas su motina baisiausiai nustebę susižvalgė.

– Nu, čia tai naujieną pasakei. Turi vaikiną, o mes nė akyse nematėm. Kas jis toks?

– Mūsų Mikas, tėte. Nieko nesakyk, – pamačiusi, kaip tėvas net išsižiojo, neleido jam nė žodžio ištarti Rozelė. – Tokio kaip Mikas aš daugiau gyvenime nesutiksiu. Argi nematot, koks jis puikus? Gražus, darbštus, geras, malonus... Tėte pats kiek kartų jį gyrei. Kad jūs žinotumėt, kokia aš laiminga, kad jis mane myli... Tėte, mama leiskit man už jo tekėti, neišskirkit mūsų. Su niekuo aš nebūsiu laiminga, kaip tik su juo. Argi nenorit, kad jūsų Roza būtų laiminga? Nepykit, nebarkit, – pribėgo bučiuoti tėvui ir motinai rankų, – prašau, meldžiu, neatimkit jo iš manęs. Tai kas, kad jis biednas, bet užtai mes visko turime. Kaip mums visko užtenka, taip užteks ir jam...

– Palauk, palauk, – vos įsiterpė tėvas, – kažkoks nežinomas, pirmą kartą įkėlęs koją į mūsų namus... Gal koks paskutinis valkata? Ką tu apie jį žinai?

– Žinau, viską žinau, jis man viską pasakė. Toks gražus, toks geras, toks mielas... Negali būti valkata. Jeigu neleisit už jo, aš išvis už nieko netekėsiu, – dar pagrasino dukra.

– Apsuko tau galvelę jo gražumas tai ir durniuoji dabar, – įsikišo ir motina. – Manai, kad tavęs jam reikia? Į ūkį įlįsti nori. Tokie plikšiai visokiais būdais taikosi ant kito gero. Mato, kad mergiotė praskydo, kodėl nepamėginus? Jei pasiseks, apsiženys, bus gaspadorius, o jei ne – viena kepurė ant galvos.

– Kaip galit apie jį taip šnekėt? Juk jūs apie jį nieko nežinot, – net pasipiktino Rozelė.

– Ir taip galima suprast. Pas ūkininkus tarnaut eina tik nabagų vaikai...

Po tokios, taip netikėtai pakrypusios audringos kalbos, visi išsiskyrė piktuoju. Tėvas ir motina nepatenkinti niršta ant Rozelės, o jai ne bėda. Ji jau turi kam pasiguosti. Jie abu su Miku dabar jau dažniau susitinka ir pasišneka, todėl ir šį kartą tučtuojau viską papasakojo Mikui.

– Neleis jie man tekėti už tavęs... Iš visko matosi, – guodėsi Rozelė, – nežinau, ką reikės daryti? Nenorės jie tavęs be pinigų įsileisti į ūkį. Kaip ir visi tėvai jie laukia turtingo jaunikio.

– O kam man į jų ūkį? Turiu savo namus. Apsiženysim ir parvesiu tave į miestelį pas mamą. Ar negerai?

– Žinoma. Aš su tavim kur tik tu pasakysi. Buvau ne juokais išsigandusi, bet dabar, kai abu pasišnekėjome, man jau ramiau. Aš dar kalbinsiu, prašysiu. Šį kartą tik trumpai sušnekom. Svarbu, kad jie jau žinos, kad tave myliu. Vis tiek būtų reikėję kartą apie tai pasakyti.

– Nei tu kalbėk daugiau su jais, nei ką. Jeigu tik tu sutinki, tai tada baigsiu tarnybą, atsiimsiu algą ir abu išvažiuosime. Kai būsim namuose, susitarsiu su klebonu, per Kalėdas paimsim šliūbą ir gyvensim. Nebijok, nė kiek nebus blogiau tau pas mus, negu čia buvo. Pamatysi...

11.

Pasikalbėjusi su Miku, Rozelė visai nusiramino, o tėvai tyliai niršo ir kantriai laukė, kada pagaliau išsinešdins Mikas.

Jau visai nebedaug liko iki advento. Nebebus Miko, nusiramins ir Rozelė, bet, kai sužinojo, kad ji ketina išvažiuoti kartu su juo, tėvai ne juokais išsigando.

– Ką dabar darysim, motin? – klausia susirūpinęs Šmukštys žmonos. – Juk tikrai gali taip padaryti. Nepririši...

– Visai pablūdo mergiotė. Nieko jai nebereikia. Nei tėvų, nei namų... Raunasi už berno, nieko nežiūrėdama. Kas jos laukia? – aimanavo motina.

– Teisybė. Maža ką jis prišnekėjo, norėdamas prisiviliot. Ar nevertėtų pasiteirauti, kas jis toks iš tikrųjų yra? Bet kaip dabar sužinosi?

– Ogi visai paprastai. Nuvažiuok pas Anuprą. Ten pat gyvena. Jis prirodijo, tegul ir pasako, kaip yra. Bet kas iš to? Mums niekaip negalima išleisti Rozelės iš namų. Vieną ją teturime ir teks atiduoti svetimiems... To neperneš vargšė mano širdis. Čia viskas jos, jai vienai priklauso, ji čia ant visko ponia. O kas bus išėjus? Tik kampininkė... Ne dėl to auginau, kad žydams padlagus mazgotų. O ką žmonės pasakys?

– Tai ką tada daryt? Leisti ženytis? Ir berną priimt už užkurį? Tada tai jau žmonės ne tiek pašnekės.

– Nesinorėtų, oi kaip nesinorėtų... Ne tokį galėtų gauti... Bet matosi, kad kitaip neišeis... Gal geriau leisti už Miko, negu išleisti iš akių?

– Tai taip tu nieko ir nepasakai, nieko nepatari, o daryt kažką reikia.

– Ar taip, ar taip jie apsiženys ir mūsų nežiūrės. Gal tada reikia tartis gražiuoju?

– Tada vis tiek reikia važiuoti pas Anuprą. Turim gi ką nors žinoti apie būsimą žentą. Jeigu kas, tai gal pavyktų atkalbėt Rozelę.

Grįžęs iš miestelio, Šmukštys parvežė neblogų žinių. Vaikinas ne koks laidokas, padorių tėvų ir gyvena neblogai. Gražus dviejų galų namas, dviejų hektarų sklypas prie namo, ūkiniai pastatai, kalvė. Dar nesena motina, laiko karvę, augina kiaules. Kieme tinkliniame aptvare auga pulkas vištų. Žodžiu, šeima verčiasi ūkiškai. Dar Miko tėvas šeimai padeda. Seniai išvažiavęs į Ameriką, bet prisiunčia pinigų...

– Tai va, – toliau kalbėjo tėvas, – apie viską, ką sužinojau, ką pats pamačiau, tau papasakojau, bet nuo to nė kiek ne geriau. Per prastas jis mūsų Rozelei ir gana, bet, jeigu nenorim jos prarasti, teks, matyt, su viskuo susitaikyti...

– Bet kodėl gi jis eina tarnaut, jeigu ir be to gali gyventi? – stebėjosi motina.

– Na, už tai negali peikti. Suaugęs vyras, susieina su draugais, susidaro kompanijos... Reikia gi turėt keletą savų kavalieriškų litų. Pragyvenimui užtenka, o šiaip pinigai turbūt pas motiną. Jeigu kam prireikia, tada jos prašyk. Geriau jau turėti savo.

– Nors tiek gerai, kad ne koks valkatėlė. Nuo žmonių gražiau, bet ne taip kaip reikia ir gana, – prisiminusi vėl apsiverkė motina. – Oi Rozele, vaikeli, pridarei tu mums bėdos. Kodėl taip?.. Kitų mergaitės, kad ir prastesnės, ir tai gauna savęs vertus vyrus, o tu išsirinkai tokį nabagą...

– O gal tegul važiuoja po velniais? – pagailo Šmukščiui verkiančios žmonos, – nenori klausyt, tegul daro kaip nori. Kaip pasiklos, taip išmiegos. Neprapuls... Nenori būti ponia, tegul valgo dešimtininkės duoną.

– O ką mes veiksim be jos? Tušti namai... Gyvensim su svetimais žmonėmis... Juk reikės samdyti dar vieną mergą vietoje Rozelės. Mokėsim svetimiems, valgydinsim svetimus...

– Bet iš to turėsim naudos. Ne už dyką gi.

– O kam ta nauda? Kur ją dėsi? Viskas buvo tik Rozelei, o mums nieko nereikia.

– Na, tada užteks verkti. Darom kitaip. Pasikviečiam Miką, susėdam už stalo, sutariam ir baigta. Apsiženys – tada namuose visi savi. Duktė, žentas, neužilgo ir anūkai... Bus kaip tu nori.

– Ar aš noriu? Abudu nenorim, bet kad taip atsitiko, ką dabar padarysi?..

– Kita vertus, anokia čia bėda, – staiga linksmiau prašneko tėvas, – būna sviete ne tokių bėdų. Gaisrai, koliestvos, o mums tik daugiau onoro reikalas. Visa prie viso, ūkis negaus kelių tūkstančių litų pasogos. Apsieisim ir be jų. Skolos nespaudžia. Be žento vis tiek nebūsim. Ateis koks nors, atsineš pinigus, o klausimas, kaip su juo sugyvensi? Ar mažai tenka girdėt atsitikimų, kai dėl tų pinigų uošvis su žentu už gerklių vedžiojasi. „Kas per aš... Įdėti tokie pinigai... Man tas ir tas priklauso...“ Ir taip toliau.

– Niekas nežino ir su Miku kaip reikės sugyventi, – įsiterpė motina.

– Šiaip ar taip, bet kol aš gyvas, viskas man priklausys. Aš gaspadorius.

– Taip turbūt bus geriausia, – nusišluostė ašaras motina, – gal jiems ir visai gerai seksis.

– Kodėl turėtų nesisekti? Vaikinas nesugriuvęs, darbininkas. Visus metus atsakančiai dirbo man, o dabar dirbs sau. Nemanau, kad ką nors darys kitoniškai. Skaitykim, kad ta mūsų kalba paskutinė. Tiek ir tiek prisišnekėjom, o dabar baikim ir padarykim viskam galą. Tegul ženijasi ir viskas. Rozelei jo reikia, tai tegul sau turi. Kaip ne šnekėk, o pora graži. Tegu Dievas mums visiems padeda.

Išsipildė Miko svajonė likti prie žemės...

2013 m.

Svočios

1.

Kaimynystėje buvo įsikūrę du ūkiai. Aštuoniasdešimties hektarų ūkis priklausė Maklickui, o šešiasdešimties – Pajuodžiui. Rubežius tarp šių dviejų ūkių buvo labai jau įdomioje vietoje. Ten, kur baigiasi Maklickui priklausantis miškas, kaip tik ten pasibaigia ir jo žemė, o tuojau pat pamiškėje, per visą miško pakraštį besidriekiantis ilgas ežeras, tyvuliuoja jau Pajuodžio žemėje. Ta linija tarp miško ir ežero ženklina abiems gaspadoriams priklausančias žemės valdas. Nereikia nei jokių kapčių, nei ežių. Pačios gamtos sukurtas riboženklis, tvirtai liudija žemės ribas, kurių nei kirviu iškirsi, nei plūgu užarsi.

Nors miškas ir ežeras priklauso skirtingiems gaspadoriams, bet kaip miške niekas nedraudžia uogauti ir grybauti Pajuodžio moterims, taip ir ežere – žuvauti Maklicko vyrams.

Taip jau buvo nuo senų laikų, o dabar, kai Pajuodžio vyresnysis sūnus vedė vienturtę Maklicko dukterį Emiliją ir vienkiemiai susigiminiavo, tai viskas gavosi tiesiog per vien. Miško ir ežero gėrybėmis naudojosi abu ūkiai.

Miške netrūksta nei uogų, nei grybų, o ir sausuolių malkų žiemai gali prisirinkti kiek tik reikia. O jau žuvies ežere – kada tik norėdamas gali pasigauti... Ir taip per ištisus metus.

Kai vieną žiemą labai šalo ir žmonės kalbėjo, kad šaltis siekė net keturiasdešimt laipsnių, ežere ėmė dusti žuvys. Tada vyrai, prikirtę ežere ekečių ir taip gelbėdami žuvį, prisigaudė tiek žuvies, kad pardavę žydeliams, abiejų kiemų žvejai pasidarė nemažai pinigo.

Pavykus taip gerai apvesdinti sūnų Kajetoną, Pajuodis jau ėmė ieškoti neblogesnės, su gera pasoga pačios ir jaunėliui Marcelinui. Būdamas įsimylėjęs miestelio gražuolę dešimtininko Stonio dukrą Teklytę, Marcelinas kratėsi jam peršamų nuotakų. Kai tik tėvai sužinojo jo tokio elgesio priežastį, namuose kilo skandalas, bet Marcelinas nė nemanė tėvų klausyti.

Kol namuose dar buvo ramu, Marcelinas kad ir mylėjo Teklę, tačiau ženytis neskubėjo, bet, kai tėvai pagrasino, kad išvarys iš namų, jei ją ves, slapta susituokė ir parsivedė Teklytę į savo namus. Tris dienas nesirodęs, ketvirtą dieną atsirado iš ryto, bet jau nebe vienas ir, tik peržengęs namų slenkstį, šviesiai tiesiai ir griežtai pasakė tėvui:

– Vedžiau Teklę, ji dabar mano žmona, nori tu ar ne ji tavo marti. Jai kaip ir man turi užtekti vietos ir duonos šiuose namuose. Nuo šiol ji ne tik mano žmona, bet ir pilnateisė mūsų šeimos narė, savas žmogus. Kartu gyvensim vienoje gryčioje, kartu dirbsim visus darbus ir valgysim už vieno stalo.

– Kol aš gyvas, jums abiems nebus čia vietos, – nė kiek ne švelniau atkirto tėvas.

– O ką tu man padarysi? Išvarysi? Neturi teisės, – nenusileido Marcelinas, – tu man tėvas – aš tavo sūnus, Teklytė marti. Viena šeima. Niekur aš iš čia neisiu.

– Jeigu nelaikysiu, tai ir turėsi išeiti, – kuo toliau, tuo labiau kaito tėvas.

– O ką? Ar policiją kviesi? – kėlė balsą Marcelinas. – Ir policija nieko nepadarys. Nėra priežasčių mane iškeldinti.

– Ogi keli balsą prieš tėvą. Priešiniesi tėvų valiai. Tam kartui užteks ir tiek. O toliau matysim, ką daryt...

– Tai tik paprasčiausias šeimyninis ginčas, o ne koks nusikaltimas. Dar niekur negirdėta, kad tėvas išvarytų iš namų sūnų, kad jis vedė. Man jau dvidešimt šešeri metai, esu po kariuomenės. Visi normalūs vyrai, sulaukę tokio amžiaus, ženijasi. Ko pyksti?

– Pats žinai dėl ko. Kalbėta ir perkalbėta, bet kad jau vedei, nepasiklausei, tai gyvenk kur nori ir kaip nori. Kol aš gyvas, kol dirbu – aš čia šeimininkas ir bus taip, kaip aš pasakysiu.

– O aš ar nedirbu? Nuo septynių metų piemuo gyvuliams ganyti, nuo šešiolikos – už plūgo. Kiek čia padėta mano sveikatos, o šiandien nori viską atimti. Savo vaikui gaila stogo virš galvos... Koks tu tėvas? Nuo šiol nieko nežinau – stancijoje stovi mano lova, ten vietos užtenka. Kol dar nešalta, gyvensime ten, o kai prasidės šalčiai, vėl žiūrėsim.

– Išlėksi nesulaukęs nė šalčių, – pagrasino tėvas, nors jautė, kad su Marcelinu nebus lengva kovoti.

Tvirtu charakteriu vaikinas pasižymėjo nuo pat mažumės. Ką sugalvojęs padaryti, jei nepasisekdavo, Marcelinas iškart verkdamas dirbdavo, kol nepadarydavo visko kaip reikia, taip pat niekad nenusileisdavo, kol neįrodydavo savo teisybės. Jeigu anksčiau tokiu jo būdo bruožu tėvas didžiavosi, tai dabar piktinosi, matydamas, kad taip paprastai Marcelino išguiti iš namų vargu ar pasiseks.

Ir iš tikrųjų. Tai, kad sūnus vedė be tėvo sutikimo ir parvedė į namus nepageidaujamą marčią, tai ne priežastis išvaryti jį iš namų, o ką nors kita prikišti Marcelinui, tėvas tiesiog neturėjo. „O gal pasiskųsti, kad primušė? Jeigu parašysiu skundą, manimi kaip tėvu, aišku, patikės... Bet juk Marceninas gali gauti kalėjimo... Ar aš to norėčiau savo tikram vaikui? O jeigu grįš iš kalėjimo, tai jis vis tiek norės čia būti... Juk ir toliau užsispyręs nepaliks namų... Na, bet tada aš jau turėsiu kuo įrodyti, kad sūnus agresyvus, nesugyvenamas ir, tuo remdamasis, galėčiau jį išgyvendinti... Bet ar ne per ilgas laikas? Be to jis išeidamas pareikalaus savo dalies. Prasidės ginčai, dalybos, skaldymasis išlaidos, nervai, žmonių apkalbos. Kam man to reikia? Marcelinas dar ne paskutinis vaikas. Yra dar ir mylima dukrelė Magdutė. Tegu jai dar tik penkiolika, bet netrukus teks žiūrėti geros vietos ir jai. Ne kokia garbė, kad tėvas su sūnumi nesugyvena, mušasi. Vien dėl jos negalima sugadint gero namų vardo... Gal, velniai nematė, tegu lieka taip, kaip yra. Apsižodžiavom, tegul taip ir baigiasi... Marcelinas kaip Marcelinas, bent jau Teklė žinos, ko yra verta tuose namuose ir bus padėta į savo vietą. Kad jau taip išėjo, tegul taip ir būna, nereikės samdyti dar vienos mergos“, – svarstė tėvas.

2.

Praėjo pora metų. Teklė ne tik graži, bet ir gero būdo moteriškaitė. Žinodama kaip priešiškai jos atžvilgiu nusistatę vyro tėvai, ji nė kiek nesipiktino, nuolaidžiavo anytai ir stengėsi visiems įtikti. Neįsižeisdavo už jokį piktai pasakytą žodį, nutylėdavo pabarta ar grubiai perspėta tą ar aną ne taip daranti. Tyliai, kantriai dirbo visus darbus namuose ar laukuose.

Nežiūrint to, anyta jos vis tiek nemėgo, laikė įsibrovėle į jų šeimą ir visą laiką į marčią skersakiavo.

Tėvas kaip tėvas. Su juo Teklelei tekdavo susidurti rečiau. Jis daugiau reikalų turėjo su Marcelinu, bet jau su Magdute, Marcelino sese jos greitai susidraugavo. Teklytė kad ir be pinigų atėjo, bet kraitį atsinešė nemažą ir gražų. Atsinešė šūsnį siuvinėtų ir kabliuku megztų rankdarbių. Magdutė, pamačiusi, kaip viskas pas brolienę stancijoje taip gražu, pati panoro išmokti siuvinėti.

Kaime daugiausia būdavo staklėmis austas kraitis: gražiais raštais austos staltiesės, lovatiesės, rankšluosčiai ir kiti buičiai skirti audiniai. Gražu, bet Magdutė siuvinėtų rankdarbių dar neturėjo.

Pirmą žiemą mergaitė tik mokėsi, o antrą kartu su broliene gerokai padirbėjo. Abi išsiuvinėjo rankšluosčiams monogramas, prie rankšluosčių galų prisiuvo kabliuku megztus dantytus mezginius, papuošė užvalkalus, prisiūdamos jų galuose gražias megztas juostas, primezgė viena už kitą gražesnių servetėlių. Daug visko prisiuvinėjo ant drobės, ant perkelio ir tie visi gražūs darbeliai labai papuošė ir paįvairino Magdutės mergautinį kraitį.

Magdutė iki šiol negali suprasti, kodėl tėvai tokie priešiški Teklytei. Ji tokia graži, tokia miela, tokia gera, taip nepavydžiai, tikrai iš širdies jai viską parodo, paaiškina ir padeda Magdutei siuvinėti. Būdama daugiau patyrusi, Teklytė noriai dalinasi savo patirtimi, kai reikia parinkti siūlų spalvas, kad gėlės lapas ar žiedas gautųsi kuo natūralesnis. „Ko jie iš jos nori? Tas motinos pasakymas, kad Marcelinas ne tokią būtų gavęs, man visai nesuprantamas... Kokia begali būti geresnė? Aš labai džiaugiuosi, turėdama tokią brolienę. Tai ne Kajetono Emilija... Visada išdidi, pasipūtusi, nori ir laukia, kad visi jai pataikautų ir ją garbintų. Viskas, kas jos, tai gražiau ir geriau negu pas Pajuodžius ar kur kitur. Viskas, ką ji daro – geriausia, ką ji šneka – protingiausia. Bet su Kajetonu jie sutaria. Brolis irgi panašaus charakterio. Dar namuose būdamas, mėgdavo iš kitų pasišaipyti, o dabar, išėjęs į Maklicko vienkiemį, vaizduoja tikrą dvarponį“, – svarstė Magdutė.

Ir kurgi ne? Maklicko ūkis pavyzdingiausias valsčiuje. Jame daug žemės ūkio technikos, veisliniai galvijai... Didžiulis sodas, daug bičių avilių. Viskas apsodinta eglaitėmis, o pati sodyba – gerai prižiūrimais vaiskrūmiais. Kieme išdidžiai vaikšto povas, išskleidęs vėduokle savo spalvingą uodegą. Tikrai, ko gi ne dvaras? O Kajetonas būsimas to dvaro paveldėtojas... Tik truputį jį slegia vienas rūpestis. Keturi metai, kai su Emilija vedę, o neturi vaikų.

Bet, pasirodo, kad ir tai bėdai atėjo galas. Šiemet pagaliau Emilija pastojo ir bulviakasiui šeima tikisi sulaukti naujagimio. Vienkiemyje visi net švyti, o jau pati Emilija vaikšto išdidžiai, nelyginant tas povas po kiemą.

Džiaugiasi ir tėvas su motina Pajuodžiai. Kaip bekalbėk, kol nėra vaikų, ne tokia tvirta padėtis ir Kajetono. Dieve gink, atsitiktų kas nors Emilijai, tai vienas be vaikų likęs, jis ten nebe gaspadorius. O dabar, skaityk, įsitvirtins kaip reikiant.

„Su Kajetonu jau viskas tvarkoje, gal Dievas duos, ir Magdutei pasiseks gerai ištekėti... Tik va, Marcelinas apsidirbo... Kas galėjo pagalvoti, kad visas mūsų turtas po mudviejų su motina mirties, atiteks kažkokiai ubagei? Ir po šiai dienai negaliu su tuo susitaikyti. Apsuko bernui galvą... Gal dar kokiomis žolelėmis užgirdė? Tik Teklė dėl to visko kalta. Tik ji kaltininkė“, – negali jai atleisti tėvas Pajuodis ir turbūt jau niekada neatleis.

Jis ir po šiai dienai tebepyksta ir ant Teklytės, ir ant Marcelino, bet gyvenimas eina sava vaga. Marcelinas, nekreipdamas dėmesio į tėvo nuotaikas, kartu su samdiniais dirbo visus darbus laukuose ir klausė tėvo nurodymų. Vaikinas galvojo, kad ginčas tarp jo ir tėvo jau pasimiršo ir santykiai nusistovėjo, tačiau tėvas vis dar pyko, buvo nepatenkintas sūnaus vedybomis, nors ir stengėsi to neparodyti. Marcelinas kaip anksčiau, taip ir dabar besąlygiškai pripažino tėvo viršenybę. Savo iniciatyva, prieš tai nepasitaręs su tėvu ir negavęs jo leidimo, nesiimdavo jokio darbo ir visada vykdė tėvo nurodymus. Marcelinas puikiai suprato, kad privalo laikytis tam tikros tvarkos. Šiandien, ką bešnekėtum, tėvas visuose darbuose vadovas, todėl Marcelinas kaip ir visi kiti privalo jam paklusti. Kas būtų, jeigu kiekvienas ką sugalvojęs, darytų niekieno neatsiklausęs?

Vieną šeštadienį po pietų, pasistengęs truputį anksčiau baigti savo darbą, Marcelinas priėjo ir paprašė tėvo:

– Šiandien norėčiau anksčiau išeiti namo. Sugalvojau pažvejoti. Jeigu pasiseks, tai rytoj pietums turėtume žuvies. Seniai bevalgėm...

– O kuo gaudysi? – tarp kitko pasiteiravo tėvas.

– Meškere. Tam kartui pavalgyti nereikia didelės žuvies. Keletą kuojų, raudžių... Gal kokia nedidžkė lydeka užkibs? Plauksiu su valtimi toliau nuo kranto, ten geriau kimba.

Parėjęs namo, Marcelinas pavalgė ir iš vazaunios atsinešė meškerę. Meškerę jau buvo pasiruošęs iš vakaro, o sliekų kaip visada išsikas prie tvarto, kur per žiemą stovėjo iš tvarto išmėžtos mėšlo krūvos. Pasiėmęs krepšį žuviai ir kibirėlį sliekams, Marcelinas nuėjo per kiemą prie tvartų, o jau einantį per sodą ežero link, jį prisivijo Teklytė.

– Palauk, ir aš su tavim. Kol tu žvejosi, aš išsiskalbsiu bliuzelę, skarytę ir tavo marškinius. Iki vakaro viskas išdžius. Matai kokia dar kaitri saulė.

Kai abu atėjo iki ežero, Teklytė muilą ir skalbinius pasidėjo ant velėklės, o Marcelinas atrišo valtį, nustūmė ją kiek toliau nuo kranto ir įlipęs į ją nusiyrė tolyn į ežerą. Plaukdamas irklu dar pamojo Teklytei ir, pasiekęs vidurį ežero, užmetė meškerę.

Teklytė skalbė, o Marcelinas žvejojo. Jis jau buvo pagavęs keletą nemažų žuvų, kai staiga giliai paniro plūdė ir taip stipriai suspurdėjo vandenyje, kad vos neištraukė meškerės iš sėdinčio Marcelino rankų. Vaikinas staiga pašoko ant kojų ir įsiręžęs, iš visų jėgų trūktelėjo meškerę. Vandens paviršiuje pasirodė besiblaškantis didžiulis šamas. Marcelinui nemažai reikėjo padėti pastangų, kol įtraukė jį į valtį. Žuvis buvo tokia didelė ir sunki, kad, tempiant ją per kraštą, valtis neatlaikė svorio ir pasviro ant šono, prisemdama vandens.

Atrodė, kad jau viskas, vargas baigtas, nepaprastas laimikis valtyje, beliko atkabinti meškerę ir namo. Paliesta žuvis staiga davė tokį šuolį į viršų, kad netikėtai parbloškė Marceliną ant valties dugno. Kol šis kapstėsi sukniubęs, šamas pašoko dar ir dar kartą ir krisdamas žemyn blaškė į šonus valtį. Kiek kartų ji pasvirdavo, tiek kartų prisemdavo vandens ir, kai Marcelinas pagaliau atsistojo, vandens valtyje jau buvo iki pusės blauzdų.

Pavargęs šamas lyg nusiramino, bet, valtyje gavęs daugiau vandens, pažvalėjo ir šoktelėjęs dar kartą, pliumptelėjo į ežerą, o Marcelinas, bandydamas jį nutverti, taip iš siūbavo valtį, kad ji, prisisėmusi dar daugiau vandens, ėmė skęsti. Atsidūręs pavojuje, Marcelinas įsikibo į valties kraštą ir ėmė šauktis pagalbos.

Tuo metu Teklytė, palypėjusi aukštyn krantu, čia pat ant pievos tiesė skalbinius. Viską išdžiausčiusi, ji dar prisirovė į prijuostės kišenes čiobrelių arbatai ir neskubėdama grįžo prie ežero.

Tik dabar ji išgirdo kraupų pagalbos šauksmą ir tekina pasileido pakalnėn. Stabtelėjusi prie velėklės, pamatė ežero viduryje kažką judant ir blaškantis. Kaip tik iš ten, silpno vėjelio nešamas, sklido pilnas baimės ir nevilties skęstančio žmogaus šauksmas.

Supratusi įvykusią nelaimę, ji kiek pajėgdama, garsiai raudodama, pasileido į sodybą. Visi vyrai dirbo laukuose. Kol Teklytė juos surado, kol visi subėgo prie ežero, valtis ežere jau plūduriavo dugnu į viršų, aplink ją ramiai, smulkiom bangelėm raibuliavo vanduo, buvo tylu ir nesigirdėjo jokio garso.

Jeigu ir būtų dar nenuskendęs Marcelinas, tai gelbėti jį nebuvo kaip. Antroji valtis buvo kitoje ežero pusėje. Matyt kas nors iš Maklickų vienkiemio žvejojo ir po žūklės valtį pririšo savo pusėje.

Tik už trijų dienų žmonės rado ant rubežiaus išplukdytą, maurais aplipusį, ašutiniu meškerės valu apraizgytomis kojomis Marcelino kūną.

3.

Po laidotuvių Teklytė dieną naktį verkia, užsidarius stancijoje, ir nėra kam ją raminti. Kartais užeina Magdutė, pasiūlo valgyti, užjausdama ją paglosto, kartu paverkia, pati ne mažiau pergyvendama dėl tokios, jų šeimą ištikusios, nelaimės. Visi sukrėsti, rauda motina, tėvas. Jis visai nebeeina į laukus, pasakęs samdiniams, ką reikia dirbti, pats sėdi už stalo, parėmęs rankomis galvą, ir tyliai aimanuoja.

Prie didžiulio širdies skausmo prisidėjo ir sąžinės priekaištas.

– Sukau galvą, kaip juo atsikratyti, o štai pats ėmė ir išėjo... Visam laikui...

Motina graužiasi irgi dėl to paties: „Reikėjo nepritarti tėvui, kai taip labai puolė. Reikėjo užstoti nabagą. Aš gi motina... O dabar abu varėm vaiką iš namų...“

Pas Teklytę porą kartų buvo atėjusi jos motina iš miestelio, bet kuo ji galėjo padėti? Paverkė abi su dukra ir išėjo. Teklytė irgi norėjo išeiti su ja kartu, bet motina sulaikė.

– Čia dabar, vaikeli, yra tavo ir tavo vaiko namai. Negali atimti iš jo, kas jam priklauso. Čia jo tėvo namai. Čia, o ne kur kitur jis turi gimti, augti ir gyventi. Laikykis kaip nors, tvardykis, nebeverk taip daug. Turėk kantrybės. Ateis laikas, kai viskas po truputį pasimirš, o valgyt reikia ar nori, ar nenori. Sugadinsi sveikatą, nusilpsi, nei vaikelio neišnešiosi. Verksi, neverksi, bet nuo to jau kitaip nebus.

Teklytė, motinos paprotinta, rimčiau ėmė vertinti savo padėtį. „Reikia kaip nors ramintis. Toks pergyvenimas tikrai gali pakenkti kūdikiui. Man būtinai reikia pagimdyti. Nedavė Dievas gyvenimo su Marcelinu, susilauksiu jo vaikelio ir turėsiu dėl ko gyventi. Savo atsiradimu jis užpildys širdyje tą skaudžią tuštumą, kurią paliko Marcelino netikėta mirtis. Kūdikis bus lyg tęsinys tokios tvirtos ir gražios mudviejų meilės, jis neleis man užmiršti Marcelino. Nelemta man buvo nugyvent su juo visą gyvenimą, užtai turėsiu jo vaikelį, kurį auginsiu, rūpinsiuosi juo, nepaleisiu iš akių, būsiu šalia, kol tik jam būsiu reikalinga“.

Taip nusprendusi, Teklytė nusišluostė ašaras ir, atėjusi į pirkią, pasisiūlė anytai: „Gal reikia kuo padėti?“ Taigi, po truputį, po truputį Teklytė įsijungė į gyvenimą be Marcelino. Kėlėsi anksti, padėjo prie ruošos, kol leido sveikata, ėjo dirbti į laukus. Darbų tokiame ūkyje netrūksta... Neraudodavo, visiems matant, paverkdavo tik viena, užsidarius stancijoje, kai labai suskausdavo širdį ir, prisiminusi, kad yra nėščia, vėl susilaikydavo: „Reikia išnešiot vaikelį. Be jo išvis nėra prasmės gyventi. Nebedaug jau liko. Pagal mano paskaičiavimus, gimti turėtų per Mykolines, o gal viena kita diena anksčiau ar vėliau... Kad tik Dievas duotų viskas praeitų laimingai“.

Maklickų vienkiemyje irgi panašūs rūpesčiai. Kajetono Emilija jau turi sugriūti, bet, kad ir uždelsė kelias dienas, tai dėl to, kad tikriausiai gims berniukas.

Pagaliau sulaukė. Prasidėjo skausmai ir visi pašoko ant kojų. Iš miesto buvo parvežta akušerė, ji kas valandą tikrina, kaip viskas vyksta, tik kažkodėl taip ilgai neprasideda gimdymas. Skausmai prasidėjo iš ankstaus ryto, dar prieš aušrą, o jau vakaras ir niekas nesirodo. Praėjo ir visa naktis... Ryte buvo atvežtas daktaras. Po apžiūrėjimo jis kartu su akušere nusprendė, kad reikia vežti į ligoninę. „Nėra ko ilgiau laukti... Kažkas ne taip, kaip turėtų būti“.

Į ligoninę, aišku, tik arkliais, kitokio susisiekimo nėra. Išvažiavo po pietų ir važiavo per visą naktį. Visą kelią moteriškę draskė baisūs skausmai, bet, lydinti akušerė niekuo negalėjo padėti. Dar buvo tamsu, kai ji visai nusikamavusią Emiliją, atidavė į gydytojų rankas ir tik tada pasitraukė.

Daktarai, apžiūrėję gimdyvę, priėjo vienos išvados – reikalinga skubi operacija, bet, kai taip silpnai ji atrodė, abejojo ar ištvers. Kančios iškreiptas Emilijos veidas, pamėlusios lūpos, lyg priešmirtinėje agonijoje sukąsti dantys, lūpų kampučiuose baltos putos, užsimerkusi, visa kraujuojanti – varė į neviltį daktarus, bet kitos išeities nebuvo, teko rizikuoti. Pasitelkęs visas reikalingas priemones, daktaras Emiliją operavo. Kaip ir buvo manoma, kūdikį rado nebegyvą. Viską sutvarkius, toliau dėmesys buvo sutelktas tik gimdyvei gelbėti. Per dieną ir per naktį daktaras nesitraukė nuo ligonės. Prijungtas aparatas palaikė jos gyvybę, injekcijos stiprino organizmą.

Kai pagaliau po dviejų parų Emilija atgavo sąmonę, pirmas jos klausimas buvo: „Ar jau gimė? – o antras, – ar berniukas, ar mergaitė?“ Kaip jai pasakysi, kad vaikas gimė negyvas, kai ji yra tokios būklės? Pasitarus su tėvais, buvo nuspręsta nutylėti tiesą bent jau kuriam laikui, kol ligonė sustiprės ir nebebus toks pavojingas jos sveikatai sukrėtimas, sužinojus visą teisybę.

– Viskas tvarkoje. Gimė berniukas, bet jums negalima jaudintis, – perspėjo daktaras.

– Kur jis? Noriu pamatyti, – kaip reikėjo tikėtis, pareikalavo Emilija, bet ir tokiam klausimui buvo pasiruošta.

– Kadangi pas jus nėra pieno, tai tėtušis, važiuodamas namo, išsivežė jį į kaimą, kur bus maitinamas karvės pienu. Ten jau juo pasirūpins jūsų mama.

Nors nieko įtartino Emilija nepastebėjo ir pilnai patikėjo tuo, kas jai buvo sakoma, bet, kad negalėjo pamatyti savo vaikelio, matyt, susijaudino dėl ko pakilo temperatūra ir pašoko kraujospūdis. Ji tris paras karščiavo, skaudėjo galvą, nieko nenorėjo valgyti, ją pykino. Ir taip gana ilgai Emilijai teko pagulėti ligoninėje. Ji niekaip negalėjo atsistatyti, sustiprėti tiek, kad būtų galima ją išleisti namo. Jau pasidaro lyg ir geriau, pradeda valgyti, ima taisytis, lyg pažvalėja ir tik maža kas ne taip – vėl temperatūra, kraujospūdis ir pykinimas.

Emilija toliau kankinosi ligoninėje, o tėvai, taip ilgai nesulaukdami dukros, ėjo iš proto namuose. Neapsakomai laukė, kad tik ji greičiau pasveiktų ir grįžtų, bet ir naktimis nemiegojo, rūpinosi, kaip reikės pasakyti, kad nėra vaikelio.

Daug apie tai galvojusi, Maklickienė atėjo pas svočią Pajuodienę pasitarti, kaip reikės gyventi toliau. Pirmiausia, dėl visų įvykusių nesėkmių, abidvi apsikabinusios paverkė, o paskui Maklickienė iš tolo ėmė dėstyti, kaip galima būtų išgelbėti dukrą Emiliją, Pajuodienės marčią, nuo tos lemtingos žinios, kad nebėra vaikelio.

– Kas iš to, kad mes verkiam? Reikia ką nors daryti. Žinom, kad Miliūtė jau taisosi, gal pagaliau ją išrašys iš ligoninės, bet, kai parvažiavus neras vaikelio ir sužinos visą teisybę, būdama tokia silpna, tikrai neišturės. Dieve, dieve kaip bijau, kad kas nors neatsitiktų... Kad nenumirtų iš tos širdgėlos... Tiek iškentėjusi, tiek išvargusi, tiek netekusi kraujo, ji neperneš... Jaučia mano širdis... Tada geriau man pačiai su ja kartu numirti... Jeigu jos neteksim, mums visiems bus labai blogai. Neaišku, kaip bus ir su tavo sūnumi Kajetonu. Jaunas vyras yra, be moters juk neišgyvens viso gyvenimo, o mes gi nenorėsim, kad svetimą moterį parsivestų į mūsų namus ant viso gero. Pati gali suprast. Visiems bėda, tada visi bendrom jėgom ir gelbėkim mūsų Miliūtę. Ar padėsi mūsų Emilijai, o kartu ir savo sūnui Kajetonui? Kaip sakai?

– Tai žinoma, kad padėsim. Kiek tik galėsim... Negali būti nė kalbos, tik sakyk, ko reikia, – nuo širdies užtikrino svočia Pajuodienė.

Ir tada Maklickienė pradėjo dėstyti savo planą.

– Tai sakei, kad jūsų Teklė laukiasi. Sakei, kad jau paskutinės dienos. Jeigu gimtų sveikas berniukas, gal tada mes pasiimtumėme jį vietoj Miliūtės mirusiojo?..

– Bijok tu Dievo, moteriške, – net atsilošė Pajuodienė. – Kaip gi taip padarysi?

– Tik gimusį vaikelį parsineščiau į mūsų namus, o Teklei pasakytume, kad gimė negyvas, – nė kiek nesutriko Maklickienė. – Nesvarbu, kad bus maitinamas karvės pienu. Aš ir savo Miliūtę taip užauginau. Pieno pas mane pačią tai nebuvo, – skubėjo nuraminti svočią.

– Bet ar ne nuodėmė atimti iš motinos vaiką? – neskubėjo pritarti Pajuodienė. – Kaip reikės per išpažintį kunigui pasakyti?

– Nebūtinai sakyti. Juk čia tarp savų... Tikrai ne nuodėmė. Tai ne koks nužudymas ar žmogžudystė. Žiūrėk, moterys pasidaro abortą. Juk ten tikrai gyvo vaikelio nužudymas. O daro... Ir kunigėliui nesisako, negalvok.

– Bet, kaip iš jos paimsi? Ji gi matys, kad gimė. Ir pirmas kūdikio verksmas... Juk išgirs. Negyvas vaikas nerėks...

– Prieš pat pabaigą sugirdysime aguonų galvelių nuoviro su medumi. Tada ji užmigs ir nieko nei girdės, nei matys... – viskas numatyta ir apgalvota apsukrios moteriškės.

– O kurgi padėt bobutę, pakviestą vaikui priimti? Ką jai pasakysi? – vis nerimavo Pajuodienė, bet į tai Maklickienė tik ranka numojo.

– Nereikės jokios bobutės, aš pati moku. Jeigu viskas būtų buvę gerai, aš ir Miliūtei būčiau pati priėmusi... Bet kad pas ją ne viskas buvo tvarkoje... Nieko nepadarysi. Negyvo vaiko neištrauksi, kad ir kaip mokėtum.

– Bet gi jūs iš karto atsivežėt akušerę? Kam reikėjo, jei pati taip gerai viską išmanai?

– Čia jau tėvo išmislas. Manimi nepasitikėjo, nors visą laiką sakiau, kad nereikia, susitvarkysiu pati. Bet kitą vertus, gal ir labai gerai, kad buvo parvežta akušerė.

– Jau nebežinau, nė ką pasakyti, – vis dar abejojo Pajuodienė, o Maklickienė vėl ėmė raudoti.

– Negi duosim numirti Miliūtei? – liedama ašaras, kalbėjo svočia Maklickienė. – Tu tik gerai pagalvok, kas gi čia blogo? Gims Teklės vaikas ir iš karto našlaitis. Augdamas be tėvo, dievažin kokiais klystkeliais gali nueiti, o čia turės ir tėvą ir motiną. Užaugęs bus tokio ūkio šeimininkas... Nieko jam netrūks. Visi sveiki, gyvi, visko pilnas gyvenimas. Dieve, Dieve kaip būtų gerai... Juk jis ir tavo anūkas... O Teklė dar tokia jauna, ištekės, turės dar ne vieną vaiką... Niekam nebus jokios skriaudos...

– O jeigu gims mergytė? Kas tada? – vėl susirūpino Pajuodienė.

– Na, matysim... Reikės kaip nors suktis. Tarkim, kad Miliūtė, būdama tokia silpna, gal nenugirdo kaip reikiant, gal nesuprato, kas jai buvo sakoma, o gal gydytojai apsiriko, maža kas. Bet čia jau ne bėda. Svarbu, kad parvažiavus rastų namuose vaikelį ir pradėtų taisytis...

Išleidusi svočią, Pajuodienė tuojau pat viską papasakojo vyrui. Vyras kaip vyras. Jam vienas ir tas pats ar tas vaikas bus pas Teklę, ar pas Emiliją, o, labiau į tai pasigilinęs, įžvelgė netgi naudos.

Nors Teklė be Marcelino visai nereikalinga tuose namuose, bet su vaiku jos neišvarysi. Maišysis čia abu po kojomis, kol užaugs vaikas, o užaugęs, aišku, pareikalaus dalies. Teklei vienai niekas nepriklauso ir, likusi viena be vaiko, ji pati išeis. Nereikės nė varyti. Viskas vienai dukrelei Magdutei atiteks...

4.

Teklytė pagimdė berniuką pačiu laiku, prieš pat Emilijos grįžimą iš ligoninės.

Viskas vyko sklandžiai. Iškart Teklė pajuto retus skausmus, paskui jie padažnėjo ir per tuos trumpus atokvėpius ji stengėsi būti žvali, net bandė šypsotis, kad anyta nepagalvotų, jog ji yra kokia ištiža.

Kai skausmai virto ištisiniais sąrėmiais, anyta jai davė išgerti kažkokios tai skanios žolelių arbatėlės su vyšnių uogiene ir medumi. Išgėrus ją, Teklytei iš tikrųjų pasidarė geriau. Kažkaip viskas nutolo, apėmė mieguistumas, susiliejo, pritilo garsai. Jau pro miegą Teklė silpnai girdėjo, kaip kažkas ragino „stumk, stumk“ ir ji stengėsi iš visų jėgų. Paskui pasidarė taip lengva, taip gera, viskas nutilo ir ją užvaldė stiprus noras miegoti. „Kaip gerai, kad galiu gulėti, nieko nereikia dirbti, niekas netrukdo, niekur neskauda, atėjo tokia ramybė“, – ir Teklė, užmiršusi viską pasaulyje, pasinėrė į gilų ir kietą miegą.

Moteriškė prabudo išmiegojusi visą parą. Per tą laiką svočios viską sutvarkė. Apšvarino pirkią, apmazgojo pačią gimdyvę, pakeitė patalynę, užvilko švarius marškinius, bet Teklytė viso to nei juto, nei girdėjo.

Kai Maklckienė, susupusi į paklodę, vaikelį išsinešė į savo vienkiemį, likusi viena, anyta Pajuodienė net ėmė rūpintis:

– Ar ne per ilgai Teklė miega? Ar ne per stiprų padariau nuovirą?

Mažai miegojusi per naktį, ji snaudė, pasidėjusi pagalvę ant kuparo, kai išgirdo lovoje brazdant marčią. Pajuodienė, tuoj pat pašokusi ant kojų, pribėgo prie lovos ir, nutaisiusi saldų balsą, paklausė:

– Kas tau, vaikeli? Ar jau nebemiegi?

– Kažkodėl labai skauda galvą ir pykina, – pasiskundė Teklytė, – visai negaliu pajudėti.

– Tau ir negalima judėti. Po tokio sunkaus gimdymo... Mažiau judėsi, mažiau pykins.

– Ar ilgai man dar teks gulėti? – silpnu, dusliu balsu paklausė marti.

– Mažiausia kokią savaitę. Vaikelis tai gimė negyvas. Dabar tik reikia žiūrėti, kad tau kas neatsitiktų, – iškart išporino Pajuodienė, bijodama, kad pati Teklė nepradėtų klausinėti.

– Kas gimė? Kodėl negyvas? – aiškiai matėsi, kaip nusigando, nors dar apdujusi Teklytė.

– Gimė sūnelis... Tėvas sukalė grabelį ir, nuvežęs į kapus, palaidojo prie Marcelino. Tegul dabar abudu ilsisi ramybėje...

Teklytė, atsisėdusi lovoje, ilgai ir įdėmiai žiūrėjo į anytą.

– Aha, – atrodo, kad pradėjo po truputį prisiminti, – tai jau gimė? Sakot negyvas? Bet kodėl?

– O kas žino? Ne tau vienai, daug kam pasitaiko... Bet gerai, kad nors tu gyva likai... Dievas žino, koks jo mažulėlio būtų buvęs gyvenimas. Našlaitis... Be tėvo... O dabar nekaltas kūdikėlis tiesiai į dangų, Dievui į rankas... – suokė anyta, glostydama marčią.

– Geriau jau ir aš būčiau kartu su juo numirusi, – jau visai sąmoningai, su giliu sielvartu ištarė Teklytė ir, užsidengusi veidą delnais, pravirko.

– Paverk, paverk, vaikeli, palengvės, o paskui gal vėl užmigsi. Tau reikia gerai pailsėti... O gal valgysi ką nors? – susiprato pasiūlyti Pajuodienė. – O gal ko išgersi? Aš tuojau atnešiu arbatėlės.

– Nieko nereikia... Tik dar norisi miego, – atsikalbinėjo Teklė.

– O gal jau geriau nebemik? Jau ir taip miegojai ir per dieną, ir per naktį... Geriau jau pasėdėk, pasijudink, o aš vis tiek ko nors atnešiu atsigerti. Išgersi arbatos, atsigausi.

– Jeigu tik tokios, kur su vyšnių uogiene... – prisiminė Teklytė, kokios skanios arbatos ji gėrė prieš gimdymą.

Išgėrusi puodelį, ji paprašė dar, o paskui panoro ir valgyti, bet, suvalgiusi kąsnelį sūrio su sviestu, atstūmė lėkštelę.

– Užteks. Ačiū. Gal vėliau... O dabar vis tiek atsigulsiu...

Atsigulusi atgal ant pagalvių, Teklė nebemiegojo, bet ilgai galvojo ir po truputį pradėjo viską prisiminti: „Prabudau naktį... Iki pažastų vandenyje... Nusigandau, bet anyta paaiškino, kad taip reikia. Paskui skausmai... Parpuoliau ant kelių, šliaužiojau grindimis. Tada vėl lova, kažkoks silpnumas... Atėjo miegas ir nė nepajutau, kai gimė vaikas... Bet kodėl negyvas?.. Gal dėl to, kad labai verkiau Marcelino? Nenorėjau nieko nei valgyti, nei gerti. Nemiegojau per naktis... Tik graužiausi ir verkiau, verkiau... Gerai mama sakė, kad gali pakenkti vaikui. Turbūt taip ir buvo... Aš pati kalta... Dieve, Dieve, kodėl atėmei iš manęs abudu? Už ką mane taip baudi? Kuo aš nusikaltau?‘

Apsipylusi ašaromis, Teklė ir vėl atsisėdo lovoje.

– Aš gi nė nemačiau to vaikelio... Kodėl man jo neparodėt? – su giliu priekaištu ji užsipuolė anytą. – Būčiau nors atsisveikinusi... Pabučiavusi...

– Ką tu, vaikeli, geriau nė nematyt... Vienas skausmas ir daugiau nieko. Ar dar mažai prisikentėjai? O be to, juk taip kietai miegojai...

– Reikėjo pažadinti. Turėjau gi aš jį pamatyti. Kaip gi taip? Palaidojot nieko man nežinant.

– O ar gali jį laikyt? Tegul ne vidurvasaris, bet orai dar šilti... Nebegyvas gi, – pabūgusi marčios atkaklumo aiškinosi anyta, vis giliau klimpdama į melo liūną, slopindama pagaliau prabundantį sąžinės priekaištą.

Teklytė ėmė jau balsu raudoti, o Pajuodienė jau nebežinojo, kaip toliau meluoti, kaip guosti marčią.

– Padarėm, kad visiems būtų geriau. Mums irgi nelengva. Tau sūnelis, o mums pirmas anūkėlis. Visi nė kiek ne mažiau pergyvenam dėl tos nelaimės, – šnekėjo ji kas atėjo į galvą, jau imdama niršti ant svočios Maklickienės. „Atėjo, prišnekėjo tokių dalykų, užkūrė peklą, kad tik jos Miliūtei būtų geriau. Pasigriebė vaiką ir išrūko... O dabar aš viena turiu už viską atkentėti, lyg būčiau pati kalčiausia “.

– Nebeverk taip labai. Raminkis. Kitaip jau nebus, – dar bandė raminti Teklę, – tau negalima taip pergyventi. Atmink, kad guli ligos patale. Gali ir visai neatsikelti, – bet Teklytė piktai nubloškė nuo savęs antklodę.

– Ir gerai būtų. Kam man gyventi, kai jų abiejų nebėra? Man irgi vieta šalia jų.

5.

Berniukas Maklickų vienkiemyje auga sveikas, bet Emilija nelabai taisosi. Kaip parvažiavo iš ligoninės paliegusi, taip ir dabar mažai tepagerėjo, nors sąlygos puikios. Šviežias maistas, netrūksta nei vaisių, nei daržovių ir visą vaiko priežiūrą motina prisiėmė ant savo pečių. Emilijai nereikia nei naktimis keltis prie jo, nei maitinti, nei sūpuoti, nei nešioti. Viską padaro motina. Ji prižiūri ir pačią Emiliją.

Maklickienė gamina dukrai kuo skanesnį valgį, gamina viską, ko tik ši pageidauja, ko užsinori. Tačiau Emilija vis tiek valgo nedaug, valgo be apetito. Skundžiasi ji, kad negyja ir skauda pjūvis, dažnai užeina pykinimas, tinsta kojos, svaigsta galva.

Bevaduodama dukrą, moteriškė visai nusiplūkė. Jau liovėsi laukti pagerėjimo, tik žiūrėjo, kad nebūtų blogiau. Nuolat lankosi daktaras, rašo vaistus, bet ne visus Emilija gali gerti. Vienus dar nuryja, o kitus, vos tik paėmusi į burną, išvemia.

Vienkiemyje prastos nuotaikos, tačiau vaikelis sveikas, gražiai auga ir vardas gražus. Pati Emilija jį išrinko – Valdemaras. Valdas, Valdelis... Bet kas iš to? Net vaikas Emilijos nedžiugina. Ji vis paniurusi, suirzusi, pikta, nesukalbama, dažnai ir paverkia. Užkalbinta ar ko paklausta, kad užriks.... Motina net nebežino, kaip jai įtikti. Maklickienė pavargo ir nuleido rankas. Jai niekas nebemiela... Žlunga taip gudriai sugalvotas jos planas. Ko gero gali jau nieko nebereikėti.

Taip ir buvo. Tris metus išgyvenusi tokioje būklėje, vieną ankstyvą pavasarį Emilija mirė, palikdama vienkiemį didžiausiame liūdesyje ir nežinioje.

Ką dabar daryti?

Artinosi pirmutiniai pavasario darbai, bet niekam nekilo rankos. Uošvis nieko nesiima, o be jo Kajetonas pats vienas nežino, ko griebtis. Žmonės jau seniai laukuose, o pas juos niekas nejuda.

– Ką darysim? – klausia uošvio, nebeiškentęs Kajetonas ir išgirdo netikėtą, siaubingą atsakymą.

– Nedarysim nieko. Parduosiu ūkį ir išvažiuosiu iš čia, – kaip kūju tvojo Kajetonui per galvą.

– Kaip čia dabar bus? – iš netikėtumo vos pralemeno žentas.

– Taip ir bus, kaip pasakiau. Ilgai galvojom su motina ir pagaliau nutarėme. Kam mums dviem tas didelis ūkis? Kam dirbti, vargti, lieti prakaitą ne sau, o svetimiems? Mums su motina tiek daug visko jau nebereikia. Nusipirksime mieste namuką... Gal pasitaikys arti bažnytėlės. Žiūrėsim, kad būtų su daržiuku prie namų. Agurkui, cibuliui pasisodinti... O likusius pinigus į banką padėsim ir gyvensim iš procentų. Viskas buvo vaikams. Miliūtei, anūkėliams... O dabar, kai jau jos nebėra, kam mums tiek turto?. Pinigų, kur gausim už ūkį, mums su motina iki gyvos galvos užteks

– Ar aš jau pasidariau svetimas? – įsižeidė ir išsigando Kajetonas. – Tiek metų dirbau, ariau, tiek pinigų atsinešiau, o dabar jau svetimas, nereikalingas? Dėkis kur nori?

– Kai parduosiu ūkį, viską lyg cento atiduosiu, atsiskaitysime. Bet pats ir mus suprask. Kai buvo duktė, buvai žentas. O dabar kas? Kol dar esi nevedęs, nieko nesakau, bet vienas viso gyvenimo nenugyvensi. Vesi ir iškart nebe mūsų žmogus. Tu svetimas, svetima moteris, svetimas vaikas... Pats pagalvok. Kam man dirbti, ant savo pečių išlaikyti tokį ūkį – svetimiems žmonėms? Nedavė Dievas taip, gyvensim kitaip. Tu irgi nepražūsi. Jaunas vyras esi, atgausi iš mūsų pinigus, susirasi gerą vietą... O pagaliau tu dabar ir savo namuose reikalingas. Tėvo ūkiui reikia paveldėtojo. Metai, kiti išleisi už vyro Magdutę, atidalinsi ją – ir tu jau gaspadorius. Dieve padėk, nepavydžiu. Geras buvai vaikinas, gerai sutarėm...

– O vaikas irgi ne mano. Patys žinot, – dar priminė Kajetonas.

– Bet tavo brolio. Tau teks jį pasiimti. Nieko, užsiauginsi. Pravers tokiame ūkyje. Šiaip ar taip jis jums artimesnis, negu mums su motina.

– Jūsų turtas – jūsų valia, – taikiai pritarė Kajetonas, – tiktai kažin ar atsiras, kas pirktų tokį didelį ūkį? Čia reikia didelių pinigų.

– Palauksim. Kaip girdėt, ponai valdininkai iš Kauno ieško tokių sodybų prie ežero. Nuperka, išnuomoja, o patys turi kur vasaras praleisti.

6.

Bėgo laikas. Teklytė sustiprėjo, pasveiko ir tučtuojau išsigabeno atgal pas tėvus į miestelį.

Ji grįžo, bet buvo jau nebe taip, kaip anksčiau. Tada ji buvo mergina, buvo draugės, bendravimas su jaunimu. Dabar gi ji nepriklauso tam ratui. Jos visai kiti norai, rūpesčiai, visai kitas gyvenimas. Nuo visko atsiribojusi, ji pasinėrė į atsiskyrėlišką gyvenimą.

Kapinės, kur palaidotas Marcelinas ir sūnelis, visai čia pat prie miestelio. Iš vienkiemio buvo gana toli vaikščioti, o dabar čia pat, ranka pasiekiamai, užtai ir lanko kapą kasdien. Pasodina vis naujų gėlių, laisto, ravi, šluoja. Teklė valandų valandas praleidžia prie kapo, bet jau nebeverkia. Toks bendravimas, su ją palikusiais artimais žmonėmis, ramina, guodžia, jai gera, kad jie abu čia arti, kada tik sugalvojus, gali čia ateiti ir pabūti kartu su jais.

Kapus lanko ir miestelio vaistininkas, bet ne taip dažnai. Jau metai, kai jis palaidojo žmoną, bet ant kapo nėra gėlių. Ant kapo juodo granito plokštės su išgraviruotomis vardo ir pavardės raidėmis buvo ir kuklus užrašas „Tu man gyva“. Ateidamas vyriškis visada atneša gėlių, pašalina nuvytusias. Žmogus jau vyresnės kartos, jam ko gero jau virš penkiasdešimties, bet atrodo gerai. Jis vidutinio ūgio, gražios laikysenos, truputį žilstelėjęs, švariai nusiskutęs, pasitempęs.

Kada tik ateina lankyti žmonos kapo, visada mato Teklytę. Jis ją gerai prisimena, net nuo paauglystės metų.

Miestelyje vaistininkas Grybas gyvena jau seniai. Dar visai jaunuolis Kaune baigė farmaciją ir, tėvų padedamas, atidarė miestelyje vaistinę. Čia gyvendamas ir vedė. Užaugino ir išleido į mokslus vaikus, kurie jau seniai paliko namus. Jau metai, kai palaidojo žmoną ir dabar yra vienišas, besiilgintis žmonos našlys.

Prisimena jis Teklytę ir paauglę, ir merginą. Gražuolė, kokių reta... Vien dėl savo kerinčios išvaizdos, būdama neturtingo dešimtininko dukra, ištekėjo už stambaus ūkininko sūnaus. Bet nesėkmingai. Kiek vaistininkas girdėjo, vyras labai greitai po vedybų žuvo ir štai ji jau našlė pasirodė miestelyje. Nė kiek nepasikeitusi, tokia graži, žavi, kad ir liūdna, kad ir prabėgo keletas metų, kad ir mato verkiančią prie vyro kapo.

Kartą, atėjęs aplankyti žmonos kapo, vaistininkas pamatė Teklytę ir jam kilo noras ją nuraminti ir paguosti: „Juk tiek metų, kai mes pažįstami, turbūt nieko netinkamo nebus, jeigu, priėjęs arčiau ištarsiu nuo širdies keletą raminančių žodžių, kaip tokį patį skausmą išgyvenęs žmogus?“

Po galais... Jam jau seniai reikėjo tai padaryti. Ir išvis nesuprantama, kodėl iki šiol jis to nepadarė? Kiek kartų jis čia Teklytę mato, yra pažįstami, o ateina ir išeina kaip paskutinis nevykėlis. Juk taip paprasčiausiai nemandagu. Pats laikas atitaisyti šią klaidą.

Padėjęs prie žmonos kapo paminklo gėlių, dar šiek tiek pastovėjo ir, atėjęs prie Teklytės, sustojo gale kapo.

– Atėjau pareikšti tau užuojautos, mergele, – pasakė vaistininkas, kai ši, truputį nustebusi, atsisuko į jį. – Patikėk, kad užjaučiu iš visos širdies. Gerai žinau ką reiškia netekti artimo žmogaus. Pats tą patyriau... Bet yra viena tiesa, kuri padeda tokią valandą... Tai susitaikymas. Kitaip jau nebus, gyventi reikia... O anksčiau ar vėliau nė vienas to neišvengsime. Ar seniai palaidojot vyrą? – dar paklausė.

– Jau antri metai. Bet ne tik vyras čia guli. Visai neseniai prie jo palaidotas ir mūsų sūnelis, – atsakė Teklytė ir pravirko, – labai jau sunku su tuo susitaikyti.

– Man atrodo, kad galiu tau padėti. Ateik rytoj į vaistinę, duosiu tokių nekaltų raminančių vaistukų. Nepakenks. Pats retkarčiais pavartoju, – matydamas, kaip ji graudinasi, pasiūlė Grybas.

– Labai ačiū. Būtinai ateisiu, – padėkojo moteris, – pati galvojau nueiti pasitarti. Visai nemiegu naktimis.

Jie dar trumpai pasišnekėjo, jis palaukė, kol Teklytė nunešė šiukšles ir kartu parėjo namo.

Kitą dieną Teklė nuėjo vaistų ir, gavusi nurodymą, kaip juos vartoti, norėjo užsimokėti, bet vaistininkas pinigų neėmė, o vietoj to dar pakvietė į kambarį ir pavaišino arbata.

Laikui bėgant, jie susidraugavo. Vaistininką Grybą traukė jos gaivus grožis, vaistininką artino prie jos panašus jųdviejų likimas. Būdamas vyresnis, išmintingas, jis visada sugebėdavo ištarti raminantį, paguodžiantį žodį. Bendravimas su tokiu žmogumi įnešdavo ramybės, įvairovės į jos liūdną, vienišą gyvenimą. Dabar Teklytė, lankydama savo artimųjų kapą, visada kelis žiedus padeda ir ant vaistininko žmonos kapo juodo granito plokštės.

Kartą Teklė rado gėlių ant suoliuko, stovinčio po jos kambarėlio langu. Nesunku buvo suprasti, nuo ko jos, bet ką visa tai reiškia? Ji jau pradėjo abejoti ar tai tik nuoširdžiai reiškiama užuojauta? Nieko nebus. Ji jau davė sau tvirtą ir nekeičiamą žodį už nieko daugiau netekėti. Buvo Marcelinas, buvo meilė... Nėra jo, nėra ir meilės. Ji jau niekada nieko taip nemylės, kaip mylėjo Marceliną, niekam daugiau nesakys žodžių apie meilę, niekam netars „myliu“.

Jei vasarą vaistininko ir jaunos našlės susitikimai būdavo atsitiktiniai, tai per žiemą Grybas ėmė lankyti Teklytę namuose, o atėjus pavasariui, jai pasipiršo.

– Ne, – ryžtingai pasakė Teklė, – negalvoju dar kartą tekėti, – bet žmogus neįsižeidė.

– Žinoma, aš gal kiek per drąsus. Toks metų skirtumas... Galvojau panašus mūsų likimas, abu našliai... Gyvenimą buvau suplanavęs ramų... Visai nebetekėti nepatarčiau. Gyvenimas trumpas ir reikia jį pragyventi kiek galima prasmingiau... Kam save laidoti be laiko? Kodėl nesuteikti kitam žmogui laimės? Kas iš to, jeigu išnyksi, nieko po savęs nepalikęs?– kiek patylėjęs kalbėjo vaistininkas Grybas.

– Aš pati nelaiminga, tai kaip padarysiu kitą laimingu? – paprieštaravo Teklytė.

– Tos netektys ir liūdesys – tai ne visas gyvenimas. Viskas po truputį praeis, bet tada, žiūrėk, praeis ir gyvenimas. Nespėsi apsidairyti, jau ir vakaras. Ar neteks kada nors dėl to gailėtis?

Neįtikino Teklytės vaistininko Grybo pasakyti žodžiai ir ji, atsakydama besiperšantiems vyrams, gyveno pilką ir liūdną našlės gyvenimą.

7.

Netikėtai greitai buvo parduota Maklickų sodyba ir Kajetonas su vaikučiu grįžo į tėvų vienkiemį.

Dabar jau čia padėtis visai kitokia, negu buvo anksčiau. Kai namuose buvo du sūnūs, nori nenori vienam katram teko išeiti užkuriom, o dabar Kajetonas jau paveldėtojas ir į ūkį grįžo visam gyvenimui. Sąžiningas uošvis grąžino jam visus atsineštus pinigus ir dabar abu su tėvu ėmė tartis, kaip geriau juos panaudoti ūkyje.

Motina Pajuodienė nuo pat pirmų dienų ėmė rūpintis vaiku. Po teisybei, vargo nėra taip daug. Berniukui jau ketvirti metukai. Jis sveikas, gražutis ir su tokiu vaiku būti vienas įdomumas. Jis greitai laksto, viską šneka plonu balseliu, žodelius taria ištęsdamas, tarsi dainuodamas. Pirmą dieną Valdelis nelabai norėjo su Pajuodiene bendrauti, vis klausinėjo, kur mamytė, kur močiutė, verkdamas vis kartojo „noriu mamytės, noriu močiutės, noriu namo“. Matydamas, kad tėtis visą laiką būna čia, būna prie jo, nuolat pakalbina, panešioja, vaikas nusiramino ir gana greitai prie visų priprato.

Labiausiai jam patiko Magdutė. Ji netingėjo su juo pažaisti, pasikalbėti, visada turėjo saldumynų jį pavaišinti. Ar užsigavęs, ar pabartas, ar šiaip dėl ko nors susigraudinęs, verkdamas tuojau bėgo prie jos, visada gaudavo saldžią paguodą ir tuoj nusiramindavo.

Kai pas juos atėjo Teklytė, jai buvo vos penkiolika. Dabar jau jai dvidešimt vieneri ir, kaip paauglė būdama pamilo Teklytę, taip dabar, nieko nežinodama, prisirišo prie jos vaiko.

Kol Valduko nebuvo vienkiemyje, tiek jo ir tereikėjo, o dabar, jeigu kas sugalvotų jį atimti iš šių namų, Magdutė niekam jo neatiduotų. Valdeliu ji rūpinosi labiau, negu jo močiutė, Magdutės mama. Ji tik šaipėsi:

– Laikas tau tekėti, mergele, ir susilaukti savų...

– O man jis vis tiek kaip savas. Kai tekėsiu, jį su savimi pasiimsiu, jums nepaliksiu... Nė negalvokit, – juokėsi Magdutė.

Praėjo kiek laiko. Nei iš šio, nei iš to Magdutė ėmė negaluoti. Neteko apetito, ryte keldavosi skaudančia galva, suprakaitavusi, tai krečia drebulys, tai degina karštis, nuolat maudžia po dešiniu šonkauliu, o kartais skausmas būna toks stiprus, kad per naktį neleidžia nė akių sudėti. Visada buvusi linksma, dabar paniuro, nusilpo, daugiau guli negu vaikšto.

Iškart motina dukrą bandė atgauti žolelėmis, bet kai ir tai nepadėjo, kvietė daktarą. Daktaras įtarė akmenligę.

– Tulžies pūslėje akmenys. Niekas daugiau. Reikia vežti į ligoninę ir ten padarys tyrimus. Jeigu reikės, ten ir išoperuos. Būkit viskam pasiruošę. Čia jau nebe juokai. Žolelėmis tokios ligos neišgydysit. Operacija sudėtinga... Žiūrint kaip pavyks...

Negi laikysi ligonę namuose, jei daktaras sako, kad be operacijos gali plyšti pūslė ir tada jau niekas nebepadės? Nieko nelaukiant, Magdutė buvo išvežta į ligoninę ir, diagnozei pasitvirtinus, buvo tuoj pat operuota. Išėmė tulžį su visais akmenimis ir už trijų savaičių Magdutė vėl namuose.

Bet pasibaigusi tai, Dieve, Dieve, kaip... Gaila žiūrėt, o kas baisiausia, kad nė kiek nesitaiso. Ką bedaro motina, kaip besistengia – viskas perniek. Jau du mėnesiai, kai mergaitė namuose, o nė kiek ne geriau. Ji vos pavaikšto, ranka prisilaikydama šoną, valgyti visai nenori tik atsigeria, guli ir guli lovoj dejuodama, kaip kokia senutė. Kartas nuo karto atvežamas daktaras, bet jo vaistai nė kiek nepadeda.

Čia ir atėjo motinai Pajuodienei baisi mintis: „Dievas baudžia mane už tai, kad padėjau svočiai Maklickienei atimti iš Teklytės vaiką. Pirmiau nubaudė svočią, atėmė iš jos dukterį, o dabar nepagailės ir manęs.

Na, juk ar ne taip ir buvo su Emilija? Grįžo iš ligoninės, pasirgo kelis metus ir po Emilijos... Ar ne tas pats ir su Magdute darosi? Kiek gyvens taip nieko nevalgydama? Kaip atgaus sveikatą? Jau dabar į žmogų nepanaši. Dar metai, kiti ir po visam... Nors geria visokius vaistus, bet apetito neatgauna ir žaizda iki šiol nesugijo, raudonuoja, pūliuoja... Gal ir visai nesugys? Reikia ką nors daryt. Reikia melsti Dievo atleidimo... Atgailaut, užsakyt mišias, pasižadėt aplankyti Šiluvą, keliais apeit aplink bažnyčią, prašyt Dievo pasigailėjimo, gelbėti Magdutę...“

Pirmiausia Pajuodienė priėjo išpažinties ir verkdama prisipažino kunigėliui, ką padariusi. Prisipažino, kad ilgai slėpė nuodėmę, nedrįsusi prisipažinti per išpažintį, kiek kartų šventvagiškai priėmusi Šv. Komuniją, kad nuoširdžiai gailisi ir prašo Dievo atleidimo.

Kunigas pasibaisėjo. Skyrė didžiulę atgailą, bet išrišimo nedavė. Išrišimą ji gaus tik tada, kai vaiką grąžins motinai. Kol neatiduos vaiko, tegul nedrįsta kelti kojos į bažnyčią. Kai vaikas bus sugrąžintas ir bus gautas motinos atleidimas, po to vėl prieiti išpažinties ir tik tada bus suteiktas palaiminimas. Kai bus atsiprašyta motinos ir ši tikrai atleis, tik tada atleis Dievas ir bažnyčia.

Atgailą atlikti Pajuodienei visai nieko nereiškia. Kai tik parėjo iš bažnyčios, tą pačią dieną pradėjo maldas. Bet kaip atiduot vaiką?

– Kas iš to, kad aš meldžiuosi? Kaip kunigėlis pasakė? Kol neatleis motina, neatleis ir Dievas.

Dar dieną, kitą galvojusi ir nieko geriau nesumąsčiusi, Pajuodienė nutarė nueiti į miestelį pas marčią ir viską jai prisipažinti. Labai nesinori, bet jeigu jau prisipažino kunigui, teks prisipažinti ir Teklei. Be jos atleidimo nebus užskaityta atgaila ir ji negaus išrišimo. Tada viskas perniek...

Tuojau po sekmadienio, paprastą savaitės dieną, po pusryčio Pajuodienė išsiruošė į miestelį. Viską darė patyliukais, slapta, kad nesužinotų namiškiai. Neaišku dar, ką pasakytų Kajetonas ar tėvas sužinoję. Kad neimtų prieštaraut ir nesugadintų viso reikalo, o jai jau nebegalima trauktis. Reikia viską daryt iki galo, kad jau kartą pradėjo.

Iki miestelio septyni kilometrai ir, kol ji atėjo, saulė jau aukštai. Pajuodienė gerai žinojo, kur marti gyvena, bet dar nė karto nebuvo buvusi.

Namukas buvo nedidelis, neaukšta tvorele aptvertas. Kiemas švariai nušluotas, o po galiniais langais esantis darželis žydėjo įvairiaspalviais žiedais. Įėjimą į namą puošė gražios gonkos.

Priėjusi prie durų, Pajuodienė persižegnojo ir pasibeldė. Duris atidarė žilas, stambus, pagyvenęs vyriškis turbūt tėvas, o kai įėjo į vidų, pirkioje pamatė ir Teklytę su motina.

– Garbė Jėzui Kristui, – pasisveikino Pajuodienė, sustojusi prie durų, bet čia tuojau prie jos priėjusi, Teklytė pabučiavo anytai Pajuodienei į ranką ir maloniai nusišypsojusi, pakvietė.

– Prašom arčiau, prašom sėstis. Tokia ankstyva viešnia... Pirmą kartą pas mus... Malonu matyt...

– Aš pas tave, Tekyte, su labai dideliu reikalu, – pasakė moteris ir atsisėdusi apsidairė.

Pirkutė jauki, šviesi. Stalas balta staltiese užtiestas. Per visą stalą skersai, kampas nuo kampo, buvo patiestas siuvinėtas takelis, o ant jo per patį vidurį stovėjo molinė vaza su darželio gėlėmis. Grindys, suolai, palangės taip baltai nušveistos, kad atrodė kaip dažytos. Ant palangių, moliniuose vazonuose augo pelargonijos, apsipylusios raudonų ir rožinių žiedų kekėmis. Pasieniais stovėjo gražiai suklotos lovos. Iš po austų lovatiesių beveik iki grindų išleisti vąšeliu megzti balti dantyti mezginiai puošė visą lovos apdangalą.

Gražu, miela, bet Pajuodienei nėra kada dairytis. Viską apžvelgusi, anyta atsisuko į Teklytę.

– Tik norėčiau pasišnekėt su tavim, Teklyte, akis į akį.

Tėvas su motina susižvalgė.

– Tai gal mes išeisim, – pakilo motina, bet dukra ją sulaikė.

– Gal geriau mes su viešnia nueisim į klėtelę. Bet pirmiau gal pasivaišinkim. Prašom arčiau stalo, – padėjo ant stalo lėkštę su sausainiais Teklytė, – prašom ragauti. Atnešiu skanios arbatos užsigerti.

– Ačiū, vaikeli, labai skubu. Tik pasišnekėsime ir bėgsiu atgal. Namuose turiu ligonį.

– Ar kas susirgo? Gal tėtušis? – susirūpinusi paklausė Teklytė.

– Ne, serga Magdutė.

– Magdutė? – nustebo Teklytė. – Kas gi jai nutiko?

– Sunkiai sirgo, gulėjo ligoninėje. Operavo, išėmė tulžį su akmenimis. Dabar jau seniai namuose, bet kažin kodėl iki šiol negali atsigauti...

– Jeigu jau operavo, tai pasveiks, svarbu, kad jau nebėra akmenų. Čia ne juokai. Pirštą įsipjauni ir tai kiek praeina laiko, kol užgyja, o čia turbūt labai giliai reikėjo pjauti, kol pasiekė tuos akmenis. Ar dabar jūs iš namų? Ar pėsčia?

– Taip ir tuojau turiu lėkti atgal. Tik pasišnekėsime ir išeisiu. Nė pačios ilgai negaišinsiu.

– Tada einam į klėtelę. Bet išgerkit nors arbatos. Atsigaivinkit po tokios kelionės, – dar pasiūlė Pajuodienei marti, o šiai atsisakius, abi išėjo.

– Tai kažin kas čia ją atvijo? – palydėjęs akimis išeinančias moteriškes, nepatenkintas burbtelėjo tėvas. – Per tiek metų nepažinojo mūsų kiemo, o šiandien čia nuo pat ankstaus ryto.

– Maža kas, – nelabai stebėjosi motina, – tris metus išgyveno vienkiemyje, juk buvo visokių reikalų. Gal ko neranda, gal neatsimena kur padėjo ir nori pasiklausti.

– Bet kodėl gi akis į akį? Galėjo gi ir prie mūsų paklausti, juk mes ne svetimi.

– Eik, eik... Nebe pirma diena, kai svetimi. Jeigu vaikelis būtų gimęs gyvas, tai dar dar, o dabar jau niekas su tais namais Teklytės neberiša.

8.

Kai tik užsidarė klėtelės durys, Pajuodienė puolė ant kelių ir verkdama apkabino Teklytės kojas.

– Atleisk man nusidėjėlei, – ėmė maldauti, bučiuodama marčios suknelės padalkas, – tu net nežinai, kaip aš tau nusikaltau.

Teklytė net apstulbo iš netikėtumo.

– Ką jūs darot? Stokitės! Pasakykit žmoniškai, kas nutiko? Aš nieko nesuprantu, – padėdama anytai atsistoti, klausė Teklytė.

– Nemirė tavo vaikelis... Tik mes abi su Maklickiene jį iš tavęs atėmėm...

– Kaip? Kodėl? – ūžtelėjo į krūtinę karšta banga. – Baikit ašaroti. Pasakykit aiškiai, kad ir aš viską suprasčiau. Ar tai netiesa, kad jis gimė negyvas?

– Taip. Tik mes su svočia tau melavom, – taip jaudinosi anyta, kad net visa drebėjo. – Vaikutis gimė sveikas, didelis. Gyvas, sveikas ir po šiai dienai.

– Sėskitės va čia, prie stalelio, – padavė jai kėdutę marti, – o aš eisiu atnešiu ko nors atsigerti. Sakot gyvas? – atnešusi stiklinę vandens, toliau klausinėjo Teklytė. – Tai kodėl jį iš manęs atėmėt? Kur padėjot? Kur jis dabar? Kas čia dedasi?

– Tuojau viską pasakysiu, tik truputį nusiraminsiu, – išgėrė vandenį Pajuodienė ir atsisėdo. – Kaip per išpažintį viską pasakysiu, dabar jau nebėra ko slėpti.

– Žinoma, – atsisėdo ir Teklytė, – nebeverkit, nebesijaudinkit, bet ramiai, gražiai viską papasakokit. Tai mano vaikelis, mano mažulėlis gyvas?

– Taip, taip, – truputį atsigavusi, ji taip kaip per išpažintį kunigui, taip dabar marčiai viską papasakojo. Papasakojo netgi daugiau, su visom smulkmenom, net ir tai, ką nutylėjo kunigui. – Kai mirė Emilija, jos tėvas pardavė ūkį ir Kajetonas su vaiku grįžo namo. Vaikelis dabar pas mus vienkiemyje ir, kada tik panorėsi, galėsi pasiimti. Tik labai prašau, kad viskas neišeitų aikštėn. Duosim pinigų vaiko išlaikymui, o kai sueis pilnametystė ar norės ženytis, Valdeliui skirsime dalį iš ūkio. Juk jis mums anūkas, tą pačią pavardę nešioja. Tik labai prašau, kad neišeitų aikštėn, kad nepasklistų kalbos... – baigusi pasakojimą, Pajuodienė atsiduso, o kartu ir nusigando, kad pažadėjo pinigų ir vaiko dalį, nepasitarusi su namiškiais, su gaspadoriumi. – O dabar, kai jau viską žinai, ar atleisi man, vaikeli?– išdrįso paprašyti atleidimo.

– Tai žinoma. Bet tik vaikelis gyvas. Tik ar teisybę sakot? Ar ir dabar nemeluojat?

– Kai melavau, tai tylėjau, o dabar tik dėl to ir atėjau, kad visą teisybę pasakyčiau.

– Tai sakot, kad vaikelis pas jus ir aš galiu jį pamatyti? – vis dar netikėdama, klausinėjo anytos Teklytė.

– Kada tik panorėsi, – tvirtino ši, – tai turbūt dabar jau pas save pasiimsi?

– Dieve, Dieve kokia laimė, – džiūgavo Teklytė, – ką čia padarius, kad kaip greičiau jį pamatyt?

– Tai einam su manimi kartu į vienkiemį ir pamatysi, – pasiūlė Pajuodienė, – ko laukti? Puikiai suprantu, kaip pačiai rūpi. Pagyvensi kelias dienas, kol prisipratinsi, o jei norėsi, galėsi visam laikui pas mus pasilikti... Iškart vaikas ir mūsų nenorėjo, vis verkė Emilijos. Kaip ten bebuvę, iki šiol ji buvo jam mamytė. Bet po kiek laiko prie mūsų visų priprato. Buvo labai prisirišęs prie Magdutės, bet, kai ji susirgo, nuo Kajetono neatsitraukia. „Tėte, tėte...“ Prie manęs kažin kodėl nelabai...

– Tai aš tuoj, – su džiaugsmu sutiko Teklytė, – einu tik persirengsiu ir pasakysiu namiškiams, kad išeinu. Nieko aš dabar jiems nesakysiu. Viską papasakosiu, kai sugrįšiu. Ir ko gero ne viena...

Kol moteriškės atėjo, jau beveik pavakarys. Namiškiai jau buvo susirūpinę dėl motinos. Nieko nepasakiusi, anksti ryte išėjo į miestelį ir taip ilgai negrįžta. Kad tik nebūtų kas atsitikę, bet, kai pamatė su Teklyte, visi labai nustebo.

– Užteks slapukauti, – radusi visus namuose, Pajuodienė aiškiai, tiesiai šviesiai pasakė, – parvedžiau vaikui motiną. Teklytė yra tikra Valdelio mamytė, apie kurią jis nuolat klausia, „kada mamytė pareis?“. Nuo šiol jis jau nebe našlaitis. Mes kad ir kaip norėdami, neatstosim Valdeliui mamos.

Tėvui ir Kajetonui viskas žinoma, neaišku tik kodėl moteriškė nei iš šio, nei iš to viską iškėlė? O Magdutei naujiena... Kodėl motina Teklytę vadina tikra Valdelio mama? Į jos klausimą „Kodėl taip? Kas čia vyksta? “ Pajuodienė trumpai, drūtai atsakė:

– Turėk kantrybės. Šiandien pat viską sužinosi. O kur Valdelis?

– Čia pat žaidžia už mūrelio. Valdeli, ateik, – pašaukė Magdutė, bet vaiko ir šaukti nereikėjo. Girdėjęs suaugusių pokalbį apie mamą, mamytę, berniukas pats atbėgo. Pamatęs Teklytę, stabtelėjo, o kai ši ištiesė į jį rankas, ir švelniai pakvietė „ateik, sūneli“, vaikas pribėgo, prigludo prie Teklytės krūtinės ir tyliai sušnibždėjo: „Mamyte, kur tu buvai taip ilgai? Aš tavęs labai pasiilgau...“

Kai po kurio laiko Teklytė su Valdeliu susiruošė į namus miestelyje, Pajuodienė palydėjo juos iki vartelių ir, dar ilgai žiūrėdama į juos nueinančius, džiaugėsi: „Kaip gerai viskas susidėjo. Teklė pinigų vaikui net nepaprašė... Apie vaiko dalį ūkyje nė neužsiminė...“

2013 m.

Dvaro klajūnas

1.

Patekėjus saulei, visi Šelvio dvaro gyventojai jau buvo po pusryčio. Su pirmais gaidžiais pakilę ir apėję savo gyvulėlius, kumečiai, susirinkę į dvariuko kiemą, laukė nurodymų kokius šiandieną reikės dirbti darbus.

Dvariukas nedidelis, apie tris šimtus hektarų, bet, gerai tvarkomas ir prižiūrimas, klesti ir duoda nemažą pelną. Kumetyne gyvena šešios šeimos. Atrodytų nedaug, bet šeimos gausios, daug žmonių, o dar pasisamdant padienių, rankų užtenka visiems ūkio darbams nudirbti.

Pats dvarininkas Dominykas Šelvys jau trys metai kai našlys. Šešiasdešimties metų seniokas dar nesugriuvęs, tvirtas, sveikas, tiesus, šviesus. Galėtų ženytis, bet nesiženija. Gyvena su dviem sūnumis ir ženytis nė negalvoja.

Jam gerai ir taip. Vaikai jau suaugę, o visus moteriškus darbus namuose prie pečiaus tvarko senmergė žmonos giminaitė Barbora. Geresnės šeimininkės Šelvys negaus, kad ir apsiženys. Barbora dvare jau daug metų. Atėjo dar jaunutė našlaitė ir visą laiką dirbo prie žmonos už pagalbininkę. Šelvys mokėjo jai mergos algą, o ji, visą laiką dirbdama su gaspadine, visko išmoko ir dabar, kad ir likusi viena, neblogiau tvarkosi už, amžiną atilsį, šeimininkę.

Bernai jau visi vyrai. Iš šalies žiūrint, gražūs, slaunūs vyrukai, bet po teisybei nelabai vykę. Jaunėlis Laurynas šiek tiek protiškai atsilikęs, neįgalus, nė pradžios mokyklos nebaigė, o vyresnysis Kęstutis, į kurį tėvas dėjo daug vilčių, pasirodė tinginys ir laidokas.

Tėvas norėjo jį išmokinti, leido į gimnaziją, bet šis, vos baigęs keturias klases, mokslus metė, grįžo į namus ir po šiai dienai veltėdžiauja. Šelvys, pats būdamas mažamokslis, sunkiai gebėdamas tvarkytis su ūkio buhalterija, tikėjosi sūnaus pagalbos ir kvietė Kęstą jam padėti. Gal iš jo bus nors tiek naudos, bet kad tas išvis nieko nenorėjo dirbti. Tiesa, iškart jis lyg ir susidomėjo, bet padirbėjęs savaitę, kitą, ranka numojo. Jam geriau nieko nedirbti tik gerai valgyti, ilgai miegoti ir su draugais šliotis po vienkiemius, kur yra mergaičių. Jeigu tėvas nori ko nors Kęsto paklausti, pasitarti, tai iki pietų jo nepajudink. Jis, vėlai grįžęs į namus, turi gerai išsimiegoti ir tik tada, jeigu jo gera nuotaika, pasišneka su tėvu, o jei ne, tai nusiprausęs, pavalgęs kinko į lineiką drigantą Širmį ir, nei nieko pasiklausęs, nei pasakęs kur išvažiuoja, dingsta iš dvaro ir negrįžta iki pusiaunakčio. Niekas nežino kur jis dedasi per dienas.

Bernas išvaizdus, dvarininko vaikas. Kur tik jis nepasisuka, visur laukiams, gerbiamas, tiesiog grobstomas merginų. Kęstas visai ištvirko...

Šeštadienių ir sekmadienių dienomis bei naktimis jo išvis nėra namie ir neaišku, kur jis nakvoja. Jeigu namuose įvyktų ar kokia nelaimė, ar liga, Kęsto neprisišauksi. Tėvui iš tokio sūnaus jokios naudos, bet nežino, ką daryti. Kalbina sūnų, kad šis vestų, bet apie ženatvę Kęstas nė negalvoja.

– Be trisdešimties metų nė nemanau vesti, – atkerta jis, o tėvo pagąsdintas, kad viską užrašys Laurynui, tik nusišypso.

– Ar tam kvaileliui? Nieko nebus, aš užprotestuosiu.

– Kol aš gyvas, jokie protestai nepadės, – griežtai pareiškė pasipiktinęs tėvas. – O kas iš tavęs, kad esi sveikas ir protingas? Elgiesi kaip paskutinis kvailys. Jis vaikinas nors darbuojasi po truputį, o tu tik šlaistaisi per dienas ir naktis. Niekuo neprisidedi prie namų, prie ūkio. Tik ir žiūri, kad būtų ant visko gatavo, kad tėvas viskuo pasirūpintų. Iš tavęs tik vieni nuostoliai.

– Nekoks pelnas ir iš Lauro, – burbtelėjo Kęstas.

– Nei iš vieno, nei iš kito man nėra jokio pelno... Bet niekas to ir nenori. Ir iš tavęs man nieko nereikia, kad nors būtum kaip visi žmonės. Bet jeigu nesiliausi, man reikės kitaip tvarkytis. Dabar dar kol galiu, tempsiu vienas, o kai sulauksiu senatvės, susirasiu patikimus žmones ir atiduosiu į jų globą Lauryną su visu dvaru. Už jo priežiūrą iki pat jo gyvos galvos „apekūnas“ galės naudotis ūkiu, o jau po Lauryno mirties, ūkis atiteks valstybei. Tik ne tau. Tokį savo sprendimą ir valią užrašysiu į testamentą, užtvirtinsiu pas notarą ir pats, jeigu nekeisi charakterio, gali gana greitai visko netekti. Aš ne juokauju, mano kantrybė ne begalinė. Padarysiu tikrai taip kaip sakau. Taip ir žinok.

– O ką? Ar ir aš turiu arti kartu su kumečiais? Ar duonos trūksta tokiame ūkyje? Noriu dar šiek tiek paūžti, pasilinksminti kol dar nevedęs... Aš gi ne šiaip sau kokio tai eilinio gaspadoriaus vaikas, o dvarininko sūnus. Šitokios žemės paveldėtojas. Kad tu žinotum, kaip smagu, kai visi tave gerbia, siekia draugystės, vaišina, pataikauja... Mergos tirpsta mane pamačiusios. Tik nenoriu prasidėt, o tai galėčiau kiekvieną pasiguldyti... Net koktu, kaip jos visos kabinasi... O pagaliau, kodėl gi ne pasismagint, jeigu taip nesunkiai gali gauti tai, ko nori...

– Lauko darbų dirbti niekas tavęs neverčia, bet kaip matau, kad pats jau visiškai ištvirkai, – pasibjaurėjo tėvas. – Patarčiau kaip greičiau ženytis. Bet vargu, ar tas be padės? Bijau, kad įpratęs prie tokio gyvenimo būdo, nebemokėsi šeimoje gyventi, nors gal dabar dar būtų laikas. Jeigu sakai, kad merginų netrūksta, negi iki šiol nesuradai tokios, kurią norėtum paimti į žmonas? Argi jau visos tokios niekam tikusios? Pasižiūrėk kad ir šiaip sau iš biednesnių mergelių, kad ir be pasogos. Pas mus pačius, dėkui Dievui, visko užtenka, nieko netrūksta. Kad tik būtų padori ir tau prie širdies.

– Tas ir yra. Atrodo viena, kita lyg ir patraukia, bet, kai tik permiegi, nebenori daugiau nė į tą pusę pažiūrėt, – atvirai prisipažino Kęstas.

– Kaip tau ne gėda šitaip šnekėti? – kuo toliau, tuo labiau piktinosi tėvas. – Negalvojau, kad tu tiek nusivažiavęs. Netikiu, kad nėra padorių mergaičių. Tik pats ko ieškai – tą ir randi. Nesibaigs geruoju tos tavo išdaigos. Prisivirsi košės, o man už viską teks atsakyti. Sakai kad linksminiesi, o paprasčiausiai paleistuvauji. Gėda žmonėms prisipažinti, kad tu mano sūnus.

2.

Neilgai teko laukti. Netrukus po jų pokalbio, vienos savaitės viduryje į dvarą gražiu arkliu atvažiavo nepažįstamas žmogus. Vyriškis buvo padoriai apsirengęs: blizgėjo auliniai batai, juodo bostono eilutės kelnės buvo po kantu, ant languotų išlygintų marškinių buvo parišta naktaiza. Žmogus buvo pasirėdęs lyg važiuotų į bažnyčią.

Pririšęs prie karties arklį, jis žengė priemenės link ir viduryje kiemo susitiko su Šelviu. Pro langą pamatęs nepažįstamą žmogų kieme, jis išėjo jo pasitikti ir pasisveikinimui ištiesė ranką.

– Prašom pro čia, – atidarė gonkų duris Šelvys ir, mandagiai praleidęs pirma savęs svečią į šviesų dideliais langais kambarį, pakvietė vyriškį sėstis.

– Ar pas mane su kokiu reikalu, ar pas sūnų? – kai atsisėdo žmogus, pats sėsdamasis kitoje stalo pusėje, pasiteiravo Šelvys.

– Gerai būtų pasikalbėti su abiem, – griežtoku balsu ištarė žmogus ir ant gretimai stovinčios kėdės pasidėjo kepurę. – Su juo vienu niekaip neišeina susišnekėt, – dar pridūrė, – norėtųsi išgirsti ką jis kalbės prie tėvo.

– Barbute, – pamatęs pro langą kieme vaikščiojančią Barborą, pašaukė Šelvys, – pasakyk Kęstui, kad ateitų į didįjį kambarį. Mačiau, kad jau atsikėlęs.

Tik pakilęs, dar nenusiprausęs, užmiegotom akim netrukus pasirodė ir Kęstas, bet, pamatęs už stalo sėdintį svečią, norėjo išeiti.

– Ko bijai, žente? – netikėtai pakilęs vyriškis pastojo jam kelią. – Gerai, kad visus radau namie. Sėsk va čia prie mūsų. Pasišnekėsim rimtai, vyriškai. Ne šiaip sau važiavau tokį kelią.

– Nei aš pačiam žentas, nei ketinu juo būti, – piktai atkirto Kęstas ir vėl norėjo sprukti, bet staiga į jį atsisuko tėvas.

– Sėsk, – piktai ištarė jis, – paaiškink, kas čia darosi?

– Kaip ne žentas, jeigu mano duktė nuo paties laukiasi? – paprieštaravo žmogus. – Jau ir anūkas ant nosies. Pats laikas sutvarkyti tuos reikalus. Nebegalima ilgiau laukti.

Kęstas dar kartą pabandė išeiti, bet duris užstojo uošvis. Iš kitos pusės atsistojo tėvas.

Prispirtam Kęstui nebuvo kur dingti ir jis pagaliau atsisėdo, pasiruošęs kovoti.

– Ar tiesą žmogus sako? – griežtai paklausė tėvas.

– Tėve, neklausyk, ką jis sako. Kodėl nutyli, kad jo duktė turi berną? Su juo turbūt ir susigavo...

– Ar tikrai taip yra? – taip pat griežtai tėvas paklausė žmogaus.

– Buvo, turėjo, – vėl atsisėdo už stalo vyriškis, – gražiai draugavo nuo pat vaikystės. Šiandien gal jau būtų buvę ženoti, jeigu ne tamstos sūnus pasimaišęs. Pradėjo lankytis, gėlėm, dovanom apipylė, prašė už jo tekėti, visaip suko mergaitei galvą. Nuo ano vaikino atviliojo ir suvedžiojo, o dabar, kai jau liko nėščia, nebenori ženytis. Mergaitė jauna, graži, padori... Įsimylėjo, pasitikėjo, o ir mes tėvai nelabai draudėm. Kas netrokšta geresnės laimės savo vaikui? Galvojom, tegul draugauja. Jaunuolis iš garbingų namų juk nepasielgs negražiai. Įsileidom į savo namus kaip brangų svečią. Kaip mokėdami gražiau priėmėm, kuo turėdami gardžiau vaišinom... O jis visus apspjovė, apšmeižė namus, išnaudojo mergaitę.

– Kai dėl padorumo, tai galima ir suabejoti, – atlėgo tėvas, – kai turėjo ne vieną, tai ko gero visko galėjo būti. Šiuolaikinės merginos pernelyg drąsios.

– Tik jau ne mūsų Alesia. Aš ją gerai pažįstu, – užstojo dukrą žmogus, – turėjo, draugavo ir nieko nebuvo, o kai pradėjo lankytis jūsų sūnus, va kas atsitiko. Panašu, kad jis visai nieko rimto nė negalvojo. Tik norėjo pasismaginti... Bet, kad taip jau išėjo, argi negalima būtų viską gražiai sutvarkyti? Nesu koks plikšis, o ūkininkas ant viso valsčiaus. Ne dvarininkas, žinoma, bet pasogą galiu skirti nemažą. Trisdešimt tūkstančių pinigais, pridėsiu dar geros veislės galvijų, porą stiprių darbinių arklių... Mergaitė ne vargšė. Su dideliais pinigais, nemažu kraičiu... Kuo blogai? Nieko ne gaila, kad tik viskas būtų gražu. Ką pasakysit? Per visą valsčių nerasit geresnės nuotakos. O vaikas tikrai tavo, ženteli. Alesia nemeluos, ne taip auginta... Verkia nabagė kruvinom ašarom, graužiasi. Saugom, bijom, kad ko nepasidarytų.

– Kaip sakiau, taip ir sakysiu. Vaikas ne mano ir aš jos nesiženysiu. Tegul ženijasi tas, katras tą vaiką jai padarė, – savo vis kartojo Kęstas.

– O ką pasakysi tamsta? – patylėjęs kreipėsi žmogus į Šelvį, – ar taip pat nepritarsi mano pasiūlymui?

– Sunku ką nors pasakyti, – gūžčiojo pečiais Šelvys, – šiaip tai dėl vestuvių aš nesipriešinčiau, bet čia jau ne mano reikalas. Kęstas geriau žino visas aplinkybes. Jeigu jis nenori, aš jo nepriversiu.

– Tai ką gi? Bylinėsimės. Turiu iš ko. Pritrūksiu – žemę parduosiu, bet teisybę rasiu. Negalvokit, kad ponui dvarininko sūneliui viskas galima. Yra sviete teisybė. Dar kartą sakau – ženykitės ir visiems bus gerai. Esi nebe jauniklis, pats tas ženikas... Juk nevedęs nebūsi, bet jeigu paliksi nuskriaustą mergaitę, nepadės tau Dievas. Neturėsi laimės nė su viena. Paminėsi mano žodį, – piktai palinkėjo netekęs vilties žmogus.

– Kas, tamsta, per vienas, kad drįsti taip linkėti mano sūnui? – užraudo Šelvys. – Jeigu atvažiavai tartis, tai ir kalbėk apie reikalą, o netaukšk niekų.

– Tai kad neina susišnekėt, – nenusileido vyriškis, – galvojau, tėvas garbingas žmogus, iš jo išgirsiu gerą žodį, bet kad ir iš jo tiek naudos. Ne dyvai... Koks tėvas – toks ir sūnus. Obuolys nuo obels toli nekrenta.

– Na, žinai! – pakilo nuo kėdės Šelvys, – mes šnekam, bet paties neužgauliojam. Būk geras ir pats skaitykis su žodžiais. Ir išvis manau, kad nėra ko mums čia daugiau kalbėtis. Pats pasakei ką norėjai, mes pasakėm savo nuomonę ir galim baigti. Nemaloni buvo kalba, bet nesakau, kad paskutinė. Mes dar tarsimės, aiškinsimės ir už dienos, kitos duosim žinią. O dabar tam kartui užteks.

Kadangi Šelvys atsistojo, tai pakilo ir svečias. Nė neatsisveikinęs jis pasuko prie durų, bet, paėmęs už durų rankenos, dar pagrasino:

– Gerai pagalvokit. Jeigu vaikai ženytųsi, tai aš su visa dūšia, nieko nepagailėčiau, bet jeigu ne, netylėsiu. Nepigiai jums kainuos nekaltos mergaitės suvedžiojimas.

3.

– Tai štai prie ko privedė tos tavo gastrolės, – užsipuolė tėvas Kęstą, kai gaspadorius Galinis Alesios tėvas išvažiavo iš kiemo. – Ar gražu dabar, kai kaži koks mužikas, atvažiavęs moko kaip mums gyventi? O jeigu iš tikrųjų tiesą sako, tai dar teks atsistoti prieš teimą. Apsijuoksim ant viso valsčiaus.

– Nemanau, kad viskas ateitų iki teismo. Jiems patiems negražu viešintis, – abejojo Kęstas, – taip tik gąsdina senis.

Bet tėvas Šelvys kitaip galvojo.

– Ženykis vieną kartą ir viskas pasibaigs. Ar dar mažai prisidūkai? Netikiu, kad vaikas ne tavo. Pats irgi gerai viską žinai. Tai ko dar laukti? Žmogus neblogai siūlo, sąlygos visai priimtinos. Laurynas irgi turi susiradęs merginą, nuolat kumetyne sėdi. Atmatuosim jam kokius dešimt ar dvidešimt hektarų, pastatysim trobesius. Apvesdinsim ir tegul sau gyvena. Jis bus aprūpintas, o tau lieka dvaras. Parsivesi žmoną, susilauksi vaiko, baigsis kartą ant visados visos tavo kvailystės. Pagaliau nusiraminsi. Juk matai, kad tas tavo lakstymas nieko gero neduoda. Sulaukėm to, ko ir galima buvo tikėtis. Laikas pradėt naują gyvenimą. Jeigu iš tikrųjų tos panos taip norėjai kaip tėvas sako, kas atsitiko, kad dabar taip priešiniesi? – kai liko vieni, užgniaužęs pyktį bandė protinti sūnų Šelvys.

– Na, nenoriu ir gana, – patylėjęs liūdnai ištarė Kęstas, – nors nežinau kaip tau paaiškinti. Kas tiesa, tai tiesa ji man labai patiko. Žinojau ir mačiau, kad turi vaikiną, bet pasitikėjau savimi, galvojau, kad tai man ne kliūtis. Iki šiol su panom man sekdavosi, maniau, kad ir čia turi pasisekti. Taip ir buvo, pasiekiau savo... Bet gi ji?.. Dievas mato, kad mano ketinimai buvo rimti, bet kodėl gi ji taip lengvai pasidavė? Jeigu būtų atstūmusi, pasipriešinusi, supykusi ar bent įsižeidusi, būčiau visai kitaip pasielgęs. Bet tas toks akivaizdus nuolankumas, toks susitaikymas, tėvų keliaklupsčiavimas virto vien pasibjaurėjimu. Tuo labiau, kad turėjo vaikiną, su kuriuo daug metų draugavo. Kiek teko matyt, tai ir vyrukas visai nešpėtnas. Tada ir kyla klausimas, kuo aš geresnis? Nieko kito neįžvelgiau kaip tik išskaičiavimą. Kai norėta tik mano padėties ir akivaizdžiai buvo siekiama naudos, ten jau nebėra vietos meilei.

– Bet kalbant atvirai, kaip vyras su vyru, ar ji tikrai dar nebuvo liesta? – atsargiai paklausė tėvas.

– Tai kas? Tuo labiau reikėjo saugot ir apgint savo garbę. Niekas jos neprievartavo, – atkirto Kęstas.

– Iš mergaitės reikalauji, o kur tavo garbė? Esi kaltas iš visų pusių. Su vaikinu išskyrei ir mergaitę suviliojai... Tučtuojau turi ženytis. Senis, kaip pamačiau, užsispyręs. Gims vaikas, gali pareikalauti tyrimo... O ar žinai, kiek visa tai kainuoja? O teismo ir visas kitas su teismais susijusias išlaidas kas moka? Pralaimėjusi pusė. Ar įsivaizduoji, kiek visa tai mums kainuos?

– Net jeigu ir taip. Nenoriu ir viskas. Turiu gi aš teisę į tikrą, pirmutinę povestuvinę naktį ar ne? – pusiau juokais, pusiau rimtai išpyškino Kęstas.

– O ar pagalvojai, kiek nukentės ūkis dėl tavo tokių svaičiojimų? Dar vienas, kitas toks nuotykis – ir griūva dvaro pamatai. Nesame kažkokie milijonieriai. Pelnomės iš to, ką žemė duoda. Teismas gali nunešti visų metų uždarbį. Ar aš dirbu, vargstu tik dėl to, kad padengčiau tavo pridarytus nuostolius? Būk vyras, baik vieną kartą durniuot ir imkis už darbo. Aš nebe jaunuolis ir mano sveikata ne geležinė. Jeigu krisčiau kurią dieną, be šeimininko viskas nueis perniek. Taip gyvendamas, netruksi viską prašvilpti. Atmink, kad mes ir už kumečius esam atsakingi. Žmonės su šeimomis tiek metų atsidavę mums dirba. Kur jiems tada eiti? Niekur kitur jie negaus tokių sąlygų, kokias pas mane turi. Antai Mockus, net ryžtasi mokint savo vaikus. Man gėda ir skaudu, kad nė vieno savo vaiko negalėjau išleisti į aukštus mokslus, nors buvo visos sąlygos. Lauras tai tas nabagas kvailelis gamtos nuskriaustas, bet tu gi toks sveikas, puikus jaunuolis, toks vyras eini niekais. Ženykis suvedžiotą mergaitę ir pradėk rimtą gyvenimą, kitaip aš būsiu priverstas pasielgti taip, kaip sakiau. Laurą aprūpinsiu, o dvarą paaukosiu geresniems tikslams, nei kad palikčiau praūžt palaidūnui sūneliui.

Pirmą kartą Kęstas rimtai susimąstė. Jis ilgai sėdėjo nuleidęs galvą, o kai prašneko, tai lyg nebe tas žmogus.

– Tėte, atleisk man, – pralemeno graudžiu balsu, – tik neversk ženytis. Šį kartą gal kaip nors išsiversime. Juk tu man padėsi? O nuo šios dienos aš tikrai liausiuosi. Kiek visko patyriau per tą laiką besiblaškydamas, tegul bus pamoka visam gyvenimui. Yra laiko, mes dar atsigriebsim. Prižadu nepadaryt daugiau tau nemalonumų. Nenoriu prarasti tėviškės. Noriu būti gaspadorius taip kaip tu. Abudu dirbsim, tarsimės. Aš daugiau prie dokumentų prisėsiu, jeigu reikės. Ir į laukus išeisiu, matysi, kaip bus gerai. Užteks tų trumpalaikių smagumų, gal ir aš sulauksiu tikros meilės...

4.

Nepaliko gaspadorius Galinis dvaro ramybėje. Tik gimus vaikui, padavė Kęstą į teismą. Šis ir toliau gynėsi, kad vaikas ne jo, nors pats teisme nedalyvavo. Jį atstovavo advokatas, bet tai nieko nenulėmė, tik tiek, kad sudalyvavo teisme vietoje atsakovo. Kai ieškovė pareikalavo ekspertizės ir niekas tam nesipriešino, teismas su tuo sutiko, atidėdamas bylos nagrinėjimą, kol bus gautos ekspertų išvados. Ištirti kraują ir nustatyti biologinę tėvystę tuo metu Lietuvoje dar nebuvo galimybių, teko kreiptis į užsienio instancijas. Viskas labai ilgai užsitęsė ir gautas atsakymas patvirtino Alesios pretenzijas. Kęstas buvo pripažintas tėvu ir visa ši procedūra su teismo išlaidomis, advokato paslaugomis ir priteistais alimentais sudarė trisdešimt tūkstančių litų sumą. Šelvys skaudančia širdimi už viską sumokėjo. Tas teismas ir tokios siaubingos išlaidos kainavo jam nemažai nervų, bet jis raminosi, kad nors tokiu nelemtu būdu pavyko susigrąžinti į normalų ir aktyvų dvaro gyvenimą sūnų.

Būdamas dėkingas tėvui, Kęstas pasinėrė į darbus. Gavęs iš tėvo įgaliojimus, vietoje jo sudarinėjo visus sandėrius su valstybinėmis ir privačiomis įstaigomis, su kuriomis tekdavo susidurti, tvarkant pirkimus, pardavimus ar vykdant kitas finansines operacijas. Kęstas nuolat važinėjo į valsčių, į Lietūkį bei banką. Susidarė šūsnys kvitų, pažymų, sąskaitų ir tuos dokumentus reikėjo neatidėliojant buhalteriškai sutvarkyti. Kęstas su viskuo nesunkiai susidorojo. Tokiam darbui jo išsilavinimo pilnai užteko.

Kai atsilaisvino nuo tų darbų, tėvas galėjo daugiau dėmesio skirti ūkiui. Jo pastangos nenuėjo veltui, o be to ir metai pasitaikė geri. Orai buvo palankūs, gausiai užderėjo derlius. Sulaukęs rudens ir po kūlimo išpardavęs grūdus, Šelvys veikiai susigrąžino prarastus pinigus ir užsigydė kitas smulkesnes finansines žaizdas. Liko tik alimentai, bet ką tai reiškia iš tokio ūkio pora šimtų litų per mėnesį?

Skandalas greitai pasimiršo ir panašu, kad Kęsto prestižui jis nė kiek nepakenkė. Jis ir vėl visų gerbiamas kavalierius, dvarininko sūnus, tokios žemės paveldėtojas, slaunas ženikas... Tik tiek, kad nebedūksta taip kaip anksčiau.

Pakviestas draugų į kokį nors vienkiemį išgerti alaus, dabar jau atsisako, nes puikiai žino, kuo viskas baigsis.

Broliai supažindina ir perša savo seseris, tėvai garbsto, stengiasi kuo skaniau pavaišinti, merginos iš kailio neriasi, kad tik jam patiktų. Kęstui viskas įgriso ir dabar jau pats stebisi, kad anksčiau jam visa tai patikdavo.

Dabar jau jam kur kas maloniau kartu su tėvu ir jo pažįstamais garbingais vyrais pabendrauti, pasišnekėti kad ir apie žemės ūkio reikalus. Po pamaldų bažnyčioje susitikę gaspadoriai, sustoja pašventoryje ir pasišneka apie paskutinius įvykius arba šiaip girdėtus, ar laikraštyje perskaitytus, puse lūpų pakritikuoja valdžią už per daug dideles trąšų kainas ir užkraunamas ant ūkininkų pečių vis didesnes prievoles.

Aplankę krautuves ar šiaip pasisukioję miestelyje, Kęstas su tėvu grįžta namo. Per savo tas gastroles mažai buvodamas namuose, jis beveik nematydavo savo brolio Lauro. Visai juo nesidomėjo, laikė perniek, o dabar dažniau susidurdamas, ėmė jį visai kitaip vertinti.

Grakštus, aukštaūgis jaunuolis, pailgo veido tamsiaplaukis, gražiai įdegęs, taisyklingos laikysenos, laibas, tiesus, jeigu tik nebūtų protiškai atsilikęs, būtų tikrai už Kęstą pranašesnis. Pats būdamas vidutinio ūgio, Kęstas visą laiką pavydėjo aukštiems vyrukams ir gimnazijos vakarėliuose nebuvo itin populiarus. Gimnazistėms labiau patiko aukšti vaikinai, kurių į šokius susirinkdavo nemažai, o kad Kęstas dvarininko vaikas, panelėms nelabai rūpėjo. Iš berniukų gimnazijos šokių salę užplūsdavo daug įtakingesnių tėvų vaikai ir mergaitės kaip tik jiems skirdavo daug dėmesio.

Kęstas stebėjosi, kaip Lauras iki šiol nepamiršta laikytis, amžiną atilsį, motinos skiepytų manierų. Valgydamas jis sugebėjo laisvai naudotis peiliu ir šakute, kramtė uždara burna nečepsėdamas, vakarais su šepetėliu ir dantų milteliais valė savo gražius, baltus dantis. Pavalgęs ir pakilęs nuo stalo, Lauras niekada nepamiršdavo padėkoti tetai Barborai, o vakarais, eidamas į savo kambarį, palinkėt visiems labos nakties, taip kaip rytais atėjęs, ištarti „labas rytas“.

Kas pasakys, kas jis neįgalus? Kiek kartų Kęstas su juo kalbėjosi ir nė karto nenugirdo, kad šis nusišnekėtų. Lauras kalbėdamas žiūrėjo tiesiai į akis, nesidrovėdamas paklausti dar ir dar kartą, jeigu ko nors nesuprasdavo. Į laukus padirbėti Laurynas išeidavo, kada pats panorėdavo. Dirbti jo niekas nevertė taip kaip ir Kęsto. Laisvalaikį Lauras praleisdavo dažniausia kumetyne, kur turėjo draugų. Su jais vakarais palošdavo kortomis, kai kada šeštadieniais ar sekmadieniais net pašokdavo, jeigu jaunimui pavykdavo prisiprašyti muzikantą, kad pagrotų. Vienas vaikinas kumetyne turėjo armoniką, tačiau sunkiai buvo priprašomas pagroti. Išeiginėmis dienomis norisi pailsėti. Kam tampyti armoniką iš peties, kai galima tuo metu valandą ar kitą pagulėti nieko neveikiant.

Lauras kumetyne turėjo įsižiūrėjęs mergaitę. Ji kumečio Mockaus dukra Katrytė. Abu draugauja nuo pat vaikystės. Katrytei Lauras tik draugas, o šis ją įsimylėjęs visa širdimi ir tiki, kad ji už jo ištekės, kai tik baigs savo mokslus.

Kartą Kęstas šnekėdamasis su broliu, lyg tarp kitko paklausė:

– Tėvas sakė, kad ketini ženytis. Ar tiesa?

– Taip, – atvirai prisipažino Laurynas.

– Ar jau greitai? – toliau klausinėjo Kęstas.

– Neužilgo. Nebedaug liko laukti, – neslėpė brolis.

– Tai kaip manai gyventi? Teks turbūt dalintis dvarą? – dėl visa ko pasidomėjo Kęstas, norėdamas išgirsti, ką galvoja apie tai Lauras, nors pats gerai žinojo, kad dvaras liks jam.

– Nereikia man to dvaro, – papurtė galvą Laurynas. – Tėtis sakė, kad skirs keletą hektarų žemės. Iš to ir gyvensim. Ūkininkausiu.

– Galvoji greitai ženytis, o neparodai nuotakos... Kas ji per viena? – nepiktai šaipėsi Kęstas

– Kam rodyti? Jūs ir taip gerai ją žinot. Pažįstat abu su tėvu.

– Iš kur? Aš, pavyzdžiui, tikrai nemačiau. Kumetyne tai nesilankau.

– O iš kur tu žinai, kad iš kumetyno? – netikėtai paklausė Lauras.

– Tėvas sakė, kad iš kumetyno, – gynėsi Kęstas, – aš tikrai nė nežinau. Norėčiau pamatyti.

– Kai baigsis mokslo metai, atvažiuos atostogauti, tada ir pamatysi.

– Tai turbūt Mockų Katriutė? – prisiminė Kęstas. – Ar ta, kuri dabar mokosi mieste? Medicinos seserų mokykloje?

– Ta pati, – patvirtino Lauras. – Kai baigs mokslus, ženysimės. Liko dar pora metelių.

– Ar nenusibos laukti?

– Laukiau tiek, palauksiu ir ilgiau. Ką darysi, jeigu taip reikia.

– Na, gerai. Tu ūkininkausi, o ką ji čia veiks būdama mokinta?

– Žiūrėsim... Dar tarsiuosi su tėvu. Jeigu ji čia nenorės, gal tada tėvas nupirks namuką miestelyje. Ji dirbs ligoninėje, o aš eisiu į fabriką. Taip ir gyvensim, nepražūsim...

– O gal geriau vesti kokią ūkininkaitę ir likti dvare? Fabrike dirbti nelengva.

– Tai kad aš ją myliu. Nei aš pats kitą ženysiuos, nei ją kam kitam atiduosiu. Mes jau seniai susitarėm. Aš nors ir šiandien galiu, bet jai reikia baigti mokslus, – atvirai, ryžtingai išdėstė broliui savo planus Laurynas.

5.

Šiemet ne tiek šalta, kiek drėgna žiema. Dvarą ir vienkiemius užklojo storas sniego sluoksnis. Beveik kasdien popietėmis gausiai pasninga minkštais ubago kąsniais, atšyla oras, darosi panašu į atlydį, bet, per naktį, ypač rytais sustiprėjęs, vėl patraukia šaltis, neleidžia susidaryti atodrėkiui.

Nė vienais metais nebuvo tiek šerkšno. Ištisomis dienomis miškų medžių, sodų obelų ir apie sodus išsidriekusių krūmokšnių šakos kasryt iš naujo pasipuošia baltų žiedų vainikais. Bet neilgam. Trapūs šerkšno žiedeliai neatsilaiko prieš popietės saulę ir, netgi silpnam vėjeliui papūtus, nubyra čia pat ant sniego pusnių.

Toks lengvas oras išsilaikė iki pat Kalėdų. Po naujų metų, per visą sausį ir vasarį jau spaudė iki dvidešimties ir daugiau laipsnių šaltukas, bet per pusę persiritus žiema jau nieko nebegąsdino.

Saulutė buvo jau kaskart šiltesnė, pasikeldama vis aukščiau, dienos ėmė ilgėti ir žmonių nuotaikos buvo visai nebe tokios, kokios buvo rudenį. Visi gamtos reiškiniai siuntė žmonėms žinią apie ateinantį pavasarį. Visi jo laukė, ruošėsi tinkamai jį sutikti ir spėliojo, kokios po tokios praėjusios žiemos tikėtis vasaros.

Nors kartu su pavasariu užgriuvo marios nelengvų darbų, bet pavasaris gąsdino tik tuos, kurie per žiemą tinkamai nepasiruošė jo sutikti.

Dvaras gerai susitvarkė jau iš rudens. Buvo patikrinta, suremontuota ir sutepta technika, gerai šeriami pailsėjo arkliai, atsigavo žmonės, laukė grūdas į grūdą į aruodus supilta sėkla. Kad tik Dievas duotų palankius orus, kurie leistų tuos grūdus suberti į žemę.

Per žiemą Kęstas buvo ne kartą prisiminęs tą pokalbį su Lauru ir jam labai parūpo pamatyti tą mergaitę, kurią brolis ketino vesti. Iki šiol jam buvo visai tas pats, kurią kumetę jis ves, bet, kai sužinojo, kad mergaitė baigė gimnaziją ir mokosi toliau, jam buvo žingeidu sužinoti kas ji per žmogus, sužinoti ar iš tikrųjų ji ketina tekėti Lauro. „Juk ji tikriausiai žino, kad jis nesveikas. Jau iš gimnazijoje dėstomų anatomijos mokslų ji turėtų puikiai žinoti, kokių pasekmių galima tikėtis būsimiems palikuoniams, kai vienas iš sutuoktinių yra nepilnavertis. O dabar dar mokosi medicinos srityje... Ji jau ne paprasta kaimo mergina, kuri gali tokių dalykų ir nežinoti, bet ji apsišvietusi medicinos seserų mokyklos studentė. Negali būti, kad ji, nieko nepaisydama, tekėtų už Lauryno, esant tokiai rizikai. Na, nieko. Nebe taip ilgai liko laukti. Jau čia pat pavasaris, nebetoli mokslo metų pabaiga ir ji būtinai pasirodys, niekur nedings. Jeigu tik ji atvažiuos, per visą vasarą, per tokį netrumpą laiką tikrai atsiras proga su ja pasišnekėti“.

Birželio viduryje Kęstas kartą turėjo reikalų valsčiuje ir po pietų važiavo namo. Tik išvažiavęs iš miestelio, pamatė vieškelio pakraščiu einančią moterį ar mergaitę. Ji buvo basa, vienoje rankoje buvo lagaminėlis, kitoje bateliai ir į baltą skarelę surištas nemažas pundas.

Nebe pirmas kartas, kai Kęstas paveža į tą pačią pusę einantį vyrą ar moterį. Kodėl gi nepavėžėti ir šį kartą? Jis paragino arklį ir, prisivijęs pėsčiąją, sustabdė lineiką.

– Jeigu pakeliui, sėskis pavėžėsiu, – pakvietė Kęstas ir pasitraukė arčiau sėdynės krašto.

Kai atsisuko, į jį pažvelgė didelėmis, tamsiai mėlynomis akimis, jauna, graži mergaitė. Tokių gražių akių Kęstas dar nebuvo matęs ir, sužavėtas tokio žvilgsnio, nusišypsojo. Pažinusi Kęstą ir padrąsinta jo šypsenos, mergaitė linksmai sušneko.

– Ne tik kad pakeliui, bet ir į tą patį kiemą, – nusijuokė ji ir įlipo į lineiką.

Atsisėdusi mergaitė lagaminėlį ir batelius pasidėjo prie kojų ant lineikos dugno, o ryšulį pasidėjo ant kelių ir apkabino rankomis.

– Tai kad pasisekė, – nuoširdžiai džiūgavo mergaitė, – nebereikės tokį kelią eiti pėsčiomis. Tik vakarop būčiau parėjusi...

Kęstas negreitai susigaudė, kad ši mergaitė ko gero gali būti ta pati Katrytė, apie kurią pasakojo Lauras.

– Jeigu taip, tai netruksime parlėkti. Tik laikykis tvirčiau, kad neiškristum, – perspėjo linksmas Kęstas ir paragino arklį.

Gerą kelio galą sparčiai važiavęs, Kęstas pristabdė Širmį.

– Tai turbūt po mokslo metų pabaigos vyksti atostogų pas mamą, – užkalbindamas davė suprasti mergaitei, kad jis ją irgi pažįsta. – Ar namiškiai žino, kad šiandien atvažiuosi?

– Nieko nežino užtai ir pėsčia, – atsakė ši. – Būtų žinoję, tėtė iš dvaro būtų paprašęs arklio ir būtų atvažiavęs į geležinkelio stotį manęs pasiimti.

– Tai kodėl nepranešei?

– Rašiau, kad birželio trisdešimtą, bet egzaminai netikėtai baigėsi anksčiau ir nebenorėjau daugiau nė dienos laukti. Taip visų pasiilgau.

– Žinoma, – pritarė Kęstas, – visada malonu grįžti į namus. Ypač po ilgesnio laiko... Turbūt seniai nesimatėt?

– Kai taip toli namai, žiemos ir pavasario atostogos per trumpos dėl dažnų apsilankymų. Geriau jau vietoj to skirti kelias dienas poilsiui.

– Poilsis poilsiui nelygu. Įdomu kaip poilsiauji, jeigu ne paslaptis?

– Pirmiausia – tai išsimiegu iki soties, – nusijuokė Katrytė. – Kai nereikia iki vėlumos sėdėti prie knygų, jau ir tai poilsis.

– Tai taip ir miegi per dieną?

– Na, ne visai, bet pusę dienos tai tikrai, – prisipažino ji, – kai miegi iki pietų, tai kitas pusdienis bematant prabėga nieko neveikiant.

– Bet juk tai labai neįdomu ir nuobodu, – prisiminęs, kaip audringai jis leisdavo savo laisvalaikį, paprieštaravo Kęstas, – ar nebūna kokių linksmesnių pramogų?

– Nelabai. Dauguma išvažinėja šventėms į namus. Ištuštėja bendrabutis...

– O ar nebūna kokių nors renginių švenčių proga? Juk ne visi išvažiuoja? Ką veikia likusieji?

– Nebent įspūdingesnis būna Naujųjų metų sutikimas... O šiaip tai jokių linksmybių. Nepamatai, kaip prabėga laikas... Baigiasi atostogos ir vėl prasideda darbai.

– Bet užtai dabar pailsėsi per visą vasarą. Namuose jau seniai visi laukia nesulaukia. Nudžiugs taip netikėtai pamatę.

– Kas tiesa, tai tiesa. Namuose visada yra, kas manęs laukia... O labiausiai tai mama. Pasiilgstam mes viena kitos, nėra ko slėpti.

– Man atrodo, kad ne tik tėtis su mama, bet yra ir daugiau, kas laukia parvažiuojant. Jaučiu, kad laukia labiau negu tėtis ir mama...

– Tai kad nėra kam daugiau. Brolis išvažiavo į kariūnų stovyklą. Ten praleis visą vasarą, o namuose tik tėtis su mama.

– O kodėl pačios taip laukia mūsų Laurynas? – neiškentė Kęstas. Kodėl nepakalbėt apie tai kad ir dabar, tuoj pat, kas per žiemą jam nedavė ramybės? Dabar, kai taip netikėtai sutiko ir suprato, kad tai Katrytė, jam kilo daugybė klausimų, kuriuos jis panoro kaip greičiau išsiaiškinti. „Kodėl Lauras toks tikras, kad ji, baigusi mokslus, už jo ištekės? Ar mergina yra jam ką nors sakiusi? Ar yra pasižadėjusi? Ar čia tik paties Lauro įsikalbėjimas ir fantazijos?“ Kiek Kęstas matydavo ar sutikdavo kumetyno mergelių, jos nekėlė jokio susidomėjimo. Viena į kitą panašios, pilkos pelytės, judančios jo tėvo laukuose. Tokios ne jam. Tokios tik ir tinka Laurynui. Bet kodėl Katrytė tokia graži ir dar mokinta iki šiol palaiko su Lauru, kaip matyt, artimus santykius? Ar tai tik draugystė? O gal net meilė? Gal ji net nežino apie jo sveikatą ir įsimylėjo vaikiną. Gal reikėtų perspėti, kol dar laikas? Gal jis privalo tučtuojau viską papasakoti? Kęstas visai sunerimo, kai į jo pasakymą, kad laukia ir Lauras, Katrytė abejingai atsakė:

– Gal būt. Mes su juo seni draugai. Tikriausiai ateis aplankyti, kai sužinos, kad aš jau namuose.

– O man atrodo, kad jūs ne tik draugai, – tiesiai šviesiai pareiškė Kęstas, – kodėl jis man ir tėvui sako, kad, kai tik tu baigsi mokslus, tekėsi už jo?

– Ar jis taip sako? – nustebo Katrytė. – Na ir kas? Tegul sau sako. Bet būkit ramūs, aš už jo tikrai nesiruošiu tekėti, – ji pajuto Kęsto klausinėjimuose lyg tai susirūpinimo gaidelę dėl galimų vedybų. „Kas ten žino kas jiems rūpi? Ko gero iš tikrųjų bijo, kad aš tokiu būdu noriu įsibrauti į dvarą? Ko jie, aišku, nenorėtų“. – Vaikinas gražus, geras, mielas, bet šeimos kurti jam negalima. Juk patys žinot?

– Tai iš kur toks jo pasitikėjimas? – spaudė Kęstas.

– Kai jis visą laiką taip atkakliai peršasi, gal ir pasakiau kokį kartą kad dar ne laikas, kai baigsiu mokslus ar ką nors panašaus... Man jo tiesiog gaila. Draugaujam nuo pat vaikystės, galim draugauti ir toliau. Nesinorėtų, kad nutrūktų tas bendravimas. Su juo pasikalbėti kitą kartą visai įdomu...

– Bet mokslai vieną kartą baigsis. Kas tada?

– Niekas nežino, kiek ilgai gali tęstis mokslai, – nusišypsojo Katrytė. – Po metų dar vieni metai, o po tų dar vieni... Aš vis mokysiuosi, jis vis lauks. Kol nusibos... Matys, kad nebeverta, susiras kitą ir ves. Kad atsiras dar ne viena norinti už jo tekėti, nė neabejoju.

6.

Po visų teismų ir skandalo su Galiniu Kęstas tikrai apsiramino, bet dabar, pamatęs tokią mergaitę, vėl atgijo: „Net ir ieškoti niekur nereikia... Čia pat namų namie... Ir dar tokia, kokios nebuvau sutikęs... Kad ji ir ranka pasiekiama, bet dažniau pamatyti bus ne taip jau paprasta. Į kumetyną eiti nesinori, o be to ten tikriausia nuolat Lauras sėdi “.

Praėjo visa savaitė, kai Kęstas niekur Katrytės nemato. Padėjo atsitiktinumas. Susirgo teta Barbora. Kaip ir visada tokiais atvejais būdavo kviečiama šeimininkauti moteris iš kumetyno, bet šį kartą, pačiai Barborai prašant, buvo pakviesta Mockienė Katrytės motina.

Nebe pirmas kartas, kai ji šeimininkauja dvare. Dar būdama gyva Šelvienė kviesdavosi ją talkininkauti. Prieš Kalėdų ir Naujų metų šventes ar atlaidus, kai dvaras laukdavo daugiau svečių, dar ruošiant pietus kalendavojant kunigams ar ruošiant stalą kūlimo pabaigtuvėms, visada padėdavo Mockienė.

Pati Šelvienė nesugebėdavo taip skaniai pagaminti kiaulienos ir paukštienos kepsnių ir iškepti tokių trapių saldumynų. Dažnai buvodama dvare, moteriškė gerai žinojo visus padėjimus ir iškart, negaišdama laiko, imdavosi darbo. Jai nereikėjo ieškoti to ar ano, ko svetimoje vietoje ne taip greitai gali surasti.

Į dvarą buvo pakviestos motina su dukra. Motiną šeimininkauti, o Katrytės paprašė pasižiūrėti, ar negalima būtų kuom nors padėti ligonei. Namiškius išgąsdino tetos Barboros gilus, sausas ir dažnas kosulys, o ji pati skundėsi, kad trūksta oro ir labai skauda krūtinę.

Paklaususi Barboros, ką turės pagaminti pietums, Mockienė tučtuojau nuėjo prie pečiaus, o Katrytė pamatavo temperatūrą.

– Ačiū Dievui, karščio nėra, – apsidžiaugė ji, – turbūt nebus plaučių uždegimo, o tas skausmas ir sunkumas tikriausiai nuo paaštrėjusio bronchito. Matyt sušalot kur nors rankas ar kojas arba sušilusi papuolėt į skersvėjį. Ką gi aš galėčiau padaryti? Pastatysiu taures, – nusprendė Katrytė, – gal bus geriau, o jeigu ne, tada teks kviesti daktarą.

Nuo taurių Barbutė pasijuto žymiai geriau, o dar, kai pašutino kojas, išgėrė karšto pieno su sviestu ir medumi, gerai išprakaitavo, tai ir visai pažvalėjo. Bet keltis dar neskubėjo. Paskutiniu metu tetai vis dažniau užeidavo tokie priepuoliai ir ji bijojo išlipti iš lovos, kad per anksti atsikėlus, iš naujo nepasikartotų liga su dar sunkesnėmis pasekmėmis. Ne kartą yra taip buvę.

Mockienei kliuvo nemažai darbo. Artinosi atlaidai, baigėsi duona. Šeimininkas daro alų ir reikia ne tik duoną kepti, bet prikepti saldumynų, mėsos užkandžių ir dar namus apšvarinti. Ji viena nebespėja. Dabar rytais į dvarą ateina Mockienė su Katryte dviese ir abiems netrūksta darbo.

Katrytė per dienas sukiojasi šeimyninėje ir Kęstas ją stebi. Kuo toliau, tuo labiau ji jam patinka. Visur jos pilna: tai prie ligonės, tai prie motinos. Ji skuta bulves, mazgoja šaukštus, maišo tešlą, minko duoną, dengia stalą.

Pietus dabar visi valgo kartu. Kai visi sėdi už stalo, Kęstas nenuleidžia nuo Katrytės akių ir stengiasi jai patarnauti. Kai ji siekia duonos, jis pakelia lėkštelę arčiau jos, kai geria arbatą, paduoda cukrinę, o kai visiems pavalgius nukraustinėja stalą, surinkinėja lėkštes, Kęstas padeda jas nunešti. Po vakarienės Kęstas neleidžia Katrytei išeiti kartu su motina, vis randa kaip pakalbinti ir motina, kiek palaukusi, išeina viena, palikdama juos apie šį bei tą šnekučiuojančius, juokaujančius.

Kęstas neriasi iš kailio, o Laurynas šnairuoja į jį ir tyliai niršta. Vieną vakarą neiškentęs, kai šis grįžo iki kumetyno palydėjęs Katrytę, Laurynas pastojo Kęstui kelią.

– Brolis aš tau ar ne brolis? – piktai paklausė Lauras.

– Na, brolis, – atsakė tas sustojęs, – o tai kas?

– Tai ko lendi prie Katrytės? Juk sakiau, kad aš ją vesiu.

– A, štai kas? – neva tik dabar susiprato Kęstas, – galėsi sau vesti, jeigu taip nori. Aš nieko prieš.

– Tai ko sekioji? Ko lendi prie Katrytės, jeigu žinai, kad ji mano? Vis tiek nieko nebus.

– Bus, nebus, o pabandyti galima, – nusijuokė Kęstas, nekreipdamas dėmesio, kad Laurynas vis labiau kaista.

– Pats esi pripratęs bandyti mergas, bet kas iš to išeina? Galiniui jau moki alimentus, – sugriežė dantimis Lauras.

– O čia nė alimentų nereikės. Jeigu kaip, vesi Katrytę ir vaiką tu pats užauginsi, – paerzindamas brolį, drėbė Kęstas ir pasitraukė gerą žingsnį atgal, kai iki pat širdies gelmių įsižeidęs Lauras, sugniaužęs kumščius, prišoko prie jo.

– Kaip tu taip drįsti? Apie Katrytę? Kur tavo sąžinė? Negana to, kad kišiesi į mūsų gyvenimą, dar šmeiži, bjauroji savo purvinais žodžiais ją. Prieš tave ji kaip angelas, tu jos mažojo rankos pirštelio nevertas. Tu neturi teisės prie jos net prisiliesti. Kovosiu kiek turėdamas jėgų, bet tau jos neatiduosiu, – tiesiog išrėkė Larynas.

– O ką tu man padarysi? Niekas neuždraus man jos siekti, jei aš noriu. Kaip tu man sutrukdysi?

– Užmušiu rupūžę, bet neleisiu tau jos subjauroti.

– Na, užmuši, atsisėsi į kalėjimą... Manai, kad ji lauks tavęs žmogžudžio? Per tą laiką, kol tu sėdėsi, ji ištekės už kito. Ot tau ir po Katrytės... Patarčiau pagalvoti, – nė kiek nenusigando Kęstas.

– Žinok, nebus jos man, bet ir ne tau tokiam paleistuviui. Kai manęs nebus, tegul ji daro kaip nori, bet dabar, pakol aš gyvas ir laisvas, mano pareiga ją apginti.

– Be reikalo dūksti. Nusiramink. Tu dedi galvą už ją, o ji kaip ir visos. Nė kiek neabejoju, kad norėdamas prisiviliosiu, tuo labiau, kad ji nė negalvoja už tavęs tekėti.

– Iš kur ištraukei? – staiga sukluso Lauras.

– Pati sakė, – patvirtino Kęstas, – atsipeikėk, aš nemeluoju.

– Netikiu! – įsitempė brolis. – Ką čia pats plepi, tai dar ne viskas. Kadangi pačiam parūpo Katrytė, tai visko išsigalvoji, kad mus išskirtum. Kol neišgirsiu iš jos pačios lūpų, niekam nepatikėsiu.

– Pasiklausk. Gal ir pačiam pasakys.

– Aš jau klausiau ir turiu žodį. Kai tik baigs mokslus, ženysimės. Aš palauksiu, bet paties gražiuoju prašau. Nelįsk tu prie jos, tu jos nevertas.

– Aš sveikas, normalus vyras, o kas iš tavęs? Tau dar reikia gerai pagalvot ar išvis verta kurti šeimą.

– O kodėl ne? Ko man trūksta? Niekas kitas jos taip nemylės, kaip aš mylėsiu. Gyvybę atiduočiau už jos gerovę.

– Ko verta tavo gyvybė? Varganų dešimt hektarų? Ką tu jai gali duoti?

– Tai tik tėvo toks pasiūlymas. Nori, kad išmokčiau gyventi savarankiškai, bet po jo mirties, aš esu lygiateisis paveldėtojas kaip ir tu. Dvaras bus padalintas perpus.

– Nepradėk dalinti. Mūsų su tėvu jau seniai sudaryti dokumentai. Aš esu vienas dvaro paveldėtojas.

Iškart tik norėdamas paerzinti savo neįgalų brolį, Kęstas įsileido į visai rimtą ginčą. Pats nesuprasdamas kodėl, vietoj to, kad nusileistų ir pasitrauktų nuo įtūžusio brolio, specialiai ieškojo žodžių, kuriais galėtų kaip skaudžiau įgelti ir pasišaipyti.

Tas vis labiau siuto ir, išgirdęs, kad ir dvaras atitenka vienam Kęstui, Laurynas visai neteko savitvardos. Pamatęs į prieklėtį atremtą šakę, stvėrė ją ir tvojo Kęstui per galvą.

Kęstas nuo smūgio krito aukštielninkas. Lauras, matydamas kaip brolis sunkiai judėdamas dar bando keltis, nesivaldydamas nuo pykčio ir įtūžio, smeigė šake į atidengtą Kęsto krūtinę, ir, dar primynęs šakes koja taip kaip kabinamas mėšlas tvarte, prismeigė brolį prie pat žemės.

Nė kiek nesusimastydamas, Lauras paliko Kęsto krūtinėje įsmeigtas šakes ir nė nesidairydamas nuėjo į savo kambarį.

7.

Negyvėlis kieme išgulėjo iki pat ryto. Nudurtą Kęstą pamatė tėvas, kai anksti atsikėlęs ėjo į lauko būdelę. Pripuolęs prie sūnaus dar bandė ištraukti šakes, bet nepajėgė. Taip giliai buvo įsmigusios į Kęsto krūtinę.

Neapsakomai išsigandęs, tėvas nesugalvojo nė ką daryti. Tik po minutėlės atsipeikėjo ir, pasikinkęs arklį, zovada išlėkė į miestelį. Iš ten grįžo ne vienas. Su juo kartu kituose ratuose atvažiavo daktaras ir policininkas.

Daktaras apžiūrėjęs nustatė, kad žmogus jau nebegyvas, o policininkas apklausė žmones, kurie tuo metu pasirodė kieme. Išgirdęs šurmulį ir pro langą pamatęs tiek daug svetimų žmonių, atėjo ir Lauras.

– Gal tu ką nors žinai? – prišoko prie jo tėvas, – ar nematei, kas čia buvo?

– Tai aš jį vakar nudūriau, – visų nuostabai ramiai prisipažino jis.

Tėvas griebėsi už galvos, o policininkas tučtuojau uždėjo antrankius.

– Kodėl? Kodėl taip padarei? Juk jis tavo brolis, – jau balsu raudojo tėvas.

– O kaip jis man padarė? Negana to, kad jis norėjo Katrytę nuo manęs nuvilioti, o dar ir visą dvarą tu jam vienam užrašei! Jūs abu prieš mane susimokę!

– Kas sakė? Ką čia kalbi? – pro ašaras vos ištarė tėvas, bet Lauras netylėjo.

– Kęstas man vakar tiesiai, šviesiai pasakė. Dabar žinos… Nebus man, nereikės nė jam. Nei dvaro, nei Katrytės…

Ką po to pasakojo Lauras, nesunku buvo suprasti, koks tarp jų kilo ginčas. Nepatiko nė tėvui toks atviras Kęsto dėmesys Katrytei. Žinojo, kad Lauras seniai su ja draugauja. Galėjo Kęstas būti atsargesnis… O pagaliau ir ta jųdviejų kalba, kad dvaras atiteks Kęstui… Čia jau tikrai pats Kęstas leptelėjo… O gal dar pasakė ką nors pajuokiančio ar įžeidžiančio? Visą laiką mėgo pasityčiot iš neįgalaus brolio, dėl ko buvo ne kartą perspėtas. O šiandien štai kas įvyko. Vienas guli negyvas, o kitą, surakintom rankom, išsivežė policininkas.

Tos baisios tragedijos labiausiai sukrėstas tėvas visai palūžo. Iškvietęs žmogų iš kumetyno, pavedė jam rūpintis laidotuvėmis. Paprašęs be rimto reikalo jo netrukdyti, Šelvys užsidarė savo kambaryje ir davė valią ašaroms.

Ne taip seniai neteko žmonos, o dabar abiejų vaikų ir paliko vienas kaip pirštas. Kaip reikės toliau gyventi? O reikės…

Šelvys jau buvo vieną kartą atsidūręs tokioje padėtyje. Po tėvų mirties jis irgi buvo palikęs vienas be jokių artimųjų. Vedė mylimą mergaitę, nors priglaustą ir gražiai auklėtą inteligentų šeimoje, bet taip pat našlaitę. Santuokoje išgyveno dvidešimt penkis metus. Abu gražiai sugyveno, nieko netrūko, įveikė visus sunkumus, bet buvo jaunas, pilnas jėgų ir ryžto.

Tada jam sekėsi. Paveldėtą šimtą hektarų ūkį jis sugebėjo padidinti dar dviem šimtais ir šiandien jau pavyzdingu tapęs trijų šimtų hektarų centriukas, žadėjo pačiam ir jo vaikams gerą gyvenimą ir užtikrintą senatvę. Bet kaip suktis dabar? Po tokios nelaimės, kai iš skausmo stoja širdis ir pakirstos rankos… Ar atlaikys širdis tokį krūvį? Ar užteks sveikatos po viso to, kas įvyko tempti ir toliau nelengvą dvaro išlaikymo naštą? O pagaliau, kam viso to reikia?.. Jam jau visko gana, o palikuonių jau nebeliko.

“ Kaltas Kęstas… Jeigu nebūtų veltui švaistęs savo gyvenimo, būtų vedęs, šiandien jau būtų susilaukta anūkų. Negi iš tikrųjų viskas liks svetimiems? Arba valstybei? Taip kaip kartą gąsdinau Kęstą, kad atvestų į protą… Šiaip ar taip paskutiniu metu jis jau buvo surimtėjęs. Buvo aktyviai įsijungęs į dvaro veiklą, darbavosi atsakingai. Kas jam sumaišė protą, kad leidosi į ginčą su neįgaliu broliu?. Kodėl nepagalvojo, kad reikia duoti jam kelią? Geriau nusileisti, neprieštarauti, o tuo labiau erzinti. Kam reikėjo jam sakyti apie ketinimus dėl dvaro? Sužinojęs apie tokį mano ir Kęsto susitarimą, įsižeistų ir visai sveikas žmogus… Ar ne kaltas ir aš pats, priimdamas tokį Kęstui palankų sprendimą? Tai buvo tiktai nieko nereiškiantis žodinis pažadas, kurį ištariau, daugiau norėdamas paskatinti sūnų, kad tik jis vėl nesumanytų laidokauti ”, – paskendo mintyse tėvas.

Šelvys per dieną ir per naktį nesumerkė akių. Prieš pat aušrą valandėlę numigęs, švintant pabudo iš košmariško sapno, atsisėdo lovoje ir, viską prisiminęs, vėl užlaužė rankas. Kiek pasėdėjęs ant lovos, sutramdė ašaras, sukaupė visas jėgas ir nuėjo į didįjį kambarį, kur gulėjo pašarvotas Kęstas.

Dvaras irgi nemiegojo. Kumetyno žmonės budėjo prie karsto, giedojo giesmininkai, mirkčiodamos degė žvakės. Įėjus šeimininkui, visi pasitraukė, padarydami laisvą praėjimą prie karsto, bet Šelvys, pamatęs karste gulintį sūnų, sukniubo prie slenksčio.

Visi sujudo, bet Šelvys gulėjo neilgai. Kol buvo pakinkytas arklys parvežti daktarui, jis pravėrė akis. Vyrų padedamas tėvas atsistojo ir paprašė privesti prie Kęsto. Tik priartėjus prie pašarvoto sūnaus, jį vėl apėmė silpnumas ir ėmė linkti kojos.

Vyrai neleido Šelviui sugriūti. Matydami kokia jo būklė, atsargiai, leisdami pačiam kiek remtis kojomis, kiek pavilkdami, nutempė šeimininką atgal į jo kambarį ir pagulė į lovą.

Parvežtas daktaras suleido Šelviui kokių tai vaistų, liepė jo nejudinti ir, kartas nuo karto patikrindamas pulsą, pasiliko prie jo budėti. Dvi paras taip išgulėjo Šelvys, kol pagaliau atsimerkė ir paprašė gerti. Visą tą laiką jį stebėjęs, daktaras lengviau atsikvėpė. Nė valandėlės ligonis nebuvo paliktas vienas. Kai daktaras nė nenusirengęs priguldavo pailsėti, jį pavaduodavo Katrytė. Ir dabar, kai jis, palaukęs iki vakaro, gerai apklausęs ligonį ir įsitikinęs, kad šis stabilios būklės, ruošėsi išvažiuoti, paliko Šelvį mergaitės globai. Nurodęs Katrytei kada ir kokius vaistus duoti, ką turėtų daryti, jeigu ligonis vėl pablogėtų, išvažiavo.

8.

Taip jau išėjo, kad iš artimųjų tik viena teta Barbora palydėjo Kęstą į kapus.

Šelvys sūnaus kapą aplankė tik po savaitės. Prie kapo jis nusišluostė paskutines ašaras. Nebėra kada verkti. Gyvenimas reikalavo veiklos. Praėjo tiek laiko, o jis nieko nežino apie Laurą. Reikia juo pasirūpinti.

Sulaukęs pirmadienio ir palikęs kumečius vienus dirbti laukuose, iš ankstaus ryto Šelvys išvažiavo į miestą. Susirado advokatą ir pavedė jam tvarkyti Lauro reikalus.

Advokatas pasirūpino, kad kaltinamasis būtų paguldytas į psichiatrijos ligoninę, kur būtų ištirta jo sveikata. Kai buvo pateikta ekspertų išvada, teismas Laurą pripažino nepakaltinamu ir jis grįžo į namus.

Kai tik sužinojo Katrytė, kad į dvarą grįžo Lauras, nė nesulaukusi mokslo metų pradžios, tą pačią dieną išvažiavo į miestą. Po to įvykio ji tiesiog bijojo su juo susitikti. Nujautė, kad ko gero ji gali būti šios nelaimės priežastis. Matė, kokiomis akimis Lauras dėbčiojo į Kęstą, kai jis akivaizdžiai jai rodė dėmesį. Jeigu anksčiau mergaitė Lauro tik gailėjosi, tai dabar pasibaisėjo ir pajuto pavojų. Ar nesugalvos ir jai ką nors bloga padaryti? Negali žinoti, kas dedasi jo galvoje. Jeigu taip pasielgė su tikru savo broliu, Katrytei sunku patikėti, kad toks pažiūrėti mielas, tik pasigailėjimą keliantis jaunuolis gali būti toks agresyvus ir nenuspėjamas. Geriau jau laiku pasitraukti, dingti jam iš akių ir daugiau niekada čia nepasirodyti.

Taip ir buvo. Tik grįžęs į dvarą, Laurynas tuojau pat nuėjo į kumetyną pas Mockų, o neradęs Katrytės, piktas ir paniuręs grįžo namo ir užsidarė savo kambaryje. Kažin ar jis suprato ar ne, kad Katrytė jam amžinai dingo? Ar jis susigaudo, ar nutuokia kokį nusikaltimą dėl jos įvykdė? Gal dabar gailisi nužudęs brolį ir graužiasi abiejų netekęs? Bet tikriausiai ne: „Teismas mane išteisino, aš nekaltas, viskas padaryta gerai. Aš nubaudžiau Kęstą už jo patyčias, už tai, kad norėjo atviliot nuo manęs Katrytę... Bet kodėl ji nepalaukė? Kada vėl ją pamatysiu? O gal niekada? Vis tie mokslai ir mokslai... Kada jie pagaliau baigsis? Gal išvis nėra lemta mums būti kartu?“

Nelabai apsidžiaugė jo sugrįžimu ir tėvas. Jeigu iki šiol jis laikė Lauryną nelaimingu, nekaltu kvaileliu, tai dabar matė jame žudiką, iš kurio gali visko tikėtis. Ką gali žinoti? Gal kada jam šaus į galvą ir patį tėvą nužudyti?

Po tokių nelemtų įvykių, dvare buvo slogios nuotaikos. Kur nepasisuk, viskas primena Kęstą. Jei ta vieta, kur jis buvo nužudytas, kruopščiai išvalyta, išgrandyta iki žvyro, tai vis tiek tas baltas lopinys kieme liudija, kad čia būta kraujo. Kai visi sėda prie stalo valgyti, tai tuščia kėdė, ant kurios sėdėdavo Kęstas arba atsitiktinai atsivėrusios klėties durys, parodydamos lovą, kurioje jis miegojo, vis priminė Kęstą.

Tai visai suprantama. Visada po laidotuvių kurį laiką viskas primena išėjusį Anapilin, bet, kai po tokios nelaimės Šelvys pajuto, kad pašlijo sveikata ir nebeaišku ar jis dar atsigaus, tai jį labai išgąsdino.

Rytais Šelvys kėlėsi skaudančia galva, jautėsi nepailsėjęs, daugiau pajudėjus, širdį varstė stiprūs skausmai, ilgiau pavaikščiojus, tino kojos, žmogus neteko apetito. „O ką gali žinoti? Ras kokį rytą nebegyvą – ir po visam. Jeigu iš tikrųjų taip atsitiktų, kas tada laukia dvaro po mano mirties? “ – baiminosi Šelvys. „Visiškas pasimetimas... Kas bus su Laurynu? Vien svetimi žmonės aplinkui... Tik viena Barbutė... Bet kad ir ji nekokios sveikatos, dūsta peršalusi. Paveikė ir ją nabagę ta baisi nelaimė. Paskutiniu metu ji visai nusibaigė. Kada nepamatyk, vis ašaromis apsipylusi, vis teberauda Kęsto. Ir prie pečiaus nebeišsiverčia be pagalbininkės. Kas jos laukia po mano mirties? Visą gyvenimą atidavus dvarui, kur ras globą senatvėje? Iš tikrųjų, jau nebegalima ilgiau laukti. Reikia jiems abiems su Lauru ieškoti globėjo, dalint turtą, rašyt testamentą. Bet iš kur gauti tokį žmogų, kuriuo būtų galima pasitikėti?“

Šelvys pirmiausia prisiminė visus kumetyno vyrus. Vienas kitas gal ir tiktų, bet klausimas kaip tas ar anas, būdami beraščiai, sugebės tvarkyti dvaro reikalus. Šelvys pats, kad ir buvo mažamokslis, bet jam iš jaunystės sekėsi tvarkytis didelėje žemėje, o dvaras plėtėsi ne iš karto. Augo dvaras, augo reikalavimai, augo ir jis kartu. Kai ateis kas nors iš kumetyno ir jį užgrius visa dvaro našta, tai neatlaikys. Šelvys pats sugebėjo iki šiol atsakingai suktis. Daug ką reikia iš anksto numatyti, apskaičiuoti, kai kur reikia vadovautis vien nuojauta. Žemės paruošimas, parinkimas didžiulei sėjai, sėjomaina, pagaliau pinigų srauto tvarkymas. Reikia taip žiūrėti, kad be reikalo nenubyrėtų nė vienas centas. Ar pakels žmogus tokį krūvį, ar sugebės teisingai panaudoti visą iš dvaro gautą naudą? Netinkamose rankose dvaras neišsilaikys, bankrutuos, tada kokios globos gali tikėtis Lauras ir Barbutė? Tokiam dvarui valdyti reikia stipraus, žemės ūkyje nusimanančio, nemažame ūkyje dirbusio, patyrusio vyro.

„O jeigu taip pakalbinus Galinį? – ilgai galvojus, netikėtai Šelviui atėjo išganinga mintis. – Vyras už mane daug jaunesnis, dirba keturiasdešimties hektarų ūkyje ir, matyt, ūkininkauti moka, jeigu siūlė trisdešimt tūkstančių pasogos, o be to augina tikrą Kęsto vaiką, mano anūką. Jeigu tik sutiktų palikti savo ūkį ir atvažiuotų gyventi į dvarą, tuojau pat viską užrašau anūkui su sąlyga, kad suteiktų pilną aprūpinimą Laurui ir Barbutei iki jų gyvos galvos. Tuo pačiu ir man, jeigu susirgčiau ir atsidurčiau ant ligos patalo. Kol būsiu gyvas, darbuosimės kartu, o ką užgyvensim, viskas atiteks anūkui. Ar negerai?“

Dar ir dar viską gerai apsvarstęs, Šelvys pasiuntė žmogų pas Galinį, kad atvežtų jį į dvarą pasitarti.

9.

Sulaukęs pasiuntinio iš dvaro, gaspadorius Galinis sunerimo: „Turbūt nori pasišnekėti dėl anūko? Nieko daugiau. Kai dabar jau nebeliko tėvo, tikriausiai nebenorės mokėti alimentų?“

Pradžioje Galinis visai nenorėjo važiuoti, apsimetė, kad serga, bet paskui apsigalvojo ir sutiko: „Nuvažiuoti reikia. Matysim, ko jis nori. Šiaip ar taip berniukui jau keturi metukai. Visus tuos metus pinigus gaudavom ir jokių nesusipratimų nebuvo. Matysiu, gal pavyks išsiderėti, kad mokėtų ir toliau? Pats darbymetis, nesinorėtų gaišti, o ir šiaip nelabai malonu, bet atsisakyti negalima. Tiek man, tiek Šelviui abiem tas pats anūkas. Abiems ir turi rūpėti...“

Pavaišinęs svečią ir pats užkandęs prieš kelionę, persirengęs išeiginiais rūbais, Galinis tuojau pat išvažiavo.

Nėra arti, bet Širmas arklys greitai bėga ir jie dar prieš pietus pasiekė dvarą. Kadangi paruošti pietūs jau buvo padėti ant stalo, tai visi pirmiausia nuėjo į šeimyninę, o kai pavalgė, Šelvys svečią nusivedė į didįjį kambarį.

Nežiūrint į tai, kad vyrai prieš kelis metus išsiskyrė piktuoju, buvo priešai, bylinėjosi, dabar sušneko kaip seniai nesimatę geri pažįstami.

– Sėskis, – pakvietė Šelvys, – džiaugiuosi, kad atvažiavai. Prisipažinsiu, bijojau, kad neatsisakytum.

– Kaip galėjau atsisakyt? Juk giminės esam, – pasitikinčiai pabrėžė Galinis. – Tai kas, kad vaikai nesusivinčiavojo, bet anūkas auga... Prieš Dievą mes abu to paties anūko seneliai...

– Tas ir yra, – pritarė Šelvys. – Turėtų būti nemažas... Ar sveikas auga? Kokį davėt vardą? – klausinėjo rimtai susidomėjęs.

– Jau greitai keturi metukai, o vardas Kęstutis, – atsakė Galinis. – Pagalvojom, pagalvojom ir pakrikštijom tėvo vardu. Turbūt nesupyksit, kad neatsiklausėm?

– Ar jau pyksim? – patenkintas Šelvys, – vaikas be vardo nebus, o kad pavadinot tėvo vardu, tai visai gražu. O kaip motina? Gal jau ištekėjusi? Gal gyvena atskirai?

– Kas ims mergą su vaiku? Neatsirado... Bet ne bėda. Turi kur gyventi, ką valgyti... Ne nabagai esam, o dar ir iš jūsų prisiteisėm... Nei vaikui, nei mums nieko netrūksta.

– O pas mus tokia nelaimė... – atsiduso Šelvys, – turbūt girdėjot?

– O kaip gi? Žmonės kalbėjo ir laikraštyje skaitėm. Dar neteko girdėt, kad brolis brolį...

– Taip, atsitikimas negirdėtas... O man pačiam, savo paties kailiu teko viską patirti... Nemažai man atėmė sveikatos tas įvykis... Ko tik nenumiriau... Ir po šiai dienai negaliu atsigauti.

– Aha, matosi, kad sublogęs, pasidavęs, bet dar pasitaisysi, – taip paguodė Šelvį Galinis. – Pačiam sirgti negalima. Kas valdys tokį ūkį? Mano tie keli hektarai... Ir tai turi gerai žiūrėt. Jei tik kur kas ne taip, kaipmat pasijunta kišenėje.

– Galiu pasitaisyt, o galiu ir pablogėt... Kas žino? Dabar ir tai esu tik vaistais gyvas, o kai nepadės nė vaistai, teks iškeliauti... Su širdimi ne juokas...

– Nebus taip blogai, negalvok. Tam ir yra daktarai, yra ir vaistai visokie. Per kiek laiko pasimirš visos bėdos, viskas palengvės, grįš sveikata. Niekaip negalima tiek gero paleisti niekais.

– Taigi ir pasikviečiau patį paprašyt, kad man padėtum, – pagaliau arčiau reikalo pakreipė kalbą Šelvys. – Jaučiu, kad aš jau nebebūsiu toks, koks buvau anksčiau. O ko labiausiai bijau, tai staigios, netikėtos mirties... Kad nerastų vieną kartą kur nusigalavusio, kol dar niekas nesutvarkyta.

– O prie ko čia aš? – stebėjosi Galinis.

– Kad nieko artimesnių daugiau neturiu. Labai smagu girdėt, kad pats mane laikai už giminę. Bet juk taip ir yra iš tikrųjų... Tas vaikas tikrai surišo mūsų šeimas... Nebėra sūnaus, neliko ir paveldėtojo, bet yra anūkas. Štai kam turi atitekti dvaras po mano mirties.

– Palauk, – nesusigaudė Galinis, – taigi yra dar vienas sūnus.

– Tai kad tas sūnus iš prigimties nelabai sveikas. Jam pačiam reikalinga globa, – nenoriai paaiškino Šelvys.

– Ale sakyk tu man, – nuoširdžiai stebėjosi Galinis, – toks vyras, o nesveikas... Kas gi jam yra?

– Kaip ten bebūtų, bet jis vienas nesugebės valdyti dvaro. Globos reikia ne tik jam, – neatsakė į klausimą Šelvys ir pasuko kalbą. – Yra dar vieniša giminaitė, kuria irgi reikia pasirūpinti.

– Ar taip pat nesveika?

– Sveika ir dar darbuojasi, bet jau sena. Kas ja pasirūpins, kai manęs neliks? Kai visai pasens ir bus nedarbinga?.. Reikia ką nors daryti, kad dvaras nesugriūtų, bet vienas aš jau nepajėgsiu visko tvarkyt kaip anksčiau. Reikia, kad kas man padėtų... Užtai ir siūlau pačiam būti mano pagalbininku. Kol gyvas – aš dvaro šeimininkas, o tu dvaro valdytojas. Taip bendrom jėgom ir išlaikysim dvarą mūsų abiejų anūkui. Klausyk, – jau tiesiai šviesiai kreipėsi Šelvys į Galinį, – mesk viską ir atvažiuok gyvent pas mane į dvarą... Ką pasakysi?

– Tai ką reikės man čia dirbti? – susirūpino Galinis.

– Dirbsim abudu, – linksmai ėmė aiškinti Šelvys. – Aš tvarkysiu sąskaitybą, piniginius reikalus, o pats rūpinsiesi žemės ūkio darbais, pradedant trąšomis, sėja, derliaus nuėmimu, baigiant kūlimu. Susisieksi su valsčiumi, banku, Lietūkiu, kad man nereikėtų gaišti ir važinėti. Pasitardami dirbsim išvien, o ką užgyvensim, bus mums ir anūkui. Čia būdamas tu turėsi tikrai daugiau pelno nei iš tų savo keturiasdešimties hektarų. Ir dirbti su plūgu nereikės... Prižiūrėsi, kad dirbtų darbininkai. Ir viskas... Gerai pagalvok.

Galiniui toks pasiūlymas labai jau maloniai paglostė širdį. Buvo pasiruošęs kovoti dėl alimentų, o čia, ko nė sapne nesapnavo, kviečiamas bendradarbiauti dvare. Kas to nenorėtų? Galvoti, aišku, nėra ko, bet prieš sutikdamas, lyg pasibrangindamas, dėl visa ko patylėjęs, priminė:

– O kur reikės dėti savo žemę?

– Galėsi parduoti, o dar geriau – išnuomoti, – toliau įtikinėjo Šelvys. – Pinigai už nuomą visada pravers. Nereikia iš paties jokių žemės ūkio padargų nei kitokio inventoriaus. Visko užtektinai turime dvare. Arklius, galvijus galėsi atsivežti, pravers, o daugiau nieko nereikia.

– Dvaras anūkui, o man kas? – šalčiau pamąstęs, paklausė Galinis.

– O pelnas, pajamos kam, jeigu ne mums abiems? – paplojo per petį Galiniui Šelvys. – Mano tvarkomas ūkis iki šiol kasmet atnešdavo šimtą procentų pelno... Neabejoju, kad taip bus ir toliau. Prisipažink, tu iš savo žemės niekada neturėjai tiek naudos?

– Kas tiesa, tai tiesa, – sutiko Galinis, – didesnė žemė, didesnį ir pelną duoda.

– Na, matai. Štai, tuojau pat sėdam ir surašom raštą, kokius prisiskiriam sau darbus, kokias prisiimam pareigas, kaip dalinsimės pelną ir nuostolius... Paskui viską patvirtinam pas notarą ir jau turim rimtą dokumentą. Kartu parašau ir testamentą. Po mano mirties – dvaras anūkui Kęstučiui Galiniui. Iki vaiko pilnametystės tu dvaro valdytojas, jis paveldėtojas, o paskui – kaip abu susitarsit. Dar norėčiau, kad aprūpintum mano sūnų Laurą ir Barborą Sakalaitę, kuriuos privalėsi globoti iki jų gyvos galvos. Ir viskas. Manau, kad reikalavimai iš mano pusės nėra per dideli? Nuvažiuosim pas notarą, pagal visas mano išdėstytas sąlygas parašysim testamentą. Notaras patvirtins antspaudais testamentą ir kitus susitarimo raštus – ir nuo tos dienos tu jau dvarininkas.

Galinis daug nesvarstė. Sumojęs, kad toks susitarimas jam nė kiek nepakenks, kad išnuomota žemė ir toliau liks jo nuosavybėje, į kurią jis kada tik panorėjęs galės sugrįžti, sutiko. Jokio pavojaus nėra, jis nieko nenustoja, sąlygos neblogos, tai kodėl nepabandyti?

– Dievas duos dar pagyvensim, – patenkintas Šelvys. – Pats esi vyras dar nesugriuvęs, aš pačiu pasitikiu. Užtikrinu, kad nesigailėsi, o aš nors ir tą pačią dieną galiu ramiai numirti, palikęs dvarą patikimose rankose.

10.

Sutvarkę visus dokumentus pas notarą, vyrai sutarė palaukti pavasario. Tiek Šelviui, tiek Galiniui reikėjo nuimti šiemetį derlių nuo laukų, susimokėti visus mokesčius, padengti visas susidariusias išlaidas.

Galiniui dar reikėjo nemažai pakloti samdiniams. Išpardavęs grūdus, jis su visais atsiskaitė, o pelną kaip ir visada pasidėjo į banką ir ėmė ruoštis į dvarą. Paskerdė kiaules, susūdė mėsą, išrūkė lašinius, dešras ir kumpius. Su daržovėmis ir bulvėmis nutarė palaukti pavasario, kai atvažiuos gyventi į ūkį nuomininkas. Gal susitars su juo? Tokį didelį kiekį parduoti dabar beveik neįmanoma, o ir neapsimoka. Galinis gerai žino, kad gaspadoriai dažnai pritrūksta pavasarį bulvių ir perka netgi didesnėmis kainomis.

Po pokalbio su Šelviu Galinis visur klausinėjo, ieškojo nuomininko, kol pagaliau rado žmogų ir su juo sutarė. Didelės nuomos neužsiprašė, bijojo, kad, tam atsisakius, gali ne taip greitai surasti kitą, o pavasaris visai jau nebetoli.

Taip vykusiai sutvarkęs reikalus su Galiniu, Šelvys tiesiog atgijo. Jo jau nebegraužė nerimas, kad dvaras, jam mirus, gali nueiti niekais. Sandėriu su Galiniu jis pasiekė, kad tiek metų kauptas turtas, dėtos pastangos, lietas prakaitas neatitektų svetimiems, o viskuo naudotųsi užaugęs anūkas.

Kai Šelvys mažiau pergyveno, pagerėjo ir sveikata, o per žiemą seniokas ir visai atsigavo. Nebebuvo kada galvoti apie pernykščius skaudžius įvykius, reikėjo gerai pasiruošti pavasario darbams.

Buitiniai rūpesčiai padėjo Šelviui užsimiršti, atsikratyti po nelaimės visą laiką jį slėgusio beprasmybės jausmo, visai kitos mintys sukosi jo galvoje. Kilo noras gyventi, dirbti, siekti gerų rezultatų, pelno ir tuo visiems parodyti, kad jis atsitiesė, nepabūgo. Šelviui norėjosi atgauti gerą vardą, susigrąžinti žmonių pagarbą.

Kai atsigabeno Galinis, Šelvio jau buvo viskas paruošta sėjai. Vyrai sugaišo tik kelias dienas, kol viskas, ką Galinis atsivežė, buvo sudėta į vietą. Po to vyrai pasiraitojo rankoves.

Kartu su kumečiais jie abu ėjo į laukus, darbavosi nuo pat ankstaus ryto iki vėlyvo vakaro. Į paruoštą išpurentą žemę jie bėrė grūdus bendram derliui. Sėjamoji nutilo tik tada, kai paskutinis grūdas nukrito į dirvą.

Šelvys linksmas ir laimingas. Jam malonu, kai, grįžęs iš lauko, mato šeimyninėje bėgiojantį anūkėlį. Berniukas gražus, šviesiaplaukis, bet nelabai panašus į Kęstą. Visas į motiną, kaip iš akies trauktas, o motina, pasirodo, visai maloni, graži iš veidelio, jauna moteriškutė.

Penkiasdešimtmetė Galinienė vikri, nesugriuvus, greita storulė. Ji Šelviui priminė jo paties žmoną. Moteris kartu su Barbora sukinėjasi prie pečiaus ir atrodo, kad abi sutaria. Marti Alesia (kitaip nepavadinsi kaip marti) užsiėmusi su vaiku, bet randa laiko apsitvarkyti po vidų. Jos dėka, kada tik neužeik, visada jauku, švaru šeimyninėje.

Beveik iširusi, netikėtai vėl susidarė šeima ir panašu, kad ji gali gyvuoti dar daug metų. Duok, Dieve, kad taip ir būtų...

Dvaro gyvenimas vėl grįžo į gerų, ramių laikų vėžes.

Nuo ankstaus ryto iki vėlyvo vakaro gyvenvietėje skardenasi artimi širdžiai balsai. Nekuriam laikui apmiręs, vėl verda gyvenimas. Kur nepažvelk, visur juda tarp savęs pasišnekėdami žmonės ir dvaro gyvenimas tapo pilnaverčiu.

Po sėjos Šelvys daugiau laiko praleidžia didžiajame kambaryje, kur stovi popieriais užverstas rašomasis stalas. Kai atsirado daugiau laiko, Šelvys stengiasi juos sutvarkyti.

Per žiemą, nors Šelvys ir turėjo marias laiko, kažkodėl jo netraukė prie tokio darbo. Jis gyveno visai kitokiomis nuotaikomis. Šelvys geriau jau paskaitinėdavo laikraštį arba priguldavo pamiegoti, bet nori nenori reikia viską privesti prie tvarkos. Kai ką palikti, kai ką išmesti, kad neužimtų vietos. Paėmęs kokį nors kvitą ar pažymą, Šelvys jį ilgai varto rankose, skaitinėja, kol pagaliau nusprendžia, ką su juo daryti. Senesnius popierius Šelvys nukiša giliau, prieš tai ištuštinęs stalčius ir padarydamas vietos, tada deda naujus.

Prasidėjo kiti metai, atsiras ir nauji dokumentai.

11.

Per žiemą ištūnojęs savo kambaryje, tarp naujų žmonių pagaliau pasirodė ir Lauras. Jis išeina padirbėti į laukus, o kai nedirba, nuolat sukinėjasi šeimyninėje. Alesia jam primena Katrytę ir jam malonu ją matyti. Alesiai su motina irgi patinka gražus, mandagus, inteligentiškas jaunuolis, bet nuo jo abi laikosi atokiau.

Sunku patikėti, kad jis žmogžudys. Jis gi užmušė savo brolį, o kad dabar yra laisvas, tai dar nereiškia, kad yra nekaltas. Nenubaustas liko tik todėl, kad yra protiškai atsilikęs, nors į tokį visai nepanašus.

Veikiausiai Šelvys nepagailėjo pinigų daktarams ir, pristatęs reikiamą liudijimą teismui, taip išgelbėjo savo sūnų nuo kalėjimo.

Laurynas dairosi į Alesią, o širdyje laukia vasaros. Tada parvažiuos Katrytė. Atėjo birželis, bet Katrytė kažkodėl ilgai nesirodo. Birželis praėjo, atėjo liepa, o jos kaip nėr, taip nėr. Lauras kasdien vaikšto į kumetyną ir kiekvieną kartą tikisi ten ją pamatyti, kol pagaliau sužinojo, kad Katrytė visai neparvažiuos. Paskutiniai mokslo metai, ji daug dirba, ruošiasi egzaminams ir negali sau leisti atostogauti.

Laurynas ir vėl užsidarė savo kambaryje. Į šeimyninę ateina tik pavalgyti ir pavalgęs tuojau pat dingsta.

Kai negrįžo Katrytė, šį kartą vaikinas liūdėjo trumpai. Atlaidų dieną, gražiai išsipustęs, išėjo į miestelį, o iš ten grįžo su lauktuvėmis moterims. Galinienei nupirko saldainių, Alesiai priedo dar šiokių tokių blizgučių, o vaikui žaisliukų. Matydamas, kad jo dovanėlių moterys neatsisakė, o apsidžiaugė, jis dabar vis dažniau nueina į miestelį ir, ką nors nupirkęs, dovanoja.

Alesia, iškart priėmusi lauktuves kaip atlaidų proga kermošavą, dabar jau tų dovanų kratosi, bet, matydama kaip Lauras nuliūsta, jo pasigaili, paima, padėkoja ir perspėja, kad daugiau nebepirktų. Lauras to nė girdėti nenori ir kaskart perka vis vertingesnes dovanas. Tai gražias perliukais papuoštas šukas, tai gėlėtą, plono balto muslino su šilkiniais kutais skarelę, o kai po kūlimo, gavęs iš tėvo kišenpinigių nupirko net auksinį žiedelį su raudono rubino akute ir laikroduką, Alesia priimti griežtai atsisakė.

– Kiek kartų sakiau, kad nieko man nepirktum, – pasakė ji beveik piktai ir viską padėjo šeimyninėje ant stalo. – Nežinau, ką jūs galvojat, ko norit, bet aš iš jūsų daugiau nieko neimsiu. Be reikalo tik darot tokias išlaidas.

– O kas čia blogo? – nustebo naivuolis Lauras, – aš gi visai rimtai galvoju apie tave. Be jokių blogų minčių... Noriu, kad už manęs tekėtum ir tiek.

Alesia net atšoko.

– Jeigu dėl to, tai žinokit, kad aš niekada už jūsų netekėsiu, – bet pamačiusi, kaip Lauras pasikeitė iš veido, išsigandusi pasitaisė, – ne tik už jūsų, bet ir už nieko daugiau. Gyvensiu viena, auginsiu sūnelį, būsiu su juo visą gyvenimą, kol mane seną nukaršins.

Iškart lyg ir įsižeidęs, Lauras dabar nuliūdo, nuleido žemyn galvą, akys prisipildė ašarų. „Kodėl man taip nesiseka? – susimąstė vaikinas, – tiek metų laukiau Katrytės, o ji taip negailestingai mane paliko. Nei rašo, nei pati atvažiuoja... Širdis jaučia, kad nei tie mokslai, nei tie egzaminai niekuo dėti. Puikiai žinau, kad ji čia daugiau niekada nepasirodys ir jokiu vestuvių su ja nebus. Bet kad ir Alesia manęs nenori. Kaip dabar po viso to man ją matyti? Kaip žiūrėti jai į akis? Ir išvis, kaip čia gyventi toliau?“

Nedrįsdamas į Alesią nė pažiūrėti, daugiau susigėdęs nei susikrimtęs, netaręs nė žodžio, Lauras dar pastovėjo minutėlę ir pagaliau tyliai išslinko iš šeimyninės į savo kambarėlį.

Ant stalo gulintį žiedą ir laikroduką pirmiausiai pamatė įėjusi Alesios motina, o vėliau ir tėvas, įžengęs paskui ją į šeimyninę.

– Kieno čia tie daiktai? – paėmusi į rankas žiedą, paklausė motina, – o, štai ir laikrodukas...

– Lauro, – atsakė Alesia ir nusišypsojo, – norėjo padovanoti. Jis ką tik man pasipiršo.

– Tikrai? – sukluso motina. – O ką tu jam pasakei?

– Pasakiau, kad nė negalvoju... – purtė galvą mergina, – o ką kita galėjau pasakyti?

– O ką jis sako? – kamantinėjo motina.

– Atrodo, kad nusiminė. Bet tuščia jo. Jis jau man pradėjo įgristi su savo tomis dovanomis. Pasirodo štai ko jis siekia.

– Seniai buvo galima suprasti, kad tu jam patinki, bet jis tau ne jaunikis.

– O kodėl ne? – nesutiko praktiškas tėvas, – gal ir visai neblogai būtų? Dabar dvaras priklauso tik Kęstučiui, o tada jau viskas būtų mūsų rankose. Jeigu, Dieve gink, kas atsitiktų su Kęstučiu, tai užaugtų kiti anūkai.

– Tai jau ne! – griežtai pasipriešino Alesia, – negana to, kad žmogžudys, o dar ir pusprotis. Kokie būtų mūsų vaikai?

– Kaip gali būti, kad toks vyras būtų nepilno proto? Ar pastebėjot kada, kad jis nusišnekėtų? Visada mandagus, pavalgęs padėkoja. Šnekėdamas visada žiūri žmogui tiesiai į akis. Ne taip, kaip koks netikėlis, kuris kavoja akis, bijo į žmogų pažiūrėti. Čia jau yra tarp savų kokia tai paslaptis ar išrokavimas. Bet čia jau ne mūsų reikalas. O daiktai geri, galėtum ir pasiimti. Vis tiek jie dabar niekam nereikalingi.

– Ką čia, tėte, šneki? – net pasipiktino Alesia, – kaip aš galiu imti ir dar tokius brangius daiktus, jeigu negalvoju teketi. Tegul deda kur nori, o man jų nereikia.

12.

Kad ir užsidarė Laurynas savo kambarėlyje, bet ramybės nerado. Norėjosi verkti, bet nebuvo ašarų, krūtinę lyg akmuo užgulė sunkumas, trūko oro. Tarp tų keturių kambarėlio sienų su vieninteliu langu darėsi trošku. Norėjosi daugiau erdvės, gaivumo, traukė kažkur eiti, bėgti, kad greičiau ištrūkti iš tų nevilties gniaužtų. Reikėjo gelbėtis nuo to iki širdies gelmių draskančio jausmo. Nesinorėjo nieko nei matyti, nei girdėti.

Kieme Laurynas lyg lengviau atsikvėpė, bet ir čia, aplinkui aptvertos aukštos tvoros, ribojo visišką laisvę. Trumpai stabtelėjo, bet, nepajutęs jokio palengvėjimo, vaikinas atsidarė vartelius ir, žengęs keletą žingsnių pieva, atsidūrė ant vieškelio.

Prieš Lauryną – baltas, tiesus, begalinis kelias. Niekas nežino, kur jo pradžia ir kur pabaiga. Vieškelis jam pasirodė kažkur skubantis, bėgantis, su savimi nešantis laisvės ir pasitikėjimo dvasią. „Tik juo galiu toli nueiti, pabėgti nuo visko, kas slegia, galiu viską pasiekti. Štai kur mano išsigelbėjimas... Tik ten, kur tolumoje kelias susilieja su paslaptinga žaluma, manęs laukia tikra ramybė. Tik reikia eiti, skubėti... Kad tik greičiau... Kad jau šiandien pasiekčiau tą ribą...“ – ir Lauras nuėjo.

Atsisagstęs marškinių apykaklę, atsilapojęs švarką, Laurynas dideliais žingsniais, sparčiai leidosi vieškeliu pirmyn, kol taip nuėjus kokius du kilometrus, jį pasivijo dailioje bričkutėje važiuojantis ūkininkas. Prisivijęs Laurą, ūkininkas sustabdė arklį ir maloniai pasiūlė:

– Galiu pavėžėti. Matau, kad į tą pačią pusę eini.

Lauras mielai sutiko. Padėkojęs žmogui, jis įlipo į vežimaitį, bet daugiau nepasakė nė žodžio.

Vyrai važiavo ilgai tylėdami. Gaspadorius matė, kad jaunuolis buvo apsirengęs ne kaimiškais, namie austais milo drabužiais. Švarkas ir kelnės buvo pasiūti iš juodos gelumbės, o apsiavęs jaunuolis buvo blizgančiais juchtchromio pusbačiais.

Gaspadorius, manydamas, kad čia tikriausiai koks nors valdininkas, nedrįso kalbinti, o Lauras, paskendęs savo mintyse, nė nemanė kalbėtis. Tiktai, kai žmogus privažiavęs savo sodybos keliuką sustabdė arklį, Lauras pakėlė galvą.

– Toliau aš jau nebevažiuosiu. Atvažiavau, – pasakė ūkininkas, – o tamstai ar dar toli eiti? Gal pavežėt?

– O ne, ačiū. Nueisiu, nebedaug beliko, – mandagiai padėkojo Lauras ir nuėjo vieškeliu.

Žmogus dar pasižiūrėjo į nueinantį jaunuolį ir patraukė pečiais.

– Ir kur gi jis eina? Nebetoli vakaras, o sodybų, kiek žinau, arti nėra. Įdomu, kur jis keliauja?

Kiek ėjęs, kiek važiavęs, visą dieną praleidęs kelyje, Lauras pagaliau pavargo ir jam kilo noras šiek tiek pailsėti. Saulė jau buvo arti laidos, kai jis atėjo iki tos vietos, kur kelias pasuko nedidelio ežeriuko krantu. Išsukęs iš vieškelio, jis pieva nužingsniavo arčiau ežero, ketindamas nusimazgoti įkaitusį veidą, rankas, bet, pamatęs aukštesnį žolės kupstą arčiau vandens, prisėdo ant jo ir ištiesė kojas.

Nuo galvos iki kojų Laurą apėmė svaiginantis poilsio saldumas. Nors prisėdo tik trumpam, jam nebesinorėjo ne tik kad atsikelti, bet netgi pajudėti. Taip buvo gera... Ypač kai prieš akis atsivėrė nuostabus reginys.

Besileidžianti raudona saulė vandens paviršiumi pažėrė paskutinius savo spindulius ir nuo vieno kranto iki kito patiesė perlais ir auksu nubarstytą taką. Jis ilgai žėrėjo, spinduliavo, neprisileisdamas per arti gausybės smulkių ant tamsaus vandens paviršiaus raibuliuojančių bangelių, nepasidavė jų pastangoms iš visų pusių slopinti jo švytėjimą, kol pagaliau, artėjant sutemoms, neišlaikė. Tačiau spindintis takas traukėsi ne iš karto. Jis dilo dalimis, trupėjo, lūžo, geso, kol pagaliau visas pasinėrė į ežero gelmes.

Nusileidus saulei, išbluko ant pilko vakaro dangaus skliauto išsidriekę rausvi gaisai, vanduo pasidarė tamsus, tarsi būtų užsimetęs gedulingą šydą. Nurimus vėjui, dingo visą laiką mirgėjusios bangelės ir ežeras tarsi prisnūdo. Vėsių vakaro sutemų prislėgtas jis vos alsuoja, bet į miegus nesileidžia. Jis budi, saugo nuskendusius lobius, kurie kas vakarą panyra į ežero gelmes. „Sunku net įsivaizduoti, kiek lobių susikaupė, jeigu kasdien nugrimzta į dugną švytinčios aukso ir perlų juostos. Koks grožis slypi po šiuo juodu vakaro apdangalu ir kaip norėtųsi visa tai pamatyti iš arti...“ – mąstė susižavėjęs Lauras.

– O kodėl ne? Aš juk galiu tai sau leisti. Niekas man nesutrukdys, niekas man neuždraus tai padaryti... Noriu savo rankomis prie visko prisiliesti. Aš pats sau šeimininkas... Tik čia manęs laukia visiškas nusiraminimas ir išsvajota laisvė...

Lauras pakilo ir žengė prie ežero, bet prieš įbrisdamas apsigalvojo:

– Kam man drabužiai? Jie gali tik trukdyti vandenyje. Viską paliksiu, kas mane varžė, slėgė, ribojo. Į naują gyvenimą įžengsiu, lyg būčiau ką tik gimęs...

13.

Dvare Lauro pasigedo tik ryte, kai jis neatėjo prie pusryčių stalo. Pietus, vakarienę paskutiniu metu jis dažnai praleisdavo, bet, kai jis neatėjo ir pusryčio, Šelvys paprašė Barboros, kad nueitų pakviesti.

– Tai kad jo nėra, – atėjusi pasakė susirūpinusi Barbora.

– Kaip tai nėra? – padėjo šaukštą Šelvys.

– Nėra ir panašu, kad per naktį nebūta, – išsigandusi Barbora, – lova nesugulėta.

– Ar kas nematėt jo vakar? Gal kam nors ką pasakė? – Šelvys paklausė už stalo sėdinčių namiškių.

– Mačiau, kai išėjo iš kiemo, – prisiminė Galinis.

– Kada tai buvo?

– Vakar ryte. Išėjo iš kiemo, nuėjo ant vieškelio ir kažkur nuėjo. Šnekėt nieko nešnekėjom. Gal dar pareis?

Šelviui, ko jau senokai nebuvo, pažįstamas skausmas nudūrė per širdį: „Kažkur išėjo iš namų, ko niekada nebuvo... Jeigu išėjo vakar ir iki šiol niekas jo nematė, tai dvare jo nėra, nėra ko nė ieškoti.. Tada kur ieškoti, nuo ko pradėti? Ko paklausti?..“

Gal kas ir matė, bet kam į galvą kas eina ar važiuoja vieškeliu? Jeigu važiuoja, tai nuvažiuos ten kur jam reikia, jeigu eina, taip pat nueis kur panorės... Kas kam rūpi?..

Vis tiktai Šelvys nė nevalgęs pakilo nuo stalo ir pasikinkė arklį.

– Į kurią pusę nuėjo? – dar paklausė Galinio ir išvažiavo iš kiemo.

Tėvas važiavo pamažu, apsidairydamas. Pravažiuodamas pakelėje kokią žaliuojančią giraitę, stabdė arklį, lipo per griovį, vaikščiojo, žiūrinėjo po krūmais, ieškojo ar neras kokių nors pėdsakų, ar nepamatys kur tabaluojančio. Kad galėjo įvykti tokia nelaimė, tėvas beveik neabejojo. Per visą vasarą Laurynas vaikščiojo kažkoks nusiminęs, dažnai neateidavo prie stalo, sėdėjo užsidaręs savo kambarėlyje ir tėvas, tokį jį matydamas, dažnai pagalvodavo, kad tik ko nors nepasidarytų.

Tiesa, vienu metu Laurynas buvo lyg ir pažvalėjęs. Dažnai nueidavo į miestelį, grįždavo linksmas, nuolat sukinėjosi šeimyninėj, bet tai dar nieko nereiškia. Toks nuotaikų kaitaliojimasis tik rodė, kad su juo kažkas vyksta. Maža kas galėjo jam šauti į galvą, jeigu išėjo iš namų ir iki šiol negrįžta. O kur buvo jis, tėvas, kad viso šito nematė?

„Praėjo diena ir naktis, juk nemažas laiko tarpas. Galėjo jau sugrįžti, jeigu nieko nebūtų atsitikę. Jeigu vis tiktai dar nieko neįvyko, tai laiku įsikišus, gal dar būtų galima kai ką padaryti? Užkirsti tai nelaimei kelią, išgelbėti nuo mirties... Niekas dar nežino nei kur jis šiuo metu, nei ką jis veikia, nei ką galvoja. Gal kaip tik laukia, tikisi pagalbos, trokšta, kad kas padėtų tokią valandą, pagelbėtų, paguostų...“ – tokių ir panašių minčių slegiamas, Šelvys važinėjo po apylinkes, lankėsi artimesnėse sodybose, klausinėjo žmonių ar nebuvo užklydęs nepažįstamas jaunuolis, kol pagaliau atvažiavo iki ežeriuko, prie kurio ilsėjosi Laurynas.

Palikęs arklį su bričkute ant vieškelio, pats per pievą nuėjo iki ežero. Pažingsniavęs galiuką ežero pakraščiu, pamatė lyg sumindytą aukštos žolės kupstą. Intuityviai pasuko prie jo. Aiškiai susėdėta žolė bandė atsitiesti, o kiek tolėliau nuo kupsto Šelvys pamatė boluojantį kažkokį baltą gniužulėlį. Priėjęs arčiau, tėvas jį pakėlė nuo pievos ir išlankstė.

– Taip, be jokios abejonės tai Lauro nosinė, – pažino jis ir, dar ištraukęs iš kišenės savąją, palygino. – Žinoma... Tais pačiais raudono siūlo žickais pagražinta balto lino skepetaitė. Tai štai net iki kur buvo atėjęs... Ir kaip iš visko matyt, čia baigė savo kelionę Lauras.

Šelvio spėjimas pasitvirtino. Laurynas išėjo iš namų, pasiryžęs baigti savo gyvenimą. „Matyt dėl ko nors labai pergyveno, graužėsi, kad ryžosi tokiam žingsniui. Gal pabudo sąžinė, kad nužudė savo brolį? Gal dėl kitų priežasčių neturėjo ramybės? Tik ar ne kaltas dėl to ir aš pats, kad nepasidomėjau jo išgyvenimais, laiku nepadėjau, nepalaikiau, nepadrąsinau, palikau pačiam vienam kapstytis savo bėdose“, – graužėsi tėvas.

Įsidėjęs nosinę į kišenę, Šelvys grįžo arčiau vandens, atsiklaupė ant kelių ir persižegnojo. Sukalbėjo „Viešpaties angelą“, nusišluostė ašaras ir, atėjęs iki vieškelio, apgręžė arklį.

Važiuodamas atgal, Šelvys atkreipė dėmesį į netolimą sodybą dešinėje vieškelio pusėje. Atrodo, kad čia dar nebuvo užsukęs. Kadangi saulė dar buvo aukštai, užvažiavo ir čia.

Įvažiavęs keliuku į sodybos kiemą, Šelvys sutiko patį šeimininką, gaspadorių Alksnį. Jie pasisveikino, o kai nuėjo į pirkią ir susėdo už stalo, išsišnekėjo. Kai Šelvys prisistatė, kas esąs ir trumpai papasakojo, kas įvyko, žmogus net atsilošė.

– Tai vakar ko gero aš pats jį pavėžėjau, – prisiminė jis. – Matau eina vieškelio viduriu toks aukštas vyrukas, gražiai apsirengęs. Sakau sėskis, pavėžėsiu. Kai atvažiavom iki mano sodybos, jis išlipo, padėkojo ir nuėjo toliau. Prisipažinsiu, pats stebėjausi kur jis eina. Vakaras jau buvo netoli, o jis nudrožė kažkur. Dabar, kai pagalvoju, tai tikrai buvo kažkoks tylus, lyg nusiminęs, kol važiavom, nepratarė nė žodžio. Kad taip žinota, nebūčiau aš jam leidęs eiti toliau. Būčiau pakvietęs užeiti ar kaip kitaip sulaikęs. Tikrai nebūčiau leidęs, kad įvyktų tokia nelaimė...

– Taip nieko ir nepasakė? – nenorėjo patikėti Šelvys.

– Taigi taip... Jis tyli, o aš ar kalbinsiu, būdamas toks prasčiokas? Nedrįsau...

– Bet ar ne vis tiek dabar? Kitaip jau nebebus, – nusiminė Šelvys. – Dabar jau reikia ruoštis laidotuvėms.

– Nenusimink taip labai. Ar viską gerai pats prie ežero apžiūrėjai? Eime, pasitelksime vyrus ir, susėdę į valtis, su ilgomis kartimis išmaišysim ežeriuką skersai išilgai.

Susirinkę vyrai dar apėjo ant kranto augančius krūmus, išgraibė vandenyje susiraizgiusias medžių šaknis, bet kai ir dabar nieko nerado, Šelviui beliko laukti.

– Greitai nėra ko tikėtis, bet už kelių dienų ežeras atiduos jo kūną. Žmonės anksčiau ar vėliau pamatys ir praneš. Jūs čia ne per toliausiai gyvenat, greičiau išgirsit. Kai tik ką sužinosit, praneškit man. Paliksiu adresą. Norėčiau palaidoti prie savo artimųjų. Už vargą atsilyginsiu, – kreipėsi Šelvys į gaspadorių Alksnį.

14.

Išsirengęs iki nuogumo, Lauras grįžo prie ežero ir įbrido į vandenį. Žengus žingsnį kitą gilyn, vanduo jį apsėmė iki pusės, o kai vanduo pakilo iki kaklo, Lauras staiga tarsi pabudo. Jis lyg išsiblaivė ir nusigando. Jį supantis šaltas, juodas vanduo užėmė kvapą, atrodė, kad jis tuoj uždus ir, kiek galima aukščiau pakėlęs galvą, ėmė trauktis atbulas. Užkliuvęs už kažkokio tai nelygumo, Lauras vos tik nesugriuvo ir, į burną įtraukęs vandens, springdamas ir balansuodamas rankomis, vos išsilaikė nepargriuvęs.. Žingsnelis po žingsnelio Lauras į krantą yrėsi atbulas, o vanduo traukė į priekį, gilyn į ežerą, tarsi viliojo, tarsi kvietė. Išsigandęs Lauras nepasidavė, ėjo atbulas, kol kaklo ir pečių nebesėmė vanduo. Atgavęs amą, pasijuto stipriau, atsisuko į krantą ir, jau žengdamas tvirtesniais žingsniais, po kojomis pajuto kranto smėlį.

Laurą krėtė ne tiek šalčio, kiek baimės drebulys. Vėlyvo vakaro vėsa apgaubė jo kūną ir ant rankų bei kojų pasišiaušė plaukeliai. Gelbėdamasis nuo šalčio, Laurynas suskato rengtis. Skubėdamas apsivilko išvirkščius marškinius, o ant šlapių kojų vos užsitempė kelnes. Laurui sunkiai sekėsi užtraukti kojines ant smėlėtų pėdų, tačiau, lengvai įsispyręs į pusbačius, tvarkingai suvarstė batraiščius ir surišo juos viršuje kilputėmis. Pakėlęs nuo žolės švarką, jį užsivilko, pirštais subraukė aukštyn plaukus, užsidėjo kepurę ir nesidairydamas išėjo į vieškelį.

Nei ką veiks, nei kur eis Lauras dar nieko nežinojo. Bet dėl to nesirūpino. Svarbu, kad sėkmingai ištrūko iš klastingo ežero gniaužtų ir liko gyvas. Jis ėjo paskendęs savo mintyse vakaro prieblandos išbalintu vieškeliu, kai iš už posūkio išniro gražiu arkliu pakinkytas vežimas ir sparčiai artėjo prie jo.

Storai šiaudais priklotose drabinose sėdėjo keli, aiškiai išgėrę, vyrukai. Jie smagiai ir garsiai šūkčiodami tarp savęs šnekėjosi, bandė dainuoti ir Lauras, tarsi kieno tai pastūmėtas, išėjo prieš juos į vidurį vieškelio.

Nuo netikėtai pasirodžiusio žmogaus pasibaidė arklys, metėsi į šoną, bet, važnyčiotojas tvirtomis rankomis įtempęs vadeles, jį sulaikė ir sustabdė.

– Ko kėpsai kaip koks vaiduoklis viduryje vieškelio? Matai, kad arklys baidosi? – užsipuolė vyrukas Laurą, pagrasindamas botagu.

– Bijojau, kad nepralėktumėt pro šalį ir nepaliktumėt manęs vieno, – išsigandęs teisinosi Lauras ir pasitraukė į šalį.

– Jeigu taip, tai eikš čia pas mus, – pašaukė jį vienas ir laimingas Lauras įsispraudė tarp vyrų.

Visi draugiškai jį priėmė. Aplink linksmi veidai, blizgančios akys, šviečiančios plačios šypsenos Laurą iškart nuramino ir jis atsipalaidavo. Niekas nieko jo neklausinėjo, nekamantinėjo. Neklausė, kodėl jis taip vėlai vienas vieškelyje, kur jam reikia važiuoti. Ar ne vis tiek? Važiavo keturiese, dabar važiuos penkiese. Vietos užtenka... Visi žino, kur kuriam reikės išlipti. Dabar jie grįžta į namus, baigę sezoninius darbus statybose ir veža namo sunkiai uždirbtus pinigus. Vyrai visą žiemą ilsėsis, kol sulauks kito pavasario ir vėl išvažiuos uždarbiauti. Kurie vedę, tų laukia šeimos, vaikai, o kavalierių laukia panos, armonika, vakaruškos ir kiti kaimo pasilinksminimai.

Į kaimą vyrai įlėkė dainuodami, kad visi girdėtų, jog grįžta vyrai namo. Juoduose trobų languose kaipmat pasirodė smalsūs veidai, prie stiklo prisiplojo vaikų nosys, kiemuose sujudo loti šunys.

Kol pasiekė paskutinę kaimo trobą, ratuose liko tik Lauras su vadeliotoju. Įvažiavęs į savo kiemą, vyrukas iškinkė arklį, nuvedęs į tvartą, pririšo ir padavė šieno. Uždaręs tvartą ir už kampo atlikęs mažą gamtos reikalą, jis nuėjo į pirkią. Lauras buvo laimingas, kad niekas jo netrukdo. Jis įsirausė į šiaudus ir, išvargintas dienos įspūdžių, užmigo nekalto vaiko miegu. Niekam nerūpėjo, kad vežėčiose liko žmogus... Tik vėlyvą rytą išėjęs į kiemą tas pats vyrukas jį pastebėjo ir priėjęs atsargiai pajudino Laurą už peties.

– Klausyk, brolau? Kodėl čia miegi? Ko neini namo?

Pažadintas Laurynas iš karto net nesusigaudė: „Kas čia dedasi? Aš guliu šiauduose... Prie manęs tas pats piktas važnyčiotojas... Vieta nematyta, nepažįstama...“ Nieko nesuprasdamas, Lauras atsisėdo ir apsidairė. Pajutę svetimą žmogų, ėmė loti šunys. „Kaip ir kada aš čia atsidūriau? Ko iš manęs nori tas vyras?“

– Ko tyli? Ko nieko nešneki? – jau piktokai paklausė žmogus. – Kas tu toks esi? Iš kur? Koks tavo vardas?

– Ne jau! – staiga išsigando Lauras. – Į dvarą aš jokiu būdu negaliu grįžti...

– Kodėl? – susidomėjo žmogus.

– Negaliu ir tiek. Man labai nemalonu.

– O vis tiktai? Kokie nemalonumai? Gal galėčiau kuo nors padėti? – ar tikrai norėdamas padėti, ar iš smalsumo toliau kamantinėjo Laurą vyrukas.

– Niekas negali man padėti. Ir išvis man nėra ko tikėtis...

– Negi tikrai taip blogai? – neatlyžo vaikinas.

Kad ir šiauduotas, kad ir sulamdytas buvo Lauras, tačiau galima buvo įžiūrėti, kad jo kostiumas iš geros medžiagos ir buvo galima spręsti, kad vakar sutiktas nepažįstamasis nėra koks nors valkata. Jo tokia neaiški šneka kuo toliau, tuo labiau kėlė susidomėjimą.

– Nei Katrytė, nei Alesia nė viena nenori už manęs tekėti. Negaliu aš joms rodytis akyse. Aš ir taip pažemintas...

– A... Tai čia pasirodo širdies reikalai, – pagaliau viską supratęs, nusišypsojo vaikinas, – tokiuose reikaluose tikrai nelabai galiu padėti. Tik patarčiau, kad dėl to nebūtina taip labai pergyventi, – nors tiek paguodė Laurą. – Yra tų mergų... Tik taip atrodo, kad ta, kurią įsikliopijai, pati geriausia. O žiūrėk, už kurio laiko sutinki dar geresnę... Pats iš savo patirties žinau... O ką pats dirbi dvare? – dar paklausė.

– Na, visokius lauko darbus, – gerai pagalvojęs, prisiminė Lauras.

– Vadinasi lauko darbininkas, – nusprendė vyrukas. – O dabar apsitvarkyk, nusivalyk šiaudus, prie šulinio nusiprausim ir eisim valgyti pusryčio. Aš irgi dar nevalgęs. Tavo vardas sakai Lauras, o mano Balys, – toliau kalbino jis Laurą, kai nusiprausę ėjo per kiemą. – O tie visi vyrukai, su kuriais vakar važiavom, darbo draugai. Grįžom, baigę sezono darbus ir tave nutvėrėm. Ką veikei tokiu metu prie ežero?

– Pabėgau iš dvaro ir šiaip sau klaidžiojau, pats nežinodamas kur... – prisipažino Lauras.

– Taigi... Meilės kančios... – nepiktai pasišaipė iš jo Balys ir pagalvojo: „Nieko nepadarysi... Kiekvienam savi rūpesčiai... Vieniems rimtos bėdos, o kiti eina iš proto dėl mergų“. – Tai ką manai daryti toliau? Turbūt trauksi namo? – kreipėsi į Laurą Balys.

– Tik ne namo! – net sustojo Lauras. – Niekas manęs ten nelaukia. Niekam aš ten nereikalingas.

Balys kažką įtardamas į jį pasižiūrėjo: „Į dvarą grįžti nenori, į namus taip pat... Ką jis galvoja? Negi dėl mergų galima taip durniuoti? Nepanašu, kad būtų nenormalus, bet ką gali žinot? Visokių pasitaiko“.

– Klausyk, jeigu į dvarą tikrai negalvoji grįžti, tai aš pačiam galiu prirodyti gerą vietą, – kai pavalgė, vėl sušneko Balys. – Gyvena čia mūsų miestelyje tokia vieniša našlė. Ieško berno savo trijų hektarų sklypui apdirbti. Turėjo samdinį, beveik trejus metus ištarnavo, bet apsiženijo ir išėjo, o jai paliko daug nepadarytų darbų. Algelė ne per didžiausia, bet ir darbų daug mažiau negu pas ūkininką. Nepersidirbsi... Šiaip moteriškė gera, nešykšti, valgyti gerai duoda. Jeigu patiks, tai galėsi sau būti ir būti. Tikrai nebus blogiau negu dvare.

– Tik kažin ar aš mokėsiu? Ar sugebėsiu? Ar žinosiu, ką reikės dirbti? – iškart nudžiugęs, susirūpino Lauras. – Kažin kaip man seksis? Išvarys, jeigu ką ne taip padarysiu...

– Jeigu jau dirbai dvare, tai ir čia kitaip nebus. Prie žemės visur vienodi darbai, o ką reikės dirbti, našlė pati pasakys. Ant to ir šeimininkė.

– Jeigu taip, tai gerai. Kad tik priimtų. Dvare viską padarydavau, ką liepdavo tėvas, o čia dirbsiu, ką pasakys šeimininkė. Dirbti aš netingiu, – sutiko Laurynas.

Balys vėl smalsiai į jį pasižiūrėjo, bet nelabai gilinosi, ką šneka Lauras. Jis irgi apsidžiaugė, kad vaikinas sutiko. Tokiu metų laiku nelabai rasi žmogų, o našlelė šiaip ar taip tolima giminaitė. Jai padėti reikia.

15.

Šelvys nors ir stengiasi nusiraminti, bet negali negalvoti apie Laurą. Kur eina, ką dirba visus jo žingsnius lydi viena ir ta pati mintis : „Gal jau atsirado?“

Jei ne šiandien, tai rytoj jis gaus žinią ir teks važiuoti atsivežti. Reikia ruoštis laidotuvėms, atsivežti iš lentpjūvės lentų, pirkti įkapes, žvakes... Bet, kol nieko tikro dar nežino, nieko negali daryti. Tėvas priverstas laukti. Tokia savijauta, lyg būtum supančiotas: ir žino, kad visko reikės, ir turi sėdėti, rankas sudėjęs. Kiekviena tokia praleista diena jį vis labiau slėgė ir jam trūko kantrybė.

Išlaukęs savaitę ir, nesulaukęs jokių žinių, neiškentęs Šelvys pats nuvažiavo pas gaspadorių Alksnį teirautis, ar tikrai iki šiol nieko nesigirdėjo. Nieko nesužinojęs ir susikrimtęs jis grįžo namo. „Visa savaitė praėjo, galėjo jau ir pasirodyti... Ežeriukas nedidelis, krantas prie kranto... Ir dienų vėjuotų pasitaikė... Net kelios... Kodėl iki šiol neišplukdė, kodėl taip ilgai slepia, neparodo?“ – kankinosi tėvas.

Jeigu tai būtų tik šiaip koks buitinis rūpestis. Prie to Šelvys pripratęs, bet čia toks įvykis, kuris vis labiau graužia širdį ir atima paskutinę sveikatą. Kaskart tėvas jaučiasi vis blogiau, vis silpniau. Norėtųsi, kol dar turi jėgų, kol dar yra gyvas, viską sutvarkyti. Atsivežti, palaidoti, kad kur nors nesiblaškytų sūnaus siela, kad nebūtų kur nors patvoryje užkastas kaip neatpažintas kūnas. Juk čia jo vaikas, sūnus, kurio gyslomis tekėjo tas pats kraujas.

Praėjo dar ir dar savaitė. Jokių žinių.

Šelvys nors ir graužiasi, nors vis dažniau jaučia skausmą krūtinėje, bet nepasiduoda. Abu su Galiniu darbuojasi iki vėlumos, kartu su kumečiais džiovina, fukteliuoja grūdus, ruošia juos pardavimui. Šiemet derlius užderėjo neblogas ypač kviečiai, o kad būtų mažiau vargo, su tam tikra nuolaida sutarė, kad Lietūkis pats iš vietos pasiims grūdus. Nereikės nė vežti arkliais. Dvaras patyrė šiek tiek nuostolių, bet užtai kaip patogu. Atvažiavo su sunkvežimiais, paėmė visus pardavimui skirtus grūdus ir čia pat vietoje atsiskaitė.

Galinis stebisi. Tiek litų jis kaip gyvas nebuvo matęs. Štai ką reiškia toks ūkis ir patyręs gaspadorius. Jam atrodė, kad ir jis sugebėjo suktis, bet per tuos metus jam daug ko teko mokintis iš Šelvio. Galinis, būdamas nekvailas ir pastabus, kai ką matydamas, daug ką girdėdamas, dėjo viską į galvą ir kiti metai jam turėtų būti žymiai lengvesni. Jis dėkojo Dievui, kad susidėjus tokioms aplinkybėms, pateko į dvarą ir tapo tokių didelių pinigų dalininkas.

Šelviui gi tokie pinigai ne naujiena. Gavo maždaug tiek, kiek buvo numatęs. Taip kaip senais gerais laikais gal ir pasidžiaugtų, bet dabar, kai širdyje tebėra gyvi visi tie skaudūs prisiminimai, jo niekas nedžiugina. Jis nebeturi žmonos, neteko abiejų vaikų, prasta sveikata. Laimė dar, kad suskubo sutvarkyti dvaro reikalus. Rado žmogų vietoj savęs. Jo pasirinkimas pasiteisino, Galinis jo neapvylė, o kas svarbiausia – dvaras turi paveldėtoją. Viskas atiteks anūkui, kad tik jis augtų sveikas, o užaugęs, su tokiu seneliu kaip Galinis nepražus nei pats, nei dvaras.

Vieną kitą savaitę Šelvys dar tikėjosi, kad ežeras atiduos sūnų, bet, kai praėjo visas mėnuo, jis nebeteko vilties, kada nors pamatyti žuvusį Laurą. Turbūt skenduolis užsikabino už kokio nors akmens ar išsikerojusių pakrantės krūmų šaknų ir niekada nebeiškils į paviršių. Liks amžinai ten, kur surado sau mirtį ir kapą kartu.

Atrodo dabar, kai jau visi darbai baigti ir pinigai rankose, galima tik ilsėtis ir pradėti kaupti jėgas kitam pavasariui, bet Šelvys, per visą rudenį iš paskutiniųjų jėgų dirbdamas, visai išseko. Jaučia žmogus, kad nepadeda nei poilsis, nei vaistai, nebegali atgauti jėgų taip, kaip būdavo anksčiau. Kad ir kaip būdavo pavargsta, bet, sulaukęs žiemos, visada atsigaudavo. O dabar dieną geriau, dieną blogiau, vis į guolį traukia, o atsigulęs negali užmigti.

Kaip ten bebuvę, bet iki Naujų metų Šelvys dar tempė, bet po švenčių kai atsigulė, tai taip ir nebeatsikėlė, o ankstyvą pavasarį dvare vėl laidotuvės. Pasimirė pats dvarininkas Dominykas Šelvys ir dvaras liko naujojo šeimininko rankose.

Nuoširdžiai, graudžiai apraudojo kumečiai Šelvį. Geras, doras ir teisingas buvo žmogus, visų jų vargdienių geradarys ir šeimininkas. Nespaudė labai prie darbo, neskriaudė atsiskaitydamas. Kiekvienais metais, gavęs už derlių pinigus, neužmiršdavo ir savo darbininkų apdovanoti. Paremdavo pinigais bėdoje, visada galėjai gauti arklį, jeigu reikėjo, skolindavo javų, pinigų ir teikdavo visokią paramą.

Vyrai ir moterys verkė prie karsto, pergyveno ir Galinis: „Per anksti išėjo... Galėjo dar metelius, kitus pagyventi, kol aš būčiau viską gerai įsisavinęs. O dabar, kas gi tie vieni metai? Nors nemažai išmokau, bet kaip bekalbėk, iki savarankiškumo dar toli“.

Artinosi toks atsakingas metas kaip sėja, o Galinis nesijautė visai tvirtas, kad galėtų pats vienas spręsti tokius svarbius klausimus. Nėra su kuo pasitarti, pasiklausti, išgirsti suprantančio žmogaus nuomonę. Juk galima sakyti, kad nuo sėjos darbų priklausys visas metų derlius.

Dažnai buvodamas valsčiuje, Galinis sužinojo, kad į miestelį pas tėvus grįžo, Dotnuvoje baigęs agronomijos ir veterinarijos mokslus, jaunuolis. Gaspadoriai patarė su juo pasišnekėti.

– Gal ir vertėtų pakalbinti? – mąstė Galinis. – Toks, baigęs žemės ūkio mokslus, žmogus, specialistas labai praverstų dvare. Kai ką dirbtume senoviškai, kai kur ir naujovių būtų galima įdiegti, pasinaudojus jo žiniomis. Būčiau ne vienas, galėčiau drąsiau priimti lemiamus sprendimus... O be to reikia žmogaus, kuris tvarkytų dvaro dokumentus. Gaudamas tokias pajamas, dvaras būtų visai pajėgus išlaikyti tokį žmogų. Šelvio dalį panaudočiau jo išlaikymui, o mano dalis net nenukentėtų. Štai ir bus kas dirba Šelvio vietoje. Taigi turėti šalia tokį nusimanantį specialistą būtų labai paranku.

Taip nusprendęs, vieną sekmadienį po pamaldų Galinis susirado sodybą, kurioje gyveno agronomas, ir užsuko į ją.

Nedaugiau nei dvidešimt penkerių metų jaunuolis atrodė solidžiai, patikimai, šneka protingai, savo vertę žino. Pasirodo, pas jį buvo atvažiavę iš lenkiško dvariuko ir kvietė, bet nesulygo dėl kainos. Nelaukęs, kol Galinis pasiūlys savo kainą, jaunuolis pirmas tuojau pat išdėstė savo reikalavimus ir šviesiai tiesiai pareiškė, kad nenusileis ir Galiniui. Jeigu šis sutiks su jo sąlygomis, tai yra pasirengęs nors nuo šios dienos pradėti eiti savo pareigas. Jeigu ne, tai tegul Galinis nė nebando derėtis. Nieko nebus.

Kas belieka Galiniui? Truputį per brangu, negalvojo jis, kad tiek kainuos, bet nėra ką daryti. Žmogaus verkiant reikia, o be to ir laikas spaudžia.

Čia pat pavasaris...

16.

Į našlės namus Lauras buvo priimtas iškart kaip savas žmogus. Moteriškė, matydama, kad jaunuolis nelabai drąsus, pasistengė būti maloni. Kuo turėdama pavaišino, paklausinėjo iš kur kilęs, kas tėvai, o pastebėjusi, kad jis apie save nelabai noriai šneka, daug nekamantinėjo.

Kai išėjo Balys ir jie liko vienu du, našlė aprodė savo gyvenimą. Pirmiausia nuvedė Laurą į kambarėlį, kuriame jam reikės gyventi, nusivedusi į tvartą parodė gyvulius, nuvedė į daržinę su šienu ir šiaudais, į klėtį su maišais grūdų ir į vazaunią su ūkiniais padargais.

Gyvulių nedaug. Arklys, karvė, trys paršai ir pora avelių. Bet gyvulėliais rūpinsis pati šeimininkė. Laurui reikės tik žiūrėti, kad būtų pagirdytas arklys, karvė, avelės, pažiūrėti, kad jie būtų sausi ir gal būt reikės kokį kartą išmėžti mėšlą į prietvartę, jei jo per daug susimintų iki pavasario.

Pirmas darbas, kuris laukė Lauro, tai nefukteliuoti grūdai. Pas visus jau seniai tas darbas padarytas, o pas ją, kai išėjo bernas, po kūlimo taip ir liko stovėti maišuose. Našlė norėjo kaip greičiau juos išvalyti, išdžiovinti, kad galėtų dalį parduoti, dalį sumalti valgymui.

Taip ir prasidėjo naujas Lauro gyvenimas. Rytais šeimininkė jį žadina anksti, bet pamaitina skaniais pusryčiais, pasako, ką reikės dirbti ir išleidžia. Apsiruošusi po namus, našlė ateina pažiūrėti, kaip Laurui sekasi ir pati randa darbo, kad galėtų sukinėtis netoliese. Kai jai kas per sunku, ji kviečia vaikiną padėti, o pamačiusi, kad Laurui kas sunku, pati skuba jam į pagalbą. Taip dviese, vienas kitam padėdami, jie po truputį darbuojasi ir užmesti darbai mažėja.

Tuos Lauro drabužėlius, su kuriais jis atėjo, našlė Anė gražiai išvalė, išskalbė, išlygino ir pakabino į spintą prie savo išeiginių, o kasdienai nešioti davė jam savo mirusio vyro rūbus, kuriais vilkėjo prieš tai dirbęs bernas.

Su tais truputį ankštokais rūbais Laurui nelabai patogu judėti, bet jis pradeda apsiprasti, o kai ateina sekmadienis, jis atsigauna. Nusiprausęs ir nusiskutęs jis velkasi našlės išskalbtais ir išlygintais marškiniais, išvalytu kostiumu, apsiauna minkštais pusbačiais ir tampa visai kitu žmogumi.

Kai jis taip pasirėdo, našlė negali juo atsigrožėti. „Toks vaikinas... Ir iš kur Balys jį ištraukė? Toks gražus, inteligentiškas... Ar jam bernu būti? Neišbus jis pas mane visus metus, – nerimavo ji, – kaipmat susiras merginą, apsiženys ir išeis, o aš ir vėl liksiu viena. Pilnas miestelis gražių mergaičių, o sekmadieniais į bažnyčią iš aplinkinių kaimų dar suvažiuoja nė kiek neprastesnių ūkininkaičių... Toks puikus vaikinas neliks nepastebėtas. Ačiū Dievui, kol kas, atrodo, kad jis nelabai domisi miestelio gyvenimu...“

Bažnyčioje pasibaigus pamaldoms, Lauras neieško progų, kad pasivaikščiotų gatve, taip kaip kiti bernai ir merginos. Sugaišta tik tiek, kiek reikia iš bažnyčios ateiti iki namų, o čia jau jo laukia visada skaniai paruošti šventiniai pietūs.

Našlė Anė iš kailio neriasi, kad tik Laurui įsiteiktų. Sekmadienį keliasi net anksčiau nei įprastą dieną, kuria pečių, gamina pusryčiams virtinių ar pyragėlių su varške ir sviestu. Kartu su pusryčiais kaičia ir pietus, kad Laurui, parėjus iš bažnyčios, viskas būtų paruošta ir nereikėtų ilgai laukti. Prie tradicinės kopūstų sriubos ir mėsos su raugintais agurkais, visada našlė dar padeda ant stalo griežinėliais pjaustytos rūkytos dešros ir kumpio, o be to dar ir sekmadienio dienai pakeptų saldžių piernikų prie arbatos.

Anei malonu matyti, kaip Laurynas gražiai valgo. Gražu žiūrėt, kaip jis laisvai darbuojasi peiliu ir šakutė ir, niekam nematant, ji pati pabando pamėgdžioti. „O kad taip būčiau jaunesnė... Mokėčiau apsisukti taip, kad jis visam laikui liktų pas mane sodyboje, neatiduočiau jo į kitas rankas. Pavydėtų man tokio gražuolio visos miestelio mergelės... Bet dabar, kaip nešnekėk, aš jau per sena... Jam ne daugiau kaip kokie dvidešimt penkeri, o man jau arti keturiasdešimties... Bet vis tiktai malonu, kad galiu turėti tokį vyruką šalia savęs... Smagu su juo bendrauti per dienas, netgi jausti savo viršenybę ir nors kuriam laikui laikyti jį savo nuosavybe...“

Kai atėjo ruduo ir žiemos šalčiai, Anė davė Laurui visai dar naują, gerai užlaikytą vyro išeiginę šiltą skrandą vaikščioti į bažnyčią. Atidavė aulinius batus ir ausinę kepurę, niekaip nesuprasdama, kodėl Lauras nieko neturi žiemai. Per vasarą galėjo ir neturėti kasdienių, bet rudeniui ir žiemai turėjo gi parsivežti iš namų, kad turėtų savo. Bet tiek to, ne gaila, tegul nešioja, nieko neatsitiks, kad pravėdins ilgai spintoje kabėjusius drabužius.

Atėjus pavasariui ir prasidėjus pavasariniams darbams, paaiškėjo, kad iš Lauro visai prastas darbininkas. Per žiemą viskas buvo gerai. Mėšlą išvežė ir iškratė ant dirvos laiku, darbą padarė be priekaištų, bet, kai reikėjo aparti, tai našlė, pamačiusi kaip jis aria, baisiausiai išsigando. Nėmaž nevaldomas plūgas, tai giliai įsikirsdamas į žemę, tai šokinėdamas paviršiumi, guldė kreivai vagas, vietomis palikdamas plūgo nepaliestus, neužarto mėšlo plotus. Aiškiai buvo matyt, kad artojas arba nepatyręs, arba visai nemokantis to darbo.

Lauras stengėsi iš visų jėgų. Apsipylęs prakaitu jis plūkėsi keletą dienų. Našlė irgi nuolaidžiavo, tikėdamasi, kad už kurio laiko viskas pasitaisys, bet, kai vieną rytą po pusryčio Lauras tiesiai šviesiai pasakė : „Nebebūsiu daugiau, išeinu, “ – ji visai pasimetė.

– Bijok tu Dievo, – kone verkdama ji užsipuolė Laurą, – kaip dabar bus? Aš ir vėl lieku viena per pačius pavasarinius darbus. Ką aš dabar darysiu?

Bet Lauras nenusileido.

– Tamsta pati matai, kad nieko man neišeina. Per sunkus man tas darbas. Pasiimsi tokį, kuris viską padarys geriau už mane.

– Bet kurgi aš gausiu žmogų tokiu laiku? Ar dabar metas ieškoti samdinių? Aš pačiam nemokėsiu, – pagaliau pagrasino pasipiktinusi našlė.

– Ir nereikia, – ramiai atsakė Lauras, – grįžtu į dvarą ir man nieko nereikės.

– O dvare ar nereikės dirbti? – baisiausiai nustebo našlė, – be darbo niekur nelaikys.

– Norėsiu dirbsiu, norėsiu ne. Čia jau mano reikalas, – atkirto Lauras.

– Ką jis čia dabar šneka? – įtartinai pasižiūrėjo į jį našlė Anė. – Jam turbūt ne visi namie, – susirūpinusi pagalvojo ji, bet Lauras jau išėjo ir užsidarė savo kambarėlyje.

Našlė nebežino ką jai daryti? Jeigu ji labai prašytų, verktų, gal dar Laurą ir sulaikytų, bet kas jai iš tokio darbininko, kuris nemoka žemės arti? „Tegul sau keliauja į dvarą, kur „nereikės nieko dirbti“. Kaip mat išlėks iš ten toks apsimetėlis...“

17.

Anė už kurio laiko užėjo į kambarėlį, bet Lauro jau nebebuvo. Ji rado gražiai suklotą lovą, o prie lovos ant kėdutės tvarkingai sudėtus kasdienius ir šventinius drabužius, kuriuos jis vilkėjo.

Lauras išėjo nė neatsisveikinęs, nepadėkojęs našlei už tai, kad per tą laiką jį maitino, skalbė, leido nešioti vyro drapanas. Kita vertus, už ką jai dėkoti? Pinigų Lauras neprašė, o tiek kiek visko padarė, už pavalgymą atidirbo. Lauras išėjo apsirengęs savo drabužius, su kuriais atėjo, lyg tyčia palaukęs, kol sušils tiek, kad lauke būtų galima vaikščioti su vienu kostiumu.

Jaunuolis, išėjęs iš miestelio, atsidūrė kryžkelėje. Į skirtingas puses šakojosi trys keliai ir Lauras susirūpino, kuriuo gi pasukti, kad patektų į dvarą. Užėjęs į arčiau miestelio gatvės stovintį namą ir pasiklausęs kuriuo keliu eiti, jau visai drąsiai nudrožė vieškeliu.

Jis ėjo neskubėdamas, bet daug galvodamas. Ėmė viską po truputį prisiminti. Jam keistokai pasirodė, kad jis, išėjęs iš namų taip ilgai ėjo, kol pasiekė ežeriuką. Paskui su linksmais vaikinais atvažiavo į kažkokį nepažįstamą miestelį... Keliavo visą dieną, o dvaras, kaip žmonės pasakė, visai čia pat, už kelių kilometrų ir jis jau greitai bus namie.

Praėjo tiek laiko ir Laurynas visai nebesigėdijo Alesios, Na, jis pasipiršo, ji nesutiko... Kas čia tokio gėdingo? Laurynas nė trupučio nesigraužė. Jam ir dabar skauda širdį dėl Katrytės... Jau praėjo nemažai laiko, gal jau ji ir baigė tuos savo mokslus ir ko gero šiuo metu yra atvažiavusi į kumetyną? Jam stipriau ėmė plakti širdis nuo minties, kad neužilgo ją pamatys...

Kai Laurynas pasiekė dvarą ir įėjo į kiemą, viskas pasirodė kažkaip ne taip. Ne tik kiemas, bet ir pastatai visai ne tokie, kokius prisimena nuo vaikystės. Ten, kur stovėjo klėtis, dabar stovi kažkoks akmeninis pastatas, nėra akmenimis grįsto tako iki gonkų, iš kur patenki į didįjį kambarį. Dabar kieme vaikščioja nepažįstami žmonės, iššiepę nasrus ant jo loja pikti šunys, žvangindami grandinėmis. Štai iš namo išėjo žilstelėjęs, solidžiu pilvuku vyras. „Reikia jo paklausti, ką jis pasakys? “

– Ar nematėt tėvo? – arčiau žengęs žingsnį, paklausė Lauras ir žmogus sustojo.

– Kokio tėvo ieškai? – nustebęs šis pažiūrėjo į vaikiną.

– Na, Dominyko Šelvio, dvaro šeimininko, – paaiškino Laurynas ir sukluso.

– Jokio Dominyko pas mus nėra. O ko pats norėjai? – paklausė ir piktokai pridūrė, – jeigu dėl darbo, tai dabar darbininkų mums nereikia. Ateik per rugiapjūtę, – ir, nekreipdamas dėmesio į pasimetusį Laurą, nužingsniavo per kiemą.

Lauras stovėjo, nežinodamas, ką daryti toliau.

– Na, ko stovi? Ko šunis erzini? – grįždamas žmogus dar apibarė, – svetimų jie nemėgsta...

Laurui nieko kito neliko, kaip tik išeiti. Prieš jį vėl vieškelis, bet jeigu anksčiau jis vieškeliu išėjo iš namų, tai dabar tikėjosi, kad juo būtinai pareis namo. „Tik reikia eiti, nepatingėti. Kol dar tik rytas, nėra vėlu, reikia pasistengti... Iki vakaro aš turiu būtinai pasiekti tėvo dvarą, nes jau norisi valgyti ir ne pro šalį būtų gerai pailsėti,“ – nusprendė Lauras.

Visą kelią vaikinas ėjo sparčiai, užsukdamas į arčiau pasitaikančias sodybas. Visur klausinėjo vieno ir to paties – ar kas nežino Dominyko Šelvio, jo tėvo dvaro. Nesužinojęs vienoje vietoje, klausė kitoje. O laikas bėgo, artėjo vakaras.

Laurui buvo keista.“ Pasirodo, kad sviete yra ne vienas mano tėvo dvaras. Bet kodėl žmonės nieko apie jį nežino? Kaip reikės tada jį surasti? Ir kaip tada jo ieškoti? Na, iki vakaro dar toli, o aš einu vieškeliu. Tik vieškelis turi mane parvesti ten, iš kur aš išėjau. Juk visi žmonės vieškeliu eina ir važiuoja, pasiekia jais didelius miestus, mažus miestelius, susisiekia vieni su kitais ir jais grįžta namo. Be abejonės ir aš pasieksiu tai, ko man reikia. Vien tik vieškelis man padės ir parves mane į dvarą“.

Už dvylikos kilometrų nuo miestelio esantis Gudaičio vienkiemis jau skendo tamsoje, kai prie jo vartelių atėjo Lauras. Kai šeimyna po vakarienės išsivaikščiojo miegoti, pats gaspadorius, prieš eidamas gulti, dar išėjo į kiemą ir paleido nuo grandinių šunis. Jau vėlus laikas, tokiu metu niekas nebevaikšto, tegul jie palaksto laisvi. Lakstydami geriau saugos namus, iš tolo neprileis prie sodybos vagių.

Šeimininkas tik spėjo uždaryti priemenės duris, kai išgirdo, kad šunys, piktai lodami ir urgzdami, kažką užpuolė. Pradaręs duris, jis pamatė prie vartelių stovintį žmogų. Šunys įnirtingai puldami, šokinėdami į viršų, draskė dantimis ir nagais žmogaus drabužius ir, jį parvertę ant žemės, puldinėjo jau gulintį.

Gudaitis vos pajėgė sutramdyti įsisiautėjusius gyvūnus, kurie buvo įsismarkavę, tapo sunkiai suvaldomi ir visai nebeklausė šeimininko. Gaspadorius vos sugebėjo šunis atginti nuo žmogaus ir vėl pritvirtinti prie grandinių. Pririšęs šunis, šeimininkas pribėgo prie gulinčio žmogaus ir bandė jį kelti, bet tas gulėjo be gyvybės ženklų, lyg priaugęs prie žemės. Sudraskytais drabužiais, visą apsipylusį krauju žmogų, Gudaitis net nepajėgė paversti ant šono. Palikęs gulintį, jis bėgte pasileido prie klėties žadinti berno, kad jam padėtų, bet tas, išgirdęs triukšmą, jau buvo išėjęs į prieklėtį pasižiūrėti, kas čia dedasi.

Abu su bernu vyrai įtempė Laurą į pirkią ir uždegė žiburį. Gaspadorius liepė žmonai pašildyti vandens, berno padedamas nurengė vaikiną iki nuogumo, šiltu vandeniu visą numazgojo ir, suvynioję Laurą į sausą paklodę, paguldė į lovą už mūrelio.

Lauras, visą dieną ėjęs pėsčias, išvargęs, alkanas, nusilpęs, užpultas šunų labai išsigando ir ne tiek iš skausmo, kiek nuo išgąsčio netekęs sąmonės, pargriuvo kniūbsčias ir tai jį išgelbėjo nuo veido sužalojimų. Labiausiai apkandžiotos buvo Lauryno rankos ir blauzdos, ant kurių kraujavo gilios žaizdos. Šeimininkė jas dar apmazgojo ramunėlių nuoviru ir, patepusi jas kiškio taukais, aprišo švariais lininiais skudurėliais. Visas, kad ir negilias žaizdas ir įdrėskimus moteriškė išvalė, nuplovė ir patepė ta pačia mostimi. Apvilktas švariais drobiniais marškiniais, apklostytas lininėmis paklodėmis, Lauras didelio skausmo nejuto ir, taip paliktas gulėti, užmigo.

Kietai išmiegojęs iki ryto, vaikinas atmerkė akis. Iškart nė nesusigaudė kur jis yra, o kai pajudėjo ir ėmė tvinkčioti visa kūnas, viską prisiminė. Pirma mintis buvo: „Kur tie drabužiai, kuriais aš vilkėjau? Juk be šito kostiumo aš daugiau nieko neturiu? Kaip bus, kai ryte atsikėlus reikės apsirengti? Jei būčiau žinojęs, kad taip atsitiks, geriau jau būčiau į tą vienkiemį neužsukęs. Bet man nebuvo kitos išeities. Beeinat sutemo, artėjo naktis, reikėjo gi ieškotis nakvynės“.

Išgirdusi Laurą brazdant lovoje, atėjo anksčiau už visus atsikėlusi šeimininkė.

– Na, kaip gi tu jautiesi? – maloniai paklausė ji.

– Atrodo, kad neprastai, – atsakė jai Lauras, – galėčiau jau ir atsikelti, bet kuo aš apsirengsiu? Iš mano drabužių turbūt visai nieko neliko?

– Aš jau apžiūrėjau. Nieko baisaus, nesirūpink, – neišgąsdino jo moteris. – Labiausiai tai nukentėjo kelnės, o švarkas tik nubraižytas nagais. Bus galima sutvarkyti. Bet pats dar neskubėk keltis. Matysim, kaip viskas prie šviesos atrodo. Geriau jau dieną, kitą palaukti, leisti, kad visai užgytų žaizdos, o tai per anksti prisilietusios prie drabužių, gali vėl atsišviežinti.

Lauras tarp švarių, minkštai iškočiotų lininių paklodžių išgulėjo dar tris paras, o ketvirtą atsikėlė ir papusryčiavo kartu su visais. Šeimininkė kartu su dukra gražiai sutvarkė švarką ir kelnes. Kur reikėjo – susiuvo, kur reikėjo – išvalė, išskalbė, išlygino marškinius ir Lauras sėdėjo už stalo visai kaip gerbiamas svečias.

Šeimininkas maloniai jį kalbino, teiravosi, iš kur esąs, kur vaikščioja, kad taip vėlai užklydo į vienkiemį... Šnekėdamas jis atsargiai teisinosi, gal kiek per anksti tą vakarą paleido šunis ir iš tolo klausėsi, ar neims reikšti kokių nors pretenzijų nukentėjęs žmogus. Lauro atsakymas, kad jis eina namo į dvarą pas tėvą, jį stebino ir glumino. Apie jokį dvarininką Dominyką Šelvį gaspadorius nebuvo girdėjęs ir Lauro tvirtinimas, kad jis neva yra jo sūnus, papiktino šeimininką.

– Ar iš tikrųjų trenktas, ar tik apsimetėlis vagišius norėjo patekti į sodybą? Tenka girdėti visokių atsitikimų. Dabar daugybė visokio plauko perėjūnų pasirodo ypač atokesnėse vietose ir taikosi apiplėšti ramius gyventojus. Gali būti, kad čia toks pat. Bet nepavyko... Užpuolė šunys... O dabar skiedžia nebūtus dalykus, nori apdumti akis, kad šeimininkui nekiltų įtarimo ir neiškviestų policijos. Jeigu be šunų pagalbos būčiau pats nutvėręs taip vėlai vakare savo sodyboje, taip ir būčiau padaręs. Bet dabar, kaip nešnekėk, kai esu kaltas, kad šunys apdraskė žmogų, geriau jau nieko neviešinti.

Po pusryčio šeimininkas, palydėjęs Laurą iki vartelių, palinkėjo jam laimingos kelionės ir vaikinas vėl atsidūrė vieškelyje.

18.

Pasisamdęs agronomą, Galinis nė kiek neapsigavo. Jis turėjo puikų pagalbininką laukų darbuose ir žmogų, kuris tvarkė dvaro dokumentus. Per žiemą sirguliuodamas Šelvys viską buvo apleidęs. Ne tas jam rūpėjo. Apimtas liūdesio ir graužaties jis visai niekuo nesidomėjo, buvo įsitikinęs, kad jau nepasveiks, laukė mirties ir tyliai tam ruošėsi. Šelvys daug meldėsi, namuose dažnai lankydavosi kunigas ir advokatas. Šelvys ne kartą keitė testamentą, net du kartus priėjo išpažinties, priėmė komuniją. Viską paliko taip, kaip buvo, bet testamente įrašė, kad po jo mirties mažiausiai du kartus per metus būtų aukojamos šventos mišios už jį ir jo šeimą, o už šį patarnavimą buvo paskirta tam tikra suma bažnyčiai.

Agronomą Algį Galinis įkurdino mirusio Šelvio kambarėlyje už didžiojo kambario sienos. Algis, jeigu ne laukuose su Galiniu, tai didžiajame kambaryje nuo ryto iki vakaro tvarko popierius. Čia baisus kratinys. Neaišku, kur pradžia, kur pabaiga. Niekas nesutvarkyta, viskas išmėtyta po stalčius. Laimė dar, kad niekas nepradanginta, kas leido Algiui, gerokai padirbėjus, viską privesti prie tvarkos.

Viską sutvarkęs, agronomas tapo laisvesnis, turi daugiau laiko ir, jeigu nėra kokių darbų laukuose, tai šeimyninėje nuolatinis svečias.

Tik įžengęs į dvarą, Algis pastebėjo, kokia graži ir patraukli Šelvio marti Alesia. Jis nieko nežino, kad ji ir augina Šelvio sūnaus vaiką, tebėra netekėjusi mergelė, kaip ir to, kad Galinis nėra dvaro paveldėtojas, o tik valdytojas. Ir nebūtina jam žinoti... Šiaip ar taip Galinis yra jo šeimininkas, o duktė Alesia yra jauna, graži našlelė. Svarbu tik tai, kad, gyvenant tokiame nuošaliame vienkiemyje, kur retai sutiksi naują veidą, tuose pačiuose namuose gali matyti tokią mielą jauną moterį. Algis tai priėmė kaip Dievo dovaną.

Artinosi vasara – palankus metas meilei.

Dabar, kai jau sutvarkyti visi dokumentai, mažiau darbų laukuose, Algis gali skirti daugiau dėmesio našlei, tuo labiau, kad pastebėjo Alesios palankumą jam. Atsidūrusi arčiau ji rausta, neskuba pasitraukti, maloniai šneka, juokauja, kada tik Algis į ją pasižiūri, Alesia visada jam šypsosi, apdovanoja meiliu žvilgsniu.

Iškart pradėjęs tik lengvą flirtą, Algis vis dažniau pamąstydavo: „O ką? Gal ir visai nebloga būtų partija? Viena duktė pas tėvus... Dar nesenas, apsukrus vyras uošvis... Trijų šimtų hektarų ūkis... Dirbdami abu bendrom jėgom, galėtume daug ko pasiekti... Gal kaip tik šiame dvare mano ateitis? Visą gyvenimą būti pavaldiniu ir gyventi tik iš atlyginimo ne kokios perspektyvos... Ar ne geriau iš karto griebti jautį už ragų? Nėra ko laukti, kad ilgai atidėliojant neprarasčiau tokių viliojančių ir palankių aplinkybių. Juk visai paprastai ji gali ištekėti už ko nors kito. Našlelė visai puiki. Ką reiškia tas vienas vaikas? Užaugs kartu su savais... Duonos visiems užteks...“

Vis tiktai viena mintis Algiui nedavė ramybės. Jam rūpėjo, kokia iš tikrųjų yra Galinio teisinė padėtis šiame dvare? „Bet dar yra laiko... Aš viską sužinosiu. Pagaliau kaip ten bebūtų, bet šiuo metu Galinis čia šeimininkas, o aš jam pavaldus. Ir tiek...“

Viskas prasidėjo nuo pirmo bučinio. Alesia, atrodo, to tik ir laukė. Jeigu anksčiau užkalbinta tik rausdavo, tai dabar, patekusi į Algio glėbį, įsimylėjusi iki ausų, apipylė jį atsakomaisiais bučiniais, nuo ko Algiui užkaito kraujas. Nuo jos glamonių vyras tiesiog duso, bet tvardėsi stebėdamas, kiek jam bus leidžiama iš jos pusės.

Tai įvyko Algio kambarėlyje, kai Alesia atėjo pakeisti patalynės ir rado jį namie. Kaip visada kas antrą šeštadienį dvare buvo kūrenama pirtis, o prieš pirtį reikia pakeisti patalynę.

Nesulaukęs iš Alesios prieštaravimo, Algis pasiguldė ją į lovą ir tai buvo pirmas kartas, kai ji pasidavė jausmams ir peržengė proto ribą.

Šis kartas buvo pirmas, bet ne paskutinis. Nuo šiol Algio kambarėlis tapo jų meilės guoliu. Nutaikiusi momentą popietėmis, kai tėvas su motina eidavo valandėlei numigti, Alesia, niekam nematant, įsmukdavo į kambarėlį, o kai, atėjęs į kambarį Algis ją rasdavo – tai duris ant rakto ir abu į lovą. Nebuvo kada apsikabinus glamonėtis, suokti apie meilę. Reikėjo skubėti pasinaudoti tomis minutėmis, kurias leido susiklosčiusios aplinkybės. Bet užteko ir tiek, kad šios akimirkos būtų svaiginančios, nepakartojamos, laukiamos.

Kartą po vieno tokio pasimatymo jie ir ilgiau pasišnekėjo.

– O dvarininkas Šelvys ar koks nors artimas giminė jums buvo, – tarp kitko paklausė Algis Alesios, – ar tik tiek, kad tavo uošvis?

– Visai ne giminė, – keistas jam pasirodė merginos atsakymas, – netgi ne uošvis, – dar pridūrė.

– O tai kokiu būdu tavo tėvas šeimininkauja dvare? – susidomėjo Algis.

– Na, šeimininkauja ir šeimininkaus iki gyvos galvos, – nelabai aiškiai ir nenoriai atsakė jam Alesia. – Koks gi tau skirtumas?

– Vis tiktai... – nenusileido Algis, – o jeigu jis numirtų, kas tada? Ir išvis kokios jo teisės į dvarą?

– Ar aš žinau? – gūžtelėjo pečiais Alesia, – atrodo, kad valdytojas. Bet ko jis mirs?..

– Na, visaip gali būti. Štai Šelvys... Buvo visai dar ne senas, bet ėmė ir pasimirė. Visaip pasitaiko.

– Na, tėtušis už jį daug jaunesnis ir sveikata nesiskundžia. Tikėkimės, kad dar pašeimininkaus, kol užaugs tikrasis paveldėtojas.

– Tai jis ne paveldėtojas? Tai kas tada?

– Paveldėtojas mano Kęstutis. Kai užaugs ir sulauks pilnametystės, jam atiteks ir dvaras ir visas kitas palikimas. Viskas čia jo... Kad tik, Dievas duotų, sveikas užaugtų. Viskas jam priklauso.

– Štai kaip? – netikėta naujiena Algiui. – Ar yra tai kaip nors įteisinta, ar tik žodinis susitarimas? Ar yra kokie dokumentai, kurie galėtų tai patvirtinti?

– O kaipgi? Pas notarą paties Šelvio parašytas ir užtvirtintas testamentas. Ten ir kiti visokie dokumentai ir įsipareigojimai.

– Pasirodo, kad dar ir įsipareigojimai? Įdomu kokie? – kuo toliau, tuo labiau domėjosi Algis. – Ar ne per daug apsunkinantys dvarą? Įsipareigojimas įsipareigojimui nelygus...

– Nieko baisaus, – nuramino jį Alesia, – pilnu išlaikymu aprūpinti iki gyvos galvos neįgalų sūnų Lauryną ir senmergę, buvusią dvaro šeimininkę, Barborą Sakalaitę.

– Beje, o kur dabar tas sūnus? Girdėjau, kad užmušė brolį?

– Taip, – patvirtino Alesia, – mano Kęstučio tėvą. Šiuo metu dvare jo nėra. Kažkur dingo. Sako, kad prigėrė...

Ir Algis susimąstė: „Tai štai kokios tokelės... Pasirodo, tas jos vaikas aukso vertės... Nebus vaiko, nebus nei dvaro. Galinis šeimininkaus, kol užaugs vaikas, o šis, sulaukęs pilnametystės, visai paprastai gali atsisakyti senelio globos, norėdamas pats savarankiškai tvarkyti dvaro reikalus. Jeigu Galinis būdamas seneliu dar visai neaišku ar bus pageidaujamas, tai kas tada lauktų manęs kaip patėvio, jeigu aš dabar vesčiau Alesią? Dabar jie visi šiaip ar taip giminės, o aš gi būčiau visai svetimas, pašalinis žmogus. Įklimpsiu ir tiek. Jeigu Galinis būtų paveldėtojas, tai po jo mirties man kaip žentui galima būtų kai ko tikėtis, o dabar viskas Kęstučio. Turbūt, amžiną atilsį, Šelvys sąmoningai taip padarė, kad dvaras nepatektų į svetimas rankas. Dabar jau aišku, kad Alesia neatsisakytų už manęs tekėti, bet ar verta prie tokių aplinkybių skubėti su vedybomis? Reikia palaukti ir pasižiūrėti, kaip seksis toliau. Visa dokumentacija mano rankose ir gal pavyks pasipelnyti iš dvaro ir kitokiu būdu?“

19.

Lauras pasisukinėjo vieškelio viduryje, neapsispręsdamas kur eiti. Nelabai orientuodamasis kur esantis, jis vietoj to, kad eitų į priekį, pasuko į tą pačią pusę, iš kurios atkeliavo vakar.

Visai nesusivokdamas, kad grįžta atgal, jis žingsniavo pro tas pačias sodybas, tik tiek, kad vakar jos buvo iš kairės, o šiandien iš dešinės pusės. Bet Laurui buvo vis tiek. Šiandien jis nelabai drįso kur nors užeiti. Tik pabandęs prieiti arčiau sodybos ir išgirdęs šunų lojimą, jis skubiai grįždavo atgal. Išgąsdintas ir apdraskytas šunų, bijojo vėl pakliūti į jų nasrus.

Tik pavakariais, nelaukdamas kol sutems, Lauras užsuko į netoli kelio pasitaikiusią mažą sodybaitę ir paprašė nakvynės. Šeimininkė jam atnešė pieno su duona, o šeimininkas leido permiegoti daržinėje ant pernykščio šieno, prieš tai iškratęs vaikino kišenes ar šis neturi papirosų, degtukų, nors Lauras ir pasakė, kad nerūko.

Visą dieną nevalgęs, jaunuolis pasistiprino, padėkojo ir nuėjo gulti. Ryte Lauras vėl gavo pieno su duona, o vakare, visą dieną ėjęs, atsidūrė prie to paties vienkiemio, kur jį apdraskė šunys.

Saulė buvo dar aukštai, kai gaspadorius Gudaitis išgirdo piktai lojant šunis ir išėjo pasižiūrėti. Pamatęs prie vartelių Laurą, jis net išsižiojo.

– Velnias čia jį nešioja? – mintyse užkeikė jis, priėjęs arčiau, atidarė vartelius ir, sutramdęs pyktį, paklausė.

– Tai ką dabar pasakysi, vyre? Ar dar nesuradai Šelvio dvaro?

– Kad nežinau kokiu keliu eiti... – kaltai prisipažino Lauras.

– Einam į pirkią, jeigu jau atėjai,– pakvietė vaikiną, – iš visko matyt, kad taip lengvai aš tavęs neatsikratysiu... Rytoj važiuoju į valsčių, galėsim kartu nuvažiuoti. Ten pasiteirausime gal kas ką žino apie Šelvio dvarą, jeigu nemeluoji.

– Kam man meluoti? Ten aš gimiau ir užaugau. Ten mano tėviškė... Kitokio dvaro aš nežinau...

– Tai ko bastaisi, ko namie nesėdi? Kaip atsitiko, kad pametei namus ir iki šiol nerandi? Ar kas išvarė?

– Niekas manęs nevarė. Aš pats išėjau, – teisinosi Laurynas.

– Pats išėjai ir negali rasti? Kaip taip gali būti?

– Išėjau, o dabar nežinau kaip į juos grįžti. Bet aš vis tiek rasiu,– pridūrė ryžtingai.

Žmogus, su jaunuoliu šnekėdamas, galutinai įsitikino, kad vaikinas trenktas. Visai neaišku ar toks dvaras yra, ar tik jo toks prasimanymas. Nuvažiuos į valsčių, ten visada pilna žmonių, gal kas tikrai yra girdėjęs kažką panašaus, o jeigu ir ne, tai nors atsikratys, kad nebeklaidžiotų aplink jo namus kaip koks vaiduoklis. Kiek jis turėjo vargo, kai šunys vyrioką užpuolė... Gali vėl kas nors panašaus atsitikti. Paliks miestelyje ir tesižino. Iš miestelio gal nebeateis, juk kelias tolimas...

Valsčiaus kiemas pilnas padvadų. Čia ir prasti ratai, čia ir gražesni vežimaičiai, net gražiu arkliu pakinkyta juoda, blizganti, su spyruoklinėmis sėdynėmis lineika stovi. Valsčiaus būstinėje buvo pilna žmonių, atvažiavusių įvairiais reikalais.

Gaspadorius Gudaitis, valsčiuje sutvarkęs savo reikalus, pasisukinėjo tarp vyrų, papasakodamas Lauro istoriją.

– Kelinta diena, kai į mano vienkiemį užklysta štai va tas vyrukas, – rodo jis į Laurą, – ieško savo namų. Sako, kad tėvas dvarininkas Šelvys. Gal ir teisybę vaikis sako? Gal kas girdėjot apie tokį, gal žinot kas, kur ta vieta? Neatsirado gi jis šiaip iš niekur nieko. Gyvas žmogus ant vieškelio... Turėjo gi jis iš kažkur ateiti...

– Ne dyvai. Tiek ir tiek visokių benamių ubagų bastosi po apylinkes, – abejingai, įtariai vyrai pažvelgė į Laurą. – Tai apsimeta našlaičiais, tai tėvai neberanda vaikų. Pilna visokių... Durys neužsidaro ir visi nori pavalgyti... O tas tavo priklydėlis, pasirodo, ne pėsčias. Tėvas mat dvarininkas... Kodėl ne koks ministras? O gal geriau pats prezidentas? Pats prezidento vaikas, o aplinkui pavaldiniai, tarnai, pinigai, auksas... Geriau už bet kokį dvarininką...

Prie besijuokiančių vyrų būrelio sustojo žilstelėjęs, nedickas vyras ir pasidomėjo:

– Kokie čia juokai?

– Va, vyriokas ieško tėvo dvarininko Šelvio. Gal girdėjai ką nors apie tokį? Važiuodamas į valsčių atsivežiau. Čia visada daug žmonių ir sakau gal atsiras kas žino apie jo tėvą, – pristatė jam Gudaitis Laurą. – Gal pačiam teko ką nors girdėti? Kelinta diena, kai sukasi apie mano namus. Įgriso...

– Ne, nieko nežinau, – pagalvojęs ištarė žmogus, – o tau tikrai jis nereikalingas? – trumpai pagalvojęs, kreipėsi jis į Gudaitį. – Ar sutinki man jį atiduoti? Jeigu taip, tai pasiimčiau jį pas save. Man ūkyje pravers lišnos rankos.

– Bet tiktai nori. Aš ir taip ketinau jį palikti miestelyje, jeigu neatsiras, kas pažįsta. O taip dar geriau. Nebesitrins apie mano namus. Dieve jums padėk. Gal, laikui bėgant, iš tikrųjų atsiras jo tėvas.

– Bet palauk. Reikia ir jo paties pasiklausti, ką jis pats pasakys? – priėjo prie Lauro žmogus. – Matai, vaikine, – pakalbino jis Laurą, – čia tiek žmonių ir niekas nežino apie tavo tėvą, nei apie namus. Ką manai daryti toliau?

– Ieškosiu, – ryžtingai atsakė Lauras, – juk negalėjo jie dingti. Išėjau iš namų vieškeliu, tai turi tas pats vieškelis ir parvesti. Tik visa bėda, kad nežinau, kuriuo vieškeliu eiti. Kai rasiu kelią, rasiu ir dvarą.

– Įdomu... O gal važiuojam su manim? Važiuoti mes visur greičiau pribūsime. Kol kas pagyvensi mano namuose, o paskui gal surasim ir tavuosius. Pažadu tau padėti, – meluodamas kalbino Laurą.

– Jeigu padėsite, tai labai ačiū. Dabar gi vaikštau vienas. Gal užtai ir nesiseka. Dviese turėtų būti geriau, – mandagiai padėkojo Laurynas.

– Tada eime su manim, – pakvietė žmogus, – sėsk štai va čia ant sėdynės, – parodė Laurui vietą žmogus, – o aš einu atrišiu arklį.

Atrišęs arklį, žmogus atsisėdo ant sėdynės šalia Lauro ir jie išdardėjo iš valsčiaus kiemo. Likę vyrai palydėjo akimis ūkininką ir spėliodami apšnekėjo.

– Kažin, kam Vaitkui prireikė to keistuolio? Aiškiai matosi, kad darbininko iš jo nebus. Kam tada reikalingas toks namuose? Iš tokio jokios naudos.

– Maža kam. Turi dukterų, gal katrai tiks į jaunikius, – pajuokavo vienas, – kad ir trenktas, bet ne prastas. Dvarininko vaikas... – ir, garsiai nusikvatoję, vyrai išsiskirstė.

Gudaitis džiaugėsi atsikratęs slankiojančio vaiduoklio, o Vaitkus ne šiaip sau Laurą atsivežė. Kelinti metai, kai vienkiemyje karšinasi jo aklas tėvas. Žiemą, kai visi daugiausia namuose, yra kam senuką pagloboti, o kai ateina vasara, visi išeina į laukus, nėra laiko juo pasirūpinti ir tėvas lieka vienas. Kai šeimyna pareina iš laukų, neretai jį randa apsišlapinusį, o neturėdamas dantų ir blogai sukramtydamas maistą, neretai ir suviduriuoja. Jeigu tik laiku nėra kam nuvesti iki būdelės, senukas viską padaro po savimi. Reikia, kad prie jo nuolat būtų žmogus. „Tokiam reikalui ir pravers toks benamis kvailelis. Jis gali sau būti ir būti, kol tik tėvukas bus gyvas, o paskui bus galima apie Laurą pasiklausinėti žmonių ir plačiau. Gal iš tikrųjų išėjo iš namų ir pasiklydo. Iš visko matosi, kad jaunuolis kažkoks nesusitupėjęs, nors neatrodo, kad būtų agresyvus“, – nusprendė gaspadorius Vaitkus.

20.

Nors Algis vesti negalvojo, bet įsimylėjusi Alesia jam labai patogi. Po teisybei į dvarą dirbti jo nelabai traukė. Truputį bijojo dėl atsakomybės, o be to galvojo, kad tokiame nuošaliame vienkiemyje bus nuobodu... Bet dabar jam taip gerai, kad geriau nė nereikia.

Algiui dirbti sekasi, jis sąžiningai atlieka savo pareigas, daug kur pritaiko savo žinias. Kas pavasarį buvo padaryta pagal jo patarimus, pasiteisino su kaupu. Orai palankūs, laukai gražūs ir rudenį galima tikėtis gero derliaus.

Galinis Algiu patenkintas ir juo pasitiki visais atvejais. Vaikinas nieko nedaro nepasitaręs su šeimininku, o šio didelis pasitikėjimas Algiui tik į naudą. Galima sakyti visai nekontroliuojamas, dokumentuose jis randa būdų padaryti taip, kad iš dvaro iždo nubyrėtų ir jam keletas litų, neskaitant sutarto atlyginimo. Nors visur ir visada prie piniginių sandėrių dalyvauja ir pats Galinis, bet Algis moka nedidelėmis sumomis pasukčiauti taip, kad nenukentėtų dvaras ir liktų šiek tiek naudos jam.

– O kas čia blogo? Toks ūkis, tokie pinigai... Ką reiškia tie keli litai? Ar jie tan, ar tan galan? Tai lyg kišenpinigiai, kurių Galinis nesusipranta duoti kaip paskatinimo, kad dirbčiau dar geriau...

Kartą Alesios motina, radusi Kęstutį vieną prie sodo gale esančio tvenkinio ir parsivedusi vaiką į šeimyninę, ėmė šaukti ant Alesios.

– Tai štai kaip tu prižiūri vaiką! Sėdi namuose be jokio darbo, palikta, kad tik vaiką saugotum, o vaikas vienas be priežiūros! Kur esi pati įlindusi, kad niekur nėra? Alesia, kur tu? Ar žinai, kur tavo vaikas? Laimė, kad aš ėjau pro šalį. O tai galėjo prigerti! Tai tu taip žiūri vaiko? Pasakysiu tėvui. Nenutylėsiu, tegu gerai iškarš kailį, kad ateity žinotum!

Išgirdę motiną šaukiant, Alesia ir Algis abu pašoko iš lovos, apsirengė ir nežino, ką daryti toliau. Algis greitai susizgribo, liepė Alesiai pasilikti kambaryje, pats išėjo, užrakino duris ir lyg niekur nieko, priėjęs prie motinos, paklausė.

– Ar kas atsitiko?

– Neklausk! Ta bjaurybė visai nebežiūri vaiko. Vienas paliktas ir radau jį prie sodželkos. Gal matėt kur nors Alesią?

– Nežinau... Mačiau prieš kiek laiko ją sode. Gal dar negrįžo? – atsakė jai Algis. – Taigi pareis...

– Tai žinoma, kad pareis, bet kur ji iki šiol, kad nėra prie vaiko? Ar ji nežino, kad reikia saugoti Kęstutį kaip savo akį? Tikra dukra negaliu pasitikėti. Negana to, kad vaiko nežiūri, dar ir pati kažkur dingo. Ją pačią reikia ganyti. Alesia! Ar girdi? – šūkčiojo motina, nuėjusi į sodą, – ateik greičiau, man nėra kada.

Tik išėjus motinai, Algis atrakino duris ir išleido Alesią. Ši iš kambario nulėkė tiesiai į klėtį, atidarė skrynią ir, išsklaidžiusi kur papuola gražiai sudėtus drobės rietimus, kitus daiktus išmėčiusi ant lovos ir stalelio, kad būtų panašu, kad ji kažko ieško, pasilenkė per skrynios kraštą iki pat dugno.

Kai motina ir sode nerado Alesios, susiprato pasižiūrėti klėtyje. Dukra atsitiesė ir neva nustebusi atsisuko.

– Štai kur ji, o vaikas vienas paliktas Dievo valiai. Radau prie sodželkos. Ar girdi ką sakau? Kur buvai? Kam viską suvertei? Juk buvau taip gražiai viską sudėjusi. Ko verti? Ko ieškai? Greičiau sudėk viską taip kaip buvo ir eik prie vaiko.

– Pasigedau baltų siūlų, – pasiaiškino Alesia, – kai prieskrynyje neradau, pagalvojau, kad gal iškrito...

– Galėjai paieškoti, kai vaikas miega. Gerai žinai, kad nė minutei negali išleisti jo iš akių. Kiek kartų reikės sakyti?

– Gerai jau, gerai, – nesipriešino Alesia, – jau didesnis, greitesnis ir nė nepamatai, kur dedasi. Čia yra, čia nėra. Kas galėjo pagalvot, kad taip toli nubėgs. Tik ką žaidė kieme. Sakau, pasiimsiu siūlų, o kai neradau, pradėjau ieškoti...

– Dar kartą pamatysiu vaiką vieną, pasakysiu tėvui. Jis tavęs nepagailės. Tas vaikas tai mūsų visų gyvenimas. Ką darytume, jeigu jį prarastume? Juk pati žinai... Mes čia, kol Kęstutis gyvas. Apsaugok Dieve, kas nors atsitiktų, nematytume mes to dvaro.

Alesia puikiai viską žino ir supranta, bet ką daryti, kad vaikas ne visada užmiega, kai reikia. Jeigu tuo metu, kai tėvas su motina po pietų prigula valandėlei, vaikas dar nemiega, tada Alesia patiesia pirkioje ant grindų maršką, apkrauna žaislais vaiką ir taip palieka. Dabar, kai vaikas viską palikęs nusigavo net iki sodželkos, daugiau taip rizikuoti nebegalima. Šį kartą ji apsigynė, bet kitą kartą gali išlįsti yla iš maišo. „Ir išvis teks turbūt visko atsisakyti. Ir ne vien dėl vaiko... Man jokiu būdu negalima pastoti... Ką reikėtų daryti tada? Dėkui Dievui, kad iki šiol dar nesukliuvau, o dabar pats laikas suimti save į rankas... Tuo labiau, kad niekas neaišku, ką Algis galvoja. Iš karto visko prišnekėjo, o dabar jau kuris laikas kaip mes mylimės, o apie ženatvę nebešneka. Vieną kartą jau nudegiau, kad tik vėl tas pats nepasikartotų“.

Jau nemažai praėjo laiko, kai Algis, atėjęs į savo kambarėlį, neberanda Alesios ir bando aiškintis.

– Kur pražuvai, kad nebeateini? Aš taip laukiu... – nutaikęs patogų momentą, klausia jis.

– Ar tau neatrodo, kad aš labai rizikuoju? Ir visai neaišku dėl ko, – ryžosi pasakyti Alesia, – iškart galvojau, kad ir tu mane myli kaip aš tave, o dabar matau, kad nieko rimto pats negalvoji. Daugiau aš tavimi netikiu.

– O kas pasikeitė? – stebisi Algis, – juk tebemylim vienas kitą. Iki šiol mylėjomės, tai galime mylėtis ir toliau. Abiems buvo gerai.

– Ne! Tau geriau... – paprieštaravo Alesia, – jokios atsakomybės. Aš tik viena už viską atsakinga. Per daug rizikos dėl netikros meilės... Turiu dėl ko gyventi. Nieko aš neprarandu...

– Bet gali prarasti mane. Ar apie tai nepagalvojai? Ar aš tau jau nieko nebereiškiu? – neva pasipiktino Algis.

– Toks, koks dabar esi, tai tikrai taip, – net nedvejodama atsakė Alesia. – Aš tave myliu ir galiu nors dabar už tavęs tekėti. Tu sakai, kad myli ir matau kad nenori vesti. Argi čia meilė?

– Bet aš to nepasakiau, – aiškinosi Algis, – kaip galvojau, taip ir tebegalvoju, tik neaišku, ką tavo tėvas pasakys? Nenorės jis tokio pliko žento. Ką tik baigiau mokslus, nieko neturiu, tėvai niekuo negali padėti... Gyvenu tik iš algos. Puikiai suprantu, kad ne tokio žento Galinis tikisi...

– Jeigu jau samdo ir pinigus moka, tai tu jam reikalingas, o gavęs tokį žentą, tik apsidžiaugtų, – jau švelniau kalbėjo Alesia, – dabar tik alga, o tada būtų viskas per vien. Viena šeima... Visas dvaras vienose rankose. Nieko netrūktų... Aš neabejoju, kad tėvai nesipriešintų mūsų vedyboms.

– O jeigu nesutiks? Tada viskas išaiškės. Kol dabar jie nieko neįtaria, galėtumėm ir toliau susitikinėti. Tada, kai sužinos, kad tarp mūsų meilė, nepaleis mūsų iš akių ir sunku butų slapstytis.

– Jei manai, kad po to triukšmo dėl vaiko, aš dar drįsiu susitikinėti su tavimi, tai labai klysti, Viskas baigta nuo šios dienos. Aš dar sugebėsiu įveikti savo jausmus. Be reikalo patikėjau, matyt meilė ne man skirta... – su ašaromis akyse Alesia žengė prie durų, bet Algis pagavo ją už rankos.

– Neišeik, nepalik. Negaliu tavęs netekti, per daug jau tu man reikalinga, – pats netikėdamas, kad taip skaudžiai palies jo širdį tas galimas išsiskyrimas, ėmė maldauti Algis. – Nesipykim. Prisipažinsiu, kad buvo visokių minčių, bet dabar tikrai sakau, jeigu tik tavo tėvas leis, kelsim vestuves. Matyt taip likimas lėmė, kad mes būtume kartu. Kai tik pamačiau tave pirmą kartą, tuojau pat pagalvojau, kaip būtų gerai, jeigu galėčiau tave vesti...

21.

Vyrai važiavo ilgai ir visą kelią tylėjo. Lauras džiaugėsi: „Kaip gerai, kad atsirado žmogus, kuris žada man padėti. Man pasisekė, kad sėdžiu ratuose ir nebereikia eiti pėsčiomis“.

Kai Lauras su gaspadoriumi atvažiavo į vienkiemį, buvo jau gerokai po pietų. Šeimyna jau buvo pavalgiusi ir šeimininkė, atnešusi abiems pašildytus pietus, padėjo ant stalo. Beveik nieko nevalgęs ryte, Lauras buvo jau gerokai išalkęs, nesivaržydamas sočiai pavalgė, o pasisotinęs padėkojo ir apsidairė.

Pirkia didelė. Pasieniais buvo sustatytos net trys lovos. Už stalo po langu stovėjo suolas, o kitoje stalo pusėje buvo sustatytos net penkios tvirtai sukaltos kėdutės.

Papietavęs šeimininkas tuoj pat patvarkė taip, kad kamaraitėje, kur gulėjo septyniasdešimtmetis jo tėvas, atsirastų vietos dar vienam guoliui. Šį bei tą išnešė, kai ką sukeitė vietomis ir prie kitos sienos pastatė, atnešę iš vazaunios, seniai išmestą lovą.

Šeimininkė su merga net kietai prikimšo čiužinį ruginiais šiaudais, užsiuvo galą ir įkėlė į lovą ant skersai sudėliotų lentų. Vėliau šeimininkė, atnešusi drobinę paklodę, užtiesė čiužinį, atnešė nuo aukšto pagalvę ir, taip paklojusi patalą, dar padėjo storą pakulinę languotą maršką užsikloti.

Kol dar buvo šviesu, gaspadorius Vaitkus išsivedė Laurą į lauką, neva aprodyti sodybą.

– Va čia, kaip matai, ūkiniai pastatai, bet tau jų nereikės, o va čia būdelė, kur pats vaikščiosi savais reikalais ir atvesi tėtušį, jeigu paprašys, – parodė gaspadorius už klėties varnalėšomis, kiečiais ir dilgynėmis apaugusią lauko būdelę. Parodė, kas svarbiausia. – Jis senas ir aklas, nieko nemato, reikia gi kad kas nors jį pavedžiotų. – Pažiūrėk, kokį minkštą patalą tau paklojo mano moterys, – parodė Laurui, kai pasivaikščioję grįžo į kamaraitę. – Tu čia gulėsi, o va ten prie kitos sienos matai? Ten tėvukas guli. Pas mane tu neprapulsi. Būsi sotus, aprengtas, apautas, apskalbtas. Kas dvi savaites kūrenam pirtį – išsimaudysi. Reikės, žinoma, šiek tiek padėti tėtušiui. Gali jis kartais naktį prabudęs paprašys atsigerti ar šiaip ko užsimanys, tai tu jam padėsi. Jei užsinorėtų ant mažo, tai naktį nebūtinai į būdelę, padarys ir į viedrą, o jeigu jau ant didelio, tada jau teks ir į būdelę nuvesti. Šiaip tai jis ramus. Miega ar nemiega vis tiek guli, niekur nevaikšto. Ir kur gi jis vaikščios, jeigu nemato? Nebus tau su juo vargo. Tu jam padėsi, o aš tau padėsiu. Surasim tavo tėvą, nebijok. Bet dabar norėčiau, kad per vasarą, per darbymečius pas mane pabūtum ir padabotum tėtušį.

Lauras pagaliau suprato, kam gaspadorius jį parsivežė, bet neišsigando.

– Kada galės, tada žmogus padės. Skubėti nėra ko. Ar šiaip, ar taip aš vienas dvaro nerasiu, Kiek vaikščiojau, jau ir batai suplyšo, vos besilaiko ant kojų, o ir šunys ko tik nesudraskė. Čia irgi baisiai loja šunys, kai tik pamato mane kieme. Bet jie pririšti, nepasiekia, o be to reikės ir pasisaugoti. Mažiau rodytis lauke vienam.

Pirmą naktį Lauras išsimiegojo gerai. Senukas buvo ar nebuvo pabudęs, bet Lauras nieko negirdėjo. Ryte atsikėlęs ir apsirengęs, karšinčius ėmė šaukti, kad kas nors nuvestų į būdelę. Lauras pašoko, užsimetė švarką ant pečių ir jie abu išėjo į kiemą. Baisiausiai lodami Laurą išgąsdino šunys, bet nebuvo kur dėtis, nes žmogelis prašė kaip greičiau paskubėti. Kai abu grįžo į kamaraitę, Lauras senuką perspėjo:

– Nebūtina taip rėkti. Aš dabar visą laiką būsiu čia prie tamstos. Kai tik ko reikės, tik pasakysi ir aš išgirsiu.

– Ar būsi čia su manim kamaraitėje? – pasitikslino senukas.

– Taip. Jau šią naktį aš čia miegojau, – patvirtino Lauras, – dabar jau nebebūsi vienas, aš visą laiką būsiu su tamsta.

– Kaip gerai, – džiaugėsi žmogelis, – o tai aš labai vargstu paliktas vienas, kai visi išeina į laukus.

Netrukus atėjo šeimininkė ir atnešė tėtušiui valgyti. Sudėjusi viską ant stalelio prie lovos, ji atsisuko į Laurą.

– O dabar eikit abudu prie šulinio nusiprausti. Ten rasit rankšluostį, o čia viskas dar labai karšta. Kol nusiprausite, viskas pravės ir tėtušis galės valgyti, o pats, – atsisuko į Laurą, – ateik į pirkią prie stalo.

Vakar pietus valgė tik abu su šeimininku, o šiandien, kai prie pusryčio susirinko tiek daug žmonių, Laurui pasidarė net smagu. Be šeimininko ir šeimininkės už stalo sėdėjo dar vienas vyrukas ir net dvi mergaitės. Tiek mergaičių Lauras seniai bebuvo matęs. Matydavo tik tėvo dvaro kumetyne, kai susirinkdavo žiemos vakarais į kurią nors pirkią vakaroti. O čia, reikia manyti, kad visada taip bus.

Lauras dar nieko nepažįsta, bet jau žino, kad dvi mergaitės tai šeimininko dukterys, o vyrukas samdinys. Viena, ta kuri geltonom kasom, netgi labai panaši į Katrytę. „Gal ir dabar ji manęs laukia... Bet vargu, – čia pat suabejojo Lauras, – jai dar taip ilgai reikia mokintis...“

Kai atėjo pietų metas – vėl visi prie stalo. Visi žino savo vietas ir sėdasi ten, kur sėdėjo ryte, o Lauras vis dar nedrįsta sėstis, kol šeimininkas jam neparodė kur. Pietums kaip paprastai, kopūstų sriuba su mėsa. Suvalgę sriubą, visi šakutėmis paima po gabalą mėsos iš bliūdo ir, užsigulęs kiekvienas ant savo lėkštės, kanda tiesiai iš gabalo ir čepsėdami kramto. O Laurui taip nepatogu. Jis neapžioja viso gabalo. Dalį atkanda, kita dalis lieka kadaruoti burnoje, o kandant stipriau, mėsa atitrūksta ir krenta iš burnos į lėkštę. Namuose pripratęs kietesnį patiekalą susismulkinti, Lauras dabar paprašė peilio. Gavęs peilį, jis, paėmęs iš bliūdo gabalą mėsos, dedasi į savo lėkštę, prilaikydamas šakute, pjausto jį mažais gabaliukais ir tik tada ima į burną ir valgo neskubėdamas.

Visi sužiuro, o šeimininkas Vaitkus pagalvojo: „Matyt ne prastuose namuose augintas, jeigu negali apsieiti be peilio ir šakutės. Gal ir tikrai iš kokio dvaro atklydęs. Maža kaip sviete nutinka. Na, bet dabar tegu lieka taip kaip yra. O toliau matysim.

Pavalgę visi išsiskirstė prie darbų, o Laurui jokių darbų nėra. Kai visi išėjo iš pirkios, jis nuėjo į kamaraitę pas senuką ir atsigulė ant savo lovos. Senukas po pietų irgi ilsėjosi. Abu išsišnekėjo.

– Ar nemiegi? – pirmas Laurą užkalbino senukas, – kaip ilgai galvoji čia su manimi būti? – paklausė ir atsisėdo lovoje.

– Šeimininkas pasakys, – atsakė vaikinas, – turbūt per vasarą, kad neliktum vienas, kai visi išeina į laukus darbuotis.

– O iš kur patį atsivežė? Ar iš toli? – teiravosi karšinčius.

– Iš miestelio. Iš valsčiaus kiemo, – daug negalvodamas, trumpai atsakė Lauras.

– Kaip gi taip iš kiemo, o ne iš kokių namų? – stebėjosi žmogelis.

– Aš jau seniai iš namų, tik nežinau, kaip į juos pareiti, – pasiguodė Lauras.

– Kaip čia dabar taip? – susidomėjo senukas. – Pats gi ne žabalas. Kaip gali nepareiti į savo namus? Negi nežinai, kur tavo namai?

– Namus tai aš žinau, tik nežinau, kaip į juos nueiti, – kartojo Lauras. – Šeimininkas žadėjo parvežti. Užtai aš ir čia, – dar paaiškino jaunuolis, bet žmogus nieko nesuprato.

– Mat kaip? Tai dabar turbūt čia bus tavo namai? – daug nesigilindamas džiaugėsi senukas, – kaip gerai, tu man labai reikalingas. Kaip man gera, kad po tiek metų turiu su kuo pasišnekėti. O tai vienas ir vienas... Kitą kartą galvoju, kad išdurnėsiu...

– Ar seniai, tamsta, taip vargsti? – nuoširdžiai užjausdamas paklausė Lauras.

– Anksčiau dar kiek matydavau, bet dabar visai nebematau. Aplinkui tik juoda naktis. Neduok Dieve niekam tokios nelaimės. Kitą kartą galvoju, kad imsiu ir pasidarysiu sau galą. Bet kaip? Nieko nematau. Jeigu ir rasčiau kur nors virvę, negalėčiau nė kilpos pasidaryt, o jeigu ir pasidaryčiau, tai kaip tu ją žmogau ant balkio užkabinsi?..

– Nešnekėk, tamsta, taip baisiai, – iš visos širdies užjautė Lauras senuką, – jeigu jums gerai, tai aš visą laiką būsiu čia prie jūsų. Kiek tik galėsiu, tiek ir padėsiu. Kiek tik norėsim, tiek šnekėsim. Man ir pačiam norisi su kuo nors pasišnekėti. Aš dabar irgi toks pat vienišas kaip tamsta. Pasipasakosim vienas kita apie save, savo bėdas... Tuščia ir jų, ir tų namų. Niekur jie nepabėgs. Man gerai ir čia. Būsiu, kol šeimininkas laikys, kad tik tamstai būtų geriau.

– Po tiek metų ir man išaušo linksma diena. Rodos, kad saulė užtekėjo, – susigraudino ir net apsiverkė žmogelis. – Ar tik nebus tau per sunku su manimi? Kiek gi tau, vaike metų?

Čia jau Laurynui teko ilgai pagalvoti. Visą laiką žinojo, o dabar kažkaip neprisimena ir gana.

– Keturiais metais vyresnis už Kęstą, – pamąstęs pagaliau atsakė vaikinas.

– O kas tas Kęstas?

– Brolis, bet dabar jau jo nebėra gyvo...

– O daugiau brolių ar seserų turi?

– Ne, – šitą tai jau gerai žinojo Laurynas.

– Tai dabar vienas likai pas tėvus? O tėvas su motina ar dar gyvi?

– Mama irgi mirė, bet tėvas dar gyvas. O tamstos sūnus tai šeimininkas, kuris mane atsivežė?

– Taip. O koks tavo vardas?

– Laurynas. Visi vadina Lauru.

– Tai ir aš tave taip vadinsiu. Dabar mes jau ne tik pažįstami, bet ir draugai, – džiaugėsi senukas ir kartu ramino vaikiną. – Neturėsi tu su manimi daug vargo, vaike. Naktį aš tavęs nežadinsiu, duosiu pamiegot. Pats susirandu viedrą ir dangtį. Tiek dar aš susitvarkau, o ryte tai jau žadinsiu anksti. Tik pabudęs, noriu į būdelę. Vienas taip greitai negaliu nueiti, o kai ilgai gaišti, tai ir nebespėji...

22.

Jau du metai, kai Lauras pas ūkininką Vaitkų. Apie namus jis jau nebegalvoja. Jam ir čia gerai. Jis džiaugiasi, kad gali padėti maloniam senukui, o šis laimingas, turėdamas šalia savęs tokį pagalbininką.

Dabar jau jie nebūna visą laiką kamaraitėje. Kai gražus oras, abu išeina į lauką pasivaikščioti. Per vasarą arba šiltesnėmis rudens bei žiemos dienomis, pavaikščioja, pasėdi ant suoliuko po pirkios langu ar ant prieklėčio pavėsyje, kai vasarą kartais būna labai karšta saulė.

Ant Lauro jau seniai nebeloja šunys, jis vienkiemyje jau savas žmogus. Vaikščiodamas po kiemą jis visai arti prieina prie jų ir jie nebepuola, o pavadinti vardais vizgina uodegomis, bet Lauras glostyti jų dar nesiryžta, vis dar bijo.

Jam patinka būti čia. Kartais šeimininkas su juo pasišneka kaip su sau lygiu, o šeimininkė, kai muša sviestą, jiems abiems su senuku, atpjovusi iš kepalo po didelę riekę duonos ir storai aptepusi sviestu, atneša į kamaraitę. Gaspadoriaus mergaitės kiekvieną sekmadienį, grįžusios iš miestelio, palepina juos abu saldainiais.

Jaunesnioji dukra Saliutė Laurui labai patinka. Jis jau norėtų ją vesti, bet, prisiminęs kaip atsisakė už jo tekėti Alesia, vis dar nedrįsta pirštis, kad neprasivarytų ir ši. Lauras vis dar laukia, bet labai daug apie Saliutę galvoja.

Kai po pietų užmiega senukas arba jis nutyla vakarais prieš miegą ir Laurui nereikia su niekuo šnekėtis, jokios kitos mintys vaikinui neateina į galvą kaip tik apie Saliutę. „Kaip būtų gerai, jeigu ji sutiktų už manęs tekėti. Aš visam gyvenimui likčiau čia gyventi, čia būtų mano namai. Čia taip gera, visi man šypsosi, malonūs... Nieko nereikia dirbti, nieko netrūksta. Tiktai žmonos ir jos meilės... Mylėčiau žmoną, toliau globočiau senuką... Kaip gerai būtų visada turėti arti savęs tiek daug gerų, malonių žmonių“, – užsisvajojo Lauras.

Ilgai tyliai taip padūsavęs, jaunuolis neiškentė ir prisipažino senukui.

– O tamsta kada nors mylėjai mergaitę? – kartą Laurynas atsargiai paklausė jo.

– O kaipgi? Juk vedžiau ir užauginau tris vaikus.

– O kur jie dabar?

– Na, vyresnysis sūnus vedė anksčiau ir išėjo iš namų, dukra ištekėjo ir liko tik tas vienas jaunėlis Pranciškus. Atidalinęs brolį ir seserį, jis dabar to vienkiemio šeimininkas. Jam ir priklauso mane nukaršinti...

– O kai pasipiršai, ar tuoj sutiko už tamstos ištekėti?

– Nuvažiavom su piršliu ir tą patį pirmą vakarą sutarėm. O neužilgo ir vestuves iškėlėm.

– Labai jau man patinka jūsų anūkė Saliutė. Kažin, ar ji tekėtų už manęs? Bet turbūt nieko nebus?..

– Mat kaip? – nusišypsojo senukas. – Seniai bemačiau... Turbūt graži mergaitė išaugo? Na, ką gi, gali pabandyt, – padrąsino Laurą, – galva nenutrūks. Jeigu nenorės tekėti, tai taip ir pasakys. Jeigu tu jai nepatiksi, tai susirasi kitą. Kas čia tokio? Po teisybei aš irgi vedžiau ne tą, kurios norėjau. Mano mylima mergaitė ištekėjo už kito.

– Kaip taip galėjo būti? – labai išsigando Lauras.

– Na, matyt kad anas jai labiau patiko. Susiradau tokią, kuriai ir aš patikau.

– Bet turbūt buvo nelengva? – prisiminė vaikinas kaip jis pergyveno, kai Alesia atsisakė už jo ištekėti.

– Tai jau taip... Bet ką padarysi, gyventi reikia. Turiu pasakyti, kad tas vienkiemis nėra mano gimtinė, – įsileido į prisiminimus senukas. – Gimiau ir užaugau miestelyje, kur tėvas turėjo namą ir keletą hektarų žemės. Mokėjo jis statybininko amato. Statė naujus namus, remontavo senus. Prasigyveno. Miestelyje pardavė, o čia nusipirko. Taip ir atsigabenom gyventi, kai man buvo dvidešimt dveji. Nuo senų laikų miestelyje gyveno daktaras su žmona. Matyt buvo bevaikiai, kad pasiėmė auginti ir įsivaikino mano metų našlaitę. Kartu užaugom, nuo pat mažų dienelių draugavom. Dieve, kaip aš ją mylėjau... Dieną ir naktį aš apie ją galvojau. Dažnai susitikdavom, buvom laimingi, kol vieną kartą į kleboniją pas kleboną neatvažiavo kažkoks jo giminaitis dvarininkas Šelvys.

Klebonas vaišino svečią ir pakvietė pietums daktarą su šeima. Kai tik jis pamatė jų mergaitę, iškart pamilo... Ir kurgi ne? Tokia graži buvo. Viskas atsitiko taip greitai, kad mes nė nepagalvojom, kad teks išsiskirti. Kai tas dvarininkas atvažiavo antrą kartą, klebonas juos suvinčiavojo ir jis išsivežė ją į savo dvarą. Kažkur toli, į kelintą valsčių... Daugiau mums susitikti neteko. Po šiai dienai aš jos nemačiau, o dabar, kad ir sutikčiau, nepamatyčiau...

– Šelvys – tai mano tėvo pavardė, o aš ir pats kaip tik iš to dvaro, – pašoko nuo lovos Lauras. – Tai klebonas ko gero gali žinoti, kur mano namai? – išgirdęs tokią senuko kalbą, staiga prisiminė savo namus Lauras.

– Seniai nebėra mūsų parapijoje to klebono. Nebėra nė daktaro. Išvis dabar miestelyje nėra jokio daktaro. O ar atsimeni, koks buvo tavo mamos vardas? – minutėlę pamąstęs, paklausė senukas.

– Mums tai ji buvo mama, o tėvas vadindavo ją gražiai... Marytė... Gerai prisimenu ir niekada neužmiršiu.

Senukas, visą laiką atidžiai klausęs, staiga nutilo, lyg netekęs žado. Lauras jį kalbino, šio to klausinėjo, o šis tylėjo, lyg negirdėtų nė vieno Lauro žodžio. Tik sėdi nejudėdamas, tarsi suakmenėjęs, rankomis parėmęs galvą, paskendęs savo mintyse.

Taip giliai susimąstęs, senukas sėdėjo iki pat vakaro, kol parėjo iš laukų žmonės. Kai pavakarieniavęs Lauras atėjo į kamaraitę, senukas pasiuntė jį, kad pakviestų sūnų ir, paprašęs palikti vienus, sušneko su juo.

– Taip niekada ir neįsišnekėjome, iš kur tu ėmei tą Lauryną? – pradėjo tėvas.

– O ką? Ar kas negerai? – sukluso sūnus.

– Ne, viskas tvarkoj, – nuramino jį tėvas, – bet iš kur tu jį ištraukei?

– Na, buvau valsčiuje, o ten kieme vyrai apstoję kažkokį vyruką. Juokiasi, šaiposi iš jo, kad sakosi esąs iš dvaro, dvarininko sūnus, tik niekaip negali rasti savo namų. Pasižiūrėjau, vaikinas dailus, neatrodo koks valkata... Gal iš tikrųjų koks paklydėlis ne visai pilno protelio. Pagalvojau, gaila, kad bastosi pakiemiais. Parsivešiu, turės pastogę, bus pavalgęs, na ir bus kam tave prižiūrėti. Ar negerai?

– Taip tai taip, bet panašu, kad vaikis gali būti iš dvaro. Kai aš jam papasakojau savo jaunystės istoriją, paaiškėjo, kad ir jo pavardė Šelvys. Gal ir nemeluoja, kad yra dvarininko vaikas? Gal Šelvys ir yra jo tėvas? Gal vertėtų paieškoti?

– Na jau ne, pasipriešino gaspadorius Vaitkus, – koks jis tėvas, kad nežino kur jo vaikas? Kodėl turim mes jo ieškot? Tegul pats ieško. Aš pagailėjau, parsivežiau, priglaudžiau ir iš manęs užtenka. Aš jam padėjau, jis tau padeda, niekas jo neskriaudžia, tai galim taip ir gyventi toliau. Juk tau jis nemaišo? Ar ne?

– A jau maišys. Aš su juo dabar kaip ant kito svieto. Būtų labai sunku priprasti, jeigu ir vėl likčiau vienas. Kaip dabar gerai, kad geriau ir būti negali.

– Tai ko daugiau reikia? Gyvenk, džiaukis ir prašyk Dievo, kad Lauro tėvas greitai neatsirastų. Kur imtume kitą tokį? Čia taip gerai pasitaikė, kad nė ieškoti nereikėjo. Galima sakyti, kad vaikis pats į rankas atėjo.

– Ir dar... Dūsauja, kad įsimylėjo Saliutę.

– Ką tu sakai? – ne juokais susirūpino Vaitkus. – Ar jis tau ką sakė?

– O kaip gi. Pats prisipažino, kad nori pirštis.

– Mat kaip? Reikės perspėti Saliutę, kad būtų atsargesnė. Ji tokios geros širdies, jai visų gaila, ji visiems maloni. Tokiems kaip Lauras negalima rodyti švelnumo. Ko gero ims galvot, kad ir jai jo reikia. Įsikals į galvą, o paskui gali sulaukt nemalonumų.

– Tai jau taip, – pritarė ir tėvas, – Saliutei jis ne jaunikis.

– O be to, man atrodo, kad su kaimynų Adoliu Saliutė draugauja, – prisiminė šeimininkas, – tas vakarais nuolat čia sėdi, akių nuo jos nenuleidžia. Jeigu ir toliau taip draugaus, neišsiskirs, tai iš jų visai nebloga išeitų pora.

– O kaip Onutė? Ar neatsiranda ir jai koks ženikas? Ji gi vyresnė, – drąsiau pasidomėjo senukas, kai jau išėjo tokia kalba.

– Buvau sutikęs piršlį, ir jai turi vaikiną, bet šis nori žinoti, kokią skirsiu pasogą. Na, bet čia viskas dar negreitai. Tik tada, kai prasidės mėsiedas...

23.

Vieną sekmadienį, kai visi, sugrįžę iš bažnyčios, pavalgė pietus ir tėvas jau ruošėsi eiti prigulti, o motina baigė nukraustyti stalą, Alesia, sulaikiusi be išeinantį tėvą, kreipėsi į motiną:

– Tėte ir mama, niekur neišeikit. Mes su Algiu norim jums kai ką pasakyti.

Susidomėjęs Galinis atsisėdo atgal ant kėdutės, o motina, baigusi sudėti į lentyną šaukštus ir nusišluosčiusi rankas į rankšluostį, atėjusi taip pat atsisėdo prie vyro. Kai jie taip susėdo priešais, Alesia su Algiu, lyg vienas kitą padrąsindami, susižvalgė ir taip kaip pridera pirmas pradėjo Algis.

– Mes su Alesia norėtume susituokti, – jaudinosi vaikinas, – ar sutiktumėte už manęs išleisti savo dukrą Alesią?

– Nė negalvokit, – lyg iš anksto būtų paruošęs atsakymą, kaip kirviu nukirto Galinis. – Jokių ženatvių nebus. Kol kas Alesiai už nieko negalima tekėti.

– Kodėl, tėte? – nesitikėjo to išgirsti mergina, – ar nori, kad aš visam gyvenimui likčiau senmerge? – bet tėvas taip pat griežtai atsisuko į dukterį.

– Ir dar klausi? – tėvas vaizdavo nustebusį. – Todėl, kad dar ne laikas. Reikia dar paaugint Kęstutį. Dar per anksti apsikrauti kitais vaikais. Reikia pirma tą vieną sveiką užauginti iki pilnametystės.

– Bet, tėte, ar pagalvojai, kiek tada man bus metų? Dabar jau arti trisdešimties, o kiek bus, kai Kęstutis sulauks aštuoniolikos? Aš nebesusilauksiu daugiau vaikų.

– Ir nereikia. Turi vieną. Ar neužtenka? Pati žinai, kad tas vaikas – visas mūsų gyvenimas. Niekas negali sutrukdyti jam išaugti į vyrus. Be jo mes nieko verti.

– Visi tik žiūri savo gyvenimo, o kodėl niekam nerūpi mano? Aš irgi žmogus. Myliu Algį, o jis mane. Mes irgi norim turėti savo gyvenimą.

– Sakau gi, kad reikia užauginti vaiką!

– Ar mes apsiženysim, ar ne Kęstutis vis tiek užaugs. Aš kaip buvau, taip ir liksiu jo motina. Kaip rūpinausi dabar, taip rūpinsiuosi kad ir ištekėjus.

– Tu geriau jau patylėk. Su savo meilėmis užsiėmusi, nematei, kaip vaikas prie sodželkos atsidūrė, o kas bus, kai apsiženysi? Atsiras vaikas, būsi per naktis be miego, per dienas irgi negalėsi atsitraukti nuo mažiuko, o kada rūpintis Kęstučiu? Maža kas gali nutikti vaikui be reikiamos priežiūros.

– Tai aš turbūt jau eisiu, – pakilo Algis, matydamas, kad piršlybos virto ginču tarp tėvo ir dukters, kuris, aišku, neprives prie vestuvių. Tėvas iškart pareiškė savo nuomonę, motina tyli. Žinoma, kad jam pritaria. „Vestuvių tikrai jau nebus, ko dar laukti, sėdėti kvailio vietoje? “ – nežinodamas, ką jie pasilikę kalbėsis ir kaip elgsis Alesia, jis žengė prie durų ir jau priemenėje išgirdo, kaip jį pašaukė Alesia.

– Algi, neišeik, – šaukė ji, bet Algis grįžti nė negalvojo: „Vis tiek nieko nebus, kam dar akis blizginti?“

Išėjus Algiui, tėvas jau visai kitaip pradėjo kalbą, pakeitė net toną. Vietoj to, kad šauktų ant dukters, jis visai švelniai kreipėsi į Alesią.

– Ne pora tau, vaikeli, mūsų agronomas. Negi pati nesupranti? Dėl to ir nenoriu tavęs už jo leisti

– O ko jam trūksta? – jau verkė Alesia, – jaunas, gražus, mokintas, baigęs aukštus mokslus... Kiek kartų pats sakei koks jis puikus, brangus ir reikalingas žmogus. Tai va, turėtum jį visą gyvenimą prie savęs. Dvare būtume visi savi žmonės, viena šeima. Kodėl negalėtume visi gražiai gyventi?

– Koks bebūtų mokintas, bet jis plikas samdinys ir tiek. O tu dvarininkė. Kai ateis laikas, bus tų jaunikių. Net neatsiginsi. Jau dabar klausinėja, bet sakau gi, kad reikia vaiką paauginti. Į tokią vietą kaip mūsų galima tikėtis su dideliais pinigais... Jeigu tik gerai pasitaikytų, galima būtų dar labiau praplėsti ūkį. Galima būtų pripirkti hektarų, daugiau modernesnės technikos, geresnės veislė galvijų. Tu, dukra, net nenumanai, kokia ateitis mūsų laukia. Ūkis ant viso valsčiaus, sūnus dvarininkas, tu jo motina, dvaro ponia... Nieko tau nereikės dirbti, vaikščiosi išsipusčiusi. Pagaliau ne koks nuostolis, kad ir visai neištekėtum. Bet jeigu jau tekėt, tai reikia žiūrėti, kad iš to būtų nauda.

– Jums vis kad tik būtų daugiau naudos. Vieną kartą dėl to, kad būtų geriau, tėvo patarimu paaukojau savo gyvenimą. Ir vėl tas pats kartojasi... Kada bus gana? Argi maža to, ką turime?

– O ką? Ar dėl to blogiau? – nenusileido tėvas. – Būtum buvusi dvidešimties hektarų šeimininkė, o šiandien dvarininkė. Negali skųstis. Per tave sulaukėm gerų dienų, sulauksim dar geresnių... Tik reikia gerai viską apgalvot. Atmink, kad viskas tavo labui, tavo vaikui, tavo gyvenimui.

Nebenorėdama daugiau ginčytis, Alesia verkdama išėjo iš šeimyninės, o kai liko vieni, motina bandė perkalbėti tėvą.

– O gal ir visai neblogai būtų išleisti Alesią už agronomo, – atsargiai ji kalbino vyrą, – taip kaip tu galvoji gali ir nepasitaikyti, o čia vaikinas ne toks jau prastas. Mokintas, inteligentas... Gražu ir patogu būtų turėti tokį žentą. Nėra ko taip labai lakamytis, kad vis daugiau ir daugiau. Reikia žiūrėt, kad geriau sunaudoti tai, ką turime... Kad neužspringtum per daug apžiojęs...

– Niekas neklausys tavo plepalų, – pasipūtė tėvas, – jeigu nebūčiau žiūrėjęs į priekį, ir dabar sėdėtumėm ant kelių savo hektarų. O šiandien pati matai, kaip viskas pasikeitė į gerąją pusę. Juk matai ar ne?

– O man buvo gerai ir tada. Geriau jau būtų nereikėję tiek visko patirti, kai mergaitė liko su vaiku, – graudenosi motina. – Kiek nervų, pergyvenimų, kokia gėda... Ir tas bylinėjimasis, ir tie teismai... Žmonėms liežuvių buvo ne vieniems metams. Ir dabar dar nenustoja kalbėti.

– Taip, dabar jau visai kitaip šneka. Sprogsta iš pavydo, matydami kaip mums sekasi.

– O jeigu ištekėtų, pavydėtų dar labiau, – pritarė motina, – man matosi, kad nėra ko laukti. Kada kas bus, o šiandien pasitaiko toks žentas... Ir mergaitė būtų laiminga.

– Šiaip ar taip, bet su ženatve reikia dar palaukti. Per mažas vaikas. Tegul paaugina nors iki dešimties metų.

Išėjusi iš šeimyninės, Alesia dar apsidairė, o paskui nuėjo tiesiai į Algio kambarėlį. Neapsiriko galvodama, kad jį ten ras. Algis sėdėjo ant kėdės prie stalo, o pamatęs Alesią, pašoko nuo kėdės, priėjo prie jos ir apkabino.

– Ar aš nesakiau? Nenorės tėvas tokio pliko žento. Iš visko matyt, kad mums vestuvių nėra ko tikėtis, – pasiguodė vaikinas. – Ką darysim toliau?

– Nežinau, – prisiglaudė prie jo Alesia, – teks turbūt su tuo susitaikyti. Jeigu jis nenorės, tai nieko nepadarysi.

– O kas bus su mūsų meile? – nusiminė Algis.

– Teks, matyt, viską nutraukti, – nemažiau buvo nuliūdusi ir Alesia.

– Negi negalėsim vėl susitikinėt? – nenurimo Algis. – Vedybos nutrūko, bet meilė pasiliko. Jos taip greitai neužgesinsi.

– O teks. Dabar jau taip, kaip darydavom anksčiau, nebeįmanoma. Jau sakiau, kad aš ir pati nebenoriu rizikuoti. Tau paprasčiau, o aš negaliu atsidurti pavojuje. Tėvas tiesą sako. Privalau užauginti vaiką. Sprendžiasi ne tik mano, bet ir jo likimas. Tu laisvas paukštis, o aš motina, man pakirpti sparnai... Baigėsi vasara ir visi dažniau sukinėjasi po namus. Neliksim nepastebėti. Nei motinai, nei tėvui neturi kilti jokių įtarimų. Neabejoju, kad bus stebimas kiekvienas mūsų žingsnis. Negalima leisti, kad iškiltų į viešumą mūsų santykiai, kad neužsitraukti bėdos ir negarbės. Jeigu per žiemą savaime nenutrūks mūsų meilė, tai siūlau palaukti vasaros, – netikėtai Alesia pasiūlė išeitį. – Vasarą daugiau galimybių pasislėpti...

– Kaip reikės ištverti, – bučiavo Algis Alesią, – mylėti, matyti ir neprisiliesti? Man bus nepakeliama kančia.

– Jei atvirai, tai ir aš labai ilgėsiuos... Bet turime susiimti... O gal bus atvirkščiai? Tas laikotarpis gal padės mums ne taip skausmingai atitolti vienas nuo kito? Juk gyvenom, net nežinodami vienas apie kitą... Gyvensim ir toliau.

– Nekalbėk taip. Aš jau niekada neužmiršiu tavęs... Per visą gyvenimą... Ne tik per žiemą... – vėl ėmė bučiuoti Alesią Algis ir kaip tik tuo metu atsidarė durys ir į kambarį įžengė Galinis.

– Tai štai kur jie burkuoja, – trumpam jis sustojo prie durų, – paprašysiu poną agronomą tučtuojau ateiti į didįjį kambarį. Reikia pasišnekėti, – kreipėsi jis į Algį, – o tu marš prie vaiko, – atsisuko į Alesią ir išėjo.

Susigėdusi Alesia spruko laukan, o Algis, nieko nelaukęs, nusekė paskui Galinį.

Kai abu atėjo į kambarį, gaspadorius mandagiai paprašė Algį prisėsti.

– Nuo šios dienos, tamsta, man esi nebereikalingas, – kai vaikinas atsisėdo, pareiškė Galinis. – Atsisakau jūsų paslaugų ir noriu atsiskaityti. Paskaičiuosim, kiek tamstai priklauso, tuoj pat atsilyginu, pasirašysit, kad pinigus gavot, o nuo ryt dienos galėsit nebesirodyti dvare, – pabrėžtinai oficialiai pasakė Galinis.

Algis pasijuto kaip mietu per galvą gavęs, bet neišsidavė.

– Jūsų valia, – pasakė jis, truputį patylėjęs, – jums vertinti mano darbą. Jeigu aš netinku, linkiu surasti geresnį, o aš irgi neliksiu be darbo. Rasiu kur pritaikyti per tiek metų įgytas žinias. Manau, kad atsiras kas įvertins mano darbą.

24.

Lauras vėl susirūpinęs. Iki šiol buvusi tokia gera ir maloni Saliutė, staiga nusisuko nuo jo. Ji nebekalbina, nebedovanoja saldainių... Kai jis nori prieiti prie jos, ji šalinasi, kai nori ką nors jai pasakyti, visai jo neklauso, o jeigu pati ką sako, tai vis piktai ir iš visko matyt, kad nenori su juo kalbėtis.

Laurui skauda širdį. Jam kažkodėl neramu, viskas nemiela, kankina liūdesys, kažko ilgu ir jam norisi bėgti iš čia, iš tų namų, norisi ieškoti tokios vietos, kur jis pagaliau rastų ramybę. Sutikus Saliutę, jam atrodė, kad rado nusiraminimą. Apie ją nuolat galvodavo, nebesijautė vienišas... Šalia jos Lauras jautėsi viską pasiekęs gyvenime. Jis turėjo namus ir globą, žmonių šilumą, meilę, bet dabar, įsitikinęs, kad Saliutė jo nebemyli ir jis jai nereikalingas, baisiai susikrimto ir puolė į neviltį. Laurui jau nebemalonu slaugyti senuką, nešioti laukan ir plauti jo kibirą, vedžioti jį į būdelę.

„Viskas kvaila ir beprasmiška. Ar aš tik tiek vertas gyvenime? Juk yra kažkur mano namai, kur man buvo gera. Draugavau su Katryte... Kumetyno jaunimas ir žmonės vadino mane ponaičiu. Man nereikėjo plauti tų dvokiančių kibirų, galėjau, jeigu norėjau dirbti arba visai nieko nedirbti. O ko sulauksiu čia sėdėdamas toje kamaraitėje? Reikia kaip greičiau sprukti iš čia. Bet dabar žiema, atšalo oras... Reikia pakentėti kol orai sušils ir grįš šiltos dienos. Kai sušils, gal ir šeimininkas padės rasti namus kaip žadėjo. Nors dabar jis nieko apie tai nešneka,“ – paskendo mintyse Laurynas.

Atėjo pavasaris, atbudo gamta, artėjo didžiausia metų šventė Velykos. Per Velykas Vaitkaus vienkiemyje vestuvės. Išteka Saliutė. Namuose didžiulis sujudimas. Pirkioje ir stancijoje sustatyti stalai, apkrauti visokiais valgiais ir saldumynais. Alus ir vynas liejasi per kraštus. Daugybė žmonių vaikšto iš vieno namo galo į kitą, net durys neužsidaro. Kas nori gali atsisėsti už stalo ar pirkioje, ar stancijoje. Bet stancijoje įdomiau. Ten jaunieji ir pajauniai su pamergėmis bei piršlys su svočia. Ten muzika ir dainos. Daug dar norinčių patekti į stanciją, bet ten jau pilna užstalė svečių.

Susidarė pilnas tarpdurys stovinčių, kuriems nebeliko vietų kur sėstis. Šeimininkės, nešdamos karštus patiekalus, skubėdamos, kad neatvėstų, nepiktai barasi, prašo, kad padarytų vietos praeiti. Stovintys vyrai ir moterys trumpam paklusta, bet, praėjus šeimininkėms, vėl užgula praėjimą.

Žmonių pilna visur ir ne tik viduje, bet ir kieme. Vieni vaikšto, skuba, kiti stoviniuoja, rūko ar šiaip šnekučiuojasi.

Per tą šurmulį Lauras ir dingo. Niekas nė nepastebėjo, kada jis išėjo iš vienkiemio, niekas jo nematė.

Saulė jau buvo pakilusi iš už miško. Savo šiltais spinduliais ji apibėrė pavasario laukus, nušvietė Vaitkų vienkiemį. Iš saulėje suspindusiais langais pirkios išėjo graži jaunuolių pora ir įsėdo į ankstyvais pavasario žiedais išpuoštą, dviem arkliais pakinkytą lineiką. Iš didžiulio, porą lydinčių žmonių būrio atsiskyrę du vaikinai atkėlė vartus ir lineika išvažiavo į vieškelį. Paskui juos išriedėjo dar septyni įvairiaspalviais kaspinais ir gėlių žiedais apkaišyti vežimaičiai su pajauniais ir pamergėmis. Visi pasuko į miestelį. „Be abejonės vestuvės,“ – nusišypsojo saulė ir, nuo jos siunčiamos į žemę šypsenos, vieškelis išbalo, tarytum nušvito. Linkėdama giedro naujo gyvenimo, saulė lydėjo vestuvininkus visą kelią, kol šie atvažiavo iki šventoriaus.

Įleidusi į bažnyčią jaunuosius, saulė toliau riedėjo dangaus skliautu, kol pamatė kitu keliu einantį liūdną, vienišą keleivį. Norėdama jį pradžiuginti, ėmė glostyti šiltais savo spinduliais. Jaunuoliui pasidarė karšta, trošku, svaigo galva ir linko kojos. Kaitri saulė jo nė kiek nedžiugino. Atsisegiojęs švarką ir marškinių apykaklę, visas sušilęs, vaikinas žingsniavo pats nežinodamas kur. Jis norėjo tik vieno – atsidurti kuo toliau nuo to linksmo vestuvių šurmulio, nuo tos vietos, kur buvo palaidota dar viena jo meilė.

Gerą pusdienį ėjęs vienas ir nesutikęs nei pėsčio, nei važiuoto, Lauras ėmė abejoti, ar tikrai jis eina tuo keliu, kuris veda į dvarą. „Gal tas kelias jau pasenęs, žmonių nebenaudojamas, niekam nereikalingas, seniai visų užmirštas? Kodėl prie jo nesimato jokių sodybų? Kodėl nėra šalia jo gyvenančių žmonių? Gal neverta eiti toliau tokiu keliu? Gal geriau grįžti atgal kol nevėlu, kol ne naktis? Bet jeigu aš grįšiu, tai vėl pateksiu į Saliutės vestuves... Jokiu būdu to nenoriu...“ – susirūpino Lauras. Minutėlę padvejojęs, vaikinas vis tiktai nusprendė: „Kaip bus, taip bus, bet reikia eiti toliau, jeigu jau kartą pradėjau. Jeigu kas, tai suspėsiu grįžti atgal ir vėliau. Baigsis vestuvės, Saliutė išvažiuos gyventi pas vyrą, jos jau nebebus, o kai jos nematysiu, tai ir širdį ne taip labai skaudės“, – svarstė Lauras.

Nuėjęs dar gerą kelio galą, jis pagaliau priėjo nedidelę sodybą. Vaikinas labai apsidžiaugė. Jį jau seniai troškino, džiuvo gerklė, norėjosi gerti, svaigo galva, spengė ausyse. Pavargusios kojos traukė prisėsti, o be to pasiilgo žmonių, su kuriais galėtų pabendrauti.

Įėjęs į kiemą, jis pirmiausia pažvelgė į šulinį, paskui į moterėlę, sėdinčią ant suolelio po pirkios langu. Priėjęs prie jos, Laurynas pasisveikino, o sveikindamasis pabučiavo jai į ranką.

– Ar negalėčiau atsigerti?

– Kodėl gi ne? Prašom, į sveikatą, – sužavėta jo mandagumo maloniai atsakė moteriškutė. – Eik prie šulinio, pasisemk vandens, o puodukas ant rentinio pakabintas. Mūsų vandenėlis skanus.

Kol Lauras sėmė ir paskui godžiai gėrė vandenį, moteriškutė žiūrėjo į jį ir negalėjo atsistebėti, iš kur ėmėsi toks mandagus jaunuolis? Ką jis čia veikia ir iš kur jis atėjo? Parėjusi iš bažnyčios ji ilsėjosi ant suolelio ir jau ruošėsi į pirkią persirengti kasdieniais, bet dabar liko sėdėti su tais pačiais šventiniais ir laukė, ką pasakys jaunuolis.

Lauras ne tik gėrė, bet, pasėmęs su puoduku šalto vandens, pylė sau ant veido, ant apnuogintos krūtinės. Nusivilkęs švarką ir atsiraitojęs rankoves, mazgojo aukščiau alkūnių rankas ir prausė veidą tol, kol, pagaliau gerai atsigaivinęs, atėjo prie moteriškės.

– Sėskis,– pakvietė ji, o kai Lauras atsisėdo, ėmė klausinėti. – Kur tu vaikštai, vaikeli? Ir dar Velykų dieną? Kaip čia atsiradai? Iš kur eini? Ar iš toli? Ar dar toli tau eiti? Ar seniai iš namų?

Lauras atsisėdo.

– Pabėgau iš vestuvių, – atvirai prisipažino jis.

– Kodėl taip? – jau visai įdomu moteriškei. – Kodėl, vaikeli? Tokios šventės ir dar vestuvės... Nieko negali būti gražiau jauniems... Kodėl nenorėjai pasilinksminti?

– Kad man nė kiek nelinksma, – nuleido galvą Lauras.

– Tai kas gi atsitiko? Per vestuves visiems būna linksma. O tau tokiam gražiam, jaunam berneliui ne. Kas tau pagadino širdį?

– Ištekėjo mergaitė, kurią aš norėjau vesti, – iki galo atsivėrė Lauras.

– Mat kaip? – patylėjo moterėlė, – jeigu jau taip, tai tikrai nelinksma, – pritarė ji ir paglostė Lauro pečius. – Bet tu toks puikus jaunikaitis sutiksi dar kitą... Sviete visaip pasitaiko... Nei tu pirmas, nei tu paskutinis. Aš irgi ištekėjau ne už to, už kurio norėjau, bet nei susirgau nuo to, nei numiriau. Išgyvenau visą gyvenimą, susilaukiau vaikų, visus užauginau ir išleidau į savo gyvenimus. Nukaršinau vyrą ir dabar gyvenu viena ir kol galėsiu, gyvensiu. Pas vaikus išeiti nenoriu. Gyvena jie ne per toliausiai, dažnai mane aplanko, esu viskuo aprūpinta. Kam maišytis marčiom, žentam po kojomis. Kai jau visai nebegalėsiu, tada tegul deda kur nori, o pats dar sulauksi savo vestuvių. Tikrai gausi nė kiek neprastesnę, kokios dabar norėjai, – guodė moteriškė Laurą, nuoširdžiai užjausdama. – Einam į pirkią, pažiūrėsiu ko nors užkąsti. Turbūt jau atsigavai?

– O man kažkodėl tai labai suskaudo galvą, – pasiskundė vaikinas, – net akyse raibuliuoja.

– Bet gi tu visas degi! – pridėjusi delną prie Lauro kaktos, nusigando moteris. – Kaip neskaudės galvos, jeigu tavo kakta tokia karšta? Tau būtinai reikia atsigulti. Gal negerai, kad sušilęs ir pavargęs gėrei tiek šalto vandens? Kad tik nebūtų zapalianija? Neduok, Dieve.

– Iš tikrųjų kaip gerai būtų dabar atsigulus, – apsidžiaugė atsistodamas Lauras, – galva ne tik skauda, bet ir svaigsta, o kai dabar pakilau nuo suolelio, pajutau, kaip ėmė linkti kojos per kelius.

Kai abu įėjo į pirkią, geroji moteriškė dar pasiūlė valgyti, bet vaikinas nieko daugiau nenorėjo, kaip tik atsigulti. Kai tik buvo paklota lova, Lauras tuojau nusirengė ir atsigulė, o šeimininkė, tuojau pat susiradusi džiovintų liepžiedžių ir ramunėlių, juos užplikė verdančiu vandeniu. Šiek tiek atvėsinusi arbatą, ją dar pasaldino medumi ir atnešusi liepė Laurui gerti. Jam norėjosi tik miegoti ir miegoti, bet moteris nuolat žadino ir girdė Laurą karšta arbata, o ant galvos, kartas nuo karto pakeisdama, klojo ramunėlių nuoviromis suvilgytus rankšluosčius.

Lauras karščiavo, blaškėsi, kažką murmėdamas kliedėjo, o užmigdavo tik trumpam. Išpiltas prakaito, jis plėšė nuo savęs marškinius arba rietėsi į kamuolį, traukdamas antklodę ant galvos, gindamasis nuo jį krečiančio šalčio.

Šeimininkė nepatingėjo atsikelti ir naktį. Girdė Laurą arbata, šluostė prakaitą, klojo ant galvos kompresus. Kiekvieną kartą jį apkamšydavo antklode, kad besiblaškydamas ligonis neiškristų iš lovos.

Ligos patale Lauras išgulėjo net tris paras. Atrodė, kad nieko gero iš jo nebebus, bet Lauras pasijuto geriau. Ketvirtą parą jis pabudo dar su tamsa, atsisėdęs lovoje jis apsidairė ir, ilgai galvojęs, pradėjo po truputį viską prisiminti. “ Išėjęs iš Vaitkų vienkiemio, aš atėjau iki čia, radau ant suolelio moterėlę, paskui labai skaudėjo galvą ir aš atsiguliau. Kažin kaip dabar?” – jis į visas puses pasukiojo galvą. Iškart lėčiau, paskui greičiau ir apsidžiaugė.

– Atrodo, kad nebeskauda, tik šiaip maudžia silpnumas. Norisi valgyti…

Kai auštant atsikėlė šeimininkė, ji rado Laurą jau apsirengusį.

– Ką tu vaikeli? – nusigando pamačiusi, – tau dar negalima lipti iš lovos. Taip sunkiai sirgai, tiek turėjai karščio.

– Bet kad man jau visai gerai, – nesutiko Lauras, – turiu gi aš išeiti laukan.

– Tik neik be kepurės, – perspėjo šeimininkė, – rytas vėsus, kad neatkristum.

Pusryčius ir pietus Lauras valgė už stalo kartu su šeimininke. Pusrytis buvo lengvas. Šeimininkė minkštai išvirė kiaušinių, ąžuolo gilelių kavos, užbalindama ją pienu, padėjo sviesto ir sūrio. Pietūs jau buvo su stipresniais mėsiškais valgiais.

Pirmą dieną Lauras dar buvo prigulęs valandėlei pailsėti, o antrą jautėsi visai stiprus ir pasisiūlė močiutei kuo nors padėti.

– Tai kad nieko nereikia, – šypsojosi ji, – tu tik taisykis, tau dar nieko negalima dirbti.

Lauras kasdien darosi vis stipresnis. Praėjo diena, kita ir jis visai atgavo jėgas. “ Bet kiek čia galiu būti? Kiek galiu varginti tą mielą, gerą moterėlę? Kai atėjau, buvo Velykos, o rytoj šeimininkė sakė, kad jau Atvelykis. O aš vis dar čia. Negi lauksi, kol pati šeimininkė paprašys išeiti? Bet kur eiti? Ne kitaip, kaip reikės grįžti pas dieduką į kamaraitę… Kaip gi jis gyvens vienas be manęs? Tą laiką gal kaip nors ištvėrė, o ką darys vienas likęs per vasarą? Čia aš tik atsitiktinis pakeleivis, o ten reikalingas žmogus. Saliutės vis tiek jau netekau… Nors tiek gerai, kad jos jau ten nebebus, o man vis tiek kur nors dėtis reikia. Juk gaspadorius žadėjo padėti man surasti dvarą.”, – mąstė ir mąstė Laurynas, o Atvelykio rytą atsikėlė anksti kartu su šeimininke, tvirtai pasiryžęs grįžti atgal.

Pavalgę pusryčius, abu išėjo į kiemą. Kol šeimininkė užrakino namo duris, Lauras atkėlė vartelius, o išėję ant vieškelio, jie atsisveikino. Vaikinas, už viską padėkojęs, pabučiavęs moteriškei į ranką ir kaktą, o ši, su ašaromis akyse Laurą peržegnojusi, palinkėjusi sveikatos, išsiskyrė.

Močiutė nuėjo į bažnyčią, o Lauras pasuko atgal tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo prieš savaitę, ir, kiek paėjęs, sustojo. Jis ilgai stovėjo, svarstė, galvojo, kol pagaliau nusprendė: “ Eisiu tuo keliu, kur daugiau medžių. Ten bus daugiau pavėsio ir nebus taip karšta”.

Buvo jau popietė, kai Lauras, priėjęs arčiau, pažino Vaitkaus sodybą. Pats gaspadorius Vaitkus, išleidęs svečius po atlankų ir išlydėjęs dukrą su žentu, užkeldinėjo vartus, kai pamatė keliuku ateinantį Laurą ir labai apsidžiaugė. Užkėlęs vartus jis nėjo į pirkią, bet pastovėjo kieme, palaukė kol Lauras ateis ir sutiko jį kaip brangų svečią.

– Sveikas, Laurai, – pasveikino gaspadorius, kai šis įėjo į kiemą. – Kaip gerai, kad atėjai, o tai mes galvojome, kad nebegrįši. Visi buvom labai nusiminę. Kur buvai visa savaitę?

– Sirgau. Gulėjau kelias dienas pas gerą močiutę. Kai pasveikau, tai ir atėjau namo, – atsakė Lauras.

– Tai dabar ir vėl turbūt būsi pas mus? Niekur nebeišeisi?

– Žinoma, – patikino Lauras, – iškart galvojau nebegrįžti, nors buvo gaila man palikti savo draugą. Kas juo pasirūpins, kai manęs nebus? Bet dabar, kai jau čia atsiradau, tai būsiu su juo. Jūs gi visi išeinat į laukus ir paliekat jį vieną… Kaip jis čia buvo be manęs?

– Einam į pirkią, – pakvietė Vaitkus, – bet pirmiausia užeik pas tėvuką. Tegul jis kaip greičiau sužino, kad tu parėjai. Jis tavęs labiausiai laukė.

Kai Lauras įžengė į kamaraitę, senukas sėdėjo ant lovos. Vaikinas dar neištarė nė žodžio, bet senukas iškart pažino Laurą, lyg akimis jį būtų pamatęs.

– Laurai, vaikeli, kur buvai pražuvęs? Aš taip tavęs laukiau, – Laurynas priėjo prie senuko ir jie abu apsikabino. – Kaip gerai, kad tu parėjai. Tik nebeišeik daugiau, nepalik manęs vieno. Aš visą laiką meldžiausi, prašiau Dievo, kad tu sugrįžtum. Išklausytos buvo mano maldos.

– Niekur aš neisiu, būsiu čia kol tik reikės, – nuramino senuką. Laurui smagu, kad jis čia laukiamas, kad visi džiaugiasi jį pamatę. Jis jautėsi lyg tikrai grįžęs į savo namus. “O gal iš tikrųjų čia yra mano namai? Kam man dar kažko ieškoti? Geriau niekur nerasiu”.

Išgyveno Lauras pas Vaitkų dar penkis metus, kol vieną pavasario rytą senukas kažkodėl tai nesikėlė iš lovos. Per visą naktį išgulėjęs ramiai, nė karto nepažadino Lauro ir išaušus neprašė jo nuvesti į būdelę. Kai ryte, atėjusi šeimininkė ir atnešusi valgyti, senuką pajudino, išsigandusi pasakė, kad senukas pasimirė. Lauras dar laukė, kada senukas paprašys nuvesti jį į būdelę, bet jis nebesikėlė. Kiek vėliau atėjo šeimininkas su bernu ir išnešė senuką iš kamaraitės. Jis dar dvi dienas gulėjo apstatytas degančiomis žvakėmis, o paskui senuką išnešė iš namų. Senukas į kamaraitę pas Laurą jau nebegrįžo. Vaikinas nesuprato kodėl? Kodėl visi namuose nusiminę, lyg pikti, nebe tokie jam malonūs, su juo nesišneka. Kai senuko nėra, Lauras nebežino ką veikti, jis tik pavalgo ir guli kamaraitėje. Kai nebėra senuko, nebėra ir namų. Pasirodo, kad čia niekada nebuvo jo namai… Jis jau buvo nusiraminęs, kad rado savo namus, bet dabar teks turbūt iš naujo ieškoti tikrų namų.

Vieną rytą po pusryčio, Lauras sako šeimininkui:

– Aš turbūt eisiu ieškoti savo namų. Kad ir ilgai čia buvau, bet vis tiek čia ne mano namai. Man reikia tokių namų, kur visą laiką galėčiau ten gyventi.

– Kaip sau nori. Pats matai, kad tu čia nebereikalingas, – piktokai atsakė gaspadorius Vaitkus ir Lauras išėjo.

25.

Pavasarį agronomas Algis išėjo dirbti į lenkišką dvarą. Keturių šimtų hektarų savininkas lenkas Maceika toks pat mažaraštis kaip ir Galinis, bet buhalterijoje susigaudo gerai ir prie dokumentų Algio neprileidžia. Ir šiaip vaizduoja didelį poną. Į laukus jis beveik neišeina, niekur nesikiša ir visi pavasariniai darbai gula ant vieno Algio pečių. Kaip Algis nusprendžia, taip ir gerai. Toks šeimininko elgesys verčia Algį gerai apgalvoti savo veiksmus, atsakingai paruošti sėją.

Su Galiniu buvo paprasčiau. Ten jis buvo daugiau kaip patarėjas, o čia Algiui vienam viskas patikėta ir be abejo bus pareikalauta atsakomybė, jeigu nepasiteisintų agronomo sumanymai.

Maceikos šeima nedidelė. Už stalo sėda tik keturi žmonės: pats šeimininkas, ligota žmona, Algis, kartu valgo ir virėja. Stalas visada padengiamas valgomajame, maistas paduodamas gražiuose induose, nors tai būtų paprasčiausi blynai. Pietūs visada būna iš keturių patiekalų, o šeštadieniais ir sekmadieniais visada atkemšamas ir butelis vyno.

Šeimininko žmonos Algis beveik nemato. Ji tik pasirodo prie stalo valgyti, o per dieną, užsidariusi savo kambaryje, dažniausia guli.

Du dvarininko sūnūs jau vedę, gyvena Kaune ir užima aukštus valdiškus postus. Algiui dar neteko jų matyti.

Pats dvarininkas Maceika mažai būna namuose. Jis vis važinėja į miestelį, ten turi reikalų, o dažniausiai sėdi valsčiuje. Su viršaičiu jie geri draugai ir, jeigu Maceika neturi reikalų į kitas įstaigas, tai sėdi pas jį kabinete, kartu praleisdami daug laiko.

Algis nuo ankstaus ryto iki vėlyvo vakaro braido po laukus, ragina prie darbo kumečius, nori kaip greičiau kol giedra baigti sėjos darbus. Jis kumečiams ne tik agronomas, bet jie priima Algį ir už dvaro ūkvedį. Kumečiams nerūpi, kad Algio laukia didžiulė atsakomybė, jie tik mato, kaip jis primygtinai iš jų reikalauja drausmės, spaudžia prie darbo ir tuo nepatenkinti.

– Tas kuris dirbo pernai, buvo daug geresnis...

Algis įdėjo daug darbo ir jo pastangos nenuėjo veltui. Dar nė vienais metais nebuvo tokio derliaus Maceikos dvare. Po kūlimo didžiuliai kiekiai grūdų buvo pristatyti pirkliams. Į Lietūkį Maceika neveža. Ten kad ir aukštesnės kainos, bet daug didesni reikalavimai. Parduodant žydams, pamaišius su gerais grūdais, galima atsikratyti ir antrarūšiais beveik ta pačia kaina. Taip daug patogiau.

Maceika Algiu patenkintas. Gale metų jis agronomą pamalonino nemaža premija ir sutarė, kad Algis liks ir kitiems metams. Taip agronomas Algis įsitvirtino lenko dvare. Jis ten dirba jau tris metus ir kuo toliau, tuo labiau jam sekasi.

Pirmieji metai Algiui buvo kaip savo jėgų išbandymas. Jis labai stengėsi, pasiekė tai, ko norėjo, o jau sekantys metai buvo vis geresni. Per tiek laiko jis jau spėjo išsiaiškinti dirvožemio ypatumus, gerai susipažinti su dirvos struktūra, todėl dabar jam buvo žymiai lengviau susidoroti su sėja, ypač kai per žiemą jai gerai pasiruošdavo. Sėjai Algis atrinkdavo pačius geriausius grūdus, dėl ko kildavo nemažai ginčų su šeimininku, esą per daug nuostolinga suberti į žemę tuos grūdus, kurie ir duoda didžiausią pelną parduodant. Ir dar vieną argumentą pateikė Maceika. Pasėjus antrarūšius grūdus, visada bus mažesnis nuostolis, pasitaikius blogiems metams. Algiui teko ilgai įrodinėti, kol pagaliau įtikino šeimininką ir šis daugiau nebesipriešino. Pagaliau ir pats pamatė. Labai blogų metų nebuvo, o pasėta kokybiška sėkla, visada atnešdavo gerą derlių.

Trečiuose Algio tarnystės metuose Maceikos žmona visai susirgo. Jau nebeateina prie stalo valgyti, o maistą jai į kambarį nešdavo virėja. Moters širdį veriantis dejavimas sklido po visus namus, po visą dvarą. Lankėsi daktarai, moteriškė buvo išvežta į ligoninę, bet, trumpai ten pagulėjusi, grįžo. Daktarai ją gydyti atsisakė, teigdami, kad niekuo jai nebegali padėti. Nepadėjo nė vaistai nuo skausmo ir tas jos pilnas kančios vaitojimas visus labai slėgė. Maceikos žmona grįžo iš ligoninės per Velykas, o mirė tuojau po švenčių, per patį pavasario darbymetį. Laidotuvės sugaišino daug gražių sėjai tinkamų dienų ir Algis nerimavo, kad nusivėlins su sėja, o dar labiau pergyveno, kad neaišku kada nustos prasidėję lietūs.

Kiekvienas apsiniaukęs rytas, jam kėlė susirūpinimą, bet, pagerėjus orams, kad ir šiek tiek pavėluotai, sėją užbaigė.

Prasidėjo laisvesnės dienos. Atokvėpio valandėlėmis Algis dažnai susimąstydavo: „Ką daryti? Ar likti dvare toliau, ar ne? Šis dvaras jau visai rimtai pradeda man įgristi. Tokia atsakomybė ir viskas ant mano vieno pečių. Aš ir agronomas, ir ūkvedys. Kodėl man reikia dirbti du darbus? Kodėl pats dvarininkas negali pareikalauti iš savo kumečių sąžiningesnio darbo? Aš jau girdžiu kalbų, kad aš per griežtas... O ką aš turiu daryti, jeigu iš manęs irgi reikalaujama, kad viskas būtų atlikta gerai?“

Mato Algis, kad tiek žmonių, kiek dabar turi dvaras, tokiam žemės plotui apdirbti aiškiai per mažai. Maceika jų neparūpina, nors kiek kartų Algis apie tai kalbėjo. „Jei šeimininkas nenori daugiau samdyti padienių, tai tegul pats eina ir aiškinasi su savo kumečiais. Kodėl man reikia išklausyti jų priekaištus?“ – buvo pasipiktinęs Algis.

Algis kaip ir kiti samdytas žmogus, bet skirtumas tik toks, kad jis turi daugiau galimybių pareikalauti iš šeimininko. Jiems nesusitarus, Algis bet kada gali pasitraukti iš dvaro, ko kumetis padaryti negali. Ilgai svarstęs, agronomas pagaliau nusprendė nelaukti nė rudens. Palaukęs, kol nusistovėjo gyvenimas po laidotuvių, apie vasaros vidurį, jis užkalbino Maceiką.

– Ponas šeimininke, norėčiau, kad pakeltumėt man algą, – šviesiai tiesiai pasakė Algis, kai vieną šeštadienio popietę pavalgę dar abu sėdėjo už stalo.

Nustebęs dvarininkas sužiuro į Algį.

– Kaip čia dabar? Juk susitarėm, atrodo, visai neblogom sąlygom. Kodėl iki šiol buvo gerai?

– Tarėmės, kad dirbsiu kaip agronomas. Nežinojau, kad dar reikės dirbti su žmonėmis. Ūkvedžiauti neįeina į mano pareigas. Man pakankamai daug darbo, vykdant tiesiogines pareigas. Pirmoje eilėje aš turiu gerai atlikti tą darbą, už kurį gaunu atlyginimą.

– Negi turėčiau samdyti dar ir ūkvedį? – stebisi Maceika, – tas žmogus, kuris buvo anksčiau prieš tave, taip pat viską atlikdavo ir nesiskundė.

– Ar ne dėl tos priežasties jis ir išėjo? Šiaip ar taip, bet už vieną atlyginimą dviejų darbų aš nedirbsiu.

– Nelabai gražu iš tavo pusės, brolau, – nepatenkintas Maceika, – kai rašėm sutartį, nepaminėjom kokius konkrečius reikės dirbti darbus. Už tokį ir tokį atlyginimą dirbsi pas mane visus metus ir tiek.

– Netiesa, – nesutiko Algis, – aš sakiau, kad dirbsiu pagal išsilavinimą. Tam tikslui pristačiau ir atitinkamus dokumentus.

– Vis tiktai, – ginčijosi Maceika, – argi prie tų darbų, kuriuos atlieki, taip sunku prižiūrėt ir darbininkus? Negi pas Galinį buvo kitaip?

– Žinoma, – patvirtino Algis, – Galinis nuo pat ankstaus ryto iki vėlaus vakaro būdavo su savo žmonėmis, su darbininkais. Turėdami čia pat prieš akis pavyzdį, žmonės kitaip dirba. Turiu pasakyt, kad jūsų kumečiai neklauso, pastebėjau, kad sąmoningai tinginiauja. Aš jų nesukontroliuosiu.

– Nežinau kaip Galinis, bet aš tai tikrai negaliu ir nenoriu per dienas būti laukuose. Man tiek reikalų valsčiuje, kiek užima laiko vien dokumentų tvarkymas. Šen bei ten tenka ir netikėtai išvažiuoti. Visur kviečia, visur laukia, nori susitikti, nesibaigia reikalai... Kaip taip gali būti? Turėtum susitvarkyti pats. Aš gi pačiam gerai moku, negalėtum skųstis.

– Jeigu padidintumėt algą, dar dirbčiau, bet už tą patį – atsisakau. Šiuos metus dar atvargsiu, bet kitiems nepasiliksiu. Iš anksto perspėju.

– Tai kiek gi norėtum? – pasikasė smilkinį ne juokais susirūpinęs Maceika. „Jeigu neteksiu tokio darbuotojo, ne taip lengva bus gauti tokį kitą. Vaikinas darbą išmano, iki šiol viskas taip puikiai sekėsi, juo galima pasitikėti. Nieko nepadarysi, reikia tartis“, – vėl pasikasė smilkinį Maceika. – Tai kiek pats norėsi? – patylėjęs paklausė dar kartą.

– Du darbai – du atlyginimai, – ilgai nelaukęs išpyškino Algis, – kitaip nesutinku. Pagalvokit gerai, laiko dar yra.

– Galvok ką šneki?! – vėl pasipūtė Maceika, – du atlyginimai... Pridėti kiek gal ir galėčiau, bet ne tiek, kiek pats reikalauji.

– Už mažiau aš nedirbsiu. Atsiimkit ūkvedžiavimą ir man užteks tiek, kiek aš gaunu. Tamsta irgi turėtumėt laikytis žodžio.

Iškart Maceika nė nemanė Algiui tiek mokėti. Iki pat Naujų metų ieškojo žmogaus, bet kai nerado, nieko kito neliko kaip su tuo susitaikyti. Jam pačiam nėra kada, nėra noro po laukus braidyti, bus žmogus, kuris viską padarys ir jam niekas nerūpės. „Nebe pirmi metai, žmogus žinomas... Vaikinas dirba gerai, patarimai protingi... Tegul ir toliau tvarkosi. Be tokio žmogaus aš niekaip neišsiversiu. Mokėsiu tiek kiek prašo, tik tegul lieka dvare, atlieka patikėtus darbus,“ – ilgai dėliojęs ir svarstęs, apsisprendė Maceika.

26.

Praėjus metams po žmonos mirties, Maceika pradėjo piršliauti. Kad ir šešiasdešimties metų našlys, bet ieško jaunos, gražios ir turtingos pačios.

Negali sakyti, šlėkta dar visai neblogai atrodė: žilstelėję juodi plaukai, sušukuoti ant tiesaus skyrimo ir sutepti briliantinu, susiraukšlėjusi tik kakta, o švariai nuskustas veidas dar tebešvietė jaunatvišku rausvumu. Šviesiai pilko drapo galifė kelnės, juodo chromo batų aulais aptemptos tiesios blauzdos, tamsiai mėlyno aksomo švarkas, ant galvos lenkiško fasono kampuota kiepė sudarė griežto ir reiklaus dvarponio įspūdį. Su vyrais Maceika sveikinosi „kariškai“, per alkūnę sulenkta ranka ir ištiesta plaštaka, kilstelėdamas ją prie ausies, o moterims pabučiuodavo į ranką.

Našlys pirmiausia apsilankė pas visas nuotakas lenkaites, o neradęs tinkamos, dairėsi po lietuviškus dvarus, palivarkus ir stambius ūkius.

Kada ne kada kažkas nurodė Galinio dvarą, kuriame kaip rožė žydi lietuvaitė nuotaka Alesia, visiems žinoma kaip dvarininko Šelvio sūnaus našlė ir dabartinio dvarininko Galinio dukra.

Čia ir užkibo Maceika. Alesia jį sužavėjo nuo pirmo pamatymo. Tiesa, jam nelabai lipo prie širdies jos aštuonerių metų sūnelis Kęstutis, bet, kai sužinojo, kad jis dvaro paveldėtojas, Maceikai jokių abejonių neliko. Jis niekur daugiau nesilankė, nes puikiai žinojo, kad geriau niekur neras: „Čia kelio galas, – nusprendė našlys, – sudėjus abu dvarus į vieną vietą, susidaro apie septynis šimtus hektarų... Ar begali būti kas nors geriau?“

Žmogų savo dvarui vadovauti Maceika jau turi, kitą dvarą tvarkys uošvis. Bendri darbai, bendras derlius, bendros pajamos, bendras pelnas... Jam pačiam nereikės nieko dirbti. Jis tik važinės su jauna, gražia žmona į svečius, pas gimines, lankys pažįstamus, abu savo sūnus Kaune. O kur dar šeimyniniai malonumai namuose? Amžiną atilsį, pirmoji žmona daug metų sirgo, teko „papasninkauti“, bet užtai dabar atsigriebs...

Galinis irgi patenkintas.

– Ką dabar pasakysi, Alesia? – paklausė tėvas dukros, – ar aš nesakiau, kad mūsų laukia šviesi ateitis? – bet Alesia, atrodo, nelabai džiaugėsi.

– Betgi tėte? Jis perpus už mane vyresnis. Kas iš to, kad jis dvarininkas, bet yra senas diedas, našlys... Kaip reikės su juo gyventi? Kas iš to, kad aš čia kalbu? Vis tiek visi sprendimai tavo rankose, – apsiverkė Alesia.

– Betgi, vaikeli, ar negerai? – tėvas bando nuraminti dukrą, – sakai diedas... Bet tokio diedo dar paieškoti reikia. Ne kiekvienas jaunuolis gali su juo lygintis. Viso labo jam tik šešiasdešimt... Kiekvienas vyras iki septyniasdešimties ar septyniasdešimt penkių – savo vietoje. Matysi, dar vaikų susilauksit.

– Nenorėjai, kad apsikraučiau vaikais, o dabar kitaip šneki? Kam man vaikai, neužilgo užaugs ir Kęstutis...

– Čia jau taip kaip susitarsit. Jeigu jis norės, tai nieko nepadarysi. Jauna esi – užsiauginsi. Negi nenori būti ponia ant viso valsčiaus?

Dabar jau Maceika per dienas sėdi dvare pas Galinį. Abu iš didžiojo kambario beveik neišeina. Pavalgo, pasivaišina ir vėl ten užsidaro. Vis tariasi, kaip būtų galima sujungti abu dvarus.

Gal vieną kurį parduot ir nusipirkt prie vienos vietos, o gal, abudu pardavus, pirkti iš karto vienoje vietoje? Bet taip gali ir nepasitaikyti, o be to jau labai ilgas kelias. Gali viskas ilgai užtrukti, o norėtųsi kaip galima greičiau viską sutvarkyti.

Vyrai daug kalbasi apie tai, bet išlieka svarbiausias klausimas – vestuvės. Po teisybei tas dvarų sujungimas daugiau Maceikos išmonė. Galinis viskam pritaria, bet kartais ir suabejoja.

– O ką? Gal ir visai gerai būtų? Viena sėja, vienas derlius, vienas kūlimas, vienos pabaigtuvės. Juk visa tai per dvi vietas brangiai kainuotų, o šiaip būtų tik vienos išlaidos. Pagaliau nebereikėtų nė jokios pasogos skirti... Bet apie tai jau vėliau...

Dabar Galinis, neva pritardamas Maceikai, jam tik nuolaidžiauja, puikiai suprasdamas, kad pasogos klausimas neišsispręs taip veikiai. Bet per ilgesnį laiką gali būti ir visai užmirštas... Galinis džiaugiasi, kad Alesiai atsirado tinkamas jaunikis. „Dabar visas dėmesys turi būti skiriamas vestuvėms“, – nusprendė Galinis.

Prašmatnių vestuvių nori tik Maceika. „Kam to reikia? Susituoktų sau kukliai, gražiai, tyliai... Visgi jau nebe jaunuolis, našlys, jam vestuvės antros, kam taip garsintis? Užtektų keleto porų pajaunių, atšvęstume su pačiais artimiausiais žmonėmis, mažiau būtų išlaidų... Kam tiek žmonių iš viso valsčiaus? “– piktinasi Galinis, bet Maceika nesutinka. Jam reikia, kad būtų ir viršaitis su sekretoriumi, ir klebonas su vikaru, ir daktaras su žmona, ir būrio giminių bei pažįstamų. Atseit, tegul pamato, kokią puikią žmoną jis gauna. To gi negali jam uždrausti...

– Daugiau svečių – daugiau gerų palinkėjimų. Geriau seksis naujas gyvenimas, – taip aiškina Maceika ir Galiniui tenka nusileisti, nors labai gaila didelių pinigų...

Paskutiniu metu Galinio dvaras patyrė nemažų nuostolių. Pasėjęs kviečius į žemesnę vietą ir pasitaikius lietingai vasarai, beveik visas derlius supuvo laukuose. Tuos grūdus, kuriuos dar pavyko nuimti ir išdžiovinti, pirmiausia paskyrė sėklai ir savo reikmėms, o pardavimui visai nieko neliko.

Tiesa, rugiai ir kiti javai užderėjo gerai, bet, pardavęs rugius, negavo tokio pelno, kokį gaudavo už kviečius. Ir išvis, kai išvarė iš dvaro agronomą Algį, kažkodėl tai Galiniui pradėjo nesisekti. Vienais metais prastai užderėjo rugiai, kitais metais supūdė kviečius. Sunku buvo gaspadoriui tvarkytis ir su dokumentais, bet su jais Galinis neilgai vargo. Labai greitai jam prirodijo vaikinuką iš netolimo vienkiemio, kuris pakviestas už nedidelę algą, sutiko tvarkyti dvaro buhalteriją.

Vaikinas buvo baigęs keturias gimnazijos klases. Tėvas iš gimnazijos jį atsiėmė, norėdamas, kad šis stotų į kunigų seminariją, o kadangi sūnus būti kunigu nenorėjo, tėvas toliau mokytis neleido ir jis liko namuose. Nesunku suprasti, kaip teko gyventi jaunuoliui, netekus tėvų malonės. Nuolatiniai tėvo priekaištai, motinos ašaros, užtai, pasitaikius tokiai progai, jis su malonumu išėjo į dvarą, kad tik nesimaišytų tėvų akyse.

Maceika, atvažiuodamas į Galinio dvarą, visada atveža Alesiai saldumynų ir gėlių iš savo dvaro gėlynų. Tos jo dovanos Alesiai primena Kęstą. Prisiminimai nelabai malonūs. Patirta daug gėdos, širdies skausmo, išlieta nemažai ašarų. Taigi dėl Kęsto ji prarado nuo vaikystės tikrai ją mylėjusį draugą. Ji tikriausia būtų už jo ištekėjusi, jeigu nepasimaišęs Kęstas. Didelę įtaką jos apsisprendimui turėjo Kęsto padėtis. „Kaip gražu... Kokia garbė... Dvarininko sūnus...“ – suokė tėvas. Ji ir pati matė, kaip jai pavydi draugės. Kęstas visada atvažiuodavo gražiu arkliu, būdavo dailiai pasirėdęs, visada ką nors dovanojo. Gėlės, saldainiai, bučiniai... Atsidavė mergina jam ne dėl to, kad būtų neatsispyrusi aistrai, bijojo jį atstumti, kad jos nepaliktų, baugu buvo jo netekti, jį prarasti, norėjo būtinai jį išlaikyti prie savęs, niekam neatiduoti, įrodyti visiems, kad Kęstas tik jai priklauso. Alesia iki šiol nesupranta, kodėl jis taip žiauriai su ja pasielgė? Juk ji norėjo jam įtikti, įrodyti, kad jis suprastų ir nė trupučio neabejotų, kaip labai jį myli.

O agronomas Algis? Kodėl tada jo pirmas prisilietimas sukėlė tokią jausmų audrą? Gal kaip tik tokia ir yra tikroji meilė? Alesia Algį įsimylėjo vos tik pamačiusi ir tikriausia jau nieko daugiau taip nebemylės... Kas jos laukia dabar? Anksčiau ar vėliau pasenusio vyro slaugymas...

Kaip bebūtų, dabar dvaras jos namai. Visi savi, artimi žmonės: tėvas, motina, vaikas. Ji seniai čia apsiprato, o kaip ji gyvens ištekėjusi? Nauja vieta, kiti žmonės... Kaip prisitaikys, ką veiks, su kuo bendraus? Ir kam viso to reikia? Alesia nesupranta, kodėl tėvas taip nori, kad ji ištekėtų už Maceikos? Juk iš to jam jokios naudos. Tegul Maceika ir numirtų anksčiau už ją, vis tiek iš jo dvaro jai nieko nepriklauso. Yra vaikai, jie paveldėtojai, o jai viso labo tektų grįžti pas tėvus...

Kaip vėliau Alesia sužinojo, tėvas pasirūpino jos ateitimi. Maceika pasirašė dokumentą, kad po savo mirties palieka žmonai šimtą hektarų žemės palikimą, nepriklausomai nuo to, ar turės su ja vaikų, ar ne. Štai kaip buvo įsimylėjęs lenkų dvarininkas Alesią. Kol kas tas susitarimas lyg žodinis, bet vestuvių dieną bus pakviestas notaras, kuris jį patvirtins, įteisins parašus antspaudais ir po to jau dokumentas įgys teisinę galią.

Šiaip ar taip, bet su mirtimi sutarties nepasirašysi... Maceika kad ir daug vyresnis, bet gali gyventi ir iki šimto metų, o pirmiau į Anapilin iškeliauti jauna žmona Alesia. Tuo atveju sutartis nustoja galioti nuo pat pirmos jos mirties dienos.

Negalima sakyti, kad Maceika besąlygiškai užrašė šimtą hektarų palikimą žmonai. Jis iš Galinio gauna penkiasdešimt tūkstančių pasogos, kuri bus įteikta taip pat vestuvių dieną, pasirašant ir patvirtinant kitus dokumentus.

Vestuvės buvo linksmos ir šaunios. Šventė abudu dvarai. Pas Galinį viskas buvo kukliau, o jau pas Maceiką nė minutei nenutilo muzika. Visur gėlės, vestuviniai vainikai, girliandos ir net fejerverkas... Svečių našlys sukvietė daugybę. Visi su palinkėjimais skelbė tostus, dovanojo dovanas, apsikabindami bučiavosi. Vyrai Alesiai bučiavo į ranką, o išsipusčiusios ponios į veidą. Jaunoji su ilga, iki žemės balto šilko suknele, paskendusia mezginiuose, su permatomu kaip rūkas lengvu šydu ant galvos ir veido, su baltomis ažūrinėmis pirštinaitėmis iki alkūnių, su Maceikos padovanotais žiedais ant pirštų ir perlų vėriniu ant kaklo atrodė tikrai įspūdingai. Kai, parvažiavusi iš bažnyčios, jaunųjų pora atsisėdo galustalėje, buvo į ką pažiūrėti. Po teisybei į Maceiką mažai kas težiūrėjo, visų dėmesys buvo nukreiptas į Alesią.

– Kokia gražuolė... Ir iš kur jis ją ištraukė? Sako, kad jaunikis ir pasogą nemažą gavo. Pavyko našliui, nieko nepasakysi... – stebisi tie, kurie jos dar nebuvo matę.

Pati Alesia, sėdėdama už stalo, jautėsi lyg apsvaigusi. Jai buvo skiriama tiek pagarbos ir dėmesio, kokio ji niekada gyvenime nebuvo patyrusi. Viskas čia taip gražu, puošnu ir jai buvo malonu jausti, kad tik jai vienai visa tai skirta. Nebe toks atgrasus atrodė ir šalia sėdintis našlys... Tik jo dėka ji taip pagerbta ir išaukštinta, tik jam turi būti dėkinga už šias nuostabiai malonias akimirkas.

Netikėtai sulaukusi tokio visų dėmesio, Alesia jautėsi nejaukiai. Ji raudonavo nuleidusi akis ir, kai svečiai uždainavo ir pareikalavo pasaldinti vaišes, bučiuodama našlį visai užsimerkė.

Praėjo nemažai laiko, kol Alesia nusiramino ir drąsiau apsidairė. Už stalo sėdėjo visai nepažįstami žmonės, jai šypsojosi nepažįstami veidai. „Bet palauk? Ten toliau tarp svečių ar tik ne Algis? Na žinoma jis, – geriau įsižiūrėjusi, įsitikino ji, – toks gražus, išsipustęs... Su viena viešnia išėjo šokti...“ – ir jaudulio banga ūžtelėjo Alesiai į širdį. Nuo to laiko, kai tėvas išvarė jį iš dvaro, Alesia nebuvo jo mačiusi. „Kaip jis čia atsirado? Na, nekviestas nebus... Matyt ir jį pakvietė Maceika. Bet kam jis jam reikalingas? Geriau jau būtų buvę jo čia nematyti... O gal net geriau, kad jis čia? Tegul pamato, į kokias aukštumas aš iškilau“, – prasiveržė Alesios puikybė. „Dabar net gėda prisiminti, kaip aš jam tiesiog piršausi... Juk jis pats prisipažino, kad dėl vedybų abejoja. Jeigu būčiau už jo ištekėjusi, nebūčiau pražuvusi, bet namuose aš ir toliau būčiau dvarininko dukra, namų šeimininkė, o dabar būsiu dvaro ponia, savo dvaro šeimininkė “, – ramino save Alesia.

O ką sako širdis? Ji lyg ir nusiramino, smarkiai nebesiblaško... Tiesa, Alesia kurį laiką su Algiu daug sau leido... Jei ne piršlybos, tėvo nepritarimas ir Algio išvykimas iš dvaro, tai neaišku, kuo viskas būtų pasibaigę... „Dabar jau kas buvo prabuvo, laimė, kad tada nesukliuvau ir šiandien galiu tik didžiuotis prieš jį “, – apsisprendė Alesia.

27.

Jau buvo pietų metas, kai Lauras atėjo iki kryžkelės. Prie nedidelio krūmokšnių plotelio kelias netikėtai susijungė su kitu keliu. Kurį laiką jie vingiavo greta, tačiau, lyg aplenkdami pievoje esančią lomą, atsiskyrė ir vienas kelias dingo miške. Eidamas iš Vaitkaus vienkiemio, to kelių atsišakojimo Lauras nė nepastebėjo, o dabar, atsidūręs kryžkelėje, ne juokais susirūpino. Kuriuo keliu eiti?

Vaikinas pastovėjo, apsidairė, pabandė eiti vienu keliu, bet pastebėjęs prie kito kelio juoduojant lyg tai sodybą, nuėjo kitu keliu. Negreitai Lauras pasiekė tą vietą, bet, kai atėjo arčiau, paaiškėjo, kad tai visai ne jo įsivaizduojami trobesiai, o šalia kelio auganti tanki ąžuolų giraitė.

Pirmą sodybą Lauras pasiekė tik temstant. Jis buvo pavargęs ir išalkęs, bet džiaugėsi pasiekęs vietą, kur gyveno žmonės. Priėjęs prie kiemo vartų, vaikinas išgirdo šunų lojimą ir pasitraukė. Kiek paklaidžiojęs aplinkui ir atėjęs prie upelio, Lauras, atsiklaupęs ant velėklės, nusiprausė veidą, nusimazgojo rankas, bet gerti, nors ir labai buvo ištroškęs, nesiryžo. Prisiminė jį slaugiusios moterėlės žodžius ir pabijojo susirgti.

Ką daryti toliau? Pastoviniavo, pasidairė į visas puses ir, pamatęs ant aukštesnio upelio kranto stovinčią pirtį, labai nudžiugo: „Štai kur aš pernakvosiu šią naktį... Į sodybą negaliu eiti, ten šunys, o čia manęs niekas nepasieks. Čia miegoti man niekas netrukdys. Nors esu alkanas, bet nors gerai išsimiegosiu. Kad tik greičiau atsigulti “.

Šeštadienį kūrenta pirtis dar tebekvepėjo vantomis ir vandeniu užpiltų nuodėgulių smalkėmis. Ant žemutinių palų Lauras pasitiesė švarką, o kelnes, sulankstęs į kelias dalis, pasidėjo vietoj pagalvės. Jaunuolis, atsivarstęs batus, juos nusiavė, ištraukė į viršų jų liežuvius ir, apavą pastatęs aukščiau, kad išdžiūtų ir išsivėdintų, ruošėsi prigulti. Prieš guldamas jis dar išėjo į lauką ir, grįžęs atgal į pirtį, pastebėjo kažkieno paliktą ant sienos kabantį švarką. Su tuo ir užsiklojo.

Saulė jau buvo aukštai, kai Laurą pažadino piktas vyriškas balsas. Pramerkęs akis, keliauninkas prieš save pamatė stovintį jauną vyruką.

– Klausyk, – šaukė jis, – iš kur tu čia atsiradai? Šliaužioja čia visokie per naktis, rūko. Gali dar numesti kur nors papirosą ir sudeginti sodybą!

– Aš ne visoks, man tik reikėjo pernakvoti, – gynėsi atsisėdęs Lauras. – Va, apsivilksiu ir išeisiu. Nebūsiu ilgai. Niekas nieko nesudegins, aš nerūkau.

– Atiduok švarką! Kam paėmei? Kas leido? Duokš! – ištraukė Laurui iš rankų, – dink greitai iš čia, kad tavo nė kvapo neliktų!

– Gerai jau, gerai, – nesipriešino Lauras, – tik aš labai noriu valgyti. Vakar per dieną nieko nevalgiau. Nevalgęs aš negalėsiu paeiti. Jau dabar darosi silpna.

Kai jis apsirengė, vyrukas į neprašytą svečią atidžiai pažiūrėjo. Dabar jau Lauras nebe toks, koks išėjo iš namų. Iš ankstesnių drabužių išsilaikė tik švarkas ir tai net per kelias vietas susiūtas. Kelnės buvo pilko, gerokai aptrinto milo ir per trumpos. Tokios, kokias jam atidavė Vaitkus. Ant kojų taip pat Vaitkaus padovanoti iškleipti, nuzulintais padais čeverykai, o ant galvos dar visai gerai atrodanti „anų laikų“ kepurė.

– Tai kur pats vaikštai? Ar namų neturi? – nužvelgęs Laurą nuo galvos iki kojų, jau švelniau pasiteiravo vyrukas.

– Namus tai aš turiu... Tik tiek, kad jau seniai jų nerandu. Jeigu tik aš rasčiau, pasibaigtų visi mano vargai. Nebereikėtų niekur vaikščioti ir bile kur nakvoti. Turėčiau kur gyventi, vėl būčiau kaip ir anksčiau dvaro ponaitis...

– Tai kaip čia buvo? Kodėl pats ne namuose, jeigu juos turi? Nakvoti visi pareina namo, o pačiam reikia nakvynės ieškotis. Kaip čia gali būti, kad pats nerandi savo namų? – kamantinėjo vyrukas.

– Ar aš žinau? – naiviai gūžtelėjo pečiais Lauras. – Bet namus aš tikrai turiu, nemeluoju. Tik reikia juos surast...

Jie toliau išsikalbėjo ir vyrukas įsitikino, kad pirties svečias yra kažkoks nepilno protelio ir jam jo pagailo.

– Na, gerai. Einam į mano namus. Pavalgysi, – pakvietė, – reikėjo užeiti vakar, būtum ir vakarienę gavęs.

– Buvau atėjęs net iki vartelių, bet pabijojau šunų. Taip baisiai jie lojo, – prisipažino Lauras.

– Ką čia dabar atsivedei? – kai abu įėjo į pirkią, piktokai paklausė tėvas. – Iš kur ištraukei?

– Radau miegantį pirtyje, – atsakė sūnus. – Nuėjau pasiimti švarko... Šeštadienį taip prisiparinau pirtyje, kad net švarką pamiršau pasiimti eidamas namo. Taip buvo karšta...

– Kažkoks valkatėlė... Dabar pilną tokių. Permiegojo ir tegul eina savais keliais, – dar burbtelėjo tėvas.

– Tai kad sakosi, jog yra alkanas, nuo vakar visą dieną nevalgęs. Negalima išleisti nepavalgydinus. Nuodėmė.

– Tegu pavalgo, negaila, – sutiko tėvas, – pasižiūrėk, motin, kas liko nuo pusryčių, – kreipėsi šis į žmoną, – pavalgys ir tegul eina iš kur atėjo.

– O gal sakau, tėte, pasilikim jį per vasarą pas mus.? – kol Lauras valgė, pusgarsiu vyrukas paklausė tėvo. – Dabar, kai apsiženijo Anicetas, oi trūks mums vyriškų rankų lauko darbams... Samdyti berną visiems metams, aišku kad brangu. Užtenka to, kad mergą samdom, o čia būtų toks pagalbininkas. Vis ilgesnė ranka...

– Tai kas jį žino, kas jis toks? Nežinia kur vaikšto, kur eina, – abejojo tėvas, – tokie dažniausiai dirbti tingi, žiūri tik kad pavalgyti. Nežinomas žmogus į namus... Gali dar apvogti.

– Iš visko matosi, kad trenktas, nors sakosi, kad ieško namų. Tikriausiai jis jų nė neturi. Kažkoks benamis... Labai didelio darbininko iš jo gal ir nebus, bet kiek dirbs, tiek užteks už pavalgymą. Apsimokėtų... Pabus per vasarą, o toliau matysim.

Kai Lauras pavalgė ir mandagiai padėkojo, vyrukas ir sako jam:

– Mes čia su tėvu pasitarėm, sakom gal lik pas mus gyventi. Ot ir bus tavo namai. Kam tau vaikščiot ir ieškot kitų namų? Geriau niekur nerasi, – kalbino vyrukas, bet Lauras sujudo.

– Jokiu būdu negaliu. Man pirmiausia reikia būtinai grįžti į namus, į savo dvarą, iš kurio išėjau ir neberandu kelio atgal.

– Pasirodo, kad ne benamis, – nustebo tėvas, – yra vieta, kur tu gyveni. Kodėl iš ten išėjai? Ko nebūni namie? Ko bastaisi?

– Tai kad Katrytė manęs, tikriausiai, nebemyli... – nuleido galvą Lauras.

Tėvas su sūnumi susižvalgė: „Kažkoks pusprotis... Su tokiu geriau neprasidėt, tik bėdą ant namų užtrauksi. Pernakvojo, pavalgė ir tegul eina kur toliau nuo mūsų namų. Svaičioja apie kažkokį dvarą... Geriau išvis tokių nematyti“.

28.

Dvaras šventė visą savaitę. Nuo ryto iki vakaro buvo padengti stalai, kad būtų kuo pavaišinti net atsitiktinį svečią. Po darbo dienos užsuka išgerti alaus viršaitis, apsilanko artimesni kaimynai ūkininkai, o Maceikos pusbrolio sūnus studentas Vladislovas atostogauja ir dėdės vestuvės jam puiki proga smagiai praleisti laiką.

Tas tai jau karštas naujos dėdienės gerbėjas. Jis atvirai ją liaupsina, bučiuoja rankas, negaili komplimentų, o Alesia, lyg jam atsidėkodama, vaišina jaunikaitį karštais patiekalais. Ne taip kaip kitus užsukančius svečius šaltais užkandžiais...

Tik savaitės pabaigoje baigėsi balius pas Maceiką ir jis su jauna žmona atvažiavo į uošviją švęsti atlankų. Vėl užstalė, vėl dainos ir po dviejų dienų, grįždama į vyro namus, Alesia pasiėmė paskutinį kraitį ir sūnų Kęstutį.

Savaitės pradžioje pirmą kartą po visų iškilmių svetainėje už stalo susirinko tik sava šeimyna. Pusryčiauti sėdo Maceika su jauna žmona, jos sūnumi Kęstučiu ir didžiausiai Alesios nuostabai, truputį pavėlavęs, atėjo Algis. Per visą švenčių savaitę Alesia jo nematė.

Puikiai suprasdamas, kad ta švenčių savaitė nebus darbinga, Algis pasiprašė Maceikos, kad išleistų jį namo, o dabar, prasidėjus kitai savaitei, kaip ir buvo su šeimininku sutarę, grįžo į darbą.

– Labas rytas, – įėjęs pasisveikino Algis ir nekviestas atsisėdo. Virėja, padėjusi ant stalo paskutinį patiekalą, pasišalino. Nuo to karto, kai mirė šeimininko žmona, ji prie stalo nebesisėsdavo.

– Labas, – atsakė į pasveikinimą Maceika, – jūsų turbūt nereikia supažindinti?

– Tai jau taip. Mes pažįstami, – nusišypsojo Algis, o Alesia nuraudo, bet Maceika to nepastebėjo.

– Buvo pas jus, o dabar pas mane. Kartu darbuosimės ir, reikia pasakyti, visai gerai mes sutariam, – paaiškino. – Ką galvoji dirbti šiandien? – šeimininkas paklausė Algio.

– Žmonės jau dirba prie dobilų, – atsakė Algis, – tą plotą, kur už ganyklų, reikia būtinai nupjauti. Pats metas.

– Ar ne per anksti? Tik pradėjo žydėt, – pakėlė galvą nuo lėkštės Maceika.

– Nė kiek, – žinovo tonu tvirtai pareiškė Algis, – dienos gražios, saulėtos, karštos. Tik leisk, tai kaipmat peržydės. Kiekviena tokia diena keliais procentais mažina sultingumą.

– O aš turiu nuvažiuoti į valsčių, dar yra reikalų banke, – baigęs valgyti pakilo Maceika, – gal reikia ką nors nupirkti? – kreipėsi į Algį. – Grįždamas atvežčiau.

– Šiai dienai dar nieko nereikia. Kai reikės, pasakysiu. Važiuosit dar ne kartą.

Pavalgęs Algis išėjo, o Maceika apkabino žmoną.

– Iki pietų palieku vienus. Tvarkykitės kaip išmanot. Jeigu reikės besitvarkant ką sunkiau pakelti, kvieskis šeimininkę ar virėją. Padės.

– Nieko nereikės. Tvarkysiu savo kraitį, kur vakar atsivežiau. Bus ką veikti ne tik iki pietų, bet iki vakaro. Reikia viskam surasti vietą.

– Tai tada iki, – pabučiavo jis Alesią, – sėkmės tau. Ką nors parvežti lauktuvių?

– Nieko nereikia, visko turiu, nedaryk bereikalingų išlaidų. Ne maži vaikai esam. Užteks žaisti...

– Kad tu žinotum, koks malonus man tas žaidimas. Taip žaisti su tavimi norėčiau visą gyvenimą, – dar pasimeilino bučiuodamas ranką ir pridūrė, – jeigu kartais laiku negrįžčiau, tai pietus valgykite be manęs. Aš pavalgysiu atvažiavęs.

Bet Maceika grįžo pačiu laiku, kai pietūs jau buvo ant stalo.

– Jau galvojau, kad neatvažiuosi, – džiugiai sutiko jį Alesia. Jai dar nesinorėjo akis į akį susitikti su Algiu.

– Negalima vėluoti, kai namuose laukia mylima žmona, – negailėjo malonių žodžių Alesiai Maceika.

Už pietų stalo vėl sėdi Algis, bet kitaip ir būti negali, kitaip ir nebus. Jis čia dirba, čia valgo... Jis vienas iš šių namų gyventojų ir jiems neišvengiamai teks dar daug kartų susitikti. „Ar kiekvieną kartą aš taip jaudinsiuosi? Ar tai buvo tik pirmo netikėto susitikimo jaudulys? “ – nerimavo Alesia.

Visą rytą užimta tvarkymosi darbais, Alesia apie Algį nė negalvojo, bet, sutikusi jį, vėl susidrumstė, pasimetė, jautėsi lyg prasikaltusi. Jai neramu, baugu, kad apie buvusią jųdviejų pažintį gali sužinoti vyras. Nors, tik pamačiusi Algį prie pusryčių stalo, davė sau pažadą niekada nebeatnaujinti buvusio ryšio, tačiau pati nežinojo, kiek ji bus tvirta, atsidūrusi arti jo ar prisilietusi... „Reikia ištverti... Tegul už seno, tegul už nemylimo, bet aš jau ištekėjusi ir privalau gerbti ne tik vyrą, bet ir save, jeigu noriu būti kitų gerbiama dvaro ponia“, – drąsino save Alesia. „Neįmanomas mūsų bendravimas. Neduok Dieve, išaiškėtų mūsų ryšys, tada lauktų didžiulė negarbė. Gal net didesnė už tą, kurią patyriau, kai likau viena su vaiku. Bet gal aš visai be reikalo nuogąstauju? Dar gi visai neaišku, ką Algis apie mane galvoja? Jei jis iš tikrųjų mane mylėjo, gal pasipiktinęs seniai mane pamiršo, pasmerkė ir pats nenorės manęs matyti? Taip būtų užvis geriausia“, – nusiramino Alesia.

Tačiau viskas buvo ne taip. Kartą, kai Maceika negrįžo pietų, o Kęstutis, anksčiau pavalgęs, išbėgo į lauką ir prie stalo liko tik Alesia ir Algis, tada jis pakilo ir, priėjęs prie Alesios, paėmė ją už rankos. Moteris bandė ranką ištraukti, bet Algis laikė ją tvirtai ir nepaleido.

– Alesia, Alesia?.. Ar ne pats likimas lėmė, kad mes vėl susitikom? Tai kas, kad daug metų tavęs nemačiau, tai kas, kad ištekėjai už kito, aš vis tiek tave myliu ir niekada nenustojau mylėjęs, – jausmingai prašneko Algis. – O tu ar bent prisimeni mane kada nors? Ar pagalvoji apie mane?

– Algi, paleisk, – muistėsi Alesia, bet jis jau bučiavo jai kaklą.

– Tavo pasirodymas čia apvertė aukštyn kojom mano gyvenimą. Maniau, kad jau viskas praėjo, kad aš jau pamiršau tave, galiu negalvoti apie tave. Dirbau darbą, kūriau planus ateičiai, bet pasirodė, kad viskas niekai. Truko tiktai tave pamatyti ir aš vėl tavo vergas... Ar tau neatrodo, kad pats likimas nori, kad mes būtume kartu? Juk žinai, kad prieš likimą mes bejėgiai.

– Tau atrodo taip, o mano likimas lėmė kitaip. Buvo laikas, kai aš norėjau gyvenimo su tavimi. Abudu buvom laisvi, tada galėjom elgtis kaip tinkami, o dabar aš turiu savo gyvenimą ir privalau jį nugyventi prideramai. Turiu vaiką, vyrą ir privalau jais rūpintis, – išsilaisvinusi iš jo glėbio, bet dar pridususi ji skubiai išsakė ką galvojo ir pasitraukė į šalį.

– Nesuprantu, kaip gali taip kalbėti? Juk tu jo nemyli. Negi neprisimeni, ką anksčiau kalbėjai? Sakei, kad mylėsi mane visą gyvenimą... Negi tikrai jau nebemyli manęs?

– Ir tada ir dabar sakau, ką galvoju. Pats puikiai supranti, kokia dabar mano padėtis. Ko tikiesi? Ar manai, kad viską pakartosim tai kas buvo?

– O kodėl ne? – sujudo Algis ir vėl priėjo prie Alesios, – aš viskam pasirengęs ir, jeigu tik tu mane tebemyli, niekas mums nesutrukdys... – Algis bandė vėl apkabinti Alesią, bet ši ryžtingai jį atstūmė.

– Nė negalvok! Tarp mūsų viskas baigėsi po to, kai nutrūko piršlybos. Tada jau mūsų keliai išsiskyrė, o dabar jau išvis atsivėrė bedugnė. Myliu, nemyliu, o dabar turiu būti ištikima, padori moteris... Ir nebandyk niekada manęs bučiuoti, – kai Algis apkabino ir siekė jos lūpų, iš visų jėgų jį pastūmėjusi, išvengė bučinio Alesia. – Jeigu nesiliausi, pasiskųsiu vyrui.

Algis suglumo, bet nepasidavė ir ėmė graudenti:

– Negi tu nė kiek negaili manęs? Tik pagalvok kokia man bus kančia tave matyti ir žinoti, kad tu manęs nebemyli.. Negi tai paskutiniai tavo žodžiai? Negi tikrai aš tau nieko nebereiškiu?

– Galvok ką nori, bet ateityje aš su tavimi visai nekalbėsiu. Ir dar, nedrįsk niekada daugiau manęs vadinti vardu. Kaip visiems, taip ir tau aš ponia. Dvaro ponia, – dar pridūrė Alesia ir skubiai išėjo iš valgomojo.

Po pokalbio su Algiu, Alesia visai nusiramino: „Garbė Dievui, ryžausi, pasakiau, sugebėjau. Tegul negalvoja, kad nuo tų jo meilės prisipažinimų susigraudinsiu, ištirpsiu ir pulsiu jam į glėbį. Baisu ir pagalvoti, ko jis siekia ir ko jis tikisi. Nori, kad būčiau jo meilužė. Ir koks pasitikėjimas savimi. Iš karto puolė bučiuoti, matyt buvo tikras, kad mane palenks. Ačiū, bet nereikia tavo paslaugų... Nebe tas laikas, nebe tos aplinkybės. Čia garbingi namai, turi būti gerbiama ir tų namų šeimininkė. Čia gyvendama aš niekada nesiryžčiau tokiam žingsniui, ne taip kaip buvo namuose. Dieve apsaugok, jei paaiškėtų, tada Maceika, tikriausiai, kaipmat išvarytų iš tų namų? “

Daug galvojo ir Algis. Kas tiesa, tai tiesa. Jis nesitikėjo, kad Alesia taip pasipriešins. Jam buvo ypač skaudu girdėti, kai ji uždraudė į ją kreiptis vardu. Algis pasijuto labai pažemintas. Ji jau nebe mylima Alesia, o ponia... Tarsi jis būtų su visais dvaro darbininkais samdinys. „Gal geriausia būtų spjauti į viską ir išeiti iš dvaro... Bet dabar, kai išsiderėjau iš Maceikos tokią gerą algą, gaila būtų prarasti tokį darbą. Tuo labiau, kad kažin ar pavyktų greitai kur nors įsidarbinti. Didelių dvarų nėra daug... “ – mąstė Algis. Pasvarstęs, pasvarstęs Algis nusiramino, liko vietoje ir darbavosi toliau, o praėjus ne kuriam laikui, viskas po truputį užsimiršo. Tarp Alesios ir Algio dingo slogi įtampa, viskas atsidūrė savo vietose. Dabar, visi susirinkę pavalgyti, jautėsi laisvai, pasišnekėdavo, pajuokaudavo, pasitardavo.

29.

Vieną dieną per pietus Maceika pasakė Alesiai:

– Šią savaitę turėsim svečių. Susitikau seną draugą. Mūsų vestuvėse nedalyvavo, buvo išvykęs į užsienius darbo reikalais, o dabar grįžo. Nori užsukti pas mus, susipažinti su tavim taigi būk pasiruošusi.

– Nežinodama, kada jis atvažiuos, tinkamai nepasiruošiu, – abejojo Alesia, – kai svečias netikėtas, tenka vaišinti šaltais užkandžiais.

– Na, jau jūs su virėja vis ką nors sugalvosit, o gėrimais aš pasirūpinsiu. Svečias ne prastas. Užima aukštas pareigas, dažnai lankosi užsienyje, visko matęs, daug kur pabuvojęs... Man garbė priimti tokį svečią savo namuose.

– Jeigu taip, tai reikėtų ko nors ypatingo, – rūpinasi žmona, – kažin ar sugebėsim, ar įtiksim, ar spėsim pagaliau? Kaimas ir palieka kaimu...

– Neišsigąsk. Man atrodo, kad laiko užteks. Manau, kad draugas gali ir nakvoti. Atvažiuos savo automobiliu tiesiai iš Kauno. Jeigu neatsisakys su mumis išgerti po stiklelį, tai nenorės sėsti už vairo išgėręs, – ramino Alesią Maceika. – Iki Kauno kelias tolimas.

Žinodamas, kad šios savaitės bėgyje gali pasirodyti draugas, Maceika niekur nei ėjo, nei važiavo ir pasistengė būti namuose, kad galėtų sutikti ir priimti svečią.

Ilgai laukti nereikėjo. Per vidurį savaitės, trečiadienio popietę prie dvaro vartų sustojo juodas automobilis. Pasignalizavęs ir palaukęs, kol bus atidaryti vartai, vyriškis įvažiavo į kiemą ir, išjungęs variklį, išlipo iš mašinos. Aukštas, apsivilkęs pilką apsiaustą, užsidėjęs pilką fetrinę skrybėlę vyriškis užrakino automobilio dureles, po to atidarė bagažinę ir paėmė nedidelį lagaminėlį.

Vartus atkėlė pats Maceika ir juos uždaręs, tuojau priėjo prie svečio ir jie apsikabino.

– Sveikas atvykęs. Labai laukiau... Ar labai nuvargino kelionė? – maloniai klausinėjo Maceika, kai abu vyrai ėjo per kiemą į svetainę, kur jų jau laukė, spėjusi truputį pasipuošti, Alesia.

– Gabalas kelio. Ne tiek pavargau, kiek nusibodo ir įgriso dulkės. Mūsų vieškeliai tik arkliams važinėti.

– Pabandysim tas dulkes nuplauti. Niekas taip gerai nenuplaus dulkių, kaip kaimiškas alus. Turiu dar pasilikęs bačkutę nuo vestuvių. Kaip tik pravers.

Koridoriuje vyrus pasitiko Alesia. Pirmiausia ji paėmė iš svečio rankos lagaminėlį ir, pastačiusi ant grindų, atrėmė jį sieną. Paskui šeimininkė padėjo svečiui nusivilkti apsiaustą ir pakabino jį ant kabyklos. Skrybėlę svečias pats padėjo ant lentynėlės virš kabyklos ir, prieš paduodamas ranką Alesiai, atsisuko į Maceiką.

– Tik nesakyk, kad čia tavo žmona. Nepatikėsiu.

– Tikrai taip, – patenkintas Maceika, – būkit pažįstami – mano žmona Alesia, – pristatė jis, o svečias pats prisistatė.

– O aš jūsų vyro vaikystės draugas Mečislavas, – pabučiavo jis ranką Alesiai ir pajuokavo. – Na, ir gudruolis tu, Česiau. Kodėl neparodei žmonos prieš vestuves? Būčiau bandęs tą gražuolę atvilioti nuo tavęs. Aš gi jaunesnis...

– Bet dabar jau šaukštai po pietų, – juokėsi patenkintas Maceika, – o gal norėsi apsimazgot rankas? Tada einam į virtuvę, – pasiūlė jis, bet svečias norėjo ir gerai apsiprausti. Virtuvėje pati Alesia pripylė dubenį šilto vandens ir atnešė baltą rankšluostį, o kai svečias nusiprausė, ji palydėjo svečią į svetainę.

Kai vyrai susėdo pasišnekėti, Alesia grįžo į virtuvę ir jos abi su virėja netruko pagaminti šiltus pietus. Padengusi valgomajame pietų stalą, Alesia pakvietė vyrus pietų.

– Dar turiu atiduoti dovaną, – sujudo svečias ir iš koridoriaus atsinešė lagaminėlį.

– Čia jums, – padavė Alesiai juodo aksomo pailgą dėžutę, – o čia jau mums su Česlovu, kas liko.

Kol neišgėrė, svečias buvo gana santūrus, bet po stiklelio, kito ir po kelių stiklinių stipraus, ilgai bačkoje pastovėjusio alaus, atsipalaidavo ir įsismagino. Atvirai, nė kiek nesivaržydamas Maceikos, jis reiškė Alesiai simpatiją, negailėjo jai komplimentų, nenuleido nuo jos akių. Džiaugėsi, kad jam malonu su jais bendrauti, siūlėsi apsilankyti dažniau, netgi pareiškė norą čia pas juos kaime praleisti savo atostogas.

Maceikai buvo malonu matyti, kad svečias toks patenkintas. Jis nė kiek nepavydėjo perdėto dėmesio savo žmonai, bet dar lyg ir skatino.

– Alesia, pasirūpink svečiu. Paduok jam užkandžių, pakelk arčiau, kad būtų patogiau pasiekti... Atnešk dar kepsnio, atrodo, kad jam patiko...

Visa popietė praėjo geroje nuotaikoje. Toks pat linksmas buvo ir vakaras. Vyrai prisiminė daug vaikystėje ir jaunystėje patirtų nuotykių. Vieni buvo liūdnesni, iš kitų buvo ko visiems pasijuokti. Tik ryte po pusryčio, prieš išvažiuojant svečiui, vyrai truputį rimčiau pasišnekėjo.

– Kaip čia pas jus? Pas mus iš Kauno labai daug lenkų išvažiuoja į Lenkiją.

– Tikrai? – susidomėjo Maceika.

– Tikrai taip, – patvirtino Mečius, – parduoda namus, likviduoja įmones, verslus ir išvažiuoja iš Lietuvos visam laikui.

– O kodėl taip?

– Pastaruoju metu sovietai išvystė pašėlusią priešišką propagandinę kampaniją prieš Lenkiją ir lenkus. Maskvos neapykanta Lenkijai prasidėjo seniai, po bolševikų armijos, vadovaujamos Tuchačevskio, sutriuškinimą Varšuvos prieigose 1920 metais. Lietuvos valdžia neužkerta kelio tokiai propagandai, turint omenyje Vilniaus kraštą. Čia ne kitaip, kaip sovietai ruošia sau koridorių žygiui į vakarus. Aš manau, kad Lenkija ir vėl duos bolševikams tinkamą atkirtį.

– Kažin iš kur tokios kalbos? Ar galima jomis tikėti?

– Sprendžiant iš to kaip žmonės reaguoja, gal jie žino iš patikimų šaltinių. Niekas nedarys tokių sprendimų nežinodami ir gerai visko neapskaičiavę.

– Bet kokia čia gali būti grėsmė? Ar vėl karas?

– Na, karo, manau, nebus, bet sovietai ras būdų kaip susidoroti su mūsų Lietuva.

– Kam jiems ta Lietuva, ar dar mažai savo turi? – stebisi Maceika.

– Ne vien Lietuva, jiems visas Pabaltijys rūpi. Seniai jau sovietai į jį dairosi. Nepaliks ramybėje...

– Betgi Lietuva nepriklausoma valstybė, turi savo prezidentą, kariuomenę. Gali priešintis, neįsileist į savo žemę svetimos kariuomenės...

– Ką gali mūsų kariuomenė prieš tokią galingą Raudonąją armiją? Smetona pats pirmas išneš muilą iš Lietuvos, o kas tada laukia manęs, tavęs? Pats gali suprasti, juk jie tvarkysis čia kaip savo namuose, o su gyventojais darys ką nori. O mes dar ir lenkai...

– O ar greitai gali taip įvykti?

– Niekas nežino. Gal ir labai greitai, o gali dar praeiti koks desėtkas metų.

– O ką pats manai daryti?

– Dar kiek palauksiu, o paskui žiūrėsiu. Nenorėčiau pakliūti sovietams į nagus.

– Ar negaila bus viską palikti? Juk taip gerai čia turi...

– Ar geriau atsidurti Sibire? Ar taip, ar taip teks viską prarasti. Nepaliks jie valdininkų savo postuose. Aukštiems valdininkams ir inteligentijai pirmai gresia tremtis. Tokius dvarininkus kaip tu ir stambesnius ūkininkus – irgi į Sibirą. Žemes nacionalizuos, o kitus smulkesnius ūkininkus – į kolūkius.

– Neduok, Dieve, turbūt neištverčiau, jeigu visko netekčiau.

– Bet žmonės rizikuoja, viską palieka ir gelbėjasi. Ką daryt?

– Gal čia tik kalbos, gal nieko nebus? Neseniai buvau Kaune susitikęs su savo vaikais. Jie nieko nešnekėjo, o juk turėtų žinot, – raminosi Maceika.

– Duok Dieve, kad tai būtų tik kalbos. Pagyvensim, pamatysim. O pats teisingai pastebėjai, kad neblogai turime. Galėtume gyventi ir gyventi, jeigu ne tie visokie neramumai.

– Tu čia man bent mįslę užminei, drauguži, – išlydėdamas svečią, dar kartą prisiminė judviejų pokalbį Maceika, – turėsiu apie ką pagalvoti.

– Neimk taip į galvą, brolau, bet dėl visko domėkis. Dažniau susitik su vaikais, o gal aš ką nors išgirsiu. Dabar pas tave dažniau apsilankysiu, jeigu tu nieko prieš. Žmoną tai pats puikią gavai, kad ir „litwinka“, kad ir „chamuvka“, bet aš tau jos pavydžiu.

30.

Išvažiuodamas pareiškęs norą kaime praleisti atostogas, su kuo Maceika ir Alesia maloniai sutiko, rugpjūčio mėnesį, net neįspėjęs šeimininkų, Mečius vėl pasirodė dvare. Taip kaip ir anksčiau jis atvažiavo savo automobiliu ir dabar važinėjo su Maceika visur, kur tik jam prireikdavo. Kartu važinėjo į miestelį ar į valsčių, nereikėjo nė arklio kinkyti. Be to vyrai sugalvojo sau ir pramogų. Dažnai važinėjo prie ežero meškerioti, rytais eidavo į mišką grybauti.

Per visas svečio atostogas – dvare šventė. Ankstyvos vyrų iškylos truputį pakeitė nusistovėjusią tvarką. Pusrytis buvo patiekiamas daug anksčiau, o pietūs nukeliami į pavakarę tada, kada jie grįžta namo.

Kasdieniai pietūs buvo gaminami kaip paprastai, pusiaudienį, nes pietaudavo agronomas, sūnus Kęstutis ir moterys, o kai grįžta vyrai, jų laukia šventiniai pietūs. Tada jau kartu ir pietūs, ir vakarienė. Jei parsineša žuvies, tai moterys ir žuvį tuojau pat paruošia, o jeigu ne, tai ir be žuvies yra visko pakankamai. Tada jau atkemšami buteliai gėrimų ir, visiems po truputį gurkšnojant ir užkandžiaujant, prasideda ilgi pasišnekėjimai ir pasisėdėjimai iki vidurnakčio. Agronomas Algis pakviestas kartais prisėda prie vyrų, kartais ne, bet, jeigu ir prisėda kada trumpam, išgėręs taurelę šiek tiek užkanda ir padėkojęs bei atsiprašęs išeina.

Kol vyrai sėdi už stalo, Alesiai nepatogu išeiti ir ji, gerbdama svečią, nori nenori palaiko jiems kompaniją. Tuo labiau, kad ir svečias to pageidauja. Alesiai dabar sunkus metas. Ji turi keltis ryte anksti, o dar kai reikia sėdėti su vyrais iki vidurnakčio, ji visai pavargsta. Bet to parodyti negalima. Ji dedasi žvali ir susidomėjusi, kai vyrai įsileidžia į kalbas apie politiką.

Svečias ir dabar turi ką papasakoti draugui Česlovui. Maceika beveik neskaito laikraščių, o jeigu kada ir perskaito, tai tik apie tai, kas susiję su žemės ūkiu, jį domino grūdų supirkimo kainos. Paskutiniu metu Maceika nebeparduoda savo grūdų supirkėjams žydams. Agronomo Algio dėka Maceikos dvare užauginti grūdai atitinka visus Lietūkio reikalavimus, didesnė jų dalis patenka į pirmąją rūšį ir jis už savo grūdus gauna pinigus iš pirmų rankų.

Vyrai kad ir vėlai atsigulę, dar gauna numigti iki aušros, o Alesiai tenka keltis dar anksčiau, kad abi su virėja spėtų paruošti pusryčius ir išleisti į žūklę vyrus. Tiesa, kol tarnaitė tvarko kambarius, Alesia, išėjus vyrams, prigula valandėlei, bet to maža, kad jaustųsi pailsėjusi. Dėl tokio ją užgriuvusio rūpesčio galima būtų kaltinti svečią, tačiau tai atperka Mečiaus jai rodomas ypatingas dėmesys ir susižavėjimas. Nors dvare pilna gėlių, Mečius, grįždamas iš iškilos, visada atveža puokštę pievoje suskintų lauko gėlių, o radęs ežero vandens nuglūdintą, įdomesnės formos akmenėlį ar raustančiom uogų kekėm pasipuošusią šermukšnio šakelę, vis dovanoja Alesiai. Kad ne taip, taip kitaip vis randa būdų kaip pamaloninti šeimininkę. Pirmą kartą atvažiuodamas svečias atvežė dovanų brangų vėrinį, o dabar padovanojo Alesiai auksinę su rožinės spalvos akute sagę. Tai kas, kad ji truputį pavargsta, juk tiek ir tiek galės ilsėtis jam išvažiavus... Nebereikės taip anksti keltis, kasdienius pusryčius pagamins virėja, o pietus kaip ir visada visi valgys pusiaudienyje.

Prieš pat Mečiaus atostogų pabaigą miestelyje parapijos salėje vyko valsčiaus Lietuvos ūkininkų sąjungos suvažiavimas, į kurį kaip sąjungos narys buvo pakviestas ir Maceika. Dar iš vakaro jis atsiprašė draugo, kad turės palikti jį vieną ir anksti ryte, pasikinkęs arklį, išvažiavo, kol Mečius dar miegojo.

Žinodamas, kad Maceikos nebus, jis vienas neketino iškylauti, miegojo ilgai ir atsikėlė, kai saulė jau buvo aukštai. Nusiprausęs jis dar pavaikštinėjo po kiemą ir tik tada, kai jis grįžo, Alesia atnešė į valgomąjį pusrytį. Jie kartu papusryčiavo.

– Ačiū už pusrytį, – padėkojo Mečius, – ką dabar mes veiksim, kai nėra šeimininko?

– Nežinau ką veiksit jūs, o aš tai turiu darbų, – atsakė Alesia.

– O gal važiuojam pasivažinėti? – linksmai pasiūlė jis.

– Net nežinau, – nesitikėjo tokio pasiūlymo, o Mečius įkalbinėjo Alesią toliau.

– Darbai nepabėgs, visada juos rasite, o aš jau greitai išvažiuosiu. Per visas atostogas mes tik su Česlovu važinėjomės, o dabar galiu pasiūlyti ir jums tą malonumą.... Važiuojam kur nors? Gal pas kokius gimines? Gal šiaip su kuo nors norėtumėt susitikti? Gal pas pažįstamus? Visur kaip bematant nulėksime. Tik sakykit, aš pasiruošęs.

– Gal ir būtų gerai tėvukus aplankyti, – suskato Alesia, – norėčiau juos pamatyti, save parodyti. Gal ir į miestelį į krautuvę užsukti pro šalį važiuojant... Jeigu taip sakot, tai aš kaipmat susiruošiu.

Alesia greitai persiavė išeiginiais bateliais, ant pečių užsimetė švarkelį, į kišenę įsidėjo pinigus, į rankas paėmė krepšį.

– Štai aš jau pasiruošusi. Dėl manęs nors ir tuojau pat galime važiuoti.

– Dėl manęs irgi, – pasiruošęs ir Mečius.

Kol Alesia rengėsi, Mečius pasiėmė mašinos raktelius ir lagaminėlį. Dar minutėlė ir jie išvažiavo iš kiemo. Pirmiausia nuvažiavo į miestelį, o pakui į Galinio dvarą.

Tokiais netikėtais svečiais labiausiai apsidžiaugė motina. Tėvo namuose nebuvo, jis kažkur išvažiavęs, bet Alesiai ir su motina buvo malonu pasimatyti. Jos abi ir šeimininkė netruko paruošti vaišes. Nors pietus dar per anksti valgyti, išvažiuodami valgė vėlyvus pusryčius, bet, kai viskas taip skaniai kvepia, sunku atsispirti pagundai šio to paragauti.

Alesia su Mečislovu šiek tiek užtruko kol pavalgė, dar šiek tiek pasišnekučiavo su Galiniene ir išvažiavo atgal.

Alesiai smagu, kad pasimatė su mama, malonu, kai mašina iš lėto judėdama duobėtu keliu linguodama ją supa. Ji laiminga šypsosi ir Mečius, matydamas ją tokią patenkintą, retkarčiais atsisukdamas jai nusišypso.

Kai jie atvažiavo iki vieškelio, lygiu keliu riedėdama mašina visai nebesupo, bet lėkė kaip vėjas, palikdama paskui save didžiulį stulpą dulkių. Dulkės stengėsi pro langus patekti į mašinos vidų, bet joms nepavyko. Mašina kuo toliau, tuo greičiau skriejo o jos atsilikusios nurimo ir ramiai leidosi atgal ant vieškelio.

– O gal užsukime pažiūrėti, kur mes su Česlovu gaudom žuvis? – staiga sumažino greitį Mečius. – Štai už to miškelio yra ežeras. Galėtume pasukti į miško keliuką.

– Jeigu tik norit, – neprieštaravo Alesia, – iki vakaro dar yra laiko.

Nelygus keliukas vėl supo ant minkštos sėdynės sėdinčią Alesią, o pro šalį lėkė miško medžiai, krūmai, baltakamieniai svyruokliai beržai, iki pat žemės šakomis apklojusios savo kamienus skarotos eglės, ant laibo kaklo prašmatniomis šukuosenomis pasipuošusios pušys.

Pravažiavus miškelį, prieš akis išsidriekė plati pieva, o už jos, pakrantėmis augančių žalių tankių krūmokšnių tarsi įrėmintas, blizgulivo ežeras. Jie privažiavo prie tos vietos, kur su Česlovu meškeriodavo, ir Mečius sustabdė automobilį. Nuo pievos iki vandens ar žmogaus rankomis, ar pačios gamtos sukurtas buvo žvyruotas priėjimas, o netoli kranto virš vandens iškilę didesni ir mažesni akmenys, leido patogiai įsikurti žvejui. Prie storos alksnio šakos pririšta lengvai suposi valtis.

– Gal norėtum pasiirstyti valtimi? – pasiūlė Mečius, kai jie išlipo iš mašinos.

– Nenoriu, – griežtai atsisakė Alesia, – nemoku plaukti, bijau vandens... Tas malonumas ne man.

– Tada prisėskim va čia ant pievutės, – patiesė ant pievos iš bagažinės atsineštą minkštą, lengvą patiesalą, – tada šiaip pasigrožėsime gamta. Nebedaug beliko. Paskutinės vasaros dienos. Dar koks mėnuo ir nieko nebeliks, baigsis visos grožybės.

– Gražu čia, – atsisėdusi apsidairė Alesia, ne veltui jūs su Česlovu ir pasirinkot šią vietą. Gera, miela, ramu... Ar nesigailit atvažiavęs čia praleisti atostogas? Ar gerai pailsėjot? – maloniai šypsodamasi, klausinėjo Alesia. – Ar patenkintas?

– Netgi labai, – džiaugėsi Mečius, – jūs ir pati matot, kokia čia graži aplinka. Dienos pasitaikė gražios, žuvis kibo, buvo su kuo maloniai pabendrauti. Galima sakyti pirmos atostogos, kada aš taip gerai pailsėjau.

– O anksčiau ar neatvažiuodavot? Juk su Česlovu, pasirodo, esat seni draugai?

– Dar jaunystėje išsiskyrė mūsų keliai. Daug metų nesusitikdavom, o paskutiniu metu nuolat sirgo jo žmona. Dabar jau jo dvare visai kitos nuotaikos.

– Smagu, kad jums patiko. Kitais metais vėl atvažiuokit. Su jumis ir mums buvo gera.

– Ačiū, – pabučiavo Mečius ranką Alesiai, – būtinai. Aš čia turiu su savimi šio to pasiėmęs, – atidarė lagaminėlį, – gal išgersim po gurkšnelį po tokių skanių pietų pas jūsų mamą. Gal neatsisakysit?

– Turbūt ne, – nesutiko Alesia, – kaip čia taip be užkandos? Kad būčiau žinojusi, būčiau pasiėmusi ko nors lengvo.

– Turiu štai saldainių, – padėjo atidaręs dėžutę, – manau, kad tiks prie tokio gėrimo. Štai, – pripylęs taurelę, mandagiai pasiūlė Mečius, – o aš išgersiu paskui.

Iš karto atsisakiusi, Alesia paėmė taurelę ir, prinešusi prie lūpų, palaižė.

– Skanu. Tą vieną išgersiu, bet nedaugiau, – dar išsiderėjo ir, išgėrusi vyną, grąžino taurelę Mečiui. – O dabar dar saldainį paimsiu, – nusišypsojo ji. – Tikrai čia gražu. Ne veltui jūs su Česlovu ir pasirinkot tą vietą.

Alesia plačiau apsidairė. Čia taip ramu, taip gera. Aukštų medžių lapija užstojo kaitrius popietės saulės spindulius, per visą pamiškę driekėsi jaukus, drėgme ir vėsa kvepiantis pavėsis. Ir toks įdomus vyriškis šalia... Mečius gal kiek perdėtai malonus ir dėmesingas, tačiau tai tik skaidrino nuotaiką. Jis paslaugiai padėjo Alesiai nusivilkti švarkelį, kurį paskui uždėjo jai ant pečių, vaišina stiklelis po stiklelio vynu, saldainiais ir nežymiai linksta prie jos. Kas tai? Ar tik nebando apkabinti? Alesia atsitraukė truputį toliau, bet Mečius, paėmęs ją už rankos, prisitraukė arčiau. Iškart pabučiavęs į delną, po to glausdamas prie savęs, tuo pačiu karštu bučiniu ėmė bučiuoti visą ranką nuo riešo iki alkūnės. Alesiai buvo netikėta ir nejauku. Ji pabandė atsistoti, bet prie veido jau pajuto karštą Mečiaus alsavimą ir ją nutvilkė pirmas gašlus Mečiaus bučinys. Alesia kiek pajėgdama pastūmėjo jį nuo savęs, bet jis įsisiurbė į jos lūpas, neleisdamas jai net atsikvėpti. Švarkelis nukrito nuo pečių. Alesia muistėsi Mečiaus glėbyje, jai trūko oro ir jėgų jį atstumti, o kitą akimirką jis jau pasiguldė ją ant pievos. Alesia pagaliau atsikvėpė. Atgavusi kvėpavimą, ji pasijuto tokia stipri, kad pasitelkusi visas jėgas, trenkė kumščiu Mečiui į veidą, kai šis pasilenkęs norėjo vėl ją bučiuoti. Smūgis buvo toks stiprus, kad Mečius iškart atšlijo. Iš netikėtumo jis jautėsi lyg iš medžio išvirtęs. Ko, ko, bet to tikrai nesitikėjo. Taip visą laiką dievinamas, Mečius buvo tvirtai įsitikinęs, kad užteks jam parodyti savo iniciatyvą, ir Alesia puls jam į glėbį. Dabar gi, gavus tokį antausį, jį užvaldė baisus pyktis, nė kiek ne mažesnis už ką tik buvusį geismą. „Kaip ji išdrįso? Tokia „chamuvka“... Kaip ji galėjo?“ – Mečius jautėsi įžeistas iki pat širdies gelmių. Nesistengdamas tvardyti įniršio, pamiršęs savo „aristokratiškas“ manieras, spyrė koja, klūpančiai ir besisegiojančiai sagutes, Alesiai į sėdmenis, spjovė tiesiai jai į veidą ir tik tada pasitraukė. Alesia pakilo nuo pievos, susitvarkė suknelę ir užsivilko švarkelį. Radusi kišenėje nosinę, ji nusišluostė veidą ir, nė nepažvelgusi į Mečių, nuėjo į automobilį. Jis, žinoma, mielai būtų palikęs Alesią miške, bet kaip visa tai tada reikėtų paaiškinti Česlovui? „Chamuvka“, – nusispjovė Mečius ir sėdo už vairo.

31.

Jeigu praėjusią naktį Lauras nakvojo pirtyje, tai sekančią naktį gavo nakvynę vienkiemyje pas malūnininką.

Saulė dar buvo aukštai, kai Lauras pamatė tolumoje ant kalniuko vėjinį malūną ir paskubėjo jį pasiekti dar nesutemus. Kai vaikinas atėjo iki malūno, saulė jau buvo arti laidos, bet malūno sparnai dar tebesisuko ir visas malūnas dundėjo.

Įėjęs į vidų, Lauras pamatė visą miltuotą, baltais ūsais vyrą ir priėjo prie jo.

– Gero vakaro, – pasisveikino jis ir pridūrė, – padėk, Dieve.

– Ačiū, – atsakė žmogus ir gerai jį nužiūrėjo: „Apnešiotas švarkas, aišku, kad ne jo paties trumpos kelnės, išklypę čeverykai. Nepanašu, kad būtų koks gaspadorius, atėjęs pasitarti dėl malimo. Šiaip gal koks pakeleivis, turbūt prašys nakvynės...“ – Ką pasakysi? – paklausė vyriškis užrišęs miltų maišą.

– Ar nepriimtumėt nakvoti? – nelabai drąsiai paprašė Lauras.

– Taip ir sakiau, – šyptelėjo malūnininkas. – Na, ką gi. Galėsi sau miegoti čia malūne. Tuščių maišų kiek tik nori. Turėsi ką pasiklot ir su kuo užsiklot. Ar bus gerai?

– Bet kad aš dar ir valgyti labai noriu, – patylėjęs prisipažino Lauras, – šiandieną tik kartą valgiau, o ėjau visą dieną.

– Tai kur eini, jeigu per visą dieną nenuėjai? Ar dar toli eiti?

– Aš jau ne pirma diena, kai einu ir nežinau, kiek dar reikės eiti.

– Tai ko pats taip vaikštai? Ar namų neturi?

Laurui jau nusibodo visiems kartot, kad jis turi namus, tuo labiau, kad niekas tuo netiki. O gal geriau nesakyti teisybės?

– Turėjau, bet dabar nebeturiu, – atsakė jis, bet nuo to nebuvo nė kiek geriau. Kaip visi, taip ir malūnininkas klausia tuo paties.

– Tai kur jie pasidėjo? Jeigu buvo namai, tai negalėjo jie dingti, – stebisi žmogus.

– Taigi ir aš visiems sakau, kad negalėjo jie dingti. Aš vis tiek vieną kartą juos susirasiu, – nudžiugo Laurynas, – jeigu rasiu kelią, tai rasiu ir namus.

Malūnininkas netruko suprasti, kad vyrukas ne viso protelio ir kaip visada tokie sveikiems žmonėms sukelia pasigailėjimą. „Pasižiūrėt toks gražus, jaunas vaikinas, o nesveikas. Gal kokie negailestingi artimieji jį išvarė ir taip atsikratė, kad dabar bastosi nežinomais keliais ir ieško namų “.

– Na, gerai, – pasakė malūnininkas Laurui, – einam, padėsi užtraukti sklendę ant sparnų. Metas baigti darbą ir eiti namo. Ten gausi pavalgyti ir nakvynę. Galėsi ir taip pabūti kokią dieną. Pailsėsi, pasistiprinsi, o namus, žinoma, rasi. Dabar jau sušilo oras, išdžiuvo keliai, pavaikščiosi ir surasi. Dieve tau padėk.

Pirkioje juos sutiko storulė šeimininkė malūnininko žmona. Ji nužvelgė Laurą, bet neišsidavė, kad labai nustebo.

– Pačiu laiku, vakarienė jau gatava, – linksmai pasakė moteris. – Sėskitės už stalo, tuoj atnešiu.

– Ką čia tos kruopos, – pastūmė nuo savęs dubenėlį su pienu balintomis miežinėmis kruopomis malūnininkas, – mums pažiūrėk ko nors geresnio. Reikia pavaišinti žmogų. Jis per dieną nevalgęs...

– Iškepsiu kiaušinienės, ar bus gerai? – neprieštaravo šeimininkė.

– Gerai, tik pasiskubink, o aš turiu dar skaidriosios pusbonkiukę. Kaip tik tiks prie kiaušinienės. Išgersim po stiklelį su svečiu.

– Tau kad ir su bile kuo, bet tik išgerti, – nepatenkinta burbtelėjo moteris, bet stiklelius atnešė ir pastatė ant stalo.

– Negi gersi vienas? Štai pasitaikė žmogus, kodėl nepavaišinti? – teisinosi malūnininkas. – Išgersim po vieną prieš valgį, nepamaišys, – pripylęs stiklelius, vieną pastatė prieš Laurą.

– Tai kad aš nei geriu, nei rūkau, – aiškinosi jis, – valgyti tai labai noriu, bet gerti ne.

– Jeigu jau čia sėdi, tai palaikysi man kompaniją, – neatstojo malūnininkas. – Daug negersime, bet po vieną stiklelį nepaškadys. Na, išgeriam, o tai atauš kiaušinienė.

Lauras, paragintas sriūbtelėjo, bet nuo pirmo gurkšnio užspringo ir užsikosėjo.

– Paimk duonos, užsikąsk, – pamokė malūnininkas, – o dabar baik gerti ir daugiau nebegausi. Matosi, kad tikrai esi negeriantis. Tokiam gaila ir arielką gadinti.

Šiaip ne taip susidorojęs su degtine, Lauras ėmėsi ir kiaušinienės. Neprašė nė peilio. Smeigė šakute koks papuolė gabalas, kimšo į burną ir, mažai kramtęs, rijo. Taip buvo išalkęs.

Nakvynę vaikinas gavo virtuvėje ant suolo, o pusryčiams vėl gavo kiaušinienės. Vienkiemyje Lauras išbuvo beveik savaitę. Kiekvieną rytą, kai tik jis norėdavo išeiti po pusryčio, malūnininkas jo pagaili ir sulaiko.

– Na, palauk dar. Ar čia tau blogai? Niekur tu nerasi geriau. Spėsi išeiti.

Eidamas rytais į malūną, vyriškis nepalieka ir Lauro. Malūne jam vienam nuobodu, o kai kur ir per sunku. Tada Lauras jam padeda.

Per tas dienas jie abu visai artimai susidraugavo ir Lauras išsipasakojo visą savo gyvenimo istoriją. Papasakojo, kad jis yra dvarininko Šelvio vaikas, kaip jis mylėjo Katrytę, kaip užmušė brolį Kęstą, kaip susikrimtęs po nevykusių piršlybų išėjo iš namų, kad ko tik neprigėrė ežere ir, likęs gyvas, bet atsidūręs nepažįstamuose kraštuose, toli nuo namų, nežino, kaip į juos sugrįžti.

Jeigu anksčiau žmogus svarstė, ar nepasilikus Lauro pas save visam laikui už pagalbininką malūne, tai dabar, sužinojęs, kad šake nudūrė brolį, ne juokais išsigando: „Pusprotis ir dar brolžudys...“ Malūnininkas jau gailėjosi, užlaikęs Laurą sodyboje ir dabar tik laukė, kada šis pareikš norą išeiti. Maža to, po to jų pašnekesio malūnininkas jau kelinta naktis be miego. Tik pagalvoja, kad ant suolo virtuvėje guli žmogžudys, taip ir išlaksto visi miegai: „Žinoma, neklaidžios vieškeliais protingas, doras žmogus. Koks jis bebūtų, visi turi namus ir savo vietą namuose. Kodėl jis taip ilgai negali rasti savo namų? Gal Dievas jį baudžia, kad padarė tokį žiaurų nusikaltimą? Žmogžudžiui ne vieta namuose, jo vieta kalėjime. Bet kaip čia yra iš tikrųjų, kad jis ne kalėjime, o bastosi laisvas? Gal koks pabėgęs kalinys, apsimetęs kvaileliu, slapstosi tarp patiklių žmonių? Kad ne vienoje, tai kitoje sodyboje gaudamas pavalgyti... Gal nereikia jo išleisti, o pranešti policijai? Kita vertus, joks pabėgęs kalinys nesisakys niekam, kad nužudė žmogų. Ar galima tikėti viskuo, ką jis sako?“

Vis tiktai, kai vieną rytą Lauras susiruošė išeiti, malūnininkas jam netrukdė: „Tegul sau eina, dievai nematė. Kodėl būtent aš turiu jį įskųsti? Žmogus atvėrė širdį, pasipasakojo, patikėjo paslaptį, savo bėdas, o aš imsiu ir išduosiu. Tegul ir toliau keliauja savais keliais, o man bus pamoka, kad nereikia pasitikėti visokiais apsilankančiais pakeleiviais“.

32.

Galinis jau įsitvirtino dvare. Niekas nebesako Šelvio dvaras, bet Galinio dvaras, o dvarininkas – Galinis. Jis garsus ant viso valsčiaus, o išleidęs Alesią už Maceikos, dar labiau išpopuliarėjo.

Dirbti jam sekasi ir jis netingi. Nuo ankstaus ryto iki vėlaus vakaro Galinis su kumečiais pluša laukuose, o žmonės dirba nuoširdžiai atsidavę, dirba atsakingai. Galinis jau gerai įsisavino visas, amžiną atilsį, Šelvio žinias, patyrimą, kurio reikia valdant tokį didelį ūkį, bet mato, kad tiek žmonių, kiek yra dabar, dvarui per mažai. Ypač dabar, kai penkiasdešimčia hektarų padidino ūkį.Tas didžiulis, pelkėtas, krūmokšniais, viržiais ir gailiais užžėlęs plotas prie miško, kur buvo iki šiol nenaudojamas, įdėjus darbo ir kapitalo, papildė dirbamos žemės hektarus. Iškirtus ir išrovus krūmus, po to dar numelioravus, šis gabalas ženkliai padidino dvaro pajamas, bet tuo pačiu pareikalavo ir daugiau darbo rankų. Nuolat reikėjo samdyti padienių darbininkų, kas sudarė nemažai išlaidų. Galinis, viską gerai apgalvojęs, prie kumetyno pastatė keturių butų namą ir apgyvendino keturias šeimas.

Prie Šelvio kumečiams buvo sudarytos visai neblogos sąlygos, o Galinis dar jas pagerino. Prie to, kas buvo skirta Šelvio, jis leido laikyti dar po porą avių ir išsiganyti iki pusės metų veršį su sąlyga, kad užaugintą veršį ar telyčią parduotų dvarui.

Kai jau daugiau žmonių dirba laukuose, Galinis leidžia sau truputį padykinėti. Jis netgi gali skirti laiko visuomeninei veiklai. Jis Lietuvos ūkininkų sąjungos narys, jis pieno bendrovės dalininkas, taip pat aktyvus miestelyje įsikūrusio kooperatyvo veikėjas. Į šias organizacijas jis atėjo ne kokio pelno siekdamas, bet grynai norėdamas pasireikšti. Jam malonu, kad jį visur kviečia, su juo skaitosi, klauso jo nuomonės ir pritaria jo pasiūlymams.

Vieno susirinkimo metu pieno bendrovės nariai, kurių ūkiai buvo išsidėstę kaimynystėje, svarstė galimybę įsteigti savo pieninę. Buvo daug kalbėta, aiškintasi, įrodinėta, kokia būtų nauda savo rankose turėti tokią pieno perdirbimo įmonę. Maža to, netgi buvo pasiūlyta statyti pieninę Galinio dvare, esą ši vieta yra beveik stambesnių žemvaldžių ūkių centre.

Galinis iškart nesutiko.

– Reikia pagalvoti, – bet dar ir dar kartą pasitaręs su bendrovės vyrais, pasikalbėjęs su žentu, ryžosi. Tuo labiau, kad už žemės sklypą pieninei statyti, Galinis būtų atleistas nuo įnašo. Galinis, tiesa, neprisidėjo, bet pasižadėjo, kad visą savo ūkio pieną ateityje tieks tik į šią naują pieninę.

Naujos pieninės statybos klausimas buvo svarstomas viršaičio iniciatyva. Jis buvo valdybos pirmininkas, jis pasiūlė šią idėją ir, daugumai pritarus, buvo viskas užprotokoluota. Vyrams pasitarus, buvo nuspręsta skirti laiko apsigalvojimui tiems, kurie dar abejojo, o po to buvo nutarta šaukti susirinkimą ir jau galutinai nuspręsti.

Reikalo ėmėsi rimti vyrai, daugiausia stambių ūkių gaspadoriai ir nenuostabu, kad po metų Galinio dvare išdygo pieninė su didžiule ledaine, sandėliu ir kitais ūkiniais pastatais.

Sumanymas pasiteisino. Jau pirmi mėnesiai parodė, kad įmonė bus pelninga, o kuo toliau, tuo labiau didėjo pristatomo pieno srautas į pieninę. Vežė ne tik stambūs ūkiai, bet ir vidutiniai, mažažemiai ir net turintys po vieną ar dvi karves dešimtininkai. Pienas buvo perdirbamas į sviestą ir dideliais kiekiais siunčiamas į Pieno centrą Kaune.

Dvare pasirodė pienininkė jauna, graži panelė Irutė. Galinis jau nebe tas keturiasdešimties hektarų gaspadorius, o jau daug metų kaip dvarininkas. Rūpindamasis dvaro reikalais, jis susiduria su žemesnio ir aukštesnio rango valdininkais, o ir šiaip, bendraudamas su veikliais žmonėmis, labai išpruso. Kai dirba laukuose – jis eilinis artojas žemdirbys, bet, eidamas į žmones, pasirėdo, išsičiustina, kinko visada gražų arklį ir, imdamas su savimi pinigų žiūri, kad jų turėtų daugiau negu mažiau. Žodžiu, kad nepritrūktų, reikalui esant.

Aukštas, šviesus, nėmaž nepražilęs, nors ir būdamas valdingas, bet sugebantis bendrauti su žmonėmis, visų gerbiamas – štai koks dabar Galinis.

Tai ne jo žmona Daratėlė. Ji kaip buvo, taip ir paliko eilinė kaimo bobelė, nors buvo dvarininko žmona. Daratėlė daug meldėsi, pasninkavo, nepraleisdavo nė vieno sekmadienio nenuvažiavus į bažnyčią. Ji bendravo tik su kumetyno moterimis, nešiojo tik tuos drabužius, kuriuos atsivežė iš ūkio.

Kol buvo neištekėjusi Alesia, vaiku rūpinosi Daratėlė daugiau nei pati motina, o dabar, kai ištekėjo ir išsivežė Kęstutį, ji labai jo ilgėjosi ir dažnai prašydavo vyrą, kad nuvežtų pas dukrą pamatyti Kęstutį. Kartais, kai moteriškei nusibosdavo sėdėti be darbo, ji išeidavo padirbėti į laukus. Neatsilikdama nuo kumetyno moterų, dirbdavo visus darbus, kol pasidarbavusi dieną, kitą, pavargdavo ir tada jau ilsėdavosi namuose. Gulinėdavo, poteriaudavo...

Prie pečiaus kol dar galėjo darbavosi Barbora, bet, praėjus dviems metams po Šelvio mirties, ją ištiko stiprus bronchito priepuolis ir, neilgai pasirgusi, Barbora mirė. Galiniui net nereikėjo jos karšinti, kaip buvo Šelviui įsipareigojęs. Į Barboros vietą buvo pasamdyta penkiasdešimties metų moteriškė su patirtimi. Ji daug metų tarnavo mieste pas ponus ir gerai išmanė virimo ir kepimo darbus. Pas Galinienę buvo tik raktai nuo svirno ir ji kaip šeimininkė atrakindavo svirną, kai reikėdavo paimti mėsos.

Kas mėnesį naujos pieninės laboratorijos kambaryje vyksta pieninės valdybos narių susirinkimas. Tikrinama pieninės veikla, apskaičiuojamos pajamos, išlaidos, valdyba vertina pienininkės darbą, pateikia reikalavimus, o pienininkė, savo ruožtu, išdėsto nusiskundimus, dėl ko kartais trukdosi įmonės darbas. Vyrai, čia pat vietoje nutarę, kad priekaištai pagrįsti, skiria lėšas kokiam nors remontui ar inventoriui įsigyti.

Irutei dažniausiai kliūna už pieno švarumą. Tada ji pasižada ištaisyti klaidas ir tuo viskas pasibaigia. Ji kiekvieną dieną privalo tikrinti pristatomo pieno kokybę. Šis darbas užima nemažai laiko ir Irutė vos spėja, o kitą kartą ir patingsta. Tikrina rečiau ir ne visada viskas baigiasi gerai. Pieno centras kartais turi priekaištų dėl sviesto kokybės ir tada siunčia įspėjimus, kad tai nepasikartotų, o kartais net grąžina pieninėms visą siuntą. Irutei dar to nepasitaikė, bet įspėjimų buvo, už ką susirinkime valdybos pirmininkas siūlė ją nubausti, mažinant atlyginimą. Bet, daugumai nubalsavus prieš, tokios griežtos bausmės buvo atsisakyta.

Susirinkimai netrunka ilgai, bet vaišės po jo užsitęsia net iki vidurnakčio. Pasibaigus posėdžiui, viršaitis susideda popierius į portfelį, o Irutė, stalą užtiesusi balta staltiese, atneša orkaitėje keptą, gardžiai kvepiantį kepsnį. Kol Irutė išdėlioja peilius, šakutes ir lėkštes, kol sustato stiklelius, vyrai iškrausto savo atsineštus butelius su gėrimais. Čia ir degtinė, čia ir vynas, čia ir alus bei limonadas. Kartais kažkas atsineša dar ir žuvies konservų.

Vyrai geria, užkandžiauja. Be karšto patiekalo čia būna ir šaltų užkandžių. Pienininkė parūpina rūkytos dešros, kumpio, skilandžio ir, žinoma, sviesto bei sūrio.

Sūrį Irutė moka padaryti tikrai labai skanų. Iš riebaus saldaus ir rūgštaus pieno, skoningai pasūdytas, su kmynais suslėgtas sūris – vyrų mėgstamas ir giriamas. Išgėrę vyrai negaili komplimentų Irutei už sūrį, dėkoja už paruoštas vaišes, bučiuoja į ranką, kviečia kartu išgerti ir išvis skiria jai daug dėmesio. Bet Irutė negeria. Ji tik juokiasi ir visiems maloniai šypsosi, randa būdų kaip atsisakyti jai siūlomų gėrimų, kad neįžeistų paslaugaus svečio. Ji žino, kad toks dėmesys ilgai netruks. Kai vyrai daugiau išgers, nebebus tokie lipšnūs... Prasidės tarp jų garsios šnekos, ginčai, atsiras norinčių dainuoti ir visi ją užmirš. Nebe pirmas kartas... Irutė žino ir moka kaip reikia elgtis pagyvenusių vyrų draugijoje.

Iki vidurnakčio baigsis gėrimai, visi išvažinės savais keliais, o jai bus dar viena bemiegė naktis. Kol nukraustys stalą, sumazgos indus, iššluos ir išplaus kambarį, nes jis rytoj bus reikalingas darbui – ir išauš. Tik prašvitus atvažiuoja pirmieji ūkininkai ir jai reikės stoti prie darbo.

Galinis, kuris gyvena čia pat, užsibūna ilgiau. Jis Irutei padeda atkelti stalą, kad būtų patogiau prieiti ir iššluoti iš pastalės šiukšles, sukilnoja vieną ant kitos kėdutes, nustumia jas į kampą, atlaisvindamas aslą plovimui. Išeidamas Galinis dar kartą padėkoja Irutei už sūrį ir vyriškai paspaudžia ranką atsisveikindamas.

Mergina jam dėkinga. „Nors vienas atsirado žmogus, kuris mane supranta ir padeda, o tai per tas kelias valandas, kurios liko iki darbo dienos pradžios, aš nespėčiau susitvarkyti. Bet ne tik... Jeigu tik kokia bėda pieninėje, aš visada šaukiuosi jo pagalbos...“

Galinis ir Irutė susitinka ir matosi kiekvieną dieną. Kas beatsitiktų, ji eina į dvarą jo ieškoti, o jeigu jis dirba laukuose, susiranda ir ten, drąsiai prašydama pagalbos.

Kartą sugedo spyna nuo ledainės, kur buvo laikomas sviestas ir kiti produktai, o dabar sugedo ir pats separatorius.

– Ponas, Galini, pieninėje bėda. Kažkas atsitiko separatoriui, neskiria grietinės nuo pieno, reikia ką nors daryti, – atbėgo uždususi ir išsigandusi Irutė.

Kur gali, Galinis patvarko pats, bet kai jau toks gedimas, reikia skubiai ieškoti meistrų. Galinis metė savo darbus, pasikinkė arklį, nulėkė į miestelį, pakvietė reikalingus žmones, pats su jais gaišo visą dieną kol viską sutvarkė. Nieko nepadarysi, čia visos bendrovės bendras reikalas. Jeigu neveikia separatorius, stoja visos pieninės darbas. Kad ir vienos dienos pienas liktų neapdorotas, bendrovė būtų didžiulis nuostolis.

Kai Galinis važiuoja į miestelį, niekada neužmiršta paklausti Irutės:

– Jeigu turi kokių nors reikalų į miestelį, galiu nuvežti. Ar taip, ar taip važiuoju.

Irutei patogu, nes reikalų visada atsiranda. Po pietų ji kasdien laisva ir, kai tik pasitaiko tokia proga, mielai ja pasinaudoja. Grįžusi namo, Irutė, atsidėkodama Galiniui, kviečiasi jį pas save ir pavaišina arbata su uogiene ir sūriu.

Kartais Galinis užsibūna iki vėlumos. Irutė svetinga ir Galiniui malonu. Tokia jauna graži panelė nesibaido jo draugijos: „Ką čia reiškia nuvežti ją iki miestelio ir atgal? Man tik vienas malonumas... Jeigu tik ko paprašytų, aš pasirengęs viską padaryti, kad paskui galėčiau va šitaip valandą ar kitą su ja pasėdėti“.

Žinodamas, kad po tokių pasivažinėjimų jis bus pakviestas arbatos, Galinis perka saldainių, vyno ir jam smagu, kad Irutė labiausiai džiaugiasi ir dėkoja. Ji neatsisako su juo išgerti vieną, kitą taurelę vyno, pasivaišinti saldumynais. Galinis galėtų taip sėdėti ir per visą naktį, bet žino, kad Irutei reikia labai anksti keltis prie darbo todėl, pasėdėjęs valandą, kitą, pakyla ir išeina. Na, o jeigu mergina pakviečia jį pasilikti, Galinis mielai pasilieka. „Kodėl nepasilikus, jeigu taip malonu? Dar liko neišgerto vyno, galima dar ir dar pakartoti po taurelę“, – susidaužę taurelėmis, vienas užkanda saldainiais, kitas sūriu.

– Kaip tu, mergele, padarai tokį skanų sūrį? – giria jis Irutę, – ar nepamokintum ir mano moterų? Šiaip aš tai sūrio ne mėgėjas, bet šito – negaliu atsisakyti. Paimsiu dar gabalėlį, – Galinis vėl ima sūrio, o Irutė šypsosi.

– Niekam nesakysiu, niekam neišduosiu paslapties... Matau, kad mano sūris vyrams patinka. Su tuo sūriu bandysiu prisiviliot jaunikį.

– Kokio dar sūrio, – stebisi Galinis, – tokiai merginai kad ir be sūrio, kad ir be kraičio, kad ir vienais marškiniais, visada atsiras jaunikis. Tik norėtųsi, kad ne taip greitai... Ištekėsi ir paliksi mus. Ką mes veiksim, netekę pienininkės?

– Ačiū, – juokiasi Irutė, – tik gyvenime yra ne visai taip. Be kraičio niekas nenori. Visi dairosi geros pasogos. Pati ant savo kailio patyriau...

– Tik nesakyk, kad atsirado toks kvailys, kuris tave pabrokijo? Aš pats savomis rankomis jam snukį išmalčiau, – pasipiktinęs net pašoko Galinis, o Irutė kvatojosi. „Kaip gražu matyti, kai ji taip nuoširdžiai kvatojasi...“ – Galinis nesitikėjo, kad jo toks pasakymas sukels merginai tiek juoko. Matydamas, kaip Irutė juokėsi, jis pats atsipalaidavo ir nusijuokė kartu su ja.

Kartą, taip ilgai nesulaukusi vyro namuose, Galinienė įtarė, kur jis leidžia laiką. „Po pietų su pienininke išvažiavo į miestelį ir iki šiol nėra „. Pritrūkusi kantrybės, ji atsikėlė, apsirengė ir atėjo iki pieninės. „Taip ir yra. Šviesa dega ir ne kitaip, kaip čia sėdi“, – nusprendė moteris.

Iki pusės lango buvo užtrauktos užuolaidėlės, bet, palipėjus ant suolelio, viskas matosi, kas dedasi viduje. Įdėmiai pasižiūrėjusi, Galinienė nieko įtartino nepamatė: „Sėdi vienas vienoje, kitas kitoje stalo pusėje ir abudu linksmai juokiasi. Bet vis tiktai... Ant stalo butelis, du stikliukai, lėkštelėje saldainiai... Aišku, kad vaišinasi. Bet kiek galima taip vaišintis su mergina, kai namuose laukia žmona?“

Dar kiek pastovėjusi ant suolelio po langu, moteriškė sulaukė kol pagaliau Galinis pakilo, bet nebuvo kada žiūrėti, kaip jie atsisveikins. Reikėjo laiku pasiekti namus ir atsigulti į lovą, kad vyras neįtartų, jog ji stovėjo po pieninės langais.

– Tai kur buvai taip ilgai? – paklausė Galinienė, kai parėjęs vyras atsigulė šalia.

– A, reikalai, – trumpai mestelėjo Galinis ir nusisuko ant šono.

– Kokie reikalai iki vidurnakčio? Ar neužtenka dienos? – pasirėmė ant alkūnių žmona.

– Ne tau suprasti, – atkirto Galinis ir dar perspėjo, – netrukdyk miegoti. Ryt anksti keltis.

Galinienei neramu: „Kas pasidarė jos Adomui, kad taip pasikeitė? Anksčiau taip nebūdavo. Mes tarp savęs pasišnekėdavom, pasitardavom. Man buvo žinomi dvaro reikalai, planai. Visos sėkmės ir nesėkmės... Adomas man pasiguosdavo, jei kas nepavykdavo, pasidžiaugdavo pasisekus. Negi susuko jam galvą pienininkė Irutė? Senas kvailys. Negi galvoja, kad jis jai reikalingas? Tokia jauna, graži, mokinta prasidės mat su tokiu seniu? Negi jis nesupranta, kad nieko iš to neišeis? Bet dievai nematė, tegul sau padurniuoja... Ilgai nekvailios... Tokia puiki mergina netruks susirasti jaunikį. Ištekės ir viskas pasibaigs, o Adomas nusiramins ir viskas bus taip, kaip buvo“.

33.

Galinienė susitaikė su esama padėtimi, bet, kai reikalai nesitaisė, jai nabagei širdį ėmė graužti pavydo kirminas. Atrodo kas gi čia tokio? Gyvenimas nugyventas, senatvė aprūpinta, niekas nerūpi, dirbti nereikia, bet ne. Ji kremtasi matydama, kad vyras visai nuo jos nutolo. Tarpusavio santykiai ne tik kad nesitaiso, bet priešingai – tik blogėja. Praėjo metai, gal ir daugiau, bet nėra taip, kaip Galinienė galvojo. Pienininkė nė nemano tekėti. Irutė vis tebemergauja, o Galinis dėl jos ir toliau klimpsta į meilės nuotykius.

Jis su Irute viešai draugauja. Žmonės daug kur juos mato drauge, apkalbinėja, bet jie nieko nepaiso. Abu nuolat važinėja į miestelį, į kitas parapijas į atlaidus. Tai vienur, tai kitur žmonės mato vis abudu kartu ir gaspadorius jau pradėjo nebenakvoti namuose.

Galinis Irutei perka brangias dovanas, už jo pinigus ji siūdinasi puošnias sukneles, avi fabriko darbo batelius ant aukštų kulniukų... Ant pirštų aukso žiedai, ant kaklo vertingi vėriniai... Diedas visai padūko, pinigų turi, tai ir švaisto. Jis Irutei nieko negaili.

Seniokas kas dieną šventiškai pasipuošęs sukinėjasi po namus, nuolat maišosi pieninėje, nebeeina dirbti į laukus. Kumetyne Galinis susirado patikimą žmogų, paskyrė jį vietoj savęs, kad šis prižiūrėtų darbininkus ir darbus. Iškart lyg ir baiminosi, kad be jo paties priežiūros žmonės ištvirks ir ims tinginiauti, bet vėliau įsitikino, kad taip dar netgi geriau. Paskirtas žmogus, gaudamas gerą atlyginimą, nėrėsi iš kailio, kad įtiktų šeimininkui ir spaudė visus prie darbo labiau nei pats Galinis. Žmonės piktinosi, bet kur jie dings? O šeimininkas patenkintas.

Bendrovės vyrai ėmė šaipytis iš Galinio. Per išgertuves ar šiaip susitikę, nesivaržydami traukė jį per dantį, bet jis nė kiek neįsižeisdavo, tik juokdavosi su visais kartu. Jis net didžiavosi ir vyrų pokštus priimdavo kaip pavyduliavimą. Galinis žinojo, kad Irutė jiems visiems patinka, o ji štai – atiteko jam. Ir jis nešykštėdamas išlaidavo toliau.

Viskas priėjo prie to, kad Adomas Galinis davė Irutei pinigų puikiai praleisti atostogas Palangoje. Pirmiausia mergina pasiūlė važiuoti ten jiems abiems, bet Galinis, ilgai svarstęs, pabijojo ilgesniam laikui išvažiuoti iš namų, paliekant dvarą ant svetimų rankų. Kai jis nesiryžo, Irutė labai nusiminė. Žinoma, Galiniui jos labai pagailo, patikėjo jos nuoširdumu ir, atseikėjęs jai krūvą pinigų, išleido Irutę vieną.

Praleidusi dvi savaites Palangoje, Irutė grįžo ne viena. Kartu su ja atvažiavo ir šaunus jaunikaitis. Galinis nieko nesuprasdamas kas čia vyksta, tą pačią dieną nuėjo i pieninę aplankyti Irutės, o pamatęs kambaryje tokį puikų vyruką, net suglumo.

– Čia vienas iš mano darbdavių, – lyg niekur nieko Irutė pristatė svečiui Galinį, – o čia mano pažįstamas, – pristatė jaunikaitį. – Susipažinome Palangoje. Atvažiavome kartu, nes norėjo pamatyti, kaip gyvenu.

Pradžioje Galinis dar vylėsi, kad čia gali būti koks nors giminaitis, bet sužinojęs, kad vaikinas Irutės „pažįstamas“, visai pasimetė. Norėjo apsisukęs tučtuojau išeiti, bet pakviestas sėstis, klestelėjo kaip maišas ant kėdės – taip buvo pakirstos kojos. „Tai štai kaip ji už mano pinigus leido laiką Palangoje? Parsivežė kavalierių...“

– Galiu pavaišinti. Turiu kuo. Žinoma, dar ir savo gamybos sūriu, – maloniai pakvietė atsinešdama neatkimštą butelį likerio Irutė. „Juk šį likerį aš pats jai nupirkau prieš išvažiuojant,“ – su apmaudu pagalvojo Galinis. – Gėrimas saldokas, bet prie sūrio tiks, – dar pastatė ant stalo visiems po taurelę.

Vyrukas paėmė nuo stalo butelį, atkimšo jį ir paslaugiai pripylė į taureles gėrimo.

– Saldaus aš nemėgstu, – atsisakė Galinis ir pastūmė taurelę toliau savęs, tačiau, nekreipdami į tai jokio dėmesio, Irutė ir jos naujasis pažįstamas pasiskanaudami išgėrė ir paslaugus vyrukas vėl pripildė stikliukus.

– Na, kaip čia gyvenot be manęs, – linksma Irutė kreipėsi į Galinį, – kokie čia buvo orai? Man tai nelabai pasisekė. Per tas dvi savaites gal tik kokios keturios dienos buvo saulėtos, o visą laiką lijo. Jeigu nestiprus lietus, tai šiaip dulksna, apsiniaukęs dangus neleido nei sušilti nei pasideginti.

– Lijo ir čia, – šiek tiek atsigavęs burbtelėjo Galinis ir toliau čia sėdėdamas prieš savo valią: „Ir ko aš čia sėdžiu? – pyko jis ant savęs, – kodėl neatsikeliu ir neišeinu? O geriausia tai būtų buvę iš pat pradžių nesisėsti, o apsisukus išeiti. Bet kad nenešė kojos, – prisiminė jis. – Man seniai laikas nešdintis tik klausimas ar atlaikys kojos ir dabar, jeigu atsistosiu?“

Sukaupęs visas jėgas Galinis vis tiktai pakilo.

– Tai aš jau eisiu, labanaktis, – vos ištarė ir spruko laukan.

Atsidūręs gryname ore, jis lyg ir atsigavo. Atėjęs iki dvaro, Galinis neėjo į vidų, bet atsisėdo ant suoliuko po didžiojo kambario langu ir ilgai sėdėjo liūdnai galvodamas: „Su Irute jau viskas baigta... Bet negi iš tikrųjų taip gali būti? Kodėl kaip tik dabar, kai jau pasiekta meilės viršūnė? Kodėl kaip tik dabar lemta jos netekti? O pagaliau, ko galima buvo tikėtis? Jauna, graži... Ar jai toks senas diedas kaip aš? Štai su kokiu ji leido laiką Palangoje...“ – Galinis prisiminė jaunuolį Irutės kambaryje ir toliau paskendo savo apmąstymuose. „Bet kodėl tik dabar susipratau? Kur aš buvau anksčiau? Ištaškiau tiek pinigų... Vien Palanga kiek man kainavo... Kur buvo mano protas? Kodėl taip pasitikėjau, kad išleidau vieną? Iš kur toks pasitikėjimas ne tik ja, bet ir savimi? Argi negirdėjau panašių meilės istorijų, kai jaunos merginos išnaudoja įsimylėjusius senius? Galėjau pagalvoti, kad ji man ne pora, kad ir manęs kaip ir kitų vyrų tas pats laukia... Kaip galėjau būti toks įsitikinęs, kad aš ne toks kaip kiti? Atrodė, kad esu dar nesenas, kad man visur sekasi, kad mane visi gerbia, su manimi skaitosi... Patikėjau, kad ir čia pasisekė... O iš dalies gal taip ir geriau, – bandė save raminti Adomas Galinis, – kiek dar galėjo visa ta mūsų meilė tęstis? Ji jauna, o aš jau senas... Be to aš vedęs, turiu žmoną. Kiek dar buvo galima leistis išnaudojamam, kvailinamam? O kai geriau pagalvoji, ko čia krimstis? Šiaip ar taip aš pasiekiau savo. Ji man priklausė... Nenorėk, kad veltui gautum „moteriškas“ paslaugas. Jos brangiai kainuoja... Kekšė ir tiek!“ – drįso net taip pagalvoti Galinis, kad tik save nuramintų. „Na, pasismaginau, maloniai praleidau laiką ir tegul tas malonumas nemažai kainavo, bet dvaras dėl to nesugrius. Aš turiu kas veikti. Nuo ryt dienos grįšiu į namus, dirbsiu pasiraitojęs rankoves, viskas grįš į normalias vėžes, o šis nuklydimas tegul primins, ateityje, kad aš meilei per senas, kad tokių dalykų reikia vengti ir būti savo vietoje“.

Už kelių dienų Adomas Galinis turėjo reikalų į valsčių. Tegul jie su viršaičiu ir bendrauja, bet be reikalo į jo kabinetą Galinis nedrįsta užeiti, bet šį kartą, pamatęs Galinį būstinėje, pats pakvietė jį užeiti

– Sveikas, – padavė ranką viršaitis ir, kai Galinis įėjo, pakvietė sėstis. – Mūsų Irutė išeina iš darbo. Gavau nuo jos prašymą atleisti. Ką dabar darysim?

– Ieškosim kito žmogaus. O ką daugiau? – neišsiduoda Galinis, nors ši žinia jam kaip peilis į širdį. – Ar pasakė dėl ko?

– Išteka, – atsakė viršaitis. – Bet iš kur gauti žmogų? – visai kas kita rūpi jam.

– O ta pati, kuri ją pavadavo ar negerai?– beveik ramiai paklausė Galinis, nors širdis nenustojo daužytis.

– Tai kad ji tik pieno nugriebimo punkte gali dirbti. Neturi reikiamo pažymėjimo, neturi kvalifikacijos. Tokiai negalima patikėti pieninės.

– Niekis, – nenusiminė Galinis, – reikia paskelbti laikraščiuose, atsiras. O kol kas negalima jos išleisti iš darbo. Spės ištekėti.

– Turbūt reikės taip ir padaryti, pritarė viršaitis, – kol negausim žmogaus, nepasirašysiu prašymo.

Žinia, kad Irutė išteka– smūgis Galiniui, bet jis vyriškai viską ištvėrė ir juda į priekį, o tuo metu žmonai kur kas sunkiau visa tai užmiršti. Per visą tą laiką, kol vyras dūko su pienininke, ji graužėsi, verkė, nemiegojo naktimis, beveik nevalgė. Ji nuolat meldėsi, prašė Dievo, kad sugrąžintų vyrą į protą, išgelbėtų šeimą nuo tokios negarbės. Tiek širdies skausmo patyrusi dėl dukters nešlovės, dabar ne mažiau pergyveno dėl vyro kvailysčių.

Galinienė niekur neišeidavo, su niekuo nebendravo, jai buvo gėda žmonių, užsidariusi namuose moteriškė nepaliovė verkusi ir nebuvo kam paguosti bei nuraminti. Ji dar nieko nežinojo, kad tarp jos vyro ir pienininkės romanas baigėsi, todėl ir toliau skaudžiai išgyveno. Ji matė, kad Adomas jos nekenčia, reikia nereikia piktai ant jos šūkčioja, su ja visai nebendrauja, nesikalba ir laiko paskutinės kvailės vietoje.

Nenuostabu, kad taip ilgai trunkanti įtampa pakirto sveikatą ir Galinienė pasiligojo. Kol dar vaikščiojo, tol pati savimi pasirūpindavo, o kai atgulė ir nepajėgė atsikelti, neturėjo tinkamos priežiūros. Galinis visai žmona nesirūpino, dukrai nepranešė, o samdyta šeimininkė neturėjo laiko. Visuose namuose buvo tik du žmonės. Sąskaitininko kaip ir nėra, Galinis jei neišvažiavęs, tai laukuose, o šeimininkei vienai yra kas veikti, kad ir be ligonės. Tik spėk suktis, tačiau, išgirdusi moteriškę šaukiant, ateidavo pažiūrėti ir padėdavo išlipti iš lovos, kai reikia.

Be gydytojų, be vaistų, be tinkamos priežiūros Galinienė neilgai tvėrė. Per žiemą dar išgulėjo, o sulaukus pavasario, kovo pradžioje mirė.

34.

Išėjęs iš sodybos, Lauras pastovėjo ant vieškelio, pasidairė ir grįžo atgal.

_ Na, ką pasakysi? – net krūptelėjo jį pamatęs malūnininkas.

– Ar tamsta neprisimenat, iš kurios pusės aš atėjau? – paklausė jo Lauras.

– Tai kad aš patį pamačiau, kai įėjai į malūną, – atsakė žmogus, – o kas?

– Nežinau į kurią pusę eiti, – kaltai prisipažino vaikinas.

– Blogi tavo popieriai, vaike, – palingavo galva vyriškis, – o kad sugrįžai, tai gerai. Mėtosi pas mane malūne kažkieno palikti batai. Nueisim į malūną, pasimieruosi ir jeigu tiks, atiduosiu, galėsi nešioti. Tie, su kuriais dabar vaikštai nebe ilgai laikys ir liksi basas. Norėjau tai pasakyti, kol dar čia buvai, bet prisiminiau tik tada, kada pats išėjai.

Abu atėjo iki malūno.

– Va, matuokis, – ištraukęs iš palėpės miltuotus aulinius, padavė Laurui, – man per maži.

Lauras mielai vieną pasimieravo, o kadangi tiko, tai apsiavė ir kitą.

– Kaip tik man. Ačiū, – laimingas atsistojo Lauras ir padėkojo.

Kai vaikinas atsitiesė, malūnininkas patenkintas į jį pasižiūrėjo: „Su batais visai kitas žmogus... Švarkas ir kepurė dar visai neprasti, suleistos į aukštus aulus, nebe tokios striukos atrodo ir kelnės. Vyrukas visai panašus į normalų žmogų...“

– Nešiok sveikas. Negaila... O čia man šeimininkė įdėjo priešpiečius, – ištraukė iš kišenės į sviestinį popierių suvyniotą bryzą lašinių ir gabalą duonos. – Kai pavargsi, išalksi, tada pasistiprinsi. Kažin, kiek dar laiko praeis, kol ateisi iki kitos sodybos?

Išėjęs iš malūno ir žengęs keletą žingsnių, Lauras pamatė arkliais važiuojantį žmogų. Paspartinęs žingsnį, vaikinas pasiekė vieškelį anksčiau, nei vežimas atvažiavo iki keliuko, vedančio į malūną, ir sustojo.

Iš tolo pamatęs prie keliuko stovintį vyrą, žmogus paragino arklį ir, privažiavęs prie Lauro, jį sustabdė.

– Į kurią pusę ketini eiti? Gal pavežėt?

– O man vis tiek, – atsakė jam Lauras ir, užėjęs iš kitos pusės, įlipo į vežimaitį. Žmogus tai palaikė už pokštą ir nusijuokė, o kai Lauras atsisėdo, vėl paragino arklį.

– Tai kur vaikštinėji iš pat ryto? Malūne buvai? – pabandė kalbinti vaikiną.

– Taip, – atsakė Lauras.

– Šilas gerai mala, bet brangininkas, – tęsė žmogus, – pas Sinkų pigiau. Aš visada ten vežu malti.

– Ar yra dar ir kitas malūnas? – pasidomėjo Lauras. Kiek laiko, kai jis vaikščiojo, jo kelyje pasitaikė tik vienas malūnas.

– O kaip gi? Karpučiuose pas Sinkų. Bet ten ne vėjinis, o motoru varomas. Iš kur pats esi? – ir toliau kalbino keleivį, vis paragindamas arklį.

– Iš Šelvio dvaro, – kaip visiems, taip ir jam į tą patį klausimą, tą patį atsakymą turi Lauras.

– Kažkaip nesigirdėjo čia aplinkui tokio dvaro, – stebėjosi žmogus, – tai pats turbūt iš toli? Ar taip pėsčias ir galvoji pareiti? Kada pareisi?

– Kaip pasiseks. Gal net šiandien, jeigu tik čia tas kelias, kurio reikia eiti, – atsakė jaunuolis.

Žmogus atidžiai į jį pasižiūrėjo.

– Eini ir nežinai kelio? Kaip čia gali būti?

– Taip ir yra, – patvirtino Lauras, – nevaikščiočiau tiek, jei žinočiau...

Žmogus dar kartą įdėmiai į jį pažvelgė ir pradėjo kažką įtarti.

– Tai ką veikei malūne pas Šilą? – ėmė iš tolo klausinėti važnyčiotojas. – Pasiprašiau nakvynės ir nakvojau. Žmonės geri. Dar gi kelias dienas leido pas juos pabūti, pailsėti.

– O kur buvai prieš tai?

– Nakvojau pirtyje, – atvirai pasakojo Lauras.

– Tai taip ir vaikštai kaip amžinas žydas? – galutinai įsitikinęs su kuo turi reikalą, nusišaipė ūkininkas. – O kodėl dvaro ieškai? Kam jis tau?

– Dvarininkas Šelvys yra mano tėvas, o aš jo sūnus. Kai tik rasiu dvarą, nebereikės man daugiau vaikščioti.

Kurį laiką vyrai važiavo tylėdami. Gaspadorius Lauro nebekalbino, o šis mokėjo kalbėti tik tada, kai jo ko nors paklausia. Vaikinas tik džiaugiasi, kad gali važiuoti, o žmogų užplūdo liūdnos mintys: „ Nežinomi Viešpaties keliai, – kartas nuo karto, pažvelgdamas į Laurą, mąsto jis. – Vaikšto po svietą toks nelaimingas jaunikaitis. Aukštas, tiesus, gražus, su rankomis ir kojomis – pažiūrėti nieko jam netrūksta. Viską Dievas davė – protelio pagailėjo... Kiek jis taip vaikščios? Kur jo namai, kur tėvas? Augino mažulėlį gimusį, užaugino iki tokio vyro.... Kas atsitiko, kad jis ne namuose, o klajoja vieškeliais, namų ieško ir neranda? Kiek dar jis klaidžios? Kas jo laukia? Ir nėra kaip jam padėti... Niekam jis nerūpi, niekam nereikalingas svetimas žmogus... Atėjo, išėjo... Nei jis pirmas, nei jis paskutinis. Kiek tokių visokių apsilanko vienkiemiuose, o ar gali visais pasirūpinti? Viso labo, kad duonos riekę ir gabalėlį lašinių gali paduoti... O kiek iš to naudos? Tam kartui pavalgyti, o valgyti kasdien reikia. Augini, augini vaikus ir nežinai, kas jų laukia. Maža kas gali atsitikti gyvenime... Baisu ir pagalvot, kad tavo vaikai va taip klajotų po svietą...“

Kai atvažiavo iki sodybos, žmogus su keleiviu įvažiavo į kiemą.

– Gali išlipti ir einam į pirkią, – maloniai pakvietė gaspadorius, priėjęs prie Lauro, – šeimininkė duos mums pavalgyti, bet vaikinas nelabai apsidžiaugė tokiu kvietimu.

– Va, valgyti aš turiu, man davė malūnininkas, – ištraukęs iš kišenės, parodė Lauras suvyniotus priešpiečius. – Dėkui, kad pavėžėjot, o dabar eisiu toliau.

– Paspėsi, nueisi, o šitą kišk atgal į kišenę, suvalgysi vėliau. Einam, einam, – matydamas, kad vaikinas kiek abejoja, paragino vyriškis, – kartu pavalgysim gaspadoriškus pietus su mėsa ir karštymu. Nepamaišys. Kur eisi ant nakties? Vis tiek teks ieškoti nakvynės. Geriau lik čia vietoje nakvoti. Pabuvai pas Šilą, o dabar gali ir pas mane pabūti dieną, kitą. Sekmadienį pas mus vestuvės, išteka duktė. Galėsi pasivaišinti veselios likučiais. Ko tau skubėti? – kalbino gaspadorius ir Lauras pasiliko. „Ir iš tikro... Ko man skubėti? Kelias niekur nepabėgs... Žmonės geri, malonūs, nori man gero... Kodėl atsisakyti?“

Iki sekmadienio dar trys dienos ir Lauras kaip koks svečias sukinėjasi kartu su visais, o kai paskutinėmis prieš vestuvinėmis dienomis vienkiemyje prasidėjo didelis judėjimas ir lakstymas, jis, nenorėdamas niekam maišytis po kojomis, pavalgęs tuojau pat išėjo į daržinę, kur šalinėje ant šieno buvo paklotas jo guolis. Ten atsigulė ir pūtė į akį. Šeštadienį didysis paskutinis pasirengimas – šeimininkas nusivedė Laurą į pirtį ir jis kartu su visais vienkiemio vyrais gerai pasikaitino ir išsimaudė.

Po teisybei, vestuvės buvo nelabai slaunios. Gaspadoriaus duktė jau penktas mėnuo, kai laukėsi, o jaunikis nenorėjo jos imti. Buvo daug padėta pastangų, kol pavyko prikalbinti, kad vestų ir dabar kaip tik toms vestuvėms buvo atsakingai ruošiamasi.

Galima suprasti, kokios svarbios šios vestuvės merginai ir namiškiams, užtai nieko negailima, kad pats vestuvių balius būtų šaunus. Jis turėtų nuplauti tą kartėlį, kurį patyrė jaunosios šeima, kol įkalbino jaunikį.

Sekmadienį jau renkasi pirmieji svečiai, jaunoji su balta suknele ir veliumu ant galvos vaikštinėja laukdama, nes nebetoli tas laikas, kai reikės visiems važiuoti į bažnyčią.

Visi laukia atvažiuojant jaunikio, bet jo kaip nėra, taip nėra. Nerimauja tėvas su motina, broliai, o labiausiai pati nuotaka. Ji nusiminusi, vos laikosi nepravirkusi, o motina, pasislėpusi kamaraitėje, lašina ant cukraus gabalėlio sau kažkokius vaistus, deda jį į burna ir užsigeria vandeniu, kad vaistai kuo greičiau pradėtų veikti.

Jau visai nebedaug laiko, kai reikės važiuoti bažnyčion šliūbo, tačiau jaunikis vis nesirodo, o vestuvės žūt būt turi įvykti. Kai jau visi nuleido rankas, jaunosios tėvas staiga sujudo.

– Jonai! – nusivedė jis į klėtį vyresnįjį sūnų ir įsakmiai jam pasakė, – greitai suieškok vaikiną, kurį aną dieną parsivežiau ir abudu ateikit čia. Dabar tučtuojau nusivilk – kai abu vyrukai atėjo į klėtį, komandavo tėvas. – Nieko neklausinėkit, nesidairykit, – matydamas, kaip nustebo sūnus, dar perspėjo, – va, tau atnešiau prastesnius tuos, su kuriais į vakaruškas vaikštai, o jam atiduok tuos šventinius. Tiktai greitai daryk kaip sakau ir baigta. Nors tėvas buvo perspėjęs nieko neklausinėti, bet, persirengęs Jonas, nepatenkintas neiškentė.

– Kodėl nuvilkai mane, o ne Jurgį?

– Tu gi aukštesnis už jį, – trumpai atsakė jam tėvas ir, nužvelgęs Laurą, nusistebėjo. – Po šimts, ką daro drabužiai? Nauju kostiumu, baltais marškiniais, blizgančiais pusbačiais pasipuošęs, prieš jį stovėjo toks puikus jaunikaitis, kad dar gerai reikėtų paieškoti tokį rasti. – Ko ne jaunikis?

– Kam visa tai? – paklausė nieko nesuprasdamas Lauras.

Nei pas malūnininką Šilą, nei čia per visą savaitę nieko nedirbdamas, sočiai pavalgęs, išsimiegojęs, vakar gerai pirtyje išsimaudęs, Lauras tiesiog švytėjo. Gražaus veido vaikinas, tiesus, lieknas jis taip gražiai atrodė, kad gaspadoriui Patockui tiesiog užėmė kvapą.

– Paaiškinsiu vėliau, – trumpai atsakė į Lauro klausimą, – o dabar – į bažnyčią. Negalima vėluoti.

Kai jie visi trys pasirodė stancijoje, sužiuro svečiai. Tie, kurie pažinojo jaunikį, labiausiai nustebo, o tie, kurie pamatė jį pirmą kartą, smalsiai, net išsižioję spoksojo į Laurą. Ypač moterys...

Į bažnyčią išvažiavo dvi lineikos. Vienoje sėdėjo jaunieji su važnyčiotoju nuotakos broliu Jurgiu, o kitoje – liudininkai dėdė su dėdiene ir patenkintas, laikydamas rankose vadeles, jaunosios tėvas.

Bažnyčioje jaunųjų jau laukė, bet jaunieji ir liudininkai ilgokai užtruko pas vargonininką. Kai reikėjo surašyti metrikus, nuotaka ir liudininkai padavė jam savo pasus, o kai vargonininkas paprašė Lauro paso, jaunosios tėvas pakvietė vargonininką nueiti su juo į kitą kambarį, kur galėtų pasikalbėti akis į akį.

Vargonininkas sutiko ir, kai jie kitame kambaryje buvo dviese, Patockas, pritildęs balsą, kreipėsi į vargonininką.

– Per tą skubėjimą jaunikis paliko savo pasą namuose. Ar negalima būtų kaip nors apsieiti be jo? Dabar kol parvažiuos namo, kol atsiveš pasą, praeis daug laiko, o kunigas jau laukia. Jis nelauks taip ilgai, o norėtųsi viską susitvarkyti šiandien. Namuose suprašyti svečiai, suvažiavę giminės... Viskas nueis perniek... Tamsta pats supranti?

Vargonininkas iš pradžių nė kalbėti nenorėjo, bet kai Patockas prieš jį ant stalo paklojo tūkstančio litų vertės banknotą, vargonininkas skubiai jį nubraukė į stalčių, užrakino ir abu patenkinti grįžo pas jaunuosius.

– Taigi aš ir sakau, – kaip niekur nieko lyg tęsdamas prieš tai buvusį pokalbį su vargonininku, ramiai šnekėjo tėvas, – visi čia mes pažįstami, dažnai susitinkam, dažnai matomės ir atvešim tą pasą kurią nors dieną po vestuvių...

35.

Mirus Galinienei, netrukus dvare pasirodė Irutė. Ji Galinio namuose nerado, bet išeiti iš šeimyninės neskubėjo. Atsisėdo ant suolo prie lango ir pasiliko laukti.

Samdyta šeimininkė gerai žinojo apie jos ir Galinio meilės istoriją, matė, kaip dėl to išgyveno ir kankinosi, amžiną atilsį, vargšė žmona. Ji spėjo, kad bene tai ir buvo jos ligos ir mirties priežastis ir pienininkės pasirodymas šeimininkę papiktino: „ Matai kokia kalė. Nepalieka Galinio ramybėje. Sužinojo, kad mirė žmona, turbūt mėgins įsipiršti į jos vietą? Bet gi neišvarysi. Tegul sau sėdi, tegul laukia. Jis ne durnas bus, pats ją išvarys. Dabar, kai jau jis našlys, jam tiek ir tiek mergų ir be jos... Ir ne bet kokių, o su geromis pasogomis, iš garbingų namų, padorių merginų. O čia kas gi? Kekšelė ir daugiau nieko“.

Irutė bandė šeimininkę kalbinti, bet šeimininkė demonstratyviai į kalbas nesileido, nepasiūlė ne tik užkąsti, bet neišvirė nė arbatos.

Irutė išsėdėjo ilgai, beveik iki vakaro, bet Galinio sulaukė. Jis grįžo linksmas, truputį išgėręs, bet, pamatęs Irutę, apsiniaukė. Nuo to laiko, kai ji grįžo su kavalieriumi iš Palangos, praėjo daugiau kaip metai.

Tiesa, Galinis dėl to labai pergyveno, sunkiai jam sekėsi viską užmiršti, tačiau iki šiol jis negali dovanoti jai tokio pažeminimo. Dabar, pamatęs ją šeimyninėje, pasipiktino: „Ko jai čia reikia?“ Jeigu anksčiau jis vis dar prisimindavo jų meilės žaidimus, tai dabar, po žmonos mirties atsivėrus visai kitoms galimybėms, Galinis apie Irutę visai nebegalvojo.

Kas tiesa, tai tiesa... Iš jo santykių su Irute daug kas pasišaipydavo. Tai buvo anksčiau, o šiandien Galinis vėl visų gerbiamas, jam peršamos turtingos nuotakos ir ne vienas didelio ūkio gaspadorius, jei tik turi dukterų, laiko už garbę su juo pasišnekėti, puoselėja viltį susigiminiuoti. Galinis ženytis kol kas negalvoja ir pats nepiršliauja.

Neslėpdamas nepasitenkinimo, jis nuo durų šaltai su Irute pasisveikino.

– Sveika, – burbtelėjo puse lūpų Galinis, – iš kur čia atsiradai? – tačiau prie Irutės nė nepriėjo.

Irutė pakilo nuo suolo, atėjo prie jo, ištiesė ranką ir jie pasisveikino.

– Buvau atvažiavusi pas draugę. Sakau, užeisiu aplankyti. Įdomu, kaip gyveni? Girdėjau, kad žmoną palaidojai. Užjaučiu.

Galiniui koktų girdėti, ją kalbant apie žmoną.

– Ačiū, – burbtelėjo jis, o kadangi ji nesitraukė ir tebestovėjo priešais, tai Galinis buvo priverstas kai ką kalbėti. – Daug čia pas mus visko atsitiko. Nė neišvardysi...

– Ar negalėtume kur nors pasišnekėti dviese? – atgal atsisėdo Irutė, – turiu tau daug ką pasakyti.

– Tada teks palaukti, kol aš papietausiu, – Galinis atsisėdo už stalo, – išgert su vyrais išgėrėm bet aš dar be pietų.

Kai jis atsisėdo, šeimininkė skubiai atnešė valgį. Nekreipdamas dėmesio į Irutę, Galinis su apetitu valgė, o ji, stebėdama jį, neiškentė.

– Pats valgai, o man net nepasiūlai? Aš irgi be pietų. Beveik nuo ryto tavęs laukiu.

– Čia jau ne mano valioje. Reikia klausti šeimininkė, ar turi?

– Tai, aišku, kad ne. Nesitikėjau svečių ir gaminau tik šeimininkui...

– Galėtum tuo pačiu pasidalinti. Prieš naktį daug valgyti nesveika, – bandė juokauti Irutė, bet, Galinis baigęs valgyti, nosine nusišluostė lūpas.

– O dabar galim pasišnekėti, jei nori.

Ne prie širdies Irutei toks akibrokštas, bet ji buvo viskam pasirengusi. Žinojo, kad Galinis ant jos pyksta, kitaip ir būti negalėjo, suprato, kad niekas jos čia nelaukia, bet giliai širdyje vylėsi, kad po tokio ilgo nesimatymo Galinis bus malonesnis, o gal net visai atleis. Juk seniokas buvo taip įsimylėjęs... Dabar, kaip iš visko matyti, jai bus nelengva... Ji ne šiaip sau čia atėjo, bet buvo pasirengusi žūt būt susigrąžinti Galinio meilę.

Po šiai dienai Irutė kaltino save, kad tada be jokio gailesčio jį prasivarė. Reikėjo dar kiek palaukti ir po žmonos mirties jis tikriausiai būtų ją vedęs. O dabar, kai jis laisvas, būtinai reikia jį susigrąžinti.

Tas, Palangoje jos sutiktas frantas, nebuvo toks idealus, kaip pati įsivaizdavo. Nors išėjo iš darbo ir grįžo namo pas tėvus įsitikinusi tučtuojau už jo ištekėti, bet šis vedybas dėl įvairių priežasčių atidėliojo, o pagaliau ir visai dingo.

Pavalgęs pietus, Galinis pakvietė Irutę į savo kambarį.

– Na, kaip gyveni? Kaip šeimyninis gyvenimas? Ar laiminga ištekėjusi? – kai abu susėdo už stalo, šaltai, abejingai paklausė Galinis, – įdomu tai ką norėjai man pasakyti?

– Neklausk. Vestuvių nebuvo. Laiku pamačiau, kas jis per žmogus ir pasitraukiau kol laikas, – kaip mokėdama maloniau nusišypsojo Irutė. – Bet kodėl tu taip su manimi? – graudžiai paklausė ji, – kaip nesakyk, mes juk ne svetimi... Ar ne pasiilgai, kai taip ilgai nematei? – prisitraukė su kėde arčiau ir padėjo ranką ant jo rankos.

Galiniui buvo šlykštus toks jos meilinimasis ir jis ištraukė savo ranką.

– Tokie svetimi, kad svetimesni negalime būti, – griežtai pasakė Galinis ir pasitraukė su kėde. – Sakyk tiesiai šviesiai ko atvažiavai? Jeigu tikiesi prie manęs prisimeilinti, tai nieko nebus. Aš tau ne piemuo.

Irutė nesitikėjo tokio pasipriešinimo ir iš karto atvėso. Po tokių Galinio žodžių, ji net nebežinojo ką sakyti.

– Mat kaip? Aš tau svetima, o aš kaip mylėjau, taip ir tebemyliu. Negaliu užmiršti, – ji vis dar graudena, – taip norėjau susitikti, išgirsti tavo balsą, pamatyti tavo veidą, prisiminti kartu praleistą nuostabų laiką. Ar negalima būtų pakartoti visko, kas buvo? Tiktai sakyk – aš viskam pasiruošusi.

– Nenoriu nieko prisiminti. Nemalonumų buvo daugiau negu reikia. Niekada neturėjau gražesnių laikų, kaip dabar turiu.

– Bet vis tiktai? – nesitraukė Irutė, – tada buvome suvaržyti, o dabar abu laisvi. Gal vertėtų pabandyti? Kas gali būti geriau už laisvą, nevaržomą meilę?

– Vėlu jau dabar kalbėtis apie mūsų meilę. Buvo laikas, o dabar jau po visam. Nenoriu daugiau girdėti nė vieno tavo žodžio. Geriau baikim kartą ant visados tą kalbą.

– Ot ir tikėk vyrų meile, – nuliūdusi nuleido galvą Irutė, – labai jau greitai pamiršai, ką man prišnekėjai. Jautė mano širdis, kad netikri tavo žodžiai ir dėl to bandžiau išsigelbėti...

– Aš esu pavargęs. Visą dieną ant kojų ir man metas pailsėti. Jeigu nieko daugiau neturi pasakyti, tai baikim. Pasakysiu šeimininkei, kad tau paklotų lovą šeimyninėje, nes turbūt norėsi pernakvoti, – pakilo norėdamas išeiti Galinis.

– Neišeik, nepalik, – pašoko Irutė, – tu neturi teisės būti toks man abejingas. Aš tau padovanojau tiek malonių akimirkų... Argi tas nieko nereiškia? Na, padariau klaidą, bet juk aš norėjau išgelbėti save nuo tos beprotybės... Ko tada aš galėjau tikėtis? Vyras vedęs, turi žmoną, šeimą... Anksčiau ar vėliau mane paliks, o kas tada laukia manęs? Pasitaikė vaikinas, sakau, gal laikas atsikvošėti ir pasirūpinti savo ateitimi? Visi padarome klaidų. Pasirodė, kad juo irgi nebuvo galima pasitikėti. Dabar aš esu labai sunkioje padėtyje... Biedni seni tėvai, aš neturiu darbo, nėra iš ko gyventi. Gal rastum man kokio darbo dvare? Gal šiaip galėtum man padėti?

Galinis susimąstė. Tas jos akivaizdus meilikavimas jam buvo koktus, bet kai ji nuolankiai pasiskundė, kad atsidūrė bėdoje, jam jos pagailo. Jis štai gyvena tokiame raškažyje, dvaras visko pilnas, pats viskuo pertekęs, visų gerbiamas... Duktė ištekėjo į gerą gyvenimą, anūkas auga sveikas, jam pačiam sekasi, nieko netrūksta, o štai žmogus skursta ir prašo jo pagalbos... Gal reikia padėti?

Už tą pažeminimą kurį patyrė Galinis, panašu, kad gavo atpildą. Irutė liko neištekėjusi, neteko darbo, skursta. Dabar štai turi žemintis prieš jį, prašydama, kad jis pagelbėtų. Pats likimas nubaudė. Gal to užteks?

Galinis susimąstė: „Šeimininkė seniai skundžiasi, kad jai vienai per sunku. Kai buvo gyva žmona, jai šiek tiek padėdavo, o dabar galėtų padėti Irutė. Didelės algos aš jai nemokėsiu, prasimaitins kartu su mumis prie bendro stalo. Reikės apie tai dar gerai pagalvoti, pasitarti su šeimininke. Jeigu kada aš ir apsiženysiu, tai atėjusi nauja žmona, aišku, nenorės prie pečiaus stovėti. Jai tik dvaro ponia būti, o moterys pravers kaip patarnautojos...

36.

– Tai aš turbūt jau čia nebereikalingas? – kai sumažėjo svečių, pasakė Lauras šeimininkui Patockui, – man jau nusibodo... Atiduokit man mano drabužius ir aš eisiu ant šieno miegoti.

– Dar pakentėk kokią dieną, – maloniai paprašė jo gaspadorius. – Argi taip sunku pasėdėti už stalo su jaunąja? Gal kaip tik ir atsiras tikras jaunikis?

– O jeigu ir rytoj neatsiras? – susirūpino Laurynas.

– Tada irgi ne bėda. Galėsi kad ir visą laiką likti jo vietoje. Turėsi žmoną, būsi mano žentas, gyvensime visi kartu ir nieko mums netrūks. Nebereikės tau ieškoti namų, čia bus tavo namai, – pusiau juokais, pusiau rimtai įkalbinėjo Laurą Patockas.

– Na jau ne, – griežtai pasipriešino vaikinas, – nenoriu aš tokios žmonos. Ji negraži, aš jos nemyliu. Aš myliu ir vesiu tik Katrytę. Mes su ja nuo pat vaikystės, nuo mažų dienų draugaujam.

Patockui pasidarė apmaudu: „Toks skystaprotis ir tas nenori mano dukters Marcelės... Bet nors tiek gerai, kad pasitarnavo esant reikalui. Marcelė šiaip ar taip ištekėjo, turės vyro pavardę, bus Šelvienė, bus moteriškė, o ne merga su vaiku... Visi matė, kad buvo vestuvės. Pats kunigas bažnyčioje suvinčiavojo, o kad kartu negyvena, tai maža kas...“

Nežiūrint visko, Patockas patenkintas: „Kainavo tai kainavo... Bet ko tik nepadarysi dėl savo vaiko? Dėl namų garbės...“

Kitą dieną Lauras vėl užstalėje su jaunąja. Po teisybei tai jam nė kiek nesunku. Jam net pradeda patikti. Jis dėmesio centre. Taip kaip vakar, taip ir šiandien visi nenuleidžia nuo jo akių, ant stalo pilna valgių ir gėrimų. Jis po truputį gurkšnoja, bet daug negeria. Nei alus, nei degtinė Laurui nepatinka. Alus kartus, degtinė degina gomurį, nebent vyno stiklelį kitą išgeria. O jau valgyti, tai jo nereikia raginti. Vaikinas nesivaržydamas visko ragauja, viskas jam skanu, mėsa kvepia prieskoniais, saldumynai – vanile ir cinamonu. Lauras nebeprisimena, kada taip skaniai valgė. Taip gamindavo mama, o vėliau teta Barbora. Savaitgaliais namuose buvo kepamos ne tik bandelės su aguonomis, bet ir saldumynai, kurie panašiai kaip dabar kvepėjo.

Kai baigėsi vestuvės ir išvažinėjo svečiai, šeimyna dar kelias dienas lepinosi gardumynais ir tik tada, kai baliaus likučiai baigėsi ir prasidėjo kasdieniai valgiai, Lauras susiruošė išeiti.

– Tai čia pasilikti nenori? – dar paklausė jo Patockas, – ir toliau ieškosi namų?

– Žinoma, – patvirtino Laurynas, – daug vaikščiojau, daug kur buvau, bet dar ne visur. Reikia paskubėti kol šilta.

– O kai ateis žiema ir prasidės šalčiai... Ką tada darysi?

– Iki žiemos dar daug laiko. Tikriausiai aš jau būsiu namuose. Negali būti, kad per tiek laiko nenueičiau iki namų.

– Kaip žinai. Bet gal dar neik šiandien. Jau vėlu, čia pat pietūs, kaipmat ir vakaras. Ir vėl tau reikės ieškoti nakvynės. Rytoj atsikelsi anksčiau, pavalgysi pusrytį ir galėsi sau eiti, – vis dar bandė jį sulaikyti šeimininkas Patockas ir Lauras, kiek pasvarstęs, pasiliko.

Jis su visais pavalgė pietus, sulaukęs vakarienės, pavakarieniavo ir, nuėjęs į daržinę, atsigulė. Kai pabudo ryte, lietus pliaupė kaip iš kibiro ir nori, nenori Laurui teko pasilikti vienkiemyje.

Ne tik ši diena, bet ir visa savaitė buvo lietinga. Jeigu nelijo stipriai, tai šiaip krapnojo, nusistovėjo apniukusios pilkos dienos, pradėjo stiprėti vėjas. Pakilus vėjui, lyg ir liovėsi lietus, bet besiblaškančios šakos barstė nuo lapų vandens lašus, lyg tęsdamos lietaus pradėtą darbą.

Žmonėms be saulės dienos nelinksmos, bet laukai, miškai ir daržai nesitvėrė džiaugsmu. Visa augmenija pasidengė sodria žaluma. Kaitros ir sausros išvarginti žiedai plačiai atvėrė jau bevystančius žiedlapius, kad šie sugertų iš dangaus platybių siunčiamą gaivinančią palaimą. Pievos ir darželiai pasipuošė ryškiomis, akį veriančiom spalvomis. Oras padvelkė gaivia vėsa, pakvipo mėtomis ir diemedžiu.

Pro praviras duris į daržinę patekęs vėjas, sujudino šieną šalinėje, kur gulėjo Lauras ir paskleidė gaivų pradalgių kvapą. Jau daugiau kaip savaitė, kai jis čia miega naktimis, bet iki šiol nejuto tokio stipraus, primenančio žalias pievas aromato. Tas gaivinantis šienapjūtės kvapas iki širdies gelmių sujaudino Laurą ir pažadino prisiminimus.

Ir jis svajojo.

Per šienapjūtę jis su kumečiais kartu išeidavo į pievas šienauti, o ten visada būdavo ir Katrytė.

„Kas įvyko, kad aš visko netekau? Ar ilgai dar man reikės vargti, klaidžioti, kol susigrąžinsiu savo meilę, namus ir artimuosius? O jeigu atsitiks taip, kad aš gyvenime jų daugiau nepamatysiu? Kažko aš nesuprantu... Kodėl visi gyvena ten kur gimė, užaugo, o aš turiu klajoti nežinomais keliais? O gal viskas veltui? Gal aš kaip neturiu, taip ir nieko neturėjau? Gal tai tik vienas iš sapnų, kuriuos sapnuoju miegodamas? Gal aš ne toks kaip visi žmonės? Naktį sapnuoju miegodamas, o dieną – vaikščiodamas? Jeigu tik rasčiau kur ramų kampelį prisiglausti, niekur daugiau nebeeičiau... Bet kur surasti tokį nusiraminimą? Tik jau ne čia... Anksčiau ar vėliau atsiras jaunikis ir aš vis tiek turėsiu išeiti. Reikia ieškoti tokios vietos, kur visada būtų ramybė...“ – paskendo mintyse Laurynas.

37.

Kęstutis buvo jau beveik paauglys, kai baigė pradžios mokyklą. Mokytis jam nelabai sekėsi, kai kuriose klasėse sėdėjo po du metus ir užtai, kai tik atsiėmė mokyklos baigimo pažymėjimą, tuojau pareiškė norą išeiti gyventi pas senelį Galinį. Motina nesutiko jo išleisti iš namų. Ji norėjo Kęstutį ilgiau palaikyti prie savęs, kad pailsėtų po tų mokslų, kad pasilepintų, nes nujautė, kad senelis jo neglostys. Alesia prisiminė savo jaunystę, kaip namuose tėvas visus spausdavo prie darbo.

Kęstutis dar porą metų užsibuvo Maceikos dvare. Kai motina dar ir dabar nenorėjo jo išleisti, jis griežtai atsisakė likti namuose ir, jau būdamas jaunas vyrukas, atėjo į Galinio dvarą.

Senelis anūką tvirtai suėmė į rankas. Iš pirmų dienų Galinis įtraukė Kęstutį į dvaro veiklą, neleido tinginiauti, ryte keldavo anksti ir abu aptardavo dienos darbus: „Darysim tą arba aną, eisim šen, važiuosim ten...“

Senelis Kęstučiui aprodė dvaro ribas, parodė, kur išdėstyti rubežiai, skyrė jam nelengvas užduotis, kurias žūt būt vaikis dvaro laukuose turėjo atlikti.

Kęstučiui viskas buvo nepaprastai įdomu. Bendraudamas su seneliu jis jautėsi esąs tikras vyras, jam patiko, kad senelis su juo tariasi visais reikalais, pasišneka kaip su sau lygiu.

Jaunuolis kasdien dvare pamato vis ką nors naujo. Jam įdomu žiūrėti kaip didžiuliame sode darbuojasi prie avilių baltu chalatu apsivilkęs bitininkas, kaip vyrai, pasiguldę ant pievos surištomis kojomis aveles kerpa nuo jų vilnas, kaip paskerstą kiaulę kumetis šiaudų kūliais svilina šerius.

Kęstutį labai sudomino pieninė. Rytais po pusryčio jis eina pasižiūrėti kaip apdorojamas pienas. Kai jis ateina, vyrai, atvežę pieną ir pieninės darbininkai, sveikindamiesi su juo nukelia kepures. Jam tai irgi kažkas naujo... Pas mamą to nebūdavo. Ten dvaro žmonės į jį nekreipdavo dėmesio, o čia kažkodėl ir jį, ir senelį visi labai gerbia. Kas dar labai sudomino Kęstutį, tai arklių sukamos akmeninės girnos. Grūdus duonai ir gyvulių pašarui susimalti dvaras turėjo savo girnas ir sumaldavo vietoje. Tik pikliavot veždavo į malūną.

Jaunuoliui ne tik viskas įdomu, bet rūpi ir pačiam viską išbandyti. Jis pamėgino ir avį kirpti, ir paršą svilinti, bet prie avilių bitininkas neprileido, bijojo, kad nesugeltų bitės.

Kai ateina pusryčių, pietų ar vakarienės metas, šeimyninėje už stalo susėda jau didesnė šeimyna: jis, senelis, sąskaitininkas ir dvi moterys. Tai pagyvenusi moteriškė šeimininkė ir graži panelė Irutė. Ji ne tiek pati valgo, kiek visiems patarnauja, o kai įdeda Kęstučiui į lėkštę mėsos, visada maloniai nusišypso.

Kęstučiui malonu. Jam dar niekada gyvenime nėra nusišypsojusi suaugusi mergina. Mokytoja irgi buvo graži Visi berniukai buvo ją įsimylėję, bet ji buvo griežta, reikli ir nė vienam iš jų taip maloniai nesišypsojo. Į berniukus ji žvelgdavo iš aukšto, ant jų daugiau nei ant mergaičių ji bardavosi ir rašė jiems mažesnius pažymius. Garbė Dievui, kad jis baigė mokyklą ir daugiau nebereikės kęsti tos neteisybės...

Kai dabar dvare atsirado Kęstutis, Galinis atidėjo paskutiniu metu prasidėjusias piršlybas: „Su ženatve paspėsiu, reikia anūką kokius metus kitus paauklėti. Nebedaug jau liko iki pilnametystės, reikia gerai anūką paruošti, kad ateityje mokėtų vadovauti dvarui. Dabar dar tik piemuo tebėra, o už keleto metelių bus visas vyras. Šiandien ir tai niekas nepagalvos, kad jam tik šešiolika. Vyrukas vidutinio ūgio, stambus, plačių pečių, iš stuomens ir iš liemens, gražus, labai panašus į tėvą – ko ne dvarininkas? Suėjus aštuoniolikai, gal net pats panorės šeimininkauti? Ir nepasipriešinsi... Testamente taip parašyta. Ir kodėl gi ne? Dieve, jam padėk. Kol aš gyvas jam nebus sunku. Per tuos metus įgijau tiek ir tiek patyrimo, kurį ir jam perduosiu. Dirbsim išvien pasitardami ir dvaras klestės. O kai dėl ženatvės?.. Šiaip tai nėra reikalo ženytis, kai čia pat, namų namie tokia patogi Irutė...“ Jie jau seniai susitaikė ir naktis dabar leidžia kartu Galinio miegamajame. Paslaugi Irutė sugeba našlį paguosti taip, kaip jokia žmona geriau nepaguos....

Iš pasigailėjimo likusi dvare, Irutė nesnaudė. Kad ir įdėjo didžiules pastangas, bet jai pavyko įsisprausti tik į lovą. Į širdį Galinis jos neįsileido. Praleidęs su ja naktį, ryte jis vėl rūstus šeimininkas, niekam neparodo, kad jie su Irute artimi. Ji tarnaitė, šeimininkės padėjėja – ir viskas.

Nors jie abu ir slepiasi, tačiau šeimininkė seniai viską žino ir labiausiai piktinasi Irutės elgesiu. Savo pavaldinę šeimininkė negailestingai spaudė prie darbo, skirdama Irutei vienai atlikti sunkesnius darbus. Jai ir duoną kepti, ir žlugtą skalbti, ir kambarius švarinti, plauti grindis, šveisti puodus. „Gal neištvers ir išsinešdins“, – tikisi moteriškė. Bet ši nesipriešindama, kantriai tempia tą naštą, nes vis dar nenustoja vilties galutinai prisivilioti Galinį. Tiesa, keletą kartų Irutė skundėsi jam, kad per sunku, ar negalima būtų sumažinti darbų, bet Galinis jos neužjautė.

– Šeimininkė – tavo viršininkė. Ji žino, ką daro. Jei negali, nedirbk, rasim kitą žmogų.

Kas belieka Irutei? Išeitų, bet tada neteks darbo, o dar, įdėjus tiek pastangų, nesinori trauktis. Gal vis tiktai pavyks kada nors suminkštinti jo širdį? Gal įvertins jos gerumą, darbštumą, nuolankumą ir apsigalvos? Gal išsipildys Irutės svajonė tapti dvaro ponia?

Negalima nieko sakyti. Irutė jau šio to pasiekė. Ar ne dėl jos Galinis nustojo piršliauti? O kad su ja toks griežtas, tai turbūt tebepyksta už praėjusius laikus ir taip keršija. Kaip bebūtų, bet pasiekta nemažai. Galima dar palaukti kokius metelius, dar ne senatvė, yra laiko. Yra dėl ko... Negalima nutraukti pradėto darbo... Pradžia padaryta gera, reikia viską iki galo privesti.

Taip svarstė Irutė, o kai atsirado Kęstutis ir ji sužinojo, kad tikrasis dvaro savininkas jis, mergina iškart atvėso.

– Kam man reikalingas Galinis be dvaro? Jeigu ir pasisektų pagaliau už jo ištekėti, tai kas iš to? Aš jau niekada nebebūsiu dvaro ponia... Jau nebeatiteks man dvaras po jo mirties... Tada kam man tas plikas senis? Anksčiau ar vėliau – Galinis bus karšinčius, o jam mirus, aš būčiau dvaro išlaikytinė... Ne kažin kokia laimė... Aš verta kai ko geriau... Su Galiniu, aišku, reikia tučtuojau viską baigti, bet iš dvaro jokiu būdu išeiti negalima. Kęstutis – štai apie ką reikėtų apsisukti. Tegul šiandien jis dar vaikas, bet už poros metų – dvarininkas. Jam jau bus aštuoniolika, o kiek bus man? Na, dvidešimt šeši. Aštuonių metų skirtumas... Ar tai daug? Būna, kad išteka už dvidešimt metų jaunesnio ir gyvena. Šiaip ar taip gyvenimas duotas vieną kartą, kodėl nepabandyti susikurti jį geresnį? Būdama čia per tuos porą metų, aš prisipratinčiau Kęstutį, o kai jam bus aštuoniolika, jau galėtų vesti... Dabar patys gražiausi mano gyvenimo metai ir, tinkamai juos panaudojus, galima būtų susikurti neblogą ateitį. Kodėl gi nepabandyt?

Kaip nekalbėk, bet dėl Galinio abejingumo paskutiniu metu Irutė daug pergyveno, o dabar, sugalvojusi naują planą, tiesiog atgijo.

Dabar Irutė nebesiskundė, kad jai per daug darbų, stengėsi viską padaryti greitai ir gerai, kad šeimininkė nesumanytų jos skųsti Galiniui, o šis nesugalvotų ją išvaryti. Jai dabar jokiu būdu negalima išeiti iš dvaro.

Irutė visada su šypsena, visada linksma, ji daug juokėsi, sukeldama visiems gerą nuotaiką, o ypač Kęstučiui. Į jį Irutė visada žvilgčiojo koketuodama, padrąsindama, leisdama suprasti, kad juo domisi. Vaikinas netruko tai pastebėti. Jam patiko, kad tokia graži, suaugusi mergina su juo tokia maloni ir tai sukėlė jaunuoliui smalsumą bei norą jai patikti.

Kęstutis anksčiau rytais nusiprausdavo tik akis, bile kaip susišukuodavo, užsimaukšlindavo kepurę ant galvos ir išeidavo. Nelabai jam buvo svarbu, kad prieš miegą bet kaip numesdavo kelnes ir švarką, kurie ryte būdavo susiglamžę ir raukšlėti. Jis dabar vakare nusirengęs gražiai sulanksto kelnes, ant kuparo paguldo ir ištiesina švarką, ilgai prausiasi atsikėlęs, mazgoja kaklą, ausis, dailiai susišukuoja gražius plaukus ir, jeigu tik lauke šilta, nėra didelio vėjo, nesideda kepurės.

Taip gražiai susitvarkęs, Kęstutis dar ilgai nesitraukia nuo veidrodžio ir, tik gerai save apžiūrėjęs, būdamas savimi patenkintas, ateina prie stalo valgyti pusryčio.

Tarp jų po truputį prasidėjęs toks nekaltas flirtas truko kokius metus. Tokie jų pasimatymai prie stalo tik jiems abiems buvo suprantami, laukiami ir tiktai jiems tai daug ką reiškė. Apie kitokius susitikimus nebuvo ko nė galvoti. Kęstutis visas dienas praleisdavo su seneliu, Irutei buvo daugybė darbo, bet tie pasikeitimai žvilgsniais, šypsenomis prie stalo juos artino vienas prie kito ir teikė malonumo.

Rudeniop Irutė buvo pakviesta į pieninę, kad pavaduotų atostogų išeinantį pienininką. Jos dvare nebuvo beveik tris savaites ir Kęstutis, taip ilgai jos nematydamas, labai nusiminė. Jam trūko Irutės dėmesio, trūko jos linksmumo, juoko, dvare pasidarė liūdna, tylu ir nuobodu. Jaunuolis laukia, nesulaukia, kada grįš Irutė, o ši džiaugiasi, kad pasitaikė proga pailsėti ir tuo pačiu patikrinti ar paliko kokį įspūdį Kęstučiui jos rodomas dėmesys. Grįžusi ji tuoj pastebės laukė Kęstutis jos ar ne.

Ir kurgi ne... Kai tik Irutė grįžo, tą patį pirmą rytą per pusryčius ji pamatė taip akivaizdžiai švytintį Kęstučio veidą, kad neliko jokių abejonių, jog ji buvo laukiama ir pergalingai jam nusišypsojo. Jis atsakė tuo pačiu. Vaikinas dar nemokėjo, o ir nematė reikalo slėpti savo jausmų. Ilgai Irutės nematęs, jis taip apsidžiaugė, kad kiekvienas, geriau į jį pasižiūrėjęs, lengvai galėjo tai pamatyti. Bet niekam tai nerūpėjo. Tik jiems abiems nepaprastai daug reiškė jųdviejų šypsena.

38.

Išsigiedrinus orams, Lauras ir vėl kelyje. Išėjo po pusryčių, buvo pavalgęs, pailsėjęs, bet susimąstęs: Kažin, kaip pasiseks šį kartą? “ Lauras ėjo susirūpinęs, abejodamas ar tikrai pasuko į tą pusę kur reikia, o kai pusdienį ėjęs priėjo kryžkelę, tai ir visai pasimetė. Vaikinas ilgai stovėjo, piktinosi, kam tos kryžkelės: „Eitum sau žmogus ramiai tuo keliu, kuriuo pradėjai ir iki vakaro nueitum kur reikia, o kai atsiranda kitas kelias, tai ir žinok žmogau kuriuo geriau eiti...“ Kiek kartų pasukęs pasirinktu keliu Lauras apsigavo, tai ką daryti dabar?

– Eisiu toliau tiesiai, taip kaip pradėjau, – nusprendė jis, bet, kai ilgiau pastovėjo, pasidairė, pasisukiojo, jau nebeprisiminė, kuriuo keliu atėjo iki kryžkelės. „Na, tegul bus taip, kaip bus, kaip Dievas duos. Eisiu tuo, iš kurio pusės saulė šviečia. Ne taip greitai ateis vakaras ir bus galima toliau nueiti.

Lauro pasirinktas kelias ėjo pro miškingas vietoves. Vieną kartą miškas iš vienos, kitą kartą iš kitos pusės, kol pagaliau kelias pasuko per vidurį miško.

Tokiu keliu eiti malonu. Beveik nepasiekia saulė, kvepia pušimis ir gailiais, visas kelias nuklotas pušų ir eglių spygliais, virš galvos skraido paukštukai. Miškas pilnas įvairiausių garsų: aidi, traška, gaudžia, bet, kai viskas susilieja, tas ošimas guodžia, ramina, glosto širdį.

Laurui labai gera, jis dairosi, žvalgosi ir tik vienas rūpestis neduoda jam ramybės, miške nėra sodybų. Artinasi vakaras, kur reikės nakvoti? Jau ir temti pradėjo, o miško galo nesimato. Valgyti miške jis nieko negaus, bet pailsėti galima.

Šalia kelio buvo neaukštas kalniukas, o ant jo pilkos samanos ir didžiulis kupstas viržių. Ant jų ir prisėdo Lauras. O kai prisėdo, tai jau ir nebenorėjo atsikelti.

– Toliau jau nebeeisiu, pasiliksiu čia, – mąsto jis. – Kuo čia blogai? Sausa, šilta, minkšta...

Kad po galva būtų aukščiau, vaikinas prisirovė glėbį samanų, o užsiklojo švarku ir, taip išsitiesęs ant viržių, užmigo.

Tai buvo pirmoji Lauro nakvynė po atviru dangumi, bet išsimiegojo gerai. Kai jis prabudo, saulė jau spindėjo virš miško medžių, buvo šilta, bet Laurą krėtė lengvas drebulys ir traukė silpnumas. O kodėl dar nepamiegoti? Pasiraivęs jis pasivertė ant kito šono ir vėl užmigo.

Taip miegantį jį ir rado eigulys, išvedęs ganyklon karvę. Jeigu tik Lauras būtų žinojęs, kad už keliasdešimt žingsnių baigiasi miškas ir čia pat už jo gyvena eigulys, nakvynę būtų gavęs jo sodyboje. Lauras to nė nenujautė, bet, kaip Dievas davė, jis ir čia neblogai išsimiegojo.

Pamatęs ant kalniuko gulintį žmogų, eigulys priėjo arčiau. Kaip tik tuo metu Lauras pravėrė akis ir, pamatęs arti savęs stovintį vyrą, pašoko ant kojų.

– Ko išsigandai? Aš nieko blogo tau nepadarysiu, – matydamas, kad vaikinas visas net dreba, paskubėjo jį nuraminti eigulys, – ar žmonių bijai?

– Ne, aš tik taip iš miegų, – vis dar išsigandęs Lauras, – nesitikėjau miške pamatyti žmogų...

– Žmogų visur gali pamatyti, visi ant tos žemės gyvenam. Kodėl neatėjai iki manęs? Būtum gavęs nakvynę po stogu. Negi taip ant žemės geriau?

– Nežinojau, kad čia arti kas nors gyvena, – teisinosi Lauras, – visą dieną einu vis miškas ir miškas, galvojau, kad jo nė galo nėra.

– Kaip tik va už kelių žingsnių miškas ir baigiasi, o už miško ir mano gyvenimas. Einam, pats pamatysi. Einam, einam, – paragino, matydamas, kad Lauras vis dar stovi, – papusryčiausim. Aš pats dar nevalgęs. Atvedžiau anksčiau karvę, tegul ganosi.

– Tai kur čia ji ganysis miške? – stebisi Lauras.

– Ne visur medžiai, yra daug gražių aikštelių, kur graži žolė. Pavaikščios, susiras. Atsigert – žino kur upelis.

– O vakare kur ją rasit?

– Kai ateis vakaras, pati pareis ir atneš šviežio šilto pieno, – nusijuokė eigulys.

– Tai taip viena ir vaikščios per dieną? – neatsistebėjo Lauras, – ar ne pasiklys miške?

– Sena karvė. Jau aštuoneri metai, kai pas mane. Dar telyčaitę vaikščiodamas po mišką visur kartu vedžiojausi. Ji tą mišką pažįsta geriau už mane.

– Ar negali užpulti kokie žvėrys? Ar neapdraskys vilkai? Kaip nebijot vieną palikti miške? – nerimavo Lauras.

– Nėra čia arti nei žvėrių, nei vilkų. Visi plėšrūnai miško gilumoje, o jeigu ir užpultų, tai turi ragus, atsigins, – vėl juokėsi eigulys.

Kiek paėję keliuku, jie išėjo iš miško, o dar už kelių žingsnių – nedidelė eigulio Trakšio sodybėlė.

Trobelė buvo nedidelė, bet tvarkinga: nudažyta geltonai, uždengta raudonomis čerpėmis, langai ir langinės buvo balti, o statinė žalios spalvos tvora juosė visą sodybą. Šalia aukštų galingų miško medžių ji atrodė tokia menkutė ir trapi – kaip žaisliukas skirtas vaikų žaidimams, o ne žmonėms gyventi.

Bet eigulys Trakšys čia gyvena ir ne tik jis vienas. Motina, tėvas, dvi seserys, jo paties žmona – visi nugyveno čia savo gyvenimus. Tėvų seniai nebėra, ištekėjo seserys, mirė žmona ir jis, likęs su mažais vaikais, nevedė, pats vienas užaugino sūnų ir dukrą ir išleido juos į žmones. Visi čia tilpo, visiems užteko vietos, juos visus po savo stogu glaudė ta, pažiūrėti tokia menkutė, nedidelė trobelė.

Dabar jau daug metų, kai Trakšys čia gyvena vienas, turi karvę, keletą vištų, užsiaugina paršą – jam visko per akis. Gyventi vienas seniai jau priprato tik paskutiniu metu jam skauda strėnas, o vaikščioti tenka daug, tačiau jis padaro visus eigulio darbus. Jam jau septyniasdešimt su viršum, bet kol tik galės, iš eigulio pareigų nesitrauks, o toliau matys...

Kaip visada, taip ir šį kartą – pusryčiams kiaušinienė. Valgymas sotus ir greitai pagaminamas. Kadangi pats per dieną miške, tai pietums dedasi lašinių ar rūkytos dešros su duona ir butelį naminės rūgšties. O vakarienei karvutė parneša šilto pieno.

Laurui kiaušinienė labai patiko. Vyrai abu valgė ją tiesiog iš keptuvės, užsigerdami ruginių miltų rūgštimi. Pas eigulį ant suolo kampe prie durų stovi medinis kibirėlis su šiuo gėrimu. Jos pagaminimui Trakšys ima tris, keturias rieškučias ruginių miltų, užpliko verdančiu vandeniu, o kai šis pravėsta, dar pripila šilto vandens iki viršaus ir taip laiko kol įrūgsta. Viena rūgštis baigiasi, užpliko kitą, kad niekada nepritrūktų, kad visada būtų šviežia, panorėjus atsigerti ar parūgštinti verdamus barščius su mėsa.

– Tai sakai, kad per dieną ėjai mišku? Tai turbūt iš toli eini? – užkandęs klausia eigulys.

– Iš gaspadoriaus Patocko vienkiemio, – atsakė Lauras.

– Negirdėta pavardė, – pagalvojo eigulys, – o kur eini dabar?

– Namo, – vėl trumpai pagalvojęs atsakė vaikinas ir valgė toliau.

– Ar toli tavo namai? Kur gyveni?

– Šelvio dvare.

– Ir tokio dvaro negirdėjau, – vėl patylėjęs sako eigulys, – o ką veikei pas Patocką?

– Pabuvau už jaunikį, – pagaliau baigė valgyti Lauras ir atsigėrė rūgšties.

Trakšys irgi padėjęs šakutę, sužiuro į svečią.

– Kokį jaunikį?

– Na, buvo vestuvės, o kai jaunikis neatvažiavo, tai paprašė manęs, kad pabūčiau jo vietoje, kol jis atvažiuos...

– Tai kaip čia dabar?, – nieko nesupranta eigulys. – Tai pats vietoj jo apsiženijai?

– Visai neapsiženijau, – nesutinka Lauras, – aš tiktai vietoj jo pastovėjau bažnyčioje. Ar gaila?

– Kodėl pats sutikai? – stebisi eigulys.

– Sakė, kad taip reikia. Aš ir pabuvau... Kas čia tokio?

– Ei, vyruti, čia kažkas ne taip, – kraipo galvą Trakšys. – O ką veikėt bažnyčioj? Ar buvo kunigas, ar suvinčiavojo?

– Nežinau... Žiedus užmovė ir pabučiuoti jaunąją liepė. Gal ir suvinčiavojo. Ką aš žinau?

Tik dabar eigulys Trakšys pradėjo suprasti, kad jo svečiui „ne visi namie“. Jis negalėjo suprasti ar tikrai taip galėjo nutikti, ar jis, būdamas kvailas, taip tik svaičioja. Jie daugiau įsišnekėjo ir eigulys sužinojo, kad vaikinas ieško tėvo dvaro, vaikšto seniai ir neranda namų. Iš jų kalbos eigulys Traškys suprato, kad jo svečias nusišneka ir numojo ranka.

– Et, paisto ir gana. Juk jokiu būdu taip negalėjo įvykti. Kad taip kas nors, bet čia bažnyčia, kunigas, surašomi metrikai ir visa kita. Tikrai to negalėjo būti ir tikriausiai nebuvo.

Kaip kitiems, taip ir Trakšiui jo pagailo. Gerai pagalvojęs, jis nutarė Laurą priglausti ir pagloboti: „Išleisi, dievai žino kur jis atsidurs. Visko turiu, vienas nebeapvalgau. Priglausčiau nabagą, gerą darbą prieš mirtį padaryčiau. Gal dangaus karalystę pas Dievą pelnyčiau?

– Klausyk, – sako jis Laurui, – dabar jau aš turiu eiti į mišką „kleimuoti“ sausuolių medžių. Ar nenori eiti kartu su manimi? Pavaikščiosim per dieną, atsigaivinsim. Aš visada ar pavargstu, ar kas nepasiseka, ar šiaip liūdna ant širdies – tuoj į mišką einu ir ten randu nusiraminimą. Matydamas ir stebėdamas miško gyvenimą, užmiršti visas bėdas, visai kitokios mintys ateina į galvą, atsiranda noras gyventi. Miškas, gamta – štai kur mūsų namai, atilsis, ramybė dūšiai ir kūnui. Geresnių namų niekur nerasi, geresnių namų niekur nebus.

Lauras, kad ir nelabai patogiai miške išsimiegojęs, dabar sočiai pavalgęs, pažvalėjo. O kodėl nepasivaikščioti?

Vyrai ėjo tankiu mišku, kokiame Laurui neteko būti: „Įdomu pamatyti, kas miško gilumoje dedasi? Vienam vaikščioti baugu, galima paklysti, o su tokiu žmogumi, kuris visą gyvenimą praleido miške, nėra ko bijoti. Gal miškas ir man atneš nusiraminimą?“ – susimąstė Lauras.

39.

Pirmieji metai senelio Galinio dvare Kęstučiui praėjo labai greitai, įdomiai, tuo labiau, kad viską paįvairino Irutė ir jos reiškiamas dėmesys.

Kęstutis nedrąsus, o Irutė neskuba: „Yra dar laiko. Svarbu nepaleisti jo iš akių ir kartas nuo karto parodyti, kad juo domiuosi. Reikia vaikiui sukelti smalsumą ir pasitikėjimą savimi. Be to nieko nebus...“

Atrodo, kad Kęstučiui labiau rūpi dvaro reikalai. Per dienas jis nesitraukia nuo senelio, jie visą laiką kartu, kiekvieną dieną Kęstutis sužino ką nors naujo.

Kartą, Galinio paprašytas sąskaitininkas, supažindino jaunuolį kaip tvarkomi dvaro dokumentai. Čia Kęstutis pamatė, kokie pinigai ateina į dvarą, kokios susidaro pajamos ir išlaidos, suprato, kaip protingai tvarkosi senelis, kad pajamos didėtų, o išlaidos mažėtų. Kęstutis pajuto dar didesnę pagarbą seneliui Galiniui.

Vaikinas jau žinojo, kad sulaukęs aštuoniolikos, jis taps dvarininku, dvaro paveldėtoju, bet vadovauti dvarui neketino. Per daug sudėtinga. „Tegul viskas būna taip, kaip iki šiol buvo. Senelis kol tik bus gyvas, tegul būna valdytojas, o aš tik mokysiuos ir mokysiuos iš jo, kad jam mirus, jau turėčiau patirtį ir galėčiau pats vienas tvarkyti dvaro reikalus“, – nusprendė Kęstutis.

Kai vaikinas su seneliu, jam rūpi darbas, kai ateina į šeimyninę ir pamato Irutę, negali nuo jos atitraukti akių. Kuo toliau, tuo labiau Kęstutis ja žavisi, bet būdamas nedrąsus, savimi nepasitiki.

– Kas gi aš? Piemuo... Būčiau vyresnis, tada gal ir galėčiau kai ko tikėtis, o dabar? Ne mano nosiai... Ko dar galvą sukti?

Kiek jau kartų Kęstutis taip nusprendė, bet kai pamato Irutę, taip ir suspurda širdis: „Ji tokia graži, tokia linksma, tokia miela... Et, kodėl aš dar nesuaugęs vyras? Juk ji, būdama tokia graži, kaipmat ištekės, tiek ją ir tematysiu... O kaip būtų gerai, kad aš pats galėčiau ją vesti... Tokios kaip Irutė tikriausiai nėra visame pasaulyje? Ir ne aš vienas, bet ir visi gali tai pasakyti. Kai nuėjau į pieninę pasižiūrėti kaip ji dirba, apsirengusi baltu chalatėliu ji buvo dar gražesnė, o visi, tuo metu ten buvę vyrai, taip ir sekiojo ją akimis...“

Pirmą kartą Irutė leido jam prisiliesti per Šv. Petro Povilo atlaidus. Į bažnyčią išvažiavo visi ir liko tik Kęstutis. Irutė nelaukė, kada visi iš bažnyčios važiuos namo, bet tuojau po mišių paskubėjo anksčiau pareiti, kad gautų nors trumpam pabūti su Kęstučiu vienu du. Kai Irutė atėjo, Kęstučio niekur nebuvo. Ji labiausiai nusiminė, bet Kęstutis, pats ją pamatęs, atėjo į šeimyninę.

– O, Kęstutis, – nudžiugo Irutė jį pamačiusi ir maloniai, kaip tik ji moka, nusišypsojo. – Kodėl nevažiavai į miestelį? Šiandien taip gražu buvo bažnyčioje... Didžiulėm gėlių puokštėm apstatyti mažieji altoriai, o didysis – vainikais apkabinėtas. Degė daugybė žvakių. Per procesiją aplink bažnyčią priešais baldakimą net šeši kunigai ėjo... O jau žmonių, žmonių... Netilpo bažnyčion, pilnas šventorius, tik prie pat bažnyčios siauras takelis praeiti. Atrodo, kad niekada taip daug nebuvo, – džiaugsmingai kalbino vaikiną Irutė.

– Nežinau kas man. Nuo pat ryto skauda galvą, – pasiskundė Kęstutis. – Labai norėjau ir aš nuvažiuot, bet paskui apsigalvojau. Sakau, gal geriau likti namuose, kai taip karšta. Pabijojau, kad perkaitus nepasidarytų blogiau.

– Duok, pažiūrėsiu, – priėjusi Irutė uždėjo delną Kęstučiui ant kaktos, – tikrai turi nemažai karščio. Gerai, kad nevažiavai. Ir dabar geriau nevaikščiok. Atsigulk, o aš išvirsiu liepžiedžių arbatos, kad išprakaituotum.

Mielas, švelnus buvo Irutės prisilietimas. Ji pati taip rūpestingai palinkusi prie jo, malonus mergiško kūno lengvo prakaito su kvepalais susimaišęs kvapas, suvirpino jaunuolį. Kęstutis pagavo jos ranką ir, kai Irutė norėjo ją atitraukti, vaikinas bandė ranką lyg pabučiuoti, bet susigėdo, paleido ją ir nudūrė žemyn akis.

Irutė puikiai viską suprato ir nuo jo nesitraukė. Ta pačia ranka ji paglostė ir pakedeno Kęstučio vešlius plaukus, paskui prisiglaudė taip arti, kad jo lūpos siektų jos kaklą. Taip išprovokavusi bučinį, lyg niekur nieko Irutė pasitraukė.

Bučinys buvo stiprus ir aistringas. Irutei ant kaklo liko įsiurbta nedidelė raudona dėmelė. Iškart Kęstutis pasimetė ir išsigando, bet užteko pamatyti, kad ji nepyksta, nusiramino. Irutė tik pagrasino jaunuoliui pirštu ir maloniai nusišypsojo.

Po to atsitikimo Kęstutis ūgtelėjo savo akyse. Jis išdrįso, išdrįso... Tai kas kad jis dabar dar tik pusbernis, bet už metų bus pilnametis vyras. Jeigu jis taip ir toliau elgsis, tai ir Irutė žvelgs į jį kitomis akims... Kad tik dažniau tokių susitikimų... Jis jau nebėgtų šalin taip, kaip iki šiol buvo. Jis jau žinotų ką veikti taip kaip dabar arti Irutės atsidūrus.

Kęstutį išpylė prakaitas ir be liepžiedžių. Šiandien ryte jam iš tikrųjų skaudėjo galvą, o dabar prisidėjo dar ir svaigimas. Jis visas svaigo nuo netikėto pirmojo bučinio.

„Iš visko matyti, kad ir aš jai šį tą reiškiu. Jei būtų kitaip, tai ar būtų leidusi bučiuoti? Bet jeigu abiems tai buvo netikėta, tai negi viskas tuo ir baigsis?“ – svarstė Kęstutis. To jis tikrai nenorėtų... Geriau jau galvoti, kad tai tik pradžia, kuri ateityje žada dar ne vieną tokią malonią akimirką.

Irutė atnešė Kęstučiui pietus, bet jis nevalgė, o nuėjęs į savo kambarėlį, o tiksliau į buvusį Lauro, atsigulė ir bandė užmigti. Bet kur ten užmigsi po tokių įspūdžių...

Už kiek laiko atėjo Irutė su liepžiedžiais. Kęstutis nemažai išgėrė arbatos su medumi, o išeidama Irutė jį gerai apklostė, su antklode apkamšė šonus ir, palinkėjus užmigti, išėjo.

Negreitai, bet Kęstutis užmigo. Dar girdėjo, kada parvažiavo senelis su šeimininke, girdėjo kai jis klausė, kur Kęstutis, girdėjo, kaip jis buvo atėjęs ir atidaręs duris į kambarį, bet vaikis apsimetė miegančiu, o netrukus ir tikrai užmigo.

Kęstutis išmiegojo iki ryto. Naktį jis labai prakaitavo, o pabudęs ryte buvo linksmas ir žvalus, nebeskaudėjo galva. Vakarykštis toks saldus nuotykis jam daugiau priminė sapną negu tikrovę.

Rudenį pienininkas išėjo iš darbo ir bendrovė vietoj jo dirbti pakvietė Irutę

Prabėgo rami žiema, o pavasarį Kęstučiui suėjo aštuoniolika metų. Labai jau iškilmingai buvo atšvęsta jo pilnametystė. Buvo padaryta alaus, pakviesta svečių, žinoma, atvažiavo ir Alesia su Maceika. Visi Kęstutį sveikino, bučiavo, linkėjo daug laimės, sveikatos, ilgų gyvenimo metų, jis gavo daug dovanų, bet Kęstučiui nebuvo linksma.

Į šventę Irutė nebuvo pakviesta, dėl to vaikinas jos ilgėjosi ir liūdėjo. Ir išvis, kai tik Irutė išėjo į pieninę, per tą laiką Kęstutis jos nė karto nematė. Dvare ji nesirodė, o kur daugiau ją pamatysi? Galima būtų pas ją nueiti, Kęstutis žino kur ją rasti, bet ką sakyti nuėjus? Ji dabar nebe samdinė, šeimininkės padėjėja, o pienininkė, valdininkė. Ir išvis neaišku, kodėl ji, būdama mokinta panelė, dirbo pas senelį už tarnaitę? Bet nieko, dabar jau Kęstučiui aštuoniolika, jis išėjo į vyrus ir pabandys Irutę aplankyti.

Irutė irgi suko galvą, ką čia padarius, kad su juo susitikus. Jie per visą žiemą nesimatė ir tai truputį per ilgai. Irutė susirūpinusi žvalgėsi į dvarą, o Kęstutis dūsavo, žiūrėdamas į pieninės langus... Bet vis tiktai tuoj po šventės, po ilgos pertraukos jie susitiko miestelyje.

Savaitės viduryje, paprastą darbo dieną Irutė buvo atėjusi šio bei to nusipirkti, o Kęstutis turėjo reikalų valsčiuje. Galinis vietoj savęs siųsdavo Kęstutį, taip pratindamas vaikiną plačiau bendrauti su žmonėmis ir supažindindamas su tarnautojais, su kuriais teks dažniau susidurti, tvarkant dvaro reikalus.

Kęstutis jau važiavo namo, kai pamatė iš krautuvės išeinančią Irutę, ir tučtuojau prie jos sustabdė arklį.

– Laba dieną, – pirmasis pasisveikino Kęstutis, – jeigu jau eini namo, tai galėčiau parvežti.

Tuo netikėtu susitikimu abu labai apsidžiaugė.

– Kaip gerai, – laiminga Irutė. Ji ir Kęstutį sutiko, ir nereikės tų kelių kilometrų eiti pėsčiomis. – Kaip tik jau norėjau eiti namo.

– Seniai nesimatėm, kaip gyveni? – linksmai paklausė Irutė, kai įsėdo į bričkutę. – Girdėjau, kad atšventei gimtadienį. Sveikinu.

– Buvo. Šventėm, bet linksma nebuvo, – prisipažino Kęstutis, – vien tik senių kompanija. Nė vieno jauno veido už stalo. Nebuvo nė su kuo pasilinksminti. Kaip tau sekasi?

– Neblogai. Nebe pirmi metai kai dirbu. Darbą žinau. Tik per žiemą buvo labai nuobodu. Kodėl nė karto neatėjai? Aš taip laukiau... Negi nebuvo įdomu pažiūrėti, kaip gyvenu?

– Norėjau, bet nedrįsau. Juk tu jau ne bet kas, o panelė pienininkė, valdininkė. Maniau, kad nebenorėsi kalbėti su manimi.

– Nesijuok iš manęs, – staiga nuliūdo Irutė, – aš kaip buvau, taip ir palikau tarnaite. Pirmiau dvaro, o dabar bendrovės. Tu gi dabar dvarininkas. Dėl to matyt ir nenori nei aplankyti manęs, nei prisiminti...

– Koks iš manęs dvarininkas? Viskas kaip buvo, taip ir pasiliko senelio rankose. Gal kada nors... Dar negreitai aš galėsiu būti toks kaip jis.

– Vis tiek čia viskas tavo. Be tavęs ir senelis nieko vertas. O be to ir ne jaunuolis. Numirs kada, nori, nenori reikės pačiam valdyti dvarą.

– Jam dar negalima mirti. Jam dar gyventi ir gyventi, o man iš jo mokytis. Tai ko čia prisipirkai? – pakilnojęs Irutės tašę, nukreipė kalbą Kęstutis.

– Visai savaitei maisto, – vėl pralinksmėjo Irutė.

– Tokia didžiulė, sunki, pilna. Ar suvalgysi tiek per savaitę?

– Ne vien maistas, – aiškinosi ji, – druska, muilas, skalbimui proškai. Visko reikia, ne vien tik maisto.

– Pati kaip pelė ant grūdų aruodo. Neprapultum ir taip, – juokėsi Kęstutis ir Irutė nesigynė.

– Pieno, sviesto, grietinės neperku, bet vien su tuo neišsiversi.

Abu šneka, juokauja, bet nė vienas nepasako, ką galvoja. Irutei žūt būt rūpi pasikviesti Kęstutį pas save į namus, o jam neina iš galvos tas nuotykis, kai ją pabučiavo.

– Ačiū, – kai atvažiavo iki pieninės, padėkojo Irutė ir, išlipusi iš bričkutės, pasiėmė savo pirkinius, o Kęstutis dar nespėjo pasukti arklių atgal.

– O gal dabar galėtum užeiti minutėlei? Kažin kada vėl pasimatysim? – matydama, kad jis lyg delsia, suskubo pakviesti Irutė. – Pamatysi kaip gyvenu. Turiu savo gamybos skanaus sūrio... Pavaišinsiu... Vyrai mėgsta mano sūrį.

– Tikrai? – nereikėjo ilgai įkalbinėti Kęstučio ir jis išlipo iš bričkutės. – Paragausim, – kalbėjo jis, pririšdamas arklį prie karties.

Irutė atrakino pieninės duris, o iš ten, porą laiptelių palipėjus, jau durys į laboratorijos kambarį.

– Sėskis, aš tuoj. Tik nunešiu pirkinius į virtuvėlę. Šitas tai laboratorijos kambarys, – grįžusi aiškino Irutė, bet, reikalui esant, aš juo naudojuosi, o čia mano kambarys, – mostelėjo ranka į praviras duris, pro kurias matėsi tvarkingai paklota lova ir dviejų durų spinta drabužiams. – Ten toliau virtuvėlė su įėjimu iš kiemo pusės. Štai ir viskas. Kambarėliai nedideli, bet vienam žmogui užtenka. O dabar atnešiu sūrio, nors tokiam svečiui reikėtų ko nors geresnio. Deja šiuo metu nieko geresnio neturiu.

– O žiemą ar nebuvo šalta? – ūkiškai paklausė Kęstutis ir apsidairė.

– Kai nepatingėdavau daugiau atsinešti malkų ir gerai prikūrendavau ryte ir vakare, būdavo net labai šilta. Vieno kūrenimo per dieną neužtenka. Aš ir dabar kai kada pakuriu, kai būna šaltesnis oras.

– Tai ką veikei per žiemą? Kodėl per tiek laiko pati neatėjai į dvarą pasižiūrėti kaip mes gyvenam? Juk patys artimiausi kaimynai esam.

– Kas ten manęs laukia? Kam aš ten reikalinga? O pagaliau ką sakyti nuėjus? Kokia gali būti kalba su vyrais?

– Ne vien vyrai, juk yra ir moterų. Kad ir šeimininkė. Kartu dirbot, po vienu stogu gyvenot, negi nebūtų apie ką nors pasišnekėti?

– Mes nelabai sutarėme. Dirbom tai dirbom, bet nebendravome. Ji sau, o aš sau.

– Kaip taip galėjo būti? – stebisi Kęstutis.

– Ji manęs nemėgo, – prisipažino Irutė. – visus sunkesnius darbus man sumesdavo, o aš už tai pykau ant jos. Dirbau ir pykau, o pasiskųsti nebuvo kam.

– Nesuprasi tų moterų... O kaip patekai pas senelį, būdama mokinta panelė? – staiga paklausė Kęstutis.

– Ilga istorija, – nenoriai aiškinosi Irutė, – šiais laikais sunku su darbais. Čia dirbi, čia vėl ne. Netekau darbo, o gyventi reikėjo. Dirbau ten, kur pakliuvo.

– O sūris tai tikrai skanus., – patiko ir Kęstučiui, – kodėl nė karto nepadarei tokio, kai pas mus buvai?

– Nenorėjau išduoti paslapties. Sūrį laikau tik sau ir kokiam nors ypatingam svečiui pavaišinti, – juokėsi Irutė.

– Turbūt dėl to ir tokia graži, kad tą sūrį valgai, –pajuokavo Kęstutis.

– Ar aš tau graži? – truputį koketuodama pažvelgė į jį Irutė.

– Žinoma, – patvirtino vaikinas. – dabar gražesnė negu tada, kai pas mus buvai. Negi tas sūris turi tokių galių? Ar kad seniai nemačiau...

– O kaip tu manai? – vėl juokėsi mergina, bet paskui surimtėjo. – Tu net neįsivaizduoji, kaip man malonu išgirsti tokius žodžius iš tavęs. Aš pasirengusi viską padaryti, kad tik tau patikčiau.

Kęstutis greitai sureagavo į tai, kas buvo pasakyta ir pagavo Irutę už rankos.

– Man tu ir taip seniai patinki. O aš tau? Ar patinku tau nors kiek?

– Nė neklausk. Nuo pat pirmų dienelių, kai tik pamačiau... Bet tada tu buvai toks jaunas... Šiaip ar taip aš suaugusi mergina ir nežinau ar pritinka man kad ir dabar taip su tavimi kalbėtis?

– Bet aš jau vyras, pilnametis vyras. Man jau viskas galima, aš jau galiu mylėti... Visas mano rūpestis buvo sužinoti, ar tu neniekini manęs, kad aš tau per jaunas? O kad tu už mane vyresnė, tai tas visai nesvarbu. Irute, mylėk mane ir aš visą gyvenimą būsiu laimingas. Tu net nežinai, kiek aš kentėjau per žiemą. Norėjau ateiti pas tave, bet nedrįsau. Galvojau, kad puikuosiesi, nenorėsi manęs matyt, išvarysi. Kas aš toks, kad drįsčiau rodytis tau akyse? Neišvaryk, neatstumk ir dabar, kai viską tau prisipažinau, pagailėk manęs...

Irutė kaip devintame danguje.

– Ką tu? Aš ir pati laiminga be galo, be krašto. Jeigu tiktai tu nebrokiji, kad esu vyresnė, aš tau įrodysiu kaip myliu tave. Mes būsime labai, labai laimingi.

40.

Taip ir užsiliko Laurynas pas eigulį Trakšį. Išgyveno čia jis keturis metus. Išmoko visus buities darbus: kaip melžti karvę, kaip kepti duoną, ravėti daržą, skalbti savo viršutinius ir apatinius baltinius, autus.

Dirbo Lauras viską su senuku ir dirbti netingėjo. Jam patiko savo paties iškepti bulviniai blynai, kiaušinienė, bet viską valgė taip, kaip vaikystėje buvo išmokintas: su peiliu ir šakute. Tik sriubą iš dubenėlio, žinoma, su šaukštu.

Vaikinui malonu vaikščioti po mišką. Kas anksčiau buvo nematyta ir negirdėta, dabar jau tapo įprasta, žinoma, įdomu. Laurynas dažnai nueidavo prie miško upelio, kur bebrai buvo surentę užtvanką, o ant upelio krantų ties ja rikiavosi tarsi žvakės nugraužtų medžių kamienai. Atėjęs prie upelio, jis sėsdavosi ant samanų ir tyliai laukdavo valandą, kitą, kol žmogaus išgąsdinti gyvūnėliai nusiramindavo ir išlįsdavo iš savo urvų. Jie drąsiai nardė, plaukiojo po upelį, irstėsi savo plačiomis uodegomis, nebejausdami jokio pavojaus gaudė žuvį, nors čia pat, už kelių žingsnių sėdėjo žmogus ir stebėjo jų darbą.

Valandų valandas Lauras praleisdavo ir prie skruzdėlyno. Kas pasakys, kiek metų jos dirbo, kol pastatė tą milžinišką tvirtovę? Jis stebi, kaip per ištiestas jo kojas pirmyn ir atgal bėgioja tie darbštūs mažyčiai vabalėliai, tempdami eglių bei pušų spyglius. Jos juda taip atsargiai, kad viena kitos neužkliudytų, kad neatsidurtu viena kitai skersai kelio. Laurui ypač gražu, matyti, kaip jos viena kitai padeda. Kai viena pavargusi sustoja, kita meta savo nešulį, ima jos naštą už kito galo ir toliau jau abi gabena krovinį iki reikiamos vietos. Prie pat skruzdėlyno jų tiek daug, net juoda, bet ir toliau nuo jo, visame miške jų pilna. Visur jų pilna. Jos ateina net iki sodybos ir įlenda į pirkią. Įdomu, ko jos čia ieško? Ką veikia? O dar įdomiau, kaip jos randa kelią atgal į skruzdėlyną? Laurui smalsu, kiek tų vabalėlių gali būti skruzdėlyne? O visame miške? Kuo jos minta, kaip gyvena?

O kaip smagu, kai ateina ruduo ir prasideda grybai bei uogos... Iš senuko eigulio Lauras jau žino, kad ne visur gali rasti grybų. Vienose vietose auga šilbaravykiai, baravykai, raudonviršiai, o kitose – voveraitės, pukuotės, umėdės. Iki šiol Lauras nei matė grybų, nei valgė. Jis net nežinojo jų skonio, o dabar, anksti ryte prisigrybavę, abu su eiguliu kepa juos visus, kad užtektų pusryčiui ir dar liktų pietums. Nei umėdžių, nei pukuočių eigulys nerenka. Užtenka baravykų, šilbaravykių, na ir raudonviršių. Tie tai patys geriausi ir skaniausi miško grybai, kuriais senuko eigulio šeima, būdavo, ir gyveno.

Uogaudavo dažniausiai tik Lauras. Senukas nelabai gali lankstytis, jam skauda nugara ir strėnos, bet jis turi savo vaistų. Kiekvieną vakarą, prieš einant miegoti, tais vaistais Lauras jam gerai įtrina strėnas ir, kai ryte eigulys atsikelia, jaučiasi daug geriau. Iš miško uogų vyrai prisiverda uogienės ir per žiemą jie dažo ją su blynais, užsigerdami žolelių arbata.

Jau metai, kai eigulys Trakšys atsisakė tarnybos. Jis vis labiau negaluoja, dažnai svaigsta galva, duria kairį šoną, nebe viską gali valgyti. Jam jau arti aštuoniasdešimties ir jis vis dažniau pašneka apie mirtį.

– Jeigu numirčiau, tai nueik į girininkiją ir pasakyk girininkui. Jis žinos ką daryti. „Gal būtų geriau kol aš dar gyvas išeiti gyventi pas dukterį? Bet kam turiu apsunkinti vaikus? Geriau jau numirsiu savo namuose,“ – mąstė senukas.

– Bet kaip man žinoti, kad tamsta numirei? – klausia susirūpinęs Lauras ir eigulys susimąstė: „Ir iš tikrųjų? Iš kur jis žinos? Mirusio žmogaus jis dar nematė ir kaip jam paaiškinti? Patikrinti tvinkčiojimą prie riešo? Bet juk ne visada galima jį užčiuopti ir gyvam žmogui esant... Reikia išmanyti kur jo ieškoti... Jeigu ilgai neatsikelčiau iš nakties miego? Kai dabar nereikia eiti į darbą, kiek kartų ilgiau pamiegodavau iš ryto... O pagaliau nebūtinai aš turiu mirti naktį... O gal reikia pabandyti taip?“ – susirūpino eigulys Trakšys.

– Klausyk! – pašaukė jis Laurą, – ateik čia prie manęs, o dabar pasilenk ir pridėk ausį va čia prie mano krūtinės, va prie to šono, – kai priėjo Lauras, paliepė eigulys, – ir gerai paklausyk. Ar girdi, kaip širdis muša?

– Na, girdžiu. Net labai muša, – išsigando Lauras, – bet tamsta turbūt dar gyvas? – labai susirūpino jis.

– Aišku, kad gyvas. Kodėl klausi?

– Tai kodėl taip muša širdis?

– Taip ir reikia. Kai širdis muša, tai aš gyvas, o kai širdis sustos ir nebemuš, tada jau baigta. Aš numiriau. Jeigu aš viduryje dienos gulėsiu ar lovoje, ar taip kur nors, juk gali taip būti, kad aš nugriūsiu prieš mirtį, tai tu, priėjęs va taip kaip dabar, paklausyk. Jeigu širdis muša, tai aš dar gyvas. Tada atnešk man vandens arba rūgšties ir pamėgink sugirdyti. O jeigu širdis nebemuša, tai viskas baigta, aš jau numiriau ir tada kaip ir sakiau – tiesiai į girininkiją. Ar supratai?

– Supratau, – ne visai tvirtai atsakė Lauras, – o paskui tamsta ar galėsi nueit į lovą pats?

– Ne, jau tada nebenueisiu, – nuslėpė šypsnį eigulys, – o dabar dar kartą gerai paklausyk. Jeigu taip atsitiktų, kad rastum mane kur nors gulintį, pirmiausia paklausyk mušimo, o paskui, jei širdis nebemuša, kaip nors atnešk mane ir paguldyk į lovą. Na, o ką reikia daryti po to? – tikrino Lauryną eigulys Trakšys.

– Tada sugirdyti vandens, o jei širdis nemuša, tada pas girininką.

– Tai kažin kaip tu čia susigaudysi, jeigu iš tikrųjų taip atsitiktų? – ne visai tikras Trakšys, bet šiaip ar taip mažumėle apsidraudė. – Jeigu kas, tai girininkiją jis pasieks, o daugiau nieko ir nereikia. Kiek eigulys patyrė, tai Lauras viską, ką jam parodai, greitai išmoksta ir padaro ką liepi, tada gal ir čia, kai reikės prisimins, ką sakiau.

Per visa gyvenimą eigulį lydėjo ta pati bėda. Pavasariais jis visada pasijusdavo nestiprus. Suimdavo silpnumas, imdavo svaigti galva, bet, kai sušildavo oras, jis išeidavo į mišką ir atsigaudavo. Paskutiniu metu Trakšys mažiau būdavo gamtoje, daugiau pagulinėdavo, tai ir ta sveikata nelabai taisėsi.

Šis pavasaris pirmas, kai eigulys nebedirba. Atrodo turėtų būti geriau, niekur nereikia eiti, niekas nerūpi, o nėra geriau ir gana. Ypač padažnėjo galvos svaigimas.

Po pokalbio su Lauru, praėjo nemažai laiko, kai vieną rytą, tuoj po pusryčio, eiguliui pasidarė negera. Ėmė tirpti rankos, kojos ir jis bandė pasiekti lovą, bet priėjęs prie jos, nepajėgė įlipti ir sukniubo ant žemės.

Lauras, atėjęs iš lauko ir pamatęs ant grindų gulintį senuką, pribėgo ir šiaip ne taip paguldė jį į lovą. Paskui atsagstė švarką, marškinius, kad būtų geriau girdėti, ir priglaudė ausį prie nuogos krūtinės. Klausėsi jis ilgai, atidžiai, bet širdis plakė taip silpnai, taip tyliai, kad Lauras nieko neišgirdo. Dar kiek palaukęs, dar kartą pasiklausęs, bet nieko neišgirdęs, Lauras išsiskubino į girininkiją.

Kai vaikinas parėjo iš girininkijos, rado senuką sėdintį lovoje.

– Tai tamsta dar nenumirei? – baisiausiai nustebo Lauras, – o aš jau buvau girininkijoje ir pasakiau girininkui.

Po pietų atvažiavo ir duktė su vyru.

– O, tėtušis, – pamačiusi tėvą sėdintį už stalo, apsidžiaugė duktė ir priėjusi pabučiavo tėvą. – O mums pranešė, kad tu numirei. Šiaip ar taip, bet tavęs čia jau nebepaliksime. Tau jau nebegalima vienam būti. Likęs vienas tu iš tikrųjų numirsi. Tau reikia geros priežiūros ir vaistų. Kai būsi pas mus, bus lengviau viskuo pasirūpinti. Dabar gi neprilakstysim, kai už kelių varstų gyveni. Taip bus visiems geriau.

– Bet gi jums koks klapatas su manimi… Ir ne toks jau aš vienas. Yra žmogus, kuris man daug padeda, – bandė dar priešintis senukas, bet duktė ir žentas nė girdėti nenorėjo.

– Nė nešnekėk. Važiuosi ir baigta. Ruoškis. Kai ką pasiimsi dabar, o kas liks, paimsim kitą kartą. Vis tiek dar reikės atvažiuoti.

– O kaip su gyvulėliais? Kaip jie be manęs?

– Juk turi žmogų. Paprašysi ir pabus dieną, kitą. Savaitės pabaigoje visi laisvesni, paprašysim kaimynų, atvažiuosim su talka ir viską išgabensim. Tuščią namuką paliksim, tegul sau stovi. Užrakinsim, lentom užkalsim langus. Per laiką gal atsiras kas nuperka.

Net tris dienas Lauras gyvena vienas. Tyku, ramu, valgyti yra ko. Buvo neseniai kepta duona, liko nemažai mėsos, šviežūs kiaušiniai. Pusryčiams kiaušinienė, pietums barščiai, vakarienei pienas. Dienomis Lauras išeina į mišką, bet ten nėra taip miela.

Dvelkia šalta drėgme, lomose bet kaip sukritusios šlapios šakos, oras dar trenkia puvėsiais. Negreitai į mišką ateis tikras pavasaris. Balandžio saulė nutirpdė sniegą tik laukuose, o miške dar vietomis laikosi nemažos pusnys. Praeis visas mėnuo, kol sužydės žibutės, išsprogs medžiai, bet Lauras jau nieko nebematys. Už kelių dienų jam reikės iš čia išeiti ir viską palikti... Ir toliau gaudys žuvis bebrai, plušės skruzdėlytės... Kas surinks grybus ir uogas, kai jų abiejų nebebus sodybaitėje? Miela geltona, raudonu stogu trobelė, lentom užkaltais langais, lyg giedravalkiu aptrauktom akim liks stovėti, laukdama naujų šeimininkų.

O gaila. Laurui kaip niekur kitur buvo čia gera. O kas jo laukia dabar? Viena tik aišku, kad jis iš niekur nesulauks malonės, jam pačiam reikės susiieškoti savo namus. Dabar kaip niekada jie Laurui reikalingi. Vėl pavasaris, vėl visa vasara prieš akis ir pats laikas susirasti, jei ne namus, tai nors tokią vietą, kur vėl galėtų gyventi taip, kaip čia gyveno. Jis dar jaunas, pilnas jėgų. Per tuos su eiguliu praleistus metus Lauras atsigavo, sustiprėjo, pajuto namų šilumą. Miškas, gamta jį sustiprino dvasiškai ir dabar jis pilnas ryžto ir pasitikėjimo savimi. Jam turi pasisekti.

Kai atvažiavo Trakšio žentas su vyrais ir viską sukraustė į vežimus, Laurui kilo noras dar nors kartą pasimatyti su senuku. Kai jis su vyrais atvažiavo į naują jo gyvenimą, susitikę jie apsikabino.

– Ką dabar darysi, vaike? – su ašaromis akyse eigulys paklausė Lauro.

– Ieškosiu namų, – ryžtingai atsakė šis.

– Dieve, tau padėk, – nusišluostęs ašaras, palinkėjo senukas, – kad tavo kelyje pasitaikytų tik geri žmonės. Kad niekas tavęs nenuskriaustų, kad surastum savo namus. Buvai man geras, paklusnus sūnus. Kad nebūčiau dabar sunegalavęs, būtume dar kartu pagyvenę kelis metelius... Bet taip gal net geriau. Laikas tau turėti tikrus savo namus.

Jie dar kartą atsisveikindami pasibučiavo, Lauras jau buvo be išeinąs, kai jį sulaikė senuko dukra.

– Niekur tu dar neik šiandien. Va, jau ant stalo paruošti pietūs talkininkams pavaišinti. Pasėdėsi kartu su visais, pavalgysi. Pabuvai su gyvulėliais, tiek daug padėjai vyrams, kai reikėjo gabentis. Labai ačiū tau už viską. Pernakvosi ir išeisi rytoj. Aš dar paviržį įdėsiu į kelionę.

41.

Pas Maceiką netikėtai atvažiavo sūnus iš Kauno. Pavalgę pietus, jie tuojau nuėjo į kabinetą ir pasirodė valgomajame tik tada, kai Alesia pakvietė juos vakarienės.

Ką jie ten veikė visą pusdienį, ką šnekėjo Alesia nei matė, nei girdėjo, bet, kai abu atėjo prie stalo, atrodė labai susirūpinę.

Ypač Maceika vyresnysis. Jis buvo išbalęs, pasimetęs, mažai valgė, užsigalvojęs dėliojo iš vienos rankos į kitą stalo įrankius, maišė peilį su šakute, paskui apsižiūrėjęs juos keitė, kol pagaliau išgėręs vyno, po to arbatos, lyg ir nusiramino.

Pernakvojęs sūnus išvažiavo, o Maceika jį išleidęs, pasikvietė į kabinetą Alesią.

– Yra žinių, kad sovietai ruošiasi užimti Pabaltijį. Žmonės, kurie pasiturinčiai gyvena, ypač žydai, viską išsiparduoda ir važiuoja į kitas valstybes gyventi. Mano sūnūs su šeimomis irgi ruošiasi važiuoti į Lenkiją. Jie jau pardavė savo namus, atvažiavo mane perspėti, kad pats laikas parduoti dvarą ir man. Ką darysime?

– Tu kaip sau nori, o aš niekur iš čia nevažiuosiu, – tiesiai, šviesiai pareiškė Alesia.

– Kaip gi taip? Juk žmona esi, čia mūsų šeima... Jeigu jau važiuosim, tai tik abudu. Kitaip ir būti negali.

– Gali, – kaip kirviu nukirto Alesia, – dvaras tavo ir su juo gali daryti ką nori, o manęs nepriversi. Ką aš ten veiksiu? Man jau nebe jaunystė, kalbos nemoku ir net neįsivaizduoju, kaip galėčiau ten gyventi.

– Už dvarą turėčiau gauti nemažai pinigo, – ėmė aiškinti Maceika, – nuvažiavęs pinigus tuojau pat padėčiau į banką ir gyventume iš procentų. Nieko mums netrūks, pamatysi. Visi taip žada daryti pradžioje.

– Tokia pradžia jauniems gal ir gera. Pagyvens kiek, gaus darbus, įsikurs ir gyvens, o mums iškart apie pabaigą reikia galvoti.

– Aš irgi galėsiu kur nors dirbti. Kaip visi darys, taip ir aš darysiu.

– Atmink, kad tau jau arti septyniasdešimties. Jokio darbo tu niekur negausi, o kur aš galėsiu dirbti, nemokėdama kalbos? Ateis senatvė, prasidės negalavimai, ligos... Reikės daktarų, vaistų... Neužteks tų procentų viskam.

– Bet kur tu dėsiesi, jei aš parduočiau dvarą? – norėjo pagąsdinti Maceika.

– Ne bėda, rasiu kur pasidėti. Turiu tėvą, važiuosiu pas jį gyventi. Vietos užteks.

Alesiai buvo net baisu pagalvoti apie išvykimą: „Kaip reikėtų gyventi su tokiais žmonėmis kaip lenkai? Kaip su manimi pasielgė tas pats Maceikos garbinamas draugas? Visą mėnesį svečiavosi, kol pataikęs progą norėjo mane išniekinti. Lietuviai lenkui chamai, o jų moterys „chamuvkos“. Jie į mus žiūri iš aukšto, su panieka... Jie visi tokie...“

Maceika paskutiniu metu labai susirūpinęs. Važinėja pas kaimynus lenkus, su jais tariasi. Į Lenkiją išvažiuoja ne visi. Ir suprantama, juk ne visi tokie turtingi kaip jis. Palyginus su Maceika, jie visi mažažemiai ir mano, kad didelio pavojaus nėra. Maceika gi baiminasi, kad iš jo tikrai atims dvarą: „O gal vis tiktai parduoti ir išvažiuoti, kol dar laikas? Ar taip, ar taip dvaro netenku, o išvažiavęs gal išvengčiau Sibiro?“

Ilgai svarstęs, Maceika pagaliau pasiskelbė, kad parduoda dvarą. Dienos bėgo, o pirkėjų neatsirado. Ką daryti, susirūpinęs Maceika: „Nepardavęs dvaro, be pinigų ar gali važiuoti į Lenkiją? Kaip pradėti gyvenimą nuo nulio? Solidus jau mano amžius, čia pat senatvė... Ir išvis, kol neparduotas dvaras niekur negali judėti, o vėliau gal būt ir norėdamas nebeišvažiuosi?“

Maceika, tikėdamasis pirkėjo, nieko nedarė tik blaškėsi, ant visų niršo arba pusdienius tyliai prasėdavo užsidaręs savo kabinete.

Alesiai neramu ir ji laikas nuo laiko eina pasižiūrėti, bet atėjusi visada randa užrakintas duris. Per trumpą laiką iš Maceikos liko tik pusė žmogaus. Jis mažai bevalgė, naktimis nemiegojo. Kada tik prabunda Alesia, vis girdi kaip vyras vaikšto po miegamąjį, kosčioja, dūsauja, kažką su savimi šneka, murma ir dejuoja. Visą gyvenimą pragyveno be rūpesčių, o užgriuvus tokiai bėdai, Maceika pasirodė esąs silpnas, neužsigrūdinęs, nepasiruošęs ir pagaliau palūžo.

Vieną rytą po pusryčių Maceika pasijuto labai blogai.

– Man labai negera, – pasiskundė jis, pakilęs iš užstalės, o kitą akimirką jį sukaustė mėšlungis.

Alesia dar spėjo pamatyti kaip jis išbalo, keistai sugargaliavo ir taip kaip stovėjo, taip ir nukrito ant grindų prie stalo. Kai Alesia pribėgo, jis gulėjo aukštielninkas, išsižiojęs, atmerktomis akimis. Palinkusi prie vyro, moteris pamatė kaip tįstelėjo kojos, trūktelėjo galva, pro atvirą burną išsiveržė gilus atodūsis ir po to Maceika nurimo ir nutilo. Jokio judesio, jokio garso...

– Algi, neišeik, – jau kieme Alesia prisivijo agronomą, – kažkas su šeimininku atsitiko. Tik tu išėjai, jis sugriuvo prie stalo. Gal reikia daktaro?

– Žinoma, – pamatęs Maceiką ant grindų be gyvybės ženklo, pritarė Algis.

– Gal reikėtų paguldyti į lovą? Kaip sakai? – paklausė dar Alesia. – Ką pasakys daktaras, kai ras jį ant grindų? Ar nesibars, kad nepasirūpinom ligoniu?

– Gal geriau tegul taip palieka, kol atvažiuos daktaras. Gal jam koks nors širdies priepuolis ir negerai judinti? Daktaras pasakys, ką reikia daryti.

Algis tučtuojau pakinkė arklį ir išvažiavo į miestelį, o Alesia su virėja nukraustė stalą ir gražiai sutvarkė valgomąjį.

– Dieve, Dieve negi numirė mano šeimininkas? Mano geradarys? Nuo pat jaunystės išgyvenau tuose namuose kaip savas žmogus. Blogo žodžio negirdėjau, kartu valgėm prie vieno stalo, po vienu stogu tiek metų išgyvenome, – jau raudojo virėja Agnieška, bet ir Alesia arti ašarų.

– Geras žmogus buvo, kad ir lenkas. Mane mylėjo, per jį aš į dvaro ponią iškilau. Gal ir aš kalta, kad tokioje neviltyje nesugebėjau jo paguosti. Mačiau, kad pergyveno, kai atsisakiau kartu važiuoti, bet Dievas mato, kad aš kitaip negalėjau. Po to kas įvyko su jo draugu Mečium, aš niekuo nebepasitikiu.

Alesia verkia, o virėja ramina.

– Na, neraudok dar iš anksto. Mes dar gi nieko nežinom, kas su juo atsitiko. Gal tik apalpo? Paskutiniu metu jis tiek nervavosi... Ne dyvai, kad sugadino širdį.

Atvežtas daktaras atidžiai apklausęs ligonį, nustatė mirtį ir buvo išvežtas atgal, o iš kumetyno pakviesti žmonės turėjo viską paruošti laidotuvėms.

Visiems grįžus iš kapinių, tuoj po gedulingų pietų Maceikos sūnūs pasikvietė į kabinetą Galinį pasišnekėti. Šneka buvo trumpa. Jie pasiūlė Galiniui pirkti dvarą. Kadangi taip netikėtai mirus tėvui dvaras liko neparduotas, tai sūnūs patys ėmėsi to reikalo.

– Dvaro aš nepirksiu. Neturiu tiek pinigų, bet man rūpi, kaip dabar bus su tuo šimto hektarų palikimu, kurį Maceika užrašė žmonai po jo mirties?

– Ar dar yra koks palikimas? – nustebinti vyrai.

– O kaip gi. Pas advokatą jo paties ranka pasirašytas, notariškai patvirtintas dokumentas. Mes pareikalausim. Dabar tik lieka susitarti, kaip jums patogiau. Ar pardavus grąžinsit pinigais, ar kviesit matininkus, kad atmatuotų priklausančią žemės dalį.

Kai iškilo toks klausimas, dvaro pardavimas dar užsitęsė. Vyresnysis Maceikos sūnus lankėsi ir pas advokatą, ir pas notarą. Jie visur aiškinosi, ir teko pripažinti tokį faktą, bet, jeigu būtų atsiradęs rimtas pirkėjas, reikalas būtų išspręstas, išmokant pinigus. Pirkėjų neatsirado, nors sūnūs ir sumažino dvaro kainą. Dvaras neparduotas, o išvažiuoti reikia. Maceikos sūnūs, palikę įgaliojimus savo advokatui dėl dvaro pardavimo, išvažiavo į Lenkiją.

Galiniui irgi nebuvo lengva atsiimti Alesiai pagal Maceikos testamentą priklausančią žemę. Iškilo visokių klausimų, teko atlikti daug formalumų, atsirado nemažai išlaidų, kainavo daug nervų, bet Galinis nenusileido ir pasiekė savo. Žemė Alesiai buvo atmatuota ten, kur jis norėjo. Buvo sukasti kapčiai ant naujų rubežių ir Alesia grįžo gyventi pas tėvą.

Padaugėjo žemės. Trys šimtai hektarų, kuriuos paliko Kęstučiui, amžiną atilsį, Šelvys, penkiasdešimt, kuriuos pripirko Galinis ir šimtas hektarų Alesios – Galiniui vienam per daug darbo. Kęstutis dar jaunas, mažai kuo gali jam padėti. Galiniui reikia stipresnio pagalbininko ir jis nutarė pabandyti parsikviesti anksčiau čia dirbusį agronomą Algį.

Likęs vienas, Galinis ne kartą pasigesdavo Algio ir gailėjosi jį praradęs. Kiek kartų per savo nemokšiškumą jis padarė klaidų ir turėjo nemažai nuostolių. Galinis seniai suprato, ką reiškia mokintas žmogus dideliame ūkyje ir, kai Algis sutiko, pareikalaudamas tokio pat atlygio, kokį gaudavo pas Maceiką, Galinis nesipriešino ir jie sutarė. Algis vėl atėjo į Galinio dvarą, į tą patį kambarėlį, kuriame praleido tiek nepamirštamų valandų su Alesia. „Kažin kaip klostysis mūsų santykiai dabar? Ištekėjusi už Maceikos, ji manęs atsisakė, bet dabar, kai liko našle, gal panorės vėl atnaujinti draugystę? Šiaip ar taip ji jau nebe dvaro ponia...“ – mąstė Algis.

Galinis patenkintas. Reikalus pavyko sutvarkyti iki rudens ir dabar jau laisvos rankos paskutiniams šių metų darbams. Praeis bulviakasis, kūlimas, o paskui grūdų realizavimas ir pajamų tvarkymas.

Sprendžiant iš visko, derlius turėtų būti neblogas. Taigi, nemažas turėtų būti ir pelnas, tačiau išlaidų irgi buvo nemažai. Jeigu šiais metais Galinis gaus ir mažiau pelno, tai kitais metais atsigriebs. Prisidėjęs toks žemės gabalas, ženkliai padidins pajamas.

– O ką darysim su sąskaitininku? – paklausė Galinis agronomo Algio. – Ar laikysim ir toliau, ar pats viską sutvarkysi kaip kad būdavo anksčiau?

– Jeigu mokėsi dar vieną algą, – nė kiek nesikuklino Algis.

– Tada jau geriau tegul lieka tas pats, – trumpai pagalvojęs, nusprendė Galinis, – pačiam ir be to bus kas veikti, kai dabar padaugėjo žemės.

Bet Algis jį nuramino.

– Aš tik taip, juokais, bet jeigu rimtai, tai susitvarkysiu pats. Kam laikyti žmogų ir mokėti algą, jeigu ir be to galima apsieiti. Darbas man žinomas, susidorosiu, – prisiminė jis, kaip buvo paranku, dirbant su dokumentais, pasidaryti litą, kitą smulkioms išlaidoms.

Galinis ir dabar dar negali suprasti, kodėl Maceika norėjo išvažiuoti į Lenkiją. Kas jam susuko galvą? Kam parduoti tokį tvarkingą ūkį, palikti ramų, visko pilną gyvenimą, žmoną ir senatvėje trenktis kažkur į kitą svietą? Bet kad ne jis vienas... Ir abudu vaikai ten išvažiavo. Kodėl taip? Ko trūko čia? Tėvas dvarą, vaikai geras tarnybas – viską palieka, išparduoda turtą ir sprunka iš Lietuvos. Niekur geriau neras... Gal ir Maceika nebūtų numiręs, jeigu ne tas apsėdimas. Toks dar buvo tvirtas vyras... Sakė Alesia, kad labai pergyveno, kad nesiseka parduoti dvaro, nerimavo, kad negalės kartu su vaikais išvažiuoti... Bet kam važiuoti, kas vertė?

Kaip ten bebūtų nei jam, nei Alesiai nuo to nė kiek ne blogiau. Iš Maceikos sūnų Galiniui pavyko išlupti šimtą hektarų žemės, kiek pats davė Alesiai pasogos, ji grįžo su kaupu, tai ko dar reikia? Duktė, kad ir liko našlė, bet dar nesena, bus galima dairytis turtingo jaunikio, o kol kas galės šeimininkauti motinos vietoje. Dvarui jau seniai reikia atsakančios šeimininkės.

Prasidėjo naujas gyvenimas. Kad tik Dievas duotų sveikatos ir tada jau jis visiems parodys, ko vertas Galinis. Visi pamatys ką jis gali, ne vienas dar pavydės jam sėkmės.

42.

Kęstutis dabar jau dažnas svečias pieninėje. Kada benutverdamas laisvo laiko, jis nesivaržydamas ateina. Kiekvieną kartą ateidamas ar išeidamas, jis bučiuoja Irutę, o ši kuo toliau, tuo labiau jam malonesnė. Vaišina ne tik sūriu, bet visada turi vištienos kepsnio arba perka pas miestelio žvejus žuvį ir iš jos gamina lengvą užkandį prie vyno. Pas ją niekada netrūksta nei saldžių pyragaičių, nei saldainių.

Irutė iki pietų dirba, po to numinga valandėlę, atsikėlusi išsimaudo, persirengia išeiginiais rūbais, pasikvėpina ir laukia pasirodant Kęstučio. Ne kasdien jis ateina. Dažnai būna išvažiavęs į miestelį ar būna laukuose, prižiūrėdamas samdinius dirbančius kokį nors atsakingą darbą, bet Irutė kasdien pasiruošusi susitikimui su Kęstučiu. Mergina stengiasi kaip įmanydama, kad tik greičiau pasiguldyti jį į lovą.

Kęstutis kad ir ateina, kad ir bučiuoja, bet ar nesuprasdamas, ar savimi nepasitikėdamas daugiau nieko nesiekia. Atrodo, kad jį pilnai tenkina tas Irutės pataikavimas, meilinimasis, glamonėjimas.

Bet kiek tai gali tęstis? Labai paprastai Galinis, pastebėjęs tuos dažnus Kęstučio apsilankymus pieninėje, gali įtarti ir tai uždrausti. Kęstutis seneliui nė kiek ne mažiau reikalingas negu Irutei, o pagaliau seniokas gali iš pavydo, kad ji nutraukė su juo santykius, stoti jiems skersai kelio.

Bet kad taip iš tikrųjų ir atsitiko. Galinis, matydamas, kad Kęstutis dažnai popietėmis kažkur ilgam dingsta, išeina iš namų, ne visada pasirodo per vakarienę, įtarė, ar tik ne Irutę jis lanko? Pasekęs ir įsitikinęs iškart nelabai išsigando.

– Na, ir tegul. Ta kekšelė išmokins vaikį kaip būti tikru vyru, – bet paskui susigriebė. – O jeigu sąmoningai vilioja, nori pasiguldyti į lovą, kad paskui reikalauti vedybų? Vaikis jaunas, nepatyręs kaipmat gali apsigauti. Iš kur jam žinoti, kad tai senas mergų masalas susukti bernam galvas? O ypač tokiems jauniems... Pradžioj pakišti užpakalį, o paskui suvystyti, susidoroti. Tokia nebijos nė pastoti. Sakys: „Vaikas tavo ir niekur tu nesidėsi. Ženykis“. O čia ne bet kas – dvaras kvepia. Reikia ką nors daryti ir dar labai greitai. Jeigu išvis dar ne vėlu.

Pamatęs, kaip Kęstutis vieną paprastos dienos popietę užsivilko išeiginį švarką ir jau norėjo išeiti, senelis Galinis jį griežtai sulaikė.

– Niekur neik! Einam į didįjį kambarį, pasišnekėti reikia.

Kęstutis nelabai patenkintas, kad senelis jam trukdo ir bandė atsikalbinėti.

– Gal kitą kartą? Dabar man reikia eiti.

– Kur? Koks reikalas? – prispyrė jį Galinis

– Ar turiu atsakyti? Ar tavęs atsiklausti reikia? – netikėtai pasipriešino Kęstutis ir Galinis užsidegė.

– Kaip su manimi šneki, vaike? – užraudo jis, – turi, neturi, bet jeigu klausiu, būk malonus atsakyti.

– O jeigu ne?

– Kuo pats save laikai, kad drįsti su manimi taip šnekėti?

– O ką aš tokio pasakiau? Kas čia blogo? Galiu aš eiti kur noriu. Ar negaliu? Aš jau nebe piemuo, o suaugęs vyras.

– Aštuoniolikos metų dar per anksti pas mergas vaikščioti. Palauk dar keletą metelių... – pasišaipė iš jo Galinis.

Dabar jau užraudo Kęstutis.

– Iš kur žinai, kad pas mergas? Aš nevaikštau pas mergas, o retkarčiais nueinu tik pas mūsų Irutę. Pas ją man įdomu ir malonu praleisti laiką. Ji netgi už mus abu daugiau išprususi, yra mokinta panelė pienininkė...

– Ištvirkusi sena merga, jeigu nori žinoti, – piktai jį pertraukė Galinis, – ir ne tu jai rūpi, bet tavo dvaras. Ji tik sumanė tavimi pasinaudoti ir kariasi tau ant kaklo. Tik žiūri, kaip tokiam žiopliui apsukti galvą. Ar aš nežinau „kaip ji išprususi“? Iškart lyg ir netyčinis prisilietimas, paskui bučiniai, sūris, vynas, kepsniai... Ji taip laižysis, kol gerai įkaitins ir pasiguldys į lovą. Pamatysi, pasiguldys ir tave... O gal jau gulėjot? Na, tada tai jau tikras vyras, ką man bešnekėt, o neužilgo, žiūrėk, jau ir tėvas. Užteks kad ir vieno karto, o paskui kad ir norėsi, bus sunku pasitraukti. Prasidės priekaištai, verkšlenimai, graudenimai... „Gulėjom, vaikas tavo, ženykis“. Kad tik žūt būt ištekėti, o paskui kaip Dievas duos.

– Iš kur viską taip gerai žinai? – nustebęs ir pasipiktinęs Kęstutis.

– O todėl, kad su ta tavo Irute viską pats savo kailiu patyriau... Nėra ko slėpti... – anūko labui atsivėrė Galinis. – Tai aš senas vilkas ir tai buvai įklimpęs, o ką kalbėti apie tokį kaip tu? Ji nežiūrėjo nei kad senas, nei kad vedęs, o siekė naudos, kol pasiekė. Graži, meili...Trynėsi aplinkui, kol susuko man seną galvą. Pasinaudojo gerokai, bet tik tiek gerai, kad sugebėjau išvengti vaiko, o patį nepatyrusį kaipmat suvystys.

Pasiklausius senelio, Kęstučiui bematant dingo visa romantika ir jis rimtai susimąstė. „Viskas kaip tik taip ir vyksta, kaip senelis sako. Pasirodo, kad panašiais būdais ji ir senelį buvo prisiviliojusi. Koks siaubas... Buvo senelis, dabar anūkas... Žiūri iš ko nauda didesnė... Jai nesvarbu ar senas, ar jaunas, jai vien tik nauda, o ne meilė rūpi“.

– Patarčiau kaip greičiau nutraukti tą draugystę, – toliau protino Kęstutį senelis Galinis. – Iš to nieko gero nebus. Ne tokios meilės tau reikia. Kam tau ta visų išturkšta mergšė? Dar tik prasideda gyvenimas ir sutiksi dar tiek ir tiek mergelių, gražių, jaunų, padorių, tavo metų. Turi ką veikti. Rūpinkis dvaru. Prabėgs metai, kiti ir tu jau gaspadorius. Su tokia padėtimi tau bus visos durys atviros. Kam tokioje jaunystėje susipančioti rankas ir kojas? Reikia dar pasidžiaugti, pasimėgauti jaunomis dienelėmis. Dar daug metų gali pagyventi niekieno nevaržomas.

– Bet... Aš su ja dar negulėjau... – rausdamas gynėsi Kęstutis.

– Jeigu ilgiau pavaikščiosi pas ją, neišsisuksi, paminėsi mano žodį. Ji tik to ir laukia, kad paskui galėtų su tavimi daryti ką nori. Užtai ant tokio piemens ir kariasi. Ir kur gi ne. Ištekės už dvarininko, bus dvaro ponia... Puikiai permatau jos kėslus.

„Gal ir senelio teisybė? Gal iš tikrųjų nėra ko skubėti su tomis meilėmis? Kažin ar iš tiesų ta man rodoma meilė yra tikra? Negi ji, būdama suaugusi graži panelė nerastų savo metų vaikino? Kodėl aš, kaip nešnekėk, dar pusbernis jai taip patikau? Didelis klausimas, kaip ji manimi domėtųsi, jeigu nebūčiau dvaro paveldėtojas?“ – susimąstė vaikinas.

Kęstutis kad ir rečiau, bet vis tiek lanko Irutę ir dabar jau daugiau iš smalsumo, norėdamas įsitikinti, ar tikrai yra taip, kaip sakė senelis. Jaunuolis nebe taip aklai ja pasitiki. Jam jau atrodo įtartina, kad Irutė taip akivaizdžiai jam pataikauja, meilikauja... Kęstutis tuoj prisimena senelio žodžius „trynėsi aplinkui“... Vaikinui jau pradeda nebepatikti, kad Irutė per daug jį bučiuoja... Jeigu anksčiau Kęstutis jausdavosi pamalonintas, tai dabar piktinasi : „Glosto ir bučiuoja kaip kokį mažvaikį...“ Jo manymu tik jis turi ją bučiuoti, o Irutė tik pritardama turėtų atsakyti tuo pačiu. Maža to, jaunuoliui jau koktu, kai ji sėdasi jam ant kelių, ne taip kaip anksčiau toks Irutės prisiglaudimas jį sujaudindavo.

Įdėmiau stebėdamas ir tyrinėdamas Irutės elgesį, Kęstutis pradėjo įžvelgti daug netikrumo, dirbtinumo ir kasdien vis tolo nuo jos.

Vaikinas buvo nusprendęs viską baigti, bet neištvėrė. Kartą atėjęs daug anksčiau nei paprastai, Kęstutis rado Irutę dar tebegulinčią. Jį kaip koks magnetas būtų pritraukęs prie lovos. Visiškai nesusimąstydamas jis priėjo, atsisėdo ant lovos krašto ir nutraukė nuo jos antklodę.

Irutė gulėdama vilkėjo vienais balto šilko laisvais marškinėliais, siauros petnešos buvo nukritusios beveik iki alkūnių, apnuogindamos krūtis, o susibrukusios beveik iki juosmens marškinėlių padalkos, atidengė iki sėdmenų plikas šlaunis. Irutė beveik nuoga atsisėdo lovoje ir pabandė iš Kęstučio rankų ištraukti antklodę, kad galėtų prisidengti, bet jis nubloškė ją į šalį ir kitą akimirką apkabino Irutę.

Ji nė nesipriešino. Truputį pasimuistė, vaizduodama, kad ginasi, taip sudarydama įspūdį, jog viskas vyksta Kęstučio iniciatyva, bet širdyje netvėrė džiaugsmu, sulaukusi tokios puikios progos. Irutė seniai suko galvą, kaip sugundyti Kęstutį, bet taip netikėtai susidarius tokioms aplinkybėms, viskas išsisprendė.

Pirmas suartėjimas įvyko, kaip Kęstučiui atrodė, jo iniciatyva, ir ateityje galėjo išeiti Irutei į naudą. Jeigu iš karto po pokalbio su seneliu Kęstutis ir buvo pradėjęs abejoti, tai dabar, nieko nebodamas, jis kone kas vakarą lakstė į pieninę, nepaisydamas nei senelio perspėjimų, nei pagraudenimų. Su Kęstučiu buvo kalbėta dar ne kartą, bet viskas buvo veltui. Nekreipė jis dėmesio ir į motinos verkšlenimus, perspėjimus – viskas kaip žirniai į sieną.

Pagaliau Galinis liovėsi persekioti Kęstutį ir ranka numojo; „Kaip pasiklos – taip išsimiegos...“

43.

Kol čia negyveno Alesia, ji nieko nežinojo, kas dedasi su Kęstučiu, bet kai atvažiavo ir tėvas jai viską papasakojo, ji labiausiai susirūpino.

– Kodėl nieko nesakei anksčiau, kol dar čia manęs nebuvo? Būčiau iškart ką nors dariusi, – pyko Alesia ant tėvo.

– Na, atvažiavai, sužinojai ir kas iš to? Nei manęs, nei tavęs jis neklauso. Pati matai, – gynėsi Galinis.

– Vis tiktai, jeigu būčiau žinojusi, būčiau ką nors dariusi, o dabar jau gali būti per vėlu ką nors padaryti.

– Negali sakyti, kad aš nieko nedariau. Mėginau ir aš atvesti jį į protą. Patikėk, turėjau ką jam pasakyti, bet jeigu ir po to jis daro savo, tai vargu ar kas bepadės. Dabar pati galėsi vaikį suimti į savo rankas. Gal tau geriau seksis.

– Žinoma, kad kažką darysiu. Nesėdėsiu rankų sudėjusi. Taip viską palikti jokiu būdu negalima. Klausyk, – staiga Alesia priėjo arčiau tėvo, – jeigu jau iš tikrųjų atginti jo neišeina, gal ją pačią reikia iš čia pašalinti?

– O kaip tu ją pašalinsi? Čia jau ne mano valioje. Kol dirba – ji čia sėdės ir nieko jai nepadarysi.

– Ogi visai paprastai. Atleisti iš darbo ir viskas. Nesėdės gi čia, kai ateis žmogus į jos vietą.

– Bet aš vienas to nepadarysiu, čia visos bendrovės reikalas. Ne taip paprasta kaip pati galvoji, – abejojo Galinis.

– Na, pasišnekėk su bendrovės vyrais, pakalbėk su viršaičiu. Jam gali šviesiai tiesiai pasakyti kaip yra: „Sėdi čia ir tvirkina jauną anūką“. Supras, padės. Ar jam ne vis tiek kas dirba pieninėje?

– Bet taip greitai neatleisi. Ne bet kas gali dirbti tokioje didelėje pieninėje. Reikia žmogaus mokinto, su diplomu, – vis dar abejoja tėvas.

– Ar jau nebeatsiras kitas žmogus? Ar ji tik tokia viena visoje Lietuvoje? Galima juk paieškoti ir per laikraščius.

– Pirmiausia, ko gero, reikėtų tartis su viršaičiu, – svarsto Galinis, – viršaitis gi bendrovės pirmininkas. Kaip jis pasakys, taip ir bus.

– Matai, – džiaugėsi Alesia, – na ir pašnekėk. Matysi ką jis sakys.

– Manau, kad pritars. Jis puikiai žino kas per paukštis ta Irutė, – leptelėjo tėvas, prisiminęs, kaip iš jo šaipėsi viršaitis, bet tuoj pat užsičiaupė.

– Štai nuo to ir reikia pradėti. Tiktai greitai, nėra ko laukti. Tėte šiandien pat gali nuvažiuoti. Dar ne vėlu. Norint asmeniškai pasišnekėti su viršininku, visada geriau po pietų. Iš ryto, kai ateina į darbą, visi būna labai užsiėmę, apsikrovę darbais, neturi laiko šnekėti ir pyksta, kai kas trukdo. Taip sakydavo Maceika.

Galinis paklausė dukters ir, pasikinkęs arklį, tuojau pat išvažiavo į valsčių. Viršaitį rado geros nuotaikos ir jis ilgai ir nuoširdžiai su juo pasišnekėjo. Išklausęs Galinį, jis neprieštaravo, bet neiškentė nepasišaipęs.

– Su ta Irute kažkodėl tau nesiseka, brolau. Iš Palangos parsivežė kavalierių, o dabar, žiūrėk, anūkas nukonkuruos, – linksmai nusijuokęs, viršaitis paplojo per petį Galiniui. – Bet nenusimink, padarysim tvarką. Aš pats žinau, kur rasti žmogų. Apsidžiaugs, kai pasakysiu, kad turim jam darbo.

Netikėtai taip greitai ir vykusiai viskas išsisprendė, kad už kelių dienų jau buvo galima pranešti Irutei, jog ji atleidžiama iš darbo ir per dvi paras ji turi paruošti pieninės perdavimą naujam darbuotojui.

Irutei kaip perkūnas iš giedro dangaus. Ji negali atsipeikėti iš netikėtumo. Viskas taip gerai klostėsi, o dabar teks viską palikti ir grįžti pas tėvus. Ji turi tik dvi dienas, o po to jau privalo atlaisvinti patalpas ir kaip atėjo, taip turi ir dingti iš čia su visa savo manta. Ir lova, ir stalas ir, virtuvės baldeliai, visas kitas inventorius priklausė bendrovei. Buvo taip patvarkyta, kad atėjęs į pieninę dirbti žmogus, iškart galėtų įsikurti ir dirbti.

Dar dvi dienos. Irutė griebėsi už to kaip skęstantis šiaudo. Jai verkiant reikia pasimatyti su Kęstučiu... Bet kaip? Paskutiniu metu, kai po Maceikos mirties Kęstučio motina Alesia atsikraustė į dvarą, jis jau daug rečiau lankydavosi pas ją. „Gali taip būti, kad per tas dvi dienas Kęstutis net neateis. Iš kur jam žinoti, kas čia dedasi? Tikriausiai jam niekas nieko apie tai nesako? Aš net neabejoju, kad čia Galinio ir Kęstučio motinos darbas... Jie abu pasistengė, kad mus išskirti. Bet nieko, aš dar ką nors sugalvosiu, o dabar tuoj pat reikia ruoštis pieninės perdavimui “, – buvo visai pasimetusi Irutė.

Tvarkydamasi pieninėje, ji net nepamatė, kaip prabėgo diena, net naktis, bet Irutė viską susitvarkė. Kęstučio ji taip ir nesulaukė, todėl kitą dieną tuojau po darbo pasiuntė pieninės darbininkę į dvarą, kad perduotų raštelį Kęstučiui.

– Tik Kęstučiui ir niekam daugiau. Jeigu jo nerastum, niekam kitam neatiduok, o raštelį atnešk atgal, – paprašė Irutė moteriškės.

Kęstutis, gavęs raštelį, tučtuojau atėjo į pieninę.

– Kaip gerai, kad atėjai, – laiminga Irutė, – vis laukiau, gal pats pasirodysi, bet kai nesulaukiau, tai nieko geriau nesugalvojau, kaip tik tokiu būdu duoti tau žinią. Laimė, kad pavyko tave prisišaukti.

– Ar kas svarbaus? – susirūpino Kęstutis.

– Žinoma. Mane atleido iš darbo. Man tik viena diena liko čia gyventi. Rytoj jau turiu perduoti pieninę.

Kęstučiui tokia žinia irgi buvo netikėta ir jis loštelėjo iš nuostabos

– Kaip? Kodėl? Kaip taip galėjo būti? Patys pakvietė, o dabar atleido. Kuo neįtikai? Lyg būtum prasikaltus... Ar nieko nenujauti? Ar iš tikrųjų viskas pas tave darbe tvarkoj?

– Nieko nepaaiškino tik pranešė, kad duoda dvi dienas atsiskaitymui ir viskas. Bet jų valia. Nori samdo, nori atleidžia ir niekur nepasiskųsi. Man atrodo, kad čia taviškiai pasistengė. Taip jie nori mus išskirti.

– Taip manai? Negi senelis turėtų tiek galių, kad tave atleistų iš darbo?

– O kaip gi? Jis valdybos narys. Pasišnekėjo susirinkę, Galinis paprašė, visi pritarė, nutarė ir viskas. Ne kitaip, kaip su jo žinia viskas padaryta.

– Štai kaip? – stebėjosi Kęstutis, – tik gaila, kad aš tau niekuo negaliu padėti, – apgailestavo jis, – bet mūsų jie neišskirs, tegul negalvoja. Aš visur tave rasiu.

– Tikrai? Tu net neįsivaizduoji, kaip mane paguodei, – prisiglaudė prie jo Irutė. – Žinoma, kodėl gi negalime ir toliau susitikinėti. Ne į Ameriką gi išvažiuoju. Jeigu tik norėsi, visada galėsi mane lankyti. Aš visada lauksiu. Rytoj perduosiu pieninę, o poryt turbūt galėsi mane parvežti namo? Parvažiuosi, pamatysi kur gyvenu, supažindinsiu su savo tėvukais. Jie labai apsidžiaugs.

Pieninę iš Irutės perėmė keturiasdešimties metų našlė, tolima viršaičio giminaitė, daug metų dirbusi tą darbą. Pieninė, kurioje paskutiniu metu moteriškė dirbo, likvidavosi, ji liko be darbo, o dabar, gavusi tokį pasiūlymą, labai apsidžiaugė. Ji kruopščiai tikrino dokumentus, sandėlius ir, viską radusi tvarkoje, kartu su liudininkais, dalyvavusiais perdavime, pasirašė priėmimo aktą. Moteriškės paspaudė viena kitai rankas, o kai Irutė paprašė, kad ši leistų dar šią naktį pas ją pernakvoti, ji mielai sutiko. Kitą dieną iš ankstaus ryto atvažiavo Kęstutis ir jie išvažiavo.

Irutė per visą naktį negalėjo užmigti. Jai buvo neramu: „Turbūt nepavyks įsibrauti į dvarą? Visos mano pastangos nueis niekais. Šis išsiskyrimas gali viską nulemti. Jeigu čia gyvenčiau ir toliau, būtų daugiau šansų laimėti. O dabar? Man dar čia bebūnant ir tai paskutiniu metu Kęstutis rečiau lankydavosi, o kai atsidursiu už tiek kilometrų, kur jis tiek privažinės? Apie vedybas jis kol kas nieko nešneka ir aš nieko nežinau, ką jis apie tai galvoja. O gal reikėtų kaip nors atsargiai užsiminti? Reikia gi sužinoti, ką jis mano? Taip tik sako, kad niekas mūsų neišskirs, o kai ilgiau manęs nematys, tai ir užmirš. Ir sena patarlė sako, kad iš akių, tai ir iš širdies. Jeigu taip būna gyvenime, tai tas pats laukia ir manęs... O dar toks spaudimas iš motinos ir senelio pusės“.

Ir iš tiesų. Dvare kilo nemažas ginčas net dėl to, kad Kęstutis pareiškė, jog rytoj turi parvežti Irutę į namus.

– Ar būtinai tu turi ją parvežti? – piktai paklausė nepatenkinta motina.

– O kas daugiau? Nei tu, nei senelis nevažiuosit? – ginčijosi Kęstutis.

– Kaip rado kelią atvažiuoti, taip žinos ir kaip parvažiuoti. Koks mūsų reikalas? – nenusileido motina, bet Kęstutis priešinosi.

– Mes privalom ją parvežti. Tiek laiko dirbo jūsų bendrovės pieninėje, o ir pas mus dvare ne vienus metus. Būtų neteisinga išleisti ją pėsčią. Į ką panašu?

– Na, galima būtų paimti žmogų iš kumetyno ir tegul jis parveža. Kodėl būtinai pats turi važiuoti? Nėra reikalo, – vis pyko motina, bet čia įsikišo Galinis.

– Tegul tik veža, greičiau viskas pasibaigs. Kiek dar galima tempti tą šūdiną virvę? Išveš ir bus ramu. Nemažai ji mums visiems prigadino nervų.

Kelias tolimas, bet Irutei norėtųsi, kad jis niekada nesibaigtų. Kol jie taip važiuoja abu kartu, jie vienas kitam artimi, bet, kai baigsis kelionė, ar nesibaigs ir jos visos viltys?

Jie ir patyli, ir pasišneka, bet kalbos nelinksmos.

– Kas galėjo pagalvoti, kad viskas taip baigsis? Taip greitai viskas apsivertė aukštyn kojomis? Buvo taip gera, taip miela... O dabar nebebus taip kaip buvo... – apgailestavo Irutė. – Negi iš tikrųjų mums nelemta būti kartu visą gyvenimą?

– O kas neleis? – nenusiminė Kęstutis, – jeigu tik mes panorėsime.

– Jei ir vėl kas nors nesutrukdys, – abejojo Irutė, – ar galėjome tikėtis dabar, kad taip greitai teks išsiskirti? Juk tai buvo tik mūsų meilės pradžia. Kažin ar turės ji pabaigą?

– Kam galvoti apie pabaigą? Mūsų meilei galo nebus, – užtvirtino Kęstutis.

– Sakyk, ar ir tau taip pat sunku skirtis su manimi, kaip man su tavimi? – švelniai paklausė Irutė, padėjusi galvą ant Kęstučio peties.

– Ir dar klausi? Tiesiog nežinau, kaip reikės ištverti, – prisipažino Kęstutis.

– Tai ar negalėtume padaryti taip, kad daugiau jau niekada nebeišsiskirtume gyvenime?

– O kaip taip padaryti? Kad tik aš žinočiau...

– Galėtume susituokti ir viskas, – drąsiai pasiūlė Irutė, – tada tai jau niekas mūsų neišskirtų.

Kęstutis negreitai atsiliepė.

– Betgi vestuvės taip greitai neįvyksta, – abejoja jis, – reikia lankytis pas kleboną poterių, paskui skelbiami užsakai. Viskas tęsiasi ilgai. Neįsivaizduoju ar greitai būtų galima tai padaryti? Reikia nemažai laiko...

– Padaro žmonės... Panevėžyje yra viena bažnyčia, kurioje suvinčiavoja tokias įsimylėjėlių poras. Reikia turėti tiktai pasus ir daugiau nieko, – įtikinėjo Irutė.

– Ar tikrai? Iš kur žinai? – susidomėjo Kęstutis.

– Mano viena draugė taip apsiženijo slaptai nuo tėvų. Jų vestuvėms labai priešinosi jaunikio tėvai, bet dabar, kai apsiženijo, tai susitaikė ir gyvena.

– Gaila, kad neturiu dar paso, o tai galėtume ir mes taip padaryti, – užsidegė Kęstutis, – tada tai jau tikrai niekas mūsų neišskirtų.

– Jeigu tik tu norėsi, galėsime ir vėliau tai padaryti, – linksma Irutė. – Atvažiuosi kurią dieną su pasu ir nuvažiavę susituoksim. Aš visada būsiu pasiruošusi.

44.

Lietuvos ūkininkų sąjunga iš didesnių ir mažesnių ūkių savininkų sudarytą delegaciją siuntė į Daniją. Žmones savo nuožiūra skyrė valsčius ir, daugiausia surinkę balsų, buvo įtraukti į delegacijos sąrašą. Tarp jų buvo ir Galinis. Maža to, jam buvo leista nuo savęs į sąrašą įtraukti dar vieną žmogų ir Galinis užrašė Kęstutį.

Namuose visiems buvo smagu išgirsti tokią naujieną. Tuo ypač džiaugėsi Kęstutis, jam buvo labai smagu, kad senelis parodė tokį didelį pasitikėjimą juo. Po išsiskyrimo su Irute jis vis dar liūdėjo, buvo prislėgtas, bet ši žinia jį išjudino ir privertė pagalvoti apie linksmesnius dalykus.

Kaip gerai... Jis su seneliu važiuos net į kitą valstybę, pamatys kaip ten gyvena žmonės, išgirs jų kalbą, pamatys kaip jie rengiasi, ką valgo, ką geria... Be abejones aplankys parodas, pamatys įdomius renginius. Ir išvis... Jis dar traukiniu nėra važiavęs, o čia iškart į užsienį. Įdomu be galo, be krašto.

Kęstutis su seneliu atvažiavo į Kauną, o kai į žemės ūkio rūmus susirinko visi delegatai, buvo pristatytas vadovas, gerai mokantis danų kalbą. Jis bus kartu ir vadovas, ir vertėjas. Netrukus Kęstutis ir Galinis su visu būriu vyrų nuėjo į geležinkelio stotį, o iš ten, susėdę į specialiai jiems skirtą vagoną, išvažiavo į tolimą kelionę.

Dar niekada nebuvęs mieste, jau Kaune Kęstutis pamatė daug įdomybių. Mieste buvo daug aukštų namų, gražių bažnyčių, parduotuvių vitrinų, su stovinčiomis už stiklų žmogaus dydžio, visai kaip gyvomis stovylomis. Danijos sostinėje Kopenhagoje negalėjo atitraukti akių nuo daugybės statulų miesto gatvėse. Visur pilna klombų su su žydinčiomis gėlėmis, purškia fontanai, namai su bokšteliais, o prie įėjimų guli visai kaip gyvi marmuriniai žvėrys.

Nebuvo kada daug dairytis, reikėjo skubėti paskui vadovą, kad neatsiliktumei. Ir taip per visą viešnagės laiką visi tik paskubomis vaikščiojo paskui vadovą su rūpesčiu, kad neatsiliktum ir neprisidarytum sau bėdos. Tas skubėjimas viską gadino. Nieko negalėjai pamatyti, gerai apžiūrėti, daug kas likdavo nepastebėta, nesuprasta. Visi pasidairydavo plačiau tik ten, kur vadovas leisdavo ilgiau pabūti, kas jo manymu buvo verta pamatyti.

Ne viskas taip buvo, kaip Kęstutis įsivaizdavo, tačiau daug pamatė ir to, ko net nesitikėjo. Iš šios kelionės Kęstutis parsivežė daug gerų įspūdžių, jis turėjo kuo didžiuotis. Juk ne kiekvienas tokio amžiaus vyrukas galėjo pasigirti pabuvojęs užsienyje ir matęs tiek visokių grožybių.

Kęstučiui rūpėjo pamatyti daugiau miesto įdomybių, bet senelis Galinis jį vedžiojosi po parodą, kurioje susidomėjo daniškais kviečiais. Parodoje buvo demonstruojami Danijos selekcininkų išvesti nauji vasarinių kviečių pavyzdžiai, jų sėklos. Kaip buvo parodyta, tokių kviečių varpos buvo ilgesnės už įprastų kviečių, jos buvo pilnos didelių grūdų. Storas ir trumpas varpos kotas lengvai atlaikė varpos svorį ir saugojo nuo išgulimo.

Per vadovą Galinis susižinojo kaip būtų galima įsigyti tokių sėklų ir jam buvo nurodyta, kur tokiu klausimu reikia kreiptis. Kainavo labai brangiai, bet Galinis įsigijo nemažai tokios sėklos ir parvažiavęs tuojau pat pasėjo, parinkęs ir gerai patręšęs saulėtą lygumos plotelį.

Po tos kelionė Kęstutis gyveno visai kitokiomis nuotaikomis. Taip kaip buvo žadėjęs parvažiuoti, pasiimti pasą ir tuojau pat grįžti pas Irutę ir su ja susituokti, dabar jau taip nebegalvojo.

– Kam taip skubėti? Tiek daug visko gražaus ir nematyto yra pasaulyje... Reikia plačiau apsižvalgyti, daug ką išvysti... Teisingai sako senelis „reikia dar laisvam pasidžiaugti gyvenimu“. Ką duos ženatvė? Šeima, vaikai... Aš dar net nesutikau gražių, jaunų mergaičių. Aš dar nė karto nebuvau jaunimo susibūrime, nešokau, nedainavau... Nežinau kuo gyvena mano amžiaus vaikinai ir mergaitės. Reikėtų pabuvoti jų draugijoje. Gal yra gražesnių už Irutę?..

Dabar Irutė Kęstučiui atsidūrė lyg antrame plane. Jam jau labiau rūpi, kaip augs jų dirvoje pasėta iš Danijos parvežta sėkla. Abu su seneliu stebi pasėlį ir laukia lietaus. Praėjus pirmam šiltam ir gausiam lietui, abu eina pažiūrėti ar dygsta kviečiai. Šeimyninėje prie pietų stalo vis dar kalbama apie praėjusią kelionę, apie tai kas matyta, kas girdėta. Nuolat kalbama apie Danijos žemės ūkio pasiekimus, kas taikytina Lietuvoje, ko neįmanoma čia įdiegti.

Kęstutis vis rečiau prisimena Irutę. Jis nė nepamatė, kaip prabėgo visas mėnuo nuo jų išsiskyrimo. Kęstutis jaučiasi kaltas, kad taip ilgai neprisiruošia pas ją nuvažiuoti. Jį graužia sąžinė ir jis vieną šeštadienio rytą, tuoj po pusryčio paklausė senelio:

– Kurį arklį leisi pasikinkyti?

– Ar važiuosi kur?

– Noriu trumpam pavažiuot, turiu reikaliuką, – nesako teisybės Kęstutis.

– Jeigu pas Irutę, tai nepatarčiau, – nepiktai perspėjo Galinis.

– Taip viskas buvo netikėta... Išsiskyrėm neišsiaiškinę... Turiu susitikti, – prisipažino Kęstutis, – aš jai pasižadėjau.

– Dar kartą tau sakau, vaike, gerai pagalvok, – neiškentė Galinis, – ji tau ne pora. Kad tik pamatytum mūsų viršaičio dukrą. Saldainiukas, o ne mergaitė. Jei su tokia draugautum, tai nei aš, nei motina nieko nesakytume. Tau tik ją pamatyti ir susipažinti reikia. Iškart imtum kitaip galvoti, – dar bandė atkalbėti senelis, bet tai nieko nepadėjo.

Pasikinkęs į lineiką Širmį, Kęstutis išvažiavo. Jis visą kelią ragino arklį, norėdamas nuvažiuoti kaip galima greičiau, kad spėtų pasimatyti ir tą pačią dieną grįžti atgal. Kęstutis nežinojo nei ką nuvažiavęs sakys Irutei, nei apie ką jie kalbės, kokia bus jos nuotaika, kai taip ilgai nesimatė, bet buvo pasiilgęs ir labai norėjo Irutę pamatyti.

Nors buvo pažadėjęs atvažiuoti su pasu, tačiau paso tyčia nesiėmė, kad neapgalvotai sutiktų susituokti. Taip kaip siūlė Irutė greitai ir slaptai, dabar Kęstutis tikrai nebenorėjo. „Jeigu jau vestuvės, tai turi būti linksmos, gražios, iškilmingos, su pajauniais ir pamergėmis, su muzikantais ir daugybe svečių... Kam tuoktis slaptai, ko bijoti? Ir skubėti nėra ko. Galima dar palaukti. Ateis laikas ir mama su seneliu nusiramins, apsigalvos ir nebesipriešins. Tada tik bus laikas kelti šaunias vestuves“.

Sulaukusi Kęstučio, Irutė labai apsidžiaugė. Kai taip ilgai jis nesirodė, ji jau buvo nustojusi vilties dar kada nors Kęstutį pamatyti, o dabar jį pamačiusi, tiesiog atgijo. Apie tai, kad Kęstutis dar šiandien turi grįžti į namus, Irutė nė girdėti nenorėjo.

– Būtinai turi nakvoti ir aš tavęs neišleisiu. Tokį kelią atvažiavęs, už valandos lėksi atgal kaip išvarytas. Arklio pagailėk, duok jam pailsėti.

Kai visi pavalgė pietus, Irutė nusivedė Kęstutį į savo kambarėlį.

– Sakyk, kur buvai pradingęs? Aš taip laukiau, taip ilgėjausi. Galvojau, kad mane jau pamiršai. Verkiau, pergyvenau... Kodėl nori taip greitai grįžti? Negi nenori ilgiau pabūti su manimi? Ar jau nebeatmeni kaip tarėmės? – dėl visa ko dar paklausė Irutė, nors puikiai suprato, kad ne dėl slaptos santuokos atvažiavo. „Jeigu jis galvotų tuoktis, neskubėtų taip greitai grįžti į namus “, – nusiminusi Irutė.

Nors glosto, bučiuoja, bet mergina širdyje nusivylusi: „Iš visko matyti, kad nieko nebus“.

– Nieko aš nepamiršau, viską prisimenu, bet tokių vestuvių aš nenoriu, – aiškinosi Kęstutis. – Mano vestuvės turi būti tokios, kokių visame valsčiuje dar nebuvo. Kai ateis laikas, tada pati pamatysi... O negalėjau atvažiuoti anksčiau, kadangi su seneliu buvome išvažiavę į Daniją. Ten užtrukom ilgai, o laikas greitai bėga.

Žinia, kad Kęstutis buvo išvykęs, Irutės nė kiek nepaguodė. „Matai, jie važinėja po užsienius, taip plačiai bendrauja su žmonėmis, linksmai ir įdomiai leidžia laiką, o aš čia viena užsidariusi lieju ašaras... Ir visai neaišku dėl ko? Kad vieną kartą per mėnesį mane aplankytų? Kad ir dabar... Kam dar nakvinti? Tegul sau važiuoja namo, jei nori. Ta naktis nieko neišspręs. Nei šaunių, nei kokių kitokių vestuvių nebus, aišku kaip dieną. Motina su Galiniu per galvą versis, bet neleis, o pagaliau ir nieko daryti nereikės, jei Kęstutis pats nenorės... Tas mūsų išsiskyrimas padarė savo. Aš visa širdimi jaučiu, kad Kęstutis nebe toks, koks buvo. Praeis dar mėnuo, kitas ir jis visai mane paliks... O man jau dvidešimt septyni metai ir nebetoli senmergystė. Ko belieka laukti? Kol dar esu graži, jauna, reikia susitvarkyti savo gyvenimą. Nieko neatsitiko... Pabandžiau – nepavyko, bet tai ne svieto pabaiga. Dar visas gyvenimas prieš akis,“ – mąstė Irutė.

45.

Taip ir vaikščiojo Lauras per vasarą pirmyn, atgal po apylinkes, bet ilgiau niekur neužsibuvo. Nakvojo ir valgė vienkiemiuose, o kai kuriose sodybose net po du kartus. Vienas nuo kito žmonės jau žinojo, kad vieškeliais bastosi kažkoks kvailelis, ieškantis savo namų, užtai, kai jis užėjęs pasiprašydavo nakvynės, žmonės drąsiai įsileisdavo jį į savo namus. Sodiečiai pernakvina, pavalgydina, o gailestingesnės šeimininkės, išleisdamos jaunuolį, dar ir duonos su mėsa įdeda į kelionę.

Ėjęs, ėjęs iš vienos pusės, pernakvojęs užmiršta iš kurios pusės atėjo ir vietoj to, kad eitų toliau pirmyn, pasuka atgal. Taip paklaidžiojęs per dieną, žiūrėk ir vėl pasiprašo nakvynės toje pačioje sodyboje, kurioje jau nakvojo. Lauro pasirodymas jau nieko nestebindavo ir jis būdavo sutinkamas kaip senas pažįstamas.

– Tai vis dar neradai savo namų? – klausia jo tūlas gaspadorius ir kviečia vakarienės.

Rudeniop jį kelias atvedė į Alksnio sodybą. Jau temo, kai šeimininkas Alksnis, eidamas iš klėties, kieme pamatė nepažįstamą vyrą ir net krūptelėjo. Tokiu metu svetimo, nepažįstamo žmogaus pasirodymas sodyboje nieko gero nežadėjo.

– Geriau jo čia visai nebūtų, – pagalvojo Alksnis ir stabtelėjo.

– Labas vakaras, – tik sustojus šeimininkui, žengė arčiau jo Lauras, – ar ne priimtumėt pernakvoti?

Alksniui pasidarė šiek tiek ramiau. Kai mandagiai pasisveikino nepažįstamasis ir paprašė nakvynės, jis tuoj prisiminė žmonių kalbas.

– Tai čia turbūt tas, kur ieško savo namų? Gerai, galėsi pernakvoti. Einam į vidų, – ir jie abu atėjo į pirkią.

– Va, atvedžiau žmogų, prašo nakvynės, – pasakė gaspadorius žmonai, – kur guldysim?

– Gali pergulėti daržinėje ant šieno. Dar nešalta, – daug negalvojusi atsakė žmona.

– Girdėjai, ką šeimininkė pasakė? Ant šieno ar bus gerai?

– Žinoma, – džiugiai sutiko Lauras, – per visą vasarą naktimis aš tik ant šieno ir miegojau. Niekur nebuvo geriau.

– Sėsk, pavakarieniausim, o paskui parodysim kur galėsi miegoti.

Kai atsisėdęs už stalo svečias nusiėmė kepurę, Alksnis atkreipė dėmesį į jo gražius plaukus. Jam staiga atėjo į galvą, kad kur tai tokius plaukus jis yra matęs: „Tikrai mačiau, juk negaliu apsirikti “.

Vaikino plaukai buvo juodi, tankūs, gražūs, jau senokai kirpti. Jie buvo sušukuoti aukštyn, taisyklingu keturkampiu dengiantys baltą kaktą. Alksnis per naktį, kai prabunda, tik apie tai ir tegalvoja „kur aš jį mačiau?“ Paryčiui jis prisiminė.

– Na, ar ne tokie patys kaip to jaunikaičio, kurį kadaise pavėžėjau... O paskui jis prigėrė ežeriuke... Kaip tik va taip nusiėmė kepurę, su gražia, balta nosine nusišluostė veidą, kaktą ir vėl užsidėjo kepurę ant galvos... O aš, pamatęs tokius gražius jo plaukus net pavydėjau. Aš jau tada buvau bepradedąs plikti.

Alksnis nerimauja. Jis jau seniai atsikėlė ir laukia, kaip greičiau nori pamatyti vakarykštį svečią. Kai tik jis atsikels ir ateis į pirkią, Alksnis prie dienos šviesos į jį gerai įsižiūrės. „Jeigu nebūtų prigėręs, sakytum, kad tas pats ir gana. Bet palauk... Visą ežerą išieškojom, išgraibėm ir nieko neradom... Gal visai net nenuskendo? – svarstė gaspadorius Alksnis. – Kada gi jisai pagaliau atsikels? Kiek galima miegoti? Jau visai išsišvietė diena ir pusrytis ant stalo. Negi teks eiti žadinti? Jau tuoj ir į laukus bus pats metas...“

Kaip tik tuo pačiu metu į pirkią įžengė Lauras.

– Labas rytas, – pasisveikino jis ir Alksniui pasirodė, kad net ir balsas girdėtas.

Kai vakar gaspadorius nieko negalvojo, tai nė į balsą neatkreipė dėmesio, o dabar viskas atrodė taip panašu, kad kuo toliau, tuo labiau atrodė įtikėtina. Alksnis prie dienos šviesos atidžiai, iš visų pusių nepastebimai Laurą apžiūrėjo. Apsivilkęs kitais drabužiais, vaikinas buvo gerokai pasikeitęs, bet ne ant tiek, kad būtų neatpažįstamas. Dar ir dar kartą apžiūrėjus, Alksniui neliko abejonės, kad tai tas pats žmogus, kurį jis kadaise pavėžėjo ir kurio dvarininkas Šelvys ieškojo ežere.

Jau dabar Alksnis įsitikinęs, kad neapsirinka, bet dėl visa ko vaikiną paklausinėjo.

– Tai kur pats vaikštai? Kodėl nakvoji vienkiemių daržinėse? Ko nebūni namuose? – klausinėjo gaspadorius ir įdėmiai laukė, ką svečias atsakys.

– Kad kol kas aš neturiu namų, – atsakė Lauras, – kai tik pareisiu namo, daugiau niekur nebevaikščiosiu.

– Tai iš kur eini? Ar gali pasakyti, kas tavo tėvas ir motina? – toliau kamantinėjo Alksnis.

– Žinoma, – atsakė Lauras, – einu iš dvaro, o mano tėvas dvarininkas.

– Ne vienas dvaras ir ne vienas dvarininkas sviete. Gal žinai, kokia tavo tėvo pavardė? Juk tu irgi turi pavardę? Koks tavo vardas ir pavardė?

– Mano vardas Lauras, o pavardė Šelvys, o mano namai tai Šelvio dvaras.

„Pasirodo, kad neapsirikau, bet vis tiek labai keista. Kodėl žinodamas, kad turi tėvą, namus, vis ieško namų. Kokių dar namų jam reikia?“ – stebisi Alksnis.

– Turi tėvą, o tėvas turi dvarą, tai ko negyveni dvare?

– Kad aš kai išėjau, tai ir nebežinau, kaip į dvarą sugrįžti, – aiškinosi Lauras.

– Kaip gi taip? – vis dar nesusigaudo Alksnis. – Kaip nežinot, kaip sugrįžti į savo namus? Reikia būti paskutiniam kvailiui, – leptelėjo Alksnis ir čia pat susigriebė: „Juk gal taip ir yra? Žmonės jau seniai šneka, kad klaidžioja kvailelis, “ – tik dabar susiprato Alksnis.

Iškart to jis nė nepastebėjo. Vaikinas šneka visai protingai, žino savo vardą ir pavardę, mandagus ir tik dabar, kai daugiau išsišnekėjo, Alksnis pastebėjo, kad lyg ir kvailioja. Išėjo iš namų ir nebežino kaip sugrįžti. Pasiklydo kaip mažas vaikas. Kai jau taip, tai ne dyvai, kad tiek metų klaidžioja be namų. Žinoma, kad būtų kas atsiradęs, nepatingėjęs užsiimti tuo reikalu ir būtų vaikinui padėjęs, gal seniai jau jis būtų namuose. Dabar jau, matyt, Alksniui teks tuo pasirūpinti, tuo labiau, kad jis pažadėjo Šelviui.

– Na, jau dabar tikrai surasim tavo namus, vyruti, – linksmai paplojo Laurui per petį gaspadorius. – Šiandien pat parašysiu laišką tavo tėvui ir jis atvažiuos tavęs pasiimti. Pagaliau baigsis tavo vargai ir klajonės. Pasieksi tą vietą, kurioje seniai tau reikėjo būti. Gyvensi savo namuose kaip visi žmonės. Nusišypsojo ir tau vargdieniui laimė.

– Ar teisybę man, tamsta, sakai?– šypsosi laimingas Lauras. – Man daug kas žadėjo padėti, bet nepadėjo. Ar greitai aš jau būsiu namuose?

– Praeis kelios dienos, kol nueis laiškas, o tėvas, gavęs laišką, tą pačią dieną atlėks tavęs pasiimti. Gali būti ramus.

– Gerai pagalvok, tėvai, prieš rašydamas laišką, – perspėjo žmona, – ar ne apsirinki? Kad be reikalo nesuvedžiotum žmogaus ir neapgautum vargšo vaikino.

– Be jokios abejonės tai jis, – tikino Alksnis, – savo pavardę jis tai tikrai žino. Juk nesugalvos šiaip sau. Tėvas, kuris jo ieškojo, tikrai Šelvys. Va, yra adresas, kurį jis paliko, kai prašė pranešti, jei išplukdytų ežeras skenduolį. Viskas aišku kaip dieną. Aiškiau negali būti.

46.

Galiniui su Kęstučiu išvažiavus į Daniją, šeimininkauti dvare liko Alesia su Algiu, na ir šeimininkė. Nors Alesia su Algiu gyvena viename dvare, bet matosi retai, susitinka jie tik valgydami už stalo. Algis nuo ankstaus ryto darbuojasi laukuose, o Alesiai netrūksta darbų namuose. Ji čia dabar vyriausia šeimininkė ir to dvaro ponia.

Alesia su Algiu dar neatnaujino senos draugystės. Algis įsižeidęs, kad Alesia jį atstūmė, o Alesia susirūpinusi dėl sūnaus Kęstučio: „Kažin ar pavyks jį visai išskirti su Irute? Tai dar ne viskas, kad jos čia nėra. Ją išvežęs į namus, Kęstutis grįžo piktas, paniuręs, nieko nešnekėjo... Panašu, kad labai pergyveno. Niekas nežino, apie ką jie kalbėjo, ką tarėsi. Prisipratinusi vaikį, nepaleis jo taip lengvai. Neaišku ir kas Kęstučio galvoje dedasi? Nežinia dar, kokį jis gali iškrėsti pokštą? Gerai, kad pasimaišė ta kelionė. Pakeliaus, išsiblaškys, gal greičiau užmirš, pavyks atsikratyti tos netikros meilės?“

Paskendusi rūpesčiuose dėl Kęstučio, Alesia neužmiršta ir Algio. Ką besakytum, jis nėra jai svetimas. Alesia jau gailisi per žiauriai su juo pasielgusi. Kai ji dabar liko laisva, galima būtų atnaujinti jų draugystę, bet, atrodo, jis dar tebepyksta ir dėl to Alesios privengia. Darbo dienomis Algis su kumečiais, o išeiginėmis ar šiaip laisvo laiko turėdamas, lekia į miestelį. Šeštadieniais, truputį anksčiau baigęs darbą, tuojau pat išeina ir, pasirodęs tik pirmadienį – tiesiai į darbą.

Dabar, kai jie liko vieni, galima būtų ir artimiau pabendrauti, bet, matydama, kad jis to vengia, Alesia nusprendė pati jį pakalbinti. Taip ir nesulaukusi iš Algio pusės iniciatyvos, šeštadienį per pietus ji ryžosi jį užkalbinti. Alesios nuostabai Algis pats pradėjo kalbą.

– Noriu kai ko tavęs paklausti, – baigęs valgyti, paklausė jis.

– Žinoma, klausk, – pasistengė būti maloni Alesia.

– Turiu merginą, žadu vesti, bet pirmiau norėčiau sužinoti, ką tu apie tai galvoji? – paklausė Algis ir sukluso.

Alesiai tai buvo taip netikėta, kad ji neįstengė paslėpti susijaudinimo. Jai net rankos ėmė drebėti.

– Kodėl klausi manęs? – kada ne kada, ilgai tylėjusi, paklausė ji.

– Tik tada, kai sužinosiu, kad nebemyli manęs, drąsiai galėsiu žengti tą žingsnį, – šviesiai, tiesiai pasakė Algis.

– Ar tai reiškia, kad nebepyksti, kad atleidi ir vis dar tebemyli mane? – apsipylė ašaromis Alesia.

– Būtent. Jeigu būtų kitaip, tai argi aš klausčiau tavęs tokio dalyko? Visą laiką mylėjau ir nenustojau vilties. Nežinau kiek ilgai dar būčiau tvėręs. Susiradau merginą, ieškojau nusiraminimo. Būčiau vedęs, bet, susiklosčius tokioms aplinkybėms, visgi ryžausi išsiaiškinti.

– Kaip gerai padarei... O man trūko drąsos. Mačiau, kad vengi manęs, šaliniesi, jaučiausi kalta, galvojau, kad niekada neatleisi. Kokia laimė girdėti, kad dar mane tebemyli., – bučiavo Alesia Algį.

– Bet iš tavęs aš dar nieko neišgirdau. Bučiuoji, bet nesakai, kad myli. Norėčiau išgirsti iš tavo lūpų, – apkabino ją Algis, – ištark, nuramink, paguosk...

– Žinoma, kad myliu. Jei tik žinočiau kaip, bandyčiau įrodyti. Sakyk, ką turėčiau padaryti, kad patikėtum?

– Nereikia jokių įrodymų. Aš ir taip laimingas. Tik tu negalvok, kad čia kokia apgaulė, kurios pagalba norėjau išgauti iš tavęs prisipažinimą. Tikrai lankiau merginą, bet jai žadėt nieko nežadėjau. Tačiau, jeigu tik būčiau išgirdęs, kad nebemyli manęs, ramia sąžine būčiau ją vedęs. Paskutiniu metu tokie buvo mano planai.

– Kas ji? Ar aš ją pažįstu? Būtų įdomu pamatyti, – kažkodėl parūpo Alesiai.

– Mūsų miestelio pradžios mokyklos mokytoja, – prisipažino Algis.

– Tikrai?

– Jau subrendusi mergina, bet ir aš nebe jaunuolis. Kaip atrodo? Nebloga būtų buvusi pora?

– Gerai ją žinau. Ji gi buvo mūsų Kęstučio mokytoja. Dažnai kviesdavo mane į mokyklą dėl jo. Turiu pasakyti, kad Kęstutis nebuvo pavyzdingas mokinys.

– Kadangi tu nebe Maceikos dvaro ponia, gal galiu vėl tave vadinti vardu?

– Nelabai,– juokėsi Alesia, – Maceikos dvaro neliko, bet sūnaus dvaras yra. Aš ir vėl dvaro ponia...

– Nejuokauk taip, o tai aš vėl supyksiu, – perspėjo ją Algis. – Jeigu dabar susipyktume, tai nebeužtektų laiko vėl atnaujinti mūsų meilę.

– Laimė, kad nors dabar spėjome išsiaiškinti. Sena meilė nerūdija... – dar pajuokavo Alesia.

– Manau, kad neverta ilgai atidėlioti vestuvių, – visai rimtai sušneko Algis. – Abu esame solidaus amžiaus. Reikia suspėti kokią porelę atžalų užsiauginti. Lieka tik klausimas, ką dabar pasakys tėvas? – vis dar baiminosi Algis.

– Niekas jo nebežiūrės, – ryžtinga Alesia, – aš dabar jau savarankiška ir nuo nieko nepriklausau. Jam bus pasakyta, kad tuokiamės – ir viskas. Su juo galime nebent dėl vestuvių datos pasitarti, kada jo manymu būtų patogiau, bet ir tai tarsimės visi kartu. Parvažiuos iš Danijos ir turėsim jam naujienų.

– Jeigu taip, tai dar paprasčiau, – patenkintas Algis, – atrodo, kad susituokti mums niekas jau nesutrukdys.

– Ir vestuvių labai prašmatnių, manau, nereikia, – svarsto Alesia.

– Ir aš taip manau, – pritarė Algis. – Kam tas puikavimasis. Tu jau patyrei tą skonį, kai tekėjai už Maceikos, o man to visai nereikia. Nėra nei dėl ko, nei prieš ką. To maskarado daugiau trokšta moterys.

Nors su vestuvėmis ilgai laukti nežadėjo, bet Algis ir Alesia viską trumpai aptarę, nusprendė, kad vis tiktai reikia palaukti rudens. Po visų vasaros darbų, po bulviakasio ir po kūlimo, kai ateina atokvėpio metas, maloniau bus praleisti medaus mėnesį, kai nerūpės neatidėliojami darbai.

Apie jų sprendimą Galinis sužinojo tik po kūlimo, bet šį kartą nė trupučio tam nesipriešino.

– Man jau čia pat septyniasdešimt. Niekas nežino, kiek dar liko gyventi, – mąsto jis – jeigu ir numirčiau, tai bus kas globoja Kęstutį, kol jis išeis į tikrus vyrus. Visi jauni – jiems visas gyvenimas prieš akis. Ne blogiau gyvens ir be manęs, o aš savo jau padariau. Galiu ramia sąžine ir pasitraukti. Padaryta nemažai, gerokai padidintas ūkis, o dabar jau bus tikrai vertas žmogus tokiam ūkiui vadovauti. Svarbiausia savas žmogus... O kol kas darbuosimės visi kartu.

Galiniui džiugu, kad tas plotelis, kurį užsėjo daniškais kviečiais, davė nemažą derlių. Jo svajonė buvo užauginti tiek sėklos, kad galėtų visą seną sėklą pakeisti nauja ir ja užsėti kuo daugiau dvaro žemių. Tokių kviečių dar niekas neaugino ir, jais užsėjus laukus, galima tikėtis dvigubo derliaus. Malonu būtų tokius grūdus matyti aruoduose po kūlimo. Pajamos užtikrintos.

Viskas dvare klostėsi taip, kaip geriau nė nereikia. Alesia džiaugiasi, jai atrodė, kad ir Kęstutis nusiramino. Aną dieną, kai buvo pas Irutę nuvažiavęs, tai nė nenakvojo, grįžo tą pačią dieną namo. Nepanašu, kad labai dūsautų dabar. Visą laiką Kęstutis bendrauja su vyrais, šnekasi, aiškinasi, domisi dvaro reikalais. Alesiai malonu sūnų tokį matyti, bet būtų gerai, kad jis daugiau praleistų laiko su bendraamžiais. Alesia jau svarsto kokia čia proga galėtų suruošti šventę dvare, planuoja pakviesti daug jaunuolių ir mergaičių, kad Kęstutis turėtų su kuo pasilinksminti ir pabendrauti.

47.

Kaip paprastai, kas iš dvaro gyventojų būna miestelyje, visada užsuka į pašto agentūrą pasiimti laikraščių. Kartą ten užėjęs, Algis kartu su laikraščiais gavo ir Šelviui adresuotą laišką.

– Įdomu, kas dar prisiminė Šelvį? – nustebo Algis.

Jo jau seniai nebėra, dvare šeimininkauja visai kiti žmonės, dvarą jau visi vadina Galinio vardu, bet sena paštininkė dar gerai prisiminė Šelvį ir žinojo, kur yra Šelvio dvaras.

Kaip ten bebuvę, bet laiškas pateko ten, kur reikia ir, kai buvo atneštas į dvarą, Kęstutis kaip dvaro paveldėtojas jį perskaitė.

Nežinomas žmogus rašė: „Pranešu, kad atsirado jūsų sūnus, kurio ieškojote. Dabar jis gyvena pas mane ir bet kada galite jį parsivežti. Su pagarba Alksnis.“

– A, tai turbūt atsirado Lauras, – susiprato Galinis. – Šelvys kiek kartų važiavo jo ieškoti. Sakė, kad prigėrė... Bet, matyt, jis gyvas ir teks mums jį parsivežti. Ir testamente parašyta, kad aš privalau rūpintis juo ir išlaikyti iki jo gyvos galvos, – visiems paaiškino Galinis.

– Viskas suprantama, bet niekur neparašyta, kur tas Alksnis gyvena, – atkreipė visų dėmesį Algis, – „atvažiuokit pasiimti“ ir tiek.

– Iš tiesų, – susirūpino ir Galinis, – laiškas Šelviui, jis gal ir žinojo, bet iš kur mums žinoti? Dabar jau mums to žmogaus reikia ieškoti... O kaip jį surasti?

– O gal nieko nereikia ieškoti? Žmogus turi adresą, žino kur ir, kai nieko nesulauks, gal pats atveš? Jam paprasčiau, – pasiūlė Algis.

– Bet jis irgi gali nežinoti, kur tas dvaras, – abejojo Galinis. – Na, paliko adresą, susitarė, kad praneš ką sužinojęs – ir viskas. Jis taip ir padarė. Ko iš jo daugiau norėt? Jis gi nežino, kad Šelvio seniai nebėra gyvo.

– Vis tiktai jam paprasčiau negu mums. Jis nors žino kur ieškoti, o mes nieko nežinom. Tik pavardę...

– O kas jam rūpi? Pranešė ir žinokitės. Kam jam važiuot, gaišt, ieškot? Čia jau nebe jo reikalas. Ačiū jam, kad nors pranešė.

– Ačiū tai ačiū, bet kas iš to? Vis tiek nieko negalim padaryt.

– O gal reikėtų kreiptis į policiją? – vis dar rūpinasi Galinis, – žmogus, labai paprastai gali ir neatvažiuoti. Gali būti visai net ne ūkininkas, gal net arklio neturi. Ką mes žinome, su kokiu žmogum turėjo reikalą Šelvys? Vis dėlto mums patiems tenka viskuo pasirūpinti.

– Gal su policijos pagalba ir pavyktų išsiaiškinti? – sutiko Algis, – policija, aišku, žino kaip vykdomos įvairios paieškos. Ji turi savo būdus, susisiekia viena nuovada su kita, o pagaliau privalo padėti žmogui, nors už paslaugą gali tekti susimokėti.

– O ką padarysi? Reikės, tai ir sumokėsiu. Niekas kitas tik aš turiu viską sutvarkyti. Aš įpareigotas, turiu vykdyti, amžiną atilsį, Šelvio valią. Aš už tai atsakingas.

– Bet palaukit, – staiga prisiminė Algis, – ant voko turi būti tos vietovės, iš kurios išsiųstas laiškas, antspaudas su pašto agentūros pavadinimu. Žinant vietovę, galima būtų ir tokios pavardės paieškoti.

Bet Galiniui atrodė kitaip.

– O kas ieškos? Važinėk nežinomais keliais, gaišk laiką, klausinėk... Geriau jau patikėti policijai ir tegul ji tvarkosi. Kai žinosim tikrai kur, nuvažiuosim, atsivešim ir viskas pasibaigs.

Bet policija neskubėjo ir Alksnis, per savaitę nieko nesulaukęs, pats nuvažiavo į savo valsčiaus policiją, kad sužinotų, kur yra Šelvio dvaras.

Paieškos iš abiejų pusių ilgokai užsitęsė. Tik už poros savaičių Galinis pagaliau sužinojo, kur yra Alksnio sodyba. O Šelvio dvaras taip ir nebuvo surastas. Ieškomas dvaras seniai jau buvo vadinamas Galinio vardu, todėl tai ir suklaidino policiją.

Bet nieko nebereikėjo. Kai tik Galinis sužinojo, kur gyvena ūkininkas Alksnis, tuojau pat nuvažiavo ir parsivežė Lauryną į dvarą, o Algiui teko atlaisvinti anksčiau Laurynui priklausiusį kambarį. Kad ir miegodavo tame kambaryje Algis, bet visi, jame buvę Lauro daiktai, taip ir liko stovėti savo vietose. Kai Algiui buvo skirta kita vieta, kambarėlis tuojau pat buvo paruoštas Laurui gyventi.

Prieš išvažiuodamas parsivežti Lauro, Galinis liepė vienam kumečiui iškūrenti pirtį ir sugrįžę jie abu su Lauru gerai išsikaitino, išsiprausė, o po vakarienės Lauras nuėjo į savo kambarėlį ir atsigulė į švaria patalyne paklotą minkštą lovą.

Pirmą kartą po tiek metų jis pagaliau savo namuose, savame kambaryje ir guli minkštoje, baltoje savo lovelėje. Jis patogiai išsitiesė, užsiklojo, bet greitai užmigti vis tiek negalėjo. Kad ir po kelionės, kad ir po pirties jo neėmė miegas, galvoje sukosi visi paskutinių dienų įvykiai ir įspūdžiai.

Lauras jau nebetikėjo, kad kas nors atvažiuos jo pasiimti, kaip žadėjo gaspadorius Alksnis. Taip ilgai teko laukti... Lauras galvojo, kad jam nepasakė tiesos ir jau norėjo išeiti, bet Alksnis jį sulaikė. Ir gerai padarė, kad neišėjo. Vis tiktai atvažiavo toks geras dėdė, atvežė jį čia į dvarą ir išprausė jį pirtyje.

Kai Lauras paklausė, kodėl neatvažiavo tėvas, jam buvo pasakyta, kad tėvas mirė.

– Turbūt nebemušė širdis, – prisiminė senuko eigulio pamokymus Lauras. – Nėra nė tetos Barboros... Visai nepažįstama moteris atnešė vakarienę ant stalo... Gal čia visai ne mano tėvo dvaras? Gal čia ne tie namai, kurių aš taip ilgai ieškojau? Bet kambarėlis tai tas, jis tikrai mano. Viskas kaip buvo, taip ir tebėra. Ir spinta su mano drabužiais, kuriais apsivilksiu atsikėlęs, ir tas pat stalas, kėdės ir ta pati miela, šilta, balta lovelė, kurioje aš dabar guliu... Tėvo aš jau turbūt niekada nebepamatysiu, nes mirusius užkasa žemėmis, bet Katrytę aš rytoj rasiu kumetyne. Tuojau po pusryčio aš ir nueisiu jos aplankyti. Kažkodėl aplinkui vien tiktai svetimi žmonės. Įdomu, kas tie nepažįstami vyrai, kurie vakarienės metu sėdėjo už stalo? Kas tas jaunikaitis, kurį visi vadina Kęstučiu? Kęstutis tai mano brolis... Iš kur atsirado čia kitas Kęstutis? Tegul visai nebe tie žmonės, tegul visi svetimi, bet kambarėlis tai mano ir aš iš čia niekur neisiu. Gyvensiu kad ir tarp nepažįstamų žmonių, nes jie man malonūs. Niekas nebara, neklausinėja nei iš kur einu, nei kokių namų ieškau. Tikriausiai aš jau radau tai ko taip ilgai ieškojau. O ką aš čia veiksiu? Iki šiol vaikščiojau vieškeliais, o dabar vietoj to galėsiu išeiti padirbėti į laukus. Juk aš dabar tiek visko moku. Senukas eigulys išmokino. Nei karvių melžti, nei duonos minkyti, kaip kad buvo pas eigulį, man turbūt nereikės, nes yra šeimininkės, bet šienauti pievas pamiškėje aš labai norėčiau. Kaip galąsti, pustyti dalgį aš jau gerai moku.

Daug galvojo, daug ką prisiminė Lauras, kol pagaliau užmigo, bet kai užmigo, tai miegojo iki pietų. Pusryčiams jo niekas nežadino, leido pamiegoti, bet pietums pati Alesia atėjo į kambarėlį jo žadinti.

– Užteks miegoti, metas pavalgyti, – pajudino ji už peties Laurą ir jis pabudo.

Pamatęs arti savęs Alesios veidą, jis suglumo, susigėdo, pradėjo lyg kai ką prisiminti, bet nieko nesupratęs bei pasimetęs, užsitraukė ant galvos antklodę.

– Aš tuoj, tik apsirengsiu...

48.

Ruduo šiemet ilgas ir šiltas. Ir bulves visi nukasė sausai, ir kūlimas praėjo su giedra. Visi didieji darbai jau padaryti, o dienos vis dar saulėtos ir šiltos tik jau gerokai trumpesnės.

Kaip buvo sutarę, tuojau po kūlimo Alesia su Algiu susituokė. Nors neplanavo kelti didelio vestuvių baliaus, bet svečių susidarė nemažai. Ypač, kai po Alesios sumanymo, buvo pakviesta daug jaunimo.

Kęstučiui net akys apraibo. Jaunos, pasipuošusios, viena už kitą gražesnės mergaitės... Bet kas iš to? Vaikinukai jas šokdina, o Kęstutis net šokti nemoka. Jam nesmagu, nejauku, jis jaučiasi niekam tikęs nevykėlis ir tik laukia, kad greičiau pasibaigtų tas vakaras. Kai jis toks nedrąsus, koks gali būti bendravimas su mergaitėmis?

Daugiau už visus pasitikinti viršaičio dukra Aldona, pasistengusi atsidurti arčiau Kęstučio, linksmai jį užkalbino.

– Ko nešoki? Negi neišsirenki nė vienos, su kuria norėtum pašokti?

– Tai kad aš nemoku, – teko prisipažinti Kęstučiui.

– Tik tiek? – nusijuokė Aldona, – o aš pamaniau, kad įsivaizdini ir nenori su mumis bendrauti. Jei nori, tai aš galiu tau padėti.

– Dabar ne laikas... – gynėsi Kęstutis

– Kaip tik dabar gera proga, – nesutiko Aldutė, – yra muzika ir gali pamatyti kaip šoka kiti. Yra iš ko pasimokyti.

– Nenoriu, – purtė galvą vaikinas, – visi pamatys ir juoksis iš manęs. Mokintis reikia, kai niekas nemato.

Nieko ši šventė nedavė, kaip galvojo motina. Viso labo tik tiek, kad Kęstutis praleido valandėlę su Aldute, bet Alesia ir tuo džiaugėsi. Iš visko atrodė, kad Aldutė jį sudomino...

Bet taip nebuvo. Priešingai. Matydamas kaip kiti jaunuoliai turi sau poras, Kęstutis tik dar labiau pasigedo Irutės. „Kam man dairytis kitų? Aš jau turiu sau merginą. Aš jau pripratau prie jos. Ji man sava ir artima. Nė viena iš jų man neduos tiek švelnumo ir meilės, kiek Irutė davė. Tik gaila, kad aną kartą mes taip trumpai pasimatę, išsiskyrėme lyg susipykę, nieko neišsiaiškinę. Ji tada nebuvo man tokia maloni, o ir aš pats nežinau, kodėl atsisakiau nakvoti... Aš nesutikau, ji nebekvietė... Taip ir išvažiavau. Negi jau būtų nutrūkusi mūsų meilė? Šiaip ar taip, bet nuvažiuoti reikia, kad įsitikinčiau, kaip yra iš tikrųjų,“ – užsisvajojo vaikinas.

Kai tik Kęstutis susiruošė važiuoti pas Irutę, motina visokiais būdais stengėsi sūnų atkalbėti. Verkdama meldė, kad tik nevažiuotų.

– Kodėl taip darai, vaikeli? Kodėl žudai savo gyvenimą? Ji tau ne pora. Tu toks jaunas, o ji jau pagyvenusi, visko mačiusi, apsukri pana. Ji moka, žino ir stengiasi apsukti tau galvelę. Ne tavęs jai reikia, jai rūpi tavo dvaras. Tu jai ne pirmutinis ir ne paskutinis. Neturėsi tu, vaikeli, su ja gyvenimo. Nepadorios moterys, tai šeimos nelaimė. Gailėsiesi, bet bus vėlu. Ne meilė čia kaip tu galvoji, o grynas apdujimas. Kai čia įklimpsi, ką darysi, kai sutiksi tikrą meilę? Paklausyk manęs, nevažiuok. Kuo greičiau nutrauksi su ja pasimatymus, tuo bus geriau visiems, – kaip mokėdama maldavo motina, bet Kęstutis, sulaukęs sekmadienio, vis tiek išvažiavo.

Išvažiavo jis anksti ryte ir taip kaip ir aną sykį pietums jau buvo vietoje. Kęstutį Irutė sutiko maloniai, bet neatrodė, kad būtų labai apsidžiaugusi.

Kai visi pavalgė pietus ir abu nuėjo į Irutės kambarėlį, ji nepuolė Kęstučiui ant kaklo kaip aną kartą, bet santūriai pakvietė jį sėstis ir pati atsisėdo ant kėdės kitoje stalo pusėje.

– Galvojau, kad jau niekada nebepamatysiu tavęs, – ištarė liūdnokai, – taip ilgai nesirodei... Ar vėl buvai kur išvažiavęs?

– Truputį per toli dažnai važinėti, – teisinosi Kęstutis, – bet neištvėriau. Mečiau visus darbus ir atvažiavau. Pasiilgau tavęs labiausiai, o tu, atrodo, nesidžiaugi?

– Per trumpas džiaugsmas, kad pateisintų tokį ilgą laukimą, – nudūrė žemyn akis Irutė, – juk turbūt tuojau pat važiuosi atgal?

– Jeigu nekviesi pasilikti, – šypsojosi Kęstutis, – man ir pačiam gaila tokios kelionės tokiam trumpam pasimatymui.

Irutė atgijo.

– Tikrai žadi pasilikti? Nesitikėjau. Kaip gerai. Po tokio ilgo nesimatymo, tai abiems bus didžiulė šventė. Aš ir pati norėjau kviesti tave pasilikti, bet kai aną kartą atsisakei, tai dabar tiesiog nedrįsau.

– Na, matai, šį kartą sutampa mūsų norai. Ateik gi arčiau, sėskis štai čia ant mano kelių. Mes dar nė nepasisveikinom kaip reikiant. Pasiilgau ir tavęs, ir tavo artumo. Apkabink, bučiuok juk aš ir atvažiavau dėl to, kad tave galėčiau myluoti. Be tavęs aš niekada nebūsiu laimingas...

Girdint taip kalbantį Kęstutį, Irutei kaipmat sugrįžo jau palaidotos viltys. „Jei jis taip šneka, gal atvažiavo šį kartą rimtai nusprendęs tą reikalą sutvarkyti iki galo? Gal ir pasą turi atsivežęs, kad neskuba išvažiuoti? „– puoselėjo viltį Irutė.

Irutės nereikia mokinti, kaip padaryti vyrus laimingais... Jie abu vėl vienas kito glėbyje. Jau begęstanti jų meilė įsiliepsnojo karšta ugnimi. Glamonės, bučiniai, pasižadėjimai vienas kitą mylėti amžinai, niekada nebesiskirti ir tą jų meilę sutvirtinti amžinais saitais audrino jaunas širdis.

– Prisipažinsiu, šiandien atvažiavau norėdamas tikrai išsiaiškinti ar nenutrūko mūsų meilė per tuos ilgesnius išsiskyrimus? O dabar, kai pamačiau, kad mes vienas be kito negalime gyventi, siūlau kaip greičiau susituokti. Važiuosiu namo, pasiimsiu pasą, už dienos, kitos grįšiu ir važiuosim Panevėžin. Būk viskam pasiruošus.

Kai anksti ryte atsisveikinęs Kęstutis sėdo į lineiką ir jau norėjo išvažiuoti, į kiemą įėjo aukštas, stambus vyrukas ir staiga, priėjęs artyn, paėmė arklį už apynasrio.

– Klausyk, brolau, jei nori likti gyvas, geriau jau čia nebesirodyk, – griežtai, pabrėždamas kiekvieną žodį, pasakė jis. – Pamatysiu dar kartą, nepasigailėsiu. Taip ir žinok, – taip pasakęs vyriškis pasitraukė nuo arklio ir lėtai išėjo iš kiemo.

Kęstučiui nemalonu ir neramu. Važiuodamas visą kelią galvojo, ką tai galėtų reikšti? Kam jis gali būti čia nepageidaujamas? Jis čia nieko nepažįsta, su niekuo jokių reikalų neturi ir atvažiuoja čia tik viso labo antrą kartą... Kam jis užkliuvo? Vyrukas nepasakė dėl ko, bet grieždamas dantimis įspėjo, mirtimi grasino... Vyras stambus, aukštas ir jeigu jis užpultų, Kęstutis neapsigintų. Bet už ką? Negi Irutė per tą laiką susirado kitą? Ir tas jos gerbėjas bando tokiu būdu jį atbaidyti? „Bet negali taip būti... Ji mane taip myli, taip manęs laukia. Nepamiršau jos aš, negalėjo ir ji pamiršti. Tikriausiai Irutė tam patinka, jis pavyduliauja ir taip nori manimi atsikratyti? Nieko nebus. Tai tik dar kartą parodo, kad man iš tikrųjų reikia paskubėti su vedybomis. Jeigu ilgai lauksiu, Irutė tikrai susiras kitą ir mane paliks. Ką aš tada daryčiau? Turbūt neištverčiau...“ – paskendo mintyse Kęstutis.

Kai sūnus negrįžo tą pačią dieną, Alesia visai nuleido rankas.

– Baigta. Sudoros Kęstutį ta mergšė, nepavyks man jo apginti. Ar jam tokioje jaunystėje palaidoti save šeimoje? Ir dar su tokia kekše, turint tokias galimybes rinktis? – pergyveno Alesia.

Algis ją ramino.

– Na, ir kas čia blogo? Turėsi ne pėsčią marčią... Nesuprantu, ko pati taip pergyveni? Ar kad vyresnė už Kęstutį, ar kad neturtinga? Skaityk, kad toks jo pasirinkimas. Jeigu dėl to, kad vyresnė, nematau čia nieko bloga. Vyresnė žmona stengsis taip mylėti savo jauną vyrą, kad tas nesidairytų į kitas jaunesnes. Ji jo nenuskriaus, o dėl to, kad be pasogos, tai argi mūsų dvare ko nors trūksta? Geriau gal netrukdyti jiems? Jis ją myli, su ja Kęstutis jaučiasi laimingas... Ko pavydėt jiems laimės? Anksčiau ar vėliau jis sukurs šeimą. Ar kita marti būtinai bus geresnė? Nieko negali žinot.

– Bet ji ištvirkusi vyrų paklodė. Argi tokios žmonos mano Kęstučiui reikia? Ji ir ištekėjusi nesiliaus darkytis. Kaip norės, taip vedžios Kęstutį už nosies. Neturės su ja gyvenimo, pražus jis su ja. Iššvaistys visą dvarą ir išeis abudu ubagais.

– Kol mes gyvi, neprieis iki to, o per tiek metų tavo Kęstutis išeis į vyrus ir pats tvarkys visus dvaro reikalus, o ne ji. Jau dabar vyrukas rimtai domisi dvaro reikalais, yra supratingas, turi iš ko pasimokyti. Na, truputį per jaunas, įsimylėjo, bet anksčiau ar vėliau to neišvengsi. Man atrodo, kad nereikia jiems trukdyti.

– Prie mūsų jis, aišku, nepražus, bet mes gi negyvensim su jais visą laiką. Jiems visas gyvenimas prieš akis. Man rūpi, kas Kęstučio laukia ateityje? Nemokės ji būti tokia šeimininkė, kokios reikia dvarui. Be geros, išmanančios taupios šeimininkės nė vienas ūkis nebus tvirtas. Jis jaunas, ji nepatyrusi ir dar paleistuvė. Kaip jie gyvens? Kas jų laukia?

Alesiai labai neramu, kad sūnus tą pačią dieną negrįžo, o kai po poros dienų jis vėl susiruošė pas Irutę, motina visai nusigando. Nujautė jos širdis kažką negero.

– Kęstuti, vaikeli, niekur tu nevažiuok, paklausyk manęs, pasigailėk...

Kęstutį ypač sujaudino motinos maldavimas, bet jis stengėsi apie tai negalvoti ir, paraginęs arklį, išlėkė iš kiemo.

Šį kartą Irutė jį sutiko ypač maloniai. Kęstučiui gera ir jis pagaliau nusiramino. „Aš niekur geriau nerasiu. Ko iš manęs nori motina ir senelis? Ką aš darau ne taip? Visi draugauja, mylisi, ženijasi... Visa mano kaltė, kad esu per jaunas, bet laikas nestovi vietoje. Pavasarį man jau devyniolika... Dar metai, kiti ir man dvidešimt su viršum. Sulauksiu ir vyresnio amžiaus. Bus ir trisdešimt, ir daugiau, o ar kas nuo to pasikeis? Žinau tik viena, kiek metų begyvenčiau, visą gyvenimą mylėsiu tik Irutę ir tik su ja būsiu laimingas“, – tvirtai nusprendė Kęstutis.

Po pietų jie vėl abu Irutės kambarėlyje. Graži, miela Irutė negaili vaikinui bučinių.

– Ar atsivežei šį kartą pasą? Ar nepamiršai? – lyg tarp kitko paklausė Irutė.

– Va, – ištraukė iš švarko kišenėlės pasą Kęstutis ir padėjo ant stalelio, – o kur tavo?

– Yra ir mano, – išėmusi iš stalčiuko, padėjo ant Kęstučio paso viršaus savąjį. – Turbūt nieko nelauksime ir rytoj pat važiuosime? Aš viską smulkiai sužinojau, nereikės klaidžioti ir ieškoti. Tokia tik viena bažnyčia visame Panevėžyje.

– Žinoma, ko gi laukti? – sutiko Kęstutis.

Vaikinas prie Irutės šono ramiai ir kietai miegojo, o Irutė per naktį nesudėjo bluosto: „Jau visai nebetoli iki mano svajonės išsipildymo, – mąsto ji ir džiūgauja, – dar dienelė, kita ir atvažiuosiu į dvarą kaip to dvaro ponia... Įdomu, ką pasakys Galinis mane pamatęs? O Kęstučio motina, kai viską sužinos? Šitas mūsų išskyrimas niekieno daugiau, kaip tik jos. Kai tik ji atvažiavo į dvarą, tai bendrovė tuoj pat mane atleido iš darbo. Tiek Galinis, tiek Alesia kas jie tame dvare? Kęstučio išlaikytiniai ir tiek. Aš dabar būsiu Kęstučio žmona ir ant jų visų ponia. O samdyta šeimininkė kaip tada mane negailestingai engė? Nieko, gaus savo. Ji pirmoji išlėks iš dvaro. Ne aš būsiu, jeigu jai neatkeršysiu.“

Tokios ir panašios mintys neleido Irutei užmigti ir ryte ji kėlėsi tomis pačiomis, nė kiek nepailsėjusiomis akimis. Tik gerai nusipraususi šaltu vandeniu, mergina truputį atsigavo, o pagalvojusi, kas jos šiandien laukia, nuovargio ir nemigos neliko nė ženklo.

49.

Kęstutis pas Irutę svečiuose gerai išsimiegojo, atbudęs pasirąžė, apsiavė batus ir vienmarškinis išėjo į kiemą. Dar nespėjus nueiti iki lauko būdelės, jam kelią pastojo du vyrai. Vienas Kęstutį pastvėrė, užlaužė rankas už nugaros, o antrasis taip smogė kietu kumščiu į paširdžius, kad vaikinas tik aiktelėjo ir neteko sąmonės. Tokį leisgyvį Kęstutį vyrai atitempė iki lineikos ir be jokio pasigailėjimo ėmė daužyti kumščiais ir spardyti kojomis. Liovėsi tik tada, kai Kęstučiui iš burnos ir nosies pasipylė kraujas. Tada šiaip ne taip, dvilinką sugrūdo į lineiką, atrišo arklį ir abu, susėdę ant sėdynės, išvažiavo iš kiemo, o paskui ir iš miestelio.

Vyrai, pavažiavę apie porą kilometrų ta kryptimi, kuria Kęstutis važiuoja namo, sustabdė arklį, išlipo ir, pritvirtinę vadeles prie sėdynės, vėl paragino arklį. Kai arklys lengva ristele nubėgo vieškeliu, vyrai dar kiek pastovėjo stebėdami tolstantį vežimaitį, paskui užsirūkė ir pėsti grįžo atgal.

Irutei pasirodė, kad per ilgai negrįžta Kęstutis. Dar kiek luktelėjusi, ji pravėrė duris į lauką ir pažvelgė į kiemą. Lauke dar tamsoka, bet jau buvo galima įžiūrėti, kad prie klėties nebėra vežimaičio. Pirma jos mintis buvo: „Pabėgo Kęstutis... Bet kodėl? Viską taip gražiai buvome sutarę, šiandien beliko tik papusryčiauti ir važiuoti į Panevėžį, o jo nebėra. Kodėl taip? Ką jis sugalvojo? Kodėl taip padarė?“

Ant stalelio gulėjo du pasai, paruoštas ryšulėlis kelionei, o Kęstučio nėra, jis išvažiavo. Pabėgo, paliko ją ir jau niekada nebegrįš... „Tai štai ko aš sulaukiau. Kiek buvo vilčių, kiek įdėta pastangų, tiek laukta, tiek planuota... Ir štai – viskas žlugo. Tebūna jie visi prakeikti!“

Namuose visi sukilo ant kojų. Motina, išgirdusi verkiančią dukrą, atėjo į kambarėlį pasižiūrėti, kas dedasi, o tėvas, tik išgirdęs kas atsitiko, išėjo pasižiūrėti į kiemą.

– Tikrai nėra. Nė nesigirdėjo, kada išvažiavo...

Pastoviniavęs priėjo dar arčiau, o kai priėjo iki tos vietos, kur stovėjo arklys, pamatė ant kiemo žolės pritaškytą kraują.

– Kažkas ne taip... Iš kur tas kraujas? – žiūrinėjo tėvas. Kraujo buvo ir ne tik vienoje vietoje, bet paėjus net iki kiemo vartų, matėsi kruvini pėdsakai. – Gatvėje jau nieko nebesimato, bet iš kur jis atsirado kieme? Ir kaip tik ten, kur stovėjo pririštas arklys? Ir kieno tas kraujas? – stebėjosi tėvas.

– Nepabėgo tas tavo Kęstutis, – pasakė tėvas, grįžęs iš lauko į pirkią, – jį kažkas užmušė, paskui išvežė iš kiemo ir kur nors paslėpė. Štai kaip man atrodo. Tikriausiai jau jo nebėra gyvo.

Dabar jau labiausiai išsigando Irutė.

– Ką čia, tėte, sakai? Kas galėjo jį užmušti? – negali patikėti ji.

– Pažiūrėk pati, pilnas kiemas kraujo, o ten kur stovėjo arklys, tai jo daugiausia. Kęstučio čia kraujas, ne kitaip. Man taip atrodo, – savo tvirtino tėvas.

– Bet kas gi galėjo taip padaryti? Kodėl? Nei jis čia nieko, nei jo niekas nepažįsta. Tik keletą kartų atvažiavo ir jau atsirado priešų. Iš kur galėjo sužinoti, kad jis kaip tik dabar yra atvažiavęs? Dieve, dieve, kas dabar bus? – susiėmusi rankomis už galvos, lakstė po kambarėlį Irutė.

– Ar jau pamiršai, kaip vieną kartą išeidamas Pranas tau pasakė „nevažinės čia daugiau tas ponaičiukas. Pamatysi...“, – priminė Irutei tėvas.

– Ką čia, tėte, šneki? Aš nieko negirdėjau. Jokio Prano aš nežinau... – gynėsi Irutė, bet tėvas nenusileido.

– Ar jau nebežinai Krivickų Prano? Kai Kęstučio nebuvo, jis per naktis čia sėdėdavo. Man atrodo, kad jo čia darbas. Ne kieno kito.

Irutė visai pasimetė: „Juk tėvas teisybę sako...“ Kai Kęstutis taip ilgai nesirodė, ji buvo įsitikinusi, kad su juo viskas baigta ir, sutikusi miestelyje Praną, pakvietė užeiti

. Vaikinas kad ir ne gražuolis, kad ir ne dvarininkas, bet kaip ne kaip pasiturinčio ūkininko sūnus. Jie pažįstami nuo mokyklos laikų. Kol Irutė neišvažiavo mokytis, jie netgi draugavo ir dabar kai jį sutiko, pakvietė į svečius kaip seną pažįstamą.

Tikriausiai ji Pranui ne juokais rūpėjo, kad Kęstučio pasirodymas jį taip suerzino. Tiesa, kad jis kartą jau išeidamas taip išsireiškė. Pasirodo kad net tėvas girdėjo. Kai Kęstutis ir vėl ilgai nesirodė, Irutė dėl tokių Prano žodžių tik nusijuokė ir toliau tęsė draugystę su juo.

O, kad ji būtų žinojusi, kad Kęstutis jos nepamiršo... Niekada nebūtų prasidėjusi su Pranu.

– Ką darysim? Ką sakysim?.. – blaškėsi Irutė. – Juk namiškiai žino, kad išvažiavo pas mus. Nesulauks, atvažiuos ieškoti, ką sakysime?

– O ką daugiau? Iš kur mums žinoti? Atvažiavo, išvažiavo... Nei matėm, nei girdėjom, – ramino tėvas Irutę. – Gal kelyje kas užpuolė? Primušė, apvogė... Maža kas galėjo atsitikti. Niekam nieko nesakysim. Dingo iš kiemo ir viskas.

– Bet va, liko švarkas ant kėdės ir pasas ant stalo. Ką su jais darysim? – prisiminė Irutė.

– Pasą sudeginsim, o švarką užkasim. Reikia viską taip pakavot, kad neliktų jokių įrodymų. Gerai visur apžiūrėk ar nėra daugiau kokių nors jo daiktų. Gal kokia nosinė ar šukos? Ir laikrodį, atrodo, turėjo? Viską reikia sunaikinti.

Irutė gerai apžiūrėjo lovą, palovį, iš švarko kišenės išėmė pinigus.

– O ką darysim su laikrodžiu? – paklausė ji tėvo.

– Laikrodžio gaila, – patylėjo jis, – gal taip kur nors padėt, kad nebūtų matyti?

– O jeigu policija mus kaltins, darys kratą ir ras, tada mes pražuvę, – įsikišo ir motina, bet tėvas nenorėjo laikrodžio prarasti.

– Reikia laikrodį gerai suvynioti į kokią skarelę, įdėt į sūrmaišį ir įkišti giliai į šieną daržinėje, – sumąstė tėvas, – ten niekas neieškos, o jeigu ieškos, tai neras.

– O kaip pats rasi, kai reikės? Pilna šalinė šieno.

– Na, pasižymėsiu kaip nors tą vietą. Kai viskas nusiramins, tada be strioko ir surasiu.

– O kaip paslėpt tą kraują, kur kieme pritaškyta? – staiga nusigando Irutė.

– Va, tuojau pat paimsiu dalgį, nupjausiu žolę ir, nunešęs į tvartą, sušersiu karvei. O kiemą reikės gerai iššluoti. Dangus niaukstosi, gal Dievas duos lietaus. Jeigu tik gerai palis, viską numazgos.

50.

Kaip perkūnas iš giedro dangaus užgriuvo bėda Irutės namus, bet ne mažiau nerimavo ir Alesia. Kad Kęstutis tą pačią dieną negrįžo į namus, ji su tuo jau susitaikė, bet kodėl ir šiandien jis taip ilgai nesirodo?

Jau ir pietūs, jau pavakarys, o Kęstučio vis nėra. „Negi jis ir šiandien ten nakvos? O gal visai paliko namus? – net tokių minčių atėjo į galvą Alesiai, – įgriso jam mano priekaištai, verkšlenimai, jam čia nebemiela ir turbūt jis pasirinko kitą kelią? Išėjo iš namų ir nutarė gyventi pas ją?“ – pati save kaltino Alesia, bet ne mažiau ir piktinosi. „Štai kaip susuko galvelę tam piemeniui. Jam tik jos reikia... Ji jam reikalingesnė ir už motiną, ir už dvarą “, – pyksta ant savęs ir ant Kęstučio motina, bet apsisukus, vėl kaltina save, nerimsta, blaškosi ir kiek besistengia, negali nusiraminti. Alesia ir pati nesupranta, kas su ja darosi. Na, nerimavo, laukė, bet iki to, kad kaltintų save, dar nebuvo priėjusi. Kodėl būtent dabar ją apniko tokios mintys? Kodėl tokia nerami širdis, lyg jausdama artėjančią nelaimę? „Bet dėkui Dievui, viskas tvarkoje “, – lengviau atsikvėpė Alesia, išgirdusi kaip arklys, įvažiavęs į kiemą ir pamatęs prie šulinio pilnus lovius vandens, nusiprunkštė.

Arklys protingas. Jis žino, kur namai, bet niekieno neraginamas, neskubėjo. Jis visą kelią žingsniavo žingine, kol temstant įvažiavo į dvaro kiemą.

Kai lineika pasirodė kieme, Galinis išėjo pasitikti Kęstučio. Pamatęs jį gulintį ant grindų, pripuolęs bandė Kęstutį kelti, bet, matydamas, kad vienas nepajėgs, tekinas pasileido atgal. Atbėgęs iki šeimyninės, jis pravėrė duris ir šūktelėjo: – Algi, greičiau į kiemą! – tuoj pat susisuko ir nubėgo atgal prie Kęstučio.

Algis pašoko, o paskui jį ir Alesia. Atbėgusi kartu su Algiu iki lineikos ir, pamačiusi vienmarškinį ne tai sėdintį, ne tai gulintį, nei šiaip, nei taip įsispraudusį tarp sėdynių Kęstutį, susigriebė už krūtinės.

– Viešpatie, kas jam? – sušuko Alesia, bet tėvas ją subarė.

– Neklausinėk, bet greitai paklok lovą jo kambarėlyje, mes su Algliu tuoj nešam jį į vidų. O dabar kuo greičiau daktaro! – kai paguldė Kęstutį į lovą, komandavo Galinis. – Katras važiuosim?

– Važiuosiu aš, – pasišovė Algis ir, išėjęs į kiemą, apžergė arklį.

Daktaras dar užčiuopė Kęstučio silpną pulsą ir suleido vaistus, bet Kęstutis, taip per naktį ir neatgavęs sąmonės, auštant mirė.

Baisi diena išaušo dvare. Visi namiškiai, nemiegoję per naktį, išsikankinę dėl nežinios, sukrėsti jaunuolio mirties, buvo pasimetę. Didžiuliu širdies skausmu visus prislėgė ta netektis. Motina alpsta ir alpsta, nuo jos nesitraukia daktaras, šeimininkė rauda balsu, o Galinis nespėja šluostytis ašarų.

Šią sunkią valandą iš visų artimųjų tik vienas Algis dar stipriau laikėsi. Jis sukvietė žmones iš kumetyno, kurie tvarkė, mazgojo, rengė velionį švariais apatiniais ir gražiais naujausiais viršutiniais drabužiais, apavė kojas naujais lakiniais pusbačiais. Kol bus padarytas karstas, Kęstutį paguldė aukštai ant baltais lininiais audeklais apdangstytų lentų, apstatė žvakėmis, papuošė darželio gėlėmis astrais ir jurginais.

Kai buvo uždegtos žvakės, po didįjį kambarį pasklido šermenų kvapas. Pro atdaras duris taip netikėtai tuos namus aplankiusios mirties dvelksmas pasiekė ir Kęstučio kambarėlį, kuriame beveik be sąmonės gulėjo Alesia. Pravėrusi akis ir užuodusi tą kvapą, Alesia vėl apalpo. Susirūpinęs daktaras nuo jos nesitraukė. Jam sunkiai sekėsi ją atgaivinti, o ši, vos atsipeikėjusi ir prisiminusi, kad mirė sūnus, vėl alpsta.

Kiek tai gali tęstis? Alesia taip ir nepamatė Kęstučio. Daktaras jos neleido į didįjį kambarį, kur pašarvotas Kęstutis, bet motina, kai tik atsigauna, vis prašo daktaro:

– Daktare, leiskit man nors vieną kartą nueiti. Nors vieną, vienintelį, kol Kęstutis dar tebėra čia. Noriu jį pamatyti prieš atsisveikinant... Kol jis dar netoli manęs... Leiskit pabūti nors minutėlę kartu... Aš labai susiimsiu, būsiu stipri, nebeverksiu... Netruks prabėgti tos kelios dienos, išveš vaiką iš namų ir aš jo jau niekad, niekad nebepamatysiu. Dabar dar laikas su juo pasimatyti...

Daktaras susigraudino, davė Alesiai išgerti vieną popierėlį su milteliais ir pašaukė vyrus.

– Na, gerai, eikit, bet žiūrėkit man, laikykitės. Vyrai padės jums nueiti.

Alesia išlipo iš lovos, apsitvarkė suknelę, o Algis su Galiniu paėmę ją už pažastų.

– Gal nereikia? Nueisu pati... Aš gi ne ligonis, – dar derėjosi Alesia, bet daktaras nenusileido.

– Čia dėl viso pikto... Tamsta šiuo metu labai nusilpusi. Toks pergyvenimas, toks sukrėtimas, alpote, nieko nevalgėte, gali neatlaikyti kojos. Tegul vyrai padeda, nuo to blogiau nebus.

Alesia nors ir galvojo, kad ji ne ligonis, bet be vyrų pagalbos vargu ar būtų nuėjusi prie karsto. Ji visai neturėjo jėgų eiti.

Didžiojo kambario durys buvo plačiai atvertos, o kambaryje buvo pilna žmonių. Pamatę, kad du vyrai atveda motiną, visi pasitraukė į šalis, padarė priėjimą prie karsto, bet nieko nereikėjo. Tik priėjusi prie durų ir pamačiusi tarp degančių žvakių karste gulintį Kęstutį, Alesia ten pat ir susmuko. Jeigu ne vyrai, motina būtų nukritusi ant žemės. Jie ir nunešė Alesią atgal į Kęstučio kambarėlį. Dar vieną kartą ji prisiprašė daktaro, kad leistų pamatyti kaip išneša karstą iš namų, norėjo išlydėti sūnų į kapines, bet viskas baigėsi lygiai taip pat, kaip ir pirmą kartą. Kai Alesią vyrai atvedė į gonkas, ji, tik pamačiusi kaip buvo nešamas iš kambario karstas, vėl nualpo.

Viskas vyko taip, kaip ir visose laidotuvėse.

Grįžę iš kapinių, žmonės susėdo už gedulingo stalo, sukalbėję maldą, prisiminę velionį, pavalgę, visi išsiskirstė ir namuose liko tik savi. Dabar jau visų dėmesys ir rūpestis, kas bus su Alesia? Ji visai nusibaigusi ir nė nepanaši į žmogų. Kartais kai ką girdi, bando suprasti kas čia dedasi, o kai tik viską prisimena, vėl nugrimzta į nebūtį.

– Turbūt be ligoninės nieko nebus? – sako daktaras, – aš jau nebepajėgiu jai padėti. Blogiausia, kad ji nieko nevalgo. Ligoninėje gaus dirbtinį maitinimą, sustiprins širdį. Toliau taip nebegali tęstis.

– Tik nereikia ligoninės, – kaip tik tuo metu atsipeikėjusi išgirdo daktaro žodžius Alesia, – geriau jau aš pati ką nors suvalgysiu namie. Duokit kai ko, aš pabandysiu nuryti.

Ji suvalgė porą riekelių saldaus pyrago su spanguolių kisieliumi, šiek tiek pasėdėjo ir ją apėmė pavargusio ir išsikankinusio žmogaus mieguistumas. „Gal man pagaliau pavyks užmigti? – pagalvojo Alesia, – reikia kaip nors tvardytis“, – ir, taip nusprendusi, kreipėsi į namiškius.

– Išeikit visi, aš pabandysiu užmigti.

– Būtų labai gerai, – nudžiugo daktaras, – bet man leiskit pasilikti. Aš turiu stebėti jūsų miegą. Žinokit, kad labai ilgai miegoti aš jums neleisiu, – dar pajuokavo daktaras ir padėjo Alesiai atsigulti.

Kai Alesia užmigo, tai miegojo iki vakaro. Jau temo, kai ji atsisėdo lovoje. Prie jos priėjo daktaras.

– Na, kaip jaučiatės dabar, kai pamiegojot?

– Kaip jaustis? Aš gi su juo nė neatsisveikinau, – pravirko Alesia, – sakykit, daktare, kas man yra? Kas su manimi darosi? Kas man neleidžia galvoti apie Kęstutį? Kai tik prisimenu, kad jo jau nebėra gyvo, tuoj užtemsta akyse, suskamba ausyse ir viskas nutrūksta. Nieko nebežinau... Manęs lyg nelieka. Nieko nematau, nieko negirdžiu, nieko nejaučiu, nieko negaliu galvoti. Kaip proto netekusi... Ar praeis kada tie užtemimai? Ar dabar jau visą gyvenimą nebegalėsiu prisiminti Kęstučio?

– Nėra reikalo nerimauti, – ramino ją daktaras, – tai tik pasekmė netikėtai patirto skaudaus įvykio, laikina streso būklė. Vieni lengviau, kiti sunkiau pakelia didelius sielvartus. Jums jau geriau, galėjote užmigti. Taip palaipsniui viskas ir atsistatys. Laikui bėgant viskas po truputį prisimirš. Nebebus taip skaudu prisiminti ir galvoti apie tą nelaimę. Bus galima kurį laiką pavartoti raminančių vaistų. Aš parašysiu, o dabar siūlau vėl šiek tiek užvalgyti. Tuščias skrandis irgi turi nemažai įtakos nervų sistemai. O dar būtų labai gerai vėl pamiegoti.

Alesia vėl šiek tiek užvalgė, bet apie miegą nebuvo ko nė galvoti. Išmiegojusi visą popietę ji jautėsi stipresnė. Ji ne tik verkė, bet ir ėmė piktintis.

– Suėdė mano vaiką tą bjaurybė. Bet ir tėvas geras... Negana to, kad dūko su ta mergše prie gyvos mamos, tai dar ir po jos mirties ją įsileido į dvarą. Jeigu jos čia nebūtų buvusios, ir su Kęstučiu nebūtų taip atsitikę. Niekais nuėjo toks vaikinas. Nebepamatysiu aš jo daugiau, nesugebėjau jo apsaugoti, praradau amžiams, – vėl nuspengė Alesiai ausyse ir ji nusigando, – kad ir vėl neaptemtų akys, reikia kaip nors laikytis, kad vėl neapalpčiau, kad neišeičiau iš proto...

51.

Per visą tą sambrūzdį Lauras beveik neišėjo iš savo kambarėlio. Tiesa, buvo jis kartą atėjęs į didįjį kambarį pasižiūrėti, kas čia darosi. Matė, kaip tas jaunikaitis Kęstučio vardu gulėjo aukštai karste tarp degančių žvakių. Lauras prisiminė, kaip jo brolis Kęstutis irgi taip pat gulėjo apstatytas žvakėmis ir pagalvojo: „Kodėl jie abudu numirė? Kęstą tai aš nudūriau šakėmis, o kas nudūrė tą Kęstutį? Bet nors tiek gerai, kad aš gyvas. Netgi susiradau savo namus... Tik gaila, kad neradau Katrytės. Bet nieko nepadarysi. Manęs labai ilgai nebuvo namuose. Kai Katrytė baigė mokslus ir parvažiavo, manęs nerado ir vėl išvažiavo. Ką ji čia veiks, kai manęs nėra? O man ir taip gerai... Kad ir nepažįstami žmonės, bet jie geri. Manęs neskriaudžia, duoda skaniai pavalgyti, man nereikia nieko dirbti. Aš kada noriu guluosi, kada noriu keliuosi. Dar ir dieną pamiegu...“ Tiktai dabar, kai didžiajame kambaryje tarp degančių žvakių gulėjo Kęstutis, namuose buvo neramu. Kažkas vis vaikščiojo, trinksėjo, darinėjo duris. Vyrai ir moterys čia pat už sienos giedojo giesmes ir neleido Laurui užmigti. „Dabar jau, dėkui Dievui, viskas nusiramino, bet kažkodėl visi pasikeitė? Viskas nebe taip kaip buvo anksčiau ir gana,“ – susirūpino Lauras. „Būdavo, kai visi susirinkdavo šeimyninėje už stalo valgyti, visi linksmi, daug šnekėdavo, juokdavosi, o dabar visi kažkokie pikti. Nei tarp savęs šnekasi, nei manęs kalbina. Ką ten... Į mane tiesiog nekreipia dėmesio, visai mane pamiršo lyg manęs nebūtų už stalo. Taip atrodo, kad visi pyksta ant manęs. Tik kažin kodėl? Ar aš ką ne taip padariau? Ar pamiršau padėkoti pavalgęs? Ar nepalinkėjau labos nakties išeidamas, ar nepasisveikinau ryte atėjęs? Tik kitą kartą niekas net neatsako į mano pasveikinimą,“ – krimtosi Laurynas. Jam neramu: „Kodėl staiga visi nuo manęs nusisuko? Gal nebenori, kad aš čia būčiau? Gal man geriau išeiti iš čia? Bet tada kur eiti išėjus? Gal dar palaukti? Kur aš rasiu tokį kambarėlį kaip čia? Dar nieko nežinau, kaip yra iš tikrųjų. Gal pyksta, bet kol kas nieko nesako, o kai pasakys „išeik“, tada ir išeisiu. Dabar aš pasistengsiu mažiau maišytis visiems po kojomis...“ – mąstė Lauras.

Būdamas toks susirūpinęs, vaikinas neatėjo nė vakarienės: „Gal reikia palaukti kol pakvies? Gal nemandagu ateiti ir atsisėsti už stalo nekviestam?“

Kitą kartą Laurynas, atėjęs į šeimyninę, neranda žmonių ir ilgokai tenka pasėdėti vienam, kol pradeda rinktis šeimyna. „Bet ar taip gražu? Kaip aš apie tai anksčiau nepagalvojau?“ – vis abejojo jis. Bet, kai Laurynas neateina prie stalo, niekas jo nepasigenda ir jis lieka nevalgęs.

Kartą ryte jis, atsikėlęs bei nusiprausęs ir atėjęs į šeimyninę, pasisukiojo prie stalo, bet, matydamas, kad stalas dar nepadengtas, išėjo atgal į kambarėlį. Nepakvietė Lauro niekas ir pusryčiams. Tik prieš pietus atėjo susirūpinusi šeimininkė.

– Kas yra? Kodėl neateini valgyti? Ar sergi?

– Kad niekas nepakvietė, – teisinosi Lauras.

– Ar dar kviesti reikia? – stebisi šeimininkė, – juk anksčiau ateidavai nekviestas.

– Kad visi tokie pikti... Gal nepatinka, kad per anksti ateinu prie stalo? Aš galiu palaukti kol pakvies. Man vis tiek.

Šeimininkė nusišypsojo.

– Niekas ant tavęs nepyksta, vaikeli. Ne pikti visi, o nuliūdę. Pas mus didelė nelaimė, palaidojom tokį jauną vaikiną, dvaro paveldėtoją. Visi dar ilgai liūdės, o tu nieko nežiūrėk. Žinai kada valgom ir ateik kaip visada nekviestas. Jei bus per anksti, tada palauksi.

Lauras ir vėl laimingas. Niekas ant jo nepyksta, jam nereikia niekur eiti, jis liks savo kambarėlyje ir ateis į šeimyninę valgyti kaip ir anksčiau nekviestas.

Praėjus kelioms dienoms po laidotuvių, Galinis ėmėsi ieškoti Kęstučio žūties kaltininkų. Pirmiausia, bendrovėje sužinojęs Irutės adresą, tą pačią dieną nuvažiavo pas ją į namus. Atvažiavęs į miestelį, susirado sodybą ir, pririšęs arklį prie tvoros, įėjo į kiemą.

Prie vartų Galinis stabtelėjo ir apsidairė. Kieme stovėjo visai neblogas dviejų galų namukas, daržinė, tvartas, prie klėties malkinė, už ūkinių pastatų žaliavo jaunas sodas, o jame stovėjo keletas bičių avilių.

– Ne tokie ir vargšai, – pagalvojo Galinis, prisiminęs kaip Irutė verkšleno prašydama darbo. – Melavo, norėdama patekti į dvarą, o aš kvailys ja patikėjau. Patikėjau ir norėjau padėti.

Kai pabeldė, duris atidarė visai žvalus seniokas.

– Prašom į vidų, – pakvietė jis Galinį, – žmogus nepažįstamas, pirmą kartą matau. Ar manęs ieškot? – paklausė praleisdamas į pirkią Galinį.

– Atvažiavau kai ką sužinoti, – rūsčiai atsakė, žengdamas porą žingsnių nuo durų vidun, Galinis. – Jūs turite žinoti, kaip čia buvo, kad iš jūsų Kęstutis parvažiavo taip sumaitotas, kad, nė ryto nesulaukęs, mirė. Ką jūs jam padarėt?

– Tai jūs turbūt Kęstučio tėvas? – susiprato Irutės tėvas Strolis. – Kaip čia taip galėjo atsitikti? Viešpatie, pasigailėk... Kokia nelaimė... Kas galėjo pagalvot? Bet jūs sėskitės, – arčiau stalo patraukė kėdutę jis, – tai sakot, mirė?

– Ką jūs jam padarėt? – nesisėdo Galinis, – kas jūs per žmonės? Juk jūs jį užmušėt?!

– Nieko mes nepadarėm, – graudžiu balsu ėmė aiškintis Strolis. – Jis pats nieko nepasakęs pabėgo. Gal kas kelyje atsitiko? Mes gi nieko nežinome.

– Kodėl pabėgo? – susidomėjęs prisėdo Galinis.

– Na, buvo atvažiavęs, nakvojo. Buvo susitarę ženytis. Mergaitė viską pasiruošė, o jis kaip išėjo į lauką ryte atsikėlęs, taip ir negrįžo. Laukėm, laukėm, o kai aš išėjau į kiemą pažiūrėti, tai jo nė „padujų“... Tik tuščia vieta, kur arklys stovėjo.

„Matai, jau buvo sugalvota ženytis, – pagalvojo Galinis, – ta kekšė buvo jau visai vaikį suvysčiusi.“

– Tai taip nieko ir nežinot? Taip nieko ir nepasakysit? – pakilo Galinis.

– O iš kur mums žinot? Manėm, kad apsigalvojo. Nebenorėjo ženytis ir pabėgo. Gal taip ir buvo iš tikrųjų?

Kol vyrai kalbėjosi, motina ir Irutė sėdėjo už stalo susigūžusios taip, kaip jas ir pamatė įėjęs į pirkią Galinis. Jos nepratarė nė žodžio tik Irutė, išgirdusi, kad Kęstutis mirė, susiėmė rankomis už galvos ir, alkūnėmis pasirėmusi į stalą, liūdnai rymojo.

Galinis dar minutėlę pastovėjo, norėjo kažko paklausti, bet nusprendė, kad neverta. „Vis tiek iš jų nieko nesužinosi. Jeigu ir jie kalti, juk neprisipažins. Tam yra policija. Klausinėjimas neaišku kiek truktų, o reikėtų dar su šviesa grįžti namo“, – ir jis, nė neatsisveikinęs, trenkęs durimis, išėjo.

Policijoje Galinis viską smulkiai papasakojo kaip buvo, bet gavo barti, kad taip ilgai nesikreipė. Dabar, kai praėjo tiek laiko, kažin ar bus galima rasti įkalčių, bet, kai Galinis pažadėjo gerai atsilyginti, tai policija patvirtino, viską padarysianti, kad kaltininkas būtų surastas.

Paieškos ilgai užsitęsė. Kai buvo rastos ant kampinio prieklėčio stulpo kraujo dėmės ir atkastas švarkas, buvo apkaltintas Strolis. Jis net buvo suimtas ir sėdėjo areštinėje, bet vėliau, kai atsirado liudininkų, mačiusių vieną ankstų rytą dar su tamsa Strolių kieme du vyrus, kurie paskui išvažiavo, jį laikinai paleido. Atsiradus kitiems įtariamiesiems, policija ėmėsi jų paieškos.

Kai Galinis iš policijos nesulaukia jokių žinių, atvažiuoja pats, gerai „patepa“ ir vėl viskas pradeda greičiau judėti.

Pagaliau buvo suimtas Krivickas Pranas ir, kai buvo surinkta pakankamai įrodymų, byla buvo atiduota teismui. Kęstučio žudikas gavo aštuonerius metus sunkiųjų darbų kalėjimo, o jo bendras – keturis metus. Neišsisuko ir Strolis. Jis sėdo už įkalčių slėpimą.

Gerai nors tiek, kad žudikai gavo ko nusipelnę, bet kas iš to? Artimųjų širdies skausmo ir ašarų niekas nenuramins. Žuvus paveldėtojui, Šelvio dvaras vėl atsidūrė nežinomybėje.

52.

Tada, kai po visų nelemtų įvykių, liūdnų rūpesčių, išlietų ašarų dvare viskas lyg ir apsiramino, Galinis išsiruošė į miestą pas advokatą. Dabar jau dvarą užgriuvo kiti rūpesčiai. Kaip dabar bus, kai, mirus Kęstučiui, nebeliko paveldėtojo?

Galinis išvažiavo, o namuose visi nekantriai laukia, ką jis pasakys sugrįžęs?

– Na, ką gero, tėte, sužinojai? – tik pasirodžius Galiniui, paklausė Alesia.

– Nieko gero, – nelinksmas tėvas, – dabar jau čia mums niekas nebepriklauso. Dabar dvaro paveldėtojas tikras Šelvio sūnus Laurynas.

– Tai kas dabar bus? – nusiminė Alesia, – ar mums reikės iš čia išeiti?

– Gal ir reikės kada, bet dar ne dabar, – ramino tėvas. – Kadangi pagal testamentą esu paskirtas dvaro valdytoju ir kartu įpareigotas globoti neįgalų paveldėtoją, tai tomis pačiomis teisėmis galiu ir toliau likti dvare, kol pats paveldėtojas Laurynas nepareikš savo teisių į dvarą arba neatsiras kitų pretendentų iš artimųjų pusės.

– Tai nieko baisaus, – nenusiminė Algis, – iki šiol nebuvo jokių artimųjų ir nemanau, kad kas nors atsiras ateityje. O Laurui vargu ar kils tokių norų pačiam valdyti dvarą.

– Kas čia žino? – ne toks tikras tėvas, – kol kas, žinoma, gyvensim, valdysim, o paskui matysim. Kol mūsų rankose tebėra visos dvaro pajamos, nėra ko laukti. Statysim naujus trobesius ant Alesios žemės, kad turėtume kur išeiti, jeigu iš tikrųjų iškiltų toks reikalas. Šimtas hektarų tokios geros Alesios žemės tegul ne dvaras, bet jau šis tas. Gerai ją prižiūrint, galima tikėtis nemažai naudos. Nepražūsim...

Pasišnekėjus, viską išsiaiškinus, visiems pasidarė ramiau. Iš dvaro niekas dar nevaro, niekas nesikeičia, viskas lieka taip kaip ir buvo. Dėkui Dievui, nors vienas rimtas rūpestis baigėsi palankiai.

Dvare jau visai kitos nuotaikos. Alesia jau mažiau verkia. Ji kartu su šeimininke, padedant tarnaitei, įsitraukė į kasdienius darbus. Bepigu ir šeimininkėms, kai visko pilna, nieko netrūksta. Nereikia sukti galvos, ką taisyti šeimynai valgyti. Kai yra iš ko, galima greitai ir skaniai paruošti pusryčius ar pietus, kad pavalgę visi būtų sotūs ir patenkinti.

Vyrams, aišku, netrūksta darbų laukuose. Pirmiausia iš rudens paruošė žemę kviečiams, o atėjus pavasariui, jau buvo užsėti nemaži plotai daniška sėkla. Nors sėjo tiek, kiek užteko sėklos, bet buvo užsėta beveik visa kviečiams skirta žemė. Rudenį kviečiai davė neįtikėtinai gausų derlių. Po kūlimo dalis grūdų buvo išvežta į Lietūkį, o kitą dalį, pasiskelbę per laikraščius, pasiūlė pirkti ūkininkams. Dvaras pasiliko sėklos tiek, kad pilnai užtektų kitų metų sėjai.

Parduoti sėklą ūkininkams buvo Algio išmonė, kuri labai pasiteisino ir davė ūkiui nemažą pelną. Grūdai sėklai, suprantama, žymiai brangesni, bet pirkėjų atsirado nemažai.

Iš karto pirko artimesni ūkininkai, bet kitais metais, vieni pas kitus pamatę iš tos sėklos užaugintą derlių ir sužinoję, kur galima tokios sėklos nusipirkti, atvažiavo žmonės ir iš tolimesnių vienkiemių.

Pamatęs pas kaimyną iš daniškos sėklos užaugintą derlių, nors ir iš labai toli, pasiekė dvarą ir Patockas. Nusipirkęs porą maišų sėklinių kviečių, jis jau rengėsi išvažiuoti, kai pamatė vyruką, išeinantį iš dvaro į kiemą. Pastebėjęs išvažiuojantį žmogų, jis stabtelėjo pasižiūrėti ir, tuo pačiu metu atsisukęs, Patockas pažino Laurą.

– Trrrrrr... – sustabdė jis arklį, – Laurai! – dar pašaukė jis, norėdamas įsitikinti ar neapsirinka ir vyrukas atėjo prie jo.

– Ar tamsta mane šaukei? – priėjęs paklausė šis.

– Po šimts… Iš tikrųjų Lauras, – linksmai nusistebėjo Patockas, – ką tu čia veiki?

– Aš čia gyvenu, čia mano namai, – atsakė jam Lauras.

– Tai tas dvaras tavo namai? – iš dyvų neišeina Patockas. “ Juk Lauras visą laiką visiems kartojo, kad jis iš dvaro, dvarininko vaikas, bet kaip visi, taip ir aš tuo netikėjau. O dabar še, kad nori… Pasirodo, kad teisybė. Ir pažiūrėt jau visai kitaip atrodo. Nauja eilute apsivilkęs, balti marškiniai. Matosi, kad geros, minkštos odos pusbačiai. Pats gražus, tiesus, šviesus… Tikras dvaro ponaitis ir gana “, – iš nuostabos Patockui net žandikauliai nutįso.

– Tai va, pagaliau susiradai savo namus. Taip ilgai ieškojai ir kaip čia tau pavyko?

– Nakvojau vienoje sodyboje, kai atvažiavo toks geras dėdė ir atsivežė mane čia, – paaiškino Lauras.

– O kodėl dėdė? Kodėl ne tėvas?

– Tai kad tėvas jau numirė. Kai atvažiavau, tai jo jau neberadau.

– Tai dabar jau tau visai gerai. Turi namus, nebereikia niekur vaikščioti, ieškoti. Žiūrėk, niekur neik iš čia, kad vėl nepaklystum.

– O iš kur, tamsta, mane pažįsti? – nedrąsiai pasidomėjo Lauras. Kai praėjo tiek laiko, jis jau nebeprisiminė Patocko.

– Še tau, kad nori, – neva nusistebėjo Patockas, – tiek laiko pas mus gyvenai, su Marceliute apsiženijai… Negi nebeprisimeni? Tu gi dabar mano žentas. Išėjai, palikai ir vaikas jau ne mažas. Užaugo ir vis klausinėja, kur tėtis?

– O ką? Ar jaunikis taip ir neatsirado? – gerai pagalvojęs, pagaliau kažką prisiminė Lauras.

– Kam jis jai reikalingas, jei Marceliutę kunigas su tavim suvičiavojo? Negali būti iškart du jaunikiai…

– Tai kaip atsirado vaikas, jeigu jaunikis nepasirodė? – paklausė susirūpinęs Lauras.

– Kieno gi daugiau, jeigu ne tavo? Jeigu jau žmona tavo, tai ir vaikas tavo. Kitaip ir būti negali.

– Kai aš iš jūsų išėjau, tai jokio vaiko dar nebuvo. Iš kur jis atsirado? Aš gi iš karto pasakiau, kad su ja negyvensiu, kad aš turiu Katrytę.

– Bet bažnyčioje tu Marcelę pabučiavai? Pabučiavai. O vaikas taip iškart neatsiranda. Vaikas gimė, kai tavęs jau nebebuvo, o tu jo nematei, nes išėjęs nebeatėjai.

„Tai štai kaip? – mąsto Lauras, – pasirodo, kad aš jau vedęs ir turiu vaiką… O taip įvyko tik dėl to, kad neatvažiavo tikras jaunikis “.

– Bet man nieko nereikia. Nei žmonos, nei vaiko, – staiga nusprendė Lauras, – iki šiol gyvenau vienas, taip gyvensiu ir toliau. Man čia gera ir aš iš čia daugiau niekur kojos nekelsiu.

– Ir gyvenk sau sveikas. Niekas nieko iš tavęs nereikalauja. Užsiauginsim mes tą vaiką ir be tavo pagalbos. Tiktai, kai išėjo tokia kalba, tai ir pasakiau taip, kaip yra, – truputį nusivylė Patockas. – Na, ką gi, smagu, kad pats, taip ilgai klajojęs, pagaliau susiradai savo namus. Kaip iš visko atrodo, gyveni neblogai. Sėkmės tau, o aš jau važiuosiu. Kelias tolimas, o norėtųsi dar su šviesa pasiekti namus. Sudiev, – ir Patockas išvažiavo iš kiemo.

Jam išvažiavus, Lauras dar ilgai stovėjo kieme ir galvojo: „Pasirodo štai kaip atsiranda vaikai... Užtenka tik pabučiuoti ir jau vaikas. Betgi aš ir bučiavau tik dėl to, kad taip liepė kunigas. Šiaip tai aš niekada nebūčiau jos bučiavęs...“

53.

Per metus laiko netoli buvusio Maceikos dvaro išdygo nauja sodyba: raudonų plytų dideliais langais dviejų aukštų gyvenamas namas, iki pusės iš akmenų sumūrytas tvartas, dvi daržinės, klėtis, svirnas, rūsys daržovėms laikyti, vazaunia ūkiniams padargams ir žemės ūkio technikai. Visi pastatų stogai dengti raudonomis čerpėmis – kaip dvare.

Kiek buvo anksčiau įdėta į banką dvaro pinigų ir dar paskutiniųjų metų pajamos – viskas buvo mesta į statybas. Teko dar nemažai skolintis iš banko, bet kai viskas buvo įrengta tiek, kad galima buvo naujoje sodyboje gyventi, tik tada visi lengviau atsikvėpė.

Negalima sakyti, kad senasis dvaras būtų labai jutęs statybų naštą. Gyvenimas ten ėjo sena vaga, bet buvo atsisakyta kai kurių sprendimų, reikalavusių didesnių išlaidų.

Pasibaigus statyboms, Galinis tiesiog džiūgavo. Statyboms reikėjo didelio kapitalo, bet užtai jis deramai apsidraudė nuo visiško bankroto, jeigu kartais tektų išeiti iš senojo dvaro. Po Kęstučio mirties Galinis žinojo, kad dvaras nebe jo, jis tik, susidėjus palankioms aplinkybėms, čia patekęs pašalietis. „Tik tiek gerai, kad būdamas apsukrus sugebėjau išnaudoti padėtį ir apsirūpinau savo senatvę. Taip pat Alesios vaikų ir savo anūkų ateitį. Kad nors porą metų pavyktų čia pagyventi, kol ramiai atiduočiau bankui skolą, tada jau be jokios širdies graužaties galima būtų apleisti šį dvarą, kuris nemažai davė man naudos“, – džiaugėsi Galinis.

Laurui niekas neaiškino dabartinės jo padėties. Jis nežinojo, kad dabar yra dvaro paveldėtojas ir savininkas, bet jam tai ir nerūpėjo. Jis tik džiaugėsi, kad jam čia taip gera, su juo visi malonūs. Už stalo visi jau nebe tokie pikti, nenuliūdę, kaip buvo anksčiau, skiria jam daug dėmesio ir jis tokiu bendravimu buvo visiškai patenkintas.

Kad Laurui nebūtų nuobodu, Galinis sugalvoja ir skiria jam kokį nors lengvą darbą ir vaikinas po pusryčio kartu su vyrais išeina padirbėti į laukus. Sekmadieniais, kada darbo savaitė baigta, Lauras eina į kumetyną, kur susirenka vyrai palošti kortomis.

Čia jis ir sužinojo, kad yra paveldėtojas, viso dvaro savininkas, taigi dvarininkas. Kumetyne visi jau seniai žinojo tikrą Galinio padėtį dvare, kad jis čia laikosi tik kaip Lauryno globėjas ir laukė permainų. Žmonės nujautė, kad nebe ilgai jis čia gyvens, kad jis dabar tik laikinas šeimininkas ir bet kada gali jo nelikti dvare. Žmonės vis tiek dirbo darbus taip, kaip buvo iš jų reikalaujama, apgailestaudami, kad gali tekti su juo išsiskirti.

Galinis kad ir reiklus, bet buvo doras, sąžiningas, nė vieno nenuskriaudė, neįžeidė. Reikalui esant visada padėdavo, daug ką kumečiams buityje pagerino.

– Ar tiesa, kad aš dabar dvaro paveldėtojas? – kartą Lauras paklausė Galinio, kai grįžo iš kumetyno.

– Taip, vaike, – neslėpė Galinis, – dvaras dabar tavo. Tu jo šeimininkas.

– Tai kodėl tada tamsta čia gyveni ir šeimininkauji?

– Kai tavęs nebuvo namie, tai tavo tėvas prieš mirtį paprašė, kad aš po jo mirties valdyčiau dvarą ir kartu globočiau tave, – aiškino Galinis.

– O kodėl reikia mane globoti? Aš jau didelis vyras, nebe mažas vaikas.

– Kad ir didelis, bet dar jaunas, nepatyręs. Pats vienas nesugebėsi tvarkyti dvaro reikalų. Tam reikia patyrusio, gerai išmanančio žmogaus, kad vadovautų darbams.

– O kodėl? – stebėjosi Lauras. – Ir aš jau daug ką moku, – prisiminė jis kiek daug visko išmoko, būdamas pas eigulį, – jeigu tik norėčiau, galėčiau ir pats susitvarkyti. Bet kam man to reikia, – staiga persigalvojo, – man ir taip gerai. Tamsta man kaip tėvas. Susiradai mane, parsivežei į dvarą. Dabar gyvenu viskuo aprūpintas. Jeigu būtų gyvas tėvas, tai tą patį padarytų. Jis valdytų dvarą, o aš būčiau tik jo sūnus, bet nebūčiau paveldėtojas. Kęstas sakė, kad dvaras buvo tik jam vienam užrašytas.

– Na, o dabar, kai nėra nei Kęsto, nei tėvo, tai pats ir likai paveldėtoju. Kaip pats norėsi, taip ir darysi, dabar tavo valia, – jautėsi pamalonintas Galinis. – Po teisybei, tai kam pačiam tas vargas? Aš jau daug metų dirbu, man viskas žinoma, o tau gali būti per sunku. Gyvensi ir toliau kaip iki šiol gyvenom ir visiems bus gerai.

Kai Lauras pradėjo tokią kalbą, Galinis pagalvojo, kad viskam jau atėjo galas, bet, kai šis baigė šnekėti, jis visai nusiramino. Šiaip ar taip Galinis dar čia pagyvens, nors suprato, kad ne taip ilgai. Maža kas gali šauti Laurynui į galvą... Kad pats nesugalvos, tai atsiras kas pakurstys, siekdamas sau naudos. O jis toks patiklus ir gali dar visaip persigalvoti...

Kad ir dabar. Nors iš visko matyti, kad kalba jau baigėsi, bet Lauras kažkodėl stoviniuoja, neišeina ir Galinis aiškiai mato, kad jis nori ką tai pasakyti ar paklausti.

– Na, ko dar norėjai? Sakyk, nebijok, – padrąsino jį Galinis.

– Norėčiau turėti šiek tiek pinigų. Tėvas man duodavo, – pagaliau išdrįso Lauras.

– Duosiu ir aš, nenusimink, – nusišypsojo Galinis, – tai ko anksčiau nesakei? Ar atsimeni, kiek tau tėvas duodavo?

– Nedaug, po keletą litų, bet aš juos visada turėdavau su savimi. Kai po kūlimo parduodavo grūdus, gaudavau net šimtą litų. Man jų ilgam užtekdavo.

– Gerai, tegul bus taip ir toliau. O kam tau pinigai reikalingi? Pats nei geri, nei girtuokliauji kaip kiti bernai. Kur juos padedi?

– Nusiperku miestelyje saldainių.

– Atrodo, kad ir mūsų šeimininkės iškepa sekmadieniais saldumynų. Ar tau jų kepiniai nepatinka?

– Ne, aš noriu saldainių, man skaniau. Na, o šį kartą pralošiau penkiolika litų į skolą kumetyne, – prisipažino Lauras, – prižadėjau grąžinti. Sakė, kad jeigu neatiduosiu, tai primuš.

Tai išgirdęs, Galinis rimtai susirūpino.

– Ei, vyruti, čia jau nebegerai. Kortomis pralošinėti pinigus, aš tau neleisiu. Čia negeras užsiėmimas. Taip ir savo paveldėtą dvarą praloši, jeigu ir toliau taip darysi. Pasirodo loši nebe pirmą kartą, kad net penkiolika litų pralošei. Sakyk teisybę ar pasitaikė kada išlošti?

– Ne, aš moku tik pralošti.

– Tai kam tau lošti, jeigu nemoki išlošti? Kam atiduoti savo pinigus tiems sukčiams? Matai, susitaisė tokia gauja ir apgaudinėja tave. Tokiu būdu išvilioja iš tavęs pinigus. Taigi, kas iš to? Kiek aš tau beduočiau, tu vis tiek praloši, jeigu loši ir toliau. Susitarkim taip, vaike. Prižadėk man dabar, kad nebeloši iš pinigų, gerai? O tuos penkiolika litų aš pats jiems grąžinsiu. Nesirūpink, neliksi skolingas ir niekas tavęs neprimuš. Aš pats tą reikalą sutvarkysiu.

– O be pinigų lošti kortomis ar galima? – paklausė gerai pagalvojęs Lauras.

– O ką lošiat, kai žaidžiat be pinigų? – pasiteiravo Galinis

– „Karusę“, – greitai atsakė Lauras, – aš ją gerai moku.

– Na, „karusę“ galit sau lošt, bet tik ne iš pinigų. Kitaip aš tau pinigų nebeduosiu. Taip ir žinok.

Galiniui galvosūkis, kaip apsaugoti Laurą nuo kortininkų ir sukčiautojų. Jis puikiai žinojo, kad jokie įspėjimai niekuo nepadės. Lošikai nesiliaus ir nepaliks Lauro ramybėje, o neužkirtus tam kelio, visai neaišku prie ko viskas gali prieiti. Nusprendęs veikti ryžtingai, jis tą pačią dieną nuėjo į kumetyną. Sužinojęs, kurioje pirkioje vyrai renkasi lošti iš pinigų, Galinis atėjęs šviesiai tiesiai paklausė:

– Ar pas tave renkasi ta lošikų šutvė?

– Na, ateina pas sūnų berniokai vakarais. Kas čia blogo? – nesijautė kaltas žmogus. – Kiekvienoje gryčioje susirenka vyrai palošti kortomis, kai tik turi laiko. Ne pas mane vieną...

– Bet ne iš pinigų! – užriko Galinis. – Tai va, rytoj pat susikrauk daiktus ir dink iš kumetyno. Kad iki vakaro tavęs čia nė kvapo neliktų. Prieš išvažiuodamas ateik į dvarą, atsiskaitysim.

– Tai kaip čia dabar? Kur aš dėsiuosi? Kaip čia dabar bus? – nusigando vyriškis

– Taip ir bus, kaip pasakiau. O dėkis kur nori. Rytoj į darbą jau nebeateik, tu atleistas.

Per dieną kumetis, aišku, nespėjo išsikraustyti. Praėjo gal kokia savaitė, kol jis rado kur prisiglausti, bet kaip ir buvo liepta, pirkią ir darbo vietą paliko laisvą, o Galinis jau ieškojo žmogaus į jo vietą. Pasielgė gal kiek ir per griežtai, bet jautėsi pasielgęs teisingai. Reikėjo gi kažką daryti. Negalima buvo su tuo taikstytis, leisti, kad įsišaknytų ir paplistų dvare tokie dalykai. Juk žinojo, kokia Lauro negalia, bet sąmoningai įtraukė jį į savo gaują, norėdami pasinaudoti juo net grasindami. Po to kas įvyko, niekas nenorės, kad jo pirkioje rinktųsi sukčiai lošikai.

54.

Praėjus porai metų po to, kai Patockas dvare buvo sutikęs Laurą, jo vienkiemyje įvyko didelė nelaimė. Po šv. Petro ir Povilo atlaidų, užėjus didelėms liūtims su perkūnija, žaibas trenkė į jo sodybą, sudegino viską iki pamatų ir nieko nepavyko išgelbėti. Ką ten... Niekas nieko nė negelbėjo. Pačiame vidurnaktyje vos spėjo patys išbėgti iš degančio namo netgi be viršutinių drabužių. Kiek pastvėrė bėgdami laukan, tiek ir užteko apsirengti išbėgus. Iki ryto iš visko liko tik kaminas, pelenai ir rūkstantys nuodėguliai. Nei pastatų, nei gyvulių, nei tam kartui pavalgyti duonos... Liko tik javai ant lauko ir šluba kumelaitė, palikta nakčiai ganykloje.

Sunku ir įsivaizduoti, kaip jautėsi žmonės per naktį netekę viso gyvenimo. Iš kur imti lėšų ir jėgų, kad pradėti kurtis iš naujo? Apie tai dabar nėra ko galvoti, kai iš pirmos dienos nėra ką valgyti, nei žmoniškai apsirengti.

Dieną, kitą Patocko šeima glaudėsi pas kaimynus. Ten valgė, nakvojo, bet kiek tai gali tęstis? Reikia ką nors daryti. Bet ką daryti?

Žmonės kiek galėjo, tiek padėjo. Buvo surinkta šiek tiek pinigų, skyrė pašalpą ir valsčius, bet tai tik lašas jūroje. Kiek gali išgyventi keturių žmonių šeima iš tos paramos, būdama be pastogės ir jokių maisto atsargų?

Moterys tik verkia ir verkia, o Patockas, ilgai galvojęs, surado išeitį. Vieną rytą anksti atsikėlęs, nuėjo į miestelį.

Pirmiausia Patockas užėjo pas vargonininką, išsiėmė Marcės su Lauru sutuoktuvių ir vaiko gimimo metrikų nuorašus, paskui iš valsčiaus padegėlio liudijimą, pasiskolino iš kaimyno vežėčias ir iš vakaro paruošė jas didelei kelionei. Kiek įmanoma jas apšvarino, degutu ištepė stebules, net storai priklojo į jas šiaudų, o ryte, pasikinkęs šlubą kumelaitę, susisodinęs visą šeimyną, išvažiavo pas Laurą į dvarą.

Toks buvo jo sumanymas. „Kaip ne kaip – Marcelė Lauro žmona ir dar vaikas... Yra metrikai, o kad iki šiol negyveno, tai jau Lauro valia. Kai jis nenorėjo, tai niekas jo nei vertė, nei ieškojo. Augo vaikas be jo iki šiol, būtų ir toliau auginamas, jeigu ne ta nelaimė. Tai paliudys iš valsčiaus gautas pažymėjimas. Ištikus tokiai bėdai, sudegus visai sodybai, atvažiavom ieškoti pagalbos. Gal atsiras Lauro žmonai, jo vaikui na ir uošviams vietos tokiame dideliame dvare?“ – numatęs taip ir panašiai šnekėti Patockas, atvažiavo jis pavakariais į Galinio dvarą.

Šeimyninėje dar visi sėdėjo už stalo po vakarienės, kai į kiemą įdardėjo pilnas vežimas žmonių.

– Kas čia galėtų būti? – nustebo Galinis, pažvelgęs pro langą.

Iš vežėčių išlipęs žmogus, pririšo arklį ir, palikęs ratuose sėdinčias moteris ir vaiką, patraukė link šeimyninės durų.

– Na, dabar tai jau sužinosim, ką visa tai reiškia, – pagalvojo Galinis.

Į vidų įėjęs žmogus, stabtelėjo prie durų.

– Gero vakaro, – pasisveikino jis ir, priėjęs arčiau Galinio, prisistatė. – Aš pats tai Lauro Šelvio uošvis, o ratuose liko jo žmona su vaiku na, ir mano žmona – Lauryno uošvė.

– Čia tai bent, – išpūtė akis Galinis, – tai sakai Lauras yra tavo žentas? Neįtikėtina. Ar gali kaip nors tai įrodyti?, – pasakė jis, netikėdamas savo ausimis.

– O kaip gi, yra metrikai, – atkišo Galiniui tiesiai prieš veidą popierius Patockas. – Va, kad apsiženijo bažnyčioje, o čia vaiko gimimo metrikai ir dar paliudijimas iš mūsų valsčiaus, kad žaibas sudegino visą mūsų sodybą. Likom be pastogės, be duonos ir tik tiek, kiek dabar apsivilkę.

Galinis atidžiai perskaitė visus dokumentus, grąžino juos žmogui ir įdėmiai nužvelgė stovintį prieš save nelaimingą padegėlį. Žmogus stovėjo be kepurės, per savaitę po gaisro visiškai pražilęs, apsirengęs nutrintu švarku, apsimovęs lopytomis naminio milo kelnėmis, buvo basas. Tikrai vertas pasigailėjimo ir dar, pasirodo, Lauro uošvis.

„Keista, bet atrodo, kad Lauras tikrai vedęs... Bet kaip čia galėjo būti, kad per tiek laiko jis nė karto nebuvo užsiminęs apie savo vedybas. Kad ilgai gyveno pas eigulį, vedžiojo į būdelę senuką, kad kartą jį apkandžiojo šunys, Lauras yra pasakojęs, bet kad vedė, niekada neužsiminė. Bet ko iš jo norėt? Lauras tik vienas žino, kas jo galvelėje dedasi... O kita vertus, apie tai, ką jis veikė per tą laiką, kol nebuvo dvare, mes niekada daug nešnekėjom. Aš nesidomėjau, neklausinėjau, nebent pats Lauras, prisiminęs kokias nuotrupas, bandydavo pasakoti... Ir tai be jokio ryšio, trumpais neaiškiais žodžiais “ – mąstė Galinis ir žinojo tik viena, kad yra įsipareigojęs Laurą globoti ir savo pareigą sąžiningai vykdė. Visa kita jam mažai rūpėjo. Dabar, sužinojęs, kad Lauras vedęs, Galiniui buvo labai netikėta staigmana. Bet kaip ten bebūtų, prieš jį stovėjo nuo gaisro nukentėjęs ir viską praradęs žmogus. „Neduok, Dieve, tokios nelaimės, baisu net pagalvoti... Turbūt neištverčiau, o prieš mane štai žmogus, tą visą siaubą savo kailiu patyręs. Žmogus priverstas su viskuo susitaikyti ir gyventi toliau. Ieško išeities, prašo pagalbos“, – su užuojauta galvojo Galinis.

– Pirmiausia tai ateikit visi pavalgyti, o kai pernakvosit, pailsėsit, rytoj pasišnekėsim. Gal ką nors sugalvosim. Uošvis, ne uošvis, bet aš tau padėsiu atsistoti ant kojų. Nenusimink.

Moterys ir vaikas įsikūrė klėtyje, o Patockas pasiprašė pergulėti daržinėje.

– Man ten bus geriau, ten daugiau oro ir platesnė vieta. Po to gaisro pirkioje aš nebegaliu užmigti. Tik sumerkiu akis, pradedu snausti, staiga akyse pasivaidena gaisras, šoku iš guolio, bėgu pro duris laukan, kad nesudegčiau, – aiškinosi Patockas ir Galinis pagalvojo: „Štai ką padarė iš žmogaus ta nelaimė. Ir niekas nežino, kada jis atgaus ramybę“.

Kai ryte visi susirinko prie pusryčių, Galinis laukė, ką pasakys Lauras, pamatęs žmoną su vaiku ir uošviais už stalo. Bet buvo keista. Lauras į juos visai nekreipė dėmesio. Tik įėjęs, visiems pasakė „labas rytas“ ir atsisėdo į savo vietą, beveik nepažvelgęs į sėdinčius už stalo nepažįstamus žmones.

Galiniui pasidarė įtartina. Kai visi pavalgė, jis dar kartą paprašė Patocko, kad parodytų metrikus. Atrodo, viskas tvarkoje. Tiek santuokos, tiek vaiko gimimo nuorašai tuo pačiu parašu patvirtinti, tos pačios parapijos bažnyčios antspaudu užantspauduoti. Ko daugiau reikia? Bet vis tiktai ir Patocką su šeima, ir Laurą Galinis paprašė su juo nueiti į didįjį kambarį.

Kai tik visi suėjo, Patockas tuojau pat priėjo prie Lauro ir ištiesė jam ranką.

– Sveikas, Laurai. Kaip gyveni? Senokai nesimatėm. Ką? Ar nebepažįsti manęs? – paklausė, kai šis su nuostaba nenoriai pasisveikino.

– Ar, tamsta, pažįsti mane? – paklausė susidomėjęs Lauras.

– Tai kaip gi? Juk tu mano žentas. Aš gi tavo uošvis, Marceliutės tėvas. O pas mane vienkiemyje atsitiko didžiulė nelaimė. Iki pamatų sudegė visa mano sodyba. Likom be nieko, taip kaip stovime. Atvažiavom pas tave, gal prie tavęs galėsime prisiglausti? Va tavo žmona ir vaikas, ir mes abudu su motina. Gal galėsi kaip nors mums padėti tokioje bėdoje? – guodėsi Laurui Patockas.

– O iš kur žinai, kad aš čia gyvenu? – taip pat nepatikliai vėl paklausė Lauras.

– Prieš porą metų buvome susitikę. Ar pamiršai? Buvau atvažiavęs nusipirkti kviečių sėklos. Šnekėjomės kieme.

– Apie kokią žmoną ir vaiką tamsta šneki? – atsisuko į moteris Lauras.

– Taigi apie tavo. Kokią daugiau? – vaizdavo labai nustebusį Patockas, – va, žmona Marcelė. Pasižiūrėk iš arčiau, pažinsi. Ir berniukas... Matai koks jau didelis užaugo. Ateik čia, Petriukai, pabučiuok tėtei į ranką, – pašaukė jis vaiką.

– Nereikia, – pasitraukė Lauras, kai, priėjęs vaikas, norėjo jam pabučiuoti į ranką. – Nei žmonos, nei vaiko aš neturiu ir niekada neturėjau. Visą laiką gyvenau vienas.

– Tai kaip gi taip? Kodėl taip sakai? Negana to, kad išėjai palikęs žmoną nėščią ir tiek metų vieni auginom tavo vaiką, tai dar ir tokioje bėdoje mūsų atsižadi. Kaip tau liežuvis apsiverčia? – jau su piktumu graudino Patockas Laurą.

– Tai kad aš nieko nežinau, nieko neprisimenu, – jau švelniau ištarė Lauras.

– Na, pagalvok geriau, gal prisiminsi? – pralinksmėjo Patockas. – Buvo gi šliūbas bažnyčioje. Stovėjot abudu prieš kunigą toje Dievo stalo pusėje, kur yra altorius. Degė daug žvakių... Ir ant altoriaus, ir ant stalelio, už kurio stovėjo kunigai ir jus palaimino... Buvo daug gėlių... Paskui kunigas užmovė žiedus ant pirštų abiems ir liepė pabučiuoti žmoną Marcelę.

Lauras ilgai žiūrėjo į savo rankas.

– O paskui kažkas man tą žiedą numovė, kai grįžom iš bažnyčios... – ilgokai patylėjęs, liūdnai pasakė Lauras.

– Na matai, jau ir prisiminei. Juk buvo viskas taip kaip sakiau? Ar ne? Ar ir dabar sakysi, kad neturi žmonos?

– Tai kas. Bet aš mylėjau tik Katrytę, – staiga Lauras pakėlė galvą, – bet kai taip ilgai nebuvau namuose, tai grįžęs neberadau jos kumetyne.

Galiniui teko pripažinti Patocko teisybę.

„Kai dėl Lauro, tai ko iš jo norėt? Čia žino, čia pamiršta, o dabar, kai praėjo tiek metų, ne dyvai, kad viską užmiršo. Bet kur gi buvo jie, namiškiai, kad nematė koks yra Lauras?“ – susimąstė Galinis.

– Viskas aišku, – pasakė Galinis, – moterys ir Lauras galite išeiti, o mes pasiliksime ir aptarsime visus reikalus.

Kai liko vienu du, Galinis neiškentė nepagraudenęs Patocko.

– Kur buvo tavo protas išleisti dukrą už tokio silpnapročio kaip Lauras? Iškart buvo galima suprasti, kad gyvenimo nebus. Ir kur tu jį radai?

– Na, pavėžėjau kartą, pagyveno pas mus kiek laiko, – neaiškiai numykė Patockas, – bet kad nelabai galėjai ir suprasti apie jo negalią. Jaunuolis ramus, mandagus, gražus... Įsimylėjo mergiotė, o man reikėjo užkurio. Tegul sau ženijasi, pagalvojau, Dieve jiems padėk.

– Taigi, kaip ir sakiau, padėsim mes tau, – grįžo prie reikalų Galinis, – gyventi turėsi kur, nes ką tik išėjo žmogus iš kumetyno. Gali nors ir šiandien kraustytis į jo vietą. Pradžiai gyvenimo duosiu karvę, paskersiu paršą, pridėsiu dar po maišą ruginių miltų duonai ir kvietinių pyragui. Aš padėsiu tau, tu padėsi man. Darbuosiesi dvaro laukuose su kumetyno vyrais. Man vis tiek reikia žmogaus, o moterims atsiras darbo dvare. Šeimininkė pasakys, ką reikia dirbti. Dabar ji ir vėl liko viena su tarnaite. Duktė sirguliuoja ir niekuo negali jai padėti. Liepsiu dukrai, kad pažiūrėtų kokių drabužių, na ir apavo visiems. Kiek galima vaikščioti basomis kojomis?

– Ačiū, – siekė bučiuoti rankos susigraudinęs žmogus, – yra dar sviete gerų žmonių. Žinoma, kad dirbsiu. Už tokią paramą aš viską padarysiu, ką tik pats liepsi. Aš taip ir pagalvojau, toks dvaras, toks ūkis... Gal čia atsiras ir man vargšui padegėliui vietos. Ir neapsirikau.

55.

Taip ir įsikūrė dvare padegėlis Patockas su visa savo šeimyna, o Galinis jį ir toliau globoja.

Kas tik yra atliekamo dvare, viskas gabenama į kumetyną Patockui, o šiam viskas praverčia. Ar tai koks nereikalingas baldas, ar virtuvėje nebenaudojamas, bet tinkamas virimui puodas, ar koks panešiotas drabužis, ar avalynė – viskas ten.

Nepagailėjo Galinis jam ką tik atsivedusios pieningos karvės ir lašininės kiaulės. Pieno ir mėsos visai Patocko šeimynai per akis, o rudenį, po kūlimo gavęs nemažai grūdų ir užmokestį už vasaros darbą, Patockas pirko porą paršiukų ir jau augino savo, kad būtų mėsos ir taukų kitiems metams.

Kumetyno pirkioje jau panašu, kad gyvena žmonės. Yra ir stalas, su aplink jį stovinčiomis kėdutėmis šeimynai atsisėsti, ir lovos visiems gulėti, o moterys sugebėjo net ir kambarinių gėlių užflensuoti. Ant visų palangių stovėjo po pora puodynių duženų su baltomis, rožinėmis ir raudonomis pelargonijomis.

Moterys ne tinginės. Kas antrą savaitę šeštadieniais su šluotražiu, pabarstydamos smėliu, nušveičia suolus, grindis, numazgoja viską iki baltumo ir prikloja eglišakių. Moterys, padedant dvarui, jau turi net kuo lovas užkloti, todėl taip sutvarkytoje pirkioje šviesu ir jauku.

Padegėliams visai nebloga pradžia. Patockas javus pigiai, brangiai pardavė žydui, o už tuos pinigus siūdinosi miestelyje pas kriaučių išeiginius vasarinius ir žieminius drabužius sau ir šeimynai, o pas šiaučių užsakė visiems apavą, kad būtų kuo apsirengti ir apsiauti sekmadieniais einant į bažnyčią.

Kartą, kitą pas juos užėjęs Lauras, pamėgo ir dažniau čia lankytis. Jį čia priima kaip brangų svečią, vaišina, garbsto ir Laurui malonu toks jam rodomas dėmesys. Laurui čia patinka, čia gera ir jauku.

Visas bendravimas dvare tai tik už stalo valgant, o daugiau per dienas Lauras nieko neveikia ir su niekuo nebendrauja. Visi savo reikalais užsiėmę. O čia, kada neužeik, visada randi žmonių. Visi būna toje pačioje pirkioje, noriai su juo šnekasi, kiekvieną kartą kuo turėdami vaišina, kaip mokėdami reiškia dėkingumą už viską, ką jie dabar turi. Jų supratimu, kad tik Lauro dėka Galinis toks dosnus. Kažin, kaip jis būtų pasielgęs, jeigu Lauras nebūtų buvęs jų „žentas“?

Iki šiol Patockas nieko nežinojo kas yra Galinis. Tik tiek, kad ne Lauro tėvas... Laikė jį už dvarininką, kuris savo dvare globoja Laurą. Taip pat ir kumečiai nieko nežinojo apie Patocką. Jiems šis žmogus buvo eilinis darbininkas, atėjęs gyventi į pravaryto kumečio vietą. Jie dar žinojo ir tai, kad Patockas buvęs, per gaisrą visko netekęs, ūkininkas. Kai po kiek laiko visi sužinojo, kad šis žmogus yra ir Lauro „uošvis“, viskas pasirodė kitoje šviesoje.

Pirmiausia visiems krito į akis naujoko stropumas. Anksčiau to lyg ir nepastebėję, dabar įžvelgė Patocko pastangas įsiteikti Galiniui. Žmogus buvo dėkingas už Galinio suteiktą jam visokeriopą pagalbą ir stengėsi nors darbštumu jam atsidėkoti. Kai pavasarį visi išeina į laukus, Patockas dirba taip atsidavęs, kad tie, kurie mėgsta patinginiauti, piktinasi.

– Nebūtų giminė... Taip neriasi iš kailio, visiems lipa ant kulnų... Pikčiau už patį Galinį. Tyčia taip daro, kad nori nenori negali atsilikti.

Vieną dieną, kai Galinio nebuvo laukuose, vienas neiškentęs mestelėjo Patockui.

– Ko plėšaisi? Ar kas tau už tai daugiau mokės? Būdamas paveldėtojo uošvis, galėtum ir visai nieko nedirbti. Ir išvis neaišku, ko pats kumetyne, o ne dvare sėdi? Ar dėl to, kad darbininkus gainiotum?

– Kokio paveldėtojo, – sukluso Patockas.

– Tai ką? Ar nežinai, kad Lauras dvaro paveldėtojas? Ne koks žentas, kad nepriima uošvio į savo dvarą, – šaipėsi kumečiai.

– Tai kas tada Galinis? – nesuprato Patockas ar rimtai kalbama, ar tik pokštaujama, norint jam įgelti.

– Gi visiškas niekas. Jeigu tik Lauras panorėtų, tai Galinis kaipmat išlėktų iš dvaro. Kol buvo gyvas jo anūkas, tai jau taip, tada Galinis buvo čia ponas, o dabar bet kurią dieną jis gali išeiti ubagais.

– Tai kaip jis čia šeimininkauja? – niekaip nesupranta Patockas.

– Na, kol neatsiranda kas pajudina. Kai dėl Lauro, tai jam vienodai rodo. Ne jo proteliui tokį dvarą valdyt, bet jei atsirastų kas už jo stovi, gerai dar pašokdintų Galinį.

Kumečiams kas? Kol šnekėjosi, nereikėjo dirbti. Vyrai mažumėlę atsikvėpė, bet Patockui ne juokais susidrumstė galva. „Tai štai kaip? Lauras paveldėtojas... Dvaras tai jo, o Galinis niekas... O jei Galinis niekas, tai aš Patockas Lauro uošvis. Paveldėtojo uošvis... Taigi, paveldėtojas mano tikros dukters vyras, vaiko tėvas. Čia tai bent... Jei Lauras atsiimtų dvarą, tai aš uošvis sugebėčiau nė kiek ne blogiau viską valdyti negu kažkoks tai Galinis “, – jau tokios ir panašios mintys ėmė suktis Patocko galvoje. „Tik pirmiausia reikia sužinoti ar teisybę kumetys sako, ar tik taip sau pliurpia? Bet iš kur? Gal reikia paties Lauro paklausti? Bet kad su juo nei radęs, nei pametęs. Gal jis viską užmiršo ir nieko nebeprisimena? Jeigu jau ieškoti teisybės, tai reikia surasti ką nors patikimesnio. Bet ne taip paprasta... Aš čia visiems nežinomas, laikomas svetimu žmogumi. Aš svetimas ir visi man svetimi... Kaip dabar imsi klausinėti? O gal vis tik pirmiau reikia pasikalbėti su Lauru? Pasiklausiu, pažiūrėsiu, ką jis sako. Ir taip po truputį, kai domėsiuosi, tai ir sužinosiu. Strioko nėra. Viską tikrai žinant, gerai apgalvojus, galima būtų pajudinti tą reikalą“, – knieti Patockui ir jis nusprendė kaip greičiau pašnekinti Laurą.

Kaip tyčia, Lauras kumetyne nebesirodo. Per žiemą jis čia nuolatos sėdėjo, bet dabar kažkodėl rečiau besilanko. Bet vis tiktai vieną sekmadienį, grįžęs iš miestelio, Lauras atėjo ir atnešė saldainių Petriukui.

Paskutiniu metu Lauras kažkodėl tai susidomėjo vaiku. Berniukas jau nemažas, aštunti metukai. Vaikas gražus, šviesiaplaukis, apskrito veidelio ir labai panašus į motiną. „Bet man visai nesvarbu į ką jis panašus, bet jis vis tiek mano vaikas “, – į jį žiūrėdamas mąsto Lauras.

Iškart Petriukas jam nelabai rūpėjo, bet dabar, vis dažniau apsilankydamas, labai priprato prie jo, galima sakyti prie jo prisirišo. Laurui smagu, kad tik jam įėjus į Patocko pirkią, berniukas pribėga prie jo ir apkabina. Lauras irgi nelieka skolingas. Jis vaiką pakilnoja už pažastėlių, pabučiuoja į kaktytę ir kiekvieną kartą pagalvoja: „Kaip malonu turėti savo vaiką “. Kai Lauras klajojo, ieškodamas savo namų, jis net nežinojo, kad kažkur tai auga jo vaikas, o dabar – še tau koks puikus vyrukas užaugęs. Labai gerai, kad jis atsirado tokiu laiku, kai jis pats rado savo namus. Lauras dabar ne vargšas, turi pinigų ir gali nupirkti vaikui saldainių, kuriuos jis labai mėgsta. Laurui pačiam irgi labai patinka saldainiai, bet dabar jis jų nevalgo, o atneša Petriukui. Ir išvis, kada tik Lauras ateina, vis ką nors vaikui atneša. Jei kartais neturi saldainių, tai nors kokį obuolį ar kriaušę atneša, kurie dvaro rūsyje puikiai išsilaiko. Kartą Laurynas vaikui atnešė nemažą puodelį medaus, kuris Petriukui patiko labiau net už saldainius.

Kai tik Lauras vėl ėmė rodytis kumetyne pas Patocką, šis ilgai nelaukė. Kartą, kai vaikas su Lauro atneštais saldainiais nubėgo, Patockas pakvietė Laurą sėstis ir, pats prie jo prisėdęs, užkalbino.

– Senokai buvai atėjęs. Ką veiki? Mes visi tavęs pasiilgom, o ypač Petriukas, – iškart dar nepuolė klausti, kas jam labiausiai rūpėjo. Paspės. Svarbu, kad Lauras jau čia ir jie kalbasi.

– Gal ir nerasčiau, kad ir ateičiau. Ar aš nežinau, kad dabar visi kumetyno žmonės laukuose darbuojasi?

– Tas tiesa. Dabar mes per dienas visi dirbame, o darbų netrūksta. Vieni baigiasi, kiti prasideda, bet Marcelė visada lieka namuose. Negalima palikti vaiko vieno.

– Žinoma, – pritarė Lauras, – kai žiūri, tai vaikas atrodo jau didelis vyras, bet vieno palikti namuose negalima. Dar per mažas. Gali išeiti iš namų ir paklysti. Taip kaip su manimi buvo. Gerai, kad dėdė Galinis mane rado ir parsivežė į namus.

– Klausyk, o kas pačiam tas Galinis? Ar tikrai dėdė, ar šiaip giminė, ar visai svetimas žmogus? – kai taip pakrypo kalba, paklausė Patockas.

– Aš ir pats nežinau, – patraukė pečiais Laurynas, – turbūt giminė, kad manimi taip rūpinasi.

– O tas dvaras jam priklauso? – iš tolo paklausė Patockas ir sukluso, ką pasakys Laurynas.

– Dvaras tai mano. Sakė, kad aš paveldėtojas ir viskas čia man priklauso. Jeigu tik panorėčiau, būčiau dvarininkas taip kaip Galinis. Bet aš nenoriu. Tegul jis sau būna dvarininkas, o aš būsiu tik to dvaro paveldėtojas.

– O ar ne geriau pačiam būti dvarininku? Kam atiduot savo turtą svetimiems žmonėms? – atsargiai pakišo jam mintį Patockas.

– Jeigu aš būsiu dvarininkas, tai kas tada būtų paveldėtojas?

– Na, jeigu tu paveldėtojas, tai esi ir dvarininkas kartu. Jei dvaras tavo, tai kodėl tada jį turi valdyti Galinis? Visai paprastai ir pats gali jį valdyti.

– Ar nuo to bus geriau? Ar ne vis tas pats kas valdo? Aš gyvenu savo kambarėlyje, esu viskuo aprūpintas ir man gerai. Man daugiau nieko nereikia.

– Žinoma, kad bus geriau, – įtikinėjo Laurą Patockas. – Visas dvaro pelnas būtų tavo. Tik juokas, ką jis čia tau trupina po litą, kitą. Tik Petriukui saldainiams... Tokių saldainių vežimais galėtum vežti.

– Reikės paprašyti, kad daugiau duotų pinigų, – pamąstęs pasakė Lauras. – Tiek kiek duoda dabar, tai tikrai per maža. Būdavo saldainius perku tik sau, o dabar ir Petriukui reikia.

– Na, matai. Dabar turi prašyti, o tada visi dvaro pinigai būtų tavo rankose. Ką norėsi, tą pirksi. Vaikas auga ir jam daug ko reikės, kai pradės lankyti mokyklą. O paskui, jeigu gerai mokinsis, galima ir į aukštus mokslus išleisti. Turint pinigų, iš tokio vaiko galima didelį žmogų padaryti. O kai tu numirsi, jis taip pat paveldės tavo dvarą kaip tu paveldėjai iš tėvo.

Uošvis šneka ir šneka, o Lauras kai ką girdi, kai ko ne, kai ką supranta, kai ko ne. „Kam man tie dvaro pinigai? Ką aš su jais veiksiu?“ – viena tik jam įstrigo galvoje, kad galėtų vežimą saldainių nusipirkti. Jis nieko daugiau nevalgytų, tik saldainius. Ir Petriukui jų niekada netrūktų. Dar Laurui labai keista, kodėl didelį žmogų iš Petriuko gali padaryti tik pinigai? „Juk jis užaugs ir taip. Jau dabar jis nebe toks mažas, o už kiek metų bus visai didelis vyras. Visi maži vaikai užauga ir būna dideli žmonės, užaugs ir Petriukas.

Dar Laurui buvo labai baugu girdėti, kad uošvis nori, jog Lauras numirtų: „Kam man mirti? Aš dar galiu gyventi ir gyventi, o reikia mirti dėl to, kad Petriukas paveldėtų dvarą... Ne jau... Geriau tegul lieka viskas taip kaip buvo. Dėdė Galinis nelaukia mano mirties, o rūpinasi manimi... Bet pinigų daugiau reikės paprašyti...“

56.

– Ar negali, tamsta, duoti man daugiau pinigų? – vieną sekmadienio rytą, susiruošęs eiti į miestelį, Lauras paprašė Galinio.

– Ar jau tuos išleidai, kur aną sekmadienį daviau? – nepiktai paklausė Galinis.

– Taip. Nebeturiu. Miestelyje vėl noriu nusipirkti saldainių.

– Anksčiau tiek daug neišleisdavai. Gal vėl pralošei kortomis? Gal vėl kokia šutvė atsirado kumetyne? – susirūpino Galinis.

– Ne, nepralošiau. Bet anksčiau aš pirkdavau tik sau, o dabar perku ir Petriukui. Jis gi mano sūnus, – prisipažino Lauras.

„Tai štai kodėl jis nuolat sėdi kumetyne... Pasirodo, kad sūnų lanko, perka jam saldainius... To gi jam neuždrausi, bet svarbu, kad jis nelošia kortomis. Kas reikia, tai reikia “, – nusiramino Galinis.

– Jeigu jau taip, tai gerai. Kiek gi tau reikia?

– Duokit daugiau, kad nereikėtų dažnai prašinėti, – netikėtai drąsiai pareiškė Lauras.

– Kodėl taip? Ar sunku paprašyti? – nustebo tokiu pareikalavimu Galinis.

– Uošvis sakė, kad jeigu aš pats valdyčiau dvarą, tai man išvis nereikėtų iš jūsų prašyti pinigų. Savo turėčiau kiek tik reikia.

Čia Galiniui ir cinktelėjo galvon: „Matai, kokios ten kalbos. Ar tik netaiko į dvarą atsisėsti padegėlis, – užkaito Galinis, bet paskui pagalvojo šalčiau, – o ką? Jis teisus. Žentas paveldėtojas visada turi teisę į dvarą, o Patockas, būdamas uošviu, puikiausia gali valdyti taip, kaip aš valdžiau. Kam jam kumečiauti? Juk visai paprastai jis gali būti šeimininkas. Gal jis taip ruošiasi padaryti, gal taip ir padarys, bet man tai maža bėda. Po Kęstučio mirties anksčiau ar vėliau buvo galima to tikėtis. Žinoma, jeigu ne ta nelaimė gal būčiau šeimininkavęs čia ir toliau, gal net iki gyvos galvos, bet dabar jau turbūt teks pasitraukti...“

Galinis džiaugėsi, kad labai laiku suskubo su statybomis. O gal ir šių metų derlių pasiseks sudoroti? Jeigu tik pavyktų paimti į savo rankas šių metų dvaro pajamas, tai jam daugiau nieko ir nereikia. Atsiskaitytų su paskutine skola banke ir išeitų į naują gyvenimą be jokios skolų naštos. „Labai gerai, kad sužinojau Patocko ketinimus ir jau drąsiai galiu ruoštis su kuo mažesniais sau nuostoliais apleisti dvarą “, – visai nusiramino Galinis.

Po truputį jis jau gabena į Alesios ūkį techniką, naujesnius padargus ir šiaip inventorių, be kurio bus galima čia išsiversti rudenį. Išvežė iš tvartų mėšlą, sukrovė didžiulį bokštą Alesios žemės pakraštyje ir paliko žiemoti lauke. Niekas pakol kas Galinio nevaržo, nekontroliuoja ir tik jis pats dvaro laukuose spaudžia prie darbo kumečius.

Patockas dabar jau taip labai nebesistengia dirbti. Dabar jis jau įsitikino, kad Lauras yra dvaro paveldėtojas ir kad ne kažin koks ponas Galinis. Ne iš jo loskos ir ta padovanota karvė, ir visa kita. Čia dvaro turtas ir viskas priklauso Laurui. Patockas tik laukia rudens, kad, gavęs užmokestį už darbą, turėtų už ką nuvažiuoti į miestą pas advokatą ir gerai išsiaiškintų padėtį. Jis buvo įsitikinęs, kad per žiemą sutvarkys dokumentus ir, atėjus pavasariui, jau galės pats šeimininkauti dvare.

Kada tik beateitų Lauras, Patockas jam kala ir kala į galvą, kad reikia būtinai išgyvendinti Galinį ir dvarą valdyti jiems patiems. O Laurui vis tiek kas valdys dvarą. Ar valdys Galinis, ar uošvis, bet kai apie tai Galinis nieko nešneka, o uošvis vis sako ir sako, kad bus geriau, tai kodėl gi ne? Tegul taip ir būna, kaip jis sako. Tik Laurui labai baugu, kad reikės išvažiuoti iš namų į miestą pas notarą.

– Jeigu uošvis mane norėsi pasiimti, o dėdė Galinis nenorės manęs atiduoti, tai notaras gali mane pasilikti sau ir tada aš visai nebegrįžčiau namo, – sunerimo Lauras, bet Patockas jį ramina.

– Nieko tokio baisaus ten nebus. Viso labo tik gali tekti kur nors pasirašyti. O savo vardą ir pavardę pasirašyti ar mokėsi? – staiga susirūpino uošvis.

– Kadaise mokėjau, bet dabar kažin... – abejojo Lauras.

– Tai pabandyk, – jau spyrė Patockas, – labai gali būti, kad prireiks tavo parašo. Kaip tada bus, jeigu nemokėsi?

Uošvis greitai surado balto popieriaus lapelį ir pieštuką. Lauras ilgai laikė pieštuką rankoje, o kai pabandė rašyti, jam ėmė drebėti ranka.

– Ne, nebeatsimenu, – padėjo jis į šalį pieštuką, – gal geriau jau visai nevažiuot pas tą notarą? Kam to reikia? – atsisuko neramus į uošvį.

– Važiuoti reikės ir niekur tu nesidėsi, – nepaguodė Patockas Lauro. – O tu pabandyk dar kartą, gal prisiminsi?

– Sakau gi, kad neprisimenu. Kam dar bandyt? – beveik piktai atkirto Lauras. – Geriau jau aš niekur nevažiuosiu.

– Tegul taip ir palieka tam kartui, – skubiai nusileido Patockas, pamatęs besinervinantį Laurą. – Gal kitą kartą geriau seksis. Čia dar negreitai reikės... Gal kada žiemą... Yra dar laiko, palauksim.

Po kūlimo Galinis paskubėjo parduoti grūdus, atsiskaitė su kumečiais, su banku, o Patockas, gavęs uždarbį, išvažiavo pas advokatą.

Grįžęs iš miesto, jis jau drąsiai, net kiek išdidžiai kalbina Galinį.

– Ką darysim? – klausia Galinio Patockas, atėjęs į dvarą. – Lauras sugalvojo pats valdyti dvarą. Buvau pas advokatą, teiravausi ir jokių kliūčių nėra. Jis kaip paveldėtojas turi teisę.

– Ar jis sugebės? – užgniaužęs pyktį, paklausė Galinis. – Tiek hektarų valdyti reikia turėti galvą, o pats gerai žinai, kokia jo galvelė.

– Ne bėda. Tegul tik atgauna dvarą, o visa kita aš paimsiu į savo rankas. Mokėsiu neblogiau tvarkytis už patį.

– Ar nė trupučio nejauti sąžinės graužaties, kad brauniesi į mūsų normalų gyvenimą? – neiškentė Galinis. – Ar užteks pačiam patirties? Ar ne per gerai apie save galvoji? Ar nebijai prisiimti tokios atsakomybės? Pats gi svetimas, pašalinis žmogus, atsitiktinai užklydęs į dvarą. Esi nė kiek nesusipažinęs su tokios didelės žemės valdymu. Gali viską sužlugdyti...

– Aš ne svetimas, aš Lauro uošvis. Pats tai svetimas tiek metų čia šeimininkavai. Pašeimininkausiu ir aš.

– Aš pagal testamentą esu valdytojas ir Lauryno globėjas. Man priklauso ir jo gyvenimas, aš už jį atsakingas. Man patikėta juo rūpintis. Aš atėjau į dvarą, amžiną atilsį, tuometinio dvarininko Šelvio pakviestas. Ne taip kaip tu priglaustas benamis. Prikurstei Laurą ir, juo pasinaudodamas, lendi į dvarą. Aš irgi vyresniojo Lauro brolio uošvis.

– Pasirūpinsiu aš juo nė kiek ne blogiau už patį, – nenusileido Patockas.

– Pats gerai pagalvok ar ne geriau palikti viską taip kaip yra? – nekreipdamas dėmesio į kandų Patocko toną, dar bandė tartis Galinis. – Ar nemanai, kad mažai patyrusiam gali būti per sunku? Aš jau čia tiek metų gyvenu, dirbu, praplėčiau žemes, sutariu su darbininkais, man artimi valsčiaus žmonės, turiu pažįstamų banke, moku su visais sugyventi. Kartais pažintys daug ką nulemia. Reikia mokėti suktis. Turiu žentą diplomuotą agronomą ir su žemės ūkio žinovu visada pravartu pasitarti. Bendrom jėgom dirbant – dvaras klesti. Pats tik ką įkėlei koją į dvarą. Nenorėk, kad iš karto būtų lengva. Padirbėsi kurį laiką darbininku, o vėliau gal atsiras ir kitokių pareigų. Kartu dirbant, galima būtų ir toliau išlaikyti klestintį ūkį. Visiems nieko netrūktų. Kam žlugdyti tai, kas per daugelį metų pasiekta? – kantriai aiškindamas, dar bandė atkalbėti Patocką Galinis, bet tas nesileido į kalbas.

– Kodėl turėtų žlugti? Klestės ir toliau, tik tiek, kad pelnas pateks į kitas rankas. Užteks! Pats tiek ir tiek pasipelnei, tegul dabar pelnysis tas, kuriam ir priklauso.

Kai jau tokia kalba, tai kas belieka Galiniui? Gal pasistengus dar būtų galima kai ko pasiekti. Pagal testamentą Galiniui patikėtas dvaras ir neįgalaus Šelvio sūnaus globa. Bet kai jau dabar pats globotinis paveldėtojas ir reiškia savo teises į dvarą, jau visai kita padėtis. „Pagaliau, kam tos pastangos“, – nusprendė Galinis.

Po teisybei, tai tas dvaras Galiniui nemažai davė. Jis įgijo patirties, turėjo nemažai pelno. Gerai viskas apsimokėjo už įdėtą vargą ir Patocką jis įkalbinėjo ne dėl to, kad labai norėtų likti dvare, o daugiau norėdamas apsidrausti nuo galimų sąžinės priekaištų ateityje. Kaip kad dabar, praėjus tiek laiko, jį tebegraužia sąžinė ir jis negali sau atleisti, kad ne viską padarė, kad išgelbėtų Kęstutį. Taip ir Patocką bandė protinti, kad nesigailėtų, jog nieko nedarė, kad gelbėtų dvarą, o paliko jį visai nepatikimose rankose. Kad nesigailėtų, jog nepasikalbėjo ir neperspėjo Patocko, kas jo laukia šeimininkaujant dvare.

Bet dabar Galiniui ramu. Jis padarė viską ką galėjo, o dabar visas likusias jėgas panaudos naujam gyvenimui. Bus ką veikti naujoje vietoje. Šiaip ar taip Galinis jaučiasi tai užgyvenęs. Per savo apsukrumą dar ir dukrai išrūpino iš buvusio žento Maceikos šimtą hektarų žemės. „Neblogas kraitis Alesiai ar ne? Užteks jiems ir jų vaikams, o man nebedaug ko reikia. Ne kažin kiek liko gyventi. Kiek tik galėsiu, darbuosiuosi ir toliau, bet senatvę susikūriau ne skurdžią. O daugiau nieko ir nereikia...“ – su viskuo susitaikė Galinis.

57.

Pavasaris šiemet buvo ankstyvas ir sausas. Jau nuo vidurio kovo įsidienojus, orai buvo gana šilti. Kai toks oras ir dar be lietaus, Galiniui buvo labai palanku kraustytis iš dvaro. Jis išsivedė gyvulius, išvežė likusius padargus, iš aruodų grūdus, iš svirno lašinius, dešras ir kumpius. Kai Galinis visai išsigabeno, liko tušti tvartai, aruoduose neliko mėsos, o svirne grūdų.

Patockas bandė protestuoti.

– Bijok tu Dievo. Neišvežk visų grūdų, palik man nors sėklai, – bet niekas jo nežiūrėjo.

– Kodėl turėčiau palikti? – stebisi Galinis, – ar aš pačiam auginau? Ką užsiauginau, tai tą ir pasiėmiau. Viskas čia mano, o svetimo man nereikia.

Gerokai prieš šventą Jurgį, atvažiavęs į kumetyną, Galinis pasirinko porą šeimų ir pakvietė pas save gyventi. Į naują vietą buvo norinčių ir daugiau, bet Galiniui daugiau žmonių nereikėjo. Kai statė trobesius, Galinis pastatė dviejų galų namą kumečiams, apskaičiavęs, kad dėl tiek žemės užteks ir tiek. Gal būtų galima apsieiti ir visai be kumečių, bet samdytais padieniais Galinis nelabai pasitikėjo. Geriau jau turėti žinomus žmones, kad žiemą ar vasarą visada juos turėtum po ranka.

Kai dvare vyko tokios permainos, likę kumečiai buvo neramūs, nežinojo, kas jų laukia, jiems buvo neaišku, kaip tvarkysis padegėlis. Kol kas juo niekas nepasitikėjo, nes aiškiai matė, kaip jis blaškėsi pasimetęs.

Toks gražus pavasaris, būtų laikas ruoštis sėjai, bet trūksta arklių, technikos, nėra sėklos. Kiekviena aukso vertės darbo diena ėjo perniek. Žmonės, matydami kas čia dedasi ir nesitikėdami sulaukti ko nors gero, kol dar metas suskato ieškoti kitų vietų. Beveik visi iš kumetyno išsilakstė.

Patockas, matydamas kaip vienas po kito išsikrausto žmonės, lakstė po savo pirkią, susiėmęs už galvos.

Iki švento Jurgio dvare neliko nė vieno kumečio. Apmirė visada judrus, pilnas linksmų garsų, gyvybingas, teikiantis gerų vilčių, dvaras. Tik dabar Patockas pamatė, koks jis bejėgis. Pamatė, kad artinasi jam galas. Jis jau nieko nebegali padaryti, nebent jam pavyktų susirasti nuomininką. Už tokią žemę jis gautų didelius pinigus ir iš to gyventų. Nors tiek būtų gerai. Jam nereikėtų dirbti dvaro laukuose, bet tokiai didelei žemei nei nuomininkų, nei pusininkų neatsirado. Pagaliau ne dabar laikas jų ieškoti. Dėl tokių dalykų tariamasi žiemą, kad, atėjus pavasariui, galima būtų imtis darbų.

Taip ir liko dirvonuoti trys šimtai penkiasdešimt hektarų žemės.

Patockas, sugraibęs tvarte šiek tiek mėšlo, patręšė gabalėlį žemės arčiau kumetyno, kiek dar turėjo sėklos pasodino bulvių ir dar ištaikė galiuką pasodinti daržovėms. Tuo ir baigėsi pas Patocką pavasarinė sėja.

Patockui visai riesta. Laimė dar, kad netrukus turi veršiuotis karvė. Bus nors pieno, nes rudenį skerstos kiaulės mėsa visai jau baigiasi. Naujiems šeimininkams tenka labai taupyti. Kai į barščius įdedi mažą gabalėlį mėsos, tai nenorėk, kad jie būtų skanūs. O pagardinti nėra kuo... Kol neatsivedė karvė, nėra iš ko padaryti grietinės. Tokie liesi ir neriebūs barščiai nepatinka Laurui, jam per maža mėsos. Pripratęs pas Galinį valgyti daug ir skaniai, dabar taip maitinamas sėdi nepatenkintas, nusiminęs.

– Kada bus geriau? – klausia jis uošvio, o tas nieko negali jam atsakyti.

Laurui labai keista, kad kumetyne nebėra žmonių, niekas nedirba laukuose, kažkur dingo iš dvaro visi žmonės. Nėra nei vyrų, nei moterų, nebesimato dėdės Galinio. Visame dvare tik jis vienas miega savo kambarėlyje, o pavalgyti ateina į kumetyną pas uošvį, nes jis dar nespėjo persikraustyti į dvarą, kai užgriuvo visos tos bėdos.

Lauras jau nebeturi pinigų, už ką galėtų nusipirkti saldainių nei sau, nei Petriukui. Kada tik jis nepaprašo dėdės uošvio, tas visada atsako, kad dabar neturi.

– Netiesa, kad dabar geriau, kai aš dvarininkas, – susirūpino Lauras, – kai buvau paveldėtoju, man buvo geriau.

Jis jau norėtų, kad viskas būtų taip kaip anksčiau.

– Kada grįš dėdė Galinis? Kai jis čia buvo, man buvo geriau, – klausia ir klausia Lauras Patocko, – aš vėl norėčiau skaniai valgyti ir turėti pinigų.

Kai dabar taip striuka namuose su maistu, Patockui būtų geriau, kad Lauro visai čia nebūtų. Jis jau buvo sugalvojęs kaip Lauru atsikratyti. „Reikia man jį nuvežti pas Galinį ir ten palikti. Sakyti, kad „esi įpareigotas juo rūpintis iki gyvos galvos, na ir rūpinkis “– sumąstė Patockas. Bet Patockui dar labai reikia Lauro. Jis turi dar vieną sumanymą: „Kai vis neatsiranda norinčių dirbti dvaro žemę, reikia paprasčiausiai parduoti dvarą ir baigta “.

Sukrapštęs paskutinius litus, Patockas įdėjo į laikraštį skelbimą, kad parduodamas trijų šimtų penkiasdešimties hektarų dvaras ir su viltimi laukė pasirodant pirkėjų.

Kol Patockas laukė pirkėjų, per tą laiką Lauras netikėtai susitiko su Galiniu.

Kartą, jis atvažiavęs į dvarą ir nuėjęs į didįjį kambarį, kažko ilgai ieškojo rašomojo stalo stalčiuose. Radęs ar neradęs ko ieškojo, Galinis jau ruošėsi išvažiuoti, kai pro savo kambarėlio langą jį pamatė Lauras. Viską metęs jis išbėgo į kiemą, kai tas, jau atrišęs arklį, norėjo sėstis į bričkutę.

– Dėde Galini, – pribėgęs apkabino jį Lauras, – neišvažiuok, tamsta, iš čia, nepalik manęs vieno. Aš taip ilgai tamstos laukiau.

– O kam aš tau reikalingas? – neva stebėjosi Galinis, – tu dabar pats dvarininkas, pats sau ponas. Puikiausiai gali gyventi ir be manęs.

– Ne, negaliu. Man labai blogai be jūsų. Man daug geriau buvo, kai jūs buvote dvare. Aš nebenoriu būti dvarininku, aš ir vėl noriu būti paveldėtoju... Kad tik vėl galėčiau gyventi su jumis. Būkit, tamsta, toks geras, nepalikit manęs... Kiek kartų aš norėjau jūsų ieškot, bet bijojau išeiti iš namų, kad vėl nepaklysčiau. Jeigu jūs išvažiuosit, aš pats niekaip nežinosiu, kur jūsų ieškot.

– Negi iš tikrųjų tau jau taip blogai? Ar tave kas skriaudžia? – teiravosi Galinis.

– Skriaust neskriaudžia, bet labai mažai duoda valgyti. Ir labai neskaniai... Ir išvis man labai liūdna. Aš vienas ir vienas, dažnai verkiu... Aš labai pasiilgau jūsų...

Galinis susigraudino. Jis ir pats pamatė, kad vaikinas sublogęs, visai nebe toks, kokį paliko. „Jeigu jis liks čia ir toliau, tai padegėlis jį visai numarins. Šiaip ar taip aš įpareigotas Lauru rūpintis, nors ir negyvenam katu. Vienišas, vargšas, nelaimingas, Dievo nuskriaustas jaunuolis... Tiek metų klajojo po apylinkes... Be namų, be artimųjų, be stogo virš galvos... Nieko gero nematęs, nepatyręs nė trupučio laimės, dabar vėl patekęs į bėdą, šaukiasi mano pagalbos. Būtų nuodėmė jį tokį atstumti, palikti Dievo valiai. Ar jis kaltas, kad gobšus uošvis jį panaudojo, norėdamas pasipelnyti?.. Kaip iš visko matau, tai Patockui nelabai pasisekė.. Dvaras dirvonuoja, o, sprendžiant iš Lauro kalbos, atrodo kad ir valgyti nelabai turi ko. Dievai su juo, jam taip ir reikia, o Lauryną aš turiu priglausti “, – susimąstė Galinis.

– Eik į kambarį, susirink savo daiktus, pasiimk tai, kas tau atrodo reikalingiausia, – pasakė jis, – važiuosim pas mane. Bet palauk. Geriau einam abu, aš tau padėsiu.

Galiniui geriau žinot, ko Laurui reikia. Jis paėmė iš spintos išeiginį kostiumą, švarių marškinių, pusbačius vasarai, batus rudeniui, šiltą puspaltį ir kepurę žiemai. Viską atnešęs, Galinis daiktus gražiai sudėjo į bričkutę, o visa kita palikę kambarėlyje, išeidami užrakino duris.

– Na, sėskis čia prie manęs, kaip nors išsiteksime. Važiuosim pas mane į kitą dvarą. Neduosiu aš tau pražūt, – pasisodino šalia savęs Laurą ir jie išvažiavo iš kiemo.

Kai Lauras neatėjo pas Patocką valgyti pietų, nepasirodė nei per vakarienę, visi labai susirūpino.

– Kas čia dedasi? Kur jis dingo? – susirūpino Patockas ir, atėjęs į dvarą ėmė Lauryno ieškoti. – Gal vėl išėjo iš namų? – nerimavo jis.

Patockas Lauro kambarėlio duris rado užrakintas. Pasižiūrėjo pro langą – viduje taip pat nieko nėra. Pavaikščiojo po kiemą, dėl visko atėjo net iki pieninės.

– Laurai, Laurynai, kur tu? Atsiliepk, – šūkčiojo vaikščiodamas tarp trobesių, po sodą, bet niekas neatsiliepė.

Ryte pusryčiauti pas uošvį Lauras ir vėl neatėjo, o prieš pietus, atvažiavo dvaro pirkėjai ir paprašė aprodyti dvarą. Kai vyrai pavaikščiojo po visas dvaro valdas, apžiūrėjo rubežius, panoro pamatyti ir dokumentus. Kai buvo patikrinti dokumentai, vyrai susižvalgė.

– Tai pats čia ne savininkas? O kur pats dvarininkas?

– Jo tuo tarpu nėra namuose, bet aš įgaliotas tvarkyti visus reikalus. Galime tartis galutinai, o kai reikės viską patvirtinti pas notarą, jis pats jau bus grįžęs.

Dėl kainos buvo sutarta labai greitai. Patockui rūpėjo kaip greičiau parduoti ir jis paprašė nedidelės kainos, o pirkėjams dar gerokai nusiderėjus, Patockas kainą dar nuleido. Vyrai sukirto rankomis ir sutarė, kad už kelių dienų atvažiuos su pinigais ir jau tada važiuos pas notarą.

58.

Pirkėjai išvažiavo, bet Patockui nelabai ramu ant širdies... Atrodo, kad reikalai klostosi neblogai, dvaras jau beveik parduotas, tegul ir ne didele kaina, bet atstatyt naują sodybą vietoj sudegusios ir įsikurti pradžiai gyvenimo, pinigų užteks.

Diena, kita ir viskas bus sutvarkyta, bet kaip tik dabar, kai labiausiai Lauro reikia, jis dingo. Jeigu greitai neatsiras, tada viskas žlunga. Kai jau jo nėra iki šiol, vargu ar jis pasirodys ir per tas kelias dienas. Reikia jo ieškoti. Bet kur? „Visą laiką jis šnekėjo apie Galinį. Gal kokiu nors būdu pas jį pateko? O gal užteko protelio ir pačiam jį susirasti? Šiaip ar taip, bet pirmiausia reikia ten pasižiūrėti“, – vis svarstė Patockas.

Kitą dieną tuoj po pusryčių Patockas ir išėjo pas Galinį.

– Tai jau taip... Galinio nepaimsi. Jis ir čia susikūrė naują dvarą, – įėjęs į kiemą ir apsidairęs aplinkui, supavydėjo Patockas.

Trobesiai buvo nauji, dideli, visi dengti raudonomis čerpėmis. Gyvenamas namas pastatytas dviejų aukštų, matėsi užveistas didelis sodas. Visa sodyba tvarkingai neaukšta tinkline tvora aptverta, o prie tvoros susodinti jau sprogsta juodų ir raudonų serbentų sodinukai. Kur tik nepažvelk, viskas nauja, visur švaru, gražu, tvarkinga. „Moka gyvent, nieko nepasakysi, – turėjo pripažinti Patockas, – o štai ir jis pats išėjo iš namo “.

– Sveikas, – pamatęs kieme Patocką, iš tolo pasisveikino Galinis, – toks ankstyvas. Ką pasakysi?

– Ieškau Lauro. Jau antra diena, kai jo nėra namuose ir man neramu. Nė nežinau, kas galėjo atsitikti. Sakau, gal čia kaip nors pateko?

– Atspėjai. Lauras pas mane. O kam jis tau reikalingas?

Išgirdus, kad Laurynas čia, Patockui lyg akmuo nuo širdies nusirito. „Nebereikės daugiau niekur jo ieškoti. Dabar tik vienas rūpestis – kaip reikės jį prisivilioti pas save į namus? “ – susirūpino uošvis.

– Tai kaip čia? Jis gi mūsų šeimos žmogus. Tiek laiko nėra namuose, reikia žinoti, kur jis yra.

– Tai dabar jau sužinojai ir gali nebesirūpinti. Pas mane jam nieko nenutiks.

– Na jau ne. Čia aš jo nepaliksiu. Jo vieta pas mus, kur žmona, kur vaikas. Dabar aš už jį atsakingas. Aš turiu juo rūpintis.

– Matau kaip tu rūpiniesi. Kas iš jo beliko? Ir per tokį trumpą laiką... Jeigu ir toliau taip rūpinsiesi, tai jį ir į grabą nuvarysi.

– Tai tik dabar šiek tiek sunkiau buvo, – teisinosi Patockas, – atsives karvė, paskersiu kiaulę ir vėl visko turėsim.

– Tokį dvarą valdai, o neturi ko šeimynai valgyt paduoti. Nieko sau gaspadorius, – šaipėsi iš Patocko Galinis.

– Tai kad viską išsivežei ir nieko man nepalikai. Ką aš galėjau padaryti plikomis rankomis?

– Tai kaip tau atrodo? Aš išeisiu ir viską tau paliksiu? Juk ten viskas buvo mano rankomis uždirbta. Tau reikėjo dvaro, dabar jį turi. Ko dar nori? Dirbk ir sukis dabar kaip išmanai. Ar aš turėjau dar ir žemę išdirbt tau ir laukus apsėti? Reikėjo anksčiau pagalvot, kad taip bus. Ir išvis, kaip galvojai valdyti dvarą pats nieko neturėdamas? Kur buvo tavo protas? Aš gi siūliau darbuotis bendrai...

– Šiaip ar taip, bet be Lauro aš neisiu iš čia. Turi man jį atiduoti.

– Ar jis koks daiktas, kad mes jį dalinsimės? Eina kalba apie gyvą žmogų. Paklausk jo paties ar norės pas tave eiti? Jis pats pasakys, kur jam geriau būti.

– Tik duok man su juo pašnekėti ir pats pamatysi kaip apsidžiaugs. Galvoji, kad jau parsivežei, tai ir viskas, jis jau tavo? Nieko nebus ir per prievartą nieko nelaimėsi.

– Na ir tavo įžūlumas, žmogau, – jau ėmė pykti Galinis, – eime gi greičiau. Pažiūrėsim kaip jis apsidžiaugs tave pamatęs.

Kai abu vyrai įėjo į vidų, Lauro nerado. Jis jau buvo viršuje, kur Galinis, pasitaręs su Alesia, skyrė jam erdvų, su dideliu langu į kiemo pusę kambarį šio didelio namo palėpėje. Galinis tarnaitei liepė jį surasti ir pasakyti, kad ateitų į šeimyninę.

Kad ir niršo širdyje ant Patocko Galinis, bet pakvietė šį sėstis ir prisėdo pats. Abu nieko nekalbėjo, sėdėjo tylėdami ir laukė pasirodančio Lauro.

Vaikinas, tik pravėręs duris ir pamatęs uošvį, metėsi atgal, bet Galinis jį sulaikė.

– Palauk, nebėk. Ateik į vidų. Reikia viską išsiaiškinti iki galo. Štai yra atėjęs tavo uošvis. Jis nori, kad tu grįžtum pas jį gyventi, – kai Lauras atėjo arčiau, pasakė Galinis, – ar tu eisi su juo?

– Aš nenoriu niekur eiti iš čia, aš noriu čia gyventi. Man čia labai gera.

– Kaip gi taip, vaike? Turi gi savo šeimą, žmoną, vaiką. Visi savi žmonės. Negi tau geriau su svetimais? – graudžiu balsu Patockas kalbino Laurą.

– Dėdė Galinis man ne svetimas. Jis man kaip tėvas. Aš pas jį gyvensiu, kol tik mane laikys. Pas tamstą į kumetyną niekada nebegrįšiu, – Lauras priėjo arčiau Galinio.

– Tavęs laukia Petriukas. Jis vis klausia, kur pasidėjo tėtė? Kodėl neateina? Negi tu jo nepasiilgai?

– Aš negaliu dabar pas jį eiti. Kai dėdė Galinis duos man pinigų, aš nupirksiu saldainių ir tada ateisiu.

– Jam nereikia saldainių, jam reikia tavęs. Jis dar mažas, jam reikia tėvo. Jis verkia, nesupranta, kodėl jį palikai? Einam su manim ir pamatysi kaip jis apsidžiaugs.

– Kai aš dabar neturiu saldainių, tai gal nesidžiaugs... – susimąstė Lauras.

– O tu tik pažiūrėk kokį vaikas iš medžio išpjaustė arkliuką ir liepė tau padovanoti. Petriukas sakė, jei tu nenorėsi eiti pėsčias, tai va, bus arklys, kuris galės tave atvežti. Berniukas mėgsta drožinėti ir jis netingi. Vis pjausto ir pjausto ką nors. Kai tik randa kokią tinkamą lentelę, vis mėgina kai ką išdrožti. Kai jam nepasiseka, tai tą meta ir ima kitą. Pilna pirkia skiedrų, – paaiškino Patockas, kad visi žinotų. – Tu tik pasižiūrėk, – ištraukė iš kišenės ir padavė Laurui grubiai išdrožinėtą medžio gabalą, tikrai primenantį arklį. Jis buvo didele kampuota galva su karčiais, ilga uodega ir su dviem kojom. – Ilgai vargo vaikas, bet arklys išėjo visai panašus, ar ne? Važiuojam, Laurai, dabar jau turim arklį, – linksmai kalbino Patockas. – Na, nenori gyventi, tai nors aplankyk sūnų. Pagyvensi kiek pas mus, panorėsi, vėl galėsi grįžti pas dėdę Galinį. Jis visada tave priims, – atsisuko į Galinį uošvis, – tegul aplanko vaiką. Ką? Čia ne taip toli. Va, pareisim, pažins kelią, žinos kaip ateiti. Jeigu jau moka nueiti į miestelį ir žino kaip grįžti, tai čia gi daug arčiau.

Lauras stovėjo kažkoks pasimetęs, čiupinėjo, vartė rankose arkliuką, grožėjosi, stebėjosi, kad toks mažas Petriukas, jo vaikas, nudrožė tokį gražų arkliuką ir padovanojo jam. Jis jau krimtosi, kad pats nieko negali vaikui padovanoti ir aiškiai matėsi, kad svarstė eiti ar ne, o uošvis vis kalbina.

– Dar ne vėlu. Pareisim iki pietų. Pamatysi, čia visai netoli. Kol kas gražu, saulėta, bet po truputį niaukstosi, gali pradėti lyti... Keli žingsniai iki upelio, per upelį lieptas, o tada nebetoli ir mūsų dvaras. Iš klevo, kuris auga gale sodo, prileidau uzboną sulos, atsigersi. Jeigu aš dabar išeisiu ir tave paliksiu, tu vienas, kad ir labai norėsi, nežinosi kaip ateiti pas Petriuką.

– Kad aš neturiu ką jam padovanoti, – apgailestavo Lauras, – gal kitą kartą, kai turėsiu saldainių.

– Na, gali nueiti su uošviu, jei nori. Tik gerai įsidėmėk kelią, kad žinotum kaip sugrįžti, – matydamas, kad Lauras nori eiti, bet nesiryžta, padrąsino Galinis. – Kai žinosi kelią, galėsi dažniau aplankyti savo sūnų.

– Aš duosiu tau saldainių, galėsi nunešti vaikui. Už tokį gražų arkliuką, žinoma, kad padėkoti reikia, – maloniai šypsojosi ir, užėjusi į kambarį, Alesia.

Kai vyrai jau buvo už vartelių, išėjęs į kiemą, Galinis pašaukė Laurą.

– Pasiimk raktą. Kai ateis vakaras ir norėsi miegoti, be jo neįeisi dvare į savo kambarėlį.

59.

Patockas pasiekė savo. Jis parsivedė į kumetyną Laurą, o kitą dieną atvažiavo ir pirkėjai. Ilgai mastęs ir galvojęs, Lauras griežtai atsisakė važiuoti pas notarą.

– Pas notarą aš nevažiuosiu, jau buvau kartą. Man nepatiko.

– Na, dar šiandien, dar tą vieną kartą, paskutinį ir daugiau jau niekada nebereikės, – nėrėsi iš kailio Patockas, – būk geras. Kai parduosim dvarą, aš tau duosiu daug pinigų. Visą laiką jų turėsi ir niekada netrūks, – bet Lauras ne tik kad atsisakė važiuoti, bet, trumpam pasišalinęs, jis ir visai dingo.

Patockas puolė jo ieškoti. Pirmiausia jis išvaikščiojo visas tuščias kumetyno trobas : „Gal kur pasislėpė? Gal kažkur toli nuėjo? Tik ką buvo...“ Viską apžiūrėjęs, Patockas tekinas nubėgo į dvarą. Lauro kambarėlis buvo užrakintas. „O gal išėjo atgal pas Galinį? “, – ir Patockas pabėgėjo galiuką, pašaukė ir vėl grįžo atgal. „O gal jau atsirado, kol aš čia laksčiau? Negalima ilgai užtrukti, juk namuose laukia žmonės... Ką jiems reikės pasakyti? “ – blaškėsi Patockas.

Kai uošvis taip įkyriai įkalbinėjo Laurą važiuoti pas notarą, jam buvo nemalonu tai klausyti. Pirkioje sėdėjo kažin kokie nepažįstami vyrai ir jis jų bijojo. „Ar ne geriau visai iš čia išeiti ir grįžti pas dėdę Galinį? “ – kilo Laurui mintis ir jis, nieko nelaukdamas, išėjo iš kumetyno. Jis dar gerai prisiminė kur eiti. Tik vakar su uošviu iš Galinio sodybos jie čia atėjo. Kol uošvis lakstė po dvarą jo ieškodamas, Lauras jau spėjo nueiti kelio galiuką, bet jam buvo neramu: „Kodėl vis nėra upelio su lieptu? Atrodo, jau taip ilgai einu, o upelio su lieptu vis nėra...“

Lauras paeina, pastovi, pasidairo. Panašu, kad jis eina tuo pačiu keliu, kuriuo vakar atėjo. Ir tie medžiai pakelėje lyg matyti, štai ta pati krūva akmenų, suverstų šalikelėje. „Gal vis tiktai grįžti atgal, kol nepasiklydau? “ – jau išsigando Lauras, bet vis dėlto pasidrąsinęs, nusiraminęs, jis žengė į priekį ir štai pagaliau pamatė upelio vingį pievoje.

Kol neatėjo iki upelio, Lauras visą laiką baiminosi, bet, kai lieptu perėjo į kitą upelio pusę, visai nusiramino.

Taip ir buvo. Lauras nepasiklydo. Jau iš čia matyti, kaip raudonuoja trobesių stogai: „Ten dėdės Galinio dvaras, ten rasiu ir jį patį“.

Kai Lauras atėjo į šeimyninę, visi sėdėjo už stalo ir valgė pietus.

– Va ir Lauras, – jį pamatęs, truputį nustebo Galinis, – ar vienas atėjai? Sėsk, pavalgysi. Kodėl ten taip trumpai viešėjai?

– Ten atvažiavo kažkokie nepažįstami vyrai ir uošvis norėjo, kad aš su jais važiuočiau pas notarą. Bet aš važiuoti nenorėjau ir atėjau čia.

– Ar tu nežinai, ko uošviui reikėjo pas notarą? – rimtai susidomėjo Galinis.

– Nežinau. Sakė, kad notarui parduos dvarą, o man duos daug pinigų, Bet aš vis tiek nenorėjau važiuoti.

„Tai štai kam Patockui taip buvo reikalingas Lauras. Jis tiesiog meldė, kas šis eitų su juo. Matyt jau buvo susiradęs pirkėjus, o be Lauro juk neparduosi. Ne jo galioje. Turi būti ir savininkas. Jeigu tik Patockas galėtų, tai Lauro nė nesiklaustų “, – viską suprato Galinis.

– Gerai padarei, vaike, kad nevažiavai. Jei tik būtum sutikęs, būtum praradęs savo dvarą. Nematytum tu nei dvaro, nei pinigų. Su Patocku reikia nutraukti bet kokius santykius. Daugiau nei tu ten, nei jis čia kojos nekelsit. Negeras žmogus tas tavo uošvis, jeigu nori iš tavęs viską atimti. Ir išvis būtų buvę geriau, jeigu būtum neapsiženijęs.

– Tai kad jis labai prašė, – teisinosi Lauras, – kai tikras jaunikis neatvažiavo, tai ir prašė, kad nuvažiuočiau į bažnyčią vietoj jo.

– Prašė, kad ženytumeisi?, – sukluso Galinis.

– Taip. Buvo vestuvės, buvo daug žmonių, bet nebuvo jaunikio, – pradėjo prisiminti Lauras, – o be jaunikio kunigas nebūtų davęs šliūbo... Taip man sakė uošvis.

– Tai taip ir suženijo kunigas tave bažnyčioje? – po truputį Galiniui pradėjo aiškėti tikra padėtis.

– Taip. Jeigu ne lietus, tai būčiau tuoj po šliūbo išėjęs. Kai labai pradėjo lyti, tai pasilikau ir nakvojau daržinėje, kol nustojo lyti. Tada ir išėjau.

Galiniui kuo toliau, tuo įdomiau.

– Kodėl daržinėje? Kodėl ne su jaunąja vienoje lovoje?

– Daržinėje buvo mano guolis. Aš ten ir gulėjau visą laiką kol buvau vienkiemyje. Man niekas nedavė lovos gulėti.

– Ei, vyruti! Tu arba neprisimeni, ar nenori prisiminti, ar tiesiog meluoji. Nebijok, sakyk teisybę kaip buvo? Man viską reikia žinoti, – griežtai klausinėjo Laurą Galinis.

– Aš ir sakau taip kaip buvo, – gynėsi Lauras, – kam man meluoti?

– Tai iš kur tada vaikas? – jau beveik piktai užsipuolė Galinis.

– Na, po šliūbo kunigas liepė pabučiuoti Marcelę ir aš ją pabučiavau, nors labai nenorėjau. Ji negraži… Ar aš žinojau, kad nuo to atsiranda vaikai? – arti ašarų Lauras.

Po tokios kalbos Galinis ilgai sėdėdamas mąstė. Jis stengėsi suprasti, kaip yra iš tikrųjų.

– Apženijo vietoj tikro jaunikio… O kodėl nesirodė tikras jaunikis? Žinoma, galėjo kas nors atsitikti… Ar susirgti, ar net numirti, bet kodėl tada nepalaukti, neišsiaiškinti, o žūt būt ištekinti dukrą? Gal buvo kokių nors priežasčių? Ar negalėjo būti taip, kad nuotaka nėščia, jaunikis nesirodo, o gal ir visai neatvažiuos? Už stalo suprašyti svečiai, bažnyčioje laukia kunigas, o čia sukiojasi Lauras ir visai sukalbamas… Panašu, kad jis ten nebe pirma diena, kai maišėsi. Jie įkalbėjo, o tas sutiko… Ir vedybos netikros ir vaikas ne Lauro… Klausimas dar, kaip vyko tos vedybos? Kas galėjo sutuokti su tokiu niekam nežinomu žmogumi be dokumentų? Įdomu, kas sudarinėjo, pasirašinėjo ir užantspaudavo tokius metrikus ir išdavinėjo jų nuorašus?

Bet tas Galiniui ne tiek svarbu. Reikia tik džiaugtis, kad, susidėjus tokioms aplinkybėms, liko neapgrobtas Lauras. Iš Patocko reikia tučtuojau susigrąžinti visus dokumentus. Maža ką jis dar gali sugalvoti. Nepavykus vienaip, gali bandyti kitaip. Jis ne šiaip sau sukčius, bet dar ir labai pavojingas. Susitaręs su kokiu šunadvokačiu, gali ryžtis net dar vienam suklastojimui. Iš tokio galima visko tikėtis.

Kai Galinis su Lauru nuvažiavę į dvaro kumetyną pas Patocką pareikalavo dokumentų, jis iškart nenorėjo jų atiduoti.

– Čia mūsų šeima, mes kartu gyvename tai ir dokumentai turi būti pas mus…

– Tau jie jau nebereikalingi, – pertraukė jį Galinis, – nuo šiol Lauras jau čia nebegyvena. Pas patį aš jau jo nebepaliksiu. Čia jam nesaugu. Tu sieki jį išnaudoti, kėsiniesi į jo nuosavybę. Ir išvis aš išsiaiškinau, kad ir vaikas ne jo. Turėsi atsakyti, kad apgaulės būdu apvesdinai jį su savo dukra ir bandei primesti Laurui svetimą vaiką. Kad nori, gali ieškoti savo teisybės, o mes paieškosim savo… Jeigu bus reikalas, paduosim tave į teismą, ištirsim Lauro tėvystę ir įrodysim tavo melą.

Patockui teko nusileisti. Ar jam su Galiniu bylinėtis? Vis tiek teisybė jo pusėje. Dabar kaip ten bebūtų, jis turi stogą virš galvos ir pavalgyti, o jeigu užrūstinsi jį, išmes iš kumetyno, paduos į teismą ir ten pralošus, tektų sumokėti krūvą pinigų už teismo išlaidas. Šiaip ar taip Patockas pripažino savo pralaimėjimą..

Parvažiavęs namo, Galinis pasišaukė žentą Algį ir jie ilgai tarėsi, ką toliau daryti su dvaru dabar, kai išsiaiškino Patocko užmačias. Iškart atrodė, kad padėtis siaubinga. Nebėra ten nei gyvulių, nei technikos, dvaras tuščias, žemė dirvonuoja, bet, geriau viską apmąsčius, ne taip jau ir baisu. Kad ir pastovės dar kokius metus žemė nedirbama, nieko baisaus neatsitiks. Rudenį visus plotus suars traktoriais, pavasarį išpurens ir vėl galės užsėti laukus. Vietoj mėšlo pirks ir tręš mineralinėmis trąšomis. Sėklos užteks.

Pirmi metai bus nelengvi, bet praeis vieni, kiti ir viskas grįš į senas vėžes.

– Tai va, žente, – Sako Galinis agronomui Algiui, – jeigu nori, netingi, tai gali grįžti į didįjį dvarą. Na, o aš liksiu darbuotis čia. Man jau per sunku valdyti tokį didelį ūkį. Man ir čia darbų per akis, o pats jaunas, įveiksi visus sunkumus ir dar geriau valdysi dvarą negu aš.

– Tik reikia ieškoti kumečių, – neprieštaravo Algis, – turint žmonių, bus galima atgaivinti viską iš naujo. Ten man darbas žinomas, dirbti netingiu, susidorosiu. Tik kaip bus su technika?

– Padargų ir technikos užteks tos pačios abiems laukams išdirbti. Pasidalinsim. O ką darysim su padegėliu? Privirė jis čia košės toks nedėkingas padaras. Ar laikysi tu jį kumetyne? Jis nesąžiningas ir tokiu darbininku negalima pasitikėti.

– Tegul sau būna. Žmonių vis tiek reikia. Jei gerai dirbs, tai gyvens, o nenorės dirbti, turės apleisti kumetyną. Maža bėda. Nors ir sukčius, bet vis tiek žmogus žiauriai nukentėjęs.

– Betgi ir įžūlumas neįsivaizduojamas. Dar suprasčiau, jeigu Lauras iš tikrųjų būtų jo žentas, bet tos vedybos ir vaikas pakrikštytas ir metrikai Lauro vardu – viskas apgaulė. Įdomu, kaip kunigas sutuokė be dokumentų?

– O kaip bus su Lauru? – paklausė Algis, – su kuo jis gyvens?

– Manau, kad mes abu liksime čia. Jis prie manęs prisirišęs, panašu, kad nenorės su manimi skirtis. Pagaliau matysim, kaip jis panorės.

Taip pasišnekėję, vyrai baigė kalbą ir pakilo. Galinis ištiesė ranką Algiui, šis padavė savąją Galiniui ir jie apsikabino.

– Dar tuos metus pagyvensime kartu, o kitą pavasarį skirsimės. Kad tik būsim sveiki, neblogai gyvensim ir toliau. Nė kiek neabejoju, kad tau seksis ir ramia širdimi perleidžiu tau didįjį dvarą į tavo rankas. – pasakė Galinis ir vyrai išsiskyrė.

2014 m.

Miestas paviliojo

1.

Vienmetės Simona ir Pranutė buvo draugės nuo pat mažų dienelių. Kartu lankė ir baigė pradžios mokyklą, abi priėjo prie pirmos komunijos. Mokyklos patalpose įsikūrusiuose trijų mėnesių kursuose abi mergaitės mokėsi siuvinėti, megzti, austi juostas, o vėliau žiemos vakarais, susibėgusios į vieną vietą, dažniausiai pas Simoną, dirbdavo ką išmokusios. Mergaitės megzdavo gražias raštuotas pirštines, riešines, siuvinėjo tiesiamus ant stalo takučius, servetėles, ant indaujos lentynų kampučius ir ant lovų gražias pagalvėles.

Simonos tėvas Simonas Indriūnas – pats turtingiausias miestelio gyventojas. Jo dviejų valakų laukai buvo išsidriekę čia pat už miestelio, o naujos, gražios trobos buvo miestelio puošmena. Gyvenamas namas su didžiule veranda į pietų pusę ir dviem vienalangėmis mansardomis atrodė kaip koks dvaras, kurio raudonos skardos stogas buvo matomas iš tolo, vos tik keleiviui pasukus vieškeliu miestelio link.

Viename gyvenamojo namo gale esantys kambariai buvo skirti samdiniams, o kitoje namo pusėje gyveno gaspadoriaus šeima. Indriūno šeima ne taip ir didelė. Pats su žmona, sūnus Valentinas ir paauglė Simutė.

Kai mergaitė baigė pradžios mokyklą, tėvai nežinojo, ką su ja daryti. Su sūnumi viskas buvo aišku – jam atiteks ūkis, o Simoną buvo nutarta leisti mokintis, bet kai ji taip nenorėjo, verkdama prašėsi, kad nevežtų į gimnaziją, tai negi per prievartą vaiką varysi?

Po teisybei, tai kam mergaitei mokslai? Ji gaus didelę pasogą, išeis į gerą vietą, bus kokio nors stambaus ūkio gaspadinė, ar to negana? O tam, kad gerai mokėtų šeimininkauti dideliame ūkyje, reikia leisti kokiems metams pas vienuoles į Panevėžį, į ūkininkaičių mokyklėlę, kad pasimokytų virimo, kepimo, konservavimo ir visų kitų ūkio tvarkymo subtilybių. Taip sugalvojo tėvas: „Pats laikas... Rimtiems ūkio darbams mergaitė dar per menka. Praeis kiek laiko, kol baigs kursus, paskui savarankiškai pasipraktikuos namuose, dar metus, kitus pabus pagalbininke motinai prie pečiaus, o tada bus galima jau pratinti prie ūkio darbų. Bet kažin ko reikalauti irgi negali, juk savas vaikas. Visiems sunkiems darbams yra samdiniai, o Simutei užteks padirbėti nors ir iki pietų. Nebūtinai gi jai kepti per vidurdienio karščius, geriau jau pailsėti, parėjus namo. Ir taip diena po dienos, metai po metų, sueis mergaitei ir dvidešimt... O kai jau dvidešimt metelių sulauks, galima bus ir už vyro išleisti“.

Mergaitės savo tėvų namuose – tai kaip viešnios. Visas gyvenimas jų laukia svetimuose vyro namuose, kurie ilgainiui tampa savais ir daug brangesniais nei tėviškė.

Kai jau buvo rimtai nuspręsta Simoną nuvežti į Panevėžį, ši ėmė kalbinti ir Pranutę.

– Važiuojam kartu su manimi. Tėtis jau buvo nuvažiavęs, surado man kambarį. Už tą pačią nuomą galėsime gyventi abi, tau nieko nekainuos. Maisto kiek galės įdės tavo mama, o aš paprašysiu savo mamos, kad įdėtų šiek tiek visko daugiau, kad užtektų mums abiems. Kad tik taviškiai įstengtų už mokslą susimokėti, o daugiau nieko ir nereikia...

Pranutė dešimtininko duktė. Pas juos visai kitas gyvenimas. Pas Indriūną daug žemės ir tik du vaikai, o pas dešimtininką Daukšą prie kelių hektarų pulkas vaikų. Ir vyriausia iš jų – Pranutė. Šeima nebadauja, žinoma, duonos užtenka, bet, kai tik reikia kam nors pinigų, tai jų nėra iš ko pasidaryti ir gana. Supranta tėvas, kad čia būtų puiki proga Pranutei pasimokyti, tai gyvenime praverstų... Kad ir ne tokie dideli pinigai, bet ir tų nėra iš kur paimti...

Bet vis tiktai, kai Kalėdom grįžo pas ūkininką už piemenį metus ištarnavęs dešimties metų broliukas Juozukas, visi nusprendė, kad vaiko atneštą algą reikia panaudoti Pranutės mokslams. Namuose pailsėjęs Juozukas vėl išėjo tarnauti, o po Trijų Karalių abi mergaites Indriūnas išvežė Panevėžin į dešimties mėnesių kursus pas vienuoles.

Vienuolės mokė ne vien tiktai virti ar kepti, bet dar mokė kaip gražiai ir skaniai paruošti kiaulieną, jautieną, paukštieną ir žuvį. Daug dėmesio buvo skiriama skerdienos konservavimui, aiškinama, kokie reikalingi prieskoniai. Ūkininkaitės buvo mokomos kaip paruošti kumpį, skilandžius, šoninę bei dešras rūkymui, kaip ir ko reikia dėti, kad gaminiai išlaikytų gražią rausvą spalvą juos prapjovus. Vienuolės nemažai dėjo pastangų, kad išmokytų mergaites gražiai padengti stalą didesniam ar mažesniam svečių skaičiui, kaip sudėti indus ir stalo įrankius, kaip patarnauti svečiams. Didelį dėmesį kursuose vienuolės skyrė perteikdamos žinias apie taupų ir racionalų ūkio tvarkymą, kurios turėtų praversti tvarkantis savuose ūkiuose ar dirbant ekonomėmis dideliuose dvaruose.

Kiekvieną dieną buvo gaminamas naujas patiekalas, stalą dengė vis kita mergaitė, o pagamintą valgį čia pat visos susėdusios ir suvalgydavo, laikydamosios gero elgesio prie stalo taisyklių ir, žinoma, naudodamosios peiliu, šakute bei kitais stalo įrankiais. Vienuolės perteikė ypač daug silkės paruošimo receptų. Kiekvieną kartą skirtingai paruošta, ji buvo tokia skani, kad mergaitės nekantriai laukdavo trečiadienių ir penktadienių. Tos pasninko dienos ir buvo skiriamos šviežios žuvies ir silkės patiekalų gaminimui.

Mokinės ne tik kad pratinosi gaminti valgius, bet dar visus receptus smulkiai ir stropiai užsirašydavo į sąsiuvinius, kad reikalui esant, galima būtų paskaityti, jei kas pasimiršo. Tokią receptų įvairovę vargu ar būtų galima įsiminti visam gyvenimui, tuo labiau, kad visi tie skanėstai juk nebus gaminami kasdien. Nebent metinių švenčių proga arba pasitaikius kokiam nors ypatingam svečiui.

Spalio viduryje baigėsi mokslas ir Indriūnas mergaites parsivežė į miestelį. Jau Kalėdų šventėm jos abi paruošė tokį šventinį stalą ir prigamino tiek skanėstų, kokio dar niekas niekada dar nebuvo matęs tuose namuose.

Kūčios praėjo kiek kukliau, kad ir iš dvylikos patiekalų, nepažeidžiant pasninko reikalavimų, prisilaikant nuo senų laikų liaudyje žinomų, tam vakarui skirtų tradicinių receptų. Bet jau Kalėdų stalas lūžo nuo pagamintų patiekalų įvairovės. Nežiūrint to, kad ant balta staltiese uždengto stalo ir taip jau viskas atrodė gražiai, bet dar prie kiekvienos lėkštelės buvo padėta po žalumyno šakelę. Žalios mirtos puošė stalą, o sodria petražolių žaluma buvo papuoštos lėkštės su šaltiena ir kitais mėsos užkandžiais.

Anksti rytą, išleidusi visą savo gausią šeimyną į bernelių mišias, Pranutė, taip kaip buvo susitarusios, atėjo pas Simoną, kad abi paruoštų pusryčius. Simona irgi nėjo į bažnyčią, liko namuose ir, sulaukusi draugės, užkūrė viryklę. Pranutė įkūrė pečių, kad išvirtų iš vakaro paruoštos bulvės kiaulėms. Kai po pamaldų grįžo Simonos tėvai ir brolis Valentinas, jų laukė maloni staigmena. Kol šeima meldėsi bažnyčioje, mergaitės spėjo gražiai padengti stalą, paruošti pusryčius ir, tik namiškiams pasirodžius, jau nešė karštą raudonųjų burokėlių sriubą su dešrelėmis į stalą.

Iš netikėtumo visi net stabtelėjo prie durų. Pirmas atsitokėjo Valentas. Jis, nusivilkęs kailinukus, pasigavo nuo suolo pavožtą kibirą ir nuskubėjo į rūsį įleisti alaus, o tėvas ir motina dar vis stoviniavo, negalėdami atsigrožėti.

– Na, ko gi laukiat? – paragino Simona, – sriuba atauš. Pagalvojom, kad kaip tik tiks, kai sušalę grįšite iš bažnyčios.

Motina, nusivilkusi šiltą paltą, nusirišo skarą ir nunešusi padėjo už mūrelio. Tėvas, pakabinęs kailinius ir kepurę ant kabyklos prie durų, susiglostė delnais žilus plaukus ir sėdosi už stalo. Atėjusi motina atsisėdo prie jo.

– Tai štai ką reiškia jaunos, mokintos gaspadinės... – neiškentė nepagyręs mergaičių tėvas. – Gražu žiūrėt. Ne veltui visą vasarą praleidot pas vienuoles. Už tokio stalo ne gėda būtų ir kleboną pasodinti.

Nors tėvai ir susėdo už stalo, bet nevalgė. Palaukė kol ateis Valentas ir tik tada, kai jis atėjęs pripylė visiems po stiklinę alaus ir atsisėdo už stalo, prisėdo ir mergaitės.

Sočiai papusryčiavę, visi ilgokai užsibuvo prie stalo šnekučiuodamiesi, juokaudami, o kai Pranutė susiruošė namo, Simonos motina pridėjo pilną pintinę vaišių ir liepė nunešti tėvams.

2.

Dar ne kartą mergaitės pradžiugino namiškius savo sugebėjimais. Velykom jau daug gražiau galima buvo papuošti stalą. Nutirpus sniegui, miško aikštelėse pasirodė pataisai, darželiuose pražydo ankstyvos gėlės. Nuskynus keletą žiedų ir prie jų pridėjus karklo kačiukų ir kadagių šakelių, buvo galima sudaryti nors ir kuklią, bet pakankamai gražią pavasarinę puokštę.

Kiaušinius dažė ir įvairiais raštais margino vašku iš anksto, gal prieš savaitę. To meno mergaitės irgi išmoko pas vienuoles. Anksčiau to niekas nemokėjo. Dažydavo tik svogūnų lukštais, paskutinėdavo – to ir užtekdavo. O dabar, pastatyta viduryje stalo prie pavasarinės puokštės, kraitelė su margučiais taip gražiai atrodė, kad niekas neišdrįso jų daužyti ir valgyti.

O kiek dar buvo atšvęsta kitų švenčių prie gražiai papuošto stalo... Kiek praleista vakarų mezgant ir siuvinėjant drauge, bet, kai abi mergaitės sulaukė aštuoniolikos, jų keliai išsiskyrė.

Simona, aišku, ir toliau liko gyventi pas tėvus miestelyje, o Pranutė išėjo tarnauti pas ūkininkus. Jos nebesimato ištisus metus ir susitinka bei pabendrauja tik per tą laiką, kai Pranutė po tarnystės grįžta į namus pailsėti. Bet tai trunka neilgai. Atšventusi Kalėdas namuose, po Trijų karalių ji vėl išvažiuoja ir Simona lieka viena. Iš pradžių ji labai ilgėjosi draugės, paskui pradėjo viskas pasimiršti, ypač kai jų namuose pradėjo lankytis dailus, dar nematytas jaunikaitis.

Kai mirė senas girininkas, į jo vietą dirbti girininkijoje atvažiavo, ką tik aukštuosius miškininkystės mokslus baigęs, naujas girininkas – jaunas, gražus, inteligentiškas jaunuolis. Pirmiausia su juo susipažino Valentas. Jaunasis girininkas Justinas taip kaip ir Valentas – šaulys ir pirmą kartą jie susitiko šaulių sueigoje. Abu sušneko, patiko vienas kitam ir greitai susidraugavo. Kai jau tapo draugais, Valentas pasikvietė girininką į savo namus, supažindino su sese. Po pirmo apsilankymo girininkas Justinas prisirišo prie tų namų. Jam buvo malonu, kad draugo tėvas, būdamas solidus ūkininkas, noriai su juo šnekasi, domisi jo darbu, teiraujasi, kaip jam sekasi, mato, kaip nudžiunga sesė Simona jį pamačiusi. Vaikinas pastebėjo, kaip mergina stengiasi jam įtikti, visada kuo nors pavaišina, palydi per kiemą ir atkelia vartelius, kai jis važiuoja namo. Justinas pastebėjo, kaip mergaitė nuleidžia akis, kai jis spaudžia ranką atsisveikindamas. Iš pradžių Justinas nedrįsdavo ateiti vienas. Laukdavo ar šeštadienio, ar sekmadienio, kad galėtų ateiti su Valentu, o paskui, kad ir viduryje savaitės, sėda ant dviračio ir atvažiuoja neva draugo aplankyti. Justinui jau nebesvarbu ar ras Valentą namuose, ar ne, svarbu kad tik būtų Simona. Jam malonu matyti kaip mergaitė užrausta jį pamačiusi ir gera jausti, kad ir jam pačiam, ją matant, ima tankiau plakti širdis.

– Kas tai? Negi aš įsimylėjau? – Justinas nedrąsiai bando analizuoti savo jausmus. – Malonu ir tiek, nors nieko blogo, jeigu ir iš tikrųjų taip įvyktų. Mergaitė jaunutė, puiki, graži... Gal kiek per jauna rimtiems ketinimams, bet galima būtų ir palaukti metelius, kitus... Na, o aš pats? Man jau dvidešimt šešeri, baigiau mokslus, turiu darbą, neblogą atlyginimą. Atrodo, kad ateitis nusimato nebloga. Ko dar laukti? Bet skubėti irgi nėra ko. Nors mergaitė labai miela ir man labai patinka, bet tai tik pirmos pažinties dienos, pirmi įspūdžiai. Mes ką tik susipažinome, nespėjome dar pabendrauti, dar nebuvome susitikę jaunimo susibūrime... Įdomu būtų ją pamatyti šokiuose... Gal ji jau turi vaikiną ir man neverta čia lankytis? Bet vis tiktai kaip būtų malonu ją apkabinti ir arčiau savęs priglausti nors šokio metu.

Simona apie jauną girininką irgi daug galvoja, bet jos mintys daug kuklesnės. Jai rūpi tik viena – ar atvažiuos šiandien, ar ne? O jeigu neatvažiavo šiandien, tai ar atvažiuos rytoj? Apie naują pažįstamą Justiną Simona jau daugiau galvoja negu apie Pranutę. Ji kuo toliau, tuo mažiau jos ilgisi, o jeigu jau atvirai, tai ji draugę ir visai užmiršo. Jai tik įdomu, ką pasakys Pranutė, pamačiusi Justiną? Ar girininkas patiks Pranutei taip pat kaip jai patinka? Jeigu taip, tai Simonai bus smagu pasigirti prieš draugę, kad ją lanko toks vaikinas. Na, žinoma, norėtųsi sužinoti kaip sekasi Pranutei? Ar nesusirado ir ji kokio bernelio svetimuose kraštuose? Žodžiu, turės ką pasipasakoti viena kitai susitikusios.

Užteko vienos gegužinės, kad girininkas Justinas įsitikintų, jog Simona laisva. Ji šoko ne su kuriuo nors vienu, bet su visais, kurie ją kvietė. Mergaitė neatsisakė pašokti ir su juo. Tam pirmam pasilinksminimui vaikinas ypatingai ruošėsi. Pasipuošė šaulio uniforma, gerai žinodamas, kad su jokiu kostiumu jis taip gražiai neatrodys. Kiti bernaičiai gegužinėje buvo apsirengę daug kukliau. Net ir Valentas nesugalvojo apsivilkti uniformos šokiams. Justinas buvo tik vienas toks visoje gegužinėje. Toks šaunus, gražus, aukštas, tiesus, dar nematytas naujas žmogus neliko mergaičių nepastebėtas. Kažin iš kur jis atsirado? Visom buvo įdomu sužinoti, kas jis toks? Mergaitės klausinėjo viena kitos ir slapčia kiekviena tikėjosi ar nepakvies jos šokti?

Pasirodo, Justinas ne tik gražus, bet ir linksmas vyrukas, nesipuikuoja, kad ir su uniforma. Lyg norėdamas susipažinti, pašokdino visas mergaites, o kai pašoko su Simona, nebesitraukė nuo jos iki pat gegužinės pabaigos. Visą likusį vakarą jie praleido kartu. Ir šoko, ir pasėdėdavo ilsėdamiesi, o kai baigėsi vakaras, Justinas parlydėjo Simoną į namus.

Vedinas dviračiu, jis su Simute atėjo iki sodo ir jie dar ilgai sėdėjo ant suolelio po obelimi ir, kai auštant parėjo Valentas ir rado juos tebesėdinčius, pats prisėdo prie jų.

– Na, kaip tau mūsų jaunimas? – linksmai paklausė Justino, – ar gerai pasilinksminai? Ar neteko nuobodžiauti?

– Ar galima nuobodžiauti, kai tiek mergaičių ir viena už kitą gražesnė. Tikrai nebuvo nuobodu, – prisipažino Justinas. – Ar dažnai čia pas jus rengiamos tokios gegužinės? Kada galima tikėtis vėl tokios šventės?

– Čia jau priklausys nuo mūsų šaulių, – rimtai atsakė Valentas. – Šią gegužinę surengė pavasarininkai, o dabar jau mūsų eilė. Paprastai rengiame porą gegužinių per vasarą.

– Truputį per mažai. Kodėl negalima būtų surengti dažniau? – susidomėjo Justinas, – kiek pastebėjau, tai jaunimo čia daug. Kur dėtis per vasarą jauniems, kai ateina sekmadienis? Juk norisi kultūringai praleisti laisvadienį, pasilinksminti, atsipalaiduoti... Renginys praėjo gražiai, nesimatė girtų, niekas nesukėlė bereikalingo triukšmo, muštynių. Jūsų jaunimas linksmintis moka.

– Jaunimo daug, bet jis neorganizuotas, – apgailestavo Valentas, – viso labo tik šauliai ir pavasarininkai. Nepasakyčiau kad tos organizacijos labai gausios.

– Ne tiesa, – nusijuokė Simutė, – yra dar viena, tai tretininkių davatkų sąjunga.

– Na, iš tokios partijos gegužinių nesitikėk, – kartu su ja nusijuokė Valentas, – joms rūpi kiti reikalai.

– Įdomu, kokie tos partijos reikalai ir veikla? – taip pat juokais paklausė Justinas.

– Na, joms reikia žinoti kas eina į bažnyčią, kas ne. Reikia girdėti, kas negražiai šneka apie kunigus, matyti, kada jaunimas grįžta iš pasilinksminimų, kokia mergaitė su kokiu vaikinu draugauja ir kaip ilgai jis išbūna pas ją užsukęs? – aiškino Valentas. – Labiausiai tai jos stebi, ką veikia vikaras, jaunas kunigėlis ką tik naujai atkeltas. Rūpi joms ar ne per daug bendrauja su jaunimu, kad Dieve gink neįsimylėtų kokios mergaitės. Tik ką nors įtartino pastebėjusios, tuoj pat praneša klebonui ir tada šis imasi atitinkamų priemonių.

– Įdomu, kokiomis priemonėmis klebonas auklėja savo vikarus? – juokėsi Justinas.

– Dažniausiai išvaro iš savo parapijos. Miestelyje kažkodėl labai dažnai keičiasi jauni kunigai. Tuo turbūt ir pasireiškia tretininkių organizacijos veikla. Buvo čia ne taip seniai toks nuotykis su vienu jaunu kunigėliu. Atvažiavo jis į kleboniją ir atsivežė patefoną. Per visą vasarą, grįžęs iš bažnyčios po vakarinių mišių, jaunas kunigėlis atkeldavo vartus į klebonijos kiemą, atidarydavo savo kambario langus ir per visą miestelį nuskambėdavo „pupų dėdės“ armonika ir linksmi kupletai. Niekas tokių dalykų dar nebuvo matęs ir girdėjęs, kad iš tokios nedidelės medinės dėžutės, pastatytos ant palangės, sklido tokie garsai. Nenuostabu, kad šeštadienių ir sekmadienių pavakariais susirinkdavo miestelio gyventojai prie šventoriaus pasiklausyti tokių dyvų. Drąsesni net į kiemą užeidavo, na o kiemas su gėlių klombomis čia pat po klebono langais. Paprastom dienom žmonių susirinkdavo mažiau, bet jau išeiginių dienų pavakariais jaunų, senų ir vaikų pilnas kiemas. Kunigėlis jaunas, gražus, linksmas, visiems maloniai šypsojosi, vaikus apdalindavo saldainiais, kalbindavo vaikinus ir mergaites ir kartas nuo karto pakeisdavo plokštelę.

– O ką sakė klebonas? – įdomu Justinui.

– Klebonui labai nepatiko, bet kunigėlis nepaisė jo perspėjimų ir toliau viliojo miestelėnus į klebonijos kiemą. Iki šiol, būdavo, į klebonijos kiemą šiaip sau nepateksi. Klebonija kartu su šventoriumi atitverta nuo miestelio gatvės aukšta akmenine tvora. Galima buvo užeiti tik su labai rimtu reikalu ir tai tik per ūkišką kiemą, pro šeimyninę. Per paradinį įėjimą pro stiklines gonkas vaikšto tik pats klebonas, kunigai per atlaidus ir tie žmonės, kuriuos klebonas pasikviečia. O dabar – didžiuliai vartai plačiai atidaryti, klebonijos kieme pašaliniai žmonės, laksto vaikai. Kažkokia netvarka... Klebonas siunta, bet: „Kunigėlis taip bendrauja su parapijiečiais ir už tai bausti jo juk negali... Dabar jau nebe tie laikai kaip anksčiau... Kai miestelyje prisiveisė visokių ateistų ir laisvamanių judėjimų... Dabar ir seminarijose skatina būsimus kunigus daugiau bendrauti su žmonėmis, o ypač su jaunimu, kad abejingesnius patraukti prie bažnyčios vertybių, sudominti bažnytininkų veikla“. Klebonas vos pakenčia, o davatkos tam ir yra, kad stebėtų ar neprasižengs kur kunigėlis, ar nepasišiukšlins taip, kad galima būtų juo atsikratyti.

– Na kaip? Ar klebonui pavyko?

– Žinoma, kai atėjo žiema ir nutrūko toks bendravimas su parapijiečiais klebonijos kieme, kunigėlis taip įsidrąsino, kad vieną sekmadienio vakarą su visu patefonu atėjo į miestelio vakaruškas. Pastatęs patefoną ant stalo, uždėjo plokštelę su linksma polkute ir jaunimas iki pat vidurnakčio šoko prie patefono muzikos. Kunigėlis vos spėjo keisti plokšteles.

– Na ir kas? Ar čia blogai? Visai gražu iš kunigėlio pusės. Negi tai užkliuvo klebonui?

– Ir dar kaip, – tęsė pasakojimą Valentas, – nepatikėsi, kokia kilo audra. Pasipiktino ne tik davatkos ir klebonas, bet visa tikinčiųjų bendruomenė. Plačiai pasklido kalbos smerkiančios kunigėlį. Pasigavo tą nuotykį ir satyrinis laikraštukas „Kuntaplis“. Kaipmat jame pasirodė pajuokianti kunigus žinutė su karikatūra. Ten buvo rašoma, kad vienas vikaras ne tik dalyvavo jaunimo vakaruškose su savo muzika, bet, pasikaišęs sutaną, pats šoko su mergaitėmis.

– Betgi taip nebuvo, – pasipiktino Simutė, – juk jis tikrai nešoko, – bet Valentas ją nutraukė.

– Tai tik mes žinome, kad taip nebuvo, bet tokiam laikraščiui, kad tik iš ko pasišaipyti, sudominti ir pralinksminti skaitytoją.

– Bet kaip taip galima? Kaip gali taip rašyti? – piktinosi Simona.

– Tas „Kuntaplis“ dar ne tokių dalykų yra prirašęs, – kažką prisiminęs, staiga prapliupo juoktis Valentas. – Pernai aš pats perskaičiau trumpą žinutę kaip žurnalistas pranešė redakcijai : „Apskrities kaimuose ir vienkiemiuose jau baigti visi rudeniniai darbai. Vyrai nusipjovė, o moterys nusirovė“.

Valentui ir Justinui juoko iki ašarų, o Simutė santūresnė. Ji net nelabai tiki, ką Valentas sako. Jis pats gal prasimanė. Negi galėtų taip rašyti laikraštis?

– Na, ir kuo viskas baigėsi? Kaip tas kunigėlis buvo nubaustas? Gal pašalino iš kunigų? – surimtėjęs paklausė Justinas Valento.

– Nemanau, kad būtų sulaukęs tokios griežtos bausmės. Perkėlė į kitą parapiją ir tiek. Kiek kunigai daro klaidų ir jeigu visus šalintų, nebeliktų kunigų parapijose.

– O naują ar atkėlė. Ar yra naujas vikaras klebonijoje? – pasidomėjo Justinas.

– Tai žinoma. Bet mes dabar savo kunigo nematom. Nebent bažnyčioje per pamaldas. Šaulių kunigai irgi nemėgsta. Pavasarininkai – jų pasididžiavimas.

3.

Justinas ir toliau lankė Simoną. Jie jau draugai ir kuo toliau darėsi artimesni, bet apie meilę dar nešneka.

Simona tai jau seniai vaikiną įsimylėjusi, bet jai neaišku, ką galvoja Justinas. Iš visko atrodo, kad ji jam patinka, kad jam jos reikia, bet tai prisipažinti Justinas kažkodėl tai vengia. Simutė kantriai laukia, kada jis pagaliau pasipirš.

Po teisybei, tai skubėti nėra ko. Per Mykolines jai suėjo tik devyniolika, ji dar gali tiek ir tiek mergauti, bet kai myli, tai nenuostabu, kad ir pats nori žinoti, ką apie tave galvoja mylimasis. Kodėl jis vis ateina? Kodėl bučiuoja, o kad myli – nesako? Simonos manymu, jeigu vaikinas myli ir rimtai apie ją galvoja, negali taip ilgai slėpti savo jausmų. Jau visi metai, kai jie bendrauja. Turėjo gi laiko prisipažinti pats ir sužinoti, ką apie jį galvoja Simona. Kai Justinas vis tyli, mergaitei neramu ir gana. Į galvą vis ateina daug visokių minčių, kyla nepasitikėjimas ne tik juo, bet ir savimi. „O gal ne pas mane vieną vaikšto? – dažnai pamąsto Simutė, – visai paprastai gali būti, kad ir kitą yra nusižiūrėjęs... Vaikinas gražus, valdininkas... Aišku kad patinka ne man vienai. Tiek ir tiek aplinkui gražių, turtingų, net mokintų mergaičių... O kas iš manęs? Piemenės metų kaimo mergelė? Kol čia netoliese gyvena ir nuobodžiauja, ateina praleisti laisvo laiko... O kai ilgai nesirodo, tai turbūt išvažiuoja pas ne tokias kaip aš paneles? Bet kodėl bučiuoja? Na, to irgi daugiau nebus. Kam bučiuoti, jeigu nemyli? To neturi būti“, – taip nusprendžia Simona. Nuo tokių minčių mergaitei pasidaro graudu, stengiasi tokias mintis vyti iš galvos ir bando taip save raminti: „Na ir kas? Argi negerai ir taip? Svarbu, kad ateina. Kodėl būtinai tuoj meilė ir piršlybos? Malonu man jį matyti, malonu bendrauti... Ar to neužtenka? Visiems smagu, kai Justinas pasirodo, visi jo laukia. Ne aš viena... Ir tėvas, ir Valentas, ir net mama. Nors neaišku, ką jis galvoja, bet gerai, kad lankosi. Pagaliau yra daug gražaus laiko. Praėjo metai, praeis dar kiti... Bus matyt, kaip viskas klostysis toliau. Turbūt visom porom taip būna. Metai, kol gerai susipažįsta, metus kitus padraugauja ir tik tada arba ženijasi, arba išsiskiria. Reikia tik kantriai palaukti“.

Pas Indriūnus dažnas svečias dar ir miestelio vaistininkas Stasys Puzinas, bet jis jau tėvo draugas. Abu vyrai draugauja nuo pat jaunystės laikų. Taip kaip dabar Justinas su Valentu. Vyrai draugauja nuo tų laikų, kai dar buvo kavalieriai. Susitikdavo rečiau tik per tuos metus, kai Stasys mokėsi. Kurį laiką jie net tą pačią mergaitę buvo įsimylėję. Mergaitė buvo graži, stambaus ūkininko dukra. Kol nebūdavo Stasio, ją uoliai lankė Indriūnas. Nors ir matė, kad ji labiau linko prie Stasio, tačiau nenustojo vilties ir kai šis, baigęs mokslus, vedė savo kurso draugę, mergina atiteko jam.

Nemažai nervų kainavo Simonui Indriūnui ta jo meilė, bet jis pasiekė savo. Ilgai laukęs, sulaukė, merginą vedė ir su visa didžiule pasoga parsivežė ją į savo namus. Bet tai vyrų draugystei nė kiek nepakenkė.

Kai Puzinas įsikūrė miestelyje, jie taip kaip ir anksčiau tęsė draugystę, bet dabar draugavo šeimomis. Indriūnas su žmona pakrikštijo pirmą Puzinų dukrą, o Puzinai – Valento krikštatėviai.

Dabar jau vyrai ne tik draugai, bet ir kūmai. Kada tik turėdamas laisvo laiko, Simonas Indriūnas mėgsta pasėdėti pas draugą jo gražioje vaistinėje, o šis, kai tik ilgesnį laiką nesulaukia draugo, ateina pažiūrėti, kaip laikosi Simonas, tuo labiau kad abi šeimos gyvena netoliese.

Paskutiniu metu vyrai ilgokai nesimatė. Kada tik neužeina į vaistinę Indriūnas, Stasio vis neranda. „Išvažiavo su žmona pas pusbrolį į Kauną“, – tiek tik tepasakė tarnaitė, o kada grįš, niekas nežino, bet, kai tik parvažiavo, pats Puzinas tuojau pat atėjo pas draugą.

– Kur pražuvai, kad visą savaitę neradau namuose? – pamatęs Stasį, apsidžiaugė Indriūnas. – Sėsk, papasakok, kokie reikalai. Turbūt kas nors svarbaus atsitiko? Šiaip sau juk nepaliktum taip ilgai vienų namų?

– Pusbrolis Anicetas pakvietė į žmonos mirties metinių paminėjimą. Užsibuvom... – atsakė atsisėdęs Puzinas. – Pagal, amžiną atilsį, jos valią tik po metų po jos mirties turėjo būti skaitomas testamentas. Pusbrolis norėjo, kad ir aš su žmona dalyvaučiau. Kelias dienas buvo išvykęs advokatas ir teko palaukti. Nors mano žmona buvo tolima, amžiną atilsį, giminaitė, bet kaip paaiškėjo ir jai buvo skirta keletas tūkstančių litų, – nepasakė tikslios sumos Stasys, – o šiaip, tai kaip ir galima buvo tikėtis, viskas atiteko našliui mano pusbroliui. Namas, vasarnamis, vila Palangoje buvo palikta vyrui su sąlyga, kad sugalvojęs vesti, našlys pasiieškotų kur nors kaime padorios, rimtos merginos. Vargšė ir mirdama baiminosi, kad lėtas, ramaus būdo vyras nepatektų į kokios nors švaistūnės rankas. Tokių blizgančių, išsipusčiusių „panenkų“ pilna ypač didmiesčiuose, kurios medžioja turtingus vyrus. Kaip tenka girdėti, dar gyvom žmonom esant, bando atvilioti nuo žmonų, o apjutusios tokį turtingą našlį, nepaliks jo ramybėje.

– Ar jai ne vis tiek, kas naudosis jos paliktu turtu? – stebėjosi Indriūnas, – juk jai jau nieko nebereikia...

Puzinas galvojo kitaip ir pritarė, amžiną atilsį, brolienės sprendimui.

– O jeigu iš tikrųjų, atėjusi kokia aferistė, apgrobs, išlėks apvogusi su meilužiu, paliks našlį be nieko... Kas jį prižiūrės susirgus arba sulaukus senatvės? Vaikų tai nėra.

– Tai jau taip, – pagalvojęs pritarė Indriūnas, – juk ne amžinai būsi jaunas. O kad ir sulaukus senatvės, gali visko atsitikti. Su liga sutarties nepadarysi... Gaila būtų prarasti tiek turto. Ir kaip gi jam pavyko susirasti tokią turtingą nuotaką?

– Pusbrolis buvo pasimokęs gimnazijoje, gavo darbą pas atsargos generolą už raštininką, susipažino su jo dukra ir vedė, nors nebejauna panelė buvo. Kai tik jis tapo žentu, generolas išrūpino aukštą tarnybą, o kai pats mirė, viską paliko dukters vardu. Viskas ten buvo jos. Kad ir mano pusbrolis, kad ir mano žmonos tolima giminaitė, bet tol kol buvo gyva žmona, nelabai bendravom. Tik kai liko našlys, dažniau susitikdavom. Nors mano žmona, amžiną atilsį, ponios tolima giminaitė, devintas vanduo nuo kisieliaus, bet ačiū, neužmiršo.

– Na, o jis pats ką sako? Ar galvoja taip daryti kaip žmona reikalauja? Ar ieškos kokios nors kaimietės mergelės? O gal jau turi kokią išsirinkęs ir nieko nežiūrės? Visgi jau čieli metai praėjo.

– Pasirengęs šventai vykdyti paskutinę žmonos valią. Aišku, nevedęs neliks, jis dar tik šešiasdešimties metų vyras. Jis ir pats supranta, kad tik provincijoje galima susirasti padorią merginą. Miesto „pifos“ jo nedomina, bet ilgai našlauti nežada. Dar šiais metais galvoja piršliautis.

– Pasiseks kuriai, nusišypsos laimė. Toks ženikas, gal nė viena sapne nesapnavo, koks jaunikis gali jai atitekti? Čia tai bent loterija!

– Prašė manęs, kad patarpininkaučiau. Reikės pasidairyti, – prisiminė Puzinas, – gal pats kokią žinai? Sakyk, reikia padėti vyrui. Dabar jis jau ant viso gero šeimininkas. Tik trūksta žmonos... Apsiženytų, tai dar gražų amželį pagyventų.

Indriūnas kaipmat prisiminė pažįstamus, kurie turėjo dukras, bet nė prie vienos ilgiau neapsistojęs, kreipėsi į Puziną:

– Žinau keletą mergelių, bet dar reikėtų gerai pagalvoti, kurią nors peršant. Čia ne juokai, kad paskui nebūtų nemalonumų.

– O tu žinai ką? – staiga linksmai mirktelėjo Indriūnui Puzinas, – kam dar kur ieškoti? Ar negalėtume jo supiršti su tavo Simona? Gautų mergaitę kaip uogą, o jai būtų laimė išeiti į tokį gyvenimą...

– Ar rimtai šneki? – sujudo Indriūnas, bet tuoj pat atlėgo, – nenorės, per jauna. Būtų nors šiek tiek vyresnė... Per bulviakasį jai suėjo vos devyniolika.

– Kai dėl jaunumo, tai visi pagyvenę vyrai nori jaunų, bet gali pati Simutė nenorėti. Tada jau nieko nepadarysi. Bene tokios supranta, ką reiškia turėti gerą gyvenimą? Šituo jų nesuviliosi.

– Kad tik patiktų jaunikiui, o visa kita niekai, – vėl užsidegė Indriūnas, – bus pasakyta ir niekur nesidės... Kad tik tiktų jaunikiui...

– Tikrai, – pritarė Puzinas, – nei ji pirmutinė, nei paskutinė, kuri išteka nelabai norėdama. Bet, kai pagyvens, tai pamatys, ką reiškia būti ponia visą gyvenimą. Bus dėkinga...

– O kas iš mano pusės, tai aš nieko prieš, – suskubo pareikšti aiškią savo nuomonę Indriūnas. – Jeigu pačiam atrodo, kad verta, tai gali piršti. Aš irgi ne nabagas. Išleisdamas į tokią vietą, skirčiau nemažą pasogą. Kadangi ūkis lieka sūnui, tai negaliu ir jos skriausti. Nors ir šiandien galėčiau išmokėti.

– Na ir puiku, – patenkintas Puzinas, – bus kas, nebus, o pabandyti galima. Parašysiu laišką, pakviesiu. Atvažiuos, supažindinsiu, o toliau pagyvensim, pamatysim. Šiaip tai vyras kad ir metuose, bet atrodo gerai. Turėjo visko pilną gyvenimą, yra gerai išsilaikęs. Inteligentiškas, solidus, simpatiškas pažiūrėjus, moka gražiai apsieiti, pakalbėti. Gali taip patikti Simutei, kad nereikės nė versti. Gal tik tiek ir trūksta, kad pamatytų vienas kitą?

– Neapsigautų. Mergaitė jauna, padori, gražiai auklėta, mokėsi pas vienuoles šeimininkauti, – nepasidavė ir Indriūnas. – Atiduosiu kas priklauso, šaunias vestuves iškelsiu...

– Jeigu jau taip manai, tai reikia pradėti, – įsismagino ir Puzinas, ypač išgirdęs apie pasogą. – Kam atidėlioti? Šiandien pat parėjęs parašau laišką ir rytoj išsiųsiu. Mums vis vien kada atvažiuos. Mes visada jo lauksim, o jis tegul susiderina kaip jam patogu, tada tegul ir atvažiuoja.

Kai jau taip vyrai sutarė, tai daugiau lyg ir nebeliko apie ką šnekėti. Jie atsisveikino.

Indriūnas, parėjo namo ir, kai po vakarienės abu su žmona nuėjo gulti, viską papasakojo ir jai. Labai jau rūpėjo, ką pasakys žmona, kai sužinos kiek jaunikiui metų.

4.

Žmona nė kiek neišsigando, kad jaunikis šešiasdešimties metų našlys. Ji nelabai tikėjosi, kad kas nors iš to išeis.

– Tikriausiai žmogus pabijos, kad nuotaka tokia jauna, – pareiškė ji savo nuomonę, bet sumanymui pritarė ir širdyje linkėjo dukrai tokios laimės.

Tiesa, jaunikio amžius Indriūnienę truputį baugino, bet, prisiminusi, kad vyriškis toks turtuolis, džiaugėsi ir raminosi: „Argi nepasitaiko, kad jaunos mergaitės išteka už daug vyresnių našlių? Dar ir vaikų pulką randa atėjusios. Juos turi užauginti... O čia vyras vienišas, nei vaikai, nei niekas... Senas kavalierius ir gana. Svarbu tik kad jam patiktų Simutė. Jeigu patiks ir jis nepasibaidys jos jaunystės, tai ko gero ir dėl vestuvių bus galima tartis. Dabar belieka tik laukti, kada jaunikis pats pasirodys ir išgirsti ką jis pasakys pamatęs Simoną“.

Tėvai tarp savęs pasišneka, bet Simutei nieko nesako. Ji nieko nenujausdama vis laukia Justino: „Kažkodėl jis jau labai seniai bebuvo. Jau dvi savaitės, kai nebuvo atėjęs. Kodėl dingo? Turbūt jau visai nebeateis. Ne kitaip kaip lanko kitą... Ir niekas jam to neuždraus, o man reikia nusiraminti ir pasistengti apie jį daugiau nebegalvoti“.

Simona puikiai suprato, kad anksčiau ar vėliau turėjo taip įvykti. Argi ji Justinui pora? Gražus, mokintas, kam jam reikalinga tokia prastuolė? Mergaitė kaltino ir save: „Nenorėjau mokintis – štai ir pasekmės. Bet tiek ir to. Yra bernelių ir be Justino. Nelemta man valdininko žmona, ponia girininkiene būti. Man tik ūkyje šeimininkauti, prie pečiaus stovėti...“

Jau trys savaitės, kai nesilanko Justinas. Simutei graudu, bet netikėtai vaistininkas Puzinas pakvietė tėvus į svečius ir primygtinai prašė Simonos, kad ateitų kartu su jais.

– Ir gerai, – net apsidžiaugė Simutė, – vis šiokia tokia pramoga. Bus proga apsivilkti naują suknelę, kurią pasisiūdinau atlaidams. Tegul čia ne koks pasilinksminimas, bet vis tiek pažmonys. Praleisiu laiką malonioje vyresnių žmonių draugijoje, prasiblaškysiu. Teta Puzinienė visada vaišina savo pačios keptu ypatingu vaisiniu tortu ir skaniais pyragėliais.

Motina neprieštaravo, kad Simona apsivilktų nauja melsvo šilko suknele, o pamačiusi, kaip ji dukrai tinka, kaip ši gražiai atrodo, apsidžiaugė. Mergaitė tikrai puiki. Tokią ne gėda ir žmonėms parodyti. Negali būti, kad ji nepatiktų jaunikiui: „Tik visas brokas, kad labai jauna, nors kaip ten bebūtų ji jau pilnametė. Išteka dar jaunesnės... Kad taip leisti už paprasto, eilinio ūkininkaičio, tai nebūtų nė kalbos. Bet dabar tokios progos negalima praleisti. Jei ne Simona, tai atsiras ne viena, kuri nepabijos nei kad senas, nei kad našlys. Už tokio ištekėjusi, visą gyvenimą galės būti ponia“.

Simona tikėjosi, kad pas Puzinus bus ir daugiau svečių, bet kai atėjo, pamatė tik šeimininkus ir kažkokį solidų poną, sėdintį už stalo. Mergaitė truputį nusivylė. Norėjosi, kad kas daugiau pamatytų jos naują, tokią gražią suknelę, bet kai tas ponas ją įdėmiai nužvelgė, iškart pasidarė smagiau. Šiaip ar taip vis tiek bus prieš ką pasirodyti: „Tegul mato, kad ir kaimo mergaitės turi kuo gražiai pasipuošti“.

Pasirodžius Indriūnams, šeimininkė pakilo jų sutikti, o Puzinas liko sėdėti su svečiu. Tėtis ir mama susėdo už stalo ir, kai Simutė norėjo sėstis šalia jų, ponia Puzinienė paėmė ją už rankos, atvedė ir pasodino visai priešais svečią kitoje stalo pusėje.

Simonai buvo truputį nejauku. Ji pati ketino iš toliau įsižiūrėti į tą, kaip jai pasirodė, simpatišką poną, bet, atsisėdusi taip arti, nedrįso nė akių pakelti. Tuo metu svečias nė kiek nesivaržydamas, smalsiai žvilgčiojo į viešnią.

Pradžioje jautėsi šiokia tokia įtampa. Simonai buvo nedrąsu, bet ir tėvas su motina nesijautė laisvai, nes jie žinojo kas čia per svečias ir ko čia atvažiavo. Visi varžėsi, bet, kai išgėrė po vieną, kitą stiklelį vyno, užkando, truputį atsipalaidavo ir drąsiau sušneko.

Kai jau taip, tai ir Simutei drąsiau. Ji vis dažniau pasižiūri į svečią, o matydama, kaip jis maloniai jai šypsosi, visai nusiramino: „Toks geras, linksmas dėdė. Turbūt koks Puzinų giminaitis, panašus į amerikoną. O gal iš tikrųjų grįžęs iš Amerikos apsilankė? Puzinai jį taip garbingai priėmė, net mus pasikvietė, kad būtų smagiau didesnėje kompanijoje“.

– Malonu čia pas jus. Gražiai gyvenate, – šypsojosi svečias. – Gražus, žalias, švarus miestelis. Prie kiekvienos sodybos žydintis sodas. Retai tenka išvykti iš Kauno į provinciją. O gaila. Pavasarį kaime gražiau negu dideliame mieste, – lyg apgailestavo svečias.

– Gerai, kad pataikėt tuo metu, kai pats obelų žydėjimas. Jeigu per mėšlavežį, visai kiti kvapai, – nusijuokė Indriūnas, – kaimas kaimu palieka.

– Kiek čia trunka tas mėšlavežis, – nepritarė Puzinas, – miestelyje per visą vasarą netrūksta žiedų. Peržydės sodai, sužydės alyvos. Jų taip pat gausu prie sodybų. Apsodinti visi patvoriai nuo gatvės. O po alyvų žydės jazminai. Kur dar mergaičių darželiai po pirkių langais? Razetos, pinavijos... Nebaigs žydėti darželiai – sužydės liepos. Kaimas žydi per visą vasarą. Apsilankyk, brolau, dažniau. Nepasigailėsi. O kokios gražios mūsų mergaitės...

– Taip. Matau, kad tiesą sakai. Mergaitės gražios tik turbūt ne man. O kad taip jaunesnis būčiau, kaipmat apsisukčiau. Dabar jau tikriausiai per vėlu. Nebe laikas apie tokias mergaites galvoti.

– O kas sakė, kad ne laikas? Ar pats ne kavalierius? Kaip tik dabar pats metas. Esi laisvas, viskuo apsirūpinęs ir trūksta tik žmonos, – drąsino pusbrolį Puzinas.

– Negąsdinkit mergaitės, kad nepabėgtų, – toliau kuklinosi ponas Anicetas, nenuleisdamas nuo Simonos akių. – Norėtųsi kaip ilgiau ją čia matyti.

Visi juokėsi. Juokėsi ir Simutė. Ji dar nieko nenujautė, bet kai, besišnekant toliau, paaiškėjo kas vyksta, ji susidrumstė, užraudo ir, nuleidusi akis, nutilo. „Bet gal man tik taip pasirodė? – nenori ji tikėti, – negi iš tikrųjų pirštų man tą amerikoną? Kaip tik dabar, kai aš taip laukiu Justino? Dabar, kai jis taip ilgai nesirodė, tikrai ateis. Aš turiu būtinai išsiaiškinti, sužinoti ar iš tikro esu jam nereikalinga. Kol nesužinojau iš jo paties, kol tikrai neįsitikinau, kad nėra ko tikėtis, apie jokias ten piršlybas negali būti nė kalbos. O be to jaunikis kad ir išsipustęs, kad ir gražiai pasirėdęs, visas kvepiantis ir nors pažiūrėti visai simpatiškas, bet vis tiek „dėdė“ ir gana. Ar man reikia tokio vyro? Ir išvis kas jis per vienas? Iš kur atsirado? Aš matau jį pirmą kartą. Labai įdomu, kodėl Puzinai reiškia jam tokią pagarbą?“

Kai pasisvečiavę iki vidurnakčio, Indriūnai grįžo namo, tik tada Simona viską smulkiau sužinojo ir susimąstė: „Jeigu ne Justinas, ko gero dar pagalvočiau. Už tokio vyro – iškart ponia. Išvažiuočiau į Kauną, ištrūkčiau iš kaimo, gyvenčiau dideliame mieste, niekada nebereikėtų dirbti sunkių laukų darbų. Jeigu praleisčiau tokią progą ir likčiau čia, kas manęs laukia? Na, ištekėsiu, tegul į didelį ūkį, lauko darbų gal man dirbti ir nereikės, bet vis tiek reikės keltis anksti, kaisti bulves kiaulėms, gaminti pusryčius, pietus, vakarienę... Ir taip kiekvieną mielą dieną. Kiaulių šėrimas, karvių melžimas – ir taip visą gyvenimėlį. Ne kokia laimė... Bet vis tik kol nepasikalbėsiu su Justinu, aš negaliu nieko spęsti. Bet kiek dar reikės laukti? Laikas bėga, tėvai priguldami šneka ir šneka, o Puzinas perša. Neduoda ramybės... O gal reikia pasikalbėti su Valentu? Gal jis ką nors žino apie Justiną? Jie gi draugai. Mes gi su Pranute tai viską viena apie kitą žinome, pasipasakojame. Būtų gerai ir dabar su ja pasitarti. Ką ji pasakytų? Bet pasimatysiu su ja tik žiemą, kai Kalėdoms parvažiuos į namus. O patarimo reikia dabar“.

Dieną, kitą palaukus, Simona kalbina brolį, bet jis apie Justiną irgi nieko daug negali pasakyti.

– Turi kažkokių tai piniginių problemų. Dabar išvažiavęs į tėviškę. Bet kas tau rūpi? Pasitaiko tokia proga ir tu dar apie Justiną galvoji?– iš tėvų viską jau žino Valentas. – Pasirodo Justinas dešimtininko vaikas, našlaitis. Aš pats jį irgi seniai mačiau, o tau patariu nebegalvoti apie jį daugiau. Šiaip tai mačiau, kad tu jam patinki ir pagalvojau, kad nebloga iš jūsų išeitų pora. Bet kai dabar atsirado toks jaunikis, tai tik beprotė galėtų jo atsisakyti.

– Betgi tu jo nematei, – paprieštaravo Simona, – senis, beveik nesiskiria nuo tėtušio. Tik gražiau pasirėdęs.

– Na ir kas? Kol gyvens, gyvensit. Tau nieko netrūks, o pamirs, viskas tau paliks. Kam išleisti iš rankų tokią laimę? Nedaug kam taip pasitaiko. Pagaliau juk tai pirmas jūsų susitikimas, pirmas pasimatymas. Mes čia šnekam, deramės, o dar nieko tikrai nežinome, ką jis pats apie tai galvoja? Gal jis nė nenorės pačios tokios piemenės? Manai, kad tik tave vieną jam perša? Toks turtuolis... Atsiras tiek ir tiek norinčių už jo ištekėti.

Pasikalbėjus su broliu, Simutei ramiau. Ji ėmė abejoti ir jau kitaip galvoti: „Gal ir teisingai brolis sako? Vieną kartą gyveni šiame pasaulyje, tai kodėl nepagyventi geriau? Kad ir ištekėčiau už Justino, ką aš matyčiau? Gyvenčiau toli nuo žmonių girininkijoje. Aišku, kad be gyvulių neišsiverstume. Laikytume karvę, augintume paršus... Gal darbo ir mažiau negu dideliame ūkyje, bet vis tiek pririštas prie namų. Nei tu kur išeisi, nei kur išvažiuosi. Dabar gyvenu kad ir ne mieste, bet gražiame miestelyje. Čia pat bažnyčia, krautuvės, kaimynai. Sekmadieniais išvažiuoja gaspadoriai iš kaimų ir vienkiemių, ateina daug jaunimo, po pamaldų pilna gatvė žmonių. Miestelyje ir tai jau gražiau, o dideliame mieste kiekvieną dieną verda gyvenimas. Jau vien matyti, kaip gatvėje juda žmonės, ir tai smagu. O jeigu ir pats gali būti tarp jų? Nereikia nei kasdienių drabužių į tvartą, nei sunkių medžiokų ant kojų. Ten visada švarus, pasirėdęs, išsimiegojęs, pavalgęs... Sekmadienį gali eiti į kurią nori bažnyčią, o vakarui atėjus – į kiną“.

Taip Simona įsivaizdavo miesto gyvenimą. Iki šiol ji apie tai galėjo tik pasvajoti, o dabar atsivėrė galimybė jai pačiai tai patirti. Negi ji atsisakys tokios laimės?

5.

Simona jau apsisprendė. Beliko laukti kokių nors žinių iš Kauno. Ilgai laukti neteko.

Kitos savaitės pabaigoje ponas Anicetas ir vėl pasirodė miestelyje pas pusbrolį Puziną. Šį kartą atvyko su gėlėmis ir dovanomis, pasiruošęs rimtoms piršlyboms.

Per visą savaitę ponas Anicetas svarstė, galvojo, bet negalėjo savęs įveikti. Jį taip traukė mergaitės grožis ir nekalta jos jaunystė. Kiek vyriškis nebandė įsiklausyti į sveiko proto balsą, bet niekas nepadėjo.

– Šiaip ar taip aš jau nebejaunas, – nusprendė pagaliau, – bet kokios nors senės nesinori. Jeigu pasiimčiau kokią nors vyresnę, tai irgi negalėsiu būti tikras, kad ji mane mylės. Tad kodėl likusį gyvenimą nepagyventi savo malonumui? Nesvarbu, kad manęs nemylės, visa esmė kad aš mylėsiu. Mergaitė padorių tėvų tad galima tikėtis ir iš jos padorumo. Kad ir nemylės, bet užteks ir tiek, kad bus tvarkinga, padori, mane pakęs, gerbs, pasirūpins susirgus. Nebūsiu vienišas, sulaukęs senatvės. Jeigu tik sutiks už manęs tekėti, aš pasiryžęs viską pakloti jai po kojomis. Turi gi kas nors naudotis tuo visu sukauptu gėriu po mano mirties. Tai tegul viskas atiteks mylimai moteriai. Suteiksiu tokį gyvenimą, kokio ji nė neįsivaizdavo. Negali būti, kad už tai liktų man visai abejinga, nejaustų dėkingumo. O pagaliau – kaip bus, taip, bet darysiu taip, kaip trokšta širdis.

Kad ketina atvažiuoti šeštadienį, ponas Anicetas pranešė Puzinams, o iš jų sužinojo ir Indriūnai. Abu kiemai pasiruošė svečio sutikimui.

Šį kartą daugiau ruošėsi Indriūnų šeimininkės. Simona pasitelkė visas vienuolių mokykloje įgytas žinias. Kiek tik sugebėjo iš turimų produktų pagamino skanių valgių ir stalą stancijoje padengė gražiai, miesčioniškai, papuošdama jį gėlėmis. Kadangi visa šventė turėjo vykti būsimos nuotakos namuose, tai teta Puzinienė, iškepusi savo nuostabų tortą, atnešė ir pastatė jį viduryje stalo. Vyrai pasirūpino gėrimais.

Traukinys iš Kauno turėjo atvažiuoti antrą valandą po pietų, todėl tuoj po dvyliktos Indriūnas pakinkė arklį ir išleido Puziną į geležinkelio stotį parsivežti svečio.

Ponas Anicetas su pusbroliu pirmiausia užsuko pas Puzinus. Čia svečias trumpai pailsėjo po kelionės, apsitvarkė ir vyrai kartu atėjo pas Indriūnus.

– Nors jūsų miestelyje daug gražių gėlių, tačiau nemačiau rožių, – pasakė svečias, įteikdamas raudonų rožių puokštes motinai ir Simonai, o jai dar padavė priedo raudono aksomo dėželę. – O čia dar lauktuvių, – pridūrė Anicetas, – drįstu tikėtis, kad buvau laukiamas.

– Kurgi ne? Laukėm labai, – maloniai šnekėjo motina, padėkojusi už gėles. – Ačiū, kad neužmiršot, prisiminėt mus ir teikėtės aplankyti. O tokių gražių gėlių mūsų darželiuose tikrai dar nėra. Pamerk, Simute, neleisk gėlėms nuvysti. Tegul jos šiandien papuoš mūsų stalą.

Simona, priėmusi gėles ir dovaną, suglumo, užraudo, bet mandagiai padėkojo ir pasistengė nusišypsoti. Į akis pažvelgti svečiui ji nedrįso ir džiaugėsi, galėdama pasitraukti. Suradusi nemažą molinę vazą, mergaitė sumerkė rožes ir, padariusi vietos ant stalo, pastatė arčiau tetos torto.

Kol Simona pamerkė gėles, visi susėdo už stalo, o jai vietą kaip ir aną vakarą pas Puzinus, vėl buvo palikta priešais poną Anicetą. Mergaitė džiaugėsi, kad jai nereikėjo sėdėti šalia svečio, ko ji visą laiką bijojo. Sėdint kaip dabar, patogu poną Anicetą stebėti, drąsiau ir dažniau pažvelgti į jį, galima geriau įsižiūrėti ir įvertinti. „Kai jis toks elegantiškas, tai neatrodo kad senis. Nei storas, nei pilvotas, normaliai apkūnus, truputį žilstelėjęs... Kruopščiai nuskustas rausvas veidas beveik be raukšlių... Kai juokiasi, šviečia balti gražūs dantys ir sužaibuoja keli krūminiai apvilkti auksu... Rankos baltos. Ant kairės rankos bevardžio piršto – masyvus auksinis segnetas...“

Kai ponas Anicetas atsisegiojo švarką, platus, tamsiai mėlynas su baltais taškučiais kaklaraištis buvo iki pat juosmens, o liemenės kišenėlėje matėsi laikrodis ir auksinė, per visą krūtinę besidriekianti, grandinėlė. Nebuvo Anicetas koks nors paniuręs piktas diedas. Linksmas, pilnas kalbos ponas valdininkas buvo panašus į tuos, kurių nuotraukas tekdavo matyti laikraščiuose.

Kuo toliau, tuo labiau jis ėmė patikti Simonai ir ji jautėsi beveik laiminga, matydama kokį dėmesį svečias jai skyrė. Simona kartas nuo karto pažvelgia į brolį ir jai įdomu, ką pasakys Valentas. Apie vidurnaktį, kai visi gerokai įsilinksmino, Simona pagavo brolį už rankos ir nusivedė į pirkią.

– Na, ką dabar pasakysi, kai jau pamatei jaunikį? – paklausė sesė ir sukluso.

– Nėr žodžiui vietos. Aš tiesiog sužavėtas, – nuoširdžiai prisipažino sesei, – tau tiesiog nusišypsojo laimė. Toks vyras ir dar toks turtuolis... Kol nemačiau, tai nė neįsivaizdavau, kad gali būti toks šaunus. Galvojau gal tikrai koks senis, o čia vyras, kuris gali kiekvienai patikti. Smagu būtų turėti tokį svainį.

– Tikrai taip sakai? – Simonai džiugu girdėti taip kalbant brolį. – Ar tikrai taip galvoji, kaip sakai? – dar pasitikslino.

– Tai žinoma, negi meluočiau? Kas man iš to? – tvirtai pareiškė Valentas. – Maža to, aš tau net pavydžiu. Ištekėsi, išvažiuosi į miestą, o mes, čia pasilikę, ir toliau braidysim po mėšlą. Ir taip visą gyvenimą... Patariu iš visos širdies. Jeigu tik pasipirš, tai nė trupučio neabejok. Iš visko panašu, kad šiandien jis atvažiavo ne šiaip sau.

Taip ir buvo. Miestelyje ponas Anicetas praleido dvi dienas. Pirmą dieną pas Indriūnus visi išsėdėjo iki aušros. Ponas Anicetas nakvojo pas Puzinus, atsikėlęs ryte nusiprausė, nusiskuto ir, pasidabinęs naujais šilkiniais marškiniais, pasirišęs naują kaklaraištį, atėjo su savo pusbroliu ir jo žmona pas Indriūnus. Tą dieną visų akivaizdoje Anicetas pasipiršo Simonai.

Vakar padovanojo grandinėlę su pakabuku, o šiandien, pasipiršęs ir išgirdęs Simonos sutikimą už jo tekėti, užmovė jai ant kairės rankos piršto taip pat auksinį su raudona akute žiedą.

Kai visi valgė pietus, Simona dabar jau sėdėjo už stalo šalia jaunikio, o šis, lyg demonstruodamas savo globą, rūpestingai jai patarnavo. Pasiteiravęs, ko ji norėtų, jis pirmiau paskubėdavo įdėti valgio į Simonos lėkštelę ir tik paskui įsidėdavo sau.

Ši diena praėjo ne tik linksmai, bet ir dalykiškai. Buvo daug kalbama apie vestuves, numatyta diena, kada jas reikėtų kelti. Visi pasitarę nusprendė, kad jaunieji tuoksis per šv. Petro ir Povilo atlaidus miestelyje, o po vestuvių tučtuojau važiuos į savo vilą Palangoje ir ten praleis medaus mėnesį.

Išvažiuodamas ponas Anicetas pakvietė Simoną su tėvais ir Valentu apsilankyti pas jį.

– Atvažiuokit bet kurią dieną, kada tik jums bus patogu, o aš visada pasiruošęs jus priimti. Kai tik nuspręsit, parašykit, o aš stotyje lauksiu su vežiku.

6.

Mėnesį atostogavęs tėviškėje, grįžo Justinas. Neturėjo jis jokių rūpesčių, kaip Simonai pasakojo Valentas. Justino įbroliai, susipažinę su, amžiną atilsį, tėvo paliktu testamentu, iškart pareiškė nepasitenkinimą, kodėl ir Justinui palikta dalis turto. Justinas į nieką net nepretendavo. „Kodėl turėčiau pyktis su pačiais artimiausiais žmonėmis? Artimesnių aš juk neturiu. Išgyvenau su įbroliais po mamos mirties šitiek metų po vienu stogu... Kartu užaugom visai kaip tikri broliai. Maži dalinomės žaislais, užaugę – darbais, patirtimi, patikėdavom vienas kitam visas paslaptis. Jie visai teisingai reikalauja kas jiems priklauso. Aš ir pats viską puikiai suprantu, kad į žemę ar kitą užgyventą turtą jokių teisių neturiu. Man ir pačiam nelabai suprantama, kodėl patėvis skyrė man dar ir dalį žemės? Turbūt žmogus norėjo parodyti, kad aš jam buvau lygiavertis sūnus. Ar to neužtenka, kad išleido į mokslus, aprūpino gyvenimą? Aš šiandien turiu specialybę, tvirtai stoviu ant kojų...“

Taikiai išsiskyręs su įbroliais, Justinas neprarado namų, į kuriuos, kada tik panorėjęs, galės sugrįžti. Bet vaikinas kūrė kitus planus. Svajojo, ar ne metas turėti savus namus? Taip ilgai nematydamas, Justinas labai ilgėjosi Simutės. Jis buvo tikras, kad ją myli, o mergaitė irgi jam neabejinga. Tai ko dar laukti? Grįžęs būtinai įsitikins, kiek jie artimi vienas kitam ir, jei tik jos tėvai neprieštaraus, pasipirš ir abu su Simute sukurs savo šeimos židinį.

Kol kas Justinui atrodė, kad ir tėvai nesibaido. Jie maloniai priima, vaišina. Kodėl gi turėtų priešintis? Tegul jis ir ne ūkininkas, bet vyras su padėtimi, turi gerai apmokamą valdišką darbą ir sugebės ne blogiau pasirūpinti šeima nei koks eilinis valstietis. Žmonėse Justinas vertinamas labiau už ūkininką. Jis juk valdininkas.

Vaikinas parvažiavo į girininkiją galutinai apsisprendęs, savimi pasitikintis, linksmas ir tik laukė dienos, kada galės pasimatyti su Simona, bet kai iš Valento sužinojo, kas pas juos namuose dedasi, visai pasimetė ir nuleido rankas. Pats netikėjo, kad gali būti tokia skausminga pirmos meilės netektis. Justinas pasijuto atstumtas, niekam tikęs, niekam nereikalingas. Žlugo visos jo svajonės, puoselėtos viltys dar šią vasarą sukurti šeimą. Viskas lyg apsivertė aukštyn kojomis, tarsi nutrūko gija, jungusi jo ateitį su Simona. Nebe toks mielas liko ir jo draugas Valentas. Visi jį išdavė. Iškart krimtosi, graudenosi, paskui pyko ant visų, bet galiausiai apsiramino ir ėmė galvoti šalčiau. „Ar turiu teisę kaltinti Simutę? Iš kur aš toks tikras, kad ji mane mylėjo? Atsirado toks, kuris jai labiau patiko ir tiek. Net keista, kad aš kūriau tokius planus, su ja net nepasišnekėjęs? Štai ir gavau antausį... Nelįsk, kur tau nereikia“.

Šiaip ar taip tas įvykis Justiną skaudžiai paveikė. Vaikino širdyje atsivėrė kažkokia tai tuštuma, lyg tolimesnis gyvenimas būtų netekęs prasmės. Jis netveria savame bute girininkijoje. Apsivilkęs darbui skirtais drabužiais, Justinas nuo ryto iki vakaro braido po mišką, o išvargęs krinta ant sausos pušų ir eglių spygliais nuklotos aikštelės pailsėti. Numigęs valandą, kitą, atgavęs jėgas, toliau tęsia savo beprasmišką kelionę po mišką. Į namus grįžta tik vėlai vakare, kai pasigaminti ką nors valgyti jau būna per vėlu, tingisi ir taip nevalgęs, tik išgėręs puodelį vandens, krinta į lovą, o ryte anksti pabudęs, keliasi ir vėl išeina į mišką.

Iš Valento Simona žino, kad grįžo Justinas, bet, kai jis ir dabar nesirodė, ji nusprendė, kad taip net geriau. Iki šiol, kad ir sutarus su Anicetu, vis galvojo, kad tai dar ne viskas. Laukė ir spėliojo, koks bus tas susitikimas su Justinu po tokio ilgo nesimatymo. Jeigu kaip, tai visas tas piršlybas bus galima nutraukti, bet dabar, kai jo nesulaukė, Simona visai nusiramino ir ramia širdimi ruošėsi į kelionę pas sužadėtinį: „Viskas gerai, aš nieko neprarandu. Justinas manęs niekada nemylėjo, aš jam nereikalinga. O kad buvau įsimylėjusi, tai reikės pasistengti viską kaip greičiau užmiršti ir kaip bus, taip“.

Dabar jau Simona daug mažiau apie Justiną galvoja. Jai įdomu, kaip ponas Anicetas gyvena ir įsitikinti ar iš tikrųjų taip yra, kaip Puzinas tvirtina ir tėvai kartoja. Simona jau įsivaizduoja, kaip atrodo tas namas, kuriame jai teks gyventi visą gyvenimą po vestuvių, kaip ji jausis, susitikus su tų namų šeimininku jo paties namuose? Nebedaug liko laukti. Laiškas parašytas, atėjo ir atsakymas, kad laiškas gautas, o šeštadienį Valentas nuvežė juos visus tris į geležinkelio stotį ir už kelių valandų jie jau buvo Kaune.

Svečiavosi neilgai, tik porą dienų, bet užteko laiko pamatyti ir įsitikinti, kad viską rado taip, kaip buvo kalbėta. Nusivilti neteko.

Pačia pirmą dieną buvo suskubta užsakyti pas juvelyrą vestuvinius žiedus pagal pirštų išmatavimus, paskui buvo apžiūrėtas namas, sodas prie namų. Svečiai nakvojo kambariuose viršuje, sekmadienį praleido vasarnamyje, o pirmadienį, iškviestas vežikas, atvažiavo prie namų. Ponas Anicetas svečius palydėjo į geležinkelio stotį ir Simona su tėvais išvažiavo namo.

Po apsilankymo pas būsimą žentą beliko daryti alų ir ruoštis vestuvėms. Tėvas, nuvažiavęs į malūną, susimalė salyklo, o Simona su motina ruošė kraitį ir tarėsi, ką kviesti į poras palydai prie altoriaus. Vyresnysis pajaunys tai aišku Valentas. Simona norėtų, kad vyresnioji pajaunė būtų jos draugė Pranutė, bet kad jos nėra namuose. Ji kažkur toli tarnauja, jos nepasieksi ir tenka susitaikyti su tuo, kad Valentas pats susiras sau porą.

Simona susitiko su Pranute tik vestuvių dieną. Pranutes gaspadorius ir gaspadinė važiavo į atlaidus ir ši kartu su jais atvažiavo aplankyti tėvų. Sužinojusi, kad kaip tik šiandien Simonos vestuvės, nėjo į bažnyčią, o atėjo pas ją į namus pasimatyti ir palinkėti laimės.

Pas Indriūnus šurmulys, pilna pirkia žmonių, svečių ir viešnių, pamergės ruošia jaunąją į šliūbą. Pamačiusi Pranutę, jaunoji atsiskyrė nuo mergaičių būrio, pribėgo prie draugės, apsikabino ir, ją bučiuodama, apsiverkė.

– Ko nesitikėjau, tai nesitikėjau, – šluostydama nosinėle nuo akių džiaugsmo ašaras, džiūgavo Simona. – Taip džiaugiuosi tave matydama, kad apsakyt negaliu. Visą laiką man tavęs trūko. Taip norėjau, kad būtum pamergė mano vestuvėse, bet nebuvo kaip su tavimi susisiekti. Dabar kai jau pasirodei, aš tavęs jau nebepaleisiu. Turėsi dalyvauti mano vestuvėse.

– Ir aš labai džiaugiuosi, bet ilgai užsibūti negaliu. Po pamaldų, kai važiuos šeimininkai namo, važiuosiu ir aš kartu su jais.

– Negi negalima kaip nors susitarti, kad tave paliktų? Na, kokiom dviem dienom. Mes čia irgi ilgai nebūsim. Atšvęsim ir išvažiuosim į Kauną. Kada gi daugiau pasimatysim? O taip daug turiu tau ko pasakyti... Kaip norėtųsi pasišnekėti.

– Ir aš labai norėčiau. Bet pas jus tokia šventė, tiek svečių... Po šliūbo tau reikės su jaunikiu už stalo sėdėti. Kada šnekėsimės? O be to man paskui teks tiek kilometrų eiti pėsčiai, kol pasieksiu vienkiemį. Labai pavargsiu, o pailsėti nebus kada.

– Tai tik šiandien, pirmą dieną, o rytoj rastume valandėlę laiko, – vis dar kvietė Simona draugę, – parveš Valentas, nereikės pėsčiai eiti.

– Pas jus toks sujudimas, visi užimti, pavargę. Kam gaišinti Valentą? Ir varyti arklį tokį kelią? Kaip atvažiavau, taip ir parvažiuosiu su savo šeimininkais.

– Kaip gaila, – apgailestavo Simona, – bet tiek gerai, kad nors trumpam susitikom. Taip norėjau matyti tave savo vestuvėse ir mano noras išsipildė.

– O aš laiminga, kad galiu pasveikinti tave tokią ypatingą tavo gyvenimo dieną, – mergaitės dar kartą apsikabino, – sėkmės tau, Simute. Linkiu, kad Dievas duotų ilgą ir laimingą gyvenimą, linkiu sutarimo šeimoje, geros sveikatos. Linkiu, kad visada būtum tokia graži, kaip dabar. O mes susitiksim. Niekada nepamiršk manęs.

– Ačiū. O tu manęs, – susigraudinusi pabučiavo draugę Simona. – O tu žinai ką? – staiga ji pralinksmėjo, – pažadėk, kad Kalėdų šventėm atvažiuosi pas mus į Kauną. Baigsis tavo tarnystė, būsi laisva, galėsi pas mane ilgiau paviešėti. Tada tai ir pasišnekėsim, – jau juokėsi Simona. – Tikriausiai kas nors iš mūsų važiuos manęs aplankyti švenčių proga, tada su jais kartu ir atvažiuosi. Ar prižadi?

– Žinoma, būtinai atvažiuosiu, – apsidžiaugė Pranutė, kad net užmiršo padėkoti už kvietimą. – Bus labai įdomu pamatyti kaip tu gyveni.

Jos lyg ir atsisveikino. Palikusi draugę, Simona grįžo pas pamerges, o Pranutė trumpam nuėjo namo pasimatyti su namiškiais. Taip išsiskyrusios, draugės daugiau nesusitiko.

Pranutė dar matė Simoną bažnyčioje per šliūbą, o po šliūbo Simona su visa aštuonių porų palyda, parėjusi namo, atsisėdo su jaunikiu už pilno vaišių stalo.

Pranutė po visam iš bažnyčios su šeimininkais išvažiavo į savo dabartinius laikinus namus.

7.

Nors Valentas ir kvietė į sesers vestuves girininką Justiną, šis aišku jose nedalyvavo. Paskutiniu metu girininkas nesilankė Indriūnų namuose. Nutrūko ir draugystė su Valentu.

Per visą ilgą kelią Pranutei neišėjo iš galvos, kodėl Simona ištekėjo ne už Justino, nors jį labai mylėjo? Kai Pranutė pernai po tarnystės buvo parvažiavusi namo, Simona taip daug apie jį šnekėjo. Kai tik abi susitiko, tai pirmi žodžiai buvo tik apie Justiną. Tada ji atrodė tokia laiminga. Simona pasipasakojo apie jų susitikimus, niekam nematant, apie karštus bučinius ir glamones. Pranutė matė ir vaikiną. Jaunuolis tikrai dailus, gražus, dirba atsakingą darbą, yra valdininkas. Kiekviena mergaitė tokio norėtų. Iš visko buvo matyti, kad ir Simona Justinui patinka. „Tai kas gi čia atsitiko, kad prie altoriaus stovėjo ne su juo, o su pagyvenusiu, žilstelėjusiu, daug už ją vyresniu ponu, kuris daugiau tiktų jai į tėvus, nei į vyrus? Ir neatrodė ji labai nusiminusi. Kodėl taip greitai užmiršo savo meilę ir ištekėjo už kito? “ – paskendo mintyse Pranutė. Ir tiktai, kai Kalėdų šventėms atvažiavo pas draugę į svečius ir pamatė jos gyvenimą, viską suprato. „Išmainė meilę į prabangų miesto gyvenimą... Nei koks, kad ir stambaus ūkininko sūnus, nei toks valdininkėlis kaip girininkas Justinas, niekas jai negalėtų duoti to, ką ji dabar turi“, – iškart lyg pasmerkusi draugę, turėjo pripažinti Pranutė. „Na, ką gi. Nei ji pirmutinė, nei paskutinė. Daug yra tokių, kurie aukoja savo jausmus dėl geresnio, sotesnio gyvenimo. Ne išimtis ir Simona. Jeigu jai taip gerai, jeigu ji taip gali, tegul Dievas jai padeda, nors aš pati niekada taip nepadaryčiau...“

Kai tik susipažino su Simonos vyru, Pranutė pajuto jam didžiulę simpatiją. Toks žemas, minkštas balsas, malonus žvilgsnis, lūpose geraširdiška šypsena – atrodė, kad šis žmogus niekada niekam nepadarytų blogo, nieko niekada nenuskriaustų. Kai jis su tokia meile ir atsidavimu žvelgė į Simoną, Pranutė buvo rami dėl draugės ir patikėjo, kad Simonos pasirinkimas buvo teisingas. Niekas kitas nebūtų jos mylėjęs taip, kaip dabar myli ponas Anicetas. „Mielas, geras žmogus, tik labai gaila, kad mažai tenka su juo bendrauti“, – apgailestavo Pranutė.

Tuoj po švenčių ponui Anicetui prasidėjo darbai. Jis iš ankstaus ryto išvažiuoja į tarnybą ir grįžta tik vakarienei, o pietus valgo restorane. Tos valandos, kuri skirta pietums, neužtenka, kad spėtų parvažiuoti ir papietauti namuose, tačiau likusios vienos, draugės nenuobodžiauja.

Pirmiausia Simona draugužei aprodė visą namą iš lauko ir iš vidaus. Senos statybos dviaukštis, pilkų tašytų akmenų Aniceto buvusio uošvio namas su daugybe ištaigingų kambarių, tik iš lauko pusės atrodė niūrokas. Tos šviesos, kuri saulėtomis dienomis patekdavo į vidų pro didelius langus, pilnai pakako, kad suteiktų kambariams jaukumo.

Ant visų langų kabojo lengvos kaip rūkas užuolaidos, aprėmintos bordo spalvos aksominėmis portjeromis su kutais, kiekviename kambaryje buvo sustatyti skirtingi poliruoti baldai: sofos, kėdės, stalai, spintos viršutiniams drabužiams, komodos patalynei ir baltiniams. Ant grindų buvo patiesti puikūs kilimai. Visuose kambariuose stovėjo baltų, glazūruotų koklių krosnys, papuoštos gražiais karnizais, skirtos kambarių apšildymui. Ant lubų kabojo vienas už kitą gražesni krištoliniai šviestuvai, spindėjo veidrodžiai, o prie jų stovėjo staleliai parfumerijai. Kambarius puošė gėlių vazonai. Salono centre gelsvas parketas buvo inkrustuotas raudonai ir geltonai žydinčių rožių piešiniu, ant kurio stovėjo stalas ir dvylika minkštų kėdžių prie jo. Masyvios stalo kojos buvo grakščiai išlenktos, o kėdės taip ir kvietė prisėsti.

Šeimininkų miegamajame kambaryje stovėjo keturių durų spinta, veidrodis su staleliu, lova su baldakimu, užtiesta geltono šilko apdangalu, ant kurio labai žaismingai atrodė sudėtos įvairiaspalvės pagalvėlės.

Valgomajame kambaryje stovėjo kiek mažesnis stalas, paprastesnės kėdės ir nuo grindų iki lubų specialioje, įmantriais raižiniais puoštoje spintelėje buvo laikrodis, kuris maloniais dūžiais kas pusvalandį šeimininkams pranešdavo laiką.

– Tokios patalpos, tiek kambarių ir visur taip švaru, gražu net blizga, – stebisi Pranutė, – kaip tu juos ir sutvarkai?

– Kur jau ten? Ateina tarnaitė, tokia senyva moteris. Kaip Anicetas sakė, kad ji daug metų aptarnauja tuos namus, – paaiškino Simona. – Ji ne tik tvarko, bet ir valgį gamina. Man niekas nerūpi. Nebuvo tik dabar prieš šventes. Buvo atėjusi jos dukra, atsiprašė ir pranešė, kad mama susirgo.

– Dabar, kai aš čia, ne bėda. Susitvarkysim be jos. Aš tau padėsiu, – pasisiūlė Pranutė.

– Ne, taip negalima, – užprotestavo Simona, – tu gi mano viešnia ir neleisiu tau vargintis. Viskas gali pabūti ir taip kelias dienas. Kai moteriškė pasveiks, ateis ir sutvarkys. O valgyti pačios pasidarysime. Juk mokam? Daug ko išmokom pas vienuoles. Einam, pažiūrėsim kokių maisto produktų yra ir ką nors sugalvosime vakarienei. Parvažiuos iš darbo Anicetas – jį pavaišinsim.

– Kaip tau gerai, kai nieko nereikia dirbti. Kambarių tvarkyti nereikia, virti, kepti nereikia, vyras per dienas darbe, ką gi tu veiki, likusi viena namuose? – pasidomėjo Pranutė.

– Na, vartausi kaip inkstas taukuose, – juokėsi Simona, – išleidusi vyrą, dar gerokai pamiegu, atsikėlusi išsimaudau, pavalgau, kuo nors gražiau apsirengiu ir klausiu tarnaitės, ką reikia nupirkti? Tada einu į miestą. Perku ne tik maisto, bet užsuku ir į pramoninių prekių parduotuves. Einu ne tiek pirkti, kiek taip sau pasižiūrėti. Ko ten tik nepamatysi... Tiesiog akys raibsta. Kaba suknelės, sijonai, bliuzelės, skarelės, sudėlioti bateliai. O jau apatinis trikotažas toks gražus, kad negali nė akių atitraukti. Turiu ir nusipirkusi šio bei to.

– Matau, kad pati gražiai apsirengusi. O jau per šventes kaip tu gražiai atrodei, – prisiminė Pranutė. – Graži suknelė ir ta, kurią dabar nešioji.

– Tai čia tik medvilninė, kasdienė, nebrangi, bet tos suknelės, kurias per šventes vilkėjau, tai nepigios. Abu su Anicetu pirkome. Aš išsirinkau, o jis sumokėjo.

– Turbūt tu po laiminga žvaigžde esi gimusi? Už tokio vyro pasisekė ištekėti. Iškart ponia. O jeigu taip atvirai? Kodėl išsiskyrėte su girininku Justinu? Juk taip jo norėjai, taip mylėjai...

– Tikrai ne dėl mano kaltės. Pradėjo vis rečiau lankytis, paskui ilgą laiką ir visai nesirodė, – staiga nuliūdo Simona. – Na, pasimaišė Puzinas su savo pusbroliu.... Labai norėjo tėvai, patarė Valentas, o kai atvažiavau ir pamačiau kaip jis gyvena, susižavėjau ir aš. Šiaip ar taip, galvojau, Justinas tikriausiai susirado kitą, kokią mokintą panelę, o aš nieko geriau nesulauksiu. Gyvensiu mieste, būsiu viskuo aprūpinta, nereikės sunkiai dirbti, o kad jis vyresnis, kad aš jo nemyliu, tai priprasiu ir bus gerai. Iškart atrodė, kad viskas tvarkoj, aš laiminga, bet kai visą laiką viena namuose, nieko neveikiu, tai dažnai, prisiminusi Justiną, pagalvoju, kad viską atiduočiau, kad jis mane mylėtų.

– Tik jau susimildama taip negalvok, – net nusigando Pranutė, – nei Justinas, nei koks kitas tavęs taip nemylės, kaip myli Anicetas, – suskubo raminti draugę, – turi tokį gyvenimą, taip tave mylintį vyrą... Jis toks geras ir mielas žmogus, jis tavęs niekada neišduos. O kaip būna kaimuose? Ar mažai mergaičių išteka nemylėdamos? Nutekėjusios į ūkius, dar ir sunkiai turi dirbti visą gyvenimą. Gerai, kad dar žmogus pasitaiko neblogas, o jeigu koks nugeriantis, žiaurus, tai dar ir lupt gauna. Nesigraužk dėl to, ko jau niekada nesusigrąžinsi. Džiaukis tuo ką turi ir brangink žmogų, kuris tau tiek padovanojo.

– Gal ir neateitų tokios mintys, jeigu mažiau būčiau viena. Pati suprantu, kad nėra ko svaičioti. Ne aš, o Justinas mane paliko ir tikrai neverta apie jį galvoti, ypač kai tu esi šalia ir taip moki paguosti. Bet tu išvažiuosi ir aš vėl liksiu viena...

– Betgi būna sekmadieniai. Ką veikiat išeiginėmis dienomis? – pasidomėjo Pranutė.

– Aš tai einu į bažnyčią, o Anicetas bažnyčios nemėgsta, nenori. Kai kada nueinam į kiną, užsukam į kavinę išgerti po puodelį kavos, bet daugiausia prasėdim namuose. Jis per savaitę pavargsta, nori pailsėti, o aš, kai dabar žiema, nenoriu niekur vaikščioti. Šalta, slidu, dienos juodos, nemalonu. Ateis vasara, yra vasarnamis priemiestyje, o ten gražu ir gera vasaros metu.

Taip besišnekėdamos, draugės virtuvėje ruošė vakarienę, kai staiga kažkas pabeldė į duris.

– Prašom, – pakvietė Simona ir abi atsisuko.

– Laba diena, – įėjusi moteris tarstelėjo nuo durų, – atėjau pasakyti, kad mama ir rytoj neateis. Ir išvis neaišku ar begalės kada ateiti. Pablogėjo sveikata, ją suparalyžiavo. Nevaldo nei kojų, nei rankų, negali nė žodžio ištarti. Paguldėm į ligoninę.

– O ką sako daktarai? – susirūpinusi pasiteiravo Simona.

– Daktarai perspėjo, kad būtume viskam pasiruošę. Labai sunkus atvejis.

– Tai nelinksmos jums šiemet šventės, – apgailestavo ji, – tokia nelaimė. Bet vis tiktai ligoninėje gal pagelbės. Gal dar atsigaus.

– Tikimės, bet bus kaip Dievas duos, – vos laikėsi nepravirkusi moteriškė, – ir dar norėjau paprašyti pinigų. Jeigu galima už visą tą mėnesį. Žinau, dar savaitė iki Naujų metų, bet aš ateisiu jos vietoje ir viską padarysiu.

– Gerai, tik ateikit vėliau. Šeštą valandą ateis vyras iš darbo, atsiskaitysime. O jums dirbti tikrai nereikės. Išsiversim.

– Ačiū, – padėkojo apsidžiaugusi moteriškė, – kaip pasakysit.

– Čia tvarkytojos duktė Olė, – paaiškino Simona, kai moteriškė išėjo. – Tai bent naujiena, – susirūpinusi prisėdo ant kėdės, – ką aš dabar darysiu be jos?

– Na, susirasit kitą, – ramino Pranutė, – ar čia taip svarbu?

– Žinoma. Taip tik atrodo, bet bile kokios negali įsileisti į namus. Ne visomis gali pasitikėti. Iki šiol neturėjome vargo. Nieko nei slėpėm, nei rakinom... Nieko nereikėjo, o jeigu dabar ateis kokia ilgapirštė, tai juk nenužiūrėsi. Sąžiningą žmogų sunku rasti.

– Turi tiek gražaus laiko ir pati susitvarkysi, – juokėsi Pranutė, – kai daugiau dirbsi, mažiau galvosi apie bereikalingus dalykus.

– Anicetas neleis, kad ir norėčiau. O pagaliau, kam dirbti, jeigu nereikia? Jeigu nenorės, kad dirbčiau, tai tegul ir tarnaite pasirūpina. Pasiklausinės pažįstamų ir gal kas pasiūlys. O gal ir ta pati pasveiks? Nors mažai tikėtina. Moteris nebejauna, o ir liga tokia sunki. Gerai, kad nors gyva išliktų.

– Ir kiek gi jūs mokat tokiai ateinančiai tvarkytojai? – pasmalsavo Pranutė. – Sakei, kad ji ne tik tvarko kambarius, bet ir valgį gamina. Ką gaminti, jeigu šeimininkas namuose nepietauja?

– O kur pusryčiai ir vakarienė?

– Betgi ji čia nenakvoja. Sakei, kad ateina.

– Turi raktus. Anksti atėjusi paruošia pusrytį ir tada mes keliamės. Ir vakarienę taip pat. Viską paruošia, sutvarko kambarius ir išeina, o sekmadieniais ir išeiginėmis dienomis ji visą dieną virtuvėje. Tomis dienomis kambarių tvarkyti nereikia.

– Vis tiek visą dieną pririšta. Kiek gi jūs jai mokate? – pakartojo klausimą Pranutė.

– Užmokestis neblogas. Šimtas litų per mėnesį.

– Juk tai pusės metų alga, kokią aš gaunu tarnaudama pas ūkininką, – negali patikėti Pranutė. – Viešpatie, kaip tokį atlyginimą gaudama tarnaitė, gali dar vogti?

– O tu žinai ką? – staiga Simona linksmai apkabino draugę, – niekur tu nevažiuok iš čia. Kam tau tarnauti pas ūkininkus? Ar negali likti pas mus? Šiaip ar taip mums reikia žmogaus. Dieve, kaip būtų gerai. Geras, mielas, savas žmogus namuose. Gyventume vėl kartu taip kaip vaikystėje. Darbuosimės abidvi, skaniai gaminsim valgyti, lepinsim šeimininką. Matysi, koks jis bus patenkintas. Susitvarkiusios, apsiruošusios galėsim ir į miestą išeiti. Kaip malonu pasivaikščioti po parduotuves ir šiaip miesto gatvėmis. Nueisim į kiną, juk yra dieniniai seansai ne tik vakariniai. Dabar žiema ne taip įdomu, bet ateis vasara ir mes visur pabūsim. Aplankysime muziejus, parodas, renginius parkuose. Mieste pilna visokių pramogų. Man vienai nesmagu vaikščioti, o Anicetui viskas matyta, neįdomu. Jis linkęs geriau namuose pailsėti, laikraštį paskaityti. Kai jis namuose, palaikysim jam kompaniją, gaminsime šventiškus pietus, bendrausime, o paprastos dienos būtų mūsų. Mokėsim ir tau kaip tai tvarkytojai po šimtą litų ir nereikės lieti prakaito gaspadorių laukuose. Kaip gerai, kad taip susidėjo aplinkybės. Aš tavęs jau niekur neišleisiu. Būsim abi čia iki gyvenimo galo.

Simona su užsidegimu šneka ir šneka, o Pranutė, lyg užklupta jos žodžių srauto, negali susikaupti ir apgalvoti tokio netikėto pasiūlymo.

– Tai kažin ką pasakys tavo Anicetas? – bando ji įsiterpti, bet Simona nieko nenori girdėti. Ji net spinduliuoja iš džiaugsmo, radusi tokią išeitį.

– Sutiks, nė neabejoju. Ar jam ne vis tiek kam mokėti pinigus? Tikrai žinau, kad nesipriešins, jeigu aš paprašysiu. Jis man tik gero nori. Ar sutinki, Pranute, brangioji? Ar nepaliksi manęs? Šiandien pat, kai tik grįš iš darbo Anicetas, susitarsim. Jeigu tik tu gyvensi čia, tada jau nieko nebetruks mano gyvenime.

Kas begali būti geriau Pranutei? Ji dėkinga ir Dievui, ir draugei už tokią laimę. Išsiskyrusios, galima sakyti, amžinai, jos vėl drauge. Jai suteikta galimybė prisiliesti prie draugės sėkmės. Simona tarsi pasidalino su ja savo laime.

8.

Girininkas Justinas ir Valentas jau seniai nebedraugauja. Susitinka ir pasisveikina tik šaulių susirinkimuose, bet netikėta kelionė į Kauną juos vėl lyg ir suartino.

Už metų po Simonos vestuvių, kitos vasaros liepos mėnesį sostinėje vyko Lietuvos šaulių sąskrydis. Iš miestelio į šią šventę važiavo keturi žmonės: būrio vadas, Valentas, Justinas ir viena šaulė mergaitė.

Į geležinkelio stotį juos nuvežė Indriūnas. Kelionė buvo ilga ir nuobodi. Sėdėdami kupė vienas šalia kito vaikinai sušneko. Pirmas prakalbo Valentas.

– Retai susitinkam, mažai matomės... Kaip gyveni, kaip sekasi? – taip pradėjo kalbą.

– Dirbam ir tiek, – atsakė Justinas, – vasarą niekur netrūksta darbų. Tiek laukuose, tiek miškuose.

– Laukuose tai jau taip, bet kokie darbai miškuose? Kiekvienais metais tie patys medžiai, tie patys krūmai auga. Nei arti, nei sėti, nei ravėti... – pajuokavo Valentas, bet Justinas su tuo nesutiko.

– Ir ariam, ir sėjam, kiekvieną pavasarį apželdinam vis naujus plotus. Reikia kovoti su kenkėjais, naikinti pūvančius medžius, o kuriuos dar galima – gelbėjam, gydom sergančius. Kiek spėjam, kirtimus apsodinam naujais sodinukais. Miškuose vyksta valymai ir kiti pavasariniai darbai. Panašūs darbai vyksta iki pat rudens. Įdedant daug darbo ir kantrybės, kvartalas po kvartalo atsinaujina miškas.

– Kas tiesa, tai tiesa. Darbų daug, nesiginčysiu, bet nors tiek gerai, kad miškas mažiau nukenčia nuo gamtos stichijos. Niekas nesunaikina įdėto sunkaus darbo, kai tuo metu pasėliams laukuose gresia daugybė pavojų. Naikina derlių ir sausros, ir lietūs, audros išguldo javų plotus, šalnos nušaldo bulves, cukrinius runkelius ir viskas nueina niekais.

– Nuo sausros kenčia ir miškas, o škvalas nulaužo ir su šaknimis išrauna medžius. Gaisrai – tai dar viena didžiulė miško bėda. Sunaikina ne tik medžius, bet ir miško paklotę su visa smulkia gyvūnija. Nuo stichinių nelaimių niekas nėra apsaugotas.

– Klausyk, o kaip tau pavyko susitvarkyti su palikimu? – nukreipė kalbą Valentas, – kaip sakei, kad kvietė dėl testamento. Ar kas buvo neaišku?

– Susitarėm. Buvo skirta ir man dalis, bet kai broliai paprieštaravo, aš su viskuo sutikau. Tikrai nesijaučiu nuskriaustas.

– Tau geriau žinot. O kai dėl palikimo, tai neretai tarp artimųjų kyla ginčai. Nėra jokia paslaptis, – pritarė Valentas.

Šaulių suvažiavimas truko tris dienas. Atidaryme dalyvavo pats prezidentas Antanas Smetona, generolas Stasys Raštikis ir kiti garbingi valdžios vyrai. Grojant kariniam dūdų orkestrui, buvo pakelta Lietuvos trispalvė, o per vėliavos pakėlimą visi stovėdami sugiedojo tautos himną. Pirmasis kalbėjo prezidentas Smetona, o po jo visus pasveikino kariuomenės vadas Stasys Raštikis. Pasibaigus kalboms, sveikinimams ir linkėjimams, prasidėjo meninė dalis. Susirinkę prie aikštės, miesto smalsuoliai stebėjo renginius, pasirodymus, galėjo stebėti šaudymo varžybas, bėgimo krosus. Ant specialiai šiai šventei pastatytos pakylos, dainavo operos solistai, mišrus choras, duetai, kurių linksmi, kariška tema atliekami kupletai sukeldavo šurmulį ir juoką.

Tokia buvo pirmoji sąskrydžio diena. Kitomis dienomis vyko karinio parengimo užsiėmimai, šaudymo treniruotės, pirmosios medicininės pagalbos suteikimo pratybos. Viskas prasidėdavo devintą valandą ryto ir tęsdavosi iki trečios valandos po pietų, o tada jau visi laisvi iki kitos dienos ryto.

Pasibaigus pirmai sąskrydžio dienai, visi, iš tolimiausių Lietuvos kampelių suvažiavę dalyviai, pasipylė po miesto gatves, užplūdo kavines, restoranus, ledaines, valgyklas. Nusitęsė didžiulės eilės prie kino teatrų ir kioskų, prekiaujančių pyragaičiais.

– Ką pats veiksi? – paklausė Valentas Justino, kai išėję iš aikštės, kur vyko pasirodymas, jie sustojo ant šaligatvio.

– Nežinau, – atsakė šis, – gal eisiu į kokį nors restoraną ar valgyklą užkrimsti.

– O aš einu pas sesę. Ji jau laukia. Žino, kad aš čia... O gal einam kartu? Pamatysi kaip gyvena. Ten ir papietausim, – pakvietė Valentas.

Iškart Justinas lyg ir suabejojo: „Eiti ar ne? Ar nebus skaudu ją pamatyti? Bet, kai jau praėjo tiek daug laiko, gal surizikuoti? Pamatysiu jos vyrą... Įdomu, kaip ji jausis mane pamačiusi? Ir išvis koks bus susitikimas taip ilgai nesimačius?“

– Einam, – nugalėjo smalsumas, – gal neišvarys? – pajuokavo Justinas ir vaikinai nuėjo gatve.

Buvo savaitės vidurys. Mieste darbo diena tik sąskrydžio dalyviai šauliai šventė. Anicetas kaip paprastai buvo darbe, o namuose Simona ir Pranutė ruošė pietus ir laukė ateinančio Valento. Pranutė samčiu maišė sriubą, ragavo ar pakanka prieskonių ir druskos, o Simona nuėjo atidaryti durų.

– O Dieve! Justinas! – pamačiusi prieškambaryje du vyrus, Simona užraudo kaip žarija, iš nuostabos ir netikėtumo sukryžiuodama rankas ant krūtinės. – Prašom toliau, – vos ištarė ji, – mes jau seniai laukiam, – kiek begalėdama tvardėsi ji. Pasibučiavusi su broliu, Simona padavė ranką Justinui. – Tikrai nesitikėjau... Kaip gerai, kad atėjote.

– Valentas pakvietė, – lyg teisinosi Justinas. Pamatęs kaip užraudo Simona, jam irgi suvirpėjo širdis. – Neišvarysi?

– Ir gerai brolis padarė. Kaip malonu jus matyti. Džiaugiuosi iš visos širdies jus matydama, – šiek tiek apsiramino Simona. – Eime, nusiplausite rankas ir tada jau prie stalo.

Kol vyrai užtruko vonioje, Simona nunešė į valgomąjį duoną, išdėliojo ant stalo lėkštes ir lėkšteles, peilius su šakutėmis, o Pranutė padėjo ant stalo didelę sriubinę su karšta, kvepiančia sriuba.

– Prašom, – dar kartą pakvietė Simona, – viskas jau paruošta. Turbūt labai išalkot, kai toks vėlyvas metas. Seniai buvo laikas pietauti.

Kai visi susėdo už stalo, laikrodis išmušė pusę keturių. Justinas įdėmiai pasižiūrėjo į laikrodį. Jis savo grožiu ir skambesiu tarsi bylojo apie šių namų ramybę, pilnatvę ir jame gyvenančių žmonių santarvę. Ne vien tik laikrodis, bet ir tas šviesus kambarys, ovalinis stalas žvilgančiu paviršiumi, kilimas, minkštos kėdės, šviestuvas virš stalo, kuris, saulei šviečiant, spindėjo visomis vaivorykštės spalvomis – viskas dvelkė prabanga ir didybe.

– Ačiū, buvo labai skanu, – padėkojo pavalgęs Justinas, – gražu čia pas jus, – dar plačiau apsidairė, – nieko nepasakysi.

– Tai tik valgomasis, o vėliau, jeigu įdomu, parodysiu visą būstą, – smagu pasidarė Simonai, kad Justinas pamatys, kaip ji gyvena. – Apačioje tik miegamasis, valgomasis, salionas ir virtuvė. Čia daugiausia ir leidžiame laiką, o viršuje kambariai tai tiesiog stovi nenaudojami. Jie skirti svečiams, jeigu jie atvažiuoja. Paruošiu kuriuos nors ir jums su Valentu. Galėsite nakvoti.

– Dėl manęs tai nereikia vargintis, – iš mandagumo atsikalbinėjo Justinas, – visiems sąskrydžio dalyviams parūpinta nakvynė. Jau supažindino, parodė kur. Mums su Valentu paskyrė vietas vienos mokyklos patalpose. Visai čia pat, pačiame miesto centre.

– Nebus blogiau ir pas mus. Tikrai žinau, kad čia geriau pailsėsit, – nenusileido Simona. – Netrukus grįš vyras iš darbo, šeimyniškai pabendrausim. Susidarys nemaža kompanija... Gal ką nors sugalvosim, kaip smagiau praleisti vakarą.

– Žinau aš tas nakvynes. Nebe pirmas kartas, – įsikišo Valentas, – pakreikta ant grindų po saują šiaudų, užmesta paklodė, kažkokios šiurkščios vilnos dekis užsikloti. Atsikėlus ryte, pusę dienos visi šonai skauda kol išsivaikštai. O dar kas darosi, kai susirenka šitiek žmonių vienoje vietoje... Toks alasas, kad neina nutildyti. Vieni šneka ir šneka, kiti juokiasi ir žvengia, kvatoja, prunkščia, krizena, kosti, čiaudo, perdžia... Tik paryčiais, kai visi nutyla, valandą kitą gauni pamiegot. Tik džiaugtis reikia, kad sesutė priima. Išsimiegosi karališkai, o gerai pailsėjus, visai kita nuotaika.

– Teisybę Valentas sako, – linksma Simona, – pasižiūrėsit, pamatysit kuris kambarys patiks, ten ir paklosim. Ar bus gerai?

– Dar ir pasirinkimas... Tik nežinau ar įstengsiu atsilyginti už tokią malonią paslaugą? – kuklinosi Justinas.

– Nesibaimink, juk seni pažįstami esam, savi žmonės. Pagaliau kol nepamatei, negalima derėtis. Gal dar nepatiks? Einam, pažiūrėsim, – Simona paėmė Justiną už rankos, – ateik ir tu Valentai, eisim visi kartu, o tuo pačiu ir antrą aukštą apžiūrėsim, – vėl atsisuko į Justiną Simona.

– Aš jau mačiau, tegul Justinas apžiūri. Po tokių sočių pietų tingisi vaikščioti.

Per visus tuos ilgus pietus Justinas šnekėjo pats savęs negirdėdamas. Dėjosi linksmas ir abejingas, kiek įmanoma slėpdamas nuo visų savo jaudulį, kurį kėlė Simonos žavesys ir grožis. Jis vedžiojo ją akimis, negalėdamas patikėti, kad ji, tiek laiko nematyta ir prarasta, vėl arti, čia pat. Jis girdi Simoną šnekant, mato juokiantis, net jaučia jos prisilietimą, kai ši prieina arti ir įdeda į jo lėkštę gabalėlį kepsnio, Juk buvo laikas, kai jis galvojo, kad tik jam ji priklauso, kad jis ją rado, kad tik ji jam skirta. Kaip čia išėjo, kad jis gali ja gėrėtis tik iš tolo? Kad nors ir arti būdama, vis tiek nepasiekiama. Kaip norėtųsi ją apkabinti, bučiuoti nors ir visą amžinybę...

Justinui buvo nelengva tvardytis ir neišsiduoti. Nežinia ar kas pastebėjo, ar suprato, kas dėjosi vaikino širdyje, bet, kai liko su Simona vieni, nebeištvėrė. Nesusimąstydamas, kad gali būti žiauriai atstumtas, patirti šiurkštų pasipriešinimą ar net antausį, Justinas pastvėrė Simoną į glėbį, prisitraukė prie krūtinės ir karštai alsuodamas, ėmė ją bučiuoti. Bučiavo lūpas, veidą, akis, plaukus, nuogą kaklą.

Simona nė nemanė priešintis. Ji pati uždėjo rankas Justinui ant kaklo ir, dar arčiau prisiglaudusi, bučiavo pati.

– Kokia laimė! Pasirodo, kad tu ir dabar mane tebemyli.

Visai negalvodama apie savo padėtį, kad yra ištekėjusi, jautėsi kaip ir anksčiau, kai abu bučiavosi ir glamonėjosi žydinčiame tėvo sode. Bet iš tikrųjų, ar kas pasikeitė? Ar ne toks pat jaudinantis ir saldus meilės skonis? Juk ji myli kaip ir anksčiau, visada mylėjo, dabar džiaugiasi susitikus ir nežino ar kada nors jie vėl susitiks. Labai gali būti, kad tas jų susitikimas yra paskutinis ir jie daugiau niekada nebepasimatys. Simona žino tik tiek, kad šis jųdviejų pasimatymas širdyje išliks amžinai, džiugins liūdnas dienas, padės gyventi...

Kai Simona bandė pasitraukti, Justinas jos nepaleido, bet ji paėmė jį už rankos ir atvedė prie sofos.

– Sėskimės, taip bus geriau, – nepaleisdama rankos, atsisėdo Simutė. – Daug laiko neturime, bet pasišnekėti reikia. Kokia laimė vėl tave matyti. Prisipažinsiu nors dabar, kad labai tave myliu. Nėra tos dienos kad neprisiminčiau, kad negalvočiau apie tave. Vis bandau suprasti, kodėl išsiskyrėme? Būkim atviri. Tu turbūt nemylėjai manęs taip, kaip aš tave mylėjau? Man visada trūko vienintelio tavo pasakyto žodžio. Lankei, bučiavai, o niekada nepasakei, kad myli.

– Tai štai kokia padaryta mano klaida? – susiėmė už smilkinių Justinas, – bet juk tai tik žodžiai? Meilė šventas dalykas, ją reikia įrodyti, ką ir ruošiausi padaryti grįžęs po atostogų iš tėviškės. Visą laiką piktinausi tokiais saldžialiežuviais, kurie neatsakingai švaistosi tokiais žodžiais, kurie neturi nieko bendro su meile. Gali labai mylėti, bet šį žodį reikia pasakyti atsakingai. Pernai, grįžęs po atostogų, ketinau tau išsakyti savo jausmus ir pasipiršti, bet tu ištekėjai už kito, nors kaip dabar sakai, kad mylėjai mane.

– Kai ilgai nesirodei, pamaniau, kad susiradai kitą, juk apie meilę man niekada nekalbėjai. Nors kartą būtum prisipažinęs, būčiau laukus nors visą gyvenimą.

– Ir iš kur man žinoti? Juk ta meilė – man pirmutinė. Tą žodį ruošiausi ištarti tik tau, kartą gyvenime, kad jis niekada neprarastų savo vertės.

– Tai va, kada tik mes išsiaiškinome... Bet kas iš to? – atsiduso Simona, – mylime, bet kartu būti negalime.

– Dėl savęs buvau tikras, bet, kai tu tokia jauna, daviau tau laiko įsitikinti, ar tavo jausmai man yra tikri. Nenorėjau tavęs skubinti, varžyti įsipareigojimais, o pasirodo klydau.

– Ką dabar darysime?

– Viena tik žinau, kad negalima leisti mūsų meilei pražūti, – patylėjo Justinas, – siūlau rytoj susitikti. Kaip supratau, tu dieną laisva, aš irgi nusišalinsiu nuo užsiėmimų. Ar mieste neatsirastų koks nuošalus kampelis, kur galėtume niekieno netrukdomi pasėdėti, pasišnekėti, pasitarti? Gal ką sumąstysime? Kol aš čia būsiu, nors taip pabendrausime. Ar sutinki?

– Mielai, – laiminga Simona, – tik sakyk kur ir kokią valandą.

– Na, kad ir dešimtą. Ar nebus per anksti?

– Ne, gerai. O kur?

– Mačiau čia netoli jūsų, gatvės gale yra kavinė. Aš nueisiu truputį anksčiau, užsakysiu stalelį, o kai tu ateisi, tai ir nuspręsime, ką darysime toliau.

Kol vyko šaulių sąskrydis, Justinas su Valentu nakvojo Simonos namuose, iš namų išeidavo kartu, bet paskui pasukdavo kiekvienas į savo užsiėmimus. Vėliau Simona, susitikusi su Justinu, laiką leido miesto parke kuo toliau nuo namų. Susitiko jie viso labo tik du kartus, bet tie drauge praleisti pusdieniai juos vėl suartino. Parkas buvo labai patogi jų susitikimo vieta, nes Justinas, apsirengęs uniforma, vengė rodytis gatvėje. Nenorėjo, kad kas nors iš organizatorių jį pamatytų ir nepasidomėtų, kodėl jis ne užsiėmimuose. Tik po trečios valandos jis galėjo drąsiai rodytis gatvėje, bet tada Simonai reikėjo skubėti, kad grįžęs vyras rastų ją namuose.

Justinas su Valentu ateidavo vėliau, panašiai tuo laiku, kai iš darbo grįždavo ponas Anicetas. Tada visi kartu pavalgydavo vakarienę ir vaikinai eidavo į savo kambarį viršuje.

– Klausyk, kur tu dingsti rytais? Ir visą dieną nedalyvauji užsiėmimuose? – paskutinį vakarą paklausė Valentas Justino. – Nebijai nemalonumų?

– Susipažinau su šaunia panele. Nenoriu praleisti pasimatymų. Ar šiaip, ar taip jau išvažiuojame, – atsakė Justinas ir užsitraukė antklodę ant galvos.

9.

Per tuos susitikimus Simona ir Justinas dar nieko nenusprendė. Per daug trumpas laikas, kad būtų galima rasti rimtą sprendimą. Abu nutarė tik susirašinėti, kad nenutrūktų taip netikėtai atsinaujinęs ryšys.

Kad laiškai nepatektų ponui Anicetui į rankas, šiam sumanymui įgyvendinti, jie sugalvojo pasitelkti Pranutę. Laiškus Simonai Justinas rašys Pranutės vardu.

– Nenustebk, Pranute, jei, nuėjusi laikraščių, pašto dėžutėje rasi sau adresuotą laišką. Tavo vardu Justinas siuntinės man laiškus. Susitarėm susirašinėti. Nenorėčiau, kad tuos laiškus kada nors skaitytų Anicetas.

– Betgi man irgi kartais parašo iš namų. Kaip juos atskirsi? – susirūpino Pranutė.

– Iš rašto pažinsi. Be to jis užklijuotą laišką man su visu voku įdės į tą voką, ant kurio bus tavo pavardė. Jeigu jau taip atsitiktų, kad tu jį atplėštum, tai viduje rastum užklijuotą mano laišką.

– Tai vėl atnaujini savo meilę? – nepritariančiai mestelėjo draugė. – Tik kažin ar verta?

– Pasirodo, kad jis mane visą laiką mylėjo, – nieko neslėpė Simona nuo Pranutės, – Dieve, Dieve ir kodėl gi aš sutikau tekėti už Aniceto? Kad būčiau kiek palaukusi, Justinas būtų vedęs mane, – verkdama apgailestavo Simona.

– Šiaip ar taip dabar jau ne laikas sukti galvą apie kitus vyrus. Esi ištekėjusi, turi tokį gyvenimą, tokį žmogų... Tik mylėk jį, gerbk ir viskas bus gerai.

– Bet nemyliu aš jo ir kaip tu to nesupranti? Galvojau, kad priprasiu, pamilsiu, stengiausi prisiversti, bet kuo toliau, tuo sunkiau darėsi jį pakęsti. Betgi ir jo kur protas? Kodėl jis taip norėjo manęs? Argi nematė, kad aš jam ne pora? Būtų pasiieškojęs kokios nors vyresnės, pagal save... Ta gal būtų jį mylėjusi, o aš negaliu. Kad ir anksčiau, kol dar nebuvome susitikę su Justinu, dažnai pagalvodavau, o Viešpatie, ar ištversiu visą gyvenimą? O dabar išvis negali būti nė kalbos. Mesiu aš Anicetą, kaip mane gyvą matai. Išeisiu viską palikusi.

– Ir kurgi pasidėsi išėjusi? – rimtai paprieštaravo Pranutė. – Esi ženota, ištekėti už Justino vis tiek negalėsi. Ar gyvensite susimetę kaip kokie paleistuviai? Ką žmonės pasakys? Nebūsit laimingi taip gyvendami, nepalaimins Dievas jūsų namų. Graušiesi labiau negu dabar graužiesi. Norėsi grįžti, bet bus per vėlu. Anicetas tau neatleis.

– Mes ką nors sugalvosim. Mums dar visas gyvenimas prieš akis. Svarbu, kad jis mane myli, – savo kartojo Simona, – Dieve, Dieve, ir kodėl aš jo nepalaukiau? – krimtosi ji ir nedaug trūko, kad imtų raudoti balsu. „Bergždžias darbas dabar ją atkalbinėti, – mintyse nusileido Pranutė, – savo nuomonę pasakiau, o daugiau ką aš galiu? Dabar jie tik ką išsiskyrė, jai sunku ant širdies, bet praeis kiek laiko ir ji apsigalvos, nusiramins. Baisu ir pagalvoti, ką ji dabar šneka. Nesveiko žmogaus kliedesiai. Mesiu, išeisiu... O gal iš tikrųjų neteko proto iš tos meilės? Viskas čia atrodė ramu, gražu, gera, nieko netrūksta, šeimyniniai santykiai normalūs, o pasirodo visą laiką ji buvo nusivylusi, nelaiminga“, – pergyveno Pranutė.

Justinas Simoną tiesiog apipylė laiškais, o Simonai buvo neapsakomai malonu juos gauti. Ji kelis kartus per dieną bėgdavo tikrinti pašto dėžutę lauke: „Gal jau buvo laiškanešys? Gal nepamačiau?“ – o kai tik randa laišką, tuojau pat bėga į viršų, užsidaro kambaryje ir skaito tiek kartų, kol išmoksta mintinai. Nors laiškai ateidavo Pranutės vardu, bet ji dar nė vieno nematė. Visus laiškus susirinkdavo Simona.

Justinas laiškuose Simonai nieko nesiūlo, bet rašo, kad labai daug galvoja apie jųdviejų meilę ir ateitį. O Simonai ir to užtenka. Perskaičiusi laišką, ji jaučiasi lyg būtų su Justinu pasimačiusi, susitikusi, pasikalbėjusi.

Viename laiške Justinas vis tiktai užsiminė, kad yra kai ką sugalvojęs dėl jų ateities. Rašė, kad turi gerą mokslo draugą. Visus studijų metus auditorijoje sėdėdavo vienas šalia kito. Baigę studijas, jie išsiskyrė ir nė kart nebuvo susitikę, nors iki šiol susirašinėjo. Draugas gyveno ir dirbo toli, Lietuvos ir Latvijos pasienyje. Kol kas Justinas dar nenori atskleisti savo sumanymo, bet yra numatęs su draugu susitikti asmeniškai. Rašė, kad kai tik gaus atostogas, būtinai jį aplankys, bet dabar apie tai dar anksti kalbėti. Vėliau laiškuose Justinas apie tai niekada neužsimindavo, o išėjęs atostogų, parašė Simonai, kad nori būtinai su ja susitikti. Pasimatymo vietą jis parinko tą patį parko suolelį, kur jie susitikinėdavo šaulių sąskrydžio metu. Rašė, kad Kaune jis bus dešimt minučių po dvyliktos ir atėjęs į parką, jis lauks, sėdėdamas ant to suolelio. „Gali praeiti kokia valanda, kol aš pasieksiu parką, bet kokią pirmą ar pusę antros turėtume susitikti. Jei atėjusi dar manęs nerastum, lauk, būtinai ateisiu. Atvažiuosiu trečiadienį“, – dar patikslino Justinas.

Simona laišką gavo pirmadienį, o kai jį perskaitė ir sužinojo, kad atvažiuos Justinas, labiausiai apsidžiaugė: „Kokia laimė! Mes ir vėl pasimatysime... Kaip reikės išlaukti net dvi dienas? “ Simona nežinojo ką veikti, kad tik prastumti laiką. Ji ėjo į miestą, vaikščiojo po parduotuves, nusipirko naują suknelę. Vieną ir kitą naujas Justinas jau matė per ankstesnius susitikimus, o ši buvo dar jam nematyta ir jai labai tiko. Simonai norėjosi kaip galima gražiau atrodyti, norėjosi patikti Justinui ir, parėjusi namo, tuojau pat pasipuošė ir pasirodė Pranutei.

– Na, ką pasakysi – paklausė draugės.

– Ir vėl nauja suknelė? Ar dar mažai jų turi? – žvilgtelėjusi abejingai pasakė ši.

– Ne šiaip sau nusipirkau. Trečiadienį atvažiuoja Justinas, – pasigyrė Simona, – tu tik gerai pažiūrėk. Ar ji graži, ar man tinka? Taip brangiai sumokėjau...

– A, štai kas? – tik dabar sužinojo Pranutė, – na, tada ateik arčiau, geriau pasižiūrėsiu, – ji nusišluostė į rankšluostį rankas. – Iš priekio – puiku, graži apykaklė, o dabar apsisuk. Iš visų pusių graži, nieko neprikiši. Jeigu jau po teisybei, tai tau viskas gražu ir viskas tau tinka. Galėtum nueiti su kasdiene ir ne prasčiau atrodytum. Kad ir visai be suknelės, vis tiek Justinui patiktum, – nusijuokė draugė.

– Tu nesijuok. Ar tikrai? – patenkinta Simona, – tik ar ne per ilga? Galima būtų patrumpinti, laiko dar yra.

– Nė kiek. Atmink, kad jau nebe piemenė, o ištekėjusi moteris, ponia, – patikino Pranutė. – Bet man vis tiek neramu. Ir tie laiškai, ir tie pasimatymai neprives prie gero, – būgštavo ji.

– Nė nebandyk manęs perkalbėti, – nieko nenori girdėti Simona, – ir šį kartą aš jau nebepadarysiu klaidos. Justino lauksiu iki gyvenimo galo. Gal net rytoj viską nutarsim. Ir kaip bus, taip bus... Viena tik žinau, kad noriu būti su juo visą gyvenimą.

– Nelinkiu aš tau blogo, tik bijau, kad netektų gailėtis, – negali tylėti Pranutė. – Ar ne čia tavo gyvenimas? Gali gyventi ir gyventi, o viską praradus, nežinia kas laukia.

– Na, pažiūrėsiu, ką Justinas sako. Nebedaug jau liko. Matysiu, ką jis sugalvojo. Veltui juk nevažiuos. Tikriausiai turi ką pasakyti, kad nori susitikti.

– Nepasitikėk juo visai aklai, o pasiklausyk ir savo proto balso, jeigu jo visai nepraradai. Atmink, kad daug dar metų reikės gyventi. Žiūrėk, kad nesusigadintum sau ateities.

Simona nieko nesiklausė, jai rūpėjo tik viena, kad tik greičiau ateitų trečiadienio rytas. Per naktį ji beveik nemiegojo, kankino neramios mintys ir slėgė rūpestis. „Kad tik viskas būtų gerai, kad neįvyktų kas nors tokio, kas sutrukdytų jam atvykti, kad būtų sėkminga kelionė traukiniu, kad neimtų lyti lietus... Baisu ir pagalvoti, jeigu taip atsitiktų“, – Simona net nusipurtė, pagalvojusi, kaip jie sėdės ant suolelio lyjant lietui, kaip atrodys jos nauja suknelė... „Ar ne per daug rizikinga buvo skirti pasimatymą po atviru dangumi? Reikėjo kur nors po stogu, kad ir į tą pačią kavinę mūsų gatvės gale?“ – vis rūpinosi Simona, bet, ačiū Dievui, niekas nesutrukdė jiems susitikti.

Simona jau laukė, kai pamatė ateinantį Justiną. Ji pakilo nuo suolelio, o kitą akimirksnį jie apsikabino. Minutėlę jie tylėjo, glausdamiesi vienas prie kito, būdami apsvaigę nuo susitikimo jaudulio, vėliau prisėdo ant suolelio, o tik paskui sušneko.

– Pagaliau mes kartu, – ištarė Justinas, kaip Simonai pasirodė, su neslepiamu palengvėjimu, – kokia laimė tave matyti. Turiu prisipažinti, kad buvo abejonių. Važiavau, nes būtinai reikia susitikti, o nežinojau ar teks pasimatyti. Gal tu net neateisi, gal tu pasirinkai kitokį sprendimą. Tu net neįsivaizduoji kaip apsidžiaugiau tave pamatęs.

– Ir tu dar abejojai? – net pasipiktino Simona, – kai tik gavau laišką, tai iki šiol degu nekantrumu išgirsti ką man pasakysi? Ar jau išėjai atostogų?

– Taip. Šiandien pirma diena. Šis atostogų mėnuo mums turėtų būti lemtingas. Turiu didelį sumanymą. Jeigu tik tu pritarsi ir sutiksi, tada aš iš pirmų dienų imsiuosi žygių.

– Aš taip ir pagalvojau, kad tu jau ką nors sumąstei. Na, pasakok.

– Viską smulkiai papasakosiu, tik tu įdėmiai klausyk, – Justinas dar arčiau prie savęs prisitraukė Simoną. – Pameni, rašiau laiške apie mokslo draugą, gyvenantį Žemaitijoje prie Latvijos sienos? Jis irgi dirba girininkijoje kaip ir aš. Tuojau pat važiuoju pas jį. Prašysiu, kad padėtų man kur nors įsidarbinti pagal mano specialybę. Gal net toje pačioje kaip ir jis girininkijoje. Jeigu tik pasiseks gauti darbo, tada ir pradėsim tvarkyti mūsų reikalus. Turiu pasakyti, kad tas mano draugas ne katalikų tikėjimo, kaip mes. Jis, jo žmona ir tėvai, visa šeima – evangelikai, kokių tame krašte yra labai daug. Pagal visą Latvijos pasienį ir giliau į Lietuvą... Tuose kraštuose yra didelė ši bendruomenė. Tikrai nežinau, bet gerai išsiaiškinsiu ar negalėtume ir mes pereiti į šį tikėjimą. Jei tik priimtume šį tikėjimą, tai automatiškai nustoja galioti tavo santuoka ir mes laisvai galėtume tuoktis jų bažnyčioje. Be abejo dar susidarytų šiokių tokių keblumų su tavo pasu, bet su juo susitvarkysim neskubėdami, be vargo, bet kiek vėliau. Bus galima pasakyti, kad pasą pametei, o susituokę, mes jau galėtume gyventi kartu. Na ką? Ar labai išgąsdinau? Ar tau priimtinas toks pasiūlymas? Kiek galvojau – nieko geriau nesugalvojau. Tai bene vienintelis būdas, leidžiantis pasislėpti Lietuvoje. Gyventume toli nuo giminių ir pažįstamų, tarp svetimų žmonių. Nei mes apie juos, nei jie apie mus nieko nežinos. Atvažiavo naujas darbuotojas su sužadėtine, įsikūrė, susituokė. Niekam nekils jokių įtarimų.

– Ar tai to paties tikėjimo žmonės, kuriuos „bambizais“ vadina? – truputį patylėjusi, paklausė Simona.

– Tai jau taip, – teko prisipažinti Justinui, – mūsų katalikai juos taip pravardžiuoja, bet reikia pasakyti, kad jų tikėjimas labai mažai skiriasi nuo mūsų. Pagaliau kiek pasaulyje skirtingų religijų, o dievas vienas. Visi garbina tą patį Dievą.

– O ar aš, būdama evangelikė, galėsiu lankytis katalikų bažnyčioje ir ten melstis? – paklausė sunerimusi Simona.

– Tai turbūt ne, – nelabai žino Justinas, bet bando aiškinti, – pati pagalvok, jeigu koks „bambizas“ ateitų melstis į mūsų bažnyčią? Bet, priimant į savo bendruomenę naują žmogų, tikriausiai bus paaiškintos visos taisyklės.

– O ar tai nebus nuodėmė? Ar nenubaus mūsų Dievas? Juk tai panašu į išdavystę, – visai nusiminė Simona.

– Nieko mes neišduodame. Mes gi Dievo neišsižadame, nes gyvensime toliau taip, kaip Dievas prisakė. Laikysimės jo dešimties įsakymų, garbinsime jį taip kaip ir anksčiau tik truputį kitokiomis apeigomis. Bet tu nenusimink ir jeigu tu nenori, tai niekas tavęs neverčia. Jeigu toks variantas tau kelia nerimą, nėra priimtinas, tai dabar pats laikas apsigalvoti. Tik tiek, kad tai vienintelė išeitis, norint išlikti padoriems prieš save ir prieš žmones. Aš esu viskam pasiryžęs, o tu daryk taip, kaip tau atrodo geriau. Aš jau viską pasakiau ir dėl to norėjau susitikti, kad išsiaiškintume. Dabar dar laikas pasakyti taip arba ne. Manau, kad nereikia daugiau įrodymų, kad suprastum kaip tave myliu, kad viską darau mūsų bendro gyvenimo labui.

Simona pirmą kartą rimčiau susimąstė. Ji, nuleidusi galvą, tylėjo užklupta daugybės prieštaringų minčių. Išvažiuoti kažkur į nežinomą kraštą, gyventi tarp svetimų žmonių, būti toli nuosavo gimtinės, nuo tėvų ir artimųjų, atsisakyti savo tikėjimo – tai jos nelabai traukė, ją baugino. Kita vertus, jeigu ji nesutinka, praranda mylimą Justiną. „Viešpatie, ar ne per daug didelė kaina už mano meilę? Ką pasakys tėvai, kai viską sužinos? Jie baisiausiai pergyvens, rūpinsis, o gal net ieškos? O kaip bus su Anicetu? Jis gi niekuo nekaltas. Visa jo kaltė, kad taip labai mane myli, o aš jo ne. Bet tada man reikėjo iškart atsisakyti tekėti už jo. Kodėl ištekėjau? Bus sugriautas jo gyvenimas. Tai dar viena nuodėmė. Ir su tokia sąžinės našta aš pasirengusi pradėti naują gyvenimą? Ar pavyks viską užmiršti, ištrinti iš atminties ir gyventi toliau lyg nieko nebūtų įvykę. Bet jeigu Justinas mane taip myli, kad atsisako ramaus, nerūpestingo, viengungiško gyvenimo, ieško būdų, išeičių, deda tiek pastangų dėl manęs ir viskam ryžtasi, tai ar dera man dar svarstyti ir abejoti? Jeigu aš dabar nesutiksiu eiti su juo, mes neišvengiamai išsiskirsime ir šį kartą jau amžiams. Ar to aš noriu? Tiek laukta, tiek svajota, ilgėtasi, o dabar, kai jau esu netoli tikslo, savo pačios rankomis galiu viską sugriauti. Ir kaip aš galėsiu gyventi toliau su nemylimu vyru žinodama, kad visą gyvenimą galėjau turėti šalia savęs mylimą žmogų? Vieną kartą jį praradusi, negi noriu ir vėl pakartoti tą pačią klaidą?“ – srautas tokių ir panašių minčių užplūdo Simonos galvelę. Jai buvo sunku savo jausmuose susigaudyti, bet nugalėjo jaunystė ir atgimusi meilė.

– Viskas gerai. Su viskuo sutinku, kad tik galėčiau būti su tavimi, – pasistengusi atsikratyti blogų minčių ir baimių, po ilgos tylos ryžtingai ištarė Simona. – Daryk viską, ką esi sumanęs, o aš lauksiu ir būsiu viskam pasiruošusi.

10.

Pranutė, sužinojusi ką jie ruošiasi daryti, susigriebė už galvos.

– Išeiti taip kaip stovi, palikti tokį gyvenimą, nieko tikrai nežinant kas tavęs laukia – tikra kvailystė ir neatsakingumas. Ir dar priimti kitą tikėjimą? Atsikvošėk, kol dar laikas. Nueik į bažnyčią kol dar esi katalikė. Prieik išpažinties, pasimelsk, paprašyk Dievo, kad tau apšviestų protą, atitolintų nuo nelaimės. Pražūsi tu, nujaučia mano širdis. Pati sau neri kilpą ant kaklo. Ką pasakys žmonės? Tėvas, motina? Koks bus jiems širdies skausmas ir gėda nuo žmonių... Juk gali taip būti, kad niekada daugiau jų nepamatysi, – jau net su piktumu draugė užsipuolė Simoną, bet ši, nors ir pati daug apie tai galvojo, dabar prieš draugę nenorėjo pasirodyti, kad abejoja ir yra pasimetusi.

– Geriau neprimink. Ne su tėvu ir motina gyvensiu visą gyvenimą... O be to kiek aš juos matau dabar? Kartą į metus? O kai dėl žmonių kalbų, tai niekas nieko nė nežinos. Dingsim tyliai, ramiai ir per gyvenimą niekam nesirodysime. Nė kiek neabejoju, kad būsime laimingi. Aš Justinu pasitikiu.

– Duok, Dieve, bet ir pati turbūt supranti, kaip visa tai rizikinga?

– Vienas tik svarbiausias klausimas – ar gaus Justinas darbo? Jeigu negaus, tai viskas subyra, o jeigu įsidarbins, tada jau ne bėda. Jo atlyginimo užteks pragyvenimui. Jis dar sakė, kad turi šiek tiek pasitaupęs – tai ir bus gyvenimo pradžiai. O toliau gyvensime iš algos. Visos valdininkų šeimos taip gyvena. Iš vyro algos. Nereikės man sunkiai dirbti, nebijok. Būsiu namų šeimininkė, žiūrėsiu, kad namuose būtų visada švaru, gražu, tvarkinga. Skaniai gaminsiu valgį ir kaip tai daryti juk moku. Laiku paruošiu pusrytį, pietus, vakarienę. Ar būtų buvę geriau ištekėti už ūkininko? Tarnavai pas ūkininkus, matei kaip dirba ir kaip atrodo vienkiemių gaspadinės. Ne tik samdiniams, bet ir sau gaili geresnio kąsnelio. Plūkiasi visą gyvenimą ir šviesios dienos nemato. Ištekėjusi už Justino, aš vis tiek geriau gyvensiu, negu būčiau nutekėjusi į ūkį.

– Bet ne geriau negu dabar turi. Be to už jokio ūkininko tau tekėti nereikės – tu jau ištekėjusi, – priminė Pranutė. – Matau, kad negerai darai, norėčiau tau padėti, išgelbėti nuo bėdos, bet deja ne mano galioje ką nors padaryti, – apgailestavo ji toliau. – Net tėvas su motina tau nerūpi, o ką aš galiu? Esu svetimas, pašalinis žmogus.

– Ne tiesa, – užginčijo Simona, – tu man labai brangi, tu man kaip tikra sesuo. Tau vienai aš atveriu širdį, tik tau viską pasipasakoju.

– Bet kas iš to? Juk tu manęs neklausai. Jeigu čia būtų tikra sesuo, tai gal ir paklausytum?

– Jeigu jau visai atvirai, tai tavimi aš pasitikiu labiau nei tėvu ar motina. Kodėl jie taip primygtinai man piršo Anicetą? Argi jie nematė, kaip aš nenoriu, kad jo nemyliu, kad mes ne pora? Negi nesuprato, kad man bus sunku taip gyventi? Kas iš to viso turto, kai niekas manęs nedžiugina, kad niekais eina mano jaunos dienos, svajonės? Juk žinojo, kad aš myliu Justiną. Kodėl uždarė mane į kalėjimą, gyvą palaidojo? Apie mūsų planus dar niekas nežino. Tą paslaptį tik tau vienai patikėjau. Nežinau, ką daryčiau be tavęs?

– Be reikalo pyksti ant tėvų. Ir tėvai, ir brolis tau tik gero norėjo. Ne visada ir iš meilės susituokę būna laimingi. Nepritekliai gyvenime irgi išskiria žmones.

– Turiu prisipažinti, kad ir man nelabai ramu. Ypač dėl to tikėjimo, bet Justinas sako, kad Dievas visiems vienas. Nesvarbu, kokioje bažnyčioje būsime susituokę, svarbu, kad mylėtume vienas kitą, kad gyventume santarvėje, vienas kito pagarboje. Jeigu taip bus – niekuo nenusidėsime Dievui.

– O ką aš darysiu, kai tavęs čia nebebus? Turbūt teks grįžti į miestelį namo? Kaip gaila, viskas buvo taip ramu ir gera... Taip gražiai visi sutarėm, taip linksmai praleisdavome tuos ilgus žiemos vakarus. Kas galėjo pagalvoti, kad taip staiga viskas pasikeis?

– Tau niekur negalima iš čia išvažiuoti, – karštai užginčijo Simona, – kas pasirūpins Anicetu, kai jis liks vienas? Kas jam pagamins pusrytį ir vakarienę? Kas tvarkys ir prižiūrės kambarius ir gėles? Dirbsi ir toliau patarnautojos vietoje. Tu dabar jam būsi labiau reikalinga nei bet kada. Anksčiau tu buvai labiau reikalinga man, o dabar būsi jo tarnaitė. Žinau, kad atsakingai juo pasirūpinsi ir man bus ramesnė sąžinė, kai žinosiu, kad Anicetas lieka patikimose rankose.

– Matai kokia gera. Prašnekai ir apie sąžinę, – piktokai mestelėjo Pranutė, – ar bent pagalvojai, kokį smūgį jis patirs, kai sužinos, kad jį palikai? Net nežinau ką reikės sakyti, kai parėjęs iš darbo, neras tavęs namuose? Kaip man reikės pranešti tokią žinią, kad kuo mažiau jį įskaudinti? Jeigu pasakysiu visą tiesą, kad pabėgai su kavalieriumi, Anicetui gali širdis plyšti. Ar aš nematau, kaip jis tave myli?

– Tu gera, tu tokia protinga, tu tikrai ką nors sugalvosi. Padėk man, pagelbėk man tą paskutinį kartą. Gali būti, kad niekada daugiau nebepasimatysime. Jeigu liksi čia, Anicetas tavęs nenuskriaus. Mokės tą patį atlyginimą, o tu dirbsi tą patį darbą ir niekas nepasikeis.

– O gal jis manęs nenorės? Toks dar šaunus vyras, toks turtingas gal susiras tokią, kuri sutiks su juo gyventi, kad ir be šliūbo?

– Jeigu jau taip atsitiktų, tai tada ir išvažiuosi. O dabar dar nėra reikalo skubėti. Matysi kaip klostysis reikalai vėliau, bet išvis gal dar anksti apie visa tai galvoti. Gal nieko nereikės? Jeigu Justinas negaus darbo, ko gero ir man pačiai teks čia pasilikti. Lauksiu iš jo žinių ir tada matysiu.

Praėjo pora savaičių nuo Simonos ir Justino susitikimo. Moteris nerimavo, kai pagaliau pašto dėžutėje rado ilgai lauktą laišką. Su laišku rankoje ji skubiai nubėgo į viršų, užsidarė kambaryje ir, atplėšusi voką, ėmė godžiai skaityti. Perskaitė pati, o paskui ir Pranutei.

Žinia gera. Pasirodo, Justino draugas eina urėdo pareigas ir jam pavaldžios visos valsčiaus girininkijos. Į vieną iš jų draugas ir paskyrė Justiną dirbti girininku. Taip jau palankiai susidėjo aplinkybės, kad vienai girininkijai reikėjo vadovo. Mirus ankstesniam vadovui, urėdas neturėjo žmogaus į jo vietą. Taigi Justinas gavo darbo.

Toks svarbus Simonos ir Justino gyvenimo klausimas išsisprendė daug paprasčiau nei galima buvo tikėtis. Kartu išsisprendė ne mažiau svarbus ir būsto klausimas. Kiek ilgiau viskas užtruko, kai Justinas grįžo į savo girininkiją ir padavė prašymą išeiti iš darbo. Ilgokai teko palaukti atsakymo. Jis kruopščiai pasiruošė dokumentų perdavimui ir, sulaukęs rašto iš urėdijos, kad prašymas patenkintas, parašė Simonai.

Šį kartą jųdviejų susitikimui Justinas pasiūlė geležinkelio stotį, patarė nieko daug su savimi neimti, tik tiek, kiek paimtų į rankas. Rašė, kad atvažiuoja ketvirtadienį, t. y. rytoj, bus Kaune dešimt minučių po dvylikos ir Simonos lauks stoties restorane. Justinas dar paaiškino, kad bus pietų metas, tai abu papietavę, tęs kelionę autobusu. „Nieko daugiau netrokštu, kaip tik greičiau pamatyti tave“, – dar prirašė Justinas ir laiškas baigėsi.

– Na, matai, – perskaičiusi laišką, Simona pasakė Pranutei, – viskas taip gerai gavosi, kaip Justinas ir buvo sugalvojęs. Darbas yra, tarnybinis butas taip pat. Tik eik ir gyvenk. Ko man bijoti? Bus kas manimi pasirūpina ir aš nieko neprarandu.

Jeigu kartais Simona ir suabejodavo, būdavo valandėlių, kai ir rimtai susimąstydavo ar verta rizikuoti, tai dabar, gavusi laišką, visai nusiramino.

Iki rytdienos dar visa para laiko. Simona viską gražiai susipakavo. Į vieną lagaminą sudėjo sukneles, apsiaustą, vasarinį paltą, į kitą – žieminius drabužius ir avalynę ir, tik išleidusi į darbą Anicetą, iškvietė vežiką. Pranutė draugę palydėjo, jos apsikabino ir pasibučiavo.

– Pranute, tu viską žinai, bet būk gera ir neišduok mūsų. Niekam nepasakok, neprasitark, kad aš tau viską pasipasakojau. Niekas neturi žinoti, kur mes įsikūrėme, – dar paprašė Simona ir, nusišluosčiusi ašaras, įlipo į karietą.

– Iš manęs niekas nieko nesužinos. Būk rami. Aš šią paslaptį nusinešiu į kapą, – beveik prisiekė verkdama Pranutė. – O dabar sudiev. Laimingos tau kelionės ir laimingo naujo gyvenimo.

Pranutė dar kiek pastovėjo prie vartelių, peržegnojo tolstančią karietą, grįžo į virtuvę ir prisėdo ant kėdutės prie stalelio.

– Tai štai kokia ta meilė... Visko atsisakė, viską paliko... Kad tik Dievas jai duotų iki gyvenimo galo džiaugtis ta laime, kad tik netektų nusivilti...

11.

Nebuvo kada Pranutei krimstis ir rymoti, rankomis parėmus galvą. Laukė kasdienė ruoša. Namo viršuje Simona, besiruošdama į kelionę, paliko betvarkę. Ten Petrutė ilgiau užtruko, o apačioje tik prieškambaris, virtuvė, valgomasis ir šeimininkų miegamasis. Salionas, kai namuose nėra svečių, visada tvarkingas.

Šiandieną, truputį anksčiau baigusi ruošą, Pranutė iššlavė kiemą, išrovė drįsusią gėlių klomboje išdygti vieną kitą balandą, nunešusi prie šiukšlių dėžės išpurtė takus ir grįžo į virtuvę. Apžiūrėjusi, kokių namuose yra produktų, jau planavo kokią galėtų pagaminti vakarienę. Na, bet vakaras dar toli. Gal dėl to, kad anksčiau kėlėsi, gal dėl to jaudulio ir ašarų, kai Simona ruošėsi išvykti, Pranutė jautėsi pavargusi. Ne pro šalį būtų truputį pailsėti. Užrakinusi iš vidaus lauko duris, nuėjo į savo kambarėlį ir prigulė ant lovos. Galvojo, kad truputį pailsės, gal net užsnūs minutėlę, bet kur tau. Vos tik užmerkė akis, ją užplūdo tos pačios mintys, kurios, išvažiavus Simonai, nedavė ramybės visą rytą.

– Ką reikės pasakyti ponui Anicetui, kai vakare grįš iš darbo? Kaip reikės pažiūrėti jam į akis? Dieve, Dieve, kam man reikia to rūpesčio? Jie išpūtė su savo meilėmis, o aš turiu meluoti, kad nieko nežinau, žibinti akis prieš daug vyresnį gerbiamą žmogų. Ir išvis kaip reikės jam apie tai pasakyti?

Kai, valandėlę pagulėjusi, atsikėlė, nusiprausė, mažumėlę atsigaivino ir ėmė ruošti valgį. Vakarienę pagamino skaniai, gražiai, į stalą pateikė šviežią, šiltą, bet deja šį kartą niekas jos nevalgė.

Grįžęs iš darbo ponas Anicetas, kaip visada išsiėmė iš pašto dėžutės laikraščius, paskui, atėjęs į prieškambarį, nusivilko švarką ir pakeitė apavą. Vietoje pusbačių įsispyrė į lengvas minkštas šlepetes, atlaisvinęs mazgą, per galvą nusiėmė kaklaraištį, atsisagstė marškinių apykaklę ir iki alkūnių atsiraitojo rankoves. Nuėjęs į prausyklą nusiplovė rankas ir grįždamas pasisveikino su Pranute.

– Labas vakaras.

Nuėjęs į valgomąjį ponas Anicetas atsisėdo už padengto stalo ir, išskleidęs laikraštį, atsilošė į minkštą kėdės atkaltę.

– Kur ponia? – kai Pranutė atnešė vaisius, paklausė jis, nesulaukęs pasirodant Simonos.

– Nežinau, – stabtelėjo Pranutė, – ryte kažkur išvažiavo.

– Kaip išvažiavo? Kur išvažiavo? Su kuo išvažiavo? – padėjo į šalį laikraštį ponas Anicetas.

– Išsikvietė vežiką.

– Kokiu laiku?

– Tuoj po to, kai jūs išėjote į darbą.

– Ar turėjo ką su savimi?

– Su dviem lagaminais. Prašė manęs, kad padėčiau nunešti iki vežiko.

– Taip nieko ir nepasakė tau? Negali būti. Tokios artimos draugės... Išvažiavo nė draugei nieko nepasakiusi. Netikiu.

– Aš irgi labai stebėjausi. Klausiau, bet nieko nesakė. Turbūt nenorėjo, kad ir aš žinočiau.

– O man nieko nepaliko? Jokio raštelio?

Anicetas staiga pakilo, skubiai nuėjo į salioną ir ilgokai ten užtruko. Patikrino visus nerakinamus ir atrakino baldų stalčius, o paskui užlipo į viršų. Ten atrakino slėptuvę, kur laikė visas namų brangenybes.

Nors apie šią slėptuvę Simona žinojo, pats Anicetas jai parodė, bet raktai nuo visų rakinamų stalčių buvo pas jį.

Viską radęs tvarkoje, atėjo į miegamąjį ir atidarė spintą.

– Taip, nėra jos drabužių. Akivaizdu, kad ji mane paliko, – galutinai įsitikino Anicetas ir susmuko ant lovos. Iš miegamojo jis jau nebegrįžo valgomąjį ir Pranutė jo nematė iki ryto.

Ryte net nenusiprausęs ir nė nepavalgęs pusryčio, netaręs nė žodžio Pranutei, ponas Anicetas išėjo į darbą, o grįžęs vakare vėl užsidarė miegamajame. Ir taip dvi dienas nei valgė, nei gėrė, o sekmadienį jau nebesikėlė iš lovos. Gulėdamas pašaukė Pranutę ir paprašė pakviesti daktarą. Pasakė adresą ir paaiškino kaip jį surasti.

– Visai netoli. Toje pačioje gatvėje baltas mūrinis dviejų aukštų namas, aptvertas geležinių virbų tvora. Namo numeris trisdešimt antras. Prie mažųjų vartelių yra skambutis. Paspausk mygtuką ir palauk kol kas nors ateis. Pasakysi, kad kviečia Puzinas ir jis žinos.

– Ką sakė? – išgirdęs grįžusią Pranutę, vėl pašaukė ponas Anicetas.

– Sakė, kad tuoj ateis tik baigs pusryčiauti, – atsakė Pranutė ir jau norėjo išeiti, bet šeimininkas ją sulaikė.

– Pažiūrėk man švarių apatinių ir pakeisk patalynę. Dar paduok chalatą. Aš pasėdėsiu prie stalelio, palauksiu kol tu viską sutvarkysi.

– Gal, ponas, ką nors valgysit? – išdrįso pasiūlyti Pranutė, kai viską padariusi, ką šeimininkas liepė, jau norėjo išeiti.

– Ne dabar. Gal vėliau, po gydytojo apsilankymo. Dabar verčiau jo palauksiu.

– Būtų gerai išvėdinti kambarį. Jei leisite, atidarysiu langą, – dar paklausė Pranutė prieš išeidama.

– Būtinai, bet atidarysiu aš pats. Tu gali sau eiti.

Atidaręs langą, ponas Anicetas dar ilgai žiūrėjo į sodą, lyg pirmą kartą jį matydamas. Sodas jau buvo senas. Medžių kamienai buvo pajuodę, stora, gumbuota, suskilinėjusia žieve aptraukti, bet pavasarį žydėjo gausiai ir dabar jau matyti ant šakų užmegztų obuolių kekės.

Medžiai seni, bet kasmet kartoja jauną gyvenimą. Nenori nusileisti senatvei, stengiasi būti naudingi. Gyvas pavyzdys, kaip gamta skatina nepasiduoti. „Ką aš padariau ne taip? Aš irgi siekiau pakartoti jaunystę“, – susimąstė ponas Anicetas. Daug sunkumų gyvenime patyrusi, pavargusi jo širdis, tarsi pražydo meile jaunai kaimo mergaitei, su kuria tikėjosi susilaukti ir savo gyvenimo vaisių. Svajojo užsiauginti sūnų ar dukrą, savo turto paveldėtoją. O kas iš to išėjo? Kaip sapnas prabėgo vos tik vieni tikrai laimingi, jaunatviški metai ir vėl jis vienas. Anicetas jautėsi senas ir niekam nereikalingas. Širdyje buvo gili žaizda ir kažin ar užteks laiko tai žaizdai užgyti? Ko jam dabar tikėtis? Ar išlaikys jis tokį skausmą ir neviltį? Anicetas jautėsi labai prastai. Spaudė smilkinius, nuo greitai bėgančio pulso tirpo ir tvinkčiojo pirštų galiukai, temo akyse, gaudė ausyse, trūko oro ir buvo sunku kvėpuoti.

Ar to dar mažai, kad liko vienišas, pažemintas, išduotas? Žlugo antra jaunystė, sudužo viltys turėti ilgą, laimingą gyvenimą. Negi šis praradimas pareikalaus jo gyvybės? „Ne, jokiu būdu negalima pasiduoti. Aš privalau toliau gyventi. Negaliu palūžti, nors žinau, kad bus labai sunku viską užmiršti. Užteks krimstis, pasiduoti blogoms mintims. Kam graužtis ir pergyventi dėl to, ko jau niekada nebesusigrąžinsiu. Juk nieko neatsitiko, tik pasikartojo sena tiesa. Galiu tik pasidžiaugti, kad likau neapvogtas “, – paskendo mintyse Anicetas. „Ateis daktaras ir jis man padės atsistoti ant kojų. Klausysiu jo patarimų, gersiu vaistus. Jeigu tik liksiu gyvas, dabar jau mokėsiu save tausoti. Nuvažiuosiu prie jūros, į Birštono sanatorijas... Tučtuojau pasiimsiu atostogas. O gal geriau visai mesti darbą? Bet ne. Nedaug liko ir reikia sulaukti pensijos. Darbas nesunkus, žinomas. Darbe aš daugiau atsipalaiduoju negu pavargstu. Bus geriau, jeigu garbingai išeisiu į užtarnautą poilsį“ – taip nusprendė ir šiek tiek nusiramino ponas Anicetas.

Išleidusi gydytoją, Pranutė atėjo į miegamąjį pasiteirauti apie šeimininko sveikatą.

– Kaip jaučiatės, pone? – atsistojo gale lovos mergaitė. – Gal jau valgysite dabar? O ką pasakė daktaras?

– Norėjo guldyti į ligoninę, bet susitarėm, kad gydysiuosi namuose. Štai tau pinigai ir receptai. Nueisi į vaistinę ir nupirksi man vaistų. Ar žinai kur vaistinė?

– Taip. Ne kartą teko būti, – atsakė Pranutė, – tuojau pat einu.

Grįžusi iš vaistinės, Pranutė pripylė grafiną vandens, iš indaujos paėmė stiklinę ir, viską atnešusi, padėjo ant stalelio prie lovos.

– O dabar paprašysiu pinigų maisto produktams. Baigėsi duona, kiaušiniai, o ir šiaip dar daug ko reikia nupirkti.

– Gerai, – atidarė piniginę šeimininkas, – o dabar aš išgersiu vaistus ir truputį pagulėsiu. Gal net pasiseks užmigti? Per naktį beveik nemiegojau.

– Ką man dabar daryti? – svarsto Pranutė parėjusi iš miesto, – sakė, kad valgys vėliau, o kada tas bus? Galima būtų po truputį ką nors ruošti, tik kažin ko ponas norėtų? Reikia pasiklausti.

Apsiavusi minkštas šlepetes, ji tyliai nuėjo prie miegamojo durų ir pasiklausė.

– Turbūt užmigo, – išgirdusi silpną knarkimą, taip pat tyliai pasitraukė nuo durų Pranutė. – Palauksiu kol išsimiegos, – grįžo ji į virtuvę. – Net susirgo nabagas, – prisėdo ant kėdutės, – bet kitaip ir būti negalėjo. Toks širdies skausmas... Žmona pabėgo... Ir gėda ir bėda. Iškart pamačiau, kaip ponas Anicetas persimainė iš veido, kai tik suprato kas įvyko. Jis visas išbalo, suspaudė lūpas ir, atsirėmęs pečiu į tuščios spintos duris, nuleido rankas. Minutėlę pastovėjęs, svyruodamas kaip girtas nuėjo ir užsidarė miegamajame. Krimtosi žmogus labiausiai. Nei valgė, nei gėrė, per naktis degino šviesą. Aišku, kad nemiegojo, bet į darbą vis tiek ėjo, kol visai nusikamavo. Gerai būtų, kad tik to užtektų, kad jam nepasidarytų dar blogiau. Nebus lengva viską užmiršti, o jie abu turbūt tik džiaugiasi nauju gyvenimu nė nesusimąstydami, kad paliktas žmogus taip kenčia.

Gerai išsimiegojęs, tik po pietų ponas Anicetas pakilo iš lovos ir nuėjo į prausyklą nusiprausti.

– Labas rytas, – pamatęs virtuvėje Pranutę, pasisveikino jis.

– Labas rytas, pone, – atsakė ji pralinksmėjusi, – kaip išsimiegojote?

– Pirmas kartas po ketvirtadienio, kai aš galėjau užmigti. Kai pamiegojau, tai visai kita savijauta. Dabar jau būtų gerai ir užvalgyti. Padaryk šaltų barščių su apkeptom bulvytėm ir kiaušinienės su kumpiu, – trumpai pagalvojęs, pasakė ponas Anicetas. – Mačiau valgomajame ant stalo laikraščius. Ačiū, nereikės man eiti pasiimti.

– Čia visų tų dienų laikraščiai. Laiškų nebuvo. Per tas dienas jūs nė laikraščių neskaitėt, – dar priminė Pranutė.

– O dabar paskaitinėsiu, susipažinsiu su paskutinėmis naujienomis kol tu pagaminsi pusryčius. Tikiuosi ilgai netruks?

– Truputį pakentėkit kol išvirs bulvės. Kad palauksit, tai nuo to tik bus geresnis apetitas, – drįso pajuokauti Pranutė, matydama, kad ponas geros nuotaikos.

Pavalgė šeimininkas su didžiuliu apetitu ir, servetėle šluostydamasis lūpas, atsilošė į kėdės atkaltę.

– Ačiū, buvo labai skanu, – padėkojo, – atrodo tik barščiai, bet jie paruošti daug skaniau negu buvusios tvarkytojos.

– Tai turbūt dėl to, kad tas dienas nieko nevalgėt ir gerokai išalkot? – nusijuokė Pranutė. – Šiaip tai jau teko mokintis pas vienuoles. Jos išmokė įvairių gudrybių, – vos neišsprūdo Pranutei, kad jos mokėsi abi su Simona. „Ne kokia čia paslaptis, bet gal geriau šiuo metu neminėti jos vardo“, – susilaikė Pranutė.

– Kol tavęs nebuvo, Simona mane irgi retkarčiais palepindavo skaniais patiekalais. Sakė, kad irgi mokėsi pas vienuoles. Ar ne pas tas pačias vienuoles mokeisi ir tu?

– Mokėmės kartu, – nenorėjo meluoti mergaitė.

– Kaip matau, jūs draugės nuo senų laikų. Kartu net iki dabar. Kaip tokiai draugei nepasakė kur išvažiuoja ir su kuo išvažiuoja? Kaip nesipasakojo, nesidalino savo sumanymais? Neabejoju, kad viską žinai, bet slepi, nenori išduoti draugės. Bet, – ištarė gerokai patylėjęs, – man ir nereikia žinoti. Neketinu jos ieškoti, nesieksiu susigrąžinti. Nebebus jau taip kaip buvo, jeigu ji ir sugrįžtų. Iki šiol aš nors tikėjau, bet dabar aš ja nebegaliu tikėti. Blogo nelinkiu, bet niekada neatleisiu. Atėjo neverčiama, išėjo nevaryta... Toks jos pasirinkimas. Ne pasaulio galas. Gyvensiu ir be jos. Juk tu manęs nepaliksi? – nusišypsojo ponas Anicetas Pranutei.

– Jeigu tik neišvarysit, – laiminga Pranutė, – geriau aš niekur nerasiu...

Toks ir buvo jų susitarimas. Kai neliko Simonos, Pranutę visą laiką slėgė nežinia, kas jos laukia. Bet dabar po tokios šeimininko kalbos ji jau neabejoja, kad pasiliks čia už tvarkytoją visam laikui. „Kaip gerai. Tokio gyvenimo, kokį čia turiu aš nė sapne nesapnavau. Kad žinotų, tai pavydėtų man visos miestelio mergaitės, kurioms tenka tik tarnauti pas ūkininkus “ – džiaugėsi Pranutė.

Tiesa, netrūksta darbų ir čia, bet ji jau spėjo prie visko priprasti. Mergaitė viską padaro, visur suspėja ir, atrodo, ponui įtinka. Likusi čia ir toliau ji stengsis iš visų jėgų, kad tik ponas Anicetas būtų patenkintas. „Na, kai jis dabar susirgo ir žada gydytis namuose, tai padaugės darbų. Šeimininkas kad ir serga, tačiau slaugyti jo nereikia, jis lovoje dar neguli, pats vaikšto, o toliau, reikia manyti, bus dar geriau. Praeis kiek laiko, žmogus pasveiks ir vėl viskas grįš į senas vėžes, – džiaugėsi Pranutė.

12.

Sirgo ponas Anicetas tris savaites, kol pagaliau gydytojas, gerai patikrinęs sveikatos būklę, išleido į darbą. Likusius du metus iki pensijos Anicetas Puzinas sėkmingai dirbo, niekuo nesiskundė, bet vos tik išėjo į užtarnautą poilsį, prasidėjo negalavimai.

Nuo aukšto kraujospūdžio ūžė ausyse, skaudėjo galvą, dažnai pykindavo, dingo apetitas. Daktaras sunerimo.

Nebeklausydamas paciento atsikalbinėjimų, liepė gultis į ligoninę išsamiems tyrimams ir rimtam gydymui. Daktaras lankė poną Anicetą ligoninėje, konsultavosi su kolegomis, ieškojo ligos priežasčių, išbandė įvairius vaistus. Ligoninėje ponas Anicetas išgulėjo visą mėnesį. Padėtis aiški, priešinsultinė būklė, bet viena bėda, kad kokius tik taiko vaistus, niekas nepadeda.

Vienu metu ligonis pasijuto lyg ir geriau. Sunormalėjo kraujospūdis, atsirado apetitas, dingo nemiga, praėjo galvos skausmas. Ponui Anicetui primygtinai prašant, pasitarę gydytojai išleido jį namo su sąlyga, kad pasijutęs blogiau, vėl grįžtų į ligoninę. Daktarai nebuvo prieš, kad pacientas pakeistų aplinką, pailsėtų, bet, nepraėjus nė porai savaičių, Anicetą ištiko stiprus insulto priepuolis.

Radusi miegamajame ant grindų sukniubusį šeimininką, Pranutė nubėgo pas gydytoją. Grįžusi Pranutė su gydytojo pagalba nuvilko viršutinius drabužius, abu įkėlė į lovą ir daktaras suleido vaistus.

Ponas Anicetas atmerkė akis, bet pajudinti galėjo tik dešinę ranką ir koją. Kita kūno pusė liko nevalinga. Šeimininkas bandė kalbėti, bet, pro mėšlungio perkreiptas lūpas, negalėjo ištarti nė žodžio. Nei gydytojas, nei Pranutė nieko nesuprato, ką jis norėjo pasakyti.

Geriau pasiklausius, Pranutė visgi susigaudė, kad ligonis prašo gerti ir skubiai atnešė iš virtuvės stiklinę vandens. Suėmęs už pečių, daktaras Anicetą pasodino, o Pranutė padavė jam stiklinę. Nors stiklinę ligonis ir paėmė, tačiau neturėjo jėgų ją prinešti prie lūpų. Sulenktos per alkūnę rankos šeimininkas niekaip negalėjo pakelti aukščiau, stiklinę buvo sunku išlaikyti ir ji su visu vandeniu iškrito jam iš rankos.

Pranutė, pastvėrusi rankšluostį, greitai pašluostė šlapią antklodę ir paskubėjo vėl atnešti vandens. Daktaras ir toliau ligonį prilaikė ir dabar jau Pranutė po truputį sugirdė vandenį. Ligonį daktaras paguldė, o Pranutė pridengė jį antklode.

Prieš išeidamas daktaras dar suleido ligoniui vaistus, parašė receptus, paaiškino ką ir kaip vartoti ir dar pakalbino ligonį. Bet, taip jo ir neišgirdęs, atsisveikinęs išėjo.

– Po pietų prieš naktį ateisiu dar kartą, – pasakė jis išlydėjusiai Pranutei ir perspėjo, – būtinai nusipirkit basoną, tikrai prireiks. Tą gausit be recepto.

Ponas Anicetas taip ir neatsikėlė. Tiesa, praėjus mėnesiui, jis truputį pagerėjo, bet tik tiek, kad galėjo geriau kalbėti. Ir tai jau labai daug. Dabar ponas Anicetas pasako ko nori, ko jam reikia, pasiskundžia kur skauda, kas negerai, kas malonu, pasako ar jam nešalta. Pranutei pasidarė žymiai lengviau jį slaugyti.

Kai atsistatė kalba, daktaras pilnas vilties, kad toliau bus dar geriau, kad, laikui bėgant, ligonis taisysis sparčiau. „Diena po dienos, mėnuo po mėnesio ateis ir visiškas pagerėjimas“, – džiaugėsi gydytojas, bet deja taip neatsitiko. Matyt tai buvo ta riba, ties kuria organizmas sustojo, nebepajėgė kovoti.

Jau šešeri metai, kai ponas Anicetas sugriuvo miegamajame ir iki šiol nesikelia iš lovos. Tiek metų jį nepriekaištingai slaugo ir juo rūpinasi Pranutė. Jos dėka šeimininkas visą laiką švarus, prižiūrėtas, išvengė pragulų, nuo kurių gulintiems ligoniams gresia nė kiek ne mažesni pavojai nei pati liga.

Kiekvieną rytą ir vakarą, paversdama nuo vieno šono ant kito, įtrina spiritu, didesniu odos paraudimus barsto milteliais, keičia kad ir mažiausiai sudrėkusias paklodes, o patiesusi naujas, jas taip išlygina, ištampo, kad ant jos neliktų nė raukšlelės. Rytais mergaitė išvalo ir išvėdina miegamąjį, skaniai pagamina valgyti ir, atnešusi maistą, apkamšo ligonį pagalvėmis taip, kad jis net pasėdi kol būna valgydinamas.

Tik Pranutės dėka ponas Anicetas vis dar gyvas, nors jis pats dėl to nelabai džiaugėsi. Dažnai pasako, kad būtų geriau numirti, negu taip beprasmiškai gyventi. Pranutė tokiomis minutėmis nepalieka jo neviltyje. Ieško būdų kaip nuraminti, randa žodžių kaip paguosti, sugalvoja kuo nors pradžiuginti. Ji šeimininką užjaučia, padrąsina, stengiasi įtikinti, kad jis būtent tą ar kitą dieną jau daug geriau atrodo, jos manymu yra daug stipresnis negu buvo vakar, kad dar kiek ir ateis toks laikas, kai jis visai pasveiks.

Ponas Anicetas, aišku, tuo netiki, bet matydamas mergaitės pastangas jam padėti, dėkingai nusišypso ir pasidaro linksmesnis. Pranutei viskas patikėta. Ji žino, kur laikomos santaupos ir vertingi daiktai. Šeimininkas paaiškino, kur yra slėptuvė su brangenybėmis, davė visus raktus ir paaiškino, kaip prie jos prieiti. Ponui Anicetui leidus, iš kiekvienos jo pensijos ji kas mėnesį pasiima sau šimtą litų atlyginimą. Pranutė perka maisto produktus, vaistus, moka daktarui už jo dažnus apsilankymus. Su žmogumi, kuris ateina čia mieste tvarkyti sodo ir aplinkos, su daržininku, prižiūrinčiu vasarnamį, taip pat atsiskaito Pranutė. Mergaitė sumoka visus mokesčius, prenumeruoja dienraščius, o vakare po vakarienės, sėdėdama ant kėdutės prie šeimininko lovos, juos perskaito.

Įpusėjus septintiems metams, ponas Anicetas pasijuto žymiai blogiau. Pajutęs taip staiga jį apėmusį silpnumą, jis išsikvietė savo advokatą ir notarą. Jiems abiems dalyvaujant, ponas Anicetas padiktavo testamentą, kurį dar spėjo patvirtinti savo parašu, na ir žinoma, notaras tai patvirtino savo antspaudu.

Ir pačiu laiku. Kas dieną ligonis ėjo vis blogyn. Nustojo valgyti, nebenorėjo gerti ir, taip dar keletą dienų pabadavęs ir prasikankinęs, mirė.

Pranutė pasimetė, ji nežinojo kam pranešti apie šeimininko mirtį. Per visus tuos ligos metus jo niekas nelankė. Tikriausiai neturėjo artimųjų. Kartas nuo karto užeidavo tik buvę bendradarbiai, porą kartų į metus atvažiuodavo pusbrolis Stasys Puzinas iš miestelio. Jam Pranutė ir pasiuntė telegramą, kad mirė pusbrolis Anicetas Puzinas.

Gavęs tokią žinią, pusbrolis tuojau pat atvažiavo ir padėjo Pranutei suruošti laidotuves. Kol pakviestos vienuolės numazgojo, gražiai aprengė, sušukavo velionį, pusbrolis Stasys parvežė karstą. Padėjęs moterims pašarvoti mirusįjį, jis nuvažiavo pas kapininką, kunigą, grįždamas užsakė gedulingus pietus, o parvažiavęs rado pusbrolį Anicetą paguldytą tarp degančių žvakių ir daugybės gėlių. Velionis dabar atrodė gražiau nei ligos iškankintas būdamas gyvas. Veidas buvo lygus, rimtas tarsi susikaupęs klausytųsi vienuolių, kurios, susėdusios už balta staltiese užtiesto stalo, giedojo laidotuvių giesmes.

Laidotuvių dieną atvažiavo ir pusbrolio Stasio žmona Puzinienė. Į kapus lydėjo negausus būrelis žmonių: artimesni gatvės kaimynai, daug metų išgyvenę su velioniu Anicetu greta, daktaras su žmona, buvusios ilgametės tvarkytojos šeima, sodininkas, daržininkas ir Pranutė. Ji ėjo priekyje su Puzinais ir pirmoji užbėrė tris saujas žemių ant nuleisto į duobę karsto.

Tarp atlydėjusių sukiojosi ir advokatas. Kai Pranutė pasitraukė nuo kapo, jis priėjo, mandagiai pasisveikino, norėjo pareikšti užuojautą, bet, tikrai nežinodamas ar tinka užjausti tarnaitę, mirus jos šeimininkui, susilaikė.

– Ačiū, kad pranešėt, – vietoj užuojautos padėkojo jis, – atvykau, kai tik sužinojau. Pagal, amžiną atilsį, velionio valią privalau šiandien pat perskaityti, patikėtą man saugoti, testamentą.

Pranutė pakvietė jį ir visus, dalyvavusius laidotuvėse, gedulingų pietų, o po to Puzinas su žmona, Pranutė ir advokatas grįžo į pono Aniceto namus.

Advokatas truputį stebėjosi. Paprastai prie testamento skaitymo dalyvauja didelis būrys giminaičių, o čia, kaip atrodo, jų bus tik keturi žmonės.

Testamentą skaitė salione, ramioje aplinkoje prie degančių žvakių ir raudonų rožių puokštės, kurios priminė ką tik iškeliavusį Anapilin šeimininką. Perskaitęs testamentą, prieš išeidamas advokatas dar palinkėjo Pranutei sėkmės ir pasiūlė: „Iškilus bet kokiems juridiniams klausimams, kreipkitės į mane. Taip kaip buvau pono Aniceto Puzino advokatas, taip ir jums esu pasirengęs su malonumu suteikti savo paslaugas“.

Pusbrolis Stasys Puzinas tiesiog priblokštas. Kadangi daugiau giminių, amžiną atilsį, pusbrolis Anicetas neturėjo, tai jis buvo tikras, kad viskas atiteks jam, o dabar, sužinojęs jog visas kilnojamas ir nekilnojamas turtas, santaupos banke, brangenybės namuose priklauso Pranutei, net nepajėgė nuslėpti savo nepasitenkinimo, nors nebuvo pamirštas ir jis.

Vilą Palangoje Anicetas skyrė pusbroliui Stasiui Puzinui su sąlyga, kad reikalui esant, ten atsirastų vietos ir Pranutei, jei ji sugalvotų vasaros metu kurį laiką praleisti prie jūros. Pasirodo, kad ir tos padovanotos vilos pusbrolis Stasys nėra vienintelis šeimininkas. Ja turi dalintis su Pranute.

Ne tik Puzinams, bet ir pačiai Pranutei toks velionio sprendimas buvo labai netikėtas. Pernakvoję Puzinai anksti ryte išvažiavo ir Pranutė liko viena.

Tik dabar ji atsikvėpė, atsipalaidavo ir galėjo niekieno netrukdoma geriau apgalvoti apie tai kas įvyko. Iki šiol ji buvo lyg apdujusi, negalėjo iki galo suvokti ir patikėti šia tikrove. Atrodė, kad tuoj, tuoj kažkas atsitiks, viskas subliūkš ir vėl viskas bus taip kaip buvo. Ji ir pati galvojo, kad ponas Anicetas savo turtą paliks artimam giminaičiui pusbroliui, o jis štai kaip nusprendė. Štai kaip įvertino jos atsidavimą, rūpestį ir slaugymą. Ji mažiausiai to tikėjosi, ko nors panašaus siekė ar tikėjosi. Jai pakankamai užteko ir to atlyginimo, kurį gaudavo kas mėnesį, už kurį ji jautė dėkingumą, pareigą ir stengėsi prideramai ją atlikti.

Pranutė matė, kokie nepatenkinti išvažiavo Puzinai. „Bet ar aš dėl to kalta? Tai pono Aniceto paskutinė valia. Tas visas turtas priklausė tik jam, su kuriuo pasielgė kaip tinkamas. Jis paskyrė man, o ne jiems ir noriu ar nenoriu turiu su tuo susitaikyti ir įvertinti“, – mąstė Pranutė ir jai buvo neramu ant širdies, jautėsi lyg būtų apsivogusi, lyg įsibrovusi į svetimą šeimą. Gal būt ji atėmė Puzinams kaip artimiems giminaičiams labiau priklausantį palikimą? „Bet yra kaip yra ir kitaip jau nebebus. O dabar reikia žiūrėti kaip gyventi toliau. Bet, gerai pagalvojus, gal ir nėra ko nerimauti? Per tiek metų aš jau įpratau būti atsakinga už šiuos namus... Niekas nesikeis ir toliau. Darysiu viską, ką darydavau iki šiol ir viskas bus gerai “, – pagaliau nusiramino Pranutė.

Per laidotuves susidarė daug netvarkos. Pirmiausia reikia sutvarkyti namus. Tik antras aukštas išliko tvarkingas, o apačioje lankėsi daug žmonių. Visi, aišku, vaikščiojo su batais, prisinešė smėlio, žemių, ant baldų nusėdo daug dulkių. Per laidotuves Pranutė tik truputį pašluodavo grindis, o dabar jos laukia didelis darbas.

Kai viskas buvo kruopščiai sutvarkyta, kad neliko nė pėdsako, jog namuose buvo apsilankiusi mirtis, tik dabar mergaitė lyg atsigavo, o praėjus dar kelioms dienoms, per kurias pailsėjo, Pranutė ir visai atsigavo. Jau galėjo ramiai galvoti apie pasikeitusią savo materialinę padėtį ir kūrė planus ateičiai.

Prisiminusi parašė laišką savo tėvams ir paprašė, kad abu atvažiuotų pas ją į Kauną. „Būtų gerai, kad atvažiuotų ir Juozukas. Bet tikriausia jo nėra namie, kur nors tarnauja. Jeigu ne, tai atvažiuokit visi trys, – rašė Pranutė, – nes pas mane daug naujienų. Pasimatysim, pasišnekėsim, pasitarsim... Man tik praneškit, kada atvažiuosit ir aš jūsų lauksiu geležinkelio stotyje“.

13.

Neilgai teko laukti. Taip kaip ji prašė, atvažiavo visi trys dėl ko Pranutė labai apsidžiaugė. Pasirodo brolelis šiemet niekur netarnavo. Jam dar tik dvidešimt. Už berną dirbti per jaunas, o už pusbernį neapsimoka. Užmokestis perpus mažesnis, o darbus tenka dirbti tuos pačius kaip ir bernui. Pernai jis pabandė ir visa tai savo kailiu patyrė. Pabus namuose porą metelių, sustiprės, užsiaugins raumenis, o tada jau pas ūkininkus už berną.

Seniai nesimatę, pasiilgę vieni kitų, yra ko pasidžiaugti susitikus, o kai sužinojo, kad Pranutė to namo, kurį dabar pamatė ir viso turto paveldėtoja ir savininkė, visiems net kvapą užėmė.

– Tai kai dabar pasidarei tokia didelė ponia, tai su mumis nė šnekėti nebenorėsi, – pusiau juokais, pusiau rimtai pasakė motina, bet Pranutė ją greitai nuramino.

– Taigi ir pasikviečiau kaip tik dėl to, kad noriu pasišnekėti, – nusijuokė ji. – Likau viena. Patys matot kiek čia vietos. Ar nenorėtumėt kartu su manimi gyventi? Prisipažinsiu, kad man net baugu, kai ateina naktis. Gyventumėt jūs apačioje, aš viršuje, būtume vėl visi kartu visa šeima kaip anksčiau kad buvo. Ar negerai?

– Tai kad ne, – trumpai pagalvojęs, nesutiko tėvas, – vietos gyventi tai užtektų, bet ką aš čia dirbsiu? Reikės gi iš ko nors pragyventi, išlaikyti šeimą. O šeima didelė. Juozukas, dėkui Dievui, jau užsidirba, apie tave nėra ko nė kalbėti, bet dar trys mergelės auga. Turiu gi aš jomis pasirūpinti kol ateis laikas, kai pačios galės užsidirbti.

– Na, gal įsidarbintum į kokį fabriką ar šiaip kur nors. Svarbu, kad turėsit kur gyventi, o laikui bėgant, vis tiek atsiras darbo tokiame dideliame mieste. Pagaliau aš padėsiu, – kalbino toliau Pranutė, bet tėvukas nenorėjo sutikti.

– Tu mūsų visų neišlaikysi, tau pačiai reikės kaip nors gyventi. Algos tau dabar niekas nebemokės. Aš niekur nevažiuosiu iš miestelio. Ten gimiau, užaugau, vedžiau... Ten mano giminės ir artimieji, ten kaimynai. Niekur geriau aš nerasiu. Pripratęs arti, aš daugiau niekur neprisitaikysiu.

– O mama, ką sakai? – dar ir motinos pasiklausė Pranutė.

– Aš irgi pritariu tėvui. Mums geriau likti vietoje. Mes jau seni kokioms nors permainoms. Ten tiek metų išgyventa, visi artimi, su visais gerai sutariam, geri žmonės gyvena aplinkui. Yra kam pasiguosti, visada žinai, kad padės bėdoje. Žinok, kad aš irgi turiu draugių, su kuriomis draugauju nuo pat jaunystės iki šių dienų. Susitinkam, pasišnekam, pasijuokiam, prisiminusios jaunas dienas. Yra tokių, su kuriomis draugauju nuo pat mažų dienelių taip kaip tu su Simute. Bet kaip čia atsitiko, – staiga ji prisiminė, – tu turbūt viską žinai? Oi daug buvo apie ją kalbų miestelyje. Šnekėjo, kai tokia jauna tekėjo už seno, tai paskui pabėgo nuo vyro su girininku. Ar tai teisybė?

– Nieko nežinau, nieko man nesakė, – net motinai neišdavė paslapties Pranutė. – Išvažiavo vieną rytą su dviem lagaminais ir tiek.

– Tikrai? Tokios draugės, gyvenot po vienu stogu... Negi nieko nepasisakė, neprasitarė? Taip slaptai viską padarė, kad net tu nežinojai? – stebėjosi motina. – Draugės esat nuo mažų dienelių... Kaip gi taip?

– Mama, pati pagalvok. Ruošėsi palikti vyrą ir pasakos tokį dalyką pašaliniams? Slėpė, nes buvo ką slėpti.

– Na, o ką sakė Indriūnas? Ar nebuvo atvažiavęs, ar nekamantinėjo? Iš kur jis sužinojo, kad taip atsitiko?

– Kai ilgai nesulaukė iš Simonos laiško, atvažiavo pasižiūrėti, kas atsitiko. Atvažiavęs buvo ne tėvas, o Valentas. Taip ir sužinojo, kad čia jos nebėra. Aišku, kad klausė, reikalavo, kad pasakyčiau, net grasino, bet ką aš galėjau jam pasakyti, jei nieko nežinojau.

– Bet kodėl tada visi taip plačiai šnekėjo, kad su girininku? Iš kur tos kalbos?

– Tai čia tikriausiai iš jų pačių namų išėjo. Valentas turbūt nujautė, kad gali taip atsitikti. Kur nors jis neatsargiai išsitarė. O gal iš girininkijos kas nors leptelėjo? Daug kas žinojo, kad jie draugauja, o čia staiga nei iš šio, nei iš to girininkas ir dingo. Kalbos greitai sklinda.

– O daugiau ar niekas nebuvo atvažiavęs ieškoti Simonos?

– Tik vieną kartą Valentas, kaip sakiau. Po to iš Indriūnų kiemo niekas nepasirodė.

– Tai va už kokio turčiaus buvo ištekėjusi. Ne dyvai, kad pasilakamijo turto ir gero gyvenimo... Bet kodėl negyveno? Ne veltui žmonės sako „raškažis subinę drasko“. O tada kodėl tas ponas mirė? Galėjo sau gyventi ir gyventi. Kas gi jam buvo?

– Insultas, suparalyžiavo. Bet man atrodo, kad ta liga prasidėjo nuo Simonos pabėgimo. Kad mama būtum mačius, kaip žmogus persimainė iš veido, kai, grįžęs iš darbo, nerado jos namie. Kelias dienas nei valgė, nei gėrė kol susirgo. Tokia tai ir buvo jo tos baisios ligos pradžia. Buvo pagerėjęs, bet už dviejų metų, kai atkrito, tai šešis metus ant patalo išgulėjo. Visus tuos metus kaip mokėjau, taip slaugiau. Kuopiau, mazgojau... Turėjau pasitaisiusi guolį čia valgomajame, kad girdėčiau kai jis pašaukia mane naktimis. Prašydavo, kad paversčiau ant šono, paduočiau vaistų, pagirdyčiau, išneščiau basoną. Labai privargau aš su juo, bet geras žmogus atsilygino man šimteriopai. Tiek kiek jis man paliko, užteks visam gyvenimui.

– Duok, Dieve, jam dangaus karalystę, – atsiduso motina, – o tau, vaikeli, po tokio vargo reikia gerai pailsėti. Ilgiau pamiegok, skaniau, sočiau pavalgyk. Žiūrėk savo sveikatos, kad nesusirgtum. Tau reikia atsigauti, sustiprėti. Matau kokia tu išbalus, žiūrėk, kad kokia liga neprisikabintų. Jei susirgsi, tai nebus kam tavęs prižiūrėti. Juk viena gyveni...

– Taigi ir norėjau, kad atvažiuotumėt pas mane gyventi. Būtume visi vienoje vietoje. Ar susirgus, ar šiaip kokioje bėdoje vienas kitam padėtume. Čia mieste ir daktaras, ir vaistai, ir ligoninė. Viskas vietoje. Greičiau prisišauksi pagalbos negu ten miestelyje, kai daktarai ir ligoninė už trisdešimties kilometrų.

– Ne jau, dukryte, – jau visai griežtai atsisakė motina, – nebe mums pradėti naują gyvenimą. Gerai tėvas sako. Mums dar mergaites užauginti reikia. Kam tau, vaikeli, mūsų bėdos? Tu tik žiūrėk savęs. Kad jau taip Dievas davė, nors tu pagyvenk geresnį gyvenimą.

– Bet Juozuko aš jums neatiduosiu, – nusileido Pranutė, – lik nors tu pas mane gyventi, – kreipėsi ji į brolį, – kam tarnauti pas ūkininkus? Pas mane atsiras tau tiek ir tiek darbo. Du kartus per savaitę ateina sodininkas. O žinai, kiek šeimininkas jam mokėjo? Šimtą litų. Gyvensi pas mane, prižiūrėsi sodą, tvarkysi aplinką ir tokius pačius pinigus tau sumokėsiu. Tokiuose dideliuose namuose neužtenka vien moteriškų rankų. Daug kur reikalinga ir vyriška jėga, drąsa, sumanumas. Yra tokių darbų, kurių aš viena nepajėgiu padaryti. Tada samdau žmogų. Gyvensim, dirbsim ir valgysim kartu. Būsim namuose jau du žmonės. Vienas kitam padėdami, pasitardami mes patys viską pasidarysim. Ar ne taip? O kas svarbiausia, tai kad namuose bus vyras.

– Čia jau visai kas kita, – linksmas tėvas, – tau, Juozai, sakyčiau, kad visai gerai nusimato. Gyvensi su sese, būsi pavalgęs, išsimiegojęs ir dar užsidirbsi litą, kitą. Darbai neatrodo, kad būtų sunkūs, kaip tik pagal tavo sveikatą... Ar geriau pas ūkininką riūkti nuo saulės tekėjimo iki tamsos?

– Tai žinoma, – džiaugėsi ir vaikinas, – aš mielu noru. Viską padarysiu ką tik reikės. Dirbti netingiu, pati pamatysi. Nė kiek nepasigailėsi, kad mane priėmei.

14.

Gyveno Juozas pas sesę iki pat kariuomenės. Gavęs šaukimą, jis pavasarį išėjo ir Pranutė vėl liko viena. Bet neilgam. Už pusmečio, kai išleido brolį, ji gavo laišką iš Simonos.

Po tiek laiko, po dvylikos metų, ji pagaliau drįso pranešti apie save. Laiškas, aišku, be atgalinio adreso ir Pranutė net nesuprato, kas jai rašo. Su didžiausiu susidomėjimu ji pavartė laišką rankose ir, atsinešusi į virtuvę, padėjo ant stalo. Jeigu adresas buvo užrašytas visai nepažįstama rašysena, tai, atplėšusi voką, iškart pažino Simonos raštą. Ji rašė: „Jeigu esi gyva ir sveika, tai atsiliepk. Noriu būtinai su tavimi susitikti, – buvo pirmi šio laiško žodžiai, – ir, kai gausi nuo manęs šią žinutę, skirk man dieną, parašyk man kada ir aš atvažiuosiu. Kaune būčiau antrą valandą po pietų ir atėjusi laukčiau kavinėje mūsų gatvės gale“. Pasirašo Simona ir apačioje nurodytas adresas.

– Štai tau ir laiškas. Juk tokio laiško ir laišku nepavadinsi. Kažkokia skūpa žinutė ir tiek.

Pranutė buvo nusivylusi. Jai taip rūpėjo sužinoti, kas rašo, tikėjosi ką nors svarbaus išgirsti... „Gal iš namų, gal brolelis iš kariuomenės parašė? O čia tik keli reikalaujantys žodžiai. Skamba jie daugiau įsakmiai nei prašančiai. Ir nuo ko? Nuo Simonos. Nieko nerašo apie save, tiesiog reikalauja susitikti ir gana“, – nusivylusi Pranutė. Bet kita vertus, kam daug rašyti? Kviečia susitikti ir jeigu susitiks, tai pasišnekės ir viską sužinos. Nėra jokio reikalo, kad kas nors apie ją žinotų. „Juk ji rašo nieko nežinodama apie mane. Per tiek metų visko galėjo atsitikti. Gal jau seniai čia nebegyvenu, gal vėl grįžau į miestelį. Juk galėjau susirgti ir numirti... – tuoj pat rado pateisinimą Pranutė, – o jeigu ji taip nori, tai galime ir susitikti, nes man tai nieko nereiškia, aš galiu bet kada rasti tam laiko“, – pagaliau nusprendė ji.

Šiandien antradienis ir jeigu Pranutė išsiųstų laiškelį tuojau, tai sekmadienį Simona turėtų jį gauti. Vieną, kitą dieną užtruktų jai pasiruošti ir kokį trečiadienį Simona galėtų atvažiuoti. „Ko laukti? Tegul važiuoja. Iš dalies man irgi įdomu po tiek metų susitikti, pasimatyti. Norisi išgirsti, kaip jai sekasi, kaip jie gyvena? „– nekantravo Pranutė.

Bematant praėjo savaitė. Trečiadienį Pranutė jau kavinukėje. Ji sėdėjo už stalelio, gurkšnojo kavą, laukė pasirodant Simonos ir truputį jaudinosi.

– O gal aš per mažai daviau jai laiko? Gal nespės šiai dienai? Kodėl sugalvojau būtent trečiadienį? Juk galėjau skirti ir kitą kurią dieną. Pavyzdžiui sekmadienį. Iki sekmadienio tai jau tikrai būtų spėjusi. O dabar dar visko gali būti. Jau valanda, kai laukiu, gal praeis ir dvi... Bet viskas puiku – štai pagaliau ir ji.

Pamačiusi Simoną, Pranutė pakilo, nuėjo susitikti ir viduryje laukimo salės jos apsikabino, pasibučiavo ir grįžo prie stalelio. „Nė kiek nepasikeitusi. Tokia pat graži, kokia buvo, tik gal kiek sublogusi“, – spėjo pastebėti Pranutė, o Simona tiesiog džiūgavo.

– Kaip džiaugiuosi, kad susitikome. Pagalvojau, gal neateisi, nenorėsi manęs matyti. Išsiskyrėme nelabai draugiškai, mačiau, kad man nepritarei, – prisiminė Simona. – Kad tik tu žinotum, kaip laukiau iš tavęs laiškelio.

– Kaip galėčiau neateiti? Man ir pačiai buvo labai įdomu tave pamatyti. Turiu pasakyti, kad labai tavęs pasiilgau ir dažnai apie tave pagalvodavau. Iki šiol nesupratau, kodėl taip lengvabūdiškai visko atsisakei, bet niekada nepykau ir nesmerkiau. Ar bent pasiteisino tavo viltys? Ar tikrai gavai tai, ko tikėjaisi? Ar neteko gailėtis? – klausinėjo Pranutė, kai jos atėjusios atsisėdo prie stalelio.

– Apie viską pasišnekėsime, tik pirmiau norėčiau išgerti puodelį kavos. Aš nuo anksčiausio ryto kelionėje. Ketvirtą valandą ryto išvažiavo autobusas, kuriuo aš atvažiavau iki geležinkelio stoties. Gerokai teko palaukti, kol atėjo traukinys. Buvau net užsnūdusi, bet, kai jau įsėdau į vagoną, tai miegojau iki pat Kauno. Dabar, kai jau baigėsi kelionė, galima ir atsipalaiduoti.

– Geriau jau einam namo ir išsivirsim kavos pačios, kaip vienuolės mokė. Nė vienoje kavinėje tokios skanios nepadaro, – pakilo Pranutė.

– Jokiu būdu negalima, – užprotestavo Simona, – aš dar nesu pasiruošusi susitikti su Anicetu. Norėjau pirmiau su tavimi pasišnekėti, pasitarti ką tu pasakysi. Ar verta atsiprašyti, ar galiu tikėtis jo atleidimo?

– Nesirūpink, neteks tau su juo susitikti. Jau keturi metai, kai jis mirė.

– Štai kaip? – aiškiai pasimetė Simona, – aš apie tai net nepagalvojau...

– O ką tu manei? Praėjo tiek metų, daug kas pasikeitė... O be to pati žinai kiek jam buvo metų, kai tu jį palikai?

– Na, ne toks jau senas, dar nebuvo pensininkas. Dargi dirbo ir ketino dirbti iki pensijos.

– Ir dirbo, bet, sulaukęs pensijos, susirgo ir mirė.

– Tai kas dabar tuose namuose gyvena?

– Kol neišėjo į kariuomenę, gyvenom mes su broliu, o dabar aš viena, – atsakė Pranutė. – Bet einam, – paėmė ji Simoną už rankos, – čia ne vieta tokiom didelėm kalbom. Išgersim kavos, pavalgysim, tada tai jau galėsim kalbėtis nors iki ryto... O gal nori pailsėti po kelionės? – pasiūlė Pranutė, kai pavalgiusios išplovė indus ir Pranute drėgna šluoste išvalė grindis.

– O ne, – griežtai atsisakė Simona, – sakau gi, kad aš išsimiegojau traukinyje. Ne ilsėtis atvažiavau, – ne tai rūpi Simonai. – Tai sakai, kad keturi metai, kai mirė? Kokiu tad būdu tu iki šiol čia gyveni su broliu? Kam Anicetas viską paliko mirdamas? Turbūt kokiems nors artimiems giminėms? O gal pusbroliui vaistininkui Puzinui? Kam dabar priklauso šis namas?

– Viską pasakysiu vėliau, viską tu sužinosi, bet pirmiau tu papasakok apie save. Kaip gyvenat? Ar tikrai patekai į dangų, į kurį taip veržeisi?

– Na, ką galiu pasakyti? – nusijuokė Simona, – pirmi metai tikrai buvo laimingi. Atrodė kad patekom tegul ir ne į dangų, bet jau į rojų tai tikrai. Už metų gimė pirmas vaikas, mergytė. Augo sveikutė, nebuvo su ja jokio vargo. Dabar jau didelė, vienuolikos metų. Baigė pradžios mokyklą, o kai už trijų metų gimė berniukas, tai ir prasidėjo vargai. Nuo pat gimimo buvo toks silpnutis ir galvojom, kad tuoj, tuoj numirs, neišgyvens. Kreipėmės į gydytojus. Negi leisi numirti? Taip ir prasidėjo. Daktarai, vaistai, ligoninės, nemigo naktys prie lopšio. Justinas labai džiaugėsi, kai susilaukėm berniuko. Jis buvo toks laimingas, užtai labai stengėsi, kad vaikas gyventų. Negailėjo pinigų nei daktarams, nei vaistams. Kai pinigų trukdavo, skolindavomės iš draugo urėdo. Kentėjo ir vaikas ir mes, bet stengėmės jį gelbėti. Po teisybei, tai nuo pat pirmų mūsų bendro gyvenimo metų jautėsi pinigų stygius, bet, kol dar gyvenome „rojuje“, nelabai kreipdavome dėmesio. Kaip yra, taip gerai. Kad ir sunkiai, bet išsiversdavome. Pati gali suprasti, juk pradėjome nuo nulio. Teko pirkti baldus, indus, patalynę. Prisidarėm skolų, iškilo rimtų problemų, prasidėjo nesutarimai. Kiek besistengėm, kiek išleidom pinigų, o berniukas vis tiek mirė, – atsiduso Simona. – Buvo jau keturių metukų... Toks gražus, protingas, taip aiškiai šnekėjo... Buvo šviesiaplaukis, plaukučiai lengvai garbanojosi... Veidelis smulkutis, akys didelės, mėlynos – labai panašus į Justiną. Visas tas daineles, kurias Aušrytė išmokdavo mokykloje, jis nusiklausęs pats išdainuodavo savo laibu balseliu nė kiek nesuklysdamas, – čia jau Simona nebeiškentė ir apsipylė ašaromis.

Pravirko ir Pranutė, o kai apsiramino, Simona tęsė toliau.

– Po vaiko mirties Justinas labai pasikeitė. Kaip nebe tas žmogus. Pasidarė piktas, irzlus, kaltino mane, kad vaiko neprižiūrėjau. Pyko ant daktarų, pyko ant viso pasaulio... Pradėjo išgerinėti. Pradžioje tik kartais, paskui vis dažniau pareidavo girtas ir kuo toliau, tuo daugiau gėrė. Apleido darbą. Sužlugom, nuskurdom... Draugas urėdas kiek kartų grasino atleisti iš darbo, bet vis pasigailėdavo, palikdavo. Kažin kiek žmogus būtų jį pakentęs, bet žiemą jau bus metai, kai eidamas per upelį girtas įkrito į eketę ir prigėrė. Likau be nieko viena su mergaite ir nežinojau ko stvertis. Dėkui urėdui, po laidotuvių išmokėjo viso mėnesio atlyginimą, nežiūrint į tai, kad buvo tik sausio vidurys. Taip ir verčiausi nuo žiemos. Rudenį buvome pjovę paršą, taigi turėjau dar mėsos, po Velykų pardaviau karvę, o vėliau urėdas pareikalavo, kad atlaisvinčiau gyvenamas patalpas naujam darbuotojui. Nieko geriau nesugalvojau, kaip parašyti tau. Iškart maniau važiuoti, pulti po kojų Anicetui, atsiprašyti, maldauti, kad atleistų... Gal pasigailės, priims nors gyventi, o paskui apsigalvojau. Nutariau pirmiau su tavimi pasikalbėti. Norėjau sužinoti, kokios gi jo nuotaikos, gal su kita moterimi gyvena... Tada jau išvis nėra ko tikėtis.

– O pas tėvus į miestelį nenori grįžti?

– Ką tu? Tėvams jau geriau akyse nesirodyti. Tėvas piktas, o iš namų man jau niekas nebepriklauso. Aš jau atidalinta. Gerai žinau, kad nei tėvas, nei motina man neatleis. Juk taip nusikaltau... Į namus daugiau jau niekada nebegrįšiu. Jeigu ten pasirodyčiau, o dar su vaiku, mane pirštais užbadytų. Dabar kas žino, kas ne... Pakalbėjo, nutilo – tuo viskas ir baigėsi. Viskas pasimiršo, bet jei tik mane pamatytų, tai viskas prasidėtų iš naujo. Man gėda, tėvams negarbė... Tėvų namuose man nebėra vietos. Bet dabar, kai jau Aniceto nebėra, tai aš kaip teisėta žmona lieku tų namų šeimininkė. Ar ne taip?

– Nežinau, – suglumo Pranutė, – aš gi tau dar nieko nepapasakojau...

– Tai sakyk, pasakok. Ką jis sakė, kai aš išvažiavau? Ar labai pyko? – staiga susidomėjo Simona, – turbūt keikė prakeiktinai. Užtai gal mums taip ir nesisekė.

– Labai pergyveno, net susirgo, bet nei keikė, nei kaip kitaip bjaurojo. Kai pasveiko, paprašė, kad aš jo nepalikčiau. Aš, žinoma, čia pasilikau ir taip kaip anksčiau dirbau visus darbus, o Anicetas man mokėjo. Po tos ligos atsigavo ir dar dirbo dvejus metus, bet tik spėjo išeiti į pensiją ir vėl susirgo. Bet šį kartą sunkiai. Radau pargriuvusį ant žemės miegamajame ir nuo to karto jau nebesikėlė iš lovos. Šešis metus aš jį slaugiau, o kai po laidotuvių buvo perskaitytas testamentas, pasirodė, kad namą ir kitą turtą, amžiną atilsį, Anicetas paliko man.

Simona sukluso, bet iš karto nelabai suprato.

– Tai sakai parašė testamentą? Bet kaip galėjo parašyti, jeigu buvo paralyžiuotas?

– Ar aš žinau? – patraukė pečiais Pranutė. – Ne kartą pas šeimininką lankėsi advokatas, notaras, kažką su jais tarėsi, šnekėjosi. Šiaip ar taip, bet testamentas buvo parašytas ir paliktas saugoti advokatui. Kai po pono Aniceto mirties perskaitė, tai taip ir sužinojau apie šeimininko paskutinę valią.

– Tai taip viską, viską tau paliko? Tai dabar čia viskas tavo? Kokia staigmena, – nemaloni šypsena perkreipė Simonos lūpas.

– Prisipažinsiu, kad ir aš buvau labai nustebinta. O pusbroliui vaistininkui buvo paskirta vila Palangoje.

– Tai taip išeina, kad tu čia dabar šeimininkė?

– Žinoma. Nebe šiandien, ne dabar, bet jau keturi metai, kai aš paveldėtoja ir savininkė. Advokatui padedant, susitvarkiau visus nuosavybės dokumentus ir viskas čia perrašyta mano vardu. Bet niekas nuo to nesikeičia. Atvažiuok pas mane ir gyvenk kiek tau reikės. Bus viskas kaip ir anksčiau buvo. Mes vėl būsime kartu.

– Nebebus taip kaip buvo, – liūdnai nuleido galvą Simona, – tada aš čia buvau šeimininkė, o dabar tu. Viskas aukštyn kojomis apsivertė.

– Koks gi skirtumas? – guodė draugę Pranutė. – Juk tau reikia kur nors gyventi? Kaip supratau, tas klausimas tau labiausiai rūpi? Štai tau ir išeitis. Argi tai blogai?

– Klausyk, – staiga pakėlė galvą Simona, – o banke Aniceto pinigai irgi tau priklauso?

– Žinoma. Bet aš ir juos susitvarkiau. Atidariau banke sąskaitą ir visus pinigus persirašiau savo vardu.

– Anicetas sakė, kad yra aštuoniasdešimt tūkstančių su visa mano pasoga. Kiek yra dabar?

– Maždaug tiek ir yra dabar, – ramiai atsakė Pranutė. – Kai šeimininkas dirbo, gyveno iš algos, o kai susirgo, tada iš pensijos. Pensiją gaudavo nemažą.

– Betgi ten ne jo vieno pinigai. Kartu buvo padėta ir mano dvidešimties tūkstančių pasoga. Su savo pinigais jis galėjo daryti ką nori, bet pasogos pinigai man priklauso. Aš tau jų neatiduosiu. Turi man juos grąžinti, – beveik piktai Pranutei metė Simona.

– Tu nesikarščiuok, pasikalbėkime ramiai, – nemalonu Pranutei, bet ne dėl tų pinigų, o dėl tokio Simonos tono. – Aš gi nieko nežinau, niekada tu man apie tai nesi sakiusi. Kiek buvo, tai pagal testamentą juos visus ir persirašiau. O jeigu iš tikrųjų taip yra kaip sakai, tai kodėl gi ne? Galėsi pasiimti. Man užteks tiek kiek liks. Pakviesim advokatą, jis parašys atitinkamą dokumentą, kad būtų aišku juodu ant balto...Aš atidaviau, o tu gavai. Abi pasirašysim, užantspauduos. Tikrą dokumentą paliksiu advokatui saugoti, o mes pasiimsim po nuorašą ir bus tvarka. Atsidarysi banke sąskaitą savo vardu, pasidėsi pinigus ir turėsi pradžioje gyvenimo. Ar negerai?

Simona nesitikėjo, kad Pranutė taip lengvai sutiks atiduoti jai pinigus ir jau gailėjosi taip grubiai išsišokusi. Ji buvo susierzinusi ir nepajėgė nuslopinti staiga ją apėmusio pavydo jausmo. Kai tik Simona sužinojo, kaip Pranutei pasisekė, ji jau nebegalėjo būti tokia nuoširdi, kokia buvo anksčiau. Net ir tai, kad galima buvo sakyti atgavo pinigus, tačiau jai atrodė, kad tai buvo per maža iš Pranutės. Simona buvo įsitikinusi, kad Pranutė vis tiek jai yra skolinga už tai, kad šiandien ji tokia turtuolė. Juk anksčiau čia viskas buvo jos... Simona negalėjo nusiraminti, kad tik per ją Pranutė, pasinaudojusi palankiomis aplinkybėmis, sugebėjo taip įsiteikti Anicetui, kad tas viską jai užrašė. „Jeigu aš nebūčiau pasikvietusi Pranutės į svečius, nebūčiau pasilikusi pas save už tarnaitę, nieko panašaus nebūtų įvykę“, – nenurimo ji.

Ko gero Simonai nebūtų taip skaudu, kad viskas būtų atitekę kokiems nors giminaičiams, kad ir visai svetimiems žmonėms, bet tik ne Pranutei. Simoną žemino ir tai, kad ji būdama garbingo ūkininko duktė, buvusi teisėta velionio žmona ir galėjusi tapti to viso turto paveldėtoja, šiandien priklauso nuo savo tarnaitės malonės. „Dėkui jai, kad grąžino pinigus, ačiū, kad leidžia pas save gyventi, – guodėsi nors tiek Simona, – išsireikalavau iš jos vietoj dešimties tūkstančių, kuriuos atsinešiau ateidama pas Anicetą, dvidešimt. Nė nemirktelėjusi pamelavau, o Pranutė manimi šventai patikėjo“.

Galima sakyti, kad viskas išsisprendė puikiai. Simona dabar turi kur gyventi, gali nors ir dabar atlaisvinti butą girininkijoje. Gaus dvidešimt tūkstančių ir turės iš ko gyventi kol kur nors gaus darbo. Gerai apmokamo darbo Simonai nėra ko tikėtis. Išsilavinimas menkas, specialybės jokios... Nebent į kokį nors fabriką už darbininkę ar valytoją. „O gal tiesiog pas Pranutę už tarnaitę? Gal ir ji man mokėtų po šimtą litų per mėnesį?

15.

Užgniaužus visas savo ambicijas, Simona jau gyvena pas Pranutę. Sąlygos puikios. Vienas kambarys jai, kitas dukrytei Aušrytei. Kiekviename kambaryje sofa, ant kurios gali miegoti, pasiklojus savo kraitiniais patalais. Kai, atvažiavusi pas Anicetą, Simona atsivežė kraitį ir susidėjo į komodos stalčius, taip ir dabar viską rado net nepajudintą. Pranutės dėka tiek metų vėdinami ir prižiūrimi iki šiol išgulėjo nė nepatiesti.

Simona, kad ir susitaikė su esama padėtimi, bet vis dar giliai širdyje pavydėjo draugei, nors stengėsi neišsiduoti. O Pranutė visada buvo maloni ir nuolaidi.

Taip viena prie kitos prisitaikydamos, gyveno, galima sakyti, draugiškai, bet valgį gaminosi atskirai. Taip panorėjo Pranutė.

– Aš esu viena ir maisto nesirenku. Kartais visą savaitę neverdu sriubos. Perkandu sausai kas papuola, kad ir šaltą užkandį, kad ir vakarykštį. Man užtenka užsigerti arbata ir aš jau pavalgius. O pas tave šeima. Tu turi mergaite rūpintis. Virkit, gaminkit kada tik norit, o aš spėsiu tada, kai bus laisva viryklė.

Tvarkyti būstą buvo susitarta taip pat. Kadangi Simona gyvena viršuje, tai savaime suprantama, tvarkys antrą aukštą, o Pranutė susitvarkys apačioje. Taip pasiskirsčiusios darbus, jos išvengė galimų barnių ir nepasitenkinimo.

Pranutė atsikelia anksčiau, pavalgo pusrytį ir imasi darbų, o Simona pavalgiusi skaito laikraščiuose skelbimus ir išeina ieškoti darbo. Likusi su Pranute, Aušrelė išplauna indus, išneša šiukšles, išpurto prieškambario takus ir atneša vandens. Toks jai skirtas darbas. Kai visi darbai padaryti, Pranutė atsineša dėžutę su siūlais, abi sėda prie stalo ir prasideda pamokos. Ji moko Aušrytę nerti vąšeliu, megzti virbalais, o kai išmoks, bus galima parodyti, kaip reikia siuvinėti.

Pranutė ir Simona tokių metų jau daug ką mokėjo, tačiau Aušrelės mama kažkodėl iki šiol dukros nieko nemokė. Pranutė ir mergaitė daug laiko praleidžia kartu. Jos ir patyli megzdamos, ir pasišneka. Dažniausiai Pranutė Aušrytės šio to paklausinėja.

– Kaip tau sekėsi mokykloje, – kartą paklausė Pranutė, – ar gerus gaudavai pažymius? Ar nesunku buvo mokytis?

– Sekėsi gerai, mokytis man nė kiek nesunku, man patinka. Norėčiau mokytis ir toliau.

– Galėsi mokytis, svarbu, kad nori. Čia Kaune yra ne viena gimnazija.

– Jeigu tik mama leis. Sako, kad mokslas brangiai kainuoja, – nuo mezginio pakėlė galvelę mergaitė.

– Manau, kad leis, – nuramino Aušrelę Pranutė, – čia, vietoje gyvenant, ne taip ir brangu. Butas nekainuoja, o už mokslą sumokėti mama kaip nors įstengs. Kad tik ji gautų darbo.

– Ką ji pasakys parėjusi, – pažvelgė į tetą Aušrelė, – kaip norėčiau, kad jai pasisektų.

– Dabar labai blogas metas, – apgailestavo Pranutė, – bedarbystė visoje Lietuvoje. Sunku ko nors tikėtis, bet anksčiau ar vėliau būtinai susiras.

– O jeigu ne? – nerami Aušrelė.

– Kai ką sugalvosime, bet į gimnaziją būtinai išleisim. Nesirūpink. O kas tau išrinko tokį gražų vardą? Mama ar tėtis.?

– Mamytė sakė, kad ji, o tėtis neprieštaravo.

– Gražus ir dar negirdėtas. Aušra... ir sugalvok man taip, – stebėjosi Pranutė, – o krikštijo turbūt evangelikų bažnyčioje?

– Mama sako, kad aš visai nekrikštyta.

– Negali būti. Juk lankei mokyklą. Ar ten nereikalavo metrikų?

– Nežinau, klauskit mamos. Manęs niekas nieko neklausė. Lankiau mokyklą ir tiek.

– Būtinai pasiklausiu. Norint įstoti į gimnaziją, gali pareikalauti metrikų. Tą reikalą reikia būtinai sutvarkyti.

Kai duryse pasirodė Simona, abi padėjo darbus į šalį.

– Na kaip? – paklausė Pranutė, nors, tik ją pamačius, galima buvo suprasti, kad nieko gero.

– Neklausk, – atėjo ir Simona prie stalo, – kur tik aš nebuvau. Ir pagal paskelbtus adresus, ir šiaip užeidinėjau į įstaigas, valgyklas, restoranus, kavines. Visur tas pats atsakymas. Arba jau gavo žmogų, arba nereikia. Niekur net nepasiūlė, kad ateičiau ar už dienos, ar už savaitės. Niekur nesuteikė nė mažiausios vilties.

– O aš štai ką pasakysiu. Gal taip net geriau? – lyg paguodė Pranutė. – Kol dar nedirbi, esi laisva, tai susitvarkyk savo reikalus. Ar tiesa, kad mergaitė nekrikštyta?

– Tai jau taip, – teko prisipažinti Simonai.

– Tai ko lauki?

– Nenorėjau krikštyti evangelikų bažnyčioje. Norėčiau, kad Aušrelė būtų katalikė.

– Bet pačiai irgi metas grįžti į katalikų tikėjimą. Ar nemanai?

– Dažnai pagalvoju, bet kaip?

– Ogi visai paprastai. Prieik išpažinties, viską prisipažink kunigui, jis ir patars ką daryti. Pasakyk, kad labai gailiesi, nori vėl grįžti į katalikų bažnyčią. Pamatysi, ką kunigas pasakys.

– Gal iš tikrųjų reiks taip padaryti, – nelabai ryžtingai, bet sutiko Simona. – Man irgi ne mažiau rūpi tas mano persikrikštijimas. Guli kaip akmuo ant krūtinės. Bet galvoju gal vėliau, gal pirmiau reikia susirasti darbo.

– Kai dėl darbo, tai aš dažnai pagalvoju, ar nereikėtų mudviem imtis kokio nuosavo verslo? Aš irgi negaliu taip nieko neveikdama sėdėti visą gyvenimą. Man irgi reikalingos kokios nors pajamos. Jeigu taip visą laiką imsi iš banko, tai ten irgi vieną kartą viskas baigsis, – tik dabar prakalbo Pranutė, apie ką dažnai pagalvodavo. – Tik pažiūrėk, kiek mieste yra visokių arbatinių, kavinių, užkandinių, ledainių... Ir visos dirba, neužsidaro. Turbūt gauna kokio tai pelno? Jeigu neapsimokėtų, tai nedirbtų. Abi mokam kepti ir virti. Tokios kavos, kaip mus mokė vienuolės, visam Kaune nerasi. Jei ne kavinę, tai valgyklą tikrai galėtume atidaryti... Kai ateina ruduo, tai ir čia, ir vasarnamyje už miesto pilni sodai vaisių ir uogų. Virtume sriubas, keptume bandeles su mėsos ir uogų įdaru. Arba tiesiog virtume uogienes pardavimui. Spaustume sultis, gamintume gaiviuosius gėrimus. Žmonės mieste viską perka. Kad tik būtų skanu, šviežia ir gražiai atrodytų. Mūsų vieta gera, pats centras. Ir mūsų, ir artimose gatvėse visad pilna žmonių. Iškart būtų galima viską gaminti pigiai, kol turėsime nuolatinių lankytojų, o paskui būtų galima šiek tiek pakelti kainas, kad pasidengtų savikaina, na ir mums truputis liktų. Svarbu gerai užsirekomenduoti.

– Palauk, – pertraukė įsismarkavusią Pranutę Simona, o kur visa tai manai daryti? Na, virti, kepti... Juk tam reikia patalpų.

– Na, o tas didžiulis rąstų pastatas kieme? Kur laikom rakandus. Ar ne gerai?

– Bet gi be langų... Daugiau panašus į tvartą gyvuliams laikyti. O kepimui ir virimui reikia dar ir specialios viryklės su didele orkaite, – kažkas nesuprantamo Simonai.

– Svarbu, kad yra sienos ir stogas, o langus galima bet kur išpjauti. Ne kokią ten viryklę statysim, o mūrysim tokį pečių, kuriame bus galima dideliais kiekiais kepti bandeles, pyragus... Pagaliau duoną. Prie pečiaus vietoje prieždos primūrytume ir viryklę su orkaite. Galėtume virti ir sriubas, ir mėsas, ir uogienes bandelėms, ir kompotus bei vandenį gaivinantiems gėrimams.

– O kur laikysi malkas?

– Malkoms galima pastatyti lengvą pastatą. Nebūtinai malkas laikyti tokiame dideliame pastate.

– Bet visa tai kainuos nemažus pinigus. Aš savo pinigų negaliu išleisti tokiems niekams. Aš neprisidėsiu. Bus kada kas nors ar nebus, o man gyventi reikia. Niekas nežino, kada aš pagaliau gausiu darbo.

– Nereikės tau jokio darbo. Pamatysi kaip mes užsidirbsime, – įsitikinusi Pranutė, – bet man reikia, kad tu padėtum. Vienai man visa tai sukurti bus per sunku.

– Žinoma, kad padėsiu. Dirbsim abi, bet pati suprask, kad aš negaliu išleisti paskutinių pinigų. Labai jau rizikinga.

Pranutė ir čia nusileido. „Pinigų visai tai pertvarkai užteks ir mano, o Simona bus mano pagalbininkė, – nusprendė ji, – neabejoju, kad seksis gerai. Žmonės visai iš nieko pradeda, o aš turiu iš ko. Pinigai tirpsta, kasmet vis mažėja. Kol buvo nemaža suma, nemaži susidarė ir procentai. Iš tų procentų, kuriuos dabar gaunu, vis sunkiau darosi pragyventi. Būtinai reikia kaip nors užsidirbti. Simonos pavyzdys aiškiai parodė, kaip šiuo metu sunku gauti kokio nors darbo“.

Simona jau niekur nebevaikšto, norėdama įsidarbinti. Ji padeda Pranutei, o reikalų atsirado daug. Kai buvo pastatyta gale sodo malkinė, reikėjo ir malkas, ir visus kitus rakandus, kuriais buvo užgriozdintas ūkinis pastatas, išgabenti, kad būtų galima pradėti remontą. Kai prasidėjo statybos, tai nebuvo nei kada atsipūsti., bet darbas namuose tai ne tarnystė. Vieną dieną padarai daugiau, kitą mažiau, o kai kada gali ir visai nedirbti.

Iki rudens Simona susitvarkė savo asmeninius reikalus. Pasikrikštijo pati, pakrikštijo mergaitę. Ji vėl tapo katalike, o Aušrelė per krikštą gavo kitą vardą – Magdeleną, tačiau tai netrukdė ją ir toliau vadinti Aušrele.

Statybos ir remontas vyko sklandžiai. Per mėnesį buvo išpjauti ir įstiklinti langai, sudėtos grindys, nutinkuotos ir nudažytos sienos. Dar už mėnesio buvo sumūryta didžiulė krosnis su virykle. Pastato vidus buvo išdažytas gelsvais, o langai baltais dažais.

Kai darbai buvo baigti, gavosi didelė, erdvi ir šviesi patalpa. Pranutė net neįsivaizdavo, kad bus taip gražu. Ji patenkinta, tik nerimavo dėl krosnies. Kai krosnis išdžiuvo ir meistrai ją užkūrė, kažkodėl nelabai traukė. Dūmų patalpoje nebuvo, bet liepsna mažai plazdėdama stovėjo vietoje ir atrodė, kad tuoj, tuoj užges. Meistrai tikino, kad viskas susitvarkys, nes dabar visi traukos takai dar drėgni.

Kelias dienas patalpa buvo laikoma atvira, krosnį laikė atidarytomis juškomis, o paskui pabandė dar kartą užkurti. Dėkui Dievui, viskas buvo tvarkoje. Krosnis traukė gerai ir šilo, prie krosnies primūryta, gelsvų koklių sienelė, skirta patalpos apšildymui.

– Na, ką dabar pasakysi? – džiūgavo Pranutė. – Štai tau ir patalpa. Ar aš nesakiau?

– Tikrai puiku, – turėjo pripažinti Simona, – bet pinigų išleidai nemažai. Kiek gi tau kainavo?

– Et, – nenorėjo sakyti Pranutė, – dabar tik reikės gerai susipažinti su šitos krosnies „charakteriu“. Reikės išbandyti, kaip ji kepa, kur daugiau laikosi šiluma. Ar viršuje, ar apačioje, ar visur vienodai? Šiandien pat einu į miestą, pirksiu miltų, sviesto, kiaušinių ir kepsime obuolių pyragą.

16.

Likimas taip lėmė, kad Pranutės sumanymas pasiteisino. Jos valgyklą pamėgo miestiečiai. Čia visada galėjai gauti šviežių bandelių, ypatingai paruoštos kavos pusryčiams, daržovių sriubos su vištiena pietums, saldžių, trapių pyragaičių su raudonųjų serbentų kisieliumi ir putojančio gėrimo atsigaivinti per karščius.

Soduose prinokus vaisiams, ant kiekvieno stalelio stovėjo kraitelė su obuoliais, kriaušėmis, slyvomis, kuriuos buvo galima valgyti nemokamai. Pranutės ir Simonos virtos vyšnių, braškių, juodųjų serbentų uogienes pirko restoranai, kavinės ir namų šeimininkės.

Pelnas vis didėjo, o Pranutė su Simona vis sugalvodavo kaip paįvairinti bandelių ir patiekalų asortimentą. Joms jau nebereikia ieškoti darbo. Pilnai užtenka to uždarbio, kurį gauna iš valgyklos. Jeigu taip eisis ir toliau, tai per kelis metus Pranutė susigrąžins išleistus tūkstančius, o verslas vis augs. Visiems bus gerai.

Rugsėjo pirmąją Aušrytė išėjo į mokyklą, o spalį grįžo iš kariuomenės Juozas. Pranutė, jo sulaukusi, labai apsidžiaugė. Prie tokio verslo labai reikalingos vyriškos rankos. Nesidžiaugė tik Simona.

– Dar vienas išlaikytinis, su kuriuo reikės dalintis pelnu.

Ir išvis, kuo geriau sekėsi Pranutei, tuo labiau jai pavydėjo Simona. Nesidžiaugė, kad Pranutės dėka ji turi kur gyventi nemokamai ir užsidirba pragyvenimui. Simonai nereikia išleisti nė lito iš savo tūkstančių, bet ją nuolatos graužia pavydas, kad viskas, kas buvo jos, dabar priklauso Pranutei. Jai vis knieti ir knieti sužinoti ar dar yra brangenybės, kurios buvo laikomos slėptuvėje? Ar žino Pranutė apie tą lobį? Ar pasakė Anicetas jai, kur yra paslėpta ši dalis viso turto? „Nepanašu. Tegul jis ja ir labai pasitikėjo, ir buvo labai dėkingas už slaugymą, bet negi sakytų tarnaitei, svetimam žmogui apie savo šeimos brangenybes? Gali būti, kad per visus tuos metus apie tai Anicetas net neužsiminė dėl savo saugumo. Jeigu pasakysi, tai pamačiusi tiek gėrybių, gali susigundyti ir, jį palikusi, pabėgti, viską susišlavusi. Kam jai vargti, slaugyti, kad gali be jokio vargo gauti visą gyvenimą? O testamentą jis tikriausia parašė, kai pasijuto visai prastai. Negi tokią valandą žmogui dar ateitų į galvą pasakoti Pranutei, kur yra slėptuvė? Labai gali būti, kad Pranutė apie tai nieko nežino“, – negalėjo nurimti Simona.

Simona daug kartų viską apžiūrėjo, bet ką pamatysi? Slėptuvė užrakinta ir tiek, o kur raktas, ką gali žinoti? Miegamojo spintoje dar ir dabar kaba viršutiniai Aniceto drabužiai. Kiek kartų Simona iškratė visas kelnių, švarkų ir paltų kišenes, liemenių kišenėles, ieškodama rakto. Vienoje liemenės kišenėlėje ji rado auksinį laikrodį su stora aukso grandinėle, norėjo pasiimti, bet susilaikė. „Juk apie tą laikrodį tikriausiai žino ir Pranutė? Jeigu pasigestų, iškart įtarimai, nemalonumai... Dabar dar negalima prarasti pasitikėjimo“, – nusitaikiusi į didesnį grobį, nusprendė Simona.

Kaip ir tikėjosi Pranutė, žiemą dar padaugėjo lankytojų. Patalpa jauki, šilta, malonu čia pasėdėti, praleisti pietų valandą, suvalgyti lėkštę sriubos, šiltą kepsnį, o be to gali sukrimsti gerai išsilaikiusį obuolį ar kriaušę. Priemiesčio sode iš plytų sumūrytame, su ventiliacija rūsyje iki pat pavasario išsilaiko ant lentynų išdėlioti vaisiai ir daržovės. Obuolių ir kriaušių Pranutė negaili savo svečiams kad ir žiemą. Šiemet visko tiek daug užderėjo, kad drąsiai užteks iki pavasario. Kiek spėjo džiovino, virė, raugino, slėgė sūrius, o kas liko, tegul būna svečiams pavaišinti. Kas žino, gal kaip tik dėl to Pranutei pavyko sulaukti tiek daug lankytojų?

Jos jau dvi nebespėja. Pranutė į pagalbą pasikvietė buvusios Aniceto namų tvarkytojos dukterį Olę. Motina jau seniai mirusi. Kai susirgo tuo metu, kai Pranutė pas Simoną svečiavosi, taip ir nebepasveiko.

Našlė Olė, gavusi tokį pasiūlymą, labai apsidžiaugė. Atlyginimas jai tiko, o be to ji gyveno čia pat netoliese. Ištaikiusi valandėlę laisvo laiko, galės parbėgti namo ir pasirūpinti, iš mokyklos grįžusia, dukra. Šeštą valandą grįžta iš darbo senelis. Jis paglobos mergaitę, kai Olei dažnai teks vėlai grįžti iš darbo.

Prieš pačias Kalėdas Pranutė gavo laišką iš miestelio. Pranešė, kad sunkiai susirgo motina. Ji kartu su broliu skubiai išvažiavo, o Simona pagaliau sulaukė to, kam taip ilgai ruošėsi. „Išvažiuoja pas sergančią motiną ir aišku, kad greitai negrįš. Geresnės progos nebus. Dabar turėsiu tiek ir tiek laiko dar viską gerai patikrinti“, – apsidžiaugė ji. Jei anksčiau krėtė Aniceto drabužius, tai dabar gerai išvartė Pranutės kasdienius, išeigines sukneles, bliuzeles, kurios tik buvo su kišenėmis. Švarkelius, vasarinius paltus, net avalynę iščiupinėjo, išpurtė pagalves, patalus, bet rakto niekur nerado. Simona dar gerai iškilnojo viską, kas tik buvo komodos stalčiuose ir, atsinešusi visus namų raktus, bandė kurį nors pritaikyti. Bet nieko nesigavo. Viena diena nuėjo niekais.

Simona per naktį nemiegojo, nes galvoje sukosi tik vienas klausimas: „Ką daryti, kur ieškoti“? Pagaliau ji prisiminė, kad vienoje gatvelėje matė prie modernios užkandinės prisišliejusias, iki pusės stiklinėmis durimis su kuklia iškaba „Darau naujus, taisau sulūžusius, dubliuoju įvairaus dydžio raktus“ dirbtuvėles.

Kitą rytą, kai po pusryčio išsiskirstė lankytojai, palikusi Olę ruoštis pietums, Simona išėjo į miestą ir pabandė susiieškoti tą gatvelę. Gerai neprisiminė kur, vis žiūrėjo į kavines puošniomis iškabomis ir, ne taip ilgai vaikščiojusi, rado ko ieškojo.

Simona iškart pajuto palengvėjimą ir su viltimi įžengė į dirbtuvėlę. Ją sutiko jaunas, linksmas vyrukas.

– Labas rytas, – mandagiai atsakė jis į Simonos pasveikinimą ir pasiteiravo, – kuo galiu padėti?

– Nuo vieno komodos stalčiaus pamečiau raktą. Ar negalima būtų padaryti naujo, kad galėčiau atrakinti?

– Gal galėtumėte pasakyti, kokio maždaug dydžio?

– Na, panašiai toks, – parodė Simona į nedidelį, tarp kitų ant stalo gulintį raktelį.

– Tokių turiu visą pundą. Pamėginsim, gal kuris tiks. Jeigu ne, pabandysim padaryti naują. Ateikit po šeštos valandos, baigsiu darbą, būsiu laisvas tada ir pažiūrėsime.

Simona neiškentė ir atėjo anksčiau, bet vaikinas jau buvo pasiruošęs. Jis paėmė nuo kėdės nedidelį lagaminėlį, išleido pirma savęs Simoną ir užrakino dirbtuvės duris. Kai atėjo iki namų, abu užlipo į namo antrą aukštą ir Simona jam parodė slėptuvės dureles.

Pirmiausia meistras išbandė visus atsineštus raktus, bet iš tokios daugybės raktų nė vienas netiko. Tada, tarp delnų sušildęs gabalėlį vaško, įspraudė jį į rakto landą ir paliko, kad vaškas atšaltų. Praėjus kokiam pusvalandžiui, jis atsargiai su pincetų išėmė vašką ir, palaukęs kol šis visai sukietėjo, atsargiai suvyniojo į sugeriamo popieriaus skiautę. Į popierių suvyniotą formelę meistras atsargiai įdėjo į specialų flanelinį maišelį ir tik tada pasidėjo į lagaminėlį. Už dienos, nuėjusi į dirbtuvėlę, Simona gavo raktą.

Virpančia širdimi ji atidarė slėptuvės dureles. Viskas tebėra, niekas nepaliesta. Gal ir žinojo Pranutė, gal ir turėjo raktą, bet nieko nepaėmė. „Na, aišku. Jai ir nebuvo reikalo. Kol slaugė Anicetą, abu gyveno iš jo pensijos, o paskui užteko procentų iš banko. Aštuoniasdešimt tūkstančių... Nieko sau. Kad ir nedideli procentai, bet nuo tokios sumos, apvali sumelė... Bet dabar jau viskas, niekas nebeturi reikšmės. Svarbu, kad aš laiku spėjau prieiti... Bet gana grožėtis, laikas grįžti prie darbo“, – nutarė Simona ir, paėmusi į ranką porą masyvesnių žiedų, grandinėlę su pakabuku, auskarus, viską susidėjo į žiursto kišenę ir užrakino slėptuvę. Paimtus papuošalus tam kartui paslėpė sofoje po pagalve, o rytoj po pusryčių nutarė nueiti į miestą ir parodyti juos juvelyrui: „Pažiūrėsim kiek siūlo?“

17.

Grįžo Pranutė tik po Kalėdų. Motinai buvo infarktas, bet pagelbėjo vietinis daktaras. Jis dvi dienas ir naktis budėjo prie ligonės, nesitraukė nuo jos ir kartas nuo karto, kol nepraėjo skausmai kairiame šone, leido vaistus. Praėjus dar porai dienų, kai moteriškė jau galėjo atsisėsti, pradėjo valgyti ir nebegrėsė jos gyvybei pavojus, palikusi tėvui pinigų, Pranutė su broliu grįžo į Kauną.

– Na, kaip jūs čia be manęs? Turbūt labai pavargot? Žinojau, kad bus nelengva, bet anksčiau grįžti negalėjau. Laukiau kol pagerės mamos sveikata, – lyg teisinosi Pranutė Simonai.

– Kas gi jai buvo? – pasidomėjo ši.

– Infarktas. Bet, ačiū daktarui, išgelbėjo. Sakė, kad laiku jį pakvietėm.

– Na, apsilankei, pabuvai, pasimatei, mama pasveiko ir, dėkui Dievui, viskas baigėsi laimingai. O mes čia visai nesunkiai išsivertėm. Nuo ketvirtadienio beveik visai nebuvo žmonių. Tas prieššventines dienas prieš Kūčias visi stengėsi praleisti su šeimomis namuose. Manau, kad ir per šią savaitę svečių daug neturėsim. Didysis tarpušventis, čia pat Nauji metai. Tik po Trijų karalių prasidės įprastas judėjimas.

– Ir gerai. Truputį atsipūsim, – nenusiminė Pranutė, – mums irgi reikia švęsti. Ar ne? Sakau, šią savaitę gal išvis neatsidaryti?

– Žinoma, – pritarė Simona, – pasiimsim šventinių atostogų. O kas girdėti mūsų namuose? – prisiminė ji, – gal girdėjai ką šnekant? Nežinau ar sveikas tėtis, Valentas?

– Ne, nieko nežinau. Per tas dienas kojos ir gryčios nebuvau iškėlusi, bet jeigu kas nors būtų ten atsitikę, tai tėvai būtų papasakoję. Turbūt pas juos viskas tvarkoje.

– Tiek jau to. Blogai, gerai, bet ten jau nebe mano namai, – liūdnai ištarė Simona. – O kai gerai pagalvoji, tai turiu pripažinti, kad aš išvis neturiu namų.

– O ko čia tau ne namai? – suskubo paguosti draugę Pranutė. – Gyvenk sau nors ir iki gyvenimo galo. Tų namų užteks mums abiems.

– Aš nieko nesakau. Man gerai, bet auga mergaitė. Ką aš jai duosiu? Man tėvai sugebėjo skirti šitokią pasogą. O kokią aš skirsiu pasogą, kai reikės išleisti už vyro?

– Na, tu ją išleidai į gimnaziją. Mergaitė gabi, mokytis netingi. Baigs gimnaziją, jei norės baigs ir aukštuosius mokslus. Bus ar gydytoja, ar mokytoja. Ar prasta pasoga? Sąlygas mokintis turi. Ir gimnazija ir universitetas– viskas vietoje. Ji iš tavęs gaus daugiau negu tu gavai iš savo tėvų, – ramino draugę Pranutė.

– Mane irgi norėjo mokinti, bet aš kvailė pati nenorėjau, – prisiminė Simona.

– Ne visi gali būti mokinti. Kaip ten bebuvę, mes su tavimi turim savo gyvenimus. Mums neblogai sekasi, nieko netrūksta, dar ne senatvė. Ko dar norėti?

– Kai tu nieko niekada neturėjai, buvai tarnaitė, o dabar pasidarei ponia, tai tau nesuprasti. Aš iš tokių namų, užaugau garbingoje tėvų šeimoje, ištekėjau į tokį gyvenimą, o šiandien aš nieko neturiu, gyvenu iš tavo malonės... Kaip tik neatsitinka gyvenime, – neiškentė neįgėlusi Pranutei Simona. Išsakė tai, kas ją labiausiai slėgė.

– Betgi tu patyrei tokį meilės rojų, kokio aš nė sapne nesapnavau, – vietoj to, kad įsižeisti, nusijuokė Pranutė. – Nėra ko man pavydėti. Tu ir dabar bagotesnė už mane. Užauginai tokią dukrą. Mergaitė graži, gabi, o aš po šiai dienai vieniša. Man jau trisdešimt, gal jau nebesukursiu šeimos... Vietoj to susikūriau verslą, turiu ką veikti. Per dienas bendrauju su žmonėmis. Man sekasi ir aš patenkinta... Žinoma, buvo daug abejonių, išleidau daug pinigų, rizikavau, bet aš pati susikūriau neblogą gyvenimą. O tu viską turėjai, bet nemokėjai įvertinti, branginti, savo noru visko atsisakei. Aš visą laiką pergyvenau dėl tavęs, bijojau, kad tau nereikėtų gailėtis.

Po to pokalbio su Simona Pranutė daug galvojo. „Simona teisybę sako. Aš užaugau visai kitoje aplinkoje. Niekada neturėjau tokių sąlygų kaip ji. Nuo pat mažumės namuose buvo nepritekliai, jauna išėjau pas ūkininkus tarnauti... Argi aš ne tarnaitė? Simonai niekada nieko netrūko, bet ji dalinosi su manimi viskuo, ką turėjo. Mažos žaisdavome su jos žaislais, o kai motina atnešdavo Simonai pusdienius, gabalą dešros ar riekę pyrago, aptepto su vyšnių uogiene, ji pusę atiduodavo man, jei tik būdavome kartu. Kai paaugom, netgi duodavo pasipuošti sava kokia gražesne suknele ar bliuzele nueiti į bažnyčią ir po pamaldų pasivaikščioti po miestelį. O kad ir šitie kursai pas vienuoles? Jei ne ji, aš niekada nebūčiau to pasiekusi, ką šiandien turiu. Kaip nesakyk, tie kursai labai pravertė. Pagaliau, jei nebūtų pakvietusi pasisvečiuoti... Ir pas save už tarnaitę pasiliko tik gero norėdama. Žinoma, jai skaudu, kad buvusi tų namų šeimininkė, dabar gyvena kaip kokia nuomininkė. Betgi namo aš juk negaliu jai atiduoti? Šiaip ar taip aš nusipelniau šį palikimą. Taip įvertino ir atsimokėjo žmogus už tokį per visus tuos metus atliktą sunkų darbą ir aš privalau gerbti jo paskutinę valią. Bet dėl tų brangenybių slėptuvėje reikėtų pagalvoti. Jos, aišku, man taip pat priklauso kartu su visu palikimu... Negi aš turėčiau jas atiduoti? Pasogą atidaviau, gyvena kaip savo namuose, dalijamės verslo pelnu, nors ji nė centu neprisidėjo prie statybų ir remonto. Ir vis jaučiasi nuskriausta... Ne, to turto aš jai neatiduosiu, nors pasidalinti būtų galima, – staiga šovė mintis Pranutei, – ar man neužteks? Kad ir pusę jo pardavus, aš susigrąžinčiau dalį pinigų. Išleista nemažai, bet praeis keli metai, kol viskas sugrįš, o pardavus susidarytų nemaža sumelė, kurią pasidėčiau į banką. Malonu, kai žinai, kad yra šiokia tokia atsarga juodai dienai. Artinasi Naujieji metai ir sutiksim juos, aišku, namuose, savų žmonių rate, pasikeisim dovanėlėmis. Tegul nuo manęs jai bus naujametinė dovana... Turėtų apsidžiaugti. Tegul žino, kad nesu gobšuolė, savanaudė, kad nepamiršau viso to, ką ji dėl manęs yra padariusi. Dalinuosi su ja taip, kaip ji su manimi dalijosi. Gal pasijus laimingesnė, gavusi tokią dovanėlę nuo manęs“, – nusprendė Pranutė.

Naujus metus visi namiškiai sutiko pirmame namo aukšte valgomajame. Prie stalo buvo keturi žmonės: Pranutė, Juozas, Simona ir Aušrytė. Vaišės šventei buvo paruoštos taip, kad atitiktų tokio vakaro nuotaiką.

Kambarys buvo šiltai prikūrentas, buvo uždegtos žvakutės ant eglės ir didelės žvakės ant stalo. Pasirėdę išeiginiais drabužiais, visi susėdo už stalo.

Suaugusieji išgėrė po taurę vyno, visi užkandžiavo, šnekėjosi ir juokavo. Kai laikrodis išmušė dvyliktą, visi pasikeitė dovanėlėmis, palinkėjo vienas kitam laimingų, džiaugsmingų metų, pasibučiavo.

– O aš turiu tau dovaną viršuje. Einam, parodysiu, – pakvietė Pranutė ir jos abi su Simona užlipo į viršų. – Mes ilgai netruksim. Noriu Simonai vienai parodyti staigmeną, – Juozą ir Aušrytę dar perspėjo Pranutė prieš išeinant.

Pranutė Simoną atvedė prie komodos ir, atidariusi stalčių, viską iškraustė. Kai stalčius buvo tuščias, tada, išėmusi iš jo maskuojančią pertvarą prie sienos, įkišo raktą į slėptuvės dureles.

– Tau ta slėptuvė turbūt ne paslaptis? O man buvo didžiulė staigmena, – atsisuko Pranutė į Simoną. – Prieš pat mirtį ponas Anicetas man atidavė raktą. Kai atidariusi pamačiau kas čia slepiama, netekau žado. Pati supranti, kad ir šios vertybės man priklauso, bet aš niekuo nepasinaudojau. Nepaėmiau sau nė daiktelio. Tik pasižiūrėjau, pasigrožėjau ir vėl užrakinau, o raktą pasidėjau saugioje vietoje. Laikui bėgant, aišku kad būčiau panaudojusi, bet, kai tu sugrįžai ir esi čia, nutariau su tavimi pasidalinti. Pusė tau, pusė man. Tai štai kokią dovaną aš tau paruošiau. Ar bus gerai? Šią naujametinę naktį mes ir pasidalinsime.

Simona stovėjo šalia ir pasimetusi, lyg per miglą stebėjo, o kai Pranutė pasuko raktą ir atidarė dureles, išbalo ir vos išsilaikė nesugriuvusi. Išbalo ir Pranutė. Raktas jai iškrito iš rankos ir žvangėdamas nuriedėjo po komoda.

Slėptuvė buvo tuščia kaip pašluota.

Nepajėgdama ištarti nė žodžio, Pranutė griebėsi už krūtinės. Galvoje kaip žaibas pralėkė mintys viena paskui kitą: „Vagys?.. Juozas?.. Na žinoma, Simona. Ji viską žinojo. O gal ir raktą turėjo? Kaip kvaila buvo pasitikėti!“

– Tu pavogei! – atsisuko Pranutė į ją, kai jau galėjo prakalbėti, – tavo čia darbas? Kaip tau ne gėda?

Simona staiga išsitempė. Jeigu anksčiau ji su nerimu stebėjo galvodama kas bus, kai Pranutė pamatys, jog nieko nebėra, tai dabar, pavadinta vagile, įsižeidė ir nė nemanė gintis. Priešingai – ji pati užsipuolė Pranutę.

– Nieko aš nevogiau, o savo pasiėmiau. Šis auksas nei tavo, nei mano. Jis Aniceto, o Anicetas mano vyras. Ar jau pamiršai? – užraudusi šaukė Simona. – Atsirado mat, svetimo turto savininke dedasi. Mes dar pamatysim, kas čia savininkas, kam viskas priklauso? Tai dar ne viskas, kad parašė testamentą. Žmogus paralyžiuotas, nevalingas... Tiek metų išgulėjo ant patalo. Nusilpo organizmas, o taip pat ir protas. Prisiplakei, pasinaudojai tokia žmogaus negalia, o šiandien mielaširdingą vaizduoji.

– Baik! – pašoko nuo sofos Pranutė, – palikai žmogų, išlėkei, svetimo vyro vaiką augini. Ar tokia vyro žmona privalėjai būti? – atgal atsisėdo ji. – Jeigu kas kitas būtų mano vietoje, nieko nebūtum gavusi. O aš ar mažai tau daviau, ar nepadėjau? Ne dabar laikas galvoti apie tai kas buvo, reikėjo nepamesti proto dėl berno. Bet gana. Nebebūsiu daugiau kvailės vietoje, nebesileisiu išnaudojama. Baigėsi seni metai, baigėsi ir malonės. Nuo šios dienos, nuo šios minutės bus kitaip. Aš irgi turiu savigarbą, kad ir tarnaitė. Nuo rytdienos nebenoriu matyti tavęs savo namuose. Dėkis kur nori, bet nesimaišyk man po kojomis. Draudžiu įeiti į virtuvę, kad nematyčiau ką nors verdant ant viryklės.

– Niekur aš iš čia neisiu. Čia mano namai, – piktai pertraukė ją Simona, – greičiau tu pati išlėksi iš čia negu aš išeisiu..

– Galėsi sėdėt, bet malkų apsikūrenimui aš neduosiu nė negalvok. Taip žmonės iššaldo iš savo namų užsiveisusius tarakonus. Ir dar – aš atleidžiu tave iš darbo. Nuo ryt dienos nesirodyk mano valgykloje!

Kai taip ilgai negrįžo motina su teta, Aušrytė atėjo jų ieškoti.

– Ką čia veikiat taip ilgai? Mums su dėde Juozu nusibodo laukti, – apsidairė įėjusi mergaitė. – Kodėl čia tokia baisi betvarkė? – ją stebino ištrauktas komodos stalčius ir netvarkingai sumesti daiktai ant sofos, – ryte atsikėlusi taip gražiai viską sutvarkiau. Parodyk gi, mama, kokią dovaną gavai nuo tetos?

– Tokios dovanos niekam nelinkėčiau, – pravirko Simona, – teta nebeleidžia čia mums gyventi. Nežinau kur reikės pasidėti, – verkdama ji pasiskundė dukrai. – Meta laukan per patį vidurį žiemos, per tokius šalčius. Nebegalim nė valgyti išsivirti virtuvėje. Nežinau kaip reikės toliau gyventi?

– Kodėl taip, tetute? Kas atsitiko? – paklausė išsigandusi, pilnomis ašarų akimis Aušrelė.

Pranutei pagailo mergaitės. Ji atlėgo, susigraudino, bet, prisiminusi, kaip ką tik jos motina, nepasakiusi vaikui tiesos, apkaltino ją žiaurumu, susitvardė.

– Todėl, kad tavo mama nesąžininga. Ji mane apvogė. Negaliu daugiau leisti jai gyventi mano namuose. Ji viską išvogs.

– Negali būti, – verkė Aušrelė, – mano mama to nepadarytų. Gal kas nors kitas, o ne mama jus apvogė? Kodėl taip manot, kad mama?

– Pati prisipažino. Jeigu ji čia gyvens, tai ir toliau mane apvaginės.

– Mama, sakyk gi, ko tyli? Juk tai netiesa? Jeigu taip, tai kam prisipažinai? Kokia gėda, – užsidengė rankomis veidą mergaitė.

– Nusiramink, neverk. Tavo mama niekada nevogė ir nevogs. Aš tik pasiėmiau, kas buvo mano, – apkabino Simona dukrą, – tu dar daug ko nežinai, vaikeli. Aš tau viską paaiškinsiu tik kada nors vėliau. Leisk man nors kiek atsigauti.

18.

Pranutė sunerimo. „Kodėl ji man grasina? Gal yra ką sugalvojusi? Gal seniai ką nors rezga už mano nugaros? Gal seniai suplanavo kaip viską susigrąžinti ir tik dabar įpykusi išsitarė? Kodėl ji visą laiką tokia pasitikinti savimi, su manimi visai nesiskaito, neparodo dėkingumo, nors aš taip jai nuolaidžiauju? Nebuvo atidaryta valgykla visą savaitę, pabus ir dar kelias dienas, o man reikia būtinai pasikalbėti su savo advokatu“, – nusprendė ji.

Tuojau po Naujų metų, pačią pirmą darbo dieną Pranutė ir susitiko su juo. Viską jam papasakojo, kas įvyko per tuos metus, kai Simona apsigyveno tuose namuose, papasakojo ir apie naujametinę naktį.

– Prašom pasakyti, ponas advokate, ar iš tikrųjų testamentas nieko nereiškia? – baigusi pasakoti, paklausė Pranutė to, kas jai labiausiai rūpėjo.

– Jeigu testamentas nieko nereikštų, tai nebūtumėte nieko paveldėjusi, – nuramino ją advokatas, – bet pasitaiko atvejų, kai ir testamentas būna užginčijamas. Be to, turiu pabrėžti, kad brangenybės testamente neužfiksuotos, neaprašytos, taigi teismas traktuos, kad jų nė nebuvo.

– Tai taip išeina, kad ir man parašytą testamentą ji gali užginčyti?

– Jeigu jai pavyktų įrodyti, kad vaikas Puzino.

– Bet vaikas tikrai ne jo. Pati sakė, kad tik už metų, kai su kavalieriumi pabėgo nuo vyro, susilaukė dukters.

– Ji gali remtis ir kitais kaltinimais. Pavyzdžiui ji gali skųstis, kad vyras buvo neištikimas su jumis, kai buvote jų namuose tarnaitė. Gali sakyti, kad vyras smurtavo, neduodavo pinigų pragyvenimui, skriaudė, žemino ir ji, būdama nėščia, buvo priversta pasitraukti, išeiti iš namų, gelbėdama savo ir būsimo kūdikio gyvybę. Daug metų pati viena augino vaiką, nesulaukusi iš vyro jokios paramos, o sužinojusi, kad mirdamas visą turtą vyras paliko meilužei, būdama teisėta Puzino žmona, prašo teismo atsižvelgti į šias aplinkybes ir peržiūrėti testamento teisėtumą.

– Betgi nieko panašaus nebuvo, – net pašiurpo Pranutė, – buvo viskas kaip tik taip, kaip aš pasakojau.

– Dar kartą kartoju. Jeigu tai įrodytų, nes neabejoju, kad būtent tokį variantą jai galėjo pasiūlyti advokatas, į kurį ji kreipėsi. Bet tai ilgas ir brangiai kainuojantis kelias ir advokatas pareikalaus atitinkamo honoraro. Be to jai teks pirkti liudininkus. Tokiai bylai laimėti reikia turėti nemažai pinigo.

– Pinigų jai užteks. Vien tų brangenybių didžiulė vertė. O aš dar atidaviau dvidešimt tūkstančių, kuriuos ji kaip pasogą atsinešė tekėdama už pono Aniceto. Ji tikrai susidoros su manimi, jai užteks sąžinės, – visai nusiminė Pranutė. – Kaip aš įrodysiu, kad tai neteisybė? Ar galite man ką nors patarti, ponas advokate?

– Turint tokį pasiturintį ir nesąžiningą priešininką, bus be abejo sunku kovoti teisme, – patylėjęs pasakė advokatas, – ne visada ir teismas pajėgus apginti teisiąją pusę. Teismas labiau remiasi liudininkų parodymais ir įrodymais. Prasidės bylinėjimasis, o kartu ir nervai, nemigo naktys, kainuos nemažai sveikatos, pareikalaus didelių išlaidų. Ir viskas gali nueiti niekais. Neabejoju, kad už pinigus, didelius pinigus ji gaus ir advokatą, ir liudininkus... Bet jeigu klausiate patarimo, tai štai ką pasakysiu. Parduokit tą namą ir visą nekilnojamą turtą tol, kol jis jūsų. Dabar, kaip girdėti, vėl pakilo kainos. Gausite nemažus pinigus, pasidėsit į banką ir gyvensite iš procentų. Kam jums toks didelis namas? Juk daug kainuoja jo išlaikymas. Nusipirksit vietoj jo mažesnį savo šeimai ir gyvensite visą gyvenimą be vargo ir rūpesčių. Taip atsikratysit šia nesąžininga priešininke.

– Gal iš tikrųjų reikia taip padaryti? – nudžiugo Pranutė, – ačiū tamstai. Man pačiai niekada nebūtų atėjusi tokia mintis. Tiesa, mokėjau tokius pinigus už sodo ir aplinkos tvarkymą, o kur dar elektra, malkos tokio namo apšildymui... Kai turėjau pinigų, tai nelabai skaičiavau, o dabar, kai tiek išleidau valgyklos įrengimui, tai dažnai pagalvodavau, kiek daug viskas kainuoja. Užmiesčio vasarnamį pasiliksiu. Turėsiu vaisių, užsiauginsiu daržovių... Nebent būtų gaila valgyklos, – trumpam susimąstė Pranutė. – Dabar jau susidarė klientų ratas ir šiaip netrūksta lankytojų, gaunu pelno... Bet namo tai tikrai negaila.

– Na, toks tvarkingas pastatas irgi įeitų į pardavimo kainą. Pirkėjas tai įvertins, – šypsojosi advokatas.

– Kažin, o kiek aš galėčiau gauti už tokį namą miesto centre? – parūpo Pranutei. – Kiek aš turėčiau už jį prašyti?

– Aišku, kad nemažai, bet konkrečiai negalėčiau pasakyti. Geriau aš jums duosiu adresą agento, kuris užsiima nekilnojamo turto prekyba. Jūs jį pasikviesite, jis apžiūrės statinį, įvertins ir pasakys, kokią galit prašyti kainą. Ir dar jis gali parekomenduoti pirkėją.

Pranutė dar tą pačią dieną susirado agentą ir susitarė su juo, kad ryt iš ryto jis apsilankys, apžiūrės ir įvertins parduodamą namą.

Agentas sutartą valandą pribuvo, nesumelavo. Jis pats buvo suinteresuotas kaip greičiau pamatyti objektą. Pasišnekėjęs su Pranute, jis iškart suprato, kad pardavėja nelabai susigaudo kainose ir tikėjosi gerokai pasipelnyti iš šio tarpininkavimo. Apžiūrėjęs namą ir valgyklą, sodą ir visą aplinką, jis pasiūlė nemažą kainą, suprantama, mažesnę, negu nekilnojamas turtas buvo vertas. Pranutė ir tokios nesitikėjo. Ji nedvejodama sutiko, netgi buvo pasiruošusi ir šiek tiek mažinti, jeigu pirkėjas derėtųsi. Tik paprašė agento, kad kaip galima greičiau šis surastų pirkėją.

Niekas tikrai nežinojo, ką planavo Simona, bet dviejų savaičių bėgyje Pranutė namą pardavė ir, kaip jai atrodė, už gana aukštą kainą. Ji dar išsiderėjo, kad naujas šeimininkas leistų jai su broliu pagyventi kokį mėnesį, kol ji susiras sau tinkamą namuką.

Simona ir toliau gyvena viršuje. Nors Pranutė ir buvo sakiusi, kad neduos malkų, bet Juozas kaip anksčiau, taip ir dabar apačioje ir viršuje iškūrena krosnis, o pataikiusi momentą, kai nėra virtuvėje Pranutės, Simona pasigamina valgį. Draugės tarpusavyje nekalba ir stengiasi nesusidurti viena su kita.

Pranutė atleido ir pagalbininkę Olę, ir uždarė valgyklą. Ji po truputį pakavo daiktus, nutarė kokius pasiims reikalingus baldus, o likusius nupirks naujasis šeimininkas. Taip buvo sutarę.

Namo pirkėjas buvo viengungis, neseniai iš Amerikos parvažiavęs ūkininko sūnus. Kai tik buvo iš varžytinių parduotas tėvų ūkis, įkeistas už banko skolas, jis, būdamas jaunas vyrukas, išvažiavo į Ameriką ir iki šiol ten gyveno. Kiti amerikonai grįžę iš užjūrio pirkdavo žemes, o jis į kaimą grįžti nenorėjo. Buvo nutaręs įsikurti mieste ir imtis kokio nors verslo. Iki šiol vaikinas gyveno viešbutyje ir kiek per agentus, kiek per skelbimus laikraščiuose ieškojo tinkamo gyventi būsto. Kiek amerikonas jų matė, nė vienas nepatiko taip kaip šis.

Dviaukštis, tvirtas, tašytų akmenų senovinis namas iškart patraukė jo dėmesį. Toks akmeninis namas saugesnis nuo gaisro ir nuo visokių ten grybelių. Ir vieta gera, tinkama saliūnui. „Tokie saliūnai miestų centre Amerikoje labai klesti. Ar nevertėtų ir čia pabandyt susikurt panašų verslą?“ – mąstė amerikonas.

Kai tik susitvarkė pas notarą pirkimo dokumentus, ponas Benediktas, tapęs savininku, tučtuojau su keliais lagaminais išvažiavo iš viešbučio ir apsigyveno jau nuosavame name. Pranutė atlaisvino miegamąjį, kur po pono Aniceto mirties ji miegojo, ir grįžo į tarnaitės kambarėlį. Broliui Juozui nakčiai ji paklodavo laikiną guolį ant grindų. Naujam šeimininkui miegamąjį Pranutė gražiai sutvarkė. Ji nušluostė dulkes, išplovė grindis, patiesė naują patalynę, atidariusi langus, kambarį išvėdino, o Juozas iškūreno krosnį.

Didelėje keturių durų poliruotoje spintoje vietos daug. Pranutė pono Aniceto drabužius sustūmė į vieną spintos pusę, savus išsinešė į kambarėlį ir Benediktas turėjo vietos, kur sukabinti savo garderobą.

Pirmą dieną naujojo šeimininko beveik niekas nematė. Jis, tik atvažiavęs iš viešbučio, skubiai iškraustė lagaminus ir vėl išvažiavo. Nebuvo jis visą dieną, grįžo vėlai ir tuojau pat atsigulė. Kai šis ryte atsikėlė, Pranutė atnešė jam pusrytį į valgomąjį. Pavalgęs jis padėkojo, pagyrė, kad buvo labai skanu ir dalykiškai paklausė.

– Kiek aš skolingas?

– Mokėti nereikia, – maloniai atsakė Pranutė, – lai būna už tai, kad leidžiate pagyventi. Kiek čia būsiu, tai nors tiek atsilyginsiu.

– Tai man labai pasisekė. Nusipirkau būstą kartu su šeimininke... – nusijuokė Benediktas. – Galit gyventi kiek tiktai reikės. Man netrukdot, o dabar norėčiau dar kartą apžiūrėti valgyklos patalpas. O kodėl ją uždarėt? Ar bankrutavot?

– Ne. Kadangi sugalvojau parduoti namą, tai uždariau kol vyko tas pirkimas pardavimas. O dabar, kai jau pardaviau, tai vis tiek turėsiu iš čia išeiti...

– Ir kaip sekėsi?

– Neblogai. Dirbom trise. Visos užsidirbdavo neblogus atlyginimus ir dar likdavo pelno.

– Ir aš taip pagalvojau, kad turėjo būti neblogai. Pasiutiškai tinkama vieta ne tik tokiai valgyklėlei. Norėčiau užeiti ir geriau pasižvalgyti po vidų.

– Tuoj parodysiu kuris raktas.

Benediktas ilgai vaikščiojo po vidų, paskui, išėjęs pro duris, vaikščiojo po kiemą. Jis kažką matavo žingsniais, vaikščiojo pirmyn, atgal vienoje ir kitoje valgyklos pusėje. Paskui naujasis šeimininkas nuėjo į sodą ir ten šiek tiek užtruko. Vieną ir kitą kartą perskaičiavo medžius, apėjo visas tvoras.

Išleidusi Aušrelę į mokyklą, Simona sėdėjo viršuje šiltame, prikūrentame kambaryje, bet pro langus matė, stebėjo, kai į namus kartas nuo karto užeidavo svetimi žmonės. Ji niekaip negalėjo suprasti, kas čia vyksta. Ir šį kartą, pamačiusi kaip nepažįstamas vyriškis vaikšto po sodą, ji nusileido į apačią ir, radusi virtuvėje Pranutę, užkalbino.

– Nebebūsiu aš čia ilgiau. Susiradau butelį ir tik laukiu, kol išsikraustys senieji nuomininkai.

– Aš irgi, – pasakė Pranutė, – kai tik pasitaikys tinkamas, patogioj vietoj namukas, pirksiu ir išeisiu iš čia.

– O tu kodėl ieškai kur gyventi? Ar čia jau nebenori? Įdomu ką sugalvojai?

– Ir norėdama negalėčiau. Namas jau nebe mano. Pardaviau.

– Kaip galėjai parduoti mano namą? – išpūtė akis Simona. – Ką čia paistai?

– Galėjau, todėl ir pardaviau. O naujas šeimininkas tavęs ilgai nelaikys. Jei pati neišeisi, tada iškeldins. Bet, jeigu esi susiradusi butą, tada ne bėda. Turėsi kur gyventi.

Simona iš karto persimainė. Nors ji pradžioje stengėsi atrodyti rami ir kalbėjo maloniai, dabar gi nuo pykčio net gyslos iššoko jai ant smilkinių.

– Nieko nebus, negalvok! Kad ir pardavei, vis tiek jis man priklauso. Anksčiau ar vėliau aš jį atgausiu. Aš teisėta Aniceto žmona, o tu kaip buvai, taip ir likai tarnaite, meiluže...

Kol Pranutė ieškojo pirkėjo, Simona irgi nesnaudė. Lankėsi pas advokatus, tarėsi su jais, bet nė vienas nenorėjo imtis tokios bylos, kol pagaliau susirado tokį, kuris už nemažą atlygį, sutiko jai padėti. Ir netgi užtikrino, kad visai nesunkiai tą bylą bus galima laimėti. Jis pasiūlė maždaug tokį planą, apie kokį pasakojo Pranutės advokatas. Neva Pranutė, pasamdyta patarnauti, tapo vyro meiluže. Ji suardė šeimyninį gyvenimą, o žmona, būdama nėščia, buvo priversta palikti smurtaujantį vyrą. Prieš mirtį, pasinaudodama savo įtaka neįgaliam vyriškiui, išsireikalavo palankų sau testamentą ir paveldėjo visą turtą.

Buvo jau pradėta kurpti medžiaga bylai, bet viskas susitrukdė dėl to, kad būsimų liudininkų, kuriuos irgi rekomendavo advokatas, negalima buvo nurodyti byloje. Vienas buvo kažkur išvykęs, o antras sirgo.

Teko laukti, kol jie parsiras, kad galima būtų su jais tartis ir, už tam tikrą atlygį jiems sutikus, tęsti pradėtą darbą.

19.

Kai Benediktas, pavaikščiojęs po kiemą, grįžo į namus, Pranutė atnešė jam į valgomąjį pietus. Viską padėjusi ant stalo jau norėjo išeiti, bet ponas Benediktas pakvietė ją prisėsti.

– Klausyk, mergužėle, – sušneko jis, baigęs valgyti sriubą, – tai sakai, kad su ta valgykla tau neblogai sekėsi?

– Visai neblogai. Tik tiek, kad neilgai teko dirbti.

– O kodėl sugalvojai viską išsiparduoti? Kai jau taip gerai buvai įsikūrusi?

– Buvo tam priežasčių, o be to ir advokatas taip patarė. Sakė, kad dabar ir vėl pakilo nekilnojamo turto kainos.

– Na, čia ne mano reikalas, – nesigilino Benediktas, – bet aš galvoju ar nevertėtų ir vėl atnaujinti tą verslą? Tu niekur neskubėk iš čia, palauk, gal vėl nukris kainos, – pajuokavo jis. – Gyvenk čia ir toliau, vietos užtenka. Siūlau vėl iš naujo atidaryti valgyklą. Noriu savo akimis pamatyti kaip vyksta prekyba. O jeigu atvirai, tai ir aš norėčiau prisidėti prie to verslo. Ar priimsi mane už kompanjoną?

– Kodėl gi ne? – juokėsi Pranutė, – bet šis mano verslas daugiau moteriškas. Man, pavyzdžiui, užtenka ir tokio pelno, o vyrams gali pasirodyti per menkas. Jų didesni reikalavimai.

– Kiekvienas didelis biznis prasideda nuo kuklios pradžios. Tai ką? Sutariam? – ištiesė jis ranką kitoje stalo pusėje sėdinčiai Pranutei. – Vakar pavaikščiojau, gerai viską apžiūrėjau. Kiemas didelis yra kur plėstis. Kai tik sulauksim pavasario, ardysim vieną valgyklos sieną ir plėsim pastatą iki pat sodo. Paliksim tik pravažiavimą iki malkinės ir šiukšliadėžės. Tą patalpą, kuri dabar yra, dalinsime pusiau lengva pertvara. Vieną pusę jungsim su nauju pastatu, o antroje liks krosnis, viryklė ir lentynos su indais. Tokiu būdu pasidarys pakankamai vietos, kad laikui bėgant, galima būtų atidaryti restoraną.

– Oho kokie planai, – neiškentė neįsiterpusi Pranutė, – ar aš nesakiau, kad vyrams per menkas verslas tokia valgyklėlė.

– Pravers. Žmonėms mieste vis tiek reikia kur nors pavalgyti. Kas užeis į valgyklą, kas į restoraną. Vieta čia gera, centras, visada pilna žmonių. Aš ir pirkdamas namą apie tai pagalvojau, kadangi visą laiką ketinau imtis verslo. Ta tavo valgykla kaip tik ir bus mano rimto biznio pradžia. Beje, kas ta moteris su mergaite? Mačiau ryte, kai nulipo nuo viršaus ir išėjo į gatvę?

– Tai sena mano draugė. Kai buvau viena tame name, tai priėmiau pagyventi, kol susiras butelį.

– Nenoriu, kad čia maišytųsi pašaliniai žmonės. Manau, kad neturėsime dėl to kokių nemalonumų? – Benediktas griežtai pažvelgė į Pranutę.

– Ji viską žino ir jau susirado vietą kur gyventi. Tik laukia kol atlaisvins butą senas nuomininkas, – nelabai tvirtai atsakė Pranutė.

– Tai gerai, o mes pabandysim kartu atgaivinti pačios valgyklą.

– O ką man daryti su broliu? – nedrąsiai paklausė Pranutė, – jis irgi čia pašalinis. Kai likau viena, tai pasikviečiau, kad man padėtų. Galiu jį išsiųsti namo. Aš jam niekuo neįsipareigojusi.

– Gali likti ir brolis, – trumpai pagalvojęs, pasakė Benediktas. – Per žiemą, kaip ir pridera vyrams, apsirūpinsime malkomis. Pirksiu iš girininkijos tiesiog rąstus, o mes abudu supjausim, sukaposim ir paruošim kūrenimui. Taip bus žymiai pigiau, o kai ateis pavasaris ir prasidės statybos, atsiras tiek ir tiek darbų ir jam

– Rytoj nekūrenk krosnių viršuje, – iš vakaro perspėjo Juozą Pranutė.

– Kodėl? – nustebo šis.

– Taip reikia, – nieko nepaaiškino Pranutė broliui, – tik daryk kaip sakau. Kurį laiką viršus pabus nekūrentas.

Sužinojusi, kad namas parduotas, Simona kaip mat nulėkė pas savo advokatą, bet šį kartą ir jis pripažino, kad reikalas komplikavosi. Advokatas, matydamas kaip Simona susinervino, paskubėjo ją nuraminti.

– Kai bylą laimėsime, tapsite paveldėtoja ir tada galėsite per teismą iškeldinti naują savininką, – taip kalbėdamas, advokatas nenorėjo prarasti klientės, iš kurios dar ir ateityje tikėjosi pasipelnyti. Iki šiol būdama įsitikinusi, kad bylą laimės, dabar Simona pradėjo abejoti. „Viskas užsitęsė. Namas parduotas. Naujas savininkas manęs čia nelaikys ir teks iš čia išeiti. Kiek aš išleidau pinigų, kiekvieną kartą mokėdama advokatui, mokėdama liudininkams. Ir galo nematyti. Tuo labiau, kad jau kelinta diena niekas viršuje nekūrena krosnių“, – nusiminė Simona.

Nekūrenamuose kambariuose šalta kaip ledainėje. Nušalo ant palangių gėlės, didžiulių langų stiklai apsitraukė šerkšnu taip storai, kad nors rogėmis važiuok. Per naktį, užsiklojus šiltais patalais sušyli, bet kol atsikeli, apsirengi šiltais drabužiais, tai krečia drebulys taip, kad net dantys barška. „Juk taip galima ir susirgti. Tenka sprukti iš čia, kol dar laikas“, – nutarė Simona.

Iškentusi šaltyje dar vieną naktį ir išleidusi Aušrytę į gimnaziją, Simona susikrovė savo daiktus į lagaminus ir antrą kartą paliko tuos namus, jau nebesitikėdama kada nors į juos sugrįžti. Netiki ji, kad bylą pavyks laimėti. Niekas nevyksta taip greitai, kaip žadėjo advokatas. Pirmas teismas dar net neprasidėjo, jau bus reikalingas ir antras. Nepavyks taip paprastai iškeldinti naujo savininko. Čia jau nepadės jokie samdyti liudininkai. Žmogus, sumokėjęs tokius pinigus, kovos už savo teises į turtą iki paskutiniųjų. Simonai tektų susidurti su daug stipresniu priešininku nei Pranutė.

Po susitarimo su Benediktu Pranutė su Juozu liko gyventi tuose pačiuose namuose. Kai nebeliko Simonos, Juozas vėl grįžo prie savo darbų. Rytais ir vakarais kūrena visas krosnis ir vėl šilta, jauku namuose. Gaila, kad nušalo gėlės, tačiau naujam šeimininkui jos mažai rūpi. Juozas su visais vazonėliais jas išnešė į šiukšliadėžę, o Pranutė švariai nuvalė palanges. Surinkusi ir išvėdinusi Simonos sugulėtus patalus, sudėjo juos į komodą, išplovė grindis ir kambariai viršuje vėl atgavo savo jaukumą. Ponui Benediktui leidus, Pranutė pasiklojo viename kambaryje sau patalus, o savo kambarėlį vėl užleido Juozui.

Padariusi tvarką namuose, Pranutė pasikvietė Olę ir jos abi ėmė tvarkyti valgyklą. Kai visur kruopščiai buvo nuvalytos dulkės, išplautos grindys, baltomis staltiesėmis uždengti stalai, Pranutė, nupirkusi mieste, atnešė šviežių produktų ir abi su Ole užkūrė viryklę. Jau pietums moterys spėjo paruošti valgius. Po trijų savaičių pertraukos valgykla ir vėl atvėrė duris ir vartus lankytojams.

Pirmomis dienomis žmonių buvo nedaug, bet greitai sugrįžo buvę nuolatiniai lankytojai, atsirado naujų ir verslas atgijo. Savaitgaliais Juozas važiuoja į vasarnamį, patikrina, perrenka obuolius ir kriaušes. Sugedusius išmeta į kompostinę, o sveikus, gerai išsilaikiusius veža namo. Vaisių užtenka visai savaitei, o kai į savaitės pabaigą pritrūksta, Juozas ir vėl atveža.

Pusrytį, pietus ir vakarienę visi trys namo gyventojai valgo valgykloje, o po vakarienės išsiskirsto kas sau. Juozas eina į savo kambarėlį, o Benediktas su Pranute ateina į valgomąjį. Benediktas atsineša du didelius aplankus. Vienas skirtas pajamoms užrašyti, kitas – išlaidoms. Benediktas tvarko apskaitą, kad mėnesio gale, viską susumavus, būtų galima matyti koks šio verslo pelnas. Ši visa buhalterija Pranutei mažai rūpi, ji tik stengiasi kaip galima skaniau pagaminti valgį ir daugiau pritraukti svečių. Ji nenori nuvilti šeimininko, kad jis nesigailėtų pakvietęs ją bendram darbui.

Baigę apskaitą, jie išsiskirsto į savo kambarius, bet kitą kartą ir ilgiau pasėdi, pasišneka.

– Iš kur pas tave, mergele, tiek turto? – kartą lyg tarp kitko paklausė Benediktas, – sakyčiau mirė ir paliko vyras. Bet esi ne našlė. Pavardė mergautinė. Tai gal tėvas buvo koks turtuolis valdininkas ir mirdamas paliko? Negalėjai gi tiek visko prigyventi tokia jauna. Aš dvidešimt metų plūkiausi Amerikoje kol pasidariau šiek tiek kapitalo, o čia? Ir toks namas, ir tokie baldai, ir kilimai, liustrai, aksominės sofos... Ir dar vasarnamis. Įdomu būtų jį pamatyti.

– Ateis vasara ir pamatysit. Gražu ten ypač pavasarį, kai sužydi vaismedžiai, vaiskrūmiai. Yra ten didelis rūsys, pritaikytas vaisiams ir daržovėms laikyti, stikliniai šiltnamiai ankstyvoms daržovėms auginti. Nuo pat pavasario ankstyvos daržovės, o per visą vasarą netrūksta vaisių ir uogų. Ir paliko man visa tai nei vyras, nei tėvas, o visai svetimas žmogus.

– Štai kaip? – Benediktas smalsiai ir kartu įtariai į ją pasižiūrėjo. – Ir už ką jis toks geras buvo? – paklausė šiek tiek pašaipiai, – nepaliks gi šiaip sau už dyką. Reikėjo kažkaip užsipelnyti.

– Ir užsipelniau, – pareiškė Pranutė. – Žmogus buvo vedęs dar caro laikų generolo dukterį ir visas tas turtas jai priklausė. Išgyveno su ja keturiasdešimt metų. O kai vaikų nesusilaukė, tai mirdama, aišku, kad viską paliko vyrui. Būdamas našlys, vedė už save keturiasdešimčia metų jaunesnę mergaitę iš mūsų miestelio, bet su ja išgyveno vos vienerius metus. Ji prieš tekėdama jau turėjo mylimą vaikiną, su kuriuo ir pabėgo, palikusi vyrą. Tuo metu aš čia buvau tarnaitė ir kai po viso to sukrėtimo žmogus susirgo insultu ir paralyžiuotas šešis metus gulėjo ant patalo, aš jį slaugiau. Buvo labai sunku, bet jis prašė, kad aš jo nepalikčiau. Mokėjo man šimtą litų per mėnesį. Būčiau slaugius ir ilgiau, bet žmogus mirė viską man palikdamas. Štai koks jis buvo man dėkingas. Atrodo, kad nieko ypatingo nepadariau, tik dirbau darbą, o jis man mokėjo.

Dabar jau Benediktas pažvelgė į Pranutę visai kitomis akimis. „Tokia simpatiška, nuoširdi mergina, nieko nesitikėdama, aukojo gražiausias savo jaunystės dienas ligonio slaugymui. Už šimtą litų?.. Bet jai pasisekė. Žmogus, reikia manyti, buvo padorus, kad įvertino jos auką ir nors tokiu būdu sugebėjo atsidėkoti. Ji tikrai to verta. Ir išvis, iš kur tiek energijos, kad norėdama pati apsirūpinti savo gyvenimą, rizikavo santaupomis ir sukūrė versliuką? O kaip skaniai gamina valgyti... Moka viską gražiai pateikti... Gyvendamas Amerikoje maitinausi pigiose valgyklose, kur gaudavau tradicinį maistą, o dabar, valgydamas šios merginos paruoštus valgius, kad ir nebrangius, bet skaniai paruoštus, patyriau didžiulį malonumą. Štai ką reiškia gera šeimininkė. Kažin, kiek galėtų būti jai metų?“ – paskendo apmąstymuose Benediktas.

Per žiemą valgykloje vis didėjo pelnas, o Benediktas kruopščiai vedė pajamų ir išlaidų apskaitą. Išlaidų susidarė tikrai nemažai. Buvo visiems metams nupirktos malkos, su meistrais pasitaręs, Benediktas lentpjūvėje pirko sausos medienos statyboms, o kai atėjo pavasaris, išlaidų susidarė dar daugiau.

Kad nesitrukdytų valgyklos darbas, priestatą statė ir įrenginėjo, neišardę valgyklos sienos. Ir tik tada, kai viskas buvo baigta, įstiklinti langai, viskas nutinkuota ir išdažyta, išgriovus sieną, valgykla buvo sujungta su nauju priestatu. Krosnis ir viryklė nuo bendrų patalpų buvo atskirtos ir taip susidarė tris kartus didesnė svečių salė. Iki rudens priestatas buvo pilnai įrengtas ir Benediktas jau vaikščiojo pas prekybininkus, ieškodamas tinkamų baldų.

– Dar praeis kiek laiko, kol susipirksiu įrangą ir baldus, o jau po Naujų metų imsiu leidimą ir atidarysiu restoraną, – džiaugėsi Benediktas, – tada ir pamatysim katras gauna daugiau pelno, – linksmai šaipėsi iš Pranutės, – tu ar aš? Dar prie restorano labai tiktų ir viešbutis, – jau rimtai kalbėjo Benediktas, bet Pranutė tik nusijuokė.

– Viešbučiui nebeužteks kiemo. Nebent sodo vietoje. Reiktų išpjauti medžius ir pastatyti viešbutį. Daugiau nėra kur.

– O kambariai viršuje? Kam juos tuščius laikyti? Kaip ne kaip, bet žmonės jau galėtų nakvoti.

– O kur aš tada dėsiuosi, kai kambarius atiduosite svečiams? – ne juokais susirūpino Pranutė, bet Benediktas, šelmiškai į ją pasižiūrėjęs, plačiai nusišypsojo ir linksmai pasiūlė išeitį.

– Tekėk už manęs ir galėsime gulėti vienoje lovoje...

Pranutė nors ir suprato, kad tai buvo pasakyta juokais, vis tik trumpam pasimetė ir užraudo.

– Na, jeigu jau kitaip neišeina... – bandė ji juokauti, bet Benediktas staiga surimtėjo.

– Juokas juokais, bet iš tikrųjų kuo bloga būtų iš mūsų pora? Man jau greitai keturiasdešimt, o tu turbūt neturi trisdešimties? Jaunų dvidešimtmečių panų man nereikia. Ne pirmas toks nutikimas sviete kaip su tavo šeimininku buvo. Dažnai pasitaiko, kad jaunos žmonos palieka savo senus vyrus. Nenoriu, kad ir man panašiai atsitiktų. Noriu tokios, su kuria galėčiau kartu pasenti. Ko gero abu patekom į taip vadinamą antrąją jaunystę, bet porą vaikučių dar spėtume užsiauginti, kad nereikėtų užgyvento turto palikti svetimiems... Girdėjau, kad vyresnių tėvų užauga protingi vaikai, – nusijuokė Benediktas. – Ir iš Amerikos paskubėjau grįžti, kad spėčiau investuoti uždirbtus pinigus ir sukurčiau šeimą. Jeigu tik tu sutiktum už manęs tekėti, sakyčiau, kad man pasisekė. Per tą laiką kol mes bendraujam, iš visų pusių prisižiūrėjau į tave. Nieko netrūksta. Ir graži, ir darbšti, tvarkinga... O kokia gaspadinė! Tokią aš labai mylėčiau, gerbčiau, šenavočiau iki pat gyvenimo galo... Bet jeigu nenori, tai sakyk tiesiai, nesivaržyk. Abu esam ne piemenys ir suprasim vienas kitą. Gal tu išvis negalvoji tekėti, o gal lauksi jaunesnio? Kad jau pradėjom tokią šneką, tai baikim iki galo.

– Kodėl ne – pagaliau atgavo žadą Pranutė, – iki šiol mergauju tik todėl, kad nebuvo kada nė pagalvoti apie vedybas. Prie ligonio buvau pririšta kaip šuo prie lenciūgo. Nei aš ką mačiau, nei mane kas matė. Dažnai pagalvodavau, kad taip susidėjus aplinkybėms, turbūt liksiu netekėjusi. Bet kaip ir visi šeimos, vaikų norėjau ir aš... Šitas tamstos pasiūlymas mane labai nudžiugino. Nė nepagalvojau, kad toks šaunus vyriškis, amerikonas manimi susidomės. Nei pažinau, nei bendravau, nei turėjau kokio vyro. Tamsta man pirmas, kuris mane pamatė ir įvertino. Jeigu tik imsit, tai aš su didžiausiu džiaugsmu tekėsiu už jūsų.

***

Saulėtą vasaros rytmetį, Benediktas sėdėjo terasoje ir skaitė iš pašto dėžutės atsineštus laikraščius. Pranutė, atnešusi kavinuką kvapnios, garuojančios kavos, prisėdo šalia.

– Tu tik paklausyk, ką rašo laikraštis, – Benediktas kreipėsi į žmoną, – kokia keista žinutė. “ Vakar Laisvės alėjoje prie juvelyrinės parduotuvės buvo užpulta moteris. Plėšikai, pagrobę moters rankinę, pasišalino. Kaip teigė nukentėjusioji, rankinėje buvo vertingi antikvariniai juvelyriniai dirbiniai. Policija pradėjo nusikaltėlių paiešką ir kviečia, įvykį mačiusius liudininkus, atsiliepti”. Nieko sau… Kas nešiojasi rankinėje tokius vertingus daiktus? Jų vieta seife, po keliais užraktais. Iš kur pas moterį tokios vertybės? Čia kažkas įtartina, gal tarnaitė kokius šeimininkus apšvarino?

„Negi tai būtų Simona? Pritrūkusi pinigų, gal ėjo pas juvelyrą? Bet ne, tai ne ji. Noriu tikėti, kad tai ne ji... – vijo tokias mintis Pranutė, – o aš jos ilgiuosi, ilgiuosi kaimo vaikystės Simonos“.

2014 m.

PABAIGA.

Daugiau knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt/knygos