Jonas Gusevičius

TRYS KETVIRTUOJU LAIPSNIU

Romanas

Viršelis – Laimis Kosevičius

Redaktorė – Aistė Misevičiūtė

ISBN 978-609-8245-06-6

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2020

Autoriaus žodis

Geros mintys šauna banaliomis akimirkomis. Vienos kažkuo tampa, kitos ne. Žinoma, vienas ar kitas vaizdinys, tai kumuliatyvaus proceso rezultatas. Epifanija tiesiog sulipdo koliažą. 

Sėdėdamas Kupiškio „autobusų stotyje“, mažoje būdoje, pagamintoje iš konteinerio, patyriau panašų nušvitimą. Viduje čežėjo plastikiniai maišai, ūžė kavos aparatas. Šalimais sėdinčios merginos rankose slinko telefono ekranas, keitėsi sumeluoto gyvenimo nuotraukos. Vidutinio amžiaus vyriškis vėsino kavą, tuštindamas plaučius ir smardindamas uždarą patalpą. Jo dantys atrodė išpuvę, tiesiog pajuodę. Iš faneros sukalti suolai spaudė užpakalį. Grindis dengė šlapias purvas, ištaškytas abstrakčiojo ekspresionizmo maniera. Šalia įėjimo gulėjo sutryptas kilimėlis. Spoksojau į jį, bandydamas pragręžti skylę, tačiau nieko nesigavo. 

Tą akimirką būtis pasirodė išties neadekvati. Nejaučiau šleikštulio, tiesiog tapo keista. Autorius, numanomai rašęs mano istoriją, privalėjo būti tikru nuoboda. Ničnieko nevyko. Pasaulis merdėjo, jam buvo atlikta simbolinė kastracija. Nebegalėjau į jį žiūrėti rimtai, tai buvo prastas produktas. Pasakiau sau: „Velniop, sukursiu ir aš“. Vaikystėje mėgau dėliones. Štai ir fiktyvią būtį sulipdžiau iš jau paruoštų segmentų. 

Nežinau ar personažams patinka gyventi tokioje kintančioje erdvėje. Vienaip ar kitaip, kažką pakeisti jie bejėgiai. Gyvenimas tėra žaidimas, tačiau jo taisyklės nevaikiškos. Kuo geriau jas suprantame, tuo mažiau infantilių mitų lieka. Tai dovana, o gal prakeiksmas.

Kad ir kaip būtų, mano mintinis eksperimentas baigėsi, visata užsiskleidė; ją reaktyvuoti – skaitytojo pasirinkimas. 

Jonas Gusevičius

Leidėjų žodis

Pirmas apibūdinimas, kuris šovė perskaičius kūrinį – kad tai naujo žanro pradininkas, pirmasis filosofinis-pornografinis romanas lietuvių kalba. Arba kognityvinė-fekalinė proza. Kad ir kaip bevadintum, kūrinys gilus, platus ir ilgas. Tad jame yra visko. Tik ar visi ieškantys jame aptiks ką nors sau? 

Prie šios knygos reiktų prirašyti ne tik N-14 (o geriau N-21), bet ir IQ-120. Menkesnė smegeninė tiesiog išsilydys vien nuo įvaizdžių, siužetų ir veikėjų gausos. Ką jau bekalbėti apie hipersarkastišką turinį. Bet turėtų patikti tiems, kas žavisi Viktoro Pelevino kūryba.

Balys Bukelis

To God

If you have formed a circle to go into

Go into yourself, and see how you would do.

William Blake

1.3x3

1.3x3.1

– Man bloga, – mylimosios balsas skambėjo taip pat švelniai ir viliojančiai.

– Nuo ko? – paklausiau nesupratingai ir atžagariai.

– Nuo tavo prakeiktų blynelių.

Ji sėdėjo šalia ir giliai kvėpavo bijodama apsivemti. Sekėsi prastokai, nes gražiu ovalo formos veideliu jau tįso ilga seilė, kurios mano angelas nepastebėjo. Mes gulėjome jau keturiolika valandų, iš kurių aštuonias gėrėme ir šešias miegojome, tad jos prasta savijauta nekėlė nuostabos niekam – nei man, nei jai, nei apsilupusiems tapetams eilinėje skylėje, kurią mes nuomojomės už visiškus grašius.

Šiaip skiedžiu, ji nebuvo išvaizdi, tiesą pasakius, buvo gana bjauraus veido, pageltusiais dantimis, nebloga riebalų rinke ant pilvo, alkoholikė kaip ir aš, gal todėl neblogai sutarėme. Be to, aš irgi nebuvau gražuolis – praplikęs, be kelių dantų, plonos pamėlusios odos, distrofiško sudėjimo, sukumpęs dėl nežinia kokių priežasčių. Man nerūpėjo jos išvaizda, kaip ir jai nerūpėjo maniškė, bent kol gerdavome. Dabar, kai ta pageltusi masė gulėjo seilėta, o alkoholis buvo pasibaigęs, aš nebegalėjau į ją žiūrėti. Tas kūnas tapo atgrasus ir toks liks dar dvi dienas, nes tik tada gausime pašalpas.

Namuose dar buvo likę tuščių butelių, todėl pasisiūliau nueiti ir priduoti juos, kad galėtume palaikyti savo gyvybines funkcijas bent mažiausiu pajėgumu. Tuoj vemsianti Venera neprieštaravo. Kol rengiausi, ji žiūrėjo į mano šlykštų gyslotą kūną ir vis žiaukčiojo. Buvo akivaizdu, kad nenori manęs matyti, tik ne tuščiomis rankomis. Bet, kad ir kaip aš skubėjau, drabužius vilkausi flegmatiškai ir ji neištvėrusi tarė:

– Negali pasiskubint, sušiktas slunkiau?

– Eik pyzdon, kekše, jei dar losi, išvis negausi nieko, geriau išgersiu vienas, – atsakiau piktai, nors žinojau, kad vis vien grįšiu.

– Tada aš eisiu pas Algį, – sušnypštė ji.

– Gali nors tiesiai pas Ernestą, – nusispjoviau maudamasis batus.

– Ką turi omenyje, kas tas Ernestas? – ji buvo pikta, bet kartu sutrikusi, visgi panaudojau gana specifinį vardą.

– Algis miręs, – tyliai pratariau pro sukąstus dantis.

– Kaip, kaip? – ji nenugirdo.

– Jis miręs, – pasakiau jau garsiau.

Supuvusi Afroditė susivėmė ir po poros sekundžių tylos kambaryje pasklido bjaurus rūgšties kvapas. Vėmaluose plaukiojo pusiau pervirškintų blynelių gabalėliai ir mane patį supykino, pajutau kaip kaupiasi seilės.

– Kaip miręs? – ji šluostėsi veidą į dėmėtą paklodę.

– Va taip, paprastai, ėmė ir mirė, – ieškodamas raktų vis burnojau.

– Kaip? – paklausė dar liūdnesniu balsu nei prieš tai.

– Tu kaip papūga, – nežiūrėdamas į lovos pusę atsakiau.

– Kaip? – dar graudžiau pakartojo.

– Mirė nuo perdozavimo. Jis gėrė be perstojo gal tris mėnesius, – toliau apsimetinėjau, kad ieškau raktų, kuriuos užčiuopiau kišenėje.

– Bet jis juk nebegėrė penkis metus, – beveik sušuko negalėdama patikėti tuo, ką girdi.

– Taip, negėrė, o tada nutrūko ir sudegė, pradėjo lakti kaip išprotėjęs ir pasiskandino, – žiūrėjau į purviną dėmę ant sienos.

– Kada? – ji buvo šokiruota, nes rado vos kelis žodžius tęsti šiam pokalbiui.

– Prieš savaitę. Paskambino trečiadienį ryte. Kai nuvykau į jo butą, gulėjo visas pageltęs, kepenys išsipūtusios, vis gargaliavo kažką nesuprantamo. Aš jam iškviečiau greitąją ir nuvažiavau su juo iki detoksikacijos skyriaus, jam pajungė lašelinę, bet buvo per vėlu, mirė priimamajame ant neštuvų, pusnuogis ir smirdantis.

Ji tylėjo, todėl aš neatsisukdamas patraukiau durų link ir išėjau. Žinojau, kaip skausmingai ji priims šią žinią, juk kadaise jie buvo gana artimi. Ji nuolat grasino, kad pabėgs pas Algį, kad pakeis savo gyvenimą. Dažniausiai tai vykdavo mūsų barnių metu, kai aplink skraidydavo lėkštės ir viskas, kas gali skraidyti. Tai buvo svajonė, vienintelė likusi. Nustoti gerti ir pabėgti pas Algį, bet dabar iš svajonės nieko neliko, matmenys pakito. Sąmoningas sapnas virto košmaru. Žinoma, ji nenustotų gerti, bet turėti svajonę vis dėlto kažką reiškė, o dabar sėdėdama viena kambaryje jaučiasi visiškai tuščia, jai nebeliko nieko, kaip ir man.

Su pilnu maišu patraukiau link artimiausio taromato ir pridaviau savo turto likučius. Nusipirkau keturis litrus stipraus alaus plastmasiniuose buteliuose ir nusėlinau link apleisto pastato pamąstyti. Neturėjau jokio noro grįžti namo, juk ten dabar liejasi ašaros, o gal tiesiog sėdima ir tylima. Nežinojau, kaip ir nenorėjau jai padėti, todėl, kad negalėjau ir nemokėjau. Po velnių, man niekas niekad nepadėjo, aš net nesitikėjau, kad tai įvyks. Neturėjau nei vilties, nei naivumo tikėti stebuklais. Ir visad būdavau teisus, stebuklai niekad neįvykdavo. Tiesą pasakius, tragedijos irgi nevyko, nes tai buvo gyvenimas, mūsų gyvenimas: paprastas, banalus, abejingas. Viskas vyksta tik vaizduotėje, o objektyviai viskas lieka kaip buvę. Troleibusai važiuoja, kasos pypsi, nesvarbu ar tu praradęs viltį, ar ne.

Galėčiau dramatizuoti sukurdamas istoriją, kad grįžęs namo radau ją pasikorusią, kad paskui pats nusižudžiau ir palieku tik šiuos užrašus. Bet viskas daug paprasčiau. Kai grįšiu namo, ji greičiausiai miegos, o kai pabus – griebsis butelio. Mes išgersime viską, ką turime ir užmigsime kartu. O ryt bus nauja diena, tame pačiame kambaryje, su tokiomis pačiomis pagiriomis. Ir tai tęsis amžinai, gal ne mūsų gyvenimuose – kituose, bet koks skirtumas, juk tai, kas esame mes, taip lengvai pakartojama, padirbama ir išgalvojama.

Algis užvertė knygą ir pasikasė pakaušį. Iškart užsimanė išgerti, bet buvo pažadėjęs sau to nedaryti, todėl tiesiog užsivirė arbatos ir atsivertė savo nešiojamąjį kompiuterį. Ekranas nušvito ir pasveikino eiliniu, automatiškai generuojamu vaizdeliu, kuris nereiškė nieko, o ir neturėjo reikšti. Jis greit įsijungė savo socialinio tinklapio paskyrą ir pradėjęs savo nepabaigiamą darbą (beprasmės informacijos kapstymą) toliau mąstė apie alkoholiką ir jo sugyventinę, kurie jam atrodė kaip autentiško gyvenimo atspindžiai. Tačiau greit apsigalvojo. „Juk jis pats teigė, kad jo gyvenimas nėra išskirtinis, kančia ar tragizmas gyvenimui nesuteikia jokio išskirtinumo, nes jokio tragizmo gyvenime nėra, viskas, kas vyksta, yra trivialu, paprasta ir kitaip vykti negali. Tada kodėl autorius rašė apie šią porą, jei laikė ją banalia, kasdieniška, neišskirtine?“

Autoriaus persona, Algio akimis, pradėjo atrodyti veidmainiška: „Juk jis nori skaitytojams perteikti mintį, kuria jis pats netiki! Gal tai ir yra pagrindinė to trumpo ir beprasmiško teksto esmė – įrodyti, jog galima prieštarauti pačiam sau?“

Žmogus prie ekrano susiėmė už barzdoto smakro ir pradėjo jį glostyti. Jam pro tuščias akis slinko nuotraukos, įvykiai ir reklamos, tačiau mintys buvo visai kitur.

Dar ilgai būtų taip sėdėjęs ir savo akių bedugnėm gėręs ekrano turinį, bet suskambo signalas ir ekrano apačioje iššoko vardas: „Emilija“.

Algis spustelėjo klavišą ir išvydo nedidelį langelį su viena eilute simbolių:

EMILIJA. Labas, kaip laikais?

ALGIMANTAS MONSTRAS. Neblogai, kaip pati?

EMILIJA. Neblogai šiaip, keista šiandien diena, ko nesiimu, viskas lyg pro pirštus byra.

ALGIMANTAS MONSTRAS. Labai pažįstama situacija.

EMILIJA. Kodėl man niekad neparašai?

ALGIMANTAS MONSTRAS. Nežinau, aš dažniausiai niekam nerašau.

EMILIJA. Oi, oi, kokie mes atsiskyrėliai.

ALGIMANTAS MONSTRAS. Kartais pasitaiko dienų, bet ne visad juk.

EMILIJA. O kokie planai šiandien? Vėl sėdėsi namie?

ALGIMANTAS MONSTRAS. Greičiausiai, nebent turi kokių pasiūlymų.

EMILIJA. Gal ir turiu...

ALGIMANTAS MONSTRAS. Ir kokie gi jie..?

EMILIJA. Prisigert būtų ne pro šalį.

ALGIMANTAS MONSTRAS. Cha, tikėjausi ko kito.

EMILIJA. Koks ištvirkėlis.

ALGIMANTAS MONSTRAS. Juokauju juk.

EMILIJA. Tai kaip?

ALGIMANTAS MONSTRAS. Kodėl ir ne, išgerčiau.

EMILIJA. Kur tinkamės?

ALGIMANTAS MONSTRAS. Nežinau, ką pasiūlysi? Man šiaip nėra skirtumo, nori galim į barą, nori namie prisigert, irgi gerai.

EMILIJA. Antras variantas, kažkaip nesinori triukšmo, vakar draugai visa galvą išūžė.

ALGIMANTAS MONSTRAS. Jėga, kada būt?

EMILIJA. Kad ir dabar, aišku, jei turi darbų, tai neskubėk, nenumirsiu.

ALGIMANTAS MONSTRAS. Ok, pasistengsiu greičiau būt, bet nepažadu.

EMILIJA. Iki greito.

Greit visa nuobodaus vakaro tuštuma išnyko ir Algio veidą užplūdo šiluma. Kūnas tapo aktyvesnis, o protas, atsikratęs knygos rudimentų, tapo skaidrus ir koncentruotas į tikslą.

Jis greitu žingsniu nuėjo link veidrodžio, būtų bėgęs, bet neleido orumas. Algio galvoje jau seniai sukosi mintis permiegoti su Emilija, tik jis nemanė, jog tai įmanoma. Žinoma, tai, kas dėjosi galvoje, pavadinti mintimi būtų šio ilgo apmąstymo sumenkinimas, nes ši „mintis“ buvo visas katalogas. Algis ne kartą galvojo kaip tai turėtų įvykti, kokia turėtų groti muzika, kaip turėtų atrodyti sugulovė, su kokiais apatiniais būti, kokiomis pozomis jie turėtų tai daryti, kiek kartų, kur, koks turėtų būti apšvietimas, kokios turėtų būti mintys. Taip, Algis mąstė ką mąstys tą akimirką, kai mylėsis su Emilija, net žinodamas, kad jis nieko tą akimirką nemąstys. Jautė, kaip svajonės įgauna vis daugiau akcentų ir kaip po truputį slysta iš racionalumo gniaužtų, įgaudamos prieštaringų savybių.

Rengdamasis bandė pamiršti visą šį mitą, kad neatrodytų apgailėtinai. Negalėjo išsiduoti, negalėjo sau leisti sugadinti šios progos. Atėjęs su tokiu bagažu atrodys nekantrus, nenatūralus ir nieko negaus.

„Iš pradžių nusirengti, tada apsižiūrėti, nusiprausti, pasilyginti barzdą, nusikirpti nagus, pasikvėpinti ir pasitepti drėkinamuoju losjonu. Naujos kojinės, mėlyni džinsai, juodas, lengvas, laisvas džemperis, puikiai apkrentantis kūną ir išryškinantis nedidelius, bet išraiškingus raumenis, akmeninis pakabukas, mėlyni marškiniai-švarkelis, „Adidas“ sportbačiai – šviesūs, raudona kuprinė alkoholiui. Paskutinis žvilgsnis į veidrodį. Kišenės: piniginė, telefonas, raktai, kramtomoji guma, cigaretės, žiebtuvėlis... Kažko čia trūksta... Prezervatyvai! Gal ji turės... Ne, negalima visko palikti atsitiktinumui. Bet jei turėsiu prezervatyvų, ji manys, kad atvykau vien tam, kad pasidulkinčiau... Bet jei prie to prieis, koks tada skirtumas? Juk prezervatyvus nešiojasi visi..? Taip, vis vien reiks alkoholio pirkt. Net nepaklausiau, ko ji norėtų išgert...“

Po minčių sekos telefonas beveik magiškai atsirado rankose:

ALGIMANTAS MONSTRAS. Užmiršau paklaust, o ko norėtum išgert?

...

...

...

Laukimas

...

...

...

Jokio atsako

...

...

...

„Šūdas, reikėjo iškart paklaust.“

...

...

EMILIJA. Nežinau, ko nors stipresnio.

ALGIMANTAS MONSTRAS. Cool.

Algio galvoje užsiveisė parazitinė abejonė: „O kas, jei ji tikrai tik išgert nori?“ Bet į savo baimes sugebėjo nusispjaut ir pajudėt. Nuo pirmojo pokalbio buvo praėję vos penkiolika minučių.

Buvo akivaizdu, kad beveik bėgantis gatve vaikinas kažkur skuba, bet pačiam Algiui atrodė, kad laikas beveik sustojęs. Kelyje vis painiojosi senos bobutės, siauruose praėjimuose būriavosi kažkokie neaiškūs paaugliai, nei jauni, nei seni, nei agresyvūs, nei bejėgiai. Viskas aplink liejosi akyse, troleibusai dūzgė, žmonės šurmuliavo, o kojos atrodo smigo į plytelių kisielių. Visa visata sulėtėjo tam, kad atitolintų jį nuo malonumo.

Tas pats kartojosi parduotuvėje: visur grūdosi žmonės, alkoholio skyriuje buvo pilna smirdinčių, apsimyžusių pensininkų, sergančių prostatitu ir pusjaunių benamių, dvokiančių išmatomis. Algiui atrodė, kad jis persisunks ta smarve ir jam teks grįžti namo persirengti, kad nedvoktų šitais pabaisomis. Vienas vyriokas su prakeiktu butelių čekiu rankoje buvo ypatingai atgrasus, tiesiog vimdančiai šlykštus. Tas prakeiktas alkoholikas lėtai apžiūrinėjo pigiausio ir stipriausio alaus butelius, lyg koks gurmanas. Nuo jo dvokė, o veidas spindėjo kažkokiu beviltiškumu, beprasmybe. Gurmanas nedvokė taip smarkiai kaip kiti, nuo jo nešė tik silpnas spirito kvapas, bet veido išraiška atskleidė visišką vidinį pasidavimą, fatalizmą, mirties laukimą. Tokie vaizdai vertė suktis greitai, bet nieko gero tokios pastangos nedavė. Galų gale Algis pasiėmė didelį butelį tekilos, su visais tam priklausančiais priedais, ir pora butelių čilietiško vyno. Nuo vyno pagirios buvo siaubingos, bet jis visad save įsivaizdavo geriantis vyną prieš dulkindamas Emiliją.

Kasa vėlgi buvo pergrūsta. Žmonių slibinas raitėsi per puse parduotuvės, o gal tai tik nekantraujančiajam taip atrodė. Algis stovėjo ir vis žvilgčiojo į savo telefono ekraną sekdamas laiką, bet Kronas, įsitaisęs skaitmeninėje erdvėje, rodė jam vidurinį pirštą. Be to, reikėjo tramdytis nepažvelgus atgal, nes už jo atsistojo tas prakeiktas alkoholikas ir kaip piktoji dvasia vaidenosi už nugaros plytinčiame nebūties pasaulyje.

Kai eilė šiaip ne taip sutrumpėjo, Algis sukrovė savo turtą ant pirkinių juostos ir greit pasikuitęs šoninėje lentynoje pasiėmė prezervatyvų. Padėjo juos šalia kito būtinojo šlamšto ir mintyse pradėjo niūniuoti melodiją dainos, kurios niekaip negalėjo atsiminti. Ta melodija buvo viena iš sąrašo dainų, kurioms grojant Algis norėjo švelniai tvarkyti aistringą Emilijos kūną, žinoma, pats to nesuvokė, nes buvo per daug susinervinęs.

Prie kasos sėdėjo mergina, gana jauna ir nelabai išvaizdi, bet iš esmės „pisama“, kaip byloja liaudies išmintis. Ji greit nuskenavo prekes ir kreivu žvilgsniu nužvelgė prezervatyvus, o po to Algį. Jis pagavo šį žvilgsnį ir mintyse prabėgo vienintelis žodis: „norėtum“.

O po visų nemalonių trukdžių, laikas pagaliau nustojo tyčiotis ir pradėjo tekėti įprastu tempu. Ateitis greit virto dabartimi, po nedidelės sekos koduojamos maždaug taip: stotelė – troleibusas – stotelė – šaligatvis – pėsčiųjų perėja – šaligatvis – posūkis į kairę – kiemas – pirma laiptinė – liftas – 7 – aikštelė – durys – skambutis – pergalė.

Algis jautėsi lyg kalnus nuvertęs. Spiegianti po juo Emilija priminė, jog jis tikras vyras. Žinoma, viskas vyko visai ne taip, kaip fantazijose, bet niekas niekad taip ir nevykdavo. Tiesą pasakius, jam atrodė, kad svajonės visiškai neatitinka realybės, nes svajonės buvo prastesnis realybės variantas. Viskas vyko daug paprasčiau ir lengviau, nebuvo jokių kvailysčių ir jam tai patiko. Keisčiausia, kad supratęs savo proto iliuzijų neadekvatumą, Algis nebelaikė šio vakaro sėkme, o pradėjo jaustis išrinktuoju, nusipelniusiu šio malonumo, kuriuo mėgavosi.

Emilija vis galvojo, kaip jai norisi prisigerti. Tiesiog gulėti kokioje landynėje su dalinai pakenčiamu žmogumi ir gerti, gerti, gerti, kol užsimirš viskas. Būti su žmogumi, kuris pirma norėtų prisigerti kaip ji, o tik tada dulkintis, nes dulkinimasis jau seniai nebeteikė malonumo. Akto metu ji susijaudindavo, tačiau orgazmo negalėjo patirti nuo šešiolikos metų. Vis bandė atsekti įvykių siūlą ir suprasti, kodėl nebegali patirti malonumo, bet gija visad nutrūkdavo nieko neatskleidusi. Be to, Emilija puikiai žinojo, kad priežasčių atskleidimas nieko nepakeis. Gal todėl vis svajojo apie pseudoautentišką būvį, kurio pagalbą išsilaisvintų iš šio kaukėmis dangstomo pragaro, bet tai irgi buvo tik dar viena iliuzija, susikurta bandant išvengti beprotybės.

Mintis „būti su žmogumi“ vis sukosi galvoje, kokio velnio jai reikalingas kažkoks žmogus, moteris tai ar vyras? Sugulovų, vyrų ar moterų, Emilijos gyvenime buvo dešimtys, laikinų aistros objektų šimtai, pažįstamų tūkstančiai, o šiaip prašalaičių teko sutikti dešimtis tūkstančių. Jos gyvenimas buvo pergrūstas žmonių su visomis to atsakomybėmis. „Jei žmogus praeina pro šalį, – mąstė ji, – jokio įpareigojančio santykio neatsiranda, tiesiog trūksta laiko, tačiau juslės užfiksuoja išvaizdą, kvapą, balso skambesį, visa ši informacija kažkur pasilieka, kaupiasi sąmonės kertelėse kaip sąvartyne atliekos. Jei žmogus pažįstamas, tai sudaro daug daugiau problemų, jei jis naudingas – reikia vaidinti, reikia atpažinti gatvėje, reikia nusišypsoti, persimesti keliais žodžiais, tuščiai paflirtuoti. Jei žmogus laikinas aistros objektas – dar sudėtingiau, nors trumpalaikis, toks ryšys nemalonesnis, nes būna vienpusis, kitaip papultų į ankstesnę kategoriją. Pačioje Kilimandžaro viršukalnėje ramybės irgi nerasta. Šioje keliasdešimties žmonių kertelėje susikaupęs keisčiausių individų rinkinys. Nuo trylikos metų kaupti fizinio ir emocinio prisirišimo egzemplioriai surašyti kreivomis linijomis pasąmonės paviršiuje. Jie visi skirtingi, vieni agresyvūs, kiti lepšiai, stori, pliki, barzdoti, galų gale moterys su falo imitatoriais ir vingriais liežuviais, kurios irgi nesuteikė galutinio pasitenkinimo.“

Emilija jau seniai buvo nuleidus rankas ir nesivylė patirti žmonišką orgazmą – tokį, kokį patirdavo trylikos metų. Ji suprato, kad tai, ką su jos kūnu darė vyrai, buvo pedofilijos aktas. Bet ji santykiavo savo noru, be jokios prievartos.

Tais laikais malonumas, užliejantis kūną, buvo toks nepakartojamai milžiniškas. Ją vis kankino prarastojo pasitenkinimo prisiminimai, iš kurių beveik nieko neliko, buvo juntama tik transcendentiška malonumo nuojauta, kuri kažkur buvo, bet kur ir kaip jos ieškoti, Emilija niekaip negalėjo suprasti. Prisiminimai niekad neatnešdavo jai tikrojo fizinio pasitenkinimo, tik melancholišką nostalgiją, o realūs aktai tiesiog lengvą susijaudinimą be jokio crescendo. Kartais atrodydavo, kad gal išvis reikia pamiršti tas svajones ir nesistengti gainiotis paskui praeities sensacijas. Gal reikėjo gyventi dabartine akimirka? Žinoma, tai buvo nelengva.

Moteriškas siluetas vis slankiojo po kambarį savo balto chalato kiaute ir niekaip nerado sau vietos. Emilijos kūnas vis bandė surasti statišką akimirką, bet nesėkmingai. Plazdendama savo betoniniame narvelyje ji vis priguldavo ant sofos, pasiimdavo knygą apie eilines alkoholikų kančias ir vėl ją nusviesdavo šalin. Nubėgdavo iki vonios, pradėdavo dažytis, bet greit ir tai mesdavo supratus, kad viskas veltui. Po šio nesėkmingo plano bėgdavo kaisti arbatinuko, tada kibdavo prie savo telefono su ilgais sąrašais žmonių, kurie jai nerūpėjo. Viskas buvo veltui, kiekviena veikla tęsdavosi minutę ir nutrūkdavo. Atrodė, jog ją kažkas judina iš vidaus, lyg tampo už sausgyslių ir raumenų, groja periferine nervų sistema ir verčia nuolat mėtytis po kambarį nerandant veiklos.

Galų gale Emilija įsijungė televizorių ir prigulus ant tos pačios sofos pradėjo žiūrėti kulinarinę laidą, kurioje... Kurioje neaišku, kas vyko, nes akys, iš tiesų, net nežiūrėjo. Užsimiršimui tiesiog reikėjo papildomo garsinio stimulo, kad padėtų panirti į sąmonės snaudulį. Ji sėdėjo ir spoksojo į mirgantį vaizdą gal pusvalandį, o tada užmigo ir sapnavo, kaip verkia vemdama ant sutriušusios išskleidžiamos sofos, paremtos knygomis, kaip pergyvena dėl Algio mirties ir savo sudužusių vilčių, kaip supranta, jog jos gyvenimas...

Pabudimas buvo staigus. Lyg miego nė nebūtų buvę. Protas akimirksniu atgavo skaidrumą. O su pirmąja mintimi vėl atgimė noras nusigerti iki žemės graibymo, vėl užgimė noras būti su žmogumi, nors tokio buvimo beprasmiškumas ką tik buvo įrodytas.

Vėl teko stotis ir vėl blaškytis, tik šįkart veikiant televizoriui, kurio ekranas skelbė kasdienes pasaulio pabaigas: „nyksta geltonakių Naujosios Zelandijos pingvinų populiacija; Šiaurės Korėjos armijoje moterys naudoja daugkartinius medvilninius įklotus, kuriuos tenka plauti rytais, vyrams dar nepabudus; atsistatydina Ramzanas Kadyrovas; sulaikytas dvylikametis Sapporo peiliu užpuolęs moterį.“ Visas šis triukšmas dirgino ausis ir to pakako, kad užpildytų keistos Emilijos kelionės kilpas po tą nedidelę gyvenamą erdvę.

Kažką reikėjo daryti. „Kažką visad reikia daryti, bet daryti ką?“ Klausimai vis byrėjo, o prieš akis švietė vienintelis gerai pažįstamas atsakymas: „parašyt kam nors, nusigert, permiegot. Jei toks veiklos modelis gelbėjo anksčiau, kodėl juo nepasinaudojus šįkart?“

Ploni pirštai greit sugriebė telefoną ir pradėjo savo keistą šokį ekrano plokštumoje. Kodėl pasirinko Algį? Jį pažinojo nuo senų laikų, bet niekad neįsivaizdavo kaip sugulovo, jis buvo per daug užsidaręs, per lieknas, kitaip tariant– ne jos skonio. Gal jai pagailo jo? Greičiausiai ne, tai buvo tik lengviausiai įgyvendinamas planas, tam nereikėjo jokių pastangų. Vos pora simbolių atitinkamoje sekoje ir durų skambutis duoda žinoti, kad už durų stovi žmogus.

Aišku, per tą trumpą laiko tarpą Emilija spėjo pasidažyti ir apsirengti, tačiau nieko daugiau nė nesiruošė daryti.

Jie truputį išgėrė, o paskui viskas vyko kaip visad. Nustebino tik tai, kad Algis gėdijosi maudamasis prezervatyvą, kažkodėl nusisuko. Tai prajuokino. Na, o visa kita kaip visad, lengva kūnų trintis ir malonumo minimumas, dirbtiniai dejavimai ir nuolatinis mąstymas apie tekilos butelį svetainėje.

***

Baltame kambaryje ratu, lotoso poza, sėdi trys pliki žmonės. Kiekviena kambario siena turi po langą, bet neturi durų. Pro langus, nedengiamus užuolaidų, sklinda vaiski šviesa. Prabyla pirmasis (jis vadinamas pirmuoju, nes prabilo pirmas).

PIRMASIS PLIKIS. (Kreipdamasis į antrąjį, istorijos autorių) O kodėl Emilija nepatyrė orgazmo?

ANTRASIS PLIKIS. (Žvelgdamas į langą) Nes vaikystės fiksacijos jai neleidžia jo patirti. Ankstyva seksualinė patirtis, visuomenės vertinama kaip nenatūrali, privertė Emiliją jausti kaltę dėl savo natūralių aistrų. Kai ji suaugo, kaltės jausmas ir gėda dėl lytinio santykiavimo sumažėjo iki minimumo, todėl ji nebegali patirti malonumo, taip neatsiejamai sujungto su šiomis negatyviomis emocijomis. Ji paprasčiausiai nebesigėdija santykiauti.

TREČIASIS PLIKIS. (Kreipdamasis į Antrąjį) Ar ją išties kažkas valdė?

ANTRASIS PLIKIS. (Žiūrėdamas į grindis) Patikslink klausimą.

TREČIASIS PLIKIS. (Giliai įkvepia ir iškvėpdamas greita tarme taria) Vietoje, kurioje mini, jog Emilijai atrodo, jog jos kūną kažkas valdo iš vidaus, ar nebus taip, kad ją išties kažkas valdo?

ANTRASIS PLIKIS. (Užsimerkdamas) Ne.

PIRMASIS PLIKIS. (Pliaukštelėdamas sau per šlaunis) Ar buvo galimybė Algiui nepasiekti Emilijos namų?

ANTRASIS PLIKIS. (Žvelgdamas tiesiai į Pirmąjį) Buvo.

TREČIASIS PLIKIS. (Susiimdamas už lygiai skusto smakro) O kas buvo tas benamis parduotuvėje?

ANTRASIS PLIKIS. (Atsisukdamas į Trečiąjį) Tas pats vyriškis iš pirmo epizodo.

TREČIASIS PLIKIS. (Žvelgdamas Antrajam į akis) Bet jis juk knygos personažas.

ANTRASIS PLIKIS. (Kasydamasis pliką pakaušį ir čiuopdamas ką tik skustos galvos odos šiurkštumą) Taip, jis yra knygos personažas.

TREČIASIS PLIKIS. (Pasekęs Antrojo pavyzdžiu, pradeda glostyti savo viršugalvį) Kaip jis gali būti realus ir fiktyvus vienu ir tuo pačiu metu?

ANTRASIS PLIKIS. (Suplodamas rankomis) Paprastai! Žmogaus patirtis tokia banali, jog gali kartotis šimtuose vietų šimtuose gyvenimų šimtus kartų. Žinoma, kiekvieno individo pyktis, laimė, džiaugsmas ir neapykanta jiems atrodo kaip išskirtinės, autentiškos, unikalios patirtys, bet taip nėra. Visa žmogiškųjų išgyvenimų, emocijų ir patirčių paletė tokia pasikartojanti, kad ją nedaug kas skiria nuo visiškos fikcijos. Tai, ką išgyveno Petras, išgyveno ir Antanas, o tai, ką išgyveno Antanas, aprašė Pranas, net nežinodamas, kad Antanas tai išgyveno ir kad tas Antanas išvis yra. Tad vyriškis pirmame epizode ir vyriškis parduotuvėje yra ir nėra tas pats asmuo vienu ir tuo pačiu metu, nes tarp jų patirčių jokio skirtumo neegzistuoja.

PIRMASIS PLIKIS. (Žiūrėdamas į lubas) Tai alkoholikų porelė nepasikorė?

ANTRASIS PLIKIS. (Žvilgtelėdamas į viršų) Ne.

TREČIASIS PLIKIS. (Irgi pakeldamas galvą viršun) O kaip dėl blynelių?

ANTRASIS PLIKIS. (Pamojuodamas ranka sau prieš veidą) O kas ne taip su tais blyneliais?

TREČIASIS PLIKIS. (Mojuodamas prieš veidą Antrajam) Nežinau, tu juos pamini, o paskui nieko.

ANTRASIS PLIKIS. (Nustumdamas Trečiojo ranką) Ji juk juos išvėmė.

TREČIASIS PLIKIS. (Glostydamas savo plaštaką) Ir viskas?

ANTRASIS PLIKIS. (Gūžtelėdamas pečiais) O ką tu nori, kad aš apie juos pasakočiau, kaip jie virškinami, kaip skaidomi į aminorūgštis?

PIRMASIS PLIKIS. (Žvilgsniu tyrinėdamas tuščią kambarį) Kas dabar pasakos?

ANTRASIS PLIKIS. (Besdamas pirštu į Trečiąjį) Tegul jis.

TREČIASIS PLIKIS. (Pirštais besdamas sau į krūtinę) O kodėl aš?

ANTRASIS PLIKIS. (Susiraukdamas) Nes labai jau kabinėjaisi prie mano istorijų.

TREČIASIS PLIKIS. (Trindamasis susiraukšlėjusią kaktą) Gerai, pradedu.

Kambarys išnyksta tamsoje.

***

Kai gavo iškvietimą, Petras buvo ką tik baigęs pietauti. Jo žmona į darbą jam įdėjo vištienos kepsnelių su sūriu ir jie buvo tokie skanūs, kad jis juos susikimšo pilvan per kelias minutes, todėl dabar lėtai pėdino link greitosios pagalbos automobilio susiėmęs už pilvo. Jei ne stiklinė vandens, kurią išgėrė ką tik pavalgęs, situacija būtų daug atlaidesnė, tačiau tokiam sprendimui buvo per vėlu.

Vos įsėdęs į automobilį, Petras pajuto nenumaldomą norą nusipersti, bet be jo automobilyje dar buvo slaugas ir budinti gydytoja. Pastaroji jau seniai buvo kritusi Petrui į akį, tad persti ar nepersti irgi nebuvo pasirinkimas. Vienintelis dalykas, kurį jis galėjo daryti, tai vairuoti ramiai ir vengti duobių, kurios situaciją paverstų tiesiog nepakenčiama. Deja, kelias buvo ilgokas, o gatvės banguotos, tad porą kartų buvo pasiektas kritinis taškas, bet šiaip ne taip banga atslūgo sustojus prie eilinio sutriušusio daugiabučio.

Kai jo laikinos aistros objektas nuėjo link daugiabučio ir dingo laiptinės tamsoje, Petras išsibezdėjo ir su palaimą patyrusio žmogaus mina veide užsirūkė cigaretę, kuri, kaip ir kitos cigaretės pakelyje, buvo pertempta per valstybės sieną kokio nors nelaimėlio ichtiandro.

Palaima truko neilgai, nes už kokių penkių minučių nusileido slaugas, vardu Antanas, ir paprašė užlipti į viršų su neštuvais. Jie neskubėdami susirinko visus būtinus daiktus ir nuėjo ramiu žingsniu link savo tikslo.

– Nemažai darbo šiąnakt, – pirmasis prabilo Antanas.

– Tikrai taip, – susimąstęs apie budinčią gydytoją ėjo Petras.

– Ir kaip taip žmonės gyvena, – po trumpos pauzės greit išspjovė žodžius jo kolega.

– Kokie dar žmonės? – nesuprato pastabos Petras.

– Tie, pas kuriuos einam, tiksliau tas, pas kurį einam, – piktokai kalbėjo Antanas.

– O kas su juo ne taip? – pasiteiravo einantis gale Petras.

– Greit pamatysi.

Petrui nepatiko tokie ezoteriniai pokalbiai, „jei jau pradedi kalbą, tai ir pabaik ją žmoniškai“, mąstė jis sau. Jam iš viso nepatiko kalbėtis su Antanu, jis buvo vienas iš tų plepių, kurie nuolat skundžiasi ir bamba nesąmones. „Ir dabar greičiausiai išpučia burbulą“, – lipdamas laiptais reziumavo greitosios vairuotojas.

Nuomonė greit pasikeitė įžengus pro buto duris. Vidus buvo kaip iš kokio siaubo filmo, koridorius apkrautas įvairiausiu šlamštu, sienos apsilupusios, aptaškytos, grindys lipnios nuo išpilto alaus, visur pilna pelenų, šiukšlių ir kitokio šlamšto. Buto šeimininkas sėdėjo virtuvėje ir rūkė susiėmęs už galvos, o didžiajame kambaryje buvo dar baisiau. Vos įžengęs į vidų Petras pamatė krūvą sužliugusių žurnalų, tarp kurių mėtėsi pelėsiais pasidengusios knygos. Viskas aplink dvokė šlapimu ir išmatomis. Lova, jei taip galima pavadinti tą daiktą stovintį ant knygų, buvo visa nusėta dėmėmis, nei tai kraujo, nei tai išmatų.

Tačiau baisiausia dalis laukė netolimoje ateityje. Kambario viduryje, po virvės atplaiša, gulėjo kažkokia stambi masė, užklota paklode. Akivaizdu, jog tai buvo žmogus.

– Kas su ja atsitiko? – Petras, susiėmęs už burnos, paklausė gydytojos.

– Manau, tai akivaizdu, – kalbėjo ji, nepakeldama akių nuo pildomų blankų. – Savižudybė.

– Vargšelė, – ištarė Petras.

– Pati kalta, – tyliai ištarė Antanas.

Daktarė piktai pažvelgė į Antano pusę ir nuėjo link virtuvės. Atsidūrusi koridoriuje net neatsisukdama dar ištarė:

– Viskas, galit pakuoti.

Antrą kartą kartoti neprireikė, nes Antanas greit nutraukė kūną dengusią paklodę ir norėjo čiupti lavoną, ragindamas Petrą daryti tą patį, bet pastebėjo kaip jo kolegos siluetas staiga susvyruoja.

– Kas tau, brolau? – tespėjo paklausti.

Petras, nieko neatsakęs, pradėjo vemti ant krūvos knygų. Kai pamatė apsitriedusį lavoną, o tokių jis matė ne vieną ir ne du, iš pradžių galvojo, jog nieko nebus, kaip visad, bet jo kūnu nuėjo traukulių banga ir skrandžio turinys sukilo neišvengiamam sprogimui. Kol traukuliai tampė visą jo torsą, suspaustos žarnos neišlaikė ir Petras papildomai pradėjo sporadiškai pirsčioti. Jo nelaimei, bezdalai iš šiknos skrido skardžiomis salvėmis ir jis žinojo, kad esantys virtuvėje viską girdi.

Raudonis nuo Petro veido dingo tik įsėdus atgal į mašiną. Kelio juoduma ir kelios išblukusios baltos linijos ramino, leido užsimiršti. Antanas, žinoma, vis kikeno, bet jų bendrakeleivė (gydytoja, nes lavonas irgi buvo moteriškosios giminės, prašom nemaišyti) buvo tyli ir susikaupusi.

Privažiavę morgą, jie ramiai išlipo, Antanas palaukė, kol pasišalins dama ir tada pradėjo nežmoniškai kvatotis.

– Gerai, kad neapsišikai, – springdamas ištarė jis.

– Eik tu nachui, gerai? – nežinojo ką daugiau pasakyti Petras.

– Kad būtum matęs Emilijos veidą, norėjau net nuotrauką padaryti, neįkainojama, – vis kikeno slaugas.

– Taip blogai? – susiraukė veidas, ir taip nestokojęs raukšlių.

– Kai išėjo iš virtuvės, galvojau, kad ji tave patį pakars ant tos pačios virvės, niekad nemačiau tokios įtūžusios, – Antanas susiėmė už suskaudusio šono.

– Kas čia tokio po velnių, visiems pasitaiko, – gūžčiojo Petras, traukdamas lavoną iš automobilio galo.

– Šiaip tiesą sakai, aš asmeniškai nustebau, kad ji taip įniršo, – Antanas kiek surimtėjo.

– Gal ji pažinojo juos? – vis nenusiramino Petras.

– Labai abejoju, – Antanas čiupo už neštuvų.

– Taip, neįmanoma.

Nutrūkęs pokalbis tapo pradžia neilgai kelionei link morgo durų, tada vidun, painiais koridoriais link skrodimo salės, kur nuolat tvyrojo formalino tvaikas, kuris bent jau užgoždavo atvežamų lavonų smarvę.

– Ei, atsargiau, – užriko slaugas.

Jam į petį įsirėžė bendradarbis su kolega tempiantis eilinį nelaimėlį. Atsakymo slaugai neišgirdo, tik užuodė smarvę, sklindančią nuo bendradarbių krovinio.

– Visai nežiūri kur eina, – pritarė jį lydintis asmuo.

Užkabintasis, vardu Markas, ir jo kolega – Saulius, ėjo link persirengimo kambario. Jų pamaina buvo neseniai pasibaigus, tad vyrukai ėjo neskubėdami, atsipalaidavę. Nors incidentas koridoriuje suerzino, iš darbo pabaigos rimties neišmušė. Po tylos vakuumo, susiformavusio susidūrimo akimirką, pirmasis prabilo Saulius:

– Neseniai skaičiau apie vieną įdomų eksperimentą, atliktą su pelėmis. Jį atliko vokiečių mokslininkai, bandydami nustatyti ar stimuliuojant tam tikrus smegenų centrus galima bus valdyti pelės motorines funkcijas.

– Ir kokie rezultatai? – paklausė Markas.

– Neblogi, pelė judėjo lyg valdoma.

– Ir kokia tokio eksperimento nauda?

– Suradus tokius centrus žmogaus smegenyse galima bus gaminti protezus, kurie klausys žmogaus proto komandų, - lėtai, lyg abejodamas ištarė Saulius.

– Arba, suradus tuos centrus galima bus valdyti žmogų, – Marko šis eksperimentas akivaizdžiai nesužavėjo.

– Bet juk žmogus tokiu atveju jus išorines komandas, tokia kontrolė bus per daug akivaizdi, kad taptų veiksminga, – prieštaravo jo kolega.

– Tu tuo įsitikinęs? – Marko skepticizmas niekaip nenyko.

– Nelabai, bet paspekuliuoti visad galima, – Sauliaus balse atsispindėjo nepasitenkinimas.

– Taip, paspekuliuokim, kas būtų, jei tą lavoną, kurį ką tik pristatėme į morgą, galima būtų atgaivinti kokia nors slapta mikroschema stimuliuojančia CNS ir PNS, būtų gana makabriškas vaizdelis, – Marko balse skambėjo pašaipa.

– Vargu, tą bernioką gerai sumaitojo, – Saulius pagyvėjęs pradėjo kuistis kišenėse. – Bet vieno žmogaus nelaimė, tai kito sėkmė, – pridūrė iš kišenės išžvejodamas prezervatyvą.

– Ak, tu amoralus šunsnuki, – juokdamasis ištarė Markas, – žiūrėk, kad dievas nenubaustų ir nebūtų pradūręs jo.

Saulius buvo patenkintas, kad nutraukė pralaimėtą diskusiją, o Markas džiaugėsi, kad Sauliui prireikė tokio keisto manevro. Tad kai jie įžengė į persirengimo kambarį, abiejų veidus puošė šypsenos.

Nusiprausę, persirengę ir keliasdešimt minučių patylėję jie patraukė link savo automobilių.

– Gal po poros valandų susitinkam, nueisim į kokį barą, panų paieškosim, ryt vis vien į darbą nereikia, – pasiūlė Saulius.

– Kodėl ir ne, – po kelių akimirkų atsiliepė Markas.

Užsukęs namo Markas rado savo merginą, ką tik paruošusią vakarienę, ji kaip visad atrodė linksma ir nerūpestinga. Niekad neklausdavo, kodėl jis tiek daug geria, niekad nevertė mesti rūkyti, niekad nesiskundė, kad Markas dažniausiai grįždavo naktimis, kad daug dirbo, kad retai su ja mylėjosi. Jis buvo konvencionalus vyras, neduodantis daug, bet kartu daug nereikalaujantis, o svarbiausia buvo patikimas. Su juo niekad nekildavo problemų dėl maisto, nuomos, kelionių, jis visad padėdavo kaip galėjo ir visad išlikdavo apatiškas, niekad nerėkė, nenaudojo smurto, nepyko, nekaltino. Buvo idealus vyras moteriai, kuri nori turėti ką nors šalia, bet kartu nenori būti per daug įpareigota. Gal todėl, kai Markas pasakė, jog eina susitikti su Sauliumi, ji tiesiog pasakė: „Gerai praleiskit laiką“, ir net neatsisuko pažvelgti kaip šis išeina pro duris.

Kelionė truko visai neilgai, ir greit Markas stovėjo šalia neseniai atsidariusio baro. Užėjęs vidun pamatė Saulių, gyvai plepantį su kažkokia nepažįstama mergina, kuriai šis kažką aiškino keistai gestikuliuodamas.

Tiek Saulius, tiek Markas buvo išvaizdūs vaikinai, mėgo gražiai rengtis, buvo išsilavinę, sąmojingi, iškalbūs, o svarbiausia – pasitikintys savimi ir puikiai išmanantys ką daro. Merginos prie jų lipte lipo. Tad, pamatęs Saulių, jau spėjusį užkalbinti eilinę jauną blondinę, visai nenustebo, tiesiog prisėdo šalia ir pasisveikino:

– Markas.

– Giedrė, – tirpstančiu balseliu atsakė ši.

Mergina atrodė kaip studentė, ir nors jau buvo baigusi mokslus ir pradėjusi rezidentūrą, vis dar buvo naivi kaip paauglė. Saulius labai apsidžiaugė supratęs, kad prieš jį visiškai nepatyrusi kvailė, tokiai susukti protą bus visiškai paprasta. „Šiandien buvo ilga ir sunki diena, norisi atsipalaiduoti, ir kuo greičiau. Su kokia rimta barakuda reikėtų ilgai trintis, o su šia smulkia gražuole užteks vos kelių gėrimų ir darbas baigtas.“

Tokia prielaida, žinoma, nebuvo klaidinga. Kai Markas pasiūlė visiems užsakyti išgerti, Greta nei prieštaravo, nei pati ėjo rinktis gėrimo, liko su Saulium ir laukė, kol Markas viską nupirks, atneš ir praskies kokteilį ypatingu sirupu, pasiimtu iš darbo, kad saldesnis miegas būtų.

Nepraėjus nė valandai mergina jau buvo leisgyvė ir apsikabinusi Saulių sėdėjo galinėje Marko automobilio sėdynėje. Markas vis juokino Giedrę ir ši jautėsi saugiai, kaip ir visos merginos, atsidūrusios tokioje situacijoje prieš ją. Jos akys buvo aptrauktos migla ir Saulius su Marku įvairiausiais būdais padėjo mingančiajai gražuolei neprarasti sąmonės.

Kai automobilis sustojo, Giedrė nustebo, kad dar sugeba tiesiai paeiti. Ji slinko motelio koridoriais įsikibusi į abu vaikinus ir žvaliai juokėsi iš visų nesąmonių, kurių šie niekaip nenustojo pasakoję. Slaugai vis plepėjo ir plepėjo: apie įvykius darbe, apie juokingas istorijas nutikusias paauglystėje, apie keistus draugus ir kvailas situacijas. Jie nenustojo plepėti net kai atsidūrė kambaryje ir Giedrei davė kažkokio gėrimo, kuris buvo gana stiprus. „Greičiausiai grynas viskis“ – pamanė ji prieš nugriūdama ant lovos ir prarasdama sąmonę geroms aštuonioms valandoms.

Vaikinai akimirką stovėjo gurkšnodami viskio likučius, o tada ėmėsi darbo. Jie švelniai nurengė Giedrę, išskėtė jos kojas, paglostė kirkšnis, pažnaibė spenelius, išskleidė plaukus. Lėtai tyrinėdami glostė ir čiupinėjo visą objektu virtusį kūną, su aistra akyse nepraleido nė vienos kertelės. Šiandieninė auka atitiko visus grožio standartus, nuo pėdos pirštelių iki šviesių plaukų galiukų – ji buvo ideali, lyg paimta iš mados žurnalo. Vaikinai, baigę savo inspekciją, dar ilgai stovėjo ir akimis gėrė savo grobį. Saulius paėmęs fotoaparatą nufotografavo sąmonę praradusią dievaitę ir pažymėjo nuotrauką triženkliu skaičiumi.

Po visų parengiamųjų darbų vaikinai patys pradėjo rengtis, palengva, neskubėdami, neatitraukdami žvilgsnio nuo Giedrės bejėgio kūno. Kai galutinai nusirengė, pradėjo masturbuotis bandydami išgauti erekciją. Markui tai sekėsi greičiau, tad jis prisėdo prie merginos kūno ir pauostė vaginą. Kol svaigo nuo moteriškų syvų kvapo, jį pasivijo Saulius, kuris nieko nelaukdamas pakartojo Marko veiksmus ir atsigulė šalia Giedrės plačioje lovoje. Šalia jo greit prigulė Saulius ir pradėjo glamonėti savo meilužį. Markas atsakė tuo pačiu ir neilgai trukus vaikinai jau mylėjosi, palikę Giedrę ramybėje. Jie vis žvilgčiojo į dirbtinės aistros objekto pusę tenkindami vienas kito aistrą. Lovos užklotai vis maigėsi, vaikinai vis dejavo. Iš pradžių Markas smaginosi Saulius kūnu, o paskui Saulius smaginosi Marko kūnu. Pozos keitėsi, vis pulsavo dejavimai. Orgazmus sekė pertraukos, o jas nauji orgazmai. Giedrės kūnas taip ir liko gulėti kaip ant pjedestalo – gražus, bet skirtas vien tik žvilgsniui.

Tai buvo jų paslaptis jau trejus metus. Sauliui ir Markui kitaip paprasčiausiai nieko neišeidavo. Jie buvo impotentai ir tik atsitiktinumo dėka rado vienas kitą. Žinoma, šventaisiais juos buvo sunku pavadinti, nes meilužiai susipažino nusprendę išprievartauti merginą, prieš tai ją apsvaiginę. Bet kai atėjo akimirka imtis darbo, abu buvo bejėgiai. Tik daug vėliau, savo trečiojo bandymo metu suprato, kokios aplinkybės jiems buvo būtinos. Visi įgūdžiai, visi keisti nukrypimai, pomėgiai ir kompleksai, galų gale pagimdė šią keistą orgiją, kuriai pasibaigus du žavūs princai pasišalino palikdami miegančiąją gražuolę vienatvėje, abejonėse ir baimėje.

Emilija sėdėjo ir gėrė kavą. Buvo neseniai prašvitę, bet saulės spinduliai visai neramino. Ji vis mąstė apie Algį, kaip pyko ant jo, kad nepasirodė. Nors tai buvo tik būdas užsimiršti, ji vis vien priėmė tokį gestą kaip įžeidimą. Jei ne tas skambutis iš darbo, ji taip ir sėdėtų namie apimta įniršio, kol galų gale prisipirktų vyno ir nusigertų. Dabar jokio noro gerti nebuvo, viskas pasikeitė.

Jai paskambino vyr. gydytojas ir paprašė pavaduoti kolegę, kuri atsiprašė turėdama neatidėliotinų asmeninių reikalų. Emilija neprieštaravo, nes žinojo, kad darbas padės užsimiršti, nemąstyti apie vyrus, apie malonumą ir apie gyvenimo beprasmybę. Jei būtų žinojusi, kad po eilinio iškvietimo pas pakaruoklius ras Algį, gulintį ant skrodimo stalo, tikrai nebūtų sutikusi, nors tai ir nebūtų nieko pakeitę. Kažkas kitas plautų tą žmogų, virtusį mėsa, tikrintų kraujyje alkoholio kiekį ir dokumentuotų mirties faktą.

Su Algiu jie buvo pažįstami nuo vaikystės, jų tėvai buvo meilužiai. Jie nuolat žaisdavo kartu šeimoms susitikus. Visi viską žinojo, niekas nieko nedraudė. Žinoma, kai Algio tėvas pagavo vaikus tyrinėjančius vienas kito lytinius organus, juos nubaudė, primokė, jog tai negeras elgesys – tai buvo veidmainystė. Emiliją siutino, kad aplinkybės privertė apie visa tai mąstyti. Ji nekentė praeities, bet visos detalės prieš jos valią vis sunkėsi į sąmonę kaip nuodai.

Jei butų galėjusi, pakeistų viską, bet negalėjo, todėl tiesiog sėdėjo ir žiūrėjo į vieną tašką, kol kava lėtai aušo gražiame porcelianiniame puodelyje. Galvoje vis išnirdavo įvykiai: kaip kartu su Algiu bėgioja pievoje, žaidžia, geria pirmąjį vyno butelį, pasivogtą iš jos motinos, vėliau šlaistosi po miesto gatves, o tada... o tada jų keliai išsiskiria, jie pradeda studijuoti, susiranda poras, išsiskiria, vėl susiranda jas. Gyvenimas teka savo vaga, žmonės atsiranda ir išnyksta, kažkas išlieka, kažkas pradingsta. Jei ji nebūtų parašiusi, Algis nebėgtų per gatvę ir būtų likęs gyvas. Tai buvo tiesiog dar viena grandis įvykių sekoje, paskutinė grandis. Bet tokiu atveju ji neturėjo jam rašyti žinutės prieš kelis mėnesius, taip atkurdama santykius, neturėjo šlaistytis su juo gatvėmis, negerti vyno, nežaist, nebėgiot pievomis ir nebūt savo motinos dukra. Kad Algis liktų gyvas, jai reikėjo niekad negimti. Emilija nebuvo kalta ir tai žinojo, bet žinojimas kaip visad neatnešė visiškai nieko.

Užtat realus pasaulis į kabinetą atnešė Giedrę. Emilija jos nemėgo, nes kolegė buvo jauna, naivi ir graži, tokia pat kaip pati Emilija penkerius metus atgal. Žinoma, dvidešimt aštuoneri metai nepavertė jos susiraukšlėjusia sene, ji vis dar jautėsi jauna ir beveik tobula išvaizda puikiai tai įrodė, tačiau priminimų niekas nemėgo. O dabar, mažiau nei dešimties metrų spinduliu, buvo du praeities priminimai: vienas gulėjo morge, nuogas ir sumaitotas, kita dabar spoksojo pavandenijusiomis akimis į ją ir tylėjo.

– Kas dabar? – nenoriai paklausė budinčioji daktarė.

– Man atrodo, mane išprievartavo, – vos išspaudė Giedrė ir apsiverkė.

– Tau tik atrodo, ar iš tiesų išprievartavo? – verksmo triukšme pasigirdo šaltas balsas.

– Aš neatsimenu, viskas vyko kaip per miglą, – pabudusi gražuolė raudojo vis garsiau ir garsiau.

Situacija buvo tokia klišinė, kad Emilija užsimanė juoktis, bet tvardėsi, nes žinojo, kad tokia reakcija bus priimta kaip įžeidžianti. Kita vertus, galvoje vis sukosi mintis: o kodėl ji turėtų tvardytis, save kontroliuoti, kodėl ji turi elgtis padoriai su žmogumi, ant kurio jai visai nusispjaut, dar blogiau, kuris ją erzina, kuris buvo toks pat lavonas kaip Algis, tik vaikštantis? Ji jau norėjo šyptelėt ir pasakyt kažką panašaus kaip: „Taip tau ir reikia, paika kvaiša, kitąkart pati pirksi tuos prakeiktus gėralus, kai trinsies su grupiniais prievartautojais“, bet viskas, kas išsprūdo, buvo:

– Papasakok, ką atsimeni.

Emilija nustebo, kad tai pasakė, „šio padorumo kaina bus mažiausiai pusę valandos nesąmoningo žliumbimo ir neaiškių skundų.“ – suprato ji.

– Juk sakiau, nieko neatsimenu, – beveik piktai išspjovė Giedrė, kuri akivaizdžiai jautėsi turinti teisę skųstis, verkti ir pykti.

– Koks tavo paskutinis prisiminimas? – mandagumas nugalėjo, bet apatija neatsitraukė.

– Sėdžiu bare su kažkokiais vaikinais, kurių veidų gerai nebepamenu, – dabar ji tik kūkčiojo.

– Ir kas paskui?

– Paskui atsibudau viešbutyje visiškai nuoga, gulėjau ant lovos praskėstomis kojomis. Mano drabužiai mėtėsi aplink, o lova buvo tokia sujaukta. Pasijutau tokia purvina, pasijutau lyg būčiau daiktas, – jos balse vis labiau ryškėjo tuštumos variacijos.

– Ant kūno nėra jokių nubrozdinimų ar įdrėskimų, sėklos žymių, seilių, bet ko, ką galima būtų atsekti? – Emilija mąstė visai apie kitką, bet balso stygos vis vibravo.

– Nieko, man net nieko neskauda, lyg manęs niekas net lietęs nebūtų, – dabar Giedrė spoksojo į puodelį, ant kurio šono buvo nupieštas stilizuotas saulės ženklas su užrašu po apačia: „Sunmark“.

– Tai gal nieko neįvyko?

Vos Emilija baigė savo klausimą, Giedrė vėl pradėjo bliauti. Gal reikėjo sakyti, kad kreiptųsi į policiją, gal reikėjo apkabinti ir paguosti. Turbūt reikėjo daug ką padaryti, bet Emilija buvo pavargusi, todėl pasakė greit grįšianti ir išėjo. Ir niekur nebegrįžo, nuėjo namo, pakeliui nusipirko vyno, išgėrė jį rekordišku greičiu, o tada užmigo. Sapnavo kaip bėgioja po pievas su savo mažuoju pseudo-broliuku, aplink viskas vaisku ir šilta. Mažasis broliukas pribėgo prie jos, sučiupo ir jie nukrito ant žolės, tada ji nusirengė, nusirengė ir jis. Apėmė nenusakomas svaigulys, akys merkėsi, o tada mažasis Algis paklausė ar gali paragauti jos. Ji atsakė: „taip“. Tai buvo pirmasis Emilijos orgazmas per dvylika metų, ir jis buvo sukeltas sapno. Realybė pralaimėjo iliuzijai.

***

Tamsus kambarys su vieneriomis durimis ir jokių langų, apšviestas blausia keturiasdešimt penkių vatų elektros lempute, kuri kabo viršum trijų plikų vyriškių raukšlėtomis kaktomis. Jie sėdi ant juodų fotelių, beveik nematomų tokioje tamsioje patalpoje su tokiu prastu apšvietimu.

PIRMASIS PLIKIS. (Žvelgdamas į sienos tuštumą) O kodėl Emilija patyrė orgazmą?

ANTRASIS PLIKIS[1]. (Prisidegdamas cigaretę ir įtraukdamas gilų dūmą) O kodėl ne?

PIRMASIS PLIKIS. (Sekdamas Antrojo pavyzdžiu irgi prisidega cigaretę ir įtraukia dūmus, po neilgos pauzės prabyla) Nežinau, aš maniau, kad ji patyrė orgazmą, nes Algio mirtis jai priminė jos pirmąją lytinę patirtį, o su ja grįžo kaltės ir gėdos jausmas, įgalinęs ją vėl mėgautis lytinio akto malonumu.

ANTRASIS PLIKIS. (Plačiai išplėsdamas akis) Visų pirma, ji su niekuo nesantykiavo, o orgazmą patyrė miege, tad ši interpretacija visai neadekvati.

PIRMASIS PLIKIS. (Išpūtęs dūmus per nosį) Tai tu jai suteikei orgazmą tiesiog... šiaip sau?

ANTRASIS PLIKIS. (Išpūsdamas didelį dūmų kamuolį) Taip, aš tiesiog norėjau, kad ji pajustų malonumą, man jos pagailo.

PIRMASIS PLIKIS. (Išpūsdamas dūmus ir sklaidydamas juos savo delnu) Ji tik tavo istorijos personažas, kaip gali jos galėtis? Be to, mūsų istorijos yra atskiros, tu neprivalėjai suteikti jai to, ko nesuteikiau jai aš.

ANTRASIS PLIKIS. (Žvelgdamas į ploną dūmų srovę, išpučiamą Trečiojo) Jei aš kuriu personažą, nebūtinai juk privalau jį kankinti, ji juk mano kūrinys, mano vaikas, vaikui irgi kartais reikia paglostyti galvą. O dėl istorijų tęstinumo ar kontrasto, tai aš suteikiau jai tai, ką norėjau ir tai neturi nieko bendro su tavuoju pasakojimu.

TREČIASIS PLIKIS. (Kratydamas anksčiau prisidegtos cigaretės pelenus) Pastebėjau, kad irgi panaudojai nevalingo elgesio motyvus. Minėjai, jog Emilija jaučia esanti valdoma.

ANTRASIS PLIKIS. (Nužeria pelenus ir pastebi, kad nukrito angliukas, todėl vėl prisidega iki pusės surūkytą cigaretę) Taip, minėjau, man ši mintis patiko.

TREČIASIS PLIKIS. (Išleidęs tris idealius dūmų žiedus) Kodėl jos neišplėtojai?

ANTRASIS PLIKIS. (Išskėsdamas rankas) Nežinau, nepavyko organiškai įlieti į istorijos tąsą.

PIRMASIS PLIKIS. (Įsidėdamas cigaretę į burną ir trindamas plaštakom) Aha, vis dėlto norėjai pratęsti mano istoriją.

ANTRASIS PLIKIS. (Nuleisdamas galvą) Prisipažinsiu, turėjau tokių intencijų.

TREČIASIS PLIKIS. (Užsikeldamas koją ant kojos) O Markas su Saulium taip ir išsisuko?

ANTRASIS PLIKIS. (Užgesindamas cigaretę) Iš esmės jie nieko blogo juk nepadarė.

PIRMASIS PLIKIS. (Ramiai prisidegdamas antrą cigaretę iš eilės) Bet juk Giedrės trauma reali, nesvarbu jie ką nors darė ar ne, jei žmogus mano, kad kažkas vyko, jam tai vyko, nesvarbu, kad tai prieštarauja objektyviai realybei.

ANTRASIS PLIKIS. (Irzliai pasikasydamas kaktą) Tenka pritarti, šiuo atveju tai tinka. Tačiau toks modelis ir šventas jo laikymasis gali būti ydingas, subjektyvūs faktai, deja, yra faktai tik vienam žmogui, tam žmogui, kuris tuos faktus manąs žinantis. Juos įrodyti sunku, o jei jau tam atsiranda precedentas, atsiranda galimybė įrodinėti kvailiausius dalykus, asmenines vizijas. Beprotybės iliuzijos susipina su realybe ir žmonija pradeda gyventi visiškame chaose, kurio taisyklės nuolat perkuriamos ir kinta kas akimirką. Tokioje realybėje sunku funkcionuoti, nes ji nelogiška. Paimkime pavyzdį: kas, jei ateitum nusipirkti dešros, o parduotuvėje visad kistų lentyna, kurioje ji guli, kistų būdas kaip už ją atsiskaitoma, galų gale kistų pati dešra, priklausomai nuo to, kas ją gamina ir nuo to, kas kaip interpretuoja gamybos procesą?

TREČIASIS PLIKIS. (Trindamasis akis) Gerai jau, užteks apie tas dešras, aš greit išalksiu.

PIRMASIS PLIKIS. (Užgesindamas antrąją cigaretę) Tai vis dėlto ji pasikorė?

ANTRASIS PLIKIS. (Linkčiodamas galvą) Taip.

PIRMASIS PLIKIS. (Užsimerkdamas) O dar sakai, kad myli savo kūrinius.

ANTRASIS PLIKIS. (Irgi užsimerkdamas) Ji buvo tavo, ne mano.

TREČIASIS PLIKIS. (Nervingai siūbuodamas koja) Tavo, mano, Emilija pasiėmei sau, o pirmosios alkoholikės nepanorai. Bet nereikia, neatsakinėk, geriau jau leiskit man pratęst.

Elektros lemputė sprogsta, kambarys panyra į tamsą.

***

Pabudus Emilijai velniškai skaudėjo galvą, burnoje buvo justi stiprus rūgšties prieskonis, norėjosi vemti. Ji pasižiūrėjo į laikrodį ir pamatė, kad Algis išėjęs jau keturias valandas. „Greičiausiai šūdžius prisigėrė be manęs“, – iškart pamanė ji. Nuo to laiko, kai pradėjo gyventi kartu, jai buvo nusispjauti, kad gyvena landynėse, toks buvo jų abiejų pasirinkimas. Nors vis dar dirbo, žinoma, daug mažiau, pinigų jiems užteko, tik nuolat lankė tas keistas jausmas, kad kažkas čia ne taip, kad kažkas įvyko, kad kažkas drastiškai pasikeitė, o ji to net nepastebėjo. Lyg pasaulis būtų valdomas kažkieno ranka. Žinoma, toks jausmas ją aplankydavo gana dažnai, tad tai nebestebino. Visos pasaulio religijos buvo pagrįstos būtent šia intervencine jausena, kitiems ji net patikdavo, suteikdavo pagrindą po kojomis, suteikdavo vilties.

Namai kaip visad buvo apleisti ir apšniaukšti. Kampe gulėjo krūva apvemtų knygų, šį šventvagišką aktą atliko ji pati. Lova kaip visad sukuista, virtuvėje stovėjo stirtos pūvančių indų, šiukšlės neneštos savaitę. Vien tualetas ir vonia buvo švarūs, kažkur gilumoje Emilija rasdavo jėgų priversti Algį iššveisti bent jau šias patalpas. Virtuve jie vis vien nesinaudojo, kambaryje tik miegodavo, o visas likęs gyvenimas vykdavo darbe, baruose, bibliotekose, klubuose, muziejuose ar buitiniuose nusigėrimuose pas draugus. Kartais, deja, tekdavo prisigerti namie, vienas iš tokių atvejų buvo vakar, turėjo būti ir šiandien, bet Algio vis nesimatė. „Jei pragėrė visus depozito pinigus, rytoj nieko negaus“, – svarstė ji. Ryt buvo algos mokėjimo diena, bet tik Emilijai, nes Algis savo pinigus gaudavo už penkių dienų, tad šias penkias dienas likdavo visiškai priklausomas nuo sugyventinės malonės.

Šiaip ne taip išsiropštusi iš lovos ir palindusi po dušu, ji vis labiau pyko ir vis labiau stebėjosi. Čia gyveno jau pusę metų, tad kodėl kai sėdosi ant klozeto jo šaltas dangtis buvo toks nepažįstamas, kodėl kol prausėsi vandens spaudimas buvo toks keistai naujas. Net rankšluosčiai kvepėjo kažkaip kitaip, viskas buvo svetima. Kai geriau pagalvodavo, net mintys apie Algį ir gyvenimą su juo buvo kažkokios nenatūralios. Gal ji kraustėsi iš proto?

„Žinoma, nepasikorė“, – tokios minties vejamas į butą įvirto Algis. Jis irgi jautėsi keistai, lyg būtų ne savo kailyje. Kažkodėl atrodė, kad turėtų būti du kartus miręs ir tik vieną kartą sėkmingai permiegojęs su Emilija. Su Emilija! Su kuria jis jau gyvena pusę metų! Iš kur tada tokia nuostaba?

„Iš pradžių mes pykomės, o gal diskutavome, tada aš išėjau priduoti butelių, tada sėdėjau ir mąsčiau, tada nuslinkau nupirkti vyno, o vėliau... kas vėliau... lyg ir skaičiau knygą, o paskui grįžau pas Emiliją?“ – svarstė jis.

Jis pasikuitė kišenėse ir rado mažą kišeninę „Penguin“ leidyklos knygelę. Viskas sustojo į savo vietas: „aš išėjau nuliūdęs, tad skaičiau knygą apleistame pastate, o tada nusipirkau išgert ir grįžau atgal.“ Po akimirkos jis vėl patikrino kišenes, bet nieko ten neberado. Jam kažkodėl atrodė, kad ten turi gulėti prezervatyvai, kuriuos iš jo kišenės kažkas ištraukė... gal kišenvagiai?

– Velniop, – balsu ištarė jis ir išgirdo kaip vonioje nustojo bėgęs vanduo.

– Čia tu, Algi? – paklausė Emilija.

– Taip, aš, atnešiau vyno, – jis kalbėjo garsiai, nors veltui, nes vonios durys garso sklidimui beveik netrukdė.

– Kokio? – šluostydamasi plaukus paklausė Emilija.

– Čilietiško, kaip tu mėgsti.

Emilija pasijuto šūdinai, vos prieš dešimt minučių kaltino ir įtarinėjo Algį, nors jis kaip visad buvo rūpestingas ir atidus. Ji visad laukė blogiausio, todėl nuolat kaltindavo ir pykdavo ant savo išrinktojo, o po to jautė kaltę ir gėdą. Tai buvo įprotis, pasiekęs beveik reflekso lygmenį, tad dalis šio jausmo tiesiog plūduriavo kažkur ant ribos tarp sąmonės ir pasąmonės, kaip ir tas keistas jausmas, kad viskas čia netikra, nors priežasčių tam nebuvo.

Algis tuo metu šluostė nuo knygų vėmalus. Šįkart aukomis tapo rusų klasikai, bet šis atradimas nesukėlė jokių emocijų, tiesiog mašinalų norą sutvarkyti. Jis buvo toli gražu ne pedantas, tačiau knygas gerbė pakankamai, kad nuvalytų, bet ne pakankamai, kad bartųsi dėl šio incidento. Labiausi jį stebino kitas dalykas: nors namai buvo apkuisti, jie buvo per daug tvarkingi. Jis atsiminė šią patalpą kaip visišką kiaulidę, kurioje nerasi nė lopinėlio švarios vietos. Bet dabartinis butas, kuriame jis stovėjo, buvo apšniaukštas, bet gana švarus. Patalynė buvo sukuista, bet ant jos nebuvo jokių dėmių, o ir kvepėjo ji maloniai. Daiktai sukrauti krūvomis, bet gana tikslinga tvarka. Algį aplankė abejonės. Gal jis pateko ne į tą butą? Bet juk vonioje buvo Emilija...

Emilija išėjo iš vonios apsirengusi vien chalatu, ir vis dairėsi aplink. Viskas buvo pažįstama, bet ne visai. Lyg šis pasaulis jai matytas tik trisdešimčia procentų. Jei tai būtų visai svetima vieta, ar bent truputi labiau pažįstama, viskas būtų tvarkoje, būtų lengva reaguoti, lengva apsispręsti, bet dabar ją apėmė abejonės.

Grįžus į kambarį ji pamatė Algį, sėdintį ant lovos ir gurkšnojantį vyną.

– Kodėl manęs nepalaukei? – šįkart nepiktai paklausė Emilija.

– Nežinau, kažkas čia ne taip, – jis sėdėjo apdujęs, lyg būtų rūkęs hašišą pastarąsias dešimt valandų.

– Keista, – ji prisėdo šalia ir įsipylė sau vyno į keistai atsiradusią švarią vyno taurę.

– Būtent, keista. Aš ką tik valiau tavo apvemtas knygas, o tada po poros akimirkų jau sėdžiu ir geriu vyną. Neatsimenu nei kaip prisėdau, nei kaip atsidariau butelį, nei kaip įsipyliau į taurę, – Algis sėdėjo ir žaidė su vyno taure, raudonas skystis po truputi bangavo hipnotizuodamas savo stebėtoją.

– Atleisk, – kažkodėl ištarė Emilijos balsas.

– Nieko tokio, nerūpi man tos knygos, man rūpi kas čia po velnių darosi. Tu tai jauti? – jis pažvelgė į Emiliją.

– Taip, lyg kas būtų mus įmetęs į terariumą, – ji prisiglaudė arčiau ir gurkštelėjo vyno.

– Aš bijau išeiti į balkoną ir pamatyti, jog ten nieko nėra, – Algis vis dar sėdėjo kaip suakmenėjęs.

– Aš irgi bijau.

Jie atsigulė, užsiklojo dideliu užklotu ir apsikabino, supynė savo galūnes kaip šaknis ir nejudėjo, net nekvėpavo. Meilužių mintys šią akimirką visiškai sutapo, galvoje vis kartojosi mintis bandanti nuraminti, bet taip ir nesugebanti to padaryti: „Viskas gerai, už šio užkloto pasaulis neišnyko, kol jaučiu ją(jį), neišnyksiu ir aš.“

Giedrė sėdėjo bare su Antanu ir Petru. Ji šimtus kartų buvo atsisakiusi tiktis su Petru viena, nes žinojo, kad jis beviltiškai jos trokšta, nors yra jau dvejus metus vedęs. Kodėl tada sutiko? Nes jautėsi nesaugiai eidama į barą viena, tik ne po to, kas atsitiko praeitą kartą. Iš pradžių galvojo pasikviesti Marką ir Saulių, bet juos kažkur prikviesti visad buvo labai sunku. Savo pirmosiomis savaitėmis darbe jų net nepastebėjo, tik po to keisto įvykio viešbutyje, kurio niekaip negalėjo atsiminti, susipažino su tais išvaizdžiais vaikinais. Nors visi sakė, kad jie labai pasitikintys savimi ir žavūs, Giedrei susidarė kitas įspūdis. Prie jos slaugai jautėsi nepatogiai, visad jaudinosi, visad atrodė, kad bet kurią akimirką pradės mikčioti.

Na, o Antanas su Petru – visiška jų priešingybė, plevėsos ir neišvaizdūs vyriokai, iškart prie jos prilipo. Žinoma, jų motyvai buvo aiškūs, bet jie nebuvo agresyvūs vyrai, tad jokios grėsmės nekėlė, su jais buvo linksma išgerti, paplepėti, pajuokauti. Kai papasakojo apie tą vakarą prieš metus, jie tapo net labai vyriški, pradėjo ginti savo bendradarbę nuo numanomų ir iliuzinių pavojų.

Keisčiausia buvo tik tai, kad Giedrė žinojo Petro jausmus jos atžvilgiu. Keista buvo, nes ji visad manė, kad Petras buvo įsižiūrėjęs į tą beširdę žiežulą Emiliją, kuri net neužjautė tą lemtingą rytą. Bet dabar ji sėdėjo bare, flirtavo ir nematė jokių priežasčių kodėl turėtų abejoti, bet abejojo.

Petrui, savo ruožtu, buvo keista, kad Giedrė pasiūlė išgerti būtent šiandien. Juk būtent šiandien jis visas paraudonavęs ir mirštąs iš gėdos vengė pasišlykštėjimo kupino žvilgsnio, po to kai apsivėmė ir apsiperdė eilinio iškvietimo metu. Bet alus atpalaidavo, todėl mintims apie gėdą traukiantis atsirado vietos aistrai. Tik dabar, sėdėdamas apsvaigęs ir paradoksaliai praregėjęs apkvaitimo būsenoje, suprato, kad Giedrė blondinė. Petrui nepatiko blondinės, jam patiko brunetės, aukštesnės, su didesnėmis krūtimis, išraiškingesniu užpakaliu. Be to, Giedrė buvo per daug plona. Taip, ji atrodė kaip miniatiūrinis, smulkutis modelis, plonos kojos, smulkios rankos, plokščias raumeningas pilvas, bet Petrui niekad nepatiko modeliai, tokias smulkias mergaites vartant lovoje buvo baisu sulaužyti. Dar blogiau buvo tai, kad net matydamas šiuos subjektyvius minusus, jis vis vien troško to neseksualaus kūno. Bet kodėl? Gal tai buvo idealizavimas? Gal... meilė? „Ne tie juk laikai.“ – neigė tokias prielaidas mintyse, – „Niekas dabar iš pirmo žvilgsnio nepamilsta, dabar reikia mažiausiai pasikrušti dvidešimt kartų, kad nors kažkas dilgtelėtų viduje.“

Antanas tuo metu sėdėjo tiesiog netekęs amo. Ką jis čia išvis veikia, su Petru ir šita... kaip ji ten... Giedre. Petro jis nemėgo, o Giedrė, nors ir bendradarbė jau metus, jam atrodė kaip pirmą kartą matoma, čia, dabar, sušiktame bare, kuriame jis niekad nebuvo ir kuriame niekad nenorėjo būti. Antanas nekentė barų, jį užknisdavo triukšmas, muzika, kvapai, o labiausiai užknisdavo žmonės, jis nekentė žmonių. Tad kokio velnio buvo čia? Prieš šiai parazitinei minčiai gimstant galvoje tiesiog sėdėjo, gurkšnojo alų, juokavo su savo „geriausiu draugu“ Petru ir meilinosi savo „mėgstamiausiai bendradarbei“ Giedrei. Šiam potyriui nebuvo žmoniškų pavyzdžių, todėl net to nenorėdamas, slaugas jautėsi kaip ką tik išrauta iš žemės morka, nuplauta ir padėta ant pjaustymo lentelės, skaičiuojanti paskutines savo gyvenimo sekundes. Deja, bet morkos neturėjo sąmonės, o Antanas ją turėjo ir tai jam visai nepatiko.

– Jūs čia anksčiau esat buvę? – kažkodėl paklausė Giedrė, nutraukdama mintinį chaosą.

– Ne, – unisonu atsakė sutrikę bendradarbių balsai.

– O aš buvau, greičiausiai, – suabejojo ji.

– Tu neatsimeni ar čia buvai? De javu? – Petras klausinėjo kaip ir pridera įsimylėjėliui.

– Ne, keisčiau. Lyg ir atsimenu, jog čia esu buvusi, bet kartu pamenu, jog buvau darbe. Šie du prisiminimai eina paraleliai, – jos žvilgsnis suledėjo, įsisąmoninus tai, ko paprastai žmonės nesugeba įsisąmonint: fakto, jog ne visi prisiminimai yra linijiniai, vienprasmiai, o gal net tikri.

– Tu tiesiog prisimeni du skirtingus vakarus ir tiek, – pats savo žodžiais nusistebėjo Antanas, jis vis dar mąstė apie savo vietą šiame keistame epizode, bet kartu kalbėjo kažką visiškai skirtingo. Jo žodžiai materializavosi garso bangomis ir jos po truputį kolonizavo mintis.

– Tokį prisiminimą sunku nupasakoti, man neatrodo, kad tai dvi skirtingos dienos, o viena ir ta pati diena, tik keliuose skirtinguose asmenyse. Aš pamenu, kaip sėdėjau čia su Marku ir Sauliumi, bet kartu atsimenu kaip skrodžiau savo draugą, kaip verkiau ir pergyvenau, kaip kaltinau save, – ji paėmė vyno taurę ir išgėrė ją iki dugno vienu gurkšniu.

– Tu buvai bare su Marku ir Sauliumi? – Petras pajuto pavydą, ir šįkart ši emocija buvo beveik tikra.

– Ne, niekad, bent jau man taip atrodo. Ir jokio draugo aš niekad neskrodžiau, – ji vis žvalgėsi į baro pusę, lyg norėtų užsisakyti dar vyno.

– O kuo vardu buvo tas draugas? – Antanas jautė natūralų susidomėjimą.

– Algis, – ramiai atsakė Giedrė ir be rūpesčių nuėjo link baro nusipirkti dar vyno, lyg ką tik tvyrojusių minčių niekad nebūtų buvę.

– Mes užmiršome patikrinti, ar ji kvėpuoja, – pasakė Saulius, žiūrėdamas į oranžine šviesa apšviestą pakelę.

– Primink man, kodėl mes išvis turime kažką tikrinti? – neatitraukdamas akių nuo kelio pasakė Markas.

– Kai kurie žmonės mūsų vaistams būna alergiški ir padauginus jiems sutrinka kvėpavimo funkcija, dažniausiai tai nieko rimta, bet retais atvejais prasideda dusulys, – ramiai konstatavo pašnekovas.

– Jei dusulys prasideda, kokių veiksmų galėtume griebtis mes? – jo balse nebuvo cinizmo.

– Kviesti greitąją, dėti deguonies kaukę, – greit pasigirdo atsakymas.

– Mes ir esam greitoji.

Abu vaikinai pasižiūrėjo vienas į kitą ir nusijuokė. Jų vakaras klostėsi kuo puikiausiai, viskas pagal planą, jokių nuokrypių, jokių komplikacijų.

Prieš porą valandų palikę eilinę mergšę vieną, jie sėdo į automobilį ir važinėjo pustuščio miesto gatvėmis klausydamiesi muzikos ir net nekalbėdami. Jiems abiems patiko miesto apšvietimas sutemus: tamsūs daugiabučių langai, nurimusios gatvės, keistuoliai, išnyrantys tai čia, tai ten.

Kartais pravažiuojant pasigirsdavo keisti garsai, tokiu atveju jie patildydavo muziką ir atsidarydavo langus, kad išgirstų agoniją, baimę, neapykantą. Tokių pasivažinėjimų metu stebėjo mirštantį žmogų. Nedidelėje gatvelėje mušėsi grupė jaunuolių, vienas jau gulėjo susmukęs prie vietinio kazino durų ir niekam nerūpėjo. Saulius su Marku nieko nedarė, tik žiūrėjo, o vėliau sužinojo, kad susmukęs vaikinas buvo nudurtas peiliu ir mirtinai nukraujavo. Žinojimas, kad galėjo šiam nepažįstamajam padėti, išspaudė abiejų slaugų šypsenas. Jie matė kaip tiesiog gatvėje prievartaujama mergina, jos nunešioti drabužiai rėkte rėkė, jog ji pabėgusi iš vaikų namų, ieškanti nuotykių ir juos radusi apleistoje stovėjimo aikštelėje. Ją prievartavo dviese, iš pradžių vienas, po to kitas, paskui vėl pirmasis. Taip sukosi laimės ratas, o kai jis sustojo, mergina baigė vakarą automobilio bagažinėje, o gyvenimą greičiausiai viešnamyje. Ir vėlgi, slaugai nieko nedarė, nors galėjo. Nepažįstama paauglė iš pradžių priešinosi, bet po pirmo smūgio, kuris ją akivaizdžiai apsvaigino, susitaikė. Vos akimirka ir žmogus jau nebe žmogus.

Tokie staigūs pokyčiai, sustojimai, ribų atsiradimai visad traukė tokius kaip Markas ir Saulius – stebėtojus. Jie nieko neįrašinėjo, nedokumentavo, tiesiog gėrė į save vaizdus, garsus, kartais kvapus.

Šį vakarą, deja, nieko išskirtinio nevyko, net stoties rajonas buvo ramus, net pamiškės, net narkotikų prekeivių irštvos negamino lavonų, buvo nuobodoka. Ritualas įpareigojo ieškoti dar dvi valandas, jei nieko neatsiras ir per jas, tada namo, pas išrinktąsias į lovas. O vėliau kaip visad: pusryčiai, kelionė, darbas, kelionė, namai, vakarienė, miegas... Ir taip toliau, vis nesibaigiantis laukimas kitų, ypatingų dienų, kurios nebuvo tokios dažnos, kaip gali atrodyti iš pirmo žvilgsnio. Porą kartų per mėnesį, bet tie du kartai būtini, nes jie buvo pagrindinė maskavimosi priemonė. Be šių „ypatingų“ vakarų Saulius su Marku tapdavo visiškais impotentais, nesugebančiais net sėkmingai patampyti patys sau, ką jau kalbėti apie merginas. O štai po tokio smagaus vakaro, visas dvi savaites tiksėdavo kaip laikrodis. Merginos buvo patenkintos, jie buvo patenkinti, viešbučio viešnios, žinoma, nebuvo patenkintos, bet tai jau kita istorija.

Taip slaugai važinėjo dar vieną valandą, nerasdami nieko gero, todėl darėsi irzlūs ir pradėjo gurkšnoti viskį automobiliui nenutraukus judėjimo. Tai buvo papildoma, išblaškanti rizika. Abu vaikinai buvo puikūs vairuotojai, tad niekad nebuvo įkliuvę. Bet sirenų ir policijos automobilių vis dėlto saugojosi. Kaip jau sakyta, jie mėgo riziką, bet nebuvo kvailiai.

Automobilis dabar kursavo pusiau apleistuose priemiesčiuose, kurių gatvėse ir kiemuose dažnai pavykdavo rasti vagišių ir šiaip chuliganų. Šiandien kiemuose šmirinėjo siluetai, o veiksmas nevyko, trūko žiežirbos, kažkokio katalizatoriaus, bet kokio?

– Tau kartais neatrodo, kad gyvenimas nėra linijinis? – po valandos pertraukos tylą nutraukė Markas.

– Kaip suprast, „nėra linijinis“? – nedelsdamas paklausė Saulius.

– Na, kad jis sudarytas iš atskirų segmentų, tarp kurių visad atsiranda tarpai, kurie su laiku užpildomi, – Marko balsas virpėjo, nes automobilis vis įšokdavo į duobę seniai netaisytuose daugiabučių kiemuose.

– Ir kuo tokia nuomonė grindžiama? – ieškojo objektyvumo bendrakeleivis.

– Nežinau, tiesiog tokia nuojauta, kad dabar kaip tik ir yra užpildomas tarpas tarp dviejų segmentų, kurie jau įvyko. Liniją lengviau brėžti, jei žinai taškus, tarp kurių ji turi būti brėžiama. Juk jei linija brėžiama iš taško A į tašką n, kitaip tariant, į neapibrėžtą tašką, labai sunku kažką apie tą liniją pasakyti, nes ji nuolat kinta, – vis sukiodamas vairą kalbėjo Markas.

– Kas tada apibrėžia tuos konkrečius taškus? Jie patys? – žvalgėsi po kiemų užkaborius Saulius.

– Greičiausiai tiesės tarp jų, – susiraukė vairuotojas.

– Bet juk tai paprasčiausia dilema „kas pirmesnis“ – taškas ar tiesė, juk jei konkrečiai tiesės konstitucijai reikalingi taškai, o konkrečiai taškų konstitucijai reikalingos tiesės, vadinasi, tai tik nuolat pasikartojantis ciklas tarytum amžinybėje užstrigęs prievartaujamos merginos vaizdinys: iš pradžių vienas, po to kitas. Niekas tuo neatsakoma, niekas tuo nelaimima. Ar linija juda į niekur, ar taškus keičia linijos? Šis ciklas taip ir sukasi begalybėje, kuri negali būti konkreti begalybė nei vienu, nei kitu atveju, nes begalybė, kaip teisingai pastebėjo senovės egiptiečiai, yra niekio prieangis.

Šįkart nugalėjo Saulius, bet Markas nesureagavo, nes reakcijai nebuvo laiko. Ilgo Sauliaus monologo metu Markas išsuko iš kiemo į gatvę ir padidino greitį. Bandydamas koncentruotis į draugo mintis jis nepastebėjo, kad iš už keistos įkalnės plyti perėja, o ant jos pėdina žmogus. Nepastebėjo kaip pasisuka jo veidas, kaip automobilio žibintai apšviečia jo drabužius, kaip bendrakeleivio akys išsiplečia ties žodžių junginiu „niekio prieangis“. Visa kita – tai akimirksnis, po kurio lieka tik seniai lauktos pasekmės.

1.3x3.2

Romas kaip visad atsibudo pavargęs, nuėjo į virtuvę, išsitraukė butelį alaus ir atsikimšo jį. Ant raudonos etiketės blizgėjo užrašas: „Casino“. Vangi ranka pavartė kamštelį, traiškanotos akys jį apžiūrėjo. Mažoje patalpoje tvyrojo prieblanda, tad įžiūrėti užrašus po kamšteliu buvo sudėtinga.

Ši veikla buvo greit nustumta į šalį įsitikinus, kad po kamšteliu netyko taip ilgai laukta pergalė, ir užleido vietą alaus gėrimui, kuris truko pusė minutės. Romas visad gerdavo greit, ypač rytais, nes jį nuolat kamavo troškulys. Atsipagirioti reikėjo trijų butelių: vienas virtuvėje pabudus, antras pakeliui į darbą, trečias rūkykloje prie rūbinės.

Buteliui ištuštėjus jis buvo pastatytas greta kitų taros vienetų, o pats šeimininkas patraukė link vonios. Čia procedūros buvo sudėtingesnės. Vyriškis tingiai movėsi pantalonus, nuo lentynėlės pasiėmęs mėlyną pakelį traukėsi cigaretę, prisidegė ją, prisėdo ant klozeto. Pasigirdo varvančių ekskrementų garsai ir gilus atodūsis, patalpą užpildė dūmai. Ramiai rūkydamas Romas ant klozeto prasėdėjo gal penkias minutes, vis įtraukdamas savo žiedinį šiknaskylės raumenį, stengdamasis išspausti paskutinius išmatų likučius, bet nesėkmingai.

Po to sekė pakilimas, vandens nuleidimas ir užpakalio plovimas, tada šluostymas ir balto, žmonos pirkto kremo tepimas. Ta šlykštynė kaip visad nudegino hemorojaus mazgus ir jų savininko veidą sutraukė pasišlykštėjimo kupina agonija. Mintyse vis kartojosi eilutė: „Dieve, už ką tu man siunti tokią bausmę?“ Bet Dievas nesiklausė, Romas buvo paliktas vienas: tik jis, vonia ir deganti šikna. Tačiau šioje vietoje problemos nesibaigė, buvo pirmadienis, rytinė pamaina ir trys sunkvežimiai laukiantys rankinio krovimo.

Teko rengtis, skustis ir nesivalyti dantų, nes jų ir taip nelabai buvo likę. Vėliau laukė kraunami daiktai, tarp kurių: du alaus buteliai, žmonos ruošti pietūs, nuo vakar gulintys šaldytuve, ir pakelis cigarečių, gal dar šviežios kojinės, nes senosios jau seniai tapo gličios, lyg išteptos lipalu.

Viską susirinkus pasigirdo uždaromų durų garsas. Durų, kurios bus pravertos tik už dešimties valandų.

Žingsniai po truputį tolo. Žmona miegojo, dukra miegojo, o Romas jau artėjo link prastai apšviestos stotelės. Laukdamas autobuso vyriškis užsirūkė ir atsidarė alaus. Bilietėliui pinigų neturėjo, bet kontrolė šiose vietose niekad nesilankydavo, tai buvo visų užmirštas kampelis, kuriame nieko nevyko.

Atvažiavus autobusui Romas įsitaisė galinėje sėdynėje šalia Kęsto ir Vitalijaus, kurį visi dar vadino blondine, nes jo plaukai buvo dažyti šviesiai kekšiška spalva. Romas visad manė, kad Vitalijus pedas, bet tokie spėjimai nekėlė šleikštulio. Blondinė nebuvo toks ir blogas žmogus, kartais sušelpdavo ant butelio alaus, pasidalindavo cigarete, be to, dirbo gretimame sandėlyje. Kęstas visai kita istorija – bendradarbis, tad pagal apibrėžimą – šunsnukis. Dirbo gerai, spėriai, negerdavo, o jei ir gerdavo, tai ne taip dažnai kaip Romas, Paša, Lionia ir Vania, tačiau jo žvilgsnis buvo kaip psichopato, vakarais smaugiančio kates ir peiliu badančio netoliese esančios narkomanų irštvos gyventojus.

Sėdėjo visi šalimais, tyliai gurkšnojo alų ir nieko nekalbėjo, nes nebuvo apie ką. Po dvidešimties minučių visi draugiškai išlipo ir nupėdino per miškelį, nuolat papuoštą kalėdiniais žaisliukais. Kur beeitum, vietoj medžių šakelių augo švirkštai, kartais pasitaikydavo duobelė su dideliais jų kiekiais, kartais iš už medžio šmėstelėdavo ir pats narikas, bet retokai. Vietinė fauna nelindo prie einančių į darbą – nebuvo prasmės, visi buvo vienodai nuskurdę, tik vieni dirbo, o kiti ne.

Miškui pasibaigus buvo kertama gatvė, o už jos prasidėjo sandėliai: gėlių, metalo, plytų, baldų, furnitūros, dažų, ir šiaip visokio mėšlo, būtino žmonijai išgyventi. Nė vienas iš trijulės nesidairė, visi ėjo kaip užprogramuoti. O kai pasiekė savo kelionės forpostą, persirengė ir vėl išsitraukė alaus, parūkė, persimetė keliais žodžiais.

Kol jie rūkė ir gaivinosi alumi, suskubo ir kiti vietiniai vergai. Pirmasis atskuodė Lionia, aukštas ir sukumpęs, kalbantis telefonu su įsivaizduojamais draugais. Antrasis atslinko Paša, žemas ir susiraukęs, iškart apsirengęs darbo drabužiais. Paskutinysis atskuodė Vania, visas suplukęs, kaip visad vėlavo. Visi kaip įprasta nusijuokė, kiekvienas išsakė savo draugiškas pašaipas ir nuėjo link sandėlio, nutolusio nuo rūbinės gal tris šimtus metrų. Vania pasiliko vienas, bet greit pasivijo, o už vėlavimą gavo rašyti pasiaiškinimą, kurį vėliau visi skaitė kaip novelę. Vis įdomiau, nei pusę paros spoksoti į važtaraščius. Tada sandėlio rašytojėlį išvarė skenuoti naujai atvežtas prekes, kol kiti šildė raumenis sandėlininko kambarėlyje.

Pats sandėlis, kuriame tupėjo vergai, buvo tylus ir negyvas. Kas rytą atgaivinamas savo įnamių, dūzgiančių aplink su pakrovėjais, vežimėliais ir dideliais rudais paketais rankose ar ant kuprų. Įnamiai kaip skruzdėlės ar beždžionės laipioja ant stelažų, ropinėja dešimties metrų aukštyje prilipę prie lentų. Kartas nuo karto nubėga į sandėlio galą ir išgeria šimtinę. Romas ne išimtis, jis kaip visi – ištroškęs.

Taip bėga diena, skaičiuojama lentomis, cigaretėmis, sąrašų eilutėmis, prikrautomis priekabomis, paletėmis, tonomis, kilogramais, brokais. Šioje atviroje sistemoje cirkuliuoja daiktai, įvežamos ir išvežamos dėžės, lydimos juoko ir keiksmų. Tai tęsiasi keturias valandas, tada pietūs, parduotuvė, pora alaus ir vėl prasideda keturios valandos, vėl viskas kartojasi, o po jų prie kiekvieno asmeniškai prieina sandėlininkas ir paprašo padirbėti dar keturias. Niekas neatsisako, papildomos valandos – papildomi pinigai, papildomi pinigai – papildomi buteliai. Trys ryte, du per pietus, trys vakare.

Kai viskas, kas gali būti priimta – išskirstoma, o viskas kas gali būti išsiųsta – sukrauta, vartai užsidaro, vyrai rūbinėje rūko, juokauja, šaiposi iš klaidų. Romas sėdi pavargęs ir gurkšnoja vakaro davinį, praskiesdamas gėralą dūmu. Šalia Paša užsiima tuo pačiu, netoliese rūko Vania, šiandien negeria. Išbėga beprotis Kęstas skubėdamas į autobusą, Romas žino, kad jis nespės, bet vis vien atsisveikina. Lionia nesako nieko, pyksta, nes Paša pakėlė jį su pakrovėju iki lubų ir palikęs ten nuėjo rūkyti. Taip lieka stovėti trys siluetai, vienas stovi, du sėdi, visi spjaudo į bendrą balą – tradicija.

Pirmasis pajuda Romas, atsikelia ir lėtai nuslenka nusimyžt, tada persirengia, susideda daiktus, palaukia Vanios. Nors važiuoja jie į skirtingas puses, stotelė ta pati. Vėl miškelis, vėl tamsu, vėl pilna adatų ir nėra žmonių. Dvylika valandų darbe, pusantros kelyje ir laukiant transporto. Atsibudus – tamsa, grįžus – tamsa, Romas – tai mašina, judanti pagal banalų algoritmą: autobusas, atsisveikinti su Vania, kelias atgal su bepročiu Kęstu, kelias namo, laiptinė, koridorius, virtuvė, alus, lova, miegas, o ryt vėl alus, klozetas, hemorojus, plovimas, tepimas, krovimas, ėjimas, kelionė, miškas, rūbinė, sandėlis, pietūs, viršvalandžiai, kelias, autobusas, namai, virtuvė, alus, miegas, o tada vėl virtuvė, alus, hemorojus, kelionė, rūbinė, darbas, alus, lova, miegas, o tada vėl, alus, hemorojus, darbas, kelionė, lova, alus, miegas, o tada vėl alus, hemorojus, darbas, kelionė, alus, miegas, o tada vėl alus, darbas, miegas, o tada vėl, darbas, alus, miegas, o tada vėl...

Atsisveikinęs su sandėlio kaimynais Vitalijus nuskubėjo link autobuso stotelės. Nors vėlavo kelias minutes, autobusas vis dėlto atvažiavo ir į jo vidurius sulindo eilinis organinės kilmės parazitas. Įsitaisęs galinėje sėdynėje gėrė alų, dalindamasis erdve su vietinio taboro jaunimu. Pakeleiviai visad rėkė, aiškinosi santykius, merginos vis kikeno. Vitalijus be baimės žvelgė į juos su pašaipia šypsena veide ir ramiai važiavo į stotį, nors ši buvo visai kitoje pusėje nei namai. Ryt dažytam blondinui buvo išeiginė ir jis norėjo praleisti šią dieną nekankinamas minčių apie nenuveiktus darbus.

Pasiekęs stotį vyriškis greit nubėgo link troleibuso ir pajudėjo link studentų miestelio. Studentiškame troleibuse nebuvo taboro augintinių, tai ramino, tačiau buvo nelabai padoru gerti alų, dar net nebuvo sutemę. Darbininkų autobusuose viskas buvo leidžiama, ten visi žmonės praktikavo panašias veiklas, kas atsidarydavo butelaitį, kas užsitraukdavo cigaretę. Niekas nepyko, niekas nerėkė, niekas nebandė ieškoti teisingumo. Jei autobuse, vežančiame į industrinius miesto pakraščius, užsirūkai, tai nenustebk, jei tavęs paprašys cigaretės, taip priimta.

Kelionė buvo nuobodi ir ilga, o Vitalijus buvo pavargęs. Ant kelių laikė savo kuprinę, bet vis ateidavo mintis pasikišti ją po galva ir žmoniškai nusnūsti, bet troleibusą per daug kratė ir keli tokie bandymai baigėsi tuo, kad kuprinė atsidurdavo tarp bendrakeleivių kojų, o jo galva stiprokai prisiplodavo prie purvino stiklo, tad šių komforto svajų teko atsisakyti. Vitalijus bent jau sėdėjo, kadangi įlipęs stotyje gavo šią retą privilegiją. Nors šiuo troleibusu važinėdavo labai retai ir nežinojo savo sėkmės mastų.

Visos kelionės metu traukė įsikišti ranką į kišenę ir... Bet kažkas vis sulaikė. Aplink stovėjo, sėdėjo, lingavo, svyravo, liūliavo dailios studentės, šiltos ir kvepiančios, tokios išvaizdžios, linksmos ir kalbios. Vitalijui patiko klausytis pokalbių viešajame transporte, tai buvo maži epizodai, išplėšti iš svetimų pasaulių. Pats jis niekuomet nekalbėdavo, nes neturėjo su kuo, tiek Romas, tiek Kęstas buvo nuvargę žmonės, kaip ir jis, tokiems mažiausiai norėjosi žongliruoti žodžiais. O štai studentai visad pliurpdavo, ne visi, dažniausiai pirmakursiai, bet pliurpdavo. Apie viską: apie vakarėlius, apie merginas, vaikinus, drabužius, dėstytojus, paskaitas, gatves, įvykius. Nors dažniausiai jie tiesiog juokdavosi ir kalbėjo apie nieką, žaidė savotiškus žaidimus. Tokių žaidimų taisyklių Vitalijus nesuprato, tik stebėjo kaip merginos nerūpestingai taisosi plaukus arba paliečia savo pašnekovų rankas, pečius. Kai ko tylusis stebėtojas vis dėlto nemėgo – viešų bučinių, glamonių ir glaustymosi, toks atviras kūniškumas jam buvo bjaurus, vulgarus ir perdėtas. Pamatęs porelę bučiuojantis, jis visad nusisukdavo ir piktai įsispoksodavo į langą. Žinoma, tokie atvejai buvo retoki.

Šįkart troleibusas buvo sausakimšas ir Vitalijus galėjo mėgautis savo tylia stebėtojo pozicija. Stengėsi nesišypsoti, bet sekėsi sunkiai. Merginos kartais pažvelgdavo į jo veidą ir nusijuokdavo, kitos, pamačiusios purvinas panages, sunešiotus batus ir dulkėmis aplipusius akinius, mesdavo pasišlykštėjimo kupiną žvilgsnį. Trečiosios stengėsi tiesiog ignoruoti. Merginų veiduose buvo susimaišęs pyktis ir baimė, Vitalijus niekaip negalėjo nuspręsti, kuri iš šių emocijų yra tikroji.

Vienišojo stebėtojo kelionė pasibaigė troleibusui privažiavus prie nedidelio miškelio. Jis kartu su krūva studentų nupėdino miško takeliu, tačiau visą šurmuliuojančią minią praleido į priekį. Studentai greitu žingsniu nubėgo, o vienišas siluetas pasiliko jiems už nugarų. Priėjęs apytikslį takelio vidurį Vitalijus pasuko ir žengė į medžių tankmę. Ėjo lėtai, jo veidas atrodė užsisvajojęs ir linksmas. Paėjėjęs kokias penkias minutes sustojo, užsirūkė, prisėdo ant samanotos miško paklodės ir atsirėmė į netoliese augančią pušį. Kuprinė buvo numesta šalimais, kažkur aplink važinėjo automobiliai, girdėjosi troleibusų velkami ūsai, miestas kvėpavo garsu, o Vitalijus dūmu.

Pradėjus degti filtrui, grubi ranka nusviedė nuorūką ir paėmė į rankas kuprinės petnešą, tarp medžių nuskambėjo gilus vyriškas atodūsis. Vitalijus atidarė kuprinę, ištraukė iš jos violetinį šaliką ir apsirišo juo burną bei nosį, išsitraukė tamsius akinius, užsidėjo juos vietoj tų, kurie prieš tai dabino bjaurų veidą. Atsistojęs nusiėmė lengvą striukę ir numetė ant žolės, ant galvos užsimetė žalsvo džemperio kapišoną, kuris ankščiau buvo paslėptas po striuke ir sudarė kauburį, kurį buvo galima sumaišyti su kupra. Tada iš kuprinės gilumos buvo ištrauktas ilgas šviesiai rudas lietpaltis, seno sukirpimo, plačiomis ir trumpomis rankovėmis. Lietpaltis Vitalijui visai netiko, rankos tiesiog kyšojo iš rankogalių, o pečiai buvo apdribę. Tačiau jis nebuvo skirtas podiumui, turėjo visai kitą paskirtį. Galų gale ištraukė atlenkiamą peilį ir įmetė į kišenę, tada beliko susikišti numestą kuprinę ir... Na taip, ir dar buvo likę išsitraukti penį iš prasegtų kelnių ir užsidengus lietpalčio skvernais laukti tinkamos išvaizdos merginos. Šį procedūra buvo atlikta greitai ir profesionaliai, o po to beliko eiti link takelio ir palūkėti.

Eidamas atgal Vitalijus masažavo savo pasididžiavimą švelniais judesiais, tačiau tai neteikė jokios naudos, penis buvo ištižęs ir nepajėgus nė krustelėti. Greičiausiai einančiojo mintys buvo kupinos gėdos ir savigailos, o gal atvirkščiai – neapykantos ir aistros. Veidas nerodė jokių ženklų, atrodė susikaupęs lyg medžiotojo, laukiančio savo aukos. Visos juslės buvo įtemptos, kairė ranka ramiai čiupinėjo peilį, o raumenys įdėmiai laukė impulso iš centrinės nervų sistemos.

Praėjo viena mergina – žema, smulki, brunetė, ji buvo praleista, vėliau praėjo senyva moteriškė, ji buvo palydėta piktu žvilgsniu, tada praėjo žavi aukšta dažyta blondinė, bet šalimais slinko steroidinis sargas, tad šis laimikis nebuvo prieinamas. Galų gale, jau lengvai temstant, pasirodė aukšta juodaplaukė nimfa aptemptomis kelnėmis ir Vitalijus šoko į priekį.

Mergina iš pradžių nesusigaudė kas čia vyksta, pirmasis impulsas buvo keistas abejingumo ir nuostabos mišinys. Ji norėjo tiesiog eiti toliau, lyg nieko nebūtų įvykę, tačiau vyriškis užstojo kelią. Ji pabandė išsisukti nuo susidūrimo ir pasitraukti į šalį, tačiau pasisukus jai, pasisuko ir vyriškis. Lietpaltį, kapišoną, akinius ir šaliką ji pastebėjo tik tada, kai iškrypėlis sugriebė už rankos. Atsirado noras bėgti, bet merginos kūnas buvo įkalintas ir grubiu judesiu stumtelėtas link eilinio medžio kamieno, prie kurio greit buvo prispaustas. Netrukus atėjo mintis rėkti, bet vyriškis išsitraukė peilį.

Pamačiusi peilį eilinė auka nustėro, jai niekad niekas negrasino peiliu, ypač vyriškis, besimasturbuojantis viešoje vietoje ir vis burbantis: „Kaip tau pimpalas, kekše, matai, koks aš galingas, tu šliundra, kas tavo tėvelis, supista šliundra, patinka? Patinka, tu šalava, šikna, papai, mano pimpalas, šliucha, suka, bledė, gerai, gerai, čiulpk, kale, mano kotas, didingas, didingas.“ Jei nebūtų peilio, ji būtų įsidrąsinusi ir spirtų ištvirkėliui į tarpkojį, bet peilis buvo ir teko stovėti suakmenėjus iš baimės, klausytis nesibaigiančio monologo: „Norėtum man pačiulpti, pigi prostitutka, aš tave į šikną išpisiu, šikną, šiknytę, užpakaliuką, subinytę, anusiuką, suplėšysiu šikną, šikną, sfinkteris, bledė“ ir t.t ir pan. Galų gale Vitalijus nutilo ir susikoncentravo į masturbaciją. Šio susikaupimo dėka greit baigė tiesiai ant merginos verstos odos batų ir nubėgo į miško tankmę.

Jovita kelias akimirkas stovėjo šoke, bet netrukus griebėsi skambinti policijai. Atvyko patruliuojantis ekipažas ir surašė protokolą, per radiją perspėjo kitus kolegas, kad netoliese ieškotų vyriškio su ilgu lietpalčiu ir violetiniu šaliku. Jovita greit nustojo drebėti ir net tapo prielanki eiliniams tautiečiams. Pareigūnai pasisiūlė pavežti nukentėjusiąją iki namų, ko ji neatsisakė. Pareigūnai buvo gana jauni, bet jau pilvoti, tokiems Jovita niekad nebūtų leidusi savęs liesti, nors važiuodama sau pripažino, kad uniformos ir šaunamieji ginklai vaikinukams suteikė žavesio.

Kelionė truko vos kelias minutes, nes ji gyveno netoliese esančiame gentrifikuotame miesto rajonėlyje. Universitetą buvo baigusi praeitais metais ir miškelyje atsidūrė, nes norėjo aplankyti savo draugę, prieš išvykdama dirbti į saulėtąją Saudo Arabiją. Žinoma, draugės neaplankė ir dabar bandė atsikratyti itin lipšnių policininkų, kurie vis klausinėjo kvailų klausimų: kaip ji jaučiasi, gal jie gali kuo padėti, gal ją palydėti iki pat buto durų ir t.t. Jovitai buvo akivaizdu, kad juodadarbiai, žalieji žmogeliukai pamatė mergaitę pavojuje ir nusprendė tapti princais gelbėtojais. Deja, jos akyse pareigūnai atrodė kaip broliai Mario. Bet kadangi berniukai dirbo savo darbą ir net sugebėjo nuraminti audringas emocijas, Jovita nusprendė apsieiti be vulgarumų. Visi atsakymai buvo trumpi – „ne“, be jokių arogancijos priemaišų.

Atsidūrusi namie Jovita pirmiausia nusiėmė batus ir numetė juos į kampą. Koridoriaus apšvietime matėsi kaip spindi ant verstos odos užvarvėjusi permatoma materija, dabar virtusi tvirta plutele, kuri traukė buką ir tuščią žvilgsnį.

Pats penio vaizdinys toli gražu neišgąsdino, tik peilis. Tokių, kaip nepažįstamojo, pimpalų ji buvo mačiusi n kiekį. Tai buvo eilinis, niekuo neišsiskiriantis europiečio pimpalas, tragiškai apaugęs šeriais ir akivaizdžiai nelabai prižiūrimas, nes buvo aplipęs baltos varškės grūdeliais. Pats elgesys, kita vertus, subjektyviame Jovitos pasaulyje buvo traktuojamas kaip iškrypėliškas ir neatleistinas.

Kiek pastovėjusi, tuščiai pamintijusi Jovita nulingavo link svetainės ir įjungusi šviesą nukrito ant lovos. Išsitraukusi telefoną peržvelgė žinutes, naujienas, praleistus skambučius, nuotraukas, įrašus. Norėjosi eiti į dušą, ne todėl, kad kankino ne vietoj atsiradęs nešvaros jausmas, o todėl, kad šįvakar niežėjo eiti į klubą. Buvo gana akivaizdu – jei liks namie, visą laiką mąstys apie šį įvykį, apie kurį nederėjo mąstyti, nes pagrindinis jo veikėjas nebuvo vertas tokio atsidavimo.

Visos procedūros vyko greitai, techniškai ir užtruko vos valandą. Jovita atrodė nuostabiai kaip ir kiekvieną kartą susiruošusi nuotykiams. Bet ir nuostabumas turi savo laipsnius, dabartinis, skalėje tarp vieno ir dešimties, buvo aštuoni, kasdienis pasivaikščiojimas – keturi, o šventė, ypač įžymybių rate, visad būdavo dešimt iš dešimties. Klubams užtekdavo aštuonių, nes Jovita buvo natūraliai graži, turėjo išpuoselėtą kūną, universaliai gražius veido bruožus ir švelnų balsą, kuris lydydavo vyrų ausis ir pinigines. Jai pakakdavo priderinti drabužius, šukuoseną ir makiažą prie mados pokyčių ir ji tapdavo kiekvieno vakarėlio trokštamiausiu prizu. Jai niekad nereikėjo slėpti savęs, maskuoti kūno „defektų“, tereikdavo paryškinti savus bruožus, arba, atvirkščiai, juos pašvelninti, ir to pakakdavo. Grožis buvo stichija, kurioje atsiskleisdavo Jovitos tikrasis „aš“.

Paskambinusi kelioms draugėms, kurioms anksčiau nesiruošė skambinti, grožio dievaitė išsikvietė taksi ir nuvyko link vieno iš Sodomitų gatvės restoranų– barų, kuriame „nusipirko“ vyno ir neskubėdama gurkšnojo. Apie ekhibiozionizmą nebuvo kalbama, tai liko asmenine paslaptimi. O tada neilga kelionė ir klubas, vyrai, gėrimai, pažintys, pinigai, šampanas, bučinys, kokteilis, cigaretė, pažadai, švelnūs prisilietimai, šokių judesiai, blyksinčios šviesos, rūkas, apsiblausę akių regos centrai, gražus ispanas, bučiniai, šokiai, juokas, šampanas, kokainas, ledai, juokas, juokas, pokalbiai, šokis, kokteilis, tualetas, atviros glamonės, kelionė, viešbutis, tamsus pimpalas, gražiai sutvarkyti šeriai, burna, seilės, ranka ant pakaušio, išriesta nugara, frikcija, frikcija, frikcija, aimana, oralinis, analinis, sperma ant krūtinės ir šiltas šlapimas burnoje, spjūvis į veidą, delnai liečia gličią masę, orgazmas.

***

Ant žalios vejos sėdi trys pliki vyrai ir ratu rūko suktinę.

ANTRASIS PLIKIS. (Perduodamas suktinę pirmajam) O kodėl tu pabrėžei tą hemorojų, lyg tai būtų pagrindinė charakteristika?

PIRMASIS PLIKIS. (Paimdamas suktinę) Bet tai ir yra pagrindinė charakteristika.

ANTRASIS PLIKIS. (Plačiai praverdamas akis) Gal gali paaiškinti.

PIRMASIS PLIKIS. (Įtraukia dūmą ir jį išleidžia) Romo gyvenimas toks banalus, kad apie jį nėra ką pasakyti, tad hemorojus tampa išskirtine savybe, nors iš esmės hemorojumi serga daug žmonių, bet apie juos juk aš nekalbu. Tai pasirinkta neatsitiktinai, tam, kad Romas išsiskirtų iš kitų. Kęstas turi pamišėlio akis, o Romas hemorojų.

ANTRASIS PLIKIS. (Priguldamas ant žolės) Tai Romas galėjo ir neturėti jo?

PIRMASIS PLIKIS. (Įtraukdamas dar vieną dūmą) Jei kalbi apie valią, tai ne, Romas negalėjo panorėjęs neturėti hemorojaus, nes tai liga ir panorėjus, kad ji išnyktų, nieko neatsitiks, subinė toliau niežės ir degs. Bet jei kalbi apie tai, kad galėjau Romui sugalvoti kokią kitą ligą ar savybę, tai esi teisus, aš galėjau jam sugalvoti ką nors kito.

TREČIASIS PLIKIS. (Tiesdamas ranką į suktinę) Tas pats galioja ir Vitalijui?

PIRMASIS PLIKIS. (Paduodamas jam suktinę) Taip, tik jį apibrėžia fetišas ar seksualinis iškrypimas, kaip pasakytų Jovita, o Romą apibrėžia liga. Nors žiūrint iš platesnės perspektyvos taško tarp hemorojaus ir ekshibizcionizmo galima būtų dėti lygybės ženklą.

TREČIASIS PLIKIS. (Įtraukia dūmą ir užsikosėja, po akimirkos atsipeikėja ir klausia) Kodėl?

PIRMASIS PLIKIS. (Priguldamas ant žolės) Nes ekshibicionizmas – tai irgi savotiška liga, tik ji, deja, negydoma deginančiu tepalu, nebent kalėjimą galima vadinti deginančiu tepalu, kame būtų šiek tiek tiesos perkeltine prasme.

TREČIASIS PLIKIS. (Nukratydamas pelenus) O kuo tada serga Jovita?

PIRMASIS PLIKIS. (Po galva pasikišdamas rankas) Tuo pat, kuo ir Vitalijus. Nes jei pripažįstame, kad serga Vitalijus, turime pripažinti, kad serga ir Jovita. Skirtumas tarp jų tik vienas: Jovita užsiima priimtina visuomenei praktika, o Vitalijus ne. Vitalijus juk irgi nepripažįsta, jog yra ligonis. Arba neserga nė vienas, arba serga abu.

TREČIASIS PLIKIS. (Priguldamas ant žolės) Ir kokios išvados seka?

PIRMASIS PLIKIS. (Truktelėdamas pečiais) Nežinau, gal, kad žmogų apibrėžia jo defektai, žinoma, jei mes juos laikome defektais.

***

Buvo antra valanda nakties, o Paša lovoje vartėsi jau nuo dešimtos. Grįžęs po darbo ir nusiprausęs norėjo nusigerti, bet neturėjo nė cento. Algą turėjo išmokėti ketvirtadienį, o dabar buvo antradienis. Be to, pusę algos turėjo atimti antstoliai, o kitą pusę teks išdalinti bandant atiduoti susidariusias skolas bendradarbiams.

Paša vis vartėsi beveik su palaima mąstydamas apie savo finansines problemas, nes bandė nuvyti kitas parazitines žinutes, bombarduojančias sąmonę. Vidinis balsas vis kartojo: „Juk ji negrįš dar visą savaitę, išvažiavo tik vakar, jei nepalūši šiandien, palūši ryt, o gal poryt, juk žinai, kad neiškęsi septynių dienų. Gal ir galėtum, bet juk neturi nė lašelio degtinės, nė gurkšnelio alaus, o dar ir cigaretės baigiasi.“

Teko vėl apsiversti, jau trisdešimt šeštą kartą. Paša skaičiavo savo apsivertimus, nusibezdėjimus, kiek kartų kaimynai nuleido tualetą, kiek kartų sulojo jų šuo, kiek troleibusų pravažiavo, prieš kiek laiko pravažiavo paskutinysis, galų gale skaičiavo sekundes, savo širdies dūžius, sumirksėjimus, įkvėpimus, bet balsas vis nenutilo: „Klausyk, tu jau pakankamai prisikankinai, vaidinai gerą berniuką jau pusę metų, gal jau pakaks? Kiek gali save mulkinti, jei yra noras, vadinasi jis atsirado ne veltui, tu esi atsakingas už savo aistras, atsakingas už savo praeitį, už savo įgūdžius, galų gale, atsakingas už savo savigarbą. Pažiūrėk į save, tu suplonėjai, suskretai, tas darbas tave verčia susmirdusiu bevaliu šunimi, tu nebeturi draugų, tik bendradarbius, tu nebesportuoji, tapai paniurėliu, su moterimi nebuvai jau tiek laiko, kad jau gali save vadinti impotentu, kiek tai tęsis, kiek dar esi pasirengęs ėsti šūdą?“ Paša kumščiu trenkė į sieną, skausmas nuvilnijo ranka ir sugrįžęs į epicentrą susikoncentravo ties krumpliais. Iš kaimyninio buto pasigirdo kažkokie murmesiai. Situacija darėsi nepakenčiama, tad neįsijungęs šviesos šešėlis pakilo iš lovos ir susiradęs cigaretę užsirūkė.

Cigaretės angliukas rūko tamsiame kambaryje sekdamas paskui silueto žingsnius. Paša nervingai vaikščiojo po kambarį viena ranka susiėmęs už galvos, kuria vis lingavo žiūrėdamas į grindis.

– Ne, po velnių, nedarysiu, – ištarė balsu ir garsiai atsiduso, lyg šiuo gestu bandytų sau įrodyti savo žodžių svarumą.

Bet mintys jam paprieštaravo: „Niekas nesužinos, juk pats puikiai tai žinai, anksčiau irgi niekas nieko nesužinodavo, tu juk geriausias iš geriausių, tu kaip šešėlis. Kodėl tau to nedaryti? Jokių pasekmių, jokios atsakomybės, pabandyk, tai išties malonu, būti blogam, nusižengti, įsibrauti į svetimą erdvę. Baik šiuos kvailus sąžinės žaidimus, medalių už tai niekas nedalina.“

– Ne, ne, ne, ne, – tyliai, bet ryžtingai kartojo sau Pašos balsas.

„Tu juokies, viduje juokies, žinai kokie apgailėtini šie paliepimai, tu jauti tą vidinį želdynuką, jis nenuvyto, atvirkščiai, tik laukė savo komposte, kad vėl sužydėtų nuostabiomis spalvomis. Nagi, pasijuok kartu, nebijok“. Kambaryje pasklido lengvas kikenimas, tylus, pasalūniškas. Tai buvo pralaimėjimo juokas, bet malonus, Paša mėgavosi savo silpnumu, savo bejėgiškumu, pasidavimu, visiška kapituliacija.

Skubantis šešėlis toje pat tamsoje movėsi batus, specialiai išsitraukė tuos, kurių padai nuo trinties nesukelia cypimo, užsidėjo minkštą švarkelį, medžiagines sportines kelnes, kepurę su snapeliu, į kišenes susikišo odines pirštines, raktus, į burną įsimetė gumą. Visi drabužiai buvo juodi, nekeliantys šiugždėjimo, kepurė buvo skirta paslėpti veidui, guma skirta pažaboti jaudulį, o pirštinės slėpė pirštų antspaudus. Galų gale pasiėmė didelį sportinį krepšį, kuriame gulėjo vienintelis daiktas – universalus raktas, kokius naudoja vyriukai, atidarinėjantys duris užmiršusiems namie raktus.

Paša ramiai išėjo iš savo buto, užrakino duris ir pakilo iš septinto aukšto, kuriame gyveno, į devintąjį. Paėjėjo trumpu koridoriumi ir atsistojo prie eilinių šarvo durų. išsitraukė visraktį, įkišo jį, sukalibravo, pasuko ir įėjo. Svetimus namus gaubė tyla, girdėjosi tik kramtomos gumos garsas. Paša žengė žingsnį beveik be jokio garso. Atidarė duris ramiu, bet lėtu rankos judesiu ir apžvelgė pirmąjį kambarį, kuris buvo tuščias, tada pajudėjo koridoriumi į priekį, apžvelgė virtuvę, kitus du kambarius, tualetą ir vonią, visur buvo tuščia. Grįžęs į koridorių Paša įjungė šviesą, nuėjo link virtuvės ir įjungė šviesą ten, atidarė šaldytuvą, išsitraukė ten stovėjusį butelį pieno, gurkštelėjo, atsiduso. Buvo ramu, jokios mintys į galvą nelindo, viduje plytėjo vien ramybė, todėl suėmė miegas. Įsibrovėlis norėjo pasišildyti pieną, įsidėti į jį šaukštą medaus ir įsikuisti į minkštą patalą, norėjo, kad ateitų močiutė ir pasektų pasaką. Bet, deja, stovėjo savo kaimynės bute.

Paša vaikščiojo kambariais su buteliu pieno ir prisimerkusiomis akimis dokumentavo aplinką: kompiuteris „Apple“, paauksuota dėžutė, niekuo neišskirtinis auksinis žiedas, sidabrinis obuolio formos pakabukas, gintarinės sąsagos, baltojo aukso apyrankė, grotuvas „iPod“, „PS4“, du pulteliai, žaidimai, bongas, falo imitatorius, bizūnas, rožiniai antrankiai, vyriškas nekaltybės įtaisas, lubrikantas, juodas odinis kostiumas, kelios odinės veido kaukės, gnybtai, ginekologinis skėstukas, didelė dėžė su skyle galvai, narvas...

Ivanas sėdėjo prie stalo ir valgė lašinius. Priešais gulėjo medinė lentelė, o ant jos – plonai papjaustytas svogūnas, juoda duona, stikliukas su degtine, butelis skaidraus skysčio ir patys lašiniai. Kiek tolėliau stovėjo nešiojamas kompiuteris, kurio ekrane bėgiojo vyrukai rankose vis mėtydami kamuolį. Nors jaunatviškame veide atsispindėjo apatija, akys judėjo intensyviai, vis sekdamos žmonių judesius, dokumentuodamos beprasmiškos informacijos atplaišas.

Kartkartėmis ranka pakildavo, susiversdavo taurelės turinį, o tada slankiodavo medinės lentelės paviršiumi čiuopdama maistą. Butelis tendencingai tuštėjo ir rungtynėms pasibaigus buvo beveik išgertas.

Vaizdui ekrane sustojus mirgėti, Ivanas lentelę su maistu pastūmė į šalį, atsisegė kelnių sagą ir užtrauktuką. Ramiai, neskubėdamas susirado ant stalo užsivoliojusią kompiuterinę pelę ir spustelėjęs kelis kartus įsijungė pornografinį tinklapį. Greit rankoje atsirado penis, kuris po truputi brinko ekrane vykstančio veiksmo akivaizdoje...

– Jis net rankų nenusiprausė, - nusipurtė Kamilė ir užkimšo akelę sienoje.

– Jis niekad jų nesiprausia, – šaltu balsu atsakė Rūta.

Po šių žodžių Kamilė atsistojo, pasirąžė ir uždarė sandėliuko dureles. Tada priėjo prie juodos sofutės ir prisėdo ant jos, minkštos pagalvės sujudėjo ir ant žemės nukrito juodas falo imitatorius.

– O tu nebijai, kad jis supras, jog yra stebimas? – nekreipdama dėmesio į nukritusį objektą paklausė Kamilė.

– Tegul pastebi, man nusispjaut, – Rūtos taurėje tingiai teliūskavo raudonasis vynas.

– Ir išvis, kaip atsirado tas plyšys? – Kamilės ranką irgi papuošė vyno taurė.

– Šis kambarys anksčiau priklausė anam butui, bet buvę šio buto šeimininkai jį išpirko iš Ivano senelių ir darydami vietoj durų sieną pašykštėjo pinigų, tokiu atsitiktiniu būdu aš susipažinau su Vania ir jo pomėgiu masturbuotis nenusiplovus rankų, – Rūta lėtu žvilgsniu apžiūrinėjo knygas, į akis jai krito knyga su užrašu „Shibari“.

– Įdomu, ar ne? – kiek pralinksmėjusi tarė Kamilė.

– Kas? – Rūta liko tokia pat paniurusi.

– Sutapimai. Tu esi profesionali „dominatrix“, o tavo kaimynas tipinis mazochistas, – ji gurkštelėjo vyno.

– Ir kas iš to? – Rūta nusuko savo žvilgsnį nuo knygos ir pažvelgė į Kamilę.

– Nežinau, kodėl jo nepasikvieti čia, manau visai linksmai praleistumėte laiką, – nusišypsojo naivioji draugė.

– Mažute, tai mano darbas, ne mano aistra, be to, pas mane jau lankosi vienas kaimynas, to pakanka, – ji vienu mauku išgėrė puspilnę taurę.

– Kas toks? – Kamilė iškart suprato reikalavimą keisti temą.

– Toks Paša, – ištarė Rūta ir nusišypsojo savo nuostabia šypsena, sukurta už dvidešimt tūkstančių eurų, ji tai galėjo sau leisti.

– Ką reiškia ši šypsena? Nejau įsimylėjai? Galvojau, pas tave ledinė širdis, – nusijuokė Kamilė.

– Visai ne, man jis tiesiog juokingas. Pamenu, atsivilko pas mane pirmą kartą prieš metus, gyrėsi, kad sėdėjęs kalėjime. Pamatytum, kaip elgiasi su savo pažįstamais ir kitais kaimynais – tikras gangsteris, bet kai atslenka čia, inkščia kaip šunytis, pavaldus kaip keturmetis vaikas. Aš kažkada norėjau jį paversti savo nuolatiniu vergu, bet paskui supratau, kad mane užknistų ir išvaryčiau jį iš namų su vyrišku nekaltybės įtaisu ant pimpalo, paskui vargšeliui reiktų kreiptis į gaisrininkus, kad nukirptų, po tokios gėdos greičiausiai nusižudytų, o tada mane užgraužtų sąžinė. Arba pats bandytų nusikirpti replėmis ir nukraujuotų mirtinai persikirpęs kokią arteriją, – viso samprotavimo metu Rūtos akys blizgėjo, ji jautė keistą malonumą mąstydama apie žeminamus vyrus, o gal tokią reakciją sukėlė mintys apie kraują ir mirtį?

Už sandėliuko durų pasigirdo keistas trintį primenantis garsas ir Kamilė automatiškai atsisuko pažvelgti kas jį sukėlė.

– Kas čia? – greit paklausė nieko nesupratus.

– Čia Vaniuška baigė ant savo raudono kilimo ir su įniršiu trina savo materijos liekanas į jo šerius, – su filosofuojančio žmogaus povyza ištarė Rūta.

– Bet ir nevala tas tavo kaimynėlis, – greit nusisuko dailus Kamilės veidelis.

– Pagailėk jo, toks žmogus – tai tikras evoliucijos klystkelis, skirtas išnykimui, Vaniuškos genomas niekad neprasitęs ir vienintelis biologinis informacijos perdavimo tikslas žlugs. Vietoj vaikų jis turės tik glitų kilimą, – Rūta įsipylė dar vyno.

– Gal gali kalbėti paprasčiau, – Kamilės veidelis kiek susiraukė bandydamas suprasti gana elementarius žodžius, kurių reikšmės ji nežinojo.

– Paprasčiau... Sakykime taip, Ivanas – tai daiktas, neatliekantis savo pagrindinės funkcijos, kaip seifas, kuris neturi užrakto. Seifo funkcija yra saugoti daiktus nuo svetimų rankų, o kaip seifas be užrakto gali ką nors apsaugoti? – Rūta šyptelėjo pati sau.

– Arba kaip raktas, neturintis spynos, – vėl nušvito naivioji pašnekovė.

– Bravo, geriau nei pati nepasakyčiau, juk raktelį reikia kišti į spynelę, o štai Vaniuška spynelę matęs tik kompiuterio ekrane, tad net matydamas ją realybėje nelabai susigaudytų kaip ta spynele naudotis, – Rūta patenkinta gurkštelėjo dar vyno. Pašnekovė ką tik tapo ne tokia atgrasi jos nuobodžiaujančiai sąmonei.

– Bet palauk, jei mes girdime, kaip trinamas tas glitus kilimas, tai jis tikrai turi girdėti, ką mes kalbame, – sunerimo Kamilė.

Rūta atsiduso, nes pokalbis vėl pakrypo nuobodžia klausimų ir atsakymų linkme, jai norėjosi improvizuoti, šnekėti nesąmones, kurti beprasmiškas ištaras, o aplinkiniai vis klausinėjo visokiausių nesvarbių smulkmenų. Ji puikiai žinojo, kad kaimynas viską girdi ir viską žino. Žinojo, kad jo bendradarbis Paša mėgsta, kai jį muša ir prievartauja dideliu juodu... Pats Paša, žinoma, apie tai nieko nenutuokė ir tuo numanomai buvo patenkintas. Rūta taip pat žinojo, kad Ivanuška puikiai suprato, jog yra stebimas ir taip tenkina savo slaptus ekshibicionizmo poreikius, trokšta būti čia ir apie tai fantazuoja, nori pats būti mušamas ir tenkinti savo valdovę, bet jei tokia proga jam pasitaikytų, niekad nežengtų būtinojo žingsnio, nes kažkur pasąmonėje supranta, jog tai būtų fantazijos žlugimas ir didžiausias pažeminimas.

Rūta staiga nusijuokė, atsistojo, priėjo prie sandėliuko durų, jas atplėšė ir suriko:

– Užteks smaukyt, šūdžiau!

Jos žodžius sekė tyla, todėl stovinti mergina lėtai užvėrė sandėliuko duris, ramiu žingsniu nuėjo link juodo fotelio, stebima savo nustebusios ir besijuokiančios draugės, ir grakščiai paniro minkštose pagalvėse. Rūtos akys vėl nuklydo knygų nugarėlėmis: Leopoldas Von Sacheris... Juliette... Bret Easton... Knights forensic patho... Shibari... Michel Fou... Beyond the principle of... Ulysses... Anthony Burg... 120 days of... Anatomy atl... The blue la... The day of...

Kaip nuobodu buvo viską žinoti.

Prieš Kęstą ant lovos gulėjo visas rinkinys objektų, kurių paskirtis buvo gana paprasta: žaloti, sukelti skausmą, pasislėpti, užsimaskuoti. Buvo viena iš medžioklės dienų, pagaliau atslinkusi po ilgų dienų sekimo ir planavimo. Jis tai darė ne pirmą kartą ir tikrai ne paskutinįjį. Kaip žmogui, kuris nebuvo pasiekęs nieko padoraus ir vilko juodadarbio naštą, Kęstas jautė slaptą didybę, nepaneigiamą nuojautą, jog laimės. Niekas nebuvo taip malonu, kaip matyti kitą žmogų pralaimintį jam. Galų gale šį žaidimą pralaimėdavo visi, o triumfuodavo tik Kęstas. Ir tai buvo objektyvus faktas.

Kas žino, kitų aplinkybių atveju jam gal nebūtų tekę griebtis tokių veiksmų. Gal, jei jis būtų verslininkas ar kiltų korporaciniais laiptais, jam užtektų ir paprasčiausios darbinės konkurencijos. Gal prieš akis buvo ir kitokio gyvenimo vaizdinys. Bet dabar Kęstas matė tik tai, ką galėjo matyti, ir tai buvo didelis žvilgantis peilis. Gražus, aštrus objektas, meistriškai įsispraudžiantis plaštakoje, kuris taip maloniai klausėsi visų šeimininko nurodymų. Ir ne tik peilis, visi, kas patekdavo į meistro rankas, šuniškai klausėsi nurodymų, visi linkčiojo, tylėjo ir verkšleno. Žinoma, visa tai buvo tik preliudija, pagrindinis malonumo objektas buvo pergalė – visatos patvirtinimas.

Kęstas nekentė žmonių, visuomenės ir tų nesąmoningų taisyklių, bet mokėjo idealiai jų klausytis, buvo paprasta darbo bitutė, kuri visą dieną dūzgia ir kartkartėmis gelia.

Negalima pasakyti, kad tokie pergalės momentai nereikalavo pastangų, bet tai irgi buvo malonumo dalis. Visas procesas, nuo pradžios iki pabaigos, buvo ištisas malonumas.

Šįkart auka buvo mergina, gyvenanti studentų miestelyje ir pavydėtinai punktualiai grįžtanti namo iš darbo. Kaip ir visos aukos, nė nenutuokianti, kad kas dieną jau kelias savaites yra stebima akylų akių, kurios jaučia susidomėjimą tuo, ką gali duoti paprasta kūniška kančia. Vanduo malšina troškulį, o meistrą atgaivina... siela? Vargu, šis žodis tebuvo mintinis konstruktas, sukurtas žmonių, kad paslėptų nežinomybę.

Daiktai buvo sukrauti ir laukė nelengvas ir ilgas kelias. Kęstas niekad nežudė šalia namų, visad rinkdavosi atokesnius rajonus, geriausia miškingus. Eidamas gatve kaip tik prisiminė, kaip miškelyje badė peiliu vieną baleriną, kuri taip maloniai šypsojosi ir pasakojo kažkokias varginančias nesąmones apie tai, kaip jos vyras ją muša ir kaip ji turi slėpti mėlynes. Kęstas visad reaguodavo į tokius pasisakymus suvaidintu jausmingumu, o viduje jautė tik norą greičiau viską pradėti, nuo tų nesuprantamų paistalų jam dažniausiai įskausdavo galvą.

Autobuse kaip visad buvo pilna žmonių, jie šurmuliavo ir erzino, nes perrėkė grotuve skambančią devintąją Bethoveno simfoniją, diriguojamą Bernšteino žymiąja Berlyno sienos kritimo proga. Kęstas jausdavo pakylėjimą, kai išgirsdavo solisto bosą, bet šįkart jį perrėkė prakeikti vaikigaliai. Jis norėjo prieiti prie jų ir lėtai, metodiškai perpjauti tas laibas gerkles ir išgirsti šlykščių kvėpavimo takų gargaliavimą, tačiau žinojo, kad to padaryti negali. Tiksliau, tai padaryti galėjo, bet tai būtų buvę neproduktyvu ir destruktyvu. Toks elgesys baigtųsi kalėjimu, kur, žinoma, galima surasti marionečių, tačiau pasirinkimas taptų daug skurdesnis, be to, tektų dalintis veiklos lauku su kitais įkyriais išsišokėliais, neturinčiais nė dalelės jo genialumo. Dar blogiau, tai būtų pralaimėjimas, nors matyti kaip verkšlena studenčiokų motinos būtų buvę malonu. Teismo salėje iš jo imtų interviu, o japonų mokslininkai pasiūlytų nupirkti smegenis. Bet kam jis panaudotų pinigus po mirties? Greičiausiai priverstų žmoną jam pastatyti didingą paminklą. Taip, tokia pabaiga būtų visai nebloga, bet Kęstas nesiruošė nieko daryti, tik tyliai gniaužė peilį kišenėje ir didžiavosi savo nuovokumu žudyti aukas, kurios turėjo kitų potencialių smurtautojų savo artimųjų rate. Pavyzdžiui, dabartinė medžioklės auka buvo mergina, išduodanti savo vaikiną su jo draugu, ir kaip tik neseniai ši paslaptis buvo atskleista. Vaikinukas, žinoma, paprastas nevykėlis, keletą kartų teistas, puikus atpirkimo ožys, nieko daugiau čia nepridursi. Norint surasti kaltininką, jį rasti lengva, niekas juk nelenks nugaros bėgiodamas paskui įtariamąjį, kurio tikrai nepagaus. Lengviausias kelias yra susemti kokį kelis kart kalėjusį nevykėlį, ypač, jei jam priklausančiame automobilyje magiškai atsiranda inkriminuojančių įkalčių. Koks kam skirtumas, kad įkaltis tik vienas, kas tikrins panages, ir tuo labiau, kas užduos nenaudingus klausimus, jei tos vargetos panagės bus švarios. Visad galima rasti pateisinimų: jis mūvėjo pirštines, rankos neturėjo tiesioginio santykio su aukos kūnu ir t.t. Jei kvailys viską neigs, šypsosis teisėjams ir aukos tėvams, ką dažniausiai tokie asilai ir daro, jį nuteis be jokios abejonės, o straipsnių komentarus puoš piktos minios reikalavimai sugrąžinti mirties bausmę.

Išlipęs iš autobuso ir eidamas miško takeliu Kęstas mąstė, kad reikėtų parašyti laišką, pasiskelbti žudiku ir įvaryti šiam supuvusiam miestui baimės. Jau seniai buvo atėjęs laikas paimti šį miestą už kiaušų ir gerai jį krestelėti. Kokia galią pajustu JIS, kai kasdien autobuse girdėtų baimės kupinus žmonių balsus. Bukos dievo avelės bijotų sutemus vedžioti savo nupiepusius šunis, bijotų nueiti link parduotuvės, nuolatos dairytųsi per petį eidamos iš baro ar naktinio klubo, kiekvienas tamsesnis miesto plyšelis būtų pilnas meistro peilių. Kęstas kolonizuotų šią susmirdusią paplavų balą, pasiimtų tai, kas priklauso jam, taptu pačiu miestu: gatvės būtų kraujagyslės, aikštės – plaučiai, upė – žarnynas, plukdantis kraujuotus kūnus. Visi tie kvailiai, neišsilavinę rėkiantys studentai ir spiegiantys mokinukai, visos susmirdusios senės ir supuvę benamiai, besmegenės darbo bitės ir pasipūtę impotentai verslininkai, visi jie būtų šeimininko nuosavybė. Ne, jie ne būtų, jie yra, tik jie dar to nežino.

Kęstas šypsojosi sėdėdamas už medžio, užsimetęs kapišoną ir veidą apsirišęs šaliku. Akys vis nuslinkdavo link laikrodžio, kuris akivaizdžiai skelbė, kad laukimo liko vos penkios minutės. Galvoje vis sukosi mintis: „ta prakeikta kekšė net nežino, kad jai liko vos kelios akimirkos, už kurių ji springs savo krauju ir gargaliuos, kol valdovas badys jos vidurius ir pjaustys veido audinius. Pradės nuo švelnaus dūrio į pilvo apačią, stengsis nepataikyti į svarbius organus, kad nemirtų nuo per greito kraujavimo, tame juk nėra jokio linksmumo. Nusilpęs kūnas pasiduos ir bus nuvilktas gilyn. Pirmiausia, nupjaus bjaurias silikonines lūpas, tada smulkią nosytę, o tada supjaustys ausytes gražiais dryželiais. Akis paliks, kad kekšė matytų kas daroma su kūnu, o jei praras sąmonę, tam visad yra amoniakas“.

Kai miškas nušvito, Kęstas sėdėjo šypsodamasis. Jį apakino staiga ir be jokio perspėjimo. Pokytis buvo toks keistas ir nelauktas, kad net neatėjo mintis bėgti. Meistras tik atsistojo ir pradėjo rymoti kaip koks idiotas, kol iš šviesos priešais pradėjo artėti keli siluetai. „Čia gal ateiviai atvyko manęs pasiimti kaip išrinktojo?“ – tespėjo nuvingiuoti keistas impulsas sudievintais neuronais.

***

Stovi trys tualeto kabinos be durų, jose sėdi trys pliki vyrai nuleistomis kelnėmis.

PIRMASIS PLIKIS. (Visas įsitempęs) Paša iš pirmojo epizodo ir Paša iš antrojo epizodo – tai tas pats individas?

ANTRASIS PLIKIS. (Nusipersdamas) Visų pirma, Paša yra personažas, jis ne individas. Antra: nebūtinai.

PIRMASIS PLIKIS. (Dar labiau susiraukdamas ir kiek pakeldamas subinę virš klozeto) Kaip tai nebūtinai?

ANTRASIS PLIKIS. (Mojuodamas sau plaštaka prieš veidą ir susiraukdamas nuo juntamos smarvės) Čia jau kaip paimsi, pirmame epizode jis nėra antrojo epizodo dalis, o antrame epizode jis yra pirmojo epizodo dalis.

Pasigirsta pliumptelėjimas.

PIRMASIS PLIKIS. (Atsidusęs su šypsena veide) Kaip čia taip?

ANTRASIS PLIKIS. (Susigriebdamas už kabinos bortelių) Paprastai, kol egzistuoja tik pirmasis epizodas, Paša tik vagišius, nes tik tokia informacija mums pasiekiama. Na, gal dar žinome, kad jis dirba sandėlyje. Žmogų mūsų akyse apibrėžia turima informacija apie jį. Kol nėra informacijos, susijusios su Pašos seksualiniais pomėgiais, mes negalime sakyti, kad jam patinka, kai jį tvarko per subinę dideliu juodu falo imitatoriumi, nes mes to nežinome.

PIRMASIS PLIKIS. (Žvelgdamas į antrojo plikio pusę, bet jo nematydamas) O mums būtina tai žinoti?

ANTRASIS PLIKIS. (Darkart nusipersdamas) Mums nieko nebūtina žinoti, bet kai kuriuos dalykus mes žinome, norime to ar ne, tai ne visad pasirinkimas. Žinoma, mes galime sakyti: „Mes norime to ar ano nežinoti“, bet tokia ištara patvirtiname, jog tai žinome, o to, ką žinome, mes negalime nežinoti. Mes galime pamiršti dalykus, bet tą akimirką, kai skundžiamės savo žinojimu, jo išvengti mes negalime.

TREČIASIS PLIKIS. (Kasydamasis šlaunį) O ten tikrai buvo ateiviai?

ANTRASIS PLIKIS. (Vėl mosuodamas ranka) Ateivių nėra.

TREČIASIS PLIKIS. (Kasydamasis subinę) Iš kur tu žinai?

ANTRASIS PLIKIS. (Pakeldamas antakius ir pažvelgdamas į viršų) Nežinau, jų tiesiog nėra.

TREČIASIS PLIKIS. (Kasydamasis sprandą) Kas čia per argumentas: „Tiesiog nėra“, nuomonę juk reikia kažkuo pagrįsti. Nejau tu manai, kad beribio dydžio visatoje nėra kitų gyvybės formų?

ANTRASIS PLIKIS. (Įsitempdamas) Ką tu čia nusišneki? Aš kalbu apie tai, kad mano epizode nėra ateivių, yra jie ar nėra, o gal bus jie ar nebus, ne mano reikalas. Aš čia nesiruošiu nagrinėti beprasmiškų teorijų, kurių neįmanoma patikrinti.

TREČIASIS PLIKIS. (Kasydamasis galvą) Negalima jau paklaust.

Pasigirsta pliumptelėjimas.

PIRMASIS PLIKIS. (Susiimdamas už nosies) O Vania tikrai girdi, apie ką kalba Rūta ir Kamilė?

ANTRASIS PLIKIS. (Su šypsena veide) O yra koks nors skirtumas, juk epizode nėra jokios reakcijos, yra tik Rūtos nuomonė ir Kamilės klausimai. Žinoma, Vanios nuomonė gali egzistuoti, bet jos detalumas ar net tikrumas nėra būtinas, jei Rūta žino, kad Vania viską girdi, vadinasi, jis viską girdi. Jei ji manytų, kad jis negirdi, jis negirdėtų, tai vadinama subjektyvia nuomone, žmonės dažnai jomis šventai tiki.

***

Kai paskambino iš policijos, Jovita buvo ką tik spėjusi nusiprausti po dušu, paprastu, ne auksiniu. Nors važiuoti reikėjo nedelsiant, ji niekur neskubėjo, tingiai šluostėsi, tingiai dažėsi, tingiai rengėsi. Kai visas ruošimosi procesas buvo baigtas, buvo praėję nei daug, nei mažai: dvi valandos ir septyniolika minučių. Toks atsidavimas buvo įmanomas, nes niekas neskubino, o jei ir būtų, niekas nuo to nepasikeistų. Tad ir taksi buvo kviečiamas su tokiu pat precizišku flegmatiškumu.

Lauke oras buvo gana malonus ir gaivinantis, net taksi vairuotojas pasitaikė kaip retą neplepus. Automobilio salonas dvokė žole ir tai truputį erzino, bet bendrai paėmus, buvo pakenčiamas. Situaciją taisė ir vairuotojo susidomėjimas Jovitos grožiu. Jis vis žvilgčiojo į jos kojas galinio vaizdo veidrodėlyje ir greičiausiai varvino seilę. Jovita būtent taip įsivaizdavo jos trokštančius nevykėlius, su varvančia burna ir kelnėmis, aplipusiomis sperma. Jovitai patiko įsivaizduoti savo nepilnaverčius organus tampančius vyriškius ir vaikinus, tuos iškreiptus veidus ir neadekvačias frazes, murmamas seilėtų burnų. Tokių vaizdinių akistatoje visad atsirasdavo noras juoktis, bet nenorėdama atrodyti kvailai ji niekad nesijuokė. Vis dėlto Jovita turėjo reputaciją, kuria reikėjo rūpintis. Nusiristi šio cirko laipteliais buvo paprasta ir neadekvatus elgesys bei vidinio muštro praradimas buvo vieni iš skalsiausių kelių šia kryptimi. Vieną akimirką tu esi su elitu, o kitą visi iš tavęs juokiasi. Tokią situaciją pataisyti nežmoniškai sunku, geriausia net nebandyti ir pasitraukti nebūtin.

Pati Jovita iš niekur trauktis nesiruošė, nebent tolyn nuo taksi, prasmirdusio kanapėmis. Iš pradžių norėjo nueiti nesumokėjusi, nes vairuotojas vietoj tipinių pareiškimų kaip: „Jums mokėti; Iš viso; Atvykome“ tiesiog tylėjo, giliai kvėpavo, bandydamas pajusti klientės Dievišką aromatą. Bet galų gale, kai buvo atvertos durelės ir atmosfera pasikeitė, suskretęs vairuotojas atsipeikėjo ir išlemeno kelionės kainą. Su atviru nepasitenkinimu Jovita ištraukė jam kupiūrą ir numetė ant priekinės sėdynės, kaip ką tik trijų vyrų išprievartautai paauglei, sakydama: „Še, nusipirk dar kvaišalų, kretine“. O kai gracingai žygiavo, neišgirdo nė cyptelėjimo, girdėjosi tik varvančių seilių garsas, nors iš tiesų tai buvo lietvamzdis, bet Jovitai nebuvo jokio skirtumo, nevykėlio vaizdinys nesitraukė jai iš galvos.

Policijos nuovadoje tvyrojo prieblanda, o patys pareigūnai atrodė kaip paskutiniai asilai. Jie kaip ir visi bėgiojo paskui juodų kulniukų kaukšėjimą ir su malonumu savo veidus būtų paaukoję jų savininkei kaip kėdės sėdynes. Žinoma, niekas taip ir neartikuliavo savo norų, todėl dauguma buvo nusiminę, bet vis vien pasitempę, pasiruošę atlikti visus mandagumo ritualus. Vienas siūlė kavos, kitas psichologinę paramą, trečiasis pavežti namo, nes kaip tik baigiasi pamaina, ketvirtasis keikė smaukalius, nors Jovitos akyse pats buvo ne ką geresnis, penktasis tiesiogiai kvietė į pasimatymą. Pagaliau po beprasmės trinties atsivilko tyrėjas: senas, praplikęs, myžalais dvokiantis ožys. Bent jau taip jį sau įvardino nukentėjusioji. Nežinia, kas buvo blogiau – kvaili prisiminimai, užplūdę artėjant akistatos akimirkai, ar šio ožkapisio draugija. Tyrėjas nerodė jokio susidomėjimo, buvo atžagarus, jo snukis tiesiog gąsdino, panagės švytėjo tamsa ir blogiu, o ant baltų marškinių puikavosi šlykšti česnakinio padažo dėmė, atitraukianti dėmesį nuo smarkiai išsipūtusio pilvo ir plaukuotų rankų. Tokie bjaurūs impotentai dažniausiai nepasitaikydavo Jovitos kelyje, tačiau šiandien visa realybė nusprendė pakankinti vargšę nekaltą mergaitę savo bjaurastimi. Mintyse jai darėsi vis baisiau: „Kas toliau, kaip dar pasaulis nuspręs naikinti mano kultūringą ir švelnią sielą?“ – klausė ji savęs.

Dėkui dievui, tas iškrypėlis savo egzistencija ilgai neniekino gležnos princesės ir nuvedė tiesiai prie įtariamųjų, išrikiuotų prieš sieną.

– O čia neturėtų būti kokio stiklo, kad jie manęs nematytų? – Jovita save privertė užduoti klausimą.

– Ne, – trumpai atsakė tyrėjas.

– Aišku, – pasakė jos lūpos, o mintyse atsirado nuostaba, kad išvis kažką pasakė tam chamui.

– Taip, jūs, – tyrėjas kreipėsi į įtariamuosius, – kai sakysiu jūsų numerį, paeinate į priekį ir perskaitote ant lapo užrašytą sakinį, tada grįžtat į savo pirminę poziciją. Visi supratot?

– Taip, – unisonu atsiliepė Vitalijus, Kęstas ir dar keli padoresni vyrukai.

– Taip, dabar tu, gražuole, – jis atsisuko į Jovitą. – Kai muzikos talentai pristatys savo numerius, tu piršteliu besk į nugalėtoją ir tada viskas.

– Taip paprasta? – pasišlykštėjimo kupina mergina vėl nusistebėjo savo prielankumu.

– Taip, paprasta, – net nenusišypsojo jos pašnekovas. – O ko tu tikėjaisi, sušaudymo būrio ir dūdmaišių orkestro?

Šįkart Jovita pratylėjo.

– Pirmas numeris, – beveik užrėkė tyrėjas.

Nematytas vaikinukas žengė žingsnį į priekį ir pradėjo savo tiradą:

– Mano didelis pimpalas, aš tave per subinę išpisiu, tu, blede, prostitutka, – vaikinukas raudonavo ir tai linksmino.

– Antras numeris, – pasigirdo tas pats balsas.

– Mano didelis pimpalas, aš tave per subinę išpisiu, tu, blede, prostitutka, – Vitalijaus balsas drebėjo, akyse kaupėsi panika, jis įsivaizdavo kaip kalėjime jį patį dulkins per šikną, kaip plėšys anusiuką, sfinkterį...

– Trečias numeris, – vėl užbliovė tyrėjas.

– Mano didelis pimpalas, aš tave per subinę išpisiu, tu, blede, prostitutka, – prieš Jovitos akis vėl stovėjo nepažįstamas raudonuojantis jaunuolis.

– Ketvirtas numeris, – su ta pačia apatija rėkė storulis.

– Mano didelis pimpalas, aš tave per subinę išpisiu, tu, blede, prostitutka, – Kęstas šypsojosi, eilutę perskaitė su intonacija. Po valandos, kupinos baimės ir pažeminimo, manydamas, kad jį pagavo, Kęstas buvo ramesnis nei lavonas. Vis galvojo apie tai, kaip paseks šitą šliundrą, kai jį paleis ir kankins pisdamas su grąžtu, o paskui apmyš tą išdažytą kekšišką snukį.

– Na, kuris? – Jovita net šoktelėjo vietoje išgirdusi, kad kreipiamasi į ją.

– O gal galima išeit iš čia, tada pasakyti? – tyliai, bet ryžtingai paklausė Jovita.

– Taip, žinoma – greit išspjovė išsigimėlis ir ranka parodė į duris.

Jovita neskubėdama nulingavo klubais, o paskui ją iššliaužė apatiškasis tyrėjas.

– Na, tai kaip? – vos užsidarius durims perklausė.

– Ketvirtas numeris, – nieko nelaukdama atsakė Jovita.

– Mes taip ir manėm, pagavom jį miškelyje, greičiausiai vėl ėjo smaukytis, bet tave pakvietėm dėl visa pikto. Pasirašyk dokumentus ir gali eit, – kalbėdamas tyrėjas, net nesistengė žiūrėti Jovitai į akis.

Daili ranka greit pasirašė, o jos savininkė nieko daugiau nesakiusi išėjo, ji džiaugėsi, kad iškrypėlis pagautas, o nuo išsigimėlio pabėgta. Šypsodamasi skubiai ėjo koridoriumi, vis mąstydama apie tas bepročio akis. Smaukalius buvo su akiniais, bet tos akys buvo būtent tokios, bent jau Jovitos vaizduotėje. Ir to pakako, nekilo jokių klausimų, nebuvo jokių minčių kaip: „jis buvo su akiniais; iš kur aš žinau; jie juk buvo tokie panašūs; gal geriau parodykit man jų pimpalus“ ir t.t.

Tos akys dar ilgai išliktų mintyse, jei prieš ją nebūtų išdygus Rūta, geriausia draugė, su kuria turėjo skristi lėktuvu į Jovitos darbo ir Rūtos poilsio vietą. Žinoma, išskrido tik Rūta, nes Jovitą sulaikė šie kvaili įvykiai. Bet dabar abi draugės buvo čia.

Kai jai paskambino iš policijos, Rūta gulėjo Dubajaus paplūdimyje ir gurkšnojo nealkoholinį kokteilį, nes etilas kenkė odai. Pagal profesiją ji buvo biochemikė, bet dirbo visai kitoje srityje, nes tai geriau atsipirko. Vienaip ar kitaip, laboratorijoje ir jos kankinimų kambaryje sukosi panašūs vyrukai. Rūtos idėjinė mokytoja visad ją mokė, kad visi vyrai giliai viduje nori būti nubausti savo mamytės. Tokia ir buvo paslaptingojo darbo esmė – būti surogatine motina. Laboratorijoje jai būtų tekę teptis rankas įvairiausias kokteiliais paversta organine materija, gal net tektų dėstyti ir gauti visiškus grašius. Jei būtų tęsusi savo karjerą, žinoma, taptų profesore ir mėgautųsi valstybės skiriama pašaipa. Bet dabar ji buvo valdovė, vis dažniau vengianti fizinio kontakto ir užsiimanti finansiniu dominavimu.

Savo klientūrą Rūta susikaupė gan greitai, nes aplink visad buvo stresuojančių verslininkų ir mokslininkų, kurie savo valdžios perteklių mėgo nutekinti seksualiniu pažeminimu. Pradėjo, žinoma, nuo plakimo, kunilingo ir analingo, vėliau perėjo prie filmuotos medžiagos. O pastaraisiais metais pasiliko vos kelis vergus, kurie savo dievaitę aptarnaudavo prieš kamerą. Visi kiti liko virtualiais pinigų maišais, kurie mokėjo pinigus šiaip sau arba už išskirtinius įrašus, kuriuose šeimininkė kreipdavosi tiesiai į savo niekingą pavaldinį. Tai buvo garbė, už tokį valdovės prielankumą vergas turėjo mokėti nuolat ir dosniai.

Vienas iš tokių užsilikusių fizinių vergų buvo Paša, jis buvo naudingas, nes ištverdavo daug skausmo, buvo visiškas iškrypėlis, be to, kaimynas. Jį visad galima buvo išspirti pro duris ir vėl pasikviesti prireikus. Ir jis visad atskubėdavo, net iš darbo atsiprašydavo. Jei filmavimas užtrukdavo kur nors paplūdimyje ar vasarnamyje, vergas turėjo meluoti, pasiimti atostogų ar simuliuoti ligą, bet visad vykdavo paskui savo šeimininkę kaip ištikimas šuo. O ištikimi šunys, nors šunys, vis dėlto buvo prižiūrimi. Paša niekad nesiskundė vis mažėjančiu fiziniu kontaktu. Nepasakė nė žodžio apie tai, kad tegauna palaižyti pėdų padus ir dažniausiai yra spardomas, plakamas ir savo burna atstoja klozetą.

Visus tokius pasilinksminimus filmuodavo jos draugė Jovita. Bet buvusi Rūtos vergė-draugė iškeitė valdovę į pakistaniečių sadistus. Todėl teko susirasti naują padėjėją – Kamilę. Ši buvo tik pradedančioji, be galo naivi kvailė, bet niekad neatsisakydavo padėti, nuolat rasdavo teisingus kampus. Jos ateitis turėjo būti perspektyvi, jauniklė buvo šalta, metodiška, į smurtą reagavo apatiškai, o mazochistai vyrai jai kėlė tik juoką. Rūta numanė, kad Kamilė tik apsimeta kvaiša, o išties atidžiai mokosi ir su laiku ruošiasi tapti konkurente, bet tai šiuo metu buvo nesvarbu.

Anksčiau minėtas skambutis, grąžinęs ją iš saulės glėbio į paniurusios Lietuvos mikrorajonų labirintus, buvo susijęs su visa šia slapta veikla. Jai skambino tyrėjas, kuris pranešė, kad į jos butą buvo įsilaužta, tačiau gana neįprastu būdu. Visa istorija prasidėjo gana paprastai: kaimynai išgirdę triukšmą iškvietė policininkus, kurie, savo ruožtu, operatyviai reagavo į iškvietimą ir atvyko tramdyti, neva, buitinio smurto, tačiau tai, ką jie pamatė, buvo daug kraupiau. Atvėrus duris iš karto pasigirdo keisti garsai, vėliau paaiškėjo, jog tai buvo kompiuteryje rodoma pornografinė juosta, kurioje buvo atliekami neįprasti sadistiniai veiksmai. Svetainėje buvo rastas sudarkytas vyro kūnas. Ant jo galvos buvo užmauta juoda odinė kaukė, kuri buvo sutrūkinėjusi. To priežastis buvo ištinusi vyro galva, į kurią buvo suduoti trisdešimt smūgių neatpažintu objektu. Be to, vyriškio išangėje buvo rasta degtinės butelio šukių, greičiausiai žudikas spėjo įspirti butelį į vyriškio išangę jam dar esant gyvam. Vyras mirė nuo vidinio kraujavimo didelėse kančiose, todėl negalėjo išsikviesti pagalbos, nes buvo per daug nusilpęs ir apsvaigęs nuo smūgių. Kambaryje, be ką tik aprašyto siaubo, buvo rasta milžiniška skylė sienoje. Iš pradžių tyrėjai manė, kad sienos pralauža atsirado dėl vyrų grumtynių, tačiau pralaužos forma teikė visai priešingą informaciją. Pasirodė, kad žudikas pro ją ir pateko į kambarį.

Norėdami patikrinti šią informaciją, pareigūnai per tą pačią pralaužą pateko į Rūtos butą, kurį apžiūrėję rado neužrakintas duris ir nusikaltimo ginklą – didelį juodą falo imitatorių. Bandydami sužinoti daugiau jie susisiekė su buto savininke, kuri buvo oficialiai pakviesta grįžti ir dalyvauti tyrime kaip liudininkė.

Būtent todėl Rūta dabar stovėjo žalia spalva dažytame koridoriuje ir plepėjo su savo buvusia verge.

– Ir kaip, kas nužudė Vanią? – galų gale paklausė Jovita, kuri žinojo, kas toks Vania, nes Rūta jo kaimyne buvo jau visą amžinybę.

– Paša, – ramiai atsakė ši.

– Paša? Tas submisyvus pedikas? – nusistebėjo Jovita, visai užmiršusi apie savo gyvenimo nutikimus.

– Taip, jis. Pasirodo, tas prakeiktas šūdžius įsilaužė į mano namus, kokio velnio – nežinau, gal apvogti norėjo, o gal šiaip į šikną guminį pimpalą susikišti, ir kai darė velniai žino ką, išgirdo Vanią kalbantį telefonų ir besityčiojantį iš jo, – Rūta kalbėjo pavargusiu balsu, šie kvaili reikalai atėmė jai dvi dienas puikių atostogų.

– Ir kas iš to? – nusistebėjo Jovita. – Jam gi patinka tokie dalykai, ar ne?

– Patikt tai patinka, bet, pasirodo, Vania buvo jo bendradarbis, ir Paša, išsigandęs, kad visi sužinos paslaptį, nužudė vargšelį. Kol tas ramiai sau plepėjo telefonu ir gėrė degtinę, įsivertė tiesiai per sieną su juoda kauke ant veido ir guminiu pimpalu rankoje ir užtvatijo vargšelį, – Rūta sarkastiškai nusišypsojo.

– O kam tada tas butelis įspirtas į užpakalį? – bandė tyrinėti detales Jovita.

– Nežinau, gal projekcija, toks procesas, kai žmogus savo nekenčiamas savybes priskiria kitiems, – bandė samprotauti Rūta.

– Bet juk nieko priskirti niekam nereikia, jie abu mazochistai, – lengvai sukikeno Jovita.

– Bet tai žino tik vienas iš jų. Tiksliau žinojo.

Kai nebeliko ką išsiaiškinti ir visa istorija buvo skaidri kaip degtinės butelio stiklas, Jovita nuėjo savo keliais, o Rūta pasiliko žaliame koridoriuje ir pagaliau likusi viena leido sau nuliūsti ir supykti. Ji pyko ant Pašos ir liūdėjo dėl Vanios. Kaimynas jai savotiškai patiko, buvo malonu žinoti, kad už sienos sėdi vujaristas ir seka tą mažą sadizmo spektaklį.

Bet tokios emocijos niekad nepadėdavo, tad Rūta pasiėmė telefoną ir surinko gerai pažįstamą numerį, ir, nors buvo vakaras, paskambino savo protežė tikėdamasi pasiguosti ir pasiskųsti.

Kai telefonas suvibravo, Kamilė bėgiojo po keistą parką. Parkas buvo kvadrato formos ir kiekviena jo kraštinė buvo įrėminta skirtingo sezono. Kamilė vaikščiodama stebėjosi tuo, ką mato: visos formos, spalvos ir jutimai buvo ryškūs kaip niekad. Tai buvo vienas iš tų sapnų, kuriuose žinai, kad sapnuoji, todėl valios pastangomis gali kurti. Šįkart žinojimas nesuteikė dieviškų galių, tik keistą ramybę, kuri tvyrojo kvadrato kraštinėse, bet artinantis link centro nyko. Buvo keista, nes centras traukė, Kamilė net žinojo kas ten yra – centre yra didelis apvalus sūkurys pasibaigiantis niekuo. Ta vieta buvo baugi, nebūtis visad šiurpino žmonių sąmones.

Vaikščiojant kvadrato kraštinėmis buvo ramu, bet vos žengus arčiau centro galvoje atsirasdavo intervencinė mintis, teigianti: „Tu nepabusi, tu sapnuosi amžinai, daugiau nebeliks materialaus pasaulio stabilumo“. Ši mintis atgrasė ir viliojo. Tai buvo tas visiems pažįstamas, bet keistas noras atsukti dujas ir po geros valandos uždegti degtuką, vien tam, kad pamatytum kas įvyks. Kamilė, vėlgi, žinojo, kad nueis link to hipotetinio-realaus sūkurio, kurio buvimą jautė intuityviai. Gal net įšoks, vien tam, kad žinotų kas dedasi už tamsos, tuštumos, amžinybės, begalybės ribos. Gyvenimas visus visad mokė, kad ribos yra: kūnas, namai, miestas, žemynas, biosfera, planeta, saulės sistema, galaktika, visata. Visa patirtis nuolat teigė, kad už vienos ribos nuolat slypi kita, kad viskas jomis apibrėžiama ir sutvarkoma, paaiškinama ir klasifikuojama. Tokios situacijos stumiami visi mąstantys padarai turi galimybę susimąstyti apie užribio tuštumą, beveik nesuvokiamą, o dabar tokią pasiekiamą.

Tad, nors vaikščiodama saugiu kvadrato perimetru Kamilė buvo nerūpestinga ir linksma, jos žvilgsnis visad krypo į vidų. Tai buvo tik laiko klausimas, o kadangi laiko čia nebuvo, Kamilė tiesiog paėmė ir nužygiavo centrine parko alėja link neišvengiamos juodumos. Ji nenorėjo pripažinti, kad tai daro savo valia, niekad nenorėjo spoksoti į bedugnę, bijojo gelmėse tūnančių padarų. Gal tai buvo neišvengiama, o gal būtina? Kilo noras pasiduoti, plaukti pasroviui. Ir Kamilė plaukė, kojos nustojo judėti ir kūnas pradėjo slysti šiurkščiu plytelių paviršiumi, lyg parkas po truputį būtų traukiamas į bedugnę ir grindinys įgautų nuolydį. Vis arčiau neišvengiamybės, vis arčiau prie atsakymų, tuoj, tuoj, dar keli centimetrai ir viskas išnyks...

– Kur tas prakeiktas tepalas?! – miegą prasklaidė rėkiantis tėvas.

– Iš kur man žinot, kur tu vėl nukišai ta prakeiktą šiknos tepalą! – taip pat garsiai užriko motina.

– Tai tu viską nukiši nuolat tvarkydamasi! – toliau rėkė tėvas.

– Kaip nesitvarkysi, kai tu išmėtai tas savo supuvusias kojines kur papuola! – ginčas tęsėsi.

– Aš dirbu, po velnių! – nebuvo aišku ar tai buvo pasiteisinimas, ar priekaištas.

– O aš ne?! – pasigirdo antrasis vakaro klausimas.

– O taip, tupi toje savo bibliotekoje tarp krūvos šikpopierio, labai sunkus darbas, – kiek tyliau burbėjo tėvas.

Pasigirdo motinos žingsniai, greiti ir stiprūs.

– Še, tavo tepalas, pasprink, – piktai išspjovė grubus balsas.

– Jokio palaikymo, po velnių, ir kam aš vedžiau tą žiežulą?

Nors tėvas kalbėjo jau visai tyliai, Kamilė viską girdėjo, nes kambarys, kuriame gyveno, buvo tarp vonios ir tėvų miegamojo – pačiame įvykių centre. Tokiomis akimirkomis telikdavo tikėtis, kad tėvai neįtrauks į ginčą ir savo atžalos. O jie tai daryti visad mėgo, bandydavo aiškintis savo santykius prieš savo vienturtę dukrą kaip prieš teisėjų kolegiją. Gal todėl Kamilė, nors jauna, buvo subrendusi ir visad jautėsi savo tėvų motina, o ne jų dukra. Tėvai skųsdavosi atskirai ir kartu, nuolat ieškodavo palaikymo, skleisdavo paskalas. Tokia situacija vargino, todėl motina-dukra norėjo kuo greičiau iš čia pabėgti, bet kol studijavo, tai buvo sunku padaryti. Daug vilčių teikė naujasis „pomėgis“. Kai pradėjo talkinti Rūtai, jos finansinė padėtis pagerėjo, tačiau nepakankamai, kad galėtų viena nuomotis butą.

Mintis užsiimti finansiniu dominavimu ar kokia kita dominavimo forma visai neviliojo, bet tai buvo būdas pabėgti. „Anksčiau ar vėliau teks tuo užsiimti, jei nori kaip nors susitvarkyti gyvenimą. Patirties yra į valias, klientūra irgi greit atsirastų, bet akivaizdu, jog toks gyvenimas pasmerktų nuolat šlykštėtis vyrais.“ Kamilė buvo labai išvaizdi mergina ir dėmesiu nesiskundė, tačiau jau dabar vyrų šalinosi. Kai bandydavo suartėti su kokiu patikusiu vaikinu, ją lyg šaltu vandeniu kas apipildavo.

– Bliat, kaip degina, – girdėjosi tylus šnypštimas iš už sienos.

Taip, tokie neadekvatūs realybės intarpai visad parazitavo Kamilės pasaulio periferijoje. Vieną sekundę mąstai apie seksualinio iškrypimo gilumas, kitą girdi kaip gydomas hemorojus. Gyvenimas tikrai spalvingas.

Sapno liekanoms galutinai išsisklaidžius, Kamilė lengvai pasimuistė ir pradėjo ieškoti telefono. Tamsiame kambaryje atsirado blausi šviesa, apšviečianti merginos veidą ir dalį kūno, lyg ji kabėtų kažkokioje suspenduotos būties terpėje, pusiau sukurta, pusiau nesanti. Žinoma, apie tai mąstyti nebuvo laiko, reikėjo skaityti žinutes, kurių buvo prisikaupę miego metu. Dauguma buvo nuo Rūtos, bet keletas nuo galimų klientų, kitos išvis neaišku, iš kur atsiradusios. Kažkas čia buvo ne taip, šis pasaulis, kuriame atsirado pabudusi iš sapno Kamilė, buvo kažkoks nepilnavertis. Gal jis visad toks buvo? Netobulas, nelogiškas, nenuoseklus, keistas, svetimas, painus, prieštaringas, klaidus, klampus, neaiškus, nebaigtas, iškraipytas, fragmentuotas, apgaulingas, netikras...

1.3x3.3

Emilijos rankos ir kojos kažkur dingo, apklotas tapo plonas ir visai nedidelis. Algis vis dar gulėjo susigūžęs ir bijojo išnykti, bet nieko daugiau nevyko. Viskas sustojo. O gal niekas net nebuvo pradėję judėti. Vieną akimirką jis gulėjo su savo mylimąja, o dabar guli... Kur bebūtų, ir bijo atsikloti galvą, nes nežino, ką pamatys. Gal, jei taip gulės, viskas praeis, gal viskas grįš į senas vėžes. Bet mintys apgaulingos; viskas, kas įvyko, niekur neišnyks, niekur nepasitrauks. Gyvenimas įsuko, numetė velniai žino kur, o jis net sureaguot nespėjo. Vieną akimirką odos receptoriai jautė moteriško kūno šilumą, o dabar jaučia tik šaltį.

Algį apėmė panika, jis gulėjo ir tylėjo, stengėsi nekvėpuoti, stengėsi nebūti, stengėsi išnykti, tai buvo per daug šiurpu. „Apėmusi baimė tokia didelė, kad suaugęs vyras net iš po paklodės negali išlįsti. Atrodo juokingai, bet tokia baimė egzistuoja, o kad ją nugalėtum, reikia postūmio, tokio pat agresyviai svetimo. Vieną baimę gali nugalėti tik kita“, – Algis bandė save raminti, kol į subjektyvų pasaulį neįsibrovė objektyvi realybė.

– Ei, nemiegi, – pasigirdo vyriškas balsas kažkur virš jo.

Pagal aplinkybes Algis turėjo tylėti, bet kažkodėl kūną apėmęs maudulys pražiodino burną ir išjudino liežuvį:

– Ne. 

Balsas nedrebėjo, skambėjo gana natūraliai, lyg tamsoje po šia antklode jo savininkas gulėtų jau ne pirmi metai.

– Paklausyk, kas už sienos dedasi, – pasakė balsas.

Už sienos sklido kažkoks šurmulys, lyg kažkas šlamėtų, lyg kažkas aimanuotų.

– Kas ten, po velnių? – paklausė Algis, vis dar užsidengęs užklotu.

– Ten naujokėlis. Juk sakiau, kad tau pasisekė patekti į kamerą su manim, o tai dabar būtum jo vietoje, su tais dviem sunku būtų užmigt.

„Kamera“, – nuskambėjo Algio galvoje, – „Kamera, nejaugi aš sėdžiu kalėjime?“. Sustirusios rankos nutraukė nuo veido apklotą ir pamatė nedidelę celę su langu galvos pusėje ir grotuotomis durimis kojų pusėje. Šalia durų stovėjo tualetas, o prie sienos priešais stalas su keliomis knygomis ir krūva lapų. Pats Algis gulėjo ant dvigulės lovos, apačioje. Ir vos spėjo apžvelgti prastai apšviestą patalpą, pamatė nuo viršutinės lovos krašto svyrančias kojas.

– Gal parūkom? – paklausė kažkas, sėdėjęs viršuje.

– Gerai, – automatiškai, nevalingai atsakė Algio balsas.

Vyriškis nušoko, nusišypsojo ir prisėdo ant kėdės, stovinčios šalia stalo. Algis atsisėdo ant savo lovos krašto ir iš po pagalvės išsitraukė cigaretes. Vyriškis pasiėmė saviškes ir abu kameros draugai užsirūkė.

– Žinai, aš iš pradžių maniau, kad jie į kamerą man nasėdką įkišo, – pasakė vyriškis.

– Nesupyk, bet aš maniau, kad mane pasodino pas nasėdką, – įtraukė dūmą Algis.

– Tai kam tada išsipasakojai taip greitai? – paklausė surimtėjęs vyras, greičiausiai teisiantis pašnekovą už aplaidumą.

– Sužinojau, kad tavo reputacija švari.

– Greitai, klausyk, daug greičiau už mane.

– Turiu savų kanalų.

– Ir kas tie tavo korišai?

– Algirdą pažįsti?

– Girdėjau.

– Su juo paaugliais būdami degtinę rydavome, paskui pats žinai, ką darėm, o galų gale jis sėdo, o aš išvažiavau. Bet pasaulis mažas, vėl suvedė. O jis čia jau seniai, ketvirtus metus iš savo penkiolikos tupi, žino kas ir kaip.

Algis kalbėjo žinodamas, kad jį tuoj pagaus meluojantį, nes jis tą ir darė – melavo. Kūrė šitą farsą jame gyvendamas. Norėjosi rėkti, klykti, o rankos vis ramiai kėlė cigaretę ir plepėjo apie Algirdą. Niekas šiose patalpoje neatrodė natūraliai. Viena celė buvo matoma pirmą kartą, o kita – jo kūnas, seniai pažįstama, tik visiškai nepavaldi. Jo sąmonei teliko stebėti kas aplink darosi ir toliau tikėtis, jog žodžiai virs tiesa.

– Algirdas mane pasitiko kaip ne kaip, kad ir koks spalvingas mano gyvenimas, čia aš pirmą kartą, bet greičiausiai teks priprast. Nori, nenori – dvylika davė.

– Nieko baisaus, jei su Algirdo chebra trinies, išeisi už septynių už gerą elgesį, pasportuosi, palavinsi įgūdžius, o paskui ištrūksi daug aštresnio proto. Svarbu: nenutrūk nuo grandinės, mūsų darbe tai kvailiausia, ką galima padaryti.

– Mūsų darbe? Tave čia juk už ekshibicionizmą patupdė.

– Neįžeidinėk, juk žinai už ką anksčiau sėdėjau. Neatrodo, kad kažkaip stinga koreliacijos tarp ekshibicionizmo, sunkaus sveikatos sutrikdymo, išprievartavimo ir pasikėsinimo nužudyti?

– Nori pasakyt, nekaltai sėdai?

Abu vyriškiai nusijuokė.

– Būtent taip ir yra, aš tame miškelyje laukiau vienos mergos, kad ją išmėsinėt galėčiau, įsivaizduoji, kaip nustebau, kai paaiškėjo, kad šitame pačiame miškelyje gaudo serijinį smaukytoją. Aš orus žmogus, bet ne debilas, žinau, kad geriau sėsti už viešą masturbaciją, nei už pasikėsinimą nužudyti. Be to, viduje dauguma ir taip žino, kad prie manęs geriau nelįst. Koks nors prašalaitis pirmą kartą sėstų už bybsmauką, jį greit į gaidžius nugrūstų, automatiškai, o man tai kas, pas mane čia vieni draugai.

– Aš taip ir maniau, kad tu irgi žinai, ką tai reiškia, iš akių matėsi.

– Būtent, kad ir kiek stukačiui cigarečių į letenas kištum, jis niekad padoriai nesuvaidins tokio žvilgsnio.

– Kas buvo tavo pirmoji?

– Mergiščia vardu Virginija. Ji dar nekalta buvo, kai ją pagavau. Įsivaizduoji, Virginija, nuo žodžio Virgin, nekalta.

Abu vyriškiai nusijuokė.

– Suprantu, tu jos tokia nepalikai.

– Nė vienos nekaltos skylės brolau, nė vieno nenučiuožinėto lopinėlio. Jos pizę atgręžiau kaip reikiant, o paskui ir subinę. Dar dvi savaites man čiulpė, o paskui nežinau, kažkaip supratau, kad paleist tai negaliu.

– Žinau ką turi omenyje.

Algiui darėsi vis baisiau, nes jis tikrai žinojo ką pašnekovas turi omenyje, jis net prisiminė kaip... Kaip... Tai darė, ne kartą. Prisiminė, kokį pasitenkinimą pajuto suvarydamas peilį tiesiai į sėdmenis. Mergina vis rėkė ir rėkė... Sąmonė norėjo vemti, o kūnas sėdėjo ir šypsojosi, traukė dūmą ir jo akių vyzdžiuose blizgėjo pjaustomos merginos kūnas, ausyse skambėjo klykimas, kriokimas, veblenimas, o galų gale tyla. Algis vis šypsojosi ir šypsojosi, ir vis skaičiavo akimirkas. „Dar viena ir išprotėsiu, dar viena ir išprotėsiu, negaliu, negaliu, negaliu, negaliu...“

– Kai vedžiausi ją link tos apleistos pieninės, žinojau, ką darysiu, bet, velniai rautų, koks jaudulys buvo apėmęs, nepakartojama. Ir truko vos akimirką, vos akimirką ir tu supranti, kad tos žaizdos neužgis, kad kekšė gargaliuos, gargaliuos ir numirs arba užspringusi, arba nuo nukraujavimo, arba nuo šoko. Magiška akimirka. Aš taip ir prastovėjau prie stingstančio lavono gal kokias dvi valandas. Nuostabu, koks gyvybingas žmogaus kūnas. Tada aš dar buvau visai jaunas, nepatyręs, nežinojau, kad aistra greit išblės, kad reikės vis daugiau, bet su trupučiu vaizduotės ir kantrybės viskas dar prieš akis.

Kęstas atsiduso vyriško aimanavimo fone, sklindančiame iš gretimos kameros, ir užsitraukė paskutinį dūmą.

Emilija pjaustė morką, tiesiog stovėjo aptriušusio buto aptriušusioje virtuvėje ir pjaustė morką. Kokio velnio pjaustė, kur ruošėsi tą morką grūsti?

Ji suprato, kad buvo tiesiog brutaliai išplėšta iš tos lovos, iš to svetimo buto, iš Algio glėbio. Kažkas sujungė du filmus. Vienas kadras buvo du gulintys žmonės po apklotu, o kitas kadras buvo Emilija, stovinti ir pjaustanti svetimą morką.

Šįkart nebuvo jokios abejonės, ši vieta buvo visai svetima. Jokių dalinių patirčių, jokių dalinių prisiminimų. Ji tiesiog stovėjo svetimoje virtuvėje ir taškas. Bet kažkodėl ir toliau pjaustė tą prakeiktą morką.

Šalia stovėjo puodas iš kurio virto garai, tad tapo akivaizdu, kad morka skirta sriubai. Bet toks „paaiškinimas“ nieko nepaaiškino. Nes juk nepaaiškinama buvo tai, kodėl ji pjausto sušiktą morką, kodėl nemeta peilio į šalį, nemeta prakeiktos morkos ir nepradeda bėgti, o visa kita buvo niekai. Nieko nereiškė kvailas kalendorius ant sienos, sena sovietinė viryklė, klibantis stalas, kretantis šaldytuvas, alaus buteliai po palange, ant viso šio detalių kupino pasaulėlio Emilijai buvo visiškai nusispjaut. Bet ji jame buvo įkalinta, tai buvo pagal užsakymą paruošta, individuali celė.

– Kur prakeiktas tepalas? – kažkas užriko iš už sienos.

– Iš kur man žinot, kur tas tavo šiknos tepalas, – savo nuostabai užriko namų šeimininkė.

Balsas nutilo, paskui pasigirdo bruzdesys ir gailus skausmo kupinas urzgimas. Emilija baigė pjaustyt morką, todėl pradėjo pjaustyt bulvę. Rankos graibė tuos nuluptus šakniavaisius, o vidus tiesiog drebėjo iš šleikštulio. Kas galėjo būti bjauriau? Ji buvo įkalinta šiame kūne, savo kūne, tame pačiame, kurį turėjo anksčiau, bet dabar jis buvo patalpintas į visiškai svetimą erdvę, į visiškai svetimą siužetą.

Kažkur bute pasigirdo atveriamų ir vėl užveriamų durų garsas, tada žingsniai, dejavimai. Netrukus į virtuvę įvirto praplikęs, bedantis, pageltęs vyriškis, apsirengęs vien pantalonais ir berankoviais marškinėliais. Supuvus žmogysta priėjo prie Emilijos, pabučiavo į žandą ir paklausė:

– Kas vakarienei, zuiki? – skambėjo apsinešęs balsas, akivaizdu, kad vyriškis buvo girtas.

– Balandėliai, – piktai atrėžė gaspadinė.

– Vėl? Moterie, tu mane numarinsi tais kopūstais, – nusijuokė vyriškis ir atsidaręs šaldytuvą išsitraukė butelį alaus.

– Taip, vėl, jei nori ko prašmatnesnio, gali pas vieną iš savo mergų nubėgt, – gana abejingai atsakė bulvę pjaustančio kūno burna.

– Nereikia tik vėl čia pradėt, kas su manim guls, tuo labiau, kas man gamins, tu, pupuli, pas mane viena vienintelė.

– Kaip matau, šiandien sunki diena, – su pašaipa ištarė bejausmė mėsa.

– Nereikia tik kalbų apie alkoholį, – delnu veidą užsidengė vyriškis.

– Nereikia kalbų apie moteris, nereikia kalbų apie alkoholį, balandėliai nepatinka, ką tu tada išvis čia veiki? Sėdi ir zyzi kaip uodas man į ausį.

– Šiandien buvo proga.

– Tau visad būna progų, vieną dieną gimtadienis, kitą dieną vardadienis...

– Šįkart tikra proga, Kęstas sėdo, – Vyriškis padarė trumpą pauzę ir kambaryje stojo tyla.

– Kaip tai sėdo, kur?

– Kur, kur! Kur prokuroras sodina – į kalėjimą sėdo. Šiandien buvau aplankęs, todėl ir vėlavau, ne pas mergas buvau, o pas Kęstą, kurį patupdė žinai už ką? – virtuvėje tvyrojo tyla. – Už pimpalo tampymą viešoje vietoje, – pasigirdo dirbtinis, pašaipus juokas. – O aš su tuo suskiu iš vieno butelio gėriau. Net nežinau, kokio velnio aplankyt nuėjau. Parašė man ir paprašė grąžint skolą. Sako, nenešk bapkių, nes neleis paimt, o atnešk geriau du blokus pigiausių rūkalų. Atrodytų, šiukšlė, ne žmogus, bet skolą grąžint juk reikia. Štai ir nuėjau, sėdi kaip visad, pasakoja man, kad pagavo jį visai nekaltai, sumaišė, o gal tiesiog padarė atpirkimo ožiu. Na, žinai, tipo, kad parodytų, jog dirba, jog gaudo iškrypėlius. Tikėt juo, netikėt, velniai žino. Bet kad nuėjau, tai ir paplepėjau, sako, patupdė į normalią kamerą, su normaliu bachūru, ne į kokį gaidyną. Koks gi to pacano vardas, sakė už žmogžudystę sėdo... Kaip jis ten... Algis...

Emilijos sąmonė staiga sustingo, ji iškart suprato, jog tai nėra atsitiktinumas, tai tikrai tas pats Algis, tas pats iš to buto, tas pats vaikystės draugas, vaikystės, kurios net nebuvo. Buvo būtina jį pamatyti, susisiekti, tai buvo kažkas, ką reikėjo padaryti. Jokių kodėl, kam, kaip neegzistavo, buvo tik deganti būtinybė. Tačiau kūnas nė nereagavo į sąmonės ryžtą, tik sužėrė bulvę į puodą ištardamas:

– Neik ten daugiau, paskui dar pamanys, kad ir tu koks iškrypėlis, žinai, tie išsigimėliai visad savo bendruomenes kuria, kaip tie pedofilų klanai, per televizija apie juos tik tešneka.

– Žinau, tiesiog skolą grąžinau, o dabar gali nors ir nachui eit.

– Tu su tom savo skolom. Geriau jau nieko nebūtum gražinęs: ir pinigų daugiau, ir ištvirkėliam mažiau patogumų.

– Gal tu ir teisi, zuiki, kaip visad, bet dabar jau šaukštai po pietų.

Romas nusijuokė ir greičiausiai nuėjo į miegamąjį. Tačiau tuo šurmulys nesibaigė. Užsidarius miegamojo durims atsivėrė kitos durys ir pasigirdo stiprus trinktelėjimas. Iš miegamojo atsklido balsas:

– Giedre, kiek kartot, netrankyk durų.

„Vadinas, ir ji čia“, – su šia mintimi į virtuvę įbėgo Giedrė, jos akys buvo kupinos siaubo, drebėjo, bet kūnas liko pasitikintis savimi ir stabilus.

– Ačiū Dievui, kad bent tu čia. Aš ką tik dešimt minučių kalbėjau su kažkokia moterimi, kuri vis skiedė man apie mazochizmą, rimbus ir falo imitatorius, vyrų dulkinimą ir... – atrodė, kad Giedrė tuoj pravirks, bet pavaldžios jai buvo tik akys ir burna, ašarų liaukų surogatinė dukra nekontroliavo. – Kas čia, po velnių, darosi, kur mes?

– Neįsivaizduoju, bet mums dar pasisekė.

– Pasisekė? Tu gal juokauji.

– Žinai, kur atsidūrė Algis, na, pameni, mano vaikinas?

– Kas toks?

– Nesvarbu. Vienu žodžiu, Algis iš ten, iš kur ir mes, ir jis atsibudo kalėjime.

– Šūdas, šūdas, šūdas, ką daryt? Ką, po velnių, daryt, reik iš čia nešdintis.

– O kaip, aš prieš tai net kalbėt negalėjau, tik tau atėjus atgavau šią dovaną.

Miegamajame pasigirdo girgždantis čiužinys, o netrukus virtuvėje vėl pasirodė plika Romo galva.

– Paduok alaus, – pasakė jis, kreipdamasis į Giedrę.

– Gerai, tėt, – ištarė pavaldus balsas, o pavaldi ranka padavė butelį.

Romas išėjo keistai žvilgtelėjęs į abi merginas. Jam nekėlė jokios nuostabos, kad jo žmona ir jo dukra beveik tokio pat amžiaus ir kad abi net labai gražios, Romo suvokimas veikė automatiškai.

Jam išėjus, prabilo Emilija:

– Ryt, kai tas padaras išeis į darbą, mes eisim į kalėjimą pas Algį.

– Gerai, – teatsakė Giedrė, kurios akyse vis dar švietė tas priverstinis, kūno išspaustas žodis „tėt“.

Iš pradžių Pašos šiknaskylė kraujavo, paskui išsiversdavo į išvirkščią pusę ir vėl kraujavo, o tada tapo elastingesnė ir prisitaikė prie patiriamo smurto. Kai jam TAI darydavo Rūta, visad būdavo malonu, nes nebuvo jokios prievartos. Žinoma, smurtas buvo, bet jis buvo sutartinis, be to, šeimininkė nesistengė specialiai žaloti. Ji visad naudojo lubrikantą ir falo imitatorių dydį keitė laipsniškai, nuosekliai.

Saulius su Marku, deja, tokio švelnumo nerodė. Vos patekęs į kamerą, Paša buvo suspardytas ir įbaugintas. Šiaip jis nebuvo lengvai įbauginamas žmogus, kalėjimo kontingentas jam kaip vagiui buvo pažįstamas, bet kadangi teismo proceso metu liudijo Rūta, jį pasodino su kitais iškrypėliais ir pažemino statusą. Kas kalėjime rimtai ir su pagarba žiūrės į žmogų, kuriam patinka, kai jį kruša per užpakalį guminiu pimpalu? O tai, kad sėdo už žmogžudystę, nieko nebereiškė. Niekas čia nieko nereiškė. Jei nusižengei atitinkamoms taisyklėms, buvai žlugęs, toks Paša ir buvo – žlugęs.

Pasitikti niekas nepasitiko, o kai įžengė į kamerą, jį pasveikino du gražuoliukai, statutiniai gaidžiai, kurie ir krušo vargšą žudiką be lubrikanto, be sutikimo, be papildomo naratyvo jau nežinia kiek laiko.

Tie du eržilai tikrai turėjo potencijos ir noro kruštis, lyg tokiomis sąlygomis būtų pajutę laisvę. Nuolat šlaistėsi dviese ir mėgavosi kiekvienu smurto ar kančios atvaizdu. Markas su Saulium kankino ne vien Pašą, bet ir kitus gaidžius bei šliapas. Galima sakyti, net darė bispridėlą ir normalūs bachūrai, pagal viską, turėjo juos gerai pamokyti, bet niekas nieko nemokė. Tie du pedikai bėgiojo ir krušo visus iš eilės, o Pašą ir be eilės, nes jis visad buvo po ranka.

Iš pradžių Paša bandė gintis, bandė atsidaužyti kumščiais, taburetėm. Pirko visokius prakeiktus savadarbius peilius, kad papjautų gandonus, bet jam nuolat nesisekė, jį nuolat nugalėdavo, o po eilinio pralaimėjimo visad laukdavo saldus pabudimas su bybiu šiknoje ir burnoje.

Taip pabudo ir pirmą kartą. Paskutinis svarus prisiminimas iki patenkant čia buvo kaip jis įsilaužia pas Rūtą į butą, o tada bybys burnoje ir svetimi prisiminimai. Žinoma, Paša nelabai suprato, kas čia įvyko, vieną akimirką daugiabučio bute slampinėjo po tamsius kambarius, o kita še tau. Norėjosi rėkti, kad čia kažkas ne taip, kad visa tai klaida. Bet jis net nežinojo už ką sėdo, tik žinojo, kad kiti žino. Žinojo, kad Rūta davė parodymus byloje, ir viskas, kad ir ką tai reikštų. O visa kita velniai žino, ką reiškė. Gal nieko? Gal gyvenimas toks ir yra? Viena akimirką tu ten, o kitą čia, gal visi gyveno taip, bet tada kodėl pateko čia, kodėl ne į Bahamų salas pas įdegusias valdoves? Kodėl atsidūrė su šiais dviem recidyvais? Juk jokios logikos už tokių šuolių nebuvo. Gal tai buvo paprasčiausias atsitiktinumas, gal sėkmės reikalas? Vargšas Paša jautėsi nuskriaustas likimo, kurio sampratos nė nesuprato ir dažniausiai daužydavo snukius tiems, kurie panašius žodžius naudojo savo leksikone.

O dabar jam kaip tik trūko kokio panašaus išminčiaus, kad paaiškintų, kas, po velnių, dedasi. Bet aplink vienintelis pažįstamas buvo tik Kęstas, kuris pats sėdo už ekshibicionizmą, bet žiūrėjo į savo buvusį bendradarbį kaip į padugnę. Vis slampinėjo su tuo Psichu Algiu, kurio reputacija buvo išvis siaubinga, bet niekas apie tai garsiai nekalbėjo, tik šnibždėjosi. Sklido kalbos, kad Algį pagavo su aukštyn kojom pakabintu lavonu vonioje, su nupjautomis kojomis ir rankomis, bet kokio velnio tada jam davė vos dvylika metų?

Tačiau pats keisčiausias įvykis laukė netolimoje ateityje, kai jį pakvietė į lankymo kambarį. Ten neva kažkas laukė: artimieji, o gal draugai. Pats Paša nežinojo, kad tokių turi ar bent jau neatsiminė, bet jei jau prižiūrėtojas pasakė eiti – jis ėjo. „Vis ne kameroje su tais dviem pedikais“, – galvoje vis sukosi išvada.

Laukiamajame sėdėjo tik jis ir Algis, žinoma, prie atskirų stalų. Algis buvo kažkoks nurimęs, nebe toks piktas, nebe toks agresyvus, panašesnis į paprastą vyriškį, nerimastingai besižvalgantį aplinkui. Tas pabaisa kartais žvilgtelėdavo Pašos pusėn ir šis nusukdavo savo akis, nes bijojo, kad netaptų taikiniu. Kas ten žino, gal čia ir radosi, kad būtų išmėsinėtas mentų pramogai.

Bet viskas klostėsi visai kitaip. Netrukus į laukiamąjį įėjo dvi merginos, abi labai išvaizdžios ir prisėdo prie Algio stalo. Viena apkabino ir pabučiavo, o kita tik žvalgėsi ir atrodė, jog tuoj išprotės iš siaubo patiriamo kiekvieną akimirką, lyg smegenis skalautų vien skausmo ir kančių vaizdiniai.

– Kaip gera tave matyti, – pirmasis prabilo Algis, beveik verkdamas.

– Nepaleisk manęs daugiau, – prie jo glaudėsi mergina.

– Aš... aš... Atsimenu dalykus, kurių neturėčiau atsiminti,– - vyriškame balse skambėjo baimė ir nerimas.

– Kokius dalykus? – iškart paklausė draugė, sėdėjusi atokiau.

– Aš prisimenu, kaip žudžiau ir kankinau žmones, daug žmonių, dešimtis, gal šimtus, visus juos sukapodavau į gabalus suvyniodavau į plėvelę, o naktimis išveždavau ir miške degindavau benzinu, kol net kaulų nelikdavo.

Kiek atsitraukusi Emilija pažvelgė į mylimąjį, kurį buvo apsikabinusi.

– Tai netiesa, tai fiktyvūs prisiminimai, aš irgi tokių turiu, ir ji turi, – Emilija galva mostelėjo į Giedrę.

– Aš pamenu, kad mes su tokia Rūta užsiimdavome seksualiniu dominavimu, ji turėjo tokį vergą, vardu Paša, kuris paskui užmušė savo bendradarbį Vanią, nes tas sužinojo viską apie jo iškrypimus. Aš prisiminiau, kaip tą Pašą kankindavau, plakdavau rimbu, spardydavau sėklides, net pamenu, kad tai man sukeldavo malonumą. Bet taip buvo tik kol kalbėjausi su Rūta telefonu, kai ryšys nutrūko, iškart supratau, jog esu įkalinta savo kūne.

Giedrė baigė pasakojimą ir nusipurtė apimta šleikštulio priepuolio. Nebuvo jokio noro apie tai kalbėti, bet visus juos jungė kažkas bendro, tad teko apie tai prisiminti. Giedrei teko kategorizuoti savo atmintį į realią ir fiktyvią ir tai buvo siaubingai bjauru. Žvilgsnis pradėjo klaidžioti po patalpą. Nebesinorėjo žiūrėti į Emiliją ir Algį, nes tai kėlė pavydą. Įsimylėjėliai bent surado vienas kitą šioje veidrodžių karalystėje, o ji, ką turėjo ji?.. Bet tada žvilgsnis užkliuvo už Pašos, spoksančio į trijulę įdėmiai ir beveik obsesyviai. Giedrės baimei jis atsistojo ir priėjęs ištarė:

– Aš esu Paša.

Ir tikrai, tai buvo Paša, Giedrė buvo tikra, ji atsiminė šį veidą, šį balsą. Tas akis, tą nusižeminusią vergo išraišką, viską. To buvo per daug. Ji nebegalėjo pakęsti, kad Giedrės „aš“ buvo prievartaujamas jos kito – Kamilės „aš“. Savo desperacijos akimirką, lyg baisiame sapne Giedrė suspigo. Tik nežinia, ar garsas sklido.

***

Mansardoje ant supamųjų krėslų sėdi trys plikiai ir supasi.

PIRMASIS PLIKIS. (Neatsisukdamas į pašnekovą ir labai vangiai, lyg norėtų miego) Tai vadinas sumaišei kortų kaladę.

ANTRASIS PLIKIS. (Ieškodamas kažko ant tuščių grindų) Taip.

PIRMASIS PLIKIS. (Giliai šnirpštelėdamas ir tuo pat metu ieškodamas ant krūtinės marškinių kišenės) O kodėl?

TREČIASIS PLIKIS. (Prabudęs iš gilaus snaudulio ir krapštydamas akis) O kodėl sumaišė kortų kaladę, kodėl ne mahjong‘o kaladėles?

ANTRASIS PLIKIS. (Visas susirietęs, glostydamas grindis lyg aklasis) O kodėl ne, gyvenimas banalus, tai kodėl jo nepadaryti įdomesniu.

TRČIASIS PLIKIS. (Susiraukdamas ir pasikasydamas tarpkojį) Tai gyvenimą verta sušikt vien tam, kad jis taptų įdomesnis?

ANTRASIS PLIKIS. (Glostydamas rankomis grindlentes) Taip.

TREČIASIS PLIKIS. (Žagtelėdamas) Bet nuo tokios kaitos gyvenimas nepasidarys geresnis.

ANTRASIS PLIKIS. (Ant tuščių grindų randa butelį degtinės ir nusišypso) O jis ir neturi pasidaryti, tarp įdomumo ir gerumo koreliacija nebūtina.

PIRMASIS PLIKIS. (Vis tapšnodamas per kišenę) O kodėl Romas, Kęstas, Saulius ir Markas nemato, kad pasaulis pasikeitė?

ANTRASIS PLIKIS. (Lėtais judesiais atsukdamas butelio kamštelį) Gal todėl, kad vieno žmogaus pokytis kitam žmogui tėra banali kasdienybė arba reikšmės neturintis įvykis. Pavyzdžiui, vakar mirė tavo senelis ir šiandien tu autobusu važiuoji į jo laidotuves, tavo pasaulis pakito, o štai visiems bendrakeleiviams tai tik paprastas, niekuo neišsiskiriantis pasivažinėjimas. Vienas iš tų, iš kurių atmintyje nelieka nieko. Tiesiog tuščia vieta.

Pirmojo ranka sugriebia cigaretes ir prisirūko, Antrasis pagaliau atsidaro butelį ir gurkšteli degtinės, trečiasis užmiega ir pradeda knarkt. Priešais tvyro balta tuštuma.

***

Tamsiame kambaryje tvyrojo ramaus miesto kampelio atmosfera. Kažkur už sienų važinėjo autobusai, automobiliai, vaikščiojo minios žmonių, kartais pasigirsdavo signalai, piktesni šūksniai. Šiame uždarame erdvės lopinėlyje negalėdamas pajudėti gulėjo Petras. Paskutinis prisiminimas jo galvoje buvo baras, kuriame sėdėjo su Giedre ir Antanu. Greičiausiai gėrė alų, šotus ir visas kitas nesąmones, kol sąmonė galutinai apleido kūną ir šis magiškai atsidūrė namie. Greičiausiai tai buvo vienas iš tų girtų vakarų, kai grįžti namo, bet pačios kelionės nepameni. Po tokių visad seka galvos skausmas, skambinėjimai sugėrovam ir bandymas susigaudyti kas gi įvyko.

Būtent tokių minčių apsėstas Petras gulėjo, o gal sėdėjo, o gal sėdėjo pusiau gulomis, buvo sunku nuspręsti. Vienaip ar kitaip padėtis buvo neįprasta. Keisčiausia buvo tai, kad kūnas negalėjo pajudėti. Šiokie tokie poslinkiai buvo įmanomi: raumenys vis dar valingai įsitempdavo, Šiek tiek krutėjo dubuo, paslankus buvo ir kaklas, bet didesnės amplitudės judesiai buvo neįmanomi. Tai kėlė nerimą, bet panikai dar buvo ankstoka. Gal tai buvo tik vienas iš tų miego paralyžiaus atvejų, kuriuos Petras atsiminė ir neatsiminė vienu metu. Situacija tikrai buvo ambiavalentiška.

Dar penkios minutės ir Petro mintyse jau būtų pradėję želti paranojos daigai, bet gana netikėtai kambarį apšvietė šviesos ruožas, sklindantis iš koridoriaus. Prieš akis atsirado gražus medinis rėmas, kuriame matyti drabužių kabykla, nedidelis minkštas suolelis, veidrodis. Grindys buvo padengtos parketo imitacija, o sienos neįprastai lygios, lyg tinkuotos profesionalių, negeriančių statybininkų. Tačiau svarbiausia buvo tai, kas įvyko vos kelios akimirkos po šviesos įžiebimo. Iš nematomos erdvės už durų rėmo į koridorių kaip į sceną įžengė gal trisdešimties metų moteris, atrodanti kaip iš marmuro nulieta Venera. Ji nusimetė savo kailinius ant suolelio ir Petras pamatė nuostabią taliją, ilgas kojas, kurias nepažįstamoji pasilenkusi paglostė ir vesdama lengvus pirštų apskritimus pažaidė lygia, juodomis pėdkelnėmis aptraukta oda.

Petras, žinoma, susijaudino ir laukė kas vyks toliau. Iškart kilo daug prielaidų: kad tai sapnas, o gal paprasčiausias viešnamis, o gal vis dėlto rojus? Kol Petras samprotavo, dama, apsirengusi juodai, nusiėmė batelius ir išnyko, o vietoj jos atėjo tokio pat dailaus sudėjimo, daug jaunesnė mergina, ši irgi nusiėmė striukę, nusiėmė batelius ir prieš veidrodį išrietė savo dailų užpakaliuką. Jaunesniajai viliokei staipantis prieš veidrodį grįžo vyresnioji draugė ir atsuko jai nugarą. Jaunesnioji atsegė suknelę, kuri nuslinko nuo savininkės kūno kaip plunksna, nukrisdama ant grindų be jokio garso. Dama liko vien su liemenėle, juodais apatiniais bei prisegamomis pėdkelnėmis.

Po šios procedūros nepažįstamoji vėl dingo užkulisiuose, o jaunoji gana nekaltai nusisegė savo juodą sijonėlį ir Petras pamatė dryžuotas kelnaites, derančias su ilgomis, kelius siekiančiomis kojinėmis. Tada mergaitė nusisegė savo palaidinę ir... Stebėtojas nurijo seiles... Jokios liemenėlės. Nedideli speneliai ir idealios formos krūtys buvo tiesiai prieš godų žvilgsnį. Petras pajutęs karščio bangą bandė pajudėti, bet jam nieko neišėjo. Apimtas deginančios aistros norėjo griebti tą paauglę ir staiga pačiupęs patenkinti savo troškimus, bet jam vis trukdė. Tačiau kas?

Vos tik mergina dingo iš regos lauko, Petras apžvelgė kambarį. Sienos buvo juodos, viename kampe stovėjo kažkas panašaus į sostą, šalia kurio buvo numestas rimbas. Prie kitos sienos stovėjo sofa, o šalia jos knygų lentyna. Ant sofos mėtėsi pavadėlis, o ant lentynos antkaklis. Viskas atrodė kažkaip svetima, kažkaip keista. Tokiose vietose Petras ne tik kad nesilankydavo, bet niekad apie jas ir nemąstė. Galų gale apimtas nerimo pažvelgė į savo rankas, kurios buvo įspraustos į medinio rėmo angas. Žvilgsnis nubėgo link kojų, šios irgi buvo sukaustytos taip, kad užpakalis kyšotų ties pačiu kraštu. Kūnas buvo praskėstas, gulėjo ant medinio paviršiaus ir buvo visiškai nuogas. Pirma apėmė gėda, bet netrukus, pajutus kaip kūnas beviltiškai muistosi negalėdamas ištrūkti, atslinko panika.

Fizinė jėga nedavė jokio rezultato, tad Petras pabandė rėkti, tačiau burna teskleidė keistus gargaliuojančius garsus. Širdies ritmas padažnėjo, raumenys įsitempė, ausys įsiklausė. Kažkur už durų staktos girdėjosi žingsniai, kurie vis artėjo. Netrukus kambaryje įsiplieskė šviesa.

Petras trumpam apako, bet greit atgavo regą ir pradėjo dar garsiau gargaliuoti, stebėdamas kaip po kambarį vaikšto nepažįstamosios ir su šypsenomis veiduose žiūri į prakaituotą ir panikos apimtą vergą. Ir tada, pačią prasčiausią akimirką, žvilgsnis nukrypo į anksčiau nepastebėtą lentyną, pastatytą iš kairės. Ant jos gulėjo raudoni kamuoliukai, skirti užkišti burnai, stovėjo juodi falo imitatoriai, lubrikanto buteliukai, gulėjo juodi diržai su styrančiais įvairiaspalviais sintetiniais pimpalais.

– Ar jis buvo blogas berniukas? – paklausė vyresnioji, dabar dėvinti korsetą ir savo juodus plaukus susirišusi į uodegėlę.

– Labai blogas, jis nemoka laižyti, visai, visai, – jaunesniosios merginos balsas buvo infantilus. – Jis buvo labai, labai blogas berniukas, tikras paršas, nežinantis kaip reikia tenkinti princeses.

Jaunoji priėjo prie Petro ir brūkštelėjo pirštais per šiurpstančią odą, veide vis išlaikydama tą mielą vaikišką šypseną ir kartais nusijuokdavo savo baltais dantukais prikasdama smulkų rodomąjį pirštuką.

– Tai ką, šunie, – vyresnioji gana rimtu balsu kreipėsi į kalinį, – pasirodo nepasimokei, žinai, kas būna mokiniams, kurie lėtai mokosi? Mokinius, kurie blogai atlieka savo pareigas ir šunis, kurie blogai laižo, tenka nubausti. Ar ne tiesa? – paskutiniu klausimu ji kreipėsi į savo jaunąją asistentę.

– Taip, jį reikia nubausti.

– Bet kaip? – paklausė šeimininkė.

– Mmmmm, – prisidėjusi pirštą prie lūpų ir žvelgdama į lubas mykė jaunesnioji, – kastruoti! – sušuko laimingai ir pradėjo ploti katučių.

Petro akys išsprogo, o širdis, atrodė, tuoj sustos. Jis pradėjo švokšti ir cypti, bet iš savo šeimininkės sulaukė tik griežtos komandos:

– Tylėk, šunie.

Abi merginos priėjo prie kankinimų lentynos ir jaunesnioji išsitraukė dideles žnyples. Vyresnioji tuo metu pradėjo segtis kažką panašaus į diržą, o kai operacija buvo baigta, jos papilvėje kabojo vienas iš anksčiau matytų sintetinių pimpalų. Šeimininkė atėmė iš padėjėjos žnyples ir atsainiai numetė jas ant lentynos.

– Gal dar ne šiandien, kol kas mes jį nubausime kitaip, o jei ir šios pamokos neišmoks, tada blogą šunį teks kastruoti.

Jaunesnioji truputį nuliūdo ir taip pat pradėjo segtis diržą, o tuo metu mentorė lubrikavo dirbtinį falą. Petras visą šį laiką tylėjo kaip paklusnus šuo, ne todėl, kad to norėjo, o todėl, kad negalėjo kitaip elgtis. Prakaituotas kūnas įsitempė ir tik nepastebimai virpėjo, lyg krečiamas šalčio.

Jis gulėjo ir negalėjo pajudėti jau tris valandas. Kūnas neseniai buvo perkeltas ant neštuvų ir dabar judėjo linguodamas link greitosios pagalbos automobilio.

– Žinot, aš čia gyvenu jau trisdešimt metų, bet tokio sužvėrėjimo dar neteko matyti, – kalbėjo kažkoks senstelėjęs vyriokas, greičiausiai padedantis nešti neštuvus.

– Galiu kaip paslaptį jums pasakyti, žinoma, jokia tai paslaptis, bet vis vien, tokių atvejų kaip šis išties pasitaiko gana dažnai. Žmonės visad buvo agresyvūs, vieni tik tai slepia, o kiti ne. Atrodytų, normalus žmogus, o užplaukus delyrui štai ko pridaro, – greičiausiai tai buvo slaugo balsas.

– Anksčiau tokių dalykų nebuvo.

– Buvo, tik jų niekas neafišavo, be to informacijos sklaida nebuvo taip toli pažengus. Žmonės visad žudė vieni kitus dėl keisčiausių priežasčių.

– Žmonės to nedaro, taip elgtis gali tik žvėrys.

– Žvėrys nežudo iš sadistinių paskatų.

– Gal jūs ir teisus.

Nė vienas iš kalbančiųjų nebuvo teisus, nes Ivaną nužudė ne iš sadistinių paskatų, o iš baimės ir įniršio nekenčiamos savybės projekcijai. Kaip visad tai niekam nerūpėjo. Visi dirbo savo darbus. Antanas dirbo greitosios pagalbos slaugu, Jovita gydytoja, o Petras vairuotoju, deja, pastarojo šiandien nebuvo. O štai lavono pareigas šiandien užėmė Ivanas. Savanoriškai šių pareigų neapsiėmė, bet jo niekas ir neklausė.

Lavonas įkeltas į greitosios vidurius jautė automobilio virpesius, keistą medikamentų kvapą, užuodė saldžius Jovitos kvepalus.

– Nuo ko jis mirė? – paklausė kažkur priekyje sėdintis Antanas.

– Nuo vidinio kraujavimo, – ramiai atsakė Jovita.

Vania toliau gulėjo ir mąstė:

„Tai štai, ką reiškia būti mirusiam, jautiesi lyg gyvas, tik nieko daryt nebegali. Gerai, kad bent jau skausmo nejaučiu, o tai tokia pomirtinė patirtis greit išvestų iš proto. Mane dabar veža į morgą, ten išskros, paskui sukiš į šaldymo kamerą, tada stebėsiu kaip šalia mano karsto verkia motina, gal net pats išspausiu transcendentinę ašarą, o tada viskas – į duobę ir ate ate. Gal kapinėse yra koks negyvėlių bendravimo tinklas, duobėje gulėti amžiams bus gana vieniša ir liūdna patirtis. Aišku jokio pasirinkimo aš neturiu, galiu tik stebėti.

– Įdomu, kas būna, kai miršti, - Antano tuščiame viduje dilgtelėjo filosofinė gyslelė.

– Nieko nebūna, materija pradeda irti, kol galutinai pavirsta krūva elementų. Jie, žinoma, pereina atitinkamas cheminių virsmų pakopas, o tada įsilieja atgal į bendrą visatos masę, kuri yra baigtinė.

– Aš kalbu ne apie kūną, o apie sielą.

– Nėra jokios sielos, – nurėžė Jovita.

„Dar ir kaip yra, tik jūs jos negirdite, o gal išties mano siela tai tik neatrasta kūno tąsa, ir kai mano kūnas atliks pakankamai metamorfozių ši mintis pasibaigs?“

– Kodėl tu tokia įsitikinus?

– Nepasakyčiau, kad aš tuo įsitikinus, tai tiesiog vienas iš tų klausimų, į kuriuos atsakymo nėra, tad vienintelis atsakymas, kuris įmanomas, yra subjektyvus. Mano subjektyvus atsakymas yra, kad nieko nėra. Tai pasirinkimas, savotiškas tikėjimo aktas. Paradoksalus tikėjimo aktas, nes tikiu, kad netikiu.

– O aš manau, kad kažkas turi būti, – beveik sau pasakė Antanas.

– O kodėl taip manai? – Jovita klausė apkerėta kalbos automatizmo.

– Nežinau, gal ne tiek manau, kiek noriu. Atvirai pasakius, nebūties galimybė man kiek baugoka. Juk tai net nelabai mąstoma samprata – niekis. Žodis žodžiu, jam mes galime priklijuoti daugybę etikečių, bet visiškai jo suvokti negalime, nes suvokimo aktas bus kažkas, o ne niekas.

„Žmonės, baikit juokus, man jau gana baugoka darosi. Nes taip gaunasi, kad manęs laukia dvi perspektyvos: arba nemąstomas niekis arba su laiku ištiksianti beprotybė nuolatiniame karsto kalėjime.“

– Tai galbūt ir yra mano tikėjimo išnykimu pagrindas. Jei yra būtis, ji yra tai, kas yra dabar, čia, aplink. Viskas kas yra už „čia“ ribų, yra ten. Tas ten – tai niekas, pati neapibrėžtis, kažkas, apie ką mes negalime mąstyti. Tai tiesiog antagonistinio mąstymo išvada, kad yra būtis ir yra kažkas kokybiškai atvirkščio.

„O gal ir gerai, velniop tą gyvenimą, koks skirtumas.“ – ištarė sau Vania.

„Aš tave girdžiu“, – kažkas atsakė jam.

„Kas tu?“, – iš nuostabos krūptelėjo kažkas, o štai lavonas liko sustingęs.

„Aš gydytoja, sėdžiu šalia tavęs, aš irgi įkalinta kūne, tik gyvame“.

– Bet vis tiek...

– Taip, vis tiek, – nutraukė jį Jovita, – vis tiek štai guli lavonas, prieš kelias valandas buvo asmenybė, o dabar tik mėsos gabalas.

„Ouch“, – pajuokavo Ivanas.

„Baik inkšt, ne aš juk tai kalbu, o mano kūnas, kad ir kas jam būtų“.

„Tu bent jau gyva“.

„Taip, gyva, bet visiškai nevaldau to, kas esu, kas bus, jei mano kūnas staiga sumanys nučiulpt varškėtą Antano pimpalą, kas tada? Tu tai lavonas, tu nepaimsi ir nepradėsi išdarinėti nesąmonių“.

„Hm, nepagalvojau apie tai“.

„Būtent“.

„O kas, jei jis nekrofilas ir mane pradės drožt, kai tu paliksi morgą?“

„Irgi ne kažkas, bet jis neatrodo kaip nekrofilas“.

„Na ir kas, kad neatrodo, jei jau lavonai gali telepatiškai bendrauti su savo kūną praradusiom sielom, tai Antanas tikrai gali būti nekrofilas“.

– Aš manau, kad mūsų diskusija veda į niekur, nes mūsų požiūriai visiškai skirtingi.

– Žmogau, tu šį pokalbį pradėjai, ne aš.

– Žinau, kartais tiesiog ateina mintis iš niekur, štai ir pasakau, ką mąstau, o iš kur ji atėjo – nežinia. Tau taip niekad nebuvo, kad atrodytų, jog kūnas kažką sau daro, o mintys klajoja, lyg nomadai kažkur toli, toli?

„Būna“, – atsakė jam Jovita.

– Tu gal šizofrenikas, – nusijuokė Jovitos kūnas.

– Baik tyčiotis, – nusijuokė Antanas.

„Iš nesąmonių juokiatės“, – su transcendentiniu šypsniu ištarė Ivanas.

„Jie juokiasi, aš tavo pusėje, jei dar nepastebėjai“, – prie jo nesančio mintinio kūno Jovita prisilietė savo nesančia ranka taip parodydama prielankumą.

„O tu visai faina“, – kiek paraudęs pasakė nebylus lavono balsas.

„Tu irgi visai nieko, nors gal čia tik akimirkos desperacija mane padarė sentimentalią“, – bandė išlaikyti atstumą mergina.

„Swing and a miss“, – kiek isteriškai nusijuokė lavonas.

„Moterims nepatinka greit pasiduodantys vyrai“, – pasakė Jovita.

„O jus moteris gana sunku suprast“, – Ivanas kalbėjo trivialybes ir jo tai visiškai nejaudino.

„Jus, lavonus, irgi“, – nuoširdžiai nusijuokė Jovita.

„Ir tikrai, visai užmiršau“,– tuo pačiu atsakė Vania.

Vitalijus čia sėdėjo jau keturias dienas. Iš pradžių atsidūręs apvemtame, pilname knygų bute, su virve kabančia vietoj šviestuvo, pamanė, kad tai sapnas. Bet sapnai taip ilgai niekad nesitęsė. Gal jį ištiko koma? Irgi ne. Viskas buvo per daug kasdieniška, per daug paprasta, išskyrus vieną nedidelę detalę: jis niekaip negalėjo iš čia ištrūkti. Durys buvo užrakintos, į rėkimą niekas nereagavo, o kai apimtas desperacijos nusprendė rizikuoti savo gyvybe ir bandyti išlipti pro balkoną, suprato, kad ir langai neatsidaro. Dar geriau, langų net išdaužt nebuvo įmanoma. Viskas, ką mesdavai į tą skaidrų granitą, tiesiog atšokdavo. Vitalijus daužė sienas, rėkė į ventiliacijos angas, bet niekas nereagavo. Svarbiausia, kad pro nedūžtančius langus matėsi pasaulis, gretimas daugiabutis, puikiai girdėjosi gatvės šurmulys, už sienos sklido net hipotetinių kaimynų aimanos, kol šie numanomai dulkinosi. Tačiau bet kokios pastangos atkreipti kieno nors dėmesį buvo bergždžios: Vitalijus jautė pasaulį, bet jam buvo miręs.

Iš pat pradžių, atsibudęs velniai žino kur, jis net nesupanikavo, pagalvojo, kad užgėrė ir pabudo pas vieną iš savo draugelių. Gal Algį, gal Petrą? Kas ten žino? Bet paskui suprato, kad jokių draugelių neturi, nepažįsta jokio Algio, jokio Petro ir išvis niekad negėrė iki tokio lygio, kad neatsimintų ką veikė vakarykštę naktį.

Be abejonės, pirma mintis buvo nešdintis, bet durims neatsidarius Vitalijus tiesiog grįžo į kambarį ir sėdėjo ten laukdamas, kol pasirodys šeimininkas, bet prasėdėjęs keturias valandas praalko ir nusprendė iššniukštinėti virtuvę, kurioje buvo vien miltai ir truputis vandens. kurios susimaišęs, jis išsikepė nei tai blynų, nei tai papločių.

Alkiui laikinai atsitraukus užsimanė į tualetą. Tuštinimosi patalpa buvo kaip visos, gal kiek apleista, bet pakankamai higieniška, bent jau vyrui. Moteris, žinoma, ant tokios parašos tikrai nebūtų tūpusi, bet vyriokas lengvai galėjo nusičiurkšt.

Tualetinio popieriaus, vėlgi, nebuvo, bet dar baisiau, kad nebuvo ir vandens. Kiek besukiojo ventilius šalia skaitiklių, niekas nesikeitė. „Nėr tai nėr“, – pamastė Vitalijus, bet tada prisiminė, jog yra ištroškęs. „O kas, jei buto šeimininkai taip ir negrįš, aš taip iš troškulio galiu mirt.“ Laimei virtuvėj buvo trys penkių litrų talpos buteliai, pilni vandens. Prausimuisi to nebūtų pakakę, bet atsigert galėjo užtekt ilgam.

Sočiai atsigėręs kalinys vėl grįžo į svetainę ir iš neturėjimo ką veikti pradėjo knistis knygose, nes žurnalai buvo labi jau suplėkę ir sulipę. Vitalijus pakėlė pirmą stambesnę knygą ir beraščio žmogaus balsu lėtai perskaitė: „Pa... sa... kos“. Numetė nesąmoningą knygą į šoną ir paėmė kitą, ant kurios buvo užrašyta: „Trys ketvirtuoju laipsniu“, žinoma, pavadinimą skaitė beveik mikčiodamas, bet perskaitė. Pravertė knygą keliais staigiais judesiais ir taip pat nušveitė į kampą.

Teko griebtis prakeiktų žurnalų, jie buvo daug priimtinesni. Bet ir šie greit pabodo, o ir pilvas vėl pradėjo gurgti. Virtuvėje buvo tik tie patys miltai ir tie patys vandens buteliai. Kas beliko? Vitalijus susimaišė tešlos, nei šiokios, nei tokios, ir vėl išsikepė papločių. Be druskos, be nieko. Blynai buvo bjaurūs, kaip ir pirmą kartą, bet alkanas žmogaus skrandis priėmė angliavandenių šaltinį ir godžiai jį suvirškino.

Nuo sąmonės atgavimo buvo praėję jau dešimt valandų ir prieš akis iškilo tuštinimosi dilema. Kalinys pasigriebė pirmą po ranka pasitaikiusią knygą ir išplėšė kelis lapus. Tualetas nuo šlapimo buvo prasmirdęs, tačiau Vitalijus ilgai ten neužtruko, vos kelios akimirkos ir viduriai buvo tušti. Lengvu rankos mostu perbraukė knygos lapais sau per užpakalio įskilimą ir numetė kažkieno kūrybą ten, kur gulėjo išmatos – į gana apkerpėjusį melsvą klozetą. Ant apdergtų lapų matėsi tekstas: „Vitalijus čia sėdėjo jau keturias dienas. Iš pradžių atsidūręs apvemtame, pilname knygų bute, su virve kabančia vietoj šviestuvo, jis pamanė...“ ir taip toliau, ir panašiai, bet pats Vitalijus nė nesiruošė kreipti į tai dėmesio, jis tiesiog nuėjo į svetainę ir užmigo tikėdamasis, jog ryt atsibus iš tikrųjų ir visas šis neadekvatumas tiesiog išnyks. Bet tai buvo klaidinga prielaida, nes pabudimas atnešė vėl tą pačią svetainę, tas pačias knygas ir tą patį vaizdą pro langą, tuos pačius garsus ir tą pačią smarvę tualete, ta patį vandenį ir tuos pačius miltus.

Vitalijus ilgai tvardėsi, bet antrosios dienos vidurdienį neapsikentė ir pradėjo rėkti prašydamas kaimynų iškviesti gaisrinę ir išlaužti duris, bet niekas nesiklausė. Nepadėjo nė šešių kilogramų svarmuo vis mėtomas į sieną ar langus. Vėl teko kepti blynus, vėl teko užpakalį valytis savo istorija ir vartyti beprasmiškus žurnalus, kartais užrinkant kaip kokiam šizofrenikui. Diena greit baigėsi ir vėl pavyko užmigti.

Trečioji diena prasidėjo lygiai tokiu pat pabudimu, tik šįkart Vitalijų apėmė įsiūtis ir jis pradėjo vartyti baldus ir viską aplink mėtyti, bet išsiliejęs pasijuto pavargęs ir paėdęs tų pačių beskonių blynų prigulė ir mąstė, ką toliau daryti. Mąstė ilgai, gal tris valandas, ir vienintelė mintis buvo sienų griovimas. „Kadangi už sienų garsas sklinda taip lengvai, greičiausiai jos gana plonos, ir net jei ten tokia pat šikna kaip čia, ten gal bent ne miltai, ten gal kokių grikių rasiu“.

Nusilupęs nuo sofos gana ilgą medinį ranktūrį prie jo pririšo svarmenį aplink besimėtančiu šaliku ir pradėjo skaldyti ir valdyti savo erdvę. Plušo gal dvi valandas: svarmuo vis krito, šalikas vis plyšo, o delnai, atrodė, sprogs iš skausmo, sukeliamo kiekvieno smūgio vibracijos. Bet Vitalijus uoliai darbavosi, kol sienoje išdaužė gal trisdešimties centimetrų įdubimą. O tada jėgos apleido kūną, blynų angliavandeniai išdavė savo globėją, tad desperacijos apimtas jis krito ant pusiau sulūžusios sofos ir užmigo.

Na, o ketvirtąją dieną nusprendė pasikart. Virvė juk visą laiką kabėjo. Paskutinė vakarienė, žinoma, buvo kukli – miltiniai blynai. Užtat žinodamas savo nebūties poziciją, Vitalijus su malonumu tris kart nusismaukė stovėdamas ant palangės ir rėkdamas visokias nesąmones, kurių mes čia nekartosime. Paskui iš virtuvės pasiėmė taburetę, užsinėrė kilpą ir pakibo su pimpalu rankoje, drebančiom rankom vis tampydamas savo dešrą. Bet sėkmė aplenkė savo šeimininką ir Vitalijus su griausmingu orgazmu, plyšus virvei, trenkėsi į grindis ir greičiausiai susilaužė uodegikaulį, nes subinę sutraukė toks skausmas, kokio dar nebuvo jautęs. Tad dvyliktą nakties, aprišęs svarmenį pakaruoklio virve vėl pradėjo trankyti sieną apimtas buko automatizmo. Vis daužė ir daužė tą prakeiktą betono ir plytų duobę, daužė ir daužė visiškoje mirusio žmogaus desperacijoje, ne tam, kad kažką pasiektų, o todėl, kad kažkuo užsiimti reikėjo, tai buvo gyvojo lavono manifestas neegzistuojančiam pasauliui.

***

Dykumoje aplink laužą sėdi trys plikiai. Aplink tamsu, todėl matomi tik siluetų kontūrai, apšviesti liepsnos. Nugaros, atsuktos į dykumą, ištirpusios juodoje spalvoje.

PIRMASIS PLIKIS. (Delnu glostydamas smėlį, ant kurio sėdi) Ir ką visa tai reiškia?

ANTRASIS PLIKIS. (Į laužą įmesdamas dar vieną šakalį, ištrauktą iš tamsos) O tai turi kažką reikšt?

PIRMASIS PLIKIS. (Pirštu smėlio paviršiuje įbesdamas dvi duobutes) Na, ne.

TREČIASIS PLIKIS. (Žvelgdamas į liepsną) Ten tas pats butas?

ANTRASIS PLIKIS. (Kišdamas dar vieną šakalį į laužą) Taip ir ne. Taip, nes tai ta pati erdvė, ne, nes ta erdvė pakeitusi savo charakteristikas ir funkciją. Anksčiau butas buvo paprasčiausia erdvė gerti, vėliau slapta užuovėja nuo tragiškai beprasmio gyvenimo, o šiuo atveju – kalėjimas. Skirtumas tarp trečiosios ir kitų dviejų funkcijų tas, jog trečioji funkcija gana neįtikima ir nelogiška. Tarp antrosios ir pirmosios skirtumas įžvelgiamas sunkiau, bet jis vis vien yra. Bendrai paėmus, butas kaip daiktas ar erdvė negali turėti nei funkcijos, nei paskirties, nei prasmės, nei reikšmės, šias savybes jam suteikia žmogus. Tad erdvė, kurioje atsiranda skirtingi žmonės, automatiškai įgauna skirtingas savybes.

PIRMASIS PLIKIS. (Šalia duobučių nupiešdamas ilgą lenktą liniją) Vadinas, reikšmė yra.

ANTRASIS PLIKIS. (Paimdamas dar vieną šakalį ir vartydamas jį rankose) Yra, jei nori, kad būtų. Tas, kas sugeba neklijuoti reikšmių, turi privilegiją gyventi tuščiame pasaulyje.

TREČIASIS PLIKIS. (Palinkdamas link laužo ir vis labiau išnerdamas iš tamsos) O kaip dėl to tikrumo, kodėl manai, kad žmogus gyvendamas ne savo kūne sugebėtų tai suprasti, juk smegenys, kurios irgi yra kūno dalis ir atsako už patį suvokimą, būtų svetimos. Kad tokia patirtis būtų įmanoma, reikalinga nemateriali siela.

ANTRASIS PLIKIS. (Pagaliu mosuodamas kaip kardu) Taip, ji būtų reikalinga. Nejaugi tau neįdomu paspekuliuoti, koks jausmas ją turėti?

Pirmasis atsistoja ir iš tamsos ištraukęs kibirą, pilną smėlio, užpila jį ant laužo. Plikiai išnyksta.

***

Algis apsižvalgė, ar jų kas neišgirdo, o Paša pradėjo epileptiškai drebėti bijodamas apsauginių arba, dar blogiau, Sauliaus ir Marko pasirodymo. Kokio velnio bijojo, nežinia, tai juk buvo praeitas etapas, aišku, pats Paša to nesuprato.

Tuo metu Emilija sugriebė Giedrę ir gerokai pakračiusi nutildė sudirgintos „dukros“ sąmonės krislelius, kurie netrukus nustojo rezonavę gana erzinančiu moterišku spiegimu.

– Aš atsimenu tave, – Giedrė parodė pirštu į Pašą.

– Bet aš tavęs niekad akyse nesu matęs, – atsakė drebantis balsas, išsigandęs piršto.

– Tada mano vardas buvo Kamilė, ar pameni Kamilę? – greitakalbe paklausė Giedrė.

Paša nuraudo, bet greit susitvardė, vos supratęs, kad neturi priežasties ką nors slėpti, niekad nematyta mergina viską žinojo ir to pakeisti buvo neįmanoma.

– Žinau, Kamilė buvo Rūtos draugė, jei taip galima pareikšti, – kiek nenoriai ištarė Paša.

– Aš pamenu, kaip krušdavau tave guminiu pimpalu, – už burnos susiėmusi pasakė Giedrė.

Šįkart Pašos pyktis, susidūrus su tiesa, nebuvo beribis ir visą naikinantis, jis buvo apgailėtinai vidutinis. Potrauminis sindromas, neuroplastiškumo dėka, iš impulsyvaus žmogaus padarė tikrą flegmatiką, paskendusį apmąstymuose.

Tuo metu Algis tiesiog žiūrėjo ir stebėjosi, tą patį darė ir Emilija, įsitaisiusi jam ant kelių. Porelė sėdėjo apsikabinę ir jiems buvo gera, bet viso šio pasaulio netvarumas vis iš naujo atnaujindavo senų baimių liekanas. Tad, net būdami laimingi, jie visad išliko atidūs, nervingi ir pasiruošę permainoms.

– Ir tu mėgdavai, kai viena iš mūsų, kai kita gulėdavo ant sofos... Ji tave plakdavo, kol tu man...

– Gal užteks jau, – nutraukė šią betikslę tiradą galutinai sužlugdyto orumo žmogus. Apie jį dabar visi viską žinojo ir tai nebuvo išsilaisvinimas. Ne, tai buvo tikra kančia. Nuolatinis mąstymas apie tai ką mąsto kiti Paša vedė iš proto.

– Jis to nebuvo patyręs, – pagaliau prabilo Algis.

– Ko? – kartu paklausė Paša ir Giedrė.

– Jis, - Algis kreipėsi į Giedrę, – nėra patyręs svetimų minčių, to keisto jausmo, lyg tavo gyvenimas, judėdamas savo linija, susilieja su kito gyvenimo linija. Priklausomai nuo situacijos, vienas iš tų gyvenimų tave užvaldo, o kitas lieka šešėlyje. O pasikeitus situacijai, viskas vėl apsiverčia, pakinta. Tavo šešėlyje atsidūrusi asmenybė niekur nedingsta, ji tiesiog tampa fiziškai nevalinga, negali manipuliuoti materija, tai baisi patirtis, ypač kai ištrūksti iš paralyžiuojančios erdvės ir vėl atgauni savo tikrąjį aš, jei toks išvis dar yra.

Kol Algis kalbėjo, Emilija stebėjo gyvas mylimojo akis ir mėgavosi visišku supratingumu. Jų patirtys buvo tokios unikalios ir tokios vienalytės, jog vien dėl to artumas buvo dar stipresnis. Be to, juos jungė bendri prisiminimai, nežinia iš kur, nežinia kaip, migloti, bet jie buvo.

– Ką tu turi omenyje sakydamas, jei toks yra, – su baime balse paklausė Giedrė.

– Aš juk negaliu pasakyti, kuris aš yra tikrasis: tas, kuris gulėjo apsikabinęs Emiliją, o gal bėgo pas ją su prezervatyvais kišenėje ir mirė, o gal tas... – jis nutraukė mintį, kurios nenorėjo baigti.

Emilija akimirksniu suprato, kodėl Algis nebaigė minties, juk viena jo dalis buvo žudikas. „O kas, jei jis dabar yra maniakas, kas, jei dabar yra kitas?“. Lygia Emilijos oda nubėgo šiurpulys, kitas tai pajuto ir nusišypsojo.

– Nebijok, aš esu tas Algis, kurį tu pažįsti, – ištarė jis tuo pačiu balsu.

„Netikėk juo“, – ištarė kitas, bet vidinio balso niekas negirdėjo. Šis balsas buvo pažįstamas tik tam, kuris dabar gašliai glostė Emilijos šlaunį. Tam, kuriam dabar burnoje rinkosi seilės vien pamąsčius apie gražią odą, lupamą nuo išpuoselėtų raumenų. Bet labiausiai jaudino tai, kad kitas gali viską stebėti, girdėti, net jausti tai ką išgyvena jis – Kęstas.

Emilija, pamačiusi šaltas akis, nepatikėjo niekaip nepakitusiu balsu, bet kažkas viduje, gal viena iš tų gedinčių Algio mirties pusių, jai įsakė nusispjauti ant visko ir mėgautis akimirka. Emilija atsipalaidavo ir kitas pasitraukė, grįžo gyvos, šiltos akys, tik šįkart pilnos nerimo.

– Kas nutiko? – paklausė ji.

– Nežinau, kol kas nežinau, – atsakė Algis, kažkur viduje bandydamas išgirsti šnibždesius.

„Aš juk grįšiu, tu tai žinai, aš grįšiu ir žaidimas prasitęs, tu negali atsikratyti manęs, aš negaliu atsikratyti tavęs. Aš neturiu ko prarasti, o štai tu turi. Kokia linksma situacija. Tiesa? Kokia žaismingai maloni dėlionė. Vienas laukelis baltas, kitas juodas. Tu palauk, pamąstyk, bet tau tai nepadės, juk laikmatis tai tiksi, ir kai išnaudosi savo laiką, pergalė automatiškai bus mano rankose.“

Algis norėjo pasakyti kitam, kad šis nieko nežinąs apie tai, kas vyksta, kad jokio laikmačio gal ir nėra, kad tai nepriklauso nuo tokių marionečių kaip jie, gal visa tai kitų rankose. Bet nieko nesakė, tik badė nusiraminti ir nemąstyti apie tai, palikti tą statinį triukšmą ir toliau skaityti kito mintis. Algis jautė vidinį parazitą, tyrinėjo jo reakcijas. Žudikas buvo bailys, išnaudojo tik silpnesnius už save, nepripažino abejonės, tiksliau bijojo jos. O dabar kitas abejojo, bijojo, tai kėlė tik dar didesnį įniršį. Ir klausimas – kas nugalės, buvo neatsakytas: rimtis, skatinama artumo ar įniršis, vejamas baimės. Kūnas buvo vienas, tad ir teisės į gyvenimą jame buvo vienodos.

– Jūs girdit tai? – Paša parodė pirštu į viršų.

Kol Algis žaidė emociniais šachmatais savo viduje, visi ir taip jau senokai spoksojo į lubas.

Nuo baltos plokštumos, kuri atrodė daug žemiau nei prieš tai, byrėjo tinkas ir vis kartojosi keisti dunksintys garsai. Vis intensyvėjantys ir intensyvėjantys. Trijulė atsistojo nuo stalo, ant kurio žiro jau ne tinkas, o nemaži betono gabalai, ir nuėjo link Pašos. Visi kaip maži vaikai stovėjo ir stebėjo vieną tašką įtampoje, kol pagaliau nukrito plyta... Giedrė suriko, o Paša pakreipė galvą: „Nuo kada pastatų perdenginiai daromi iš plytų?“, – mąstė jis. O plytos vis byrėjo ir byrėjo, kol lubos tiesiog išsižiojo ir nuo jų nutįso virvė, kuria kruvinomis rankomis nusileido Vitalijus. Kaulėta fizionomija, apkibusi dulkėmis, atrodė makabriškai, o veido išraiška skelbė vien beprotybę. Pasigirdo garsus juokas, o paskui ir žodžiai:

– Paša, gal grikių turi? – Vitalijus vis juokėsi ir juokėsi, net nesuprasdamas, kad yra be kelnių, kad visas dvokia, kad jo rankos kraujuotos, kad veidas nesveikai pageltęs.

Vitalijus juokėsi. Toje skylėje jis praleido aštuonias dienas ir pagaliau ištrūko, ir nebuvo svarbu į kur, kada ir kaip, kad ir į žemesnįjį pragaro ratą.

Privažiavusi prie morgo, kuris atrodė pažįstamas ir svetimas vienu metu, Jovita suprato, kad nebegirdi Vanios balso. Vieną akimirką balsas tiesiog nustojo skambėjęs ir tiek. Buvo truputį gaila, greičiausiai teorijos apie smegenų mirtį išties buvo tiesa, ir Vania sugebėjo komunikuoti mintis tik todėl, kad jo smegenys dar nebuvo pradėjusios irti. Kažkur, svetimo žinių korpuso užkampiuose Jovita rado informaciją apie ilgiausiai išlikusį smegenų aktyvumą po klinikinės mirties. Trylika minučių, o Vania ištempė geras trisdešimt minučių. Tokios žinios tikrai pasitarnautų medicinos vadovėliams ir enciklopedijoms, bet bėda buvo ta, kad tik viena Jovitos pusė girdėjo tą balsą ir jam nutrūkus pradėjo abejoti, ar verta apie tai ilgiau mąstyti, nes gal tai paprasčiausiai buvo psichozės akimirka ar kažkas panašaus. Todėl nutilus balsui, Jovita susikoncentravo į tai, kas vyko fiziniame matmenyje, stebėjo save kaip kokiame visų juslių teatre: jautė burnoje seiles, užuodė lavoną, regėjo, kaip išlipa iš greitosios pagalbos automobilio, girdėjo ištraukiamų neštuvų sukeliamus garsus, jautė, kaip einant link morgo durų susitraukia raumenys, net juto lengvą alkį. Žinoma, ar alkana Jovita, ar tai kame ji buvo, liko neatsakytu klausimu.

Antanas šalia tempė lavoną ir atrodė niekuo nesidomintis, beveik virtęs robotu. Jam pačiam tai nekėlė nei baimės nei nuostabos, toks gyvenimas visad ir buvo. Jį pasiekdavo dirgiklis, atsirasdavo reakcija, sudėtingesnės filosofijos tam neprireikė. Taip visad buvo paprasčiau. Gal todėl įžengus į morgo patalpas, tempiant lavoną į autopsijos patalpą, slaugo kūnas pradėjo tirpti. Po truputi kūną sudarantys proteinai nyko, keraminis skeletas darėsi korėtas, oda vis labiau plonėjo. Greit Antanas tapo permatomas ir išgaravo, tiesiog ištirpo aplinkinėje materijoje, susigėrė į pasaulį kaip vanduo į sausą kempinę.

Jovita neštuvus su ratukais tempė toliau, net nepajutusi pakitusio svorio ar pasipriešinimo. Antanui išnykus niekas nepasikeitė, net kvapas neišnyko, nes jo jau nebuvo anksčiau. Klausą pasiekė tik kažkur užsiveriančios durys. Vienos priekyje, kitos gale, o pro kurias iš jų dingo kolega, kažkaip nesukėlė daug klausimų, nei Jovitai išorėje, nei Jovitai viduje, kurios gal tapo viena Jovita, o gal ne.

Greit ant neštuvų pradėjo tirpti lavonas. Apimtas tokių pat irimo procesų jis skaidėsi ir inkorporavosi į aplinką tapdamas niekuo, o gal tiesiog virto atomų debesėliu, kurį išpūtė skersvėjis. Vienaip ar kitaip, šio pokyčio vėlgi niekas nepastebėjo ir nesiruošė pastebėti. Jovita traukė tuščius neštuvus, greitai ėjo link durų priekyje, kurios buvo tokios pat kaip durys gale, tad pasakyti, kurios buvo priekinės, kurios galinės buvo neįmanoma, kaip neįmanoma buvo atskirti dviejų matematinių taškų, be jokių jų santykį apibrėžiančių charakteristikų.

Neapibrėžtoje erdvėje judėjimas vis dėlto vyko. Jovitos kojos vis žygiavo ir netrukus pasiekė duris. Plonos rankos stumtelėjo jas ir prieš akis atsivėrė makabriškas vaizdinys. Ant plieninio stalo, po didele lempa, gulėjo storokas lavonas, dar žinomas Petro vardu, o jo negyvą materiją prievartavo dvi pusnuogės merginos su falo imitatoriais.

„Čia juk mano kaimynės“, – nusijuokė balsas Jovitos viduje.

„Tu vis dar gyvas?“, – paklausė kūno šeimininkė.

„Turbūt, nežinau, tegaliu pasakyt, kad pažįstu jas– tai Kamilė ir Rūta“, – balsas buvo užtikrintas savo žiniomis.

– Ką jūs, po velnių, darote, – ištarė Jovita, – jums gal protas pasimaišė?

– O ką jūs darote mano namuose?– greit atsakė šokiruota Rūta.

– Tu gyveni morge? – greit paklausė pseudodaktarė.

– Kokiam dar morge? – nesuprato klausimo Kamilė.

– Apsižvalgykit, nejau jums ši aplinka atrodo kaip namai? – patarė būti atidesnėms ką tik įžengusioji.

Ir tikrai, Rūta su Kamile žvalgėsi aplink ir niekaip nesuprato, kas čia po velnių įvyko. Aplinka tikrai labiau priminė morgą, o ne namus.

– Be to, jūs prievartaujat lavoną, – pridūrė Jovita.

– Ne, ne, tai klaida, jis tik vaidina, – sunerimusi, po supratimo, jog nėra namie, ištarė Rūta. – Petrai, kelkis.

„Klausyk, o Petras kartais nebuvo tavo bendradarbis, bent jau tame kitame paraleliniame gyvenime?“, – paklausė Vania.

„Ir tikrai, aš jį pamenu“, – atsakė Jovita, kol dvi pusnuogės merginos grabaliojo lavoną bandydamos jį atgaivinti.

„O koks tavo vardas, pameni?“

– Jovita, – ištarė ji balsu.

„Geras, aš tave pažįstu, bet turėjau omeny tavo paralelinį vardą“, – patikslino Vania.

– Emilija, – balsu ištarė Jovita.

– Tai Emilija ar Jovita? – paklausė Rūta.

– Jovita.

– Tu neatrodai kaip Jovita, aš ją pažįstu, – truputį atsigavusi paprieštaravo Rūta.

„Perduok jai nuo manęs linkėjimų“, – kikendamas ištarė Vania.

– Vania tau perduoda linkėjimų, – ištarė Jovita.

– Jis gyvas? – paklausė vis dar pimpalu pasipuošus dominantė.

„Abejoju“, – prabilo Vania.

– Jis sako, kad abejoja, – vėlgi lyg niekur nieko ištarė Jovita.

– Tu jį girdi? – paklausė Kamilė, pagaliau ištrūkusi iš tylos gniaužtų, bet vis dar pasipuošusi ištįsusiu veidu.

– Taip, pradėjau girdėti Vanios balsą, kai vežiau jo lavoną į morgą, o tada nebevežiau lavono į morgą. Taip, kaip Petras ką tik buvo čia, o dabar jo nebėra, – plonas pirštas bakstelėjo plieninio stalo pusėn.

– Koks Petras? – paklausė Rūta.

– Tas, kurio nebėra, – atsakė Jovita.

– Bet jis buvo?

– Lyg ir, vaizdinys yra, o štai įrodymų stinga.

– Buvo, – įsikišo Kamilė, – bet išnyko.

– Ir kas dabar? – paklausė Algis po to, kai davė Vitalijui cigaretę.

– Iš kur man žinot, aš tiesiog sėdėjau toje skylėje aštuonias dienas ir krausčiausi iš proto, o prieš tai buvau suimtas už viešą masturbaciją, bet nuteisė kitą, Kęstą, o smaukiau tai aš, – Vitalijus nusijuokė ir net nekreipė dėmesio į aplinkinių reakcijas, kaip ir į tą faktą, kad jis buvo beveik nuogas ir visas purvinas bei prasmirdęs.

Kol Vitalijus rūkė, Emilija nuėjo link lubose esančios skylės ir žvilgtelėjo.

– Algi, ateik, tai mūsų butas, – ji prašneko linksmu balsu.

– Ir tikrai, – nusišypsojo priėjęs Algis. – Bet tai kokia betvarkė. Ir visos mano knygos suplėšytos.

– Šikpopieriui, – kažkur už nugaros pasigirdo Vitalijus.

– Tu plėšei knygas ir jomis valeisi subinę? – kiek pakraupusi paklausė Giedrė.

– O tai ką daryt, ten nei tualetinio popieriaus nebuvo, nei pakankamai vandens. Neplausiu subinės vandeniu, kuris skirtas gėrimui, – mėgavosi dūmu kalinys. – Beje, kur mes?

– Kalėjime, – ramiai atsakė Paša.

Vitalijus vėl pradėjo isteriškai juoktis, net nukrito ant žemės ir raitėsi, kol jam taip įskaudo šonus, jog teko sustoti. Juoką kėlė supratimas, jog aštuonias dienas juodu prakaitu, ėsdamas vien pseudomiltinius blynus, kalėjo tame bute daužydamas sieną, o dabar pateko į tikrą kalėjimą.

Tik štai kur problema: patalpa, kurioje visi jie sėdėjo, jau senokai neatrodė kaip kalėjimo priimamasis. Kaip buvo sakyta, lubos buvo nusileidusios, o durys, pro kurias į patalpą pateko kaliniai, kažkur dingo. Ir išvis viskas iš šios patalpos dingo. Stovėjo tik du stalai belangiame kambaryje, kuriame buvo tik vienerios durys.

– Kažkoks keistas tas jūsų kalėjimas, – prisėdęs ant grindų pasakė Vitalijus, – nelabai ir panašus į kalėjimą.

– Ir tikrai, – apsižvalgius pasakė Giedrė. – Neseniai mes sėdėjome didelėje ruda spalva nudažytoje patalpoje, kampe stovėjo prižiūrėtojas, visur matėsi grotos, o dabar... Nieko.

– Kas nors turi paaiškinimų? – paklausė kiek apdujęs Paša, vis dar santūriu, tyliu balsu, nors faktas, jog durys, už kurių slampinėjo Saulius su Marku, išnyko, suteikė jam drąsos.

– Aš manau, pirmiausia reikia patikrinti, ar durys atsidaro, – pats pasakė, pats atsistojo ir pats nuėjo link durų Vitalijus.

Visi sužiuro į jo pusę gana baimingai stebėdami nuogaliaus veiksmus. Peroksidinis blondinas kruvinomis rankomis truktelėjo rankeną, bet durys nė nekrustelėjo. Vitalijus atsisuko su šypsena veide.

– Kartina repina priplyli, – konstatavo sarkastiškas bepročio balsas.

– Gal lįskim atgal į savo butą? – pasiūlė Emilija.

– O ten irgi niekas neatsidaro, net langų nesudaužysi, čia bent jau erdviau, – apsižvalgęs ištarė Vitalijus.

– Nesąmonės, – pasigirdo Algio žodžiai, kuriuos sekė irzlūs žingsniai.

Algis priėjo prie durų, pažvelgė į Vitalijų ir stipriai truktelėjo durų rankeną. Durys tiesiog su griausmu trenkėsi į sieną. Vitalijui atvipo lūpa.

– Žmogau, klausyk, čia gal tavo supergalia ar kažkas panašaus? – iš kreivo dulkėto veido buvo sunku nuspręsti: nuogalius juokauja, ar kalba rimtai.

Tai, kas Vitalijui buvo nepajudinamas objektas, Algiui buvo paprasčiausios durys, pro kurias šis ir išėjo. Juo pasekė Vitalijus, greit atbėgo Emilija, o ją pasekė ir Paša su Giedre. Visi atsidūrė koridoriuje, tame pačiame, kuriame ištirpo Antanas ir Vania. Tai buvo pavojinga vieta, nors šiaip atrodė kaip paprasčiausias koridorius, nudažytas balta, lengvai rėžiančia akį spalva.

Vos visa kompanija susirinko koridoriuje ir spėjo apsižvalgyti, atsidarė kitos durys. Kadangi patalpa buvo nenatūraliai ilga, įžiūrėti, kas ten stovi, buvo sudėtinga, bet Jovita, kurios sąmonė buvo užkrėsta Vanios, ir kuri vienintelė išgyveno naratyvų susiliejimą, greitai sugriebė Kamilę už rankos ir pradėjo eiti į priekį, kur buvo matyti stoviniuojanti kompanija. Abi pusnuogės merginos dabar buvo pasislėpusios po chalatais ir atrodė padoriai, tačiau vis dar buvo šokiruotos besikeičiančios aplinkos ir nykstančių žmonių.

Išvydusi merginas, atkuto ir kita penkių žmonių kompanija. Nepažįstamieji ėjo klampiu koridoriumi lyg pripildytu želatinos. Tačiau abipusių pastangų dėka, visa krūva keistų individų susitiko beveik pačiame viduryje ir ilgokai spoksojo vieni į kitus.

– Aš gi prieš tave smaukiausi, – suriko Vitalijus ir pliaukštelėjo sau per šlaunį.

Jovita atsakydama pliaukštelėjo jam per žandą. Vitalijui tai nė kiek nepatiko ir jis užsimojo kerštaudamas, vien tam, kad greit sukristų ant žemės nuo Pašos smūgio, kuris pagaliau atgavo vyriškumą, net nežiūrint į tai, kad stovėjo prieš Rūtą, kuri nusišypsojo, supratusi, jog šiame žaidime ji turės užtarėją.

Viso šio chaoso metu Giedrė prislinko prie Kamilės, atpažinusi save joje, ir vos prisilietus buvo įsiurbta po jos oda kažkokio keisto sintezės proceso metu. Visi, žinoma, nuščiuvo, išskyrus Vitalijų, kuris voliojosi ant žemės.

„Saugokis Emilijos, tu juk jos gyvenimą gyvenai“, – pašnibždėjo Vania Jovitai ir ji atsitraukė nuo bendros žmonių krūvos per gerą pusmetrį.

Kamilė stovėjo apšalusi, Pašą surakino baimė, Vitalijus kosėjo ant žemės, o Emilija glaudėsi prie Algio, kuris stojiškai kovojo su vidiniais demonais, Rūta stipriau susisiautė baltame mediko chalate, lyg jai būtų šalta. Visi taip ir stovėjo nežinodami ką pasakyt.

– Pas jus yra koks nors išėjimas?– pagaliau prabilo Algis.

– Ne, – spoksodama į tašką, kuriame išnyko Giedrė, pasakė Rūta.

– Pas mus yra skylė lubose, ten mūsų su Emilija butas.

„Pameni?“ – paklausė Vania.

„Pamenu“, – kiek sutrikusi atsakė Jovita, jos papildoma smegenų duombazė puikiai vykdė savo funkcijas.

– Ir kas iš to, ten juk viskas uždaryta, – pagaliau atsigavo gulintysis.

– Tau gal ir uždaryta, – atsakė Algis.

Algiui ir Emilijai nuėjus, visa kompanija, pajutusi bandos instinktą, slinko paskui vedančiuosius. Kiek atsiliko tik Jovita ir Vitalijus.

Greit jie visi jau lipo į viršų ta pačia pakaruoklio virve, ant kurios korėsi ekshibicionistas, ant kurios pasikorė nepažįstamoji, kurią pamatęs nebeegzistuojantis Petras apsivėmė savo mylimosios Emilijos akyse, kuri šiame kambaryje buvo du, o gal tris kartus. Ji niekaip negalėjo suprasti, ar tai jos kaklą veržė ši virvė.

Visiems atsidūrus kambaryje, pusė keliauninkų susivėmė nuo kvapo, kiti nuo visur ištaškytų išmatų ir sėklos vaizdų. Gal todėl Algis vėl ėmėsi iniciatyvos ir nutempė visus link durų, pro kurias matėsi tolyje stovintis vienišas namas.

2.3x3

2.3x3.1

Edvinas ėjo pažliugusiu keliu, bandydamas aplenkti balas ir šlapio purvo sąnašas. Visos šios pastangos buvo bergždžios ir beprasmės, nes jo batai jau seniausiai buvo šlapi. Žvilgsnis vis klaidžiojo po šiaurietišką tuščio lauko pilkumą. Aplink neaugo jokie medžiai, vien aukšta suplūkta žolė. Lengva dulksna šį bjaurų kraštovaizdį darė visai nepakenčiamą. Einantysis bandė spartinti žingsnį, tačiau kelis kart vos nepaslydęs, nusprendė likti prie pirminio lėto slinkimo tempo.

Priešais matėsi nedidelis namas, kaip koks spuogas augantis šioje nykioje plokštumoje. Edvinas vis mąstė apie rūsyje jo laukiančią degtinę. Ši mintis sušildydavo, bet juslės greit sugrąžindavo atgal. Pats mąstymas tapo mazochistiniu aktu. Skausmas maskavo tikrovės siaubą, padėjo ištempti dar vieną dieną šiame nevispročių pilname pragare.

Emigrantas svečioje šalyje lindėjo jau trečias mėnuo. Namie palikęs savo merginą, savo teisės ir filosofijos diplomus, savo sveiką protą, jis aštuonias valandas per parą skrodė lašišas, aštuonias valandas gėrė ir aštuonias valandas miegojo.

Kai konvejeriu atsliuogdavo dar viena žuvis, peilis perrėždavo pilvą ir laukan išvirsdavo viduriai. Lašišą ir jos vidurius Edvinas krovė į atskiras dėžes ir, vienai iš jų prisipildžius, nustumdavo į netoliese esančias patalpas. Šalia dirbo Abimbola, svahili ar dar kokia nežinoma kalba jo vardas reiškė „turtingas vaikas“. Tas didelis afrikietis kalbėjo vien apie tarpkojus ir žolės pūtimą. Visi čia kalbėjo vien apie tarpkojus ir žolės pūtimą. Apie nieką daugiau nevertėjo kalbėti, nes nieko daugiau čia ir nebuvo. Apie darbą niekas nekalbėjo, nes jis buvo universaliai šūdinas. O apie universaliai šūdinus dalykus kalbėti visad buvo skaudu. Visi dulkinosi, gėrė ir pūtė, nes norėjo užsimiršti. Ar bent jau Edvinas bandė tuo įtikinti save, nors puikiai žinojo, kad visi pučia, geria ir dulkinasi, nes nieko daugiau ir netrokšta. Žuvų skrodikų ambicijos baigdavosi ties kakleliu, suktine ir skyle, nieko daugiau čia niekam nereikėjo.

Tai buvo bukinanti, viską praryjanti vieta. Ir ji, be abejo, prarijo ir Edviną. Jis skrodė žuvis, gėrė, dulkinosi ir pūtė žolę, kiekvieną akimirką jausdamasis vis bukesnis ir bukesnis. Vienaip ar kitaip, gyvenime nebuvo likę labai daug. Namuose likusi mergina jau seniai buvo jam neištikima, diplomai niekad ir nebuvo niekuo daugiau, nei popieriumi, jokia karjera tėvynėje nesišvietė, jokių draugų, jokių įsipareigojimų. Jei reikėjo kur nors nusibaigti, kodėl nenusibaigus svečioje šalyje, su kekšėm, degtine ir krūvom žolės.

Nors visi kalbėjo apie linijinę gyvenimo eigą, dauguma gyveno ciklais: atvažiuoji į žuvų skerdyklą, dirbi, geri, etc. Grįžti namo, geri, daužai snukius, gauni gerą elektrošoko užtaisą, pasivolioji ant policijos furgono grindų, grįžti, dirbti. Pirmyn atgal, pirmyn atgal. Arba važiuoji dirbti, geri, etc. Tave palieka neištikima mergina, todėl grįžęs dar daugiau geri, susirandi naują merginą ir grįžti dirbti. Iš šios padėties yra trys keliai: nusižudyti, pasilikti savanorėje tremtyje, pasilikti ir skursti tėvynėje. Edviną labiausiai viliojo pirmasis pasirinkimas, o jo geriausią draugą – degtindarį Artūrą, tenkino antrasis.

Būtent ten ir vedė kojos, į vienišą namą-bravorą, kurio rūsyje sėdėjo toks pat iš proto besikraustantis diplomuotas nevisprotis. Su juo bent buvo apie ką pasikalbėti. Tas prasmirdęs rūsys buvo vienintelė vieta, kurioje paklydusios sielos rasdavo bent dalinį atsipalaidavimą, bent dalinę užuojautą, bent dalinį supratingumą. O palyginus su aplink tvyrančia idiotizmo atmosfera, tokios dalinės patirtys buvo paskutinis išsigelbėjimas.

Edvinas vis artėjo, o artėdamas vis labiau džiūgavo. Pirmasis degtinės gurkšnis buvo vienintelis dalykas, apie kurį jis galėjo mąstyti stovėdamas prie konvejerio. Tik po jo prasidėdavo tikrasis gyvenimas, tik po jo kūnas atgydavo, protas atsibusdavo. Tik po jo Edvinas prisimindavo, kad egzistuoja.

Po pirmojo gurkšnio grįždavo atmintis, atsirasdavo emocijos. Mašina virsdavo žmogumi, prieš akis išnirdavo visas trumpo malonumo ir nesibaigiančios kančios horizontas. Iki tol egzistavo tik bukas gyvenimo automatizmas, tokia buvo išgyvenimo kaina.

Pagaliau namas priartėjo pakankamai ir Edvinas išgirdo viršuje veikiančio televizoriaus garsus. Kažkur ten, už medinių sienų gulėjo Gabija, girta kaip visad. Kažkur ten, rūsyje, buvo šios dienos išrišimas, šios dienos ostija.

Edvinas nuspaudė durų skambutį ir laukė. Viršuje pasigirdo nerangūs žingsniai. Durys prasivėrė.

– Sveikas, Edvinai, – Gabija prabilo savo lipšniu pragertu balsu.

– Labas, – atsakė tuščios akys, savo gilumoje slepiančios viltį. – Artūras yra?

– Taip, rūsyje, – pasigirdo liūdnas kūniškas geidulys.

– Tai įleisi? – nekantravo Edvinas.

– Žinoma.

Rūsyje tvyrojo lengvas rūkas, sukurtas nuolatinio rūkymo. Patalpa, apstatyta įvairiausiomis bačkomis ir apnarpliota vamzdžiais, atrodė kaip nedidelis labirintas, o jo šeimininkas – Artūras, panašus į minotaurą: stambus, barzdotas, su žmoniškumą praradusiomis akimis. Rūsį apšvietė kelios blausios lemputės, kabančios trijų metrų aukštyje, kurios kartais žybtelėdavo dėl įtampos šuolių ir kaskadų. Tai suteikė patalpai papildomo dramatiškumo, atrodė, jog čia vyksta sunki ir žūtbūtinė kova su pasaulio monotoniškumu. Galų gale, visą sensorinę paletę užbaigdavo vėdinimo sistemos ūžimas, kuris galėjo išvesti iš proto net pačius tvirčiausius žmones.

Kai į patalpą įžengė Edvinas, rimtis neišsisklaidė, tiesiog prie bendros atmosferos prisidėjo šlapių batų žliugėjimo garsas. Svečias ėjo lėtai, vos pavilkdamas kojas, ir nors iš veido atrodė nepavargęs, viduje greičiausiai jautėsi šuniškai. Jis po truputi artėjo link Artūro sosto – taburetės, ant kurios šis sėdėjo ir ramiai traukė suktinę.

– Girdi, kaip ošia? – paklausė minotauras Edvinui priartėjus pakankamai arti.

– Kas ošia? – nesuprato svečias.

– Jūra, – Artūras užsimerkė ir įkvėpė suplėkusio rūsio oro.

– Brolau, jūra už šimto kilometrų, – nesuprato šeimininko nuotaikos Edvinas.

– Žinau, bet pasvajoti galima. Aš čia sėdžiu per dienų dienas ir stengiuosi įsivaizduoti, kad vėdinimo sistema – tai jūros ošimas, o šitas tvaikas – tai kupinas jodo pajūrio brizas, – Artūras skambėjo taip, lyg iš tiesų būtų apgavęs savo jusles tvirtomis valios pastangomis.

– Aš taip nesugebėčiau, – pasakė Edvinas, prisėsdamas ant kitos taburetės.

– Ne tik kad sugebėtum, tu sugebi apgauti save, kitaip jau būtum išprotėjęs savo fabrike, o aš būčiau išprotėjęs šitam rūsyje. Šitie vamzdžiai taptų mano dalis, mano kūno išorinės žarnos. Aš suaugčiau su šituo rūsiu kaip su kokia velniažuve. Prisisiurbčiau prie šios gličios erdvės ir tapčiau jos gyvybės donoru.

– Žmogau, tau stogą rauna, – kiek išsigando Edvinas.

– Nebijok, čia tik šiaip, kenčiančio žmogaus romantizmas. Maukis tuos batus, išgersim, surūkysim suktinę, – Artūro veidas ir visa povyza pasikeitė akimirksniu, kitomis aplinkybėmis jis galėjo tapti puikiu aktoriumi, bet buvo per vėlu.

Edvinas nusiėmė batus, nusiėmė net kojines ir pakabino jas ant šilto bronzinio vamzdžio, po apačia pastatė batus ir išsitraukė piniginę, norėdamas sumokėti už laukiančias vaišes, bet Artūras nustūmė jo ranką, ir ant trečiosios taburetės pastatęs trilitrinį butelį degtinės, padėjo didelį maišelį žolės.

– Gal gali susukt? Man šiandien vienintelė savaitės išeiginė, tai tiek nusirūkiau, kad rankos nebeklauso, – Artūro balsas vėl mutavo, dabar jis buvo vangus, flegmatiškas, kaip rimtai apsvaigusio žmogaus.

Degtindaris buvo amalgamatiška asmenybė, jis kisdavo ne metais, o minutėmis. Visi jam prikišdavo, kad išsidirbinėja, kad elgiasi kaip beprotis, bet toks jau buvo jo būdas. Toks elgesys buvo kilęs iš sutrūnijusių vilčių, kurių buvo begalė. Artūras buvo kūrybiškos sielos žmogus, labiausiai troškęs rašyti. Bet ką: romanus, apsakymus, pjeses, anekdotus, eilėraščius, paskvilius, trumpus šaržus, straipsnius, reklamas, referatus, magistrinius. Ir ne tik to troško – tai darė, bent jau anksčiau, iki dvidešimties metų. O vėliau sutiko Gabiją, jai buvo tik penkiolika, jie krušdavosi kaip kiškiai ir nenuostabu, kad paauglė tapo nėščia. Artūras pasielgė kaip tikras vyras ir vedė savo išrinktąją, bet netrukus išrinktoji pasidarė abortą, jie išsiskyrė, vėliau vėl susibėgo. Galų gale, gyvenimas nusviedė į šią šiknaskylę. Tuo metu Artūras jau turėjo kelis beverčius diplomus chemijos srityje ir atvykęs į svečią šalį pradėjo varyti degtinę, neišdirbęs žuvų fabrike net mėnesio.

– Sprogdinam? – paklausė Edvinas.

– Sprogdinam, – atsakė Artūras, pilstydamas degtinę į taures.

Edvinas užkūrė suktinę ir storas rūsio rūko sluoksnis pasipildė dar keliais pilko dūmo debesimis.

– Iš ko ėmei? – paklausė svečias.

– Neatsimenu, berods kažkoks jaunas berniokas atnešė. Neturėjo pinigų, tai sumokėjo žole, – atsakė šeimininkas.

– Geras šūdas, – pridėjo Edvinas, perduodamas suktinę ir keldamas stiklinę degtinės prie lūpų.

– Nežinau, man jis kaip ir visas kitas šūdas, kerta per smegenis ir to užtenka, – dabar Artūras buvo tiesiog pavargęs.

Svečias nieko nebesakė, tik godžiai gėrė degtinę, dideliais gurkšniais žiūrėdamas tiesiai į balzganą stiklą plačiai atvertomis akimis. Viso proceso metu veidas išliko lygus kaip popierius, nesusiformavo nė viena raukšlelė, degtinė Edvinui buvo vienintelė gyvenimo palaima, dar jam visai patiko kruštis su Gabija, bet apie tai stengėsi nemąstyti, Artūro akivaizdoje tai buvo pavojinga.

– Tau kartais neatrodo, kad kažkas šiame pasaulyje ne taip? – po eilinio dūmo paklausė degtindaris.

– Žinoma atrodo, normaliame pasaulyje tokių vietų kaip ši neturėtų būti, – išpūtęs gėrimo metu plaučiuose laikytą dūmą, ištarė Edvinas.

– Štai, man irgi taip atrodo, viskas čia kažkaip neadekvatu, tiesiog nerandu tam kito žodžio. Lyg kažkas modeliuotų šį pasaulį kažkokios iškrypusios vaizduotės pagalba. Aš negaliu tiksliai pasakyti kas, bet kažkas tikrai pakasta, – Artūras įtraukė dar vieną dūmą ir perdavė suktinę svečiui.

– Gal čia tik paranoja nuo žolės? – paklausė Edvinas.

– Taip, gali būti, kad paranoja, tik žolės sukeltas efektas. Bet... Gal čia žolė padėta būtent tam, kad savo abejones nurašytume paranojai. Kokio velnio aš neatsimenu, iš kur ją gavau, o jei ir atsiminčiau, kaip galėčiau būti tikras, jog nepradėjau egzistuoti prieš kelias akimirkas, ir kad žolės atsiminimas ar neatsiminimas – tai tik sumodeliuota mintis, kuri buvo įskiepyta man tą akimirką, kai atsiradau? – dabar Artūras skambėjo užsidegęs, daug gestikuliavo.

– Jo, yra tokia teorija, kad žmogus su savo sąmone yra taškas laike ir erdvėje, o ne linija. Kad visas jo gyvenimas, visi prisiminimai, viskas, atsirado ir yra tik šią akimirką, o prieš tai nieko nebuvo ir po to greičiausiai nebus nieko, – Edvinas įtraukė dūmą ir žvilgtelėjo į stiklinę, jo gestą supratęs Artūras pradėjo pildyt tūrius.

– Gal žinai, kur galima apie tai paskaityt? – baigęs pilstytojo darbą paklausė degtindaris.

– Per daug gerą degtinę verdi, brolau, – atsakė Edvinas, tai buvo posakis, reiškiantis „per daug geriu, kad ką nors atsiminčiau“.

Artūras nusišypsojo, bet efemeriška šypsena iš karto dingo. Staiga jis nebenorėjo nieko kalbėti, kilo įtarimas, kad ir Edvinas tėra čia tam, kad nuramintų jo paranoją, tiksliau paliktų suspenduotoje erdvėje, paverstų nekenksminga. Ir tai išties padėjo. Artūras galų gale numojo ranka. Jam neberūpėjo tikra tai ar ne, kaip ir nerūpėjo, kad Edvinas dulkina jo žmoną. Jam išvis buvo nusispjaut kas ir kaip dulkina Gabiją, sutuoktiniai šiuo klausimu puikiai sutarė. „Kam reikia kvaršinti galvą dėl to, ko negali pakeisti?“ – perbėgo šeimininko smegenimis ir jis pakėlęs stiklinę paragavo savo triūso vaisiaus.

Gabijos diena prasidėjo kaip visos kitos: ji pabudo, nusiprausė, prausdamasi išgėrė šalto alaus, kurio visad atsirasdavo miegamojo šaldytuve, pasidažė, išsirinko dienos trikotažą, apsirengė, užsimetė chalatą ir pasiėmė butelį degtinės. Gerdama pirmuosius du šimtus gramų nusilakavo nagus, susiskambino su drauge, kuri dirbo hitatchi orgazmų industrijoje, ir pradėjo laukti. Laukimas užtruko dvi valandas, per kurias Gabija spėjo pažiūrėti savo mėgstamą serialą, laidą apie maisto gaminimą, ir pabaigti pradėtą degtinės butelį.

Pasigirdus skambučiui ji greit nubėgo į apačią ir atidarė duris, už kurių stovėjo draugė vardu Kotryna. Ji buvo viena iš tų merginų, kurios čia pateko savo noru, tad buvo mažumoje. Kotryna vengdavo dažnų apsilankymų pas Gabiją, nes žinojo, kad pas ją lengva prisigerti, juk degtinė buvo už dyką, reikėjo tik užkandos ir kokių sulčių kokteiliams. Būtent sulčių ji ir atsitempė, visus du litrus. Žinoma, tiek niekad neprireikdavo, nes visi čia besilankantys žmonės negerdavo smarkiai praskiestos degtinės, visi buvo užsigrūdinę.

Dažniausiai Kotryna čia atsivilkdavo, kai norėdavo visiškai užsimiršti, nusigerti iki sąmonės praradimo slenksčio ir pasivolioti lovoje su Gabija, kuriai tai patiko. Ji kartais net pamąstydavo, kad jai irgi reiktų čia atsikraustyti, niekas juk neprieštarautų, bet bijojo prarasti nepriklausomybę ir nuo alkoholio susigadinti odą.

Artūras į tokius apsilankymus žiūrėjo pro pirštus – jis į viską žiūrėjo pro pirštus. Abejingo vyro beveik niekas nedomino, dažniausiai jis tiesiog skaitė neaiškias knygas ir varė degtinę, kai kada parūkydamas žolės ir tiek. Kaip teigė Gabija, seksas jo irgi nedomino, vieno ar dviejų kartų pakakdavo visam mėnesiui. Dėl šios priežasties Gabijai visad reikėjo ieškotis kitų, pajėgesnių vyrų ir moterų. Su vyrais ji elgdavosi slapukiškai, o štai su moterimis kvailiojo kaip norėjo, kur norėjo. Vieną kartą Artūras pamatė žmoną besismaginančią su Kotryna ir Loreta jų miegamajame, bet tiesiog prisėdo ant fotelio, surūkė suktinę ir lyg niekur nieko stebėjo jas, o paskui tiesiog išėjo. Iš pradžių merginos sutriko ir išsigando, bet netrukus atnaujino savo žaidimus dvigubu intensyvumu, toks įsikišimas jaudino.

– Labas, mažule, kaip dienelė? – paklausė Kotryna.

– Svaigstu, mieloji, tiesiog svaigstu, – atsakė Gabija.

Linguodamos klubais abi merginos kilo laiptais; pirmoji Kotryna, o už jos Gabija. Laiptai buvo gana statūs, todėl Gabija puikiai matė, jog Kotryna atėjo be kelnaičių, o tai buvo akivaizdus ženklas, kad reikia ruoštis linksmybėms.

– Ir kokie vėjai atpūtė į mūsų šiltą kampelį? – švelniu balsu paklausė Gabija.

– Ieškau ramybės ir švelnumo, o ir svaigulio neatsisakyčiau, – surežisuotą atsakymą pateikė Kotryna.

Merginos įsitaisė tiesiai ant lovos. Gabijos chalatas buvo prasiskleidęs ir draugė galėjo stebėti vis dar gražias šeimininkės formas. Meilužės krykštavo kaip mažos mergaitės, gėrė, kartais pasibučiuodavo, kartais paglostydavo viena kitą, kartais liežuviu nuslysdavo per odą, jausdamos švelnią faktūrą ir saldų aromatą, ir vis gėrė, gėrė, gėrė, gėrė...

Vėl pasigirdo skambutis. Gabija tingiai išsirangė iš lovos ir gavo pliaukštelėjimą per apnuogintą sėdmenį. Judėjo daug vangiau, svyravo. Tačiau šiuos namus pažinojo beveik idealiai, iš jų juk beveik neišeidavo, todėl net tokioje būsenoje laisvai nusileido stačiais laiptais ir atidarė duris.

– Sveikas, Edvinai, – Gabija prabilo saldžiu, viliojančiu balsu.

– Labas, – nuolankiai atsakė eilinis namų lankytojas, negalintis nespoksoti į praskleistą chalatą, neslepiantį juodų apatinių. – Artūras yra?

– Taip, rūsyje, – atsakė žaismingas, liūdesio kupinas balsas.

– Tai įleisi? – kaip šuva suinkštė svečias.

– Žinoma.

Gabija praeinančiam Edvinui grybštelėjo per sėdmenis, taip primindama, jog jis yra laukiamas viršuje. Nuo tokio gesto svečio veidas prisipildė baimės, kuri buvo visai nepagrįsta, vargšelis nežinojo koks išties apatiškas yra Artūras. Svečias nuėjo į rūsį, vis sukiodamasis pažvelgti į viliokės grožybes ir vos nenusisuko galvos lipdamas laiptais, o tai visad prajuokindavo. Gabijai patiko ir tokie vyrai. Jai patiko visokie vyrai: barzdoti, pliki, nedrąsūs, drąsūs, stori, raumeningi, mažapimpiai, didžiapimpiai, mėgstantys minjetus ir mėgstantys kunilingą. Gabija buvo lygių galimybių meilės deivė, priimanti beveik visus. Vienintelė išimtis šiai taisyklei – tai tamsiaodžiai: arabai ir afrikiečiai. Gabiją apimdavo siaubas užuodus šiuos senojo pasaulio monstrus. Jos visai nejaudino jų šlovė kaip ilgapimpių. Tai keista ir paradoksalu, tačiau šioje keistoje šalyje viskas buvo keista ir paradoksalu.

Viršuje jos jau laukė Kotryna, spėjusi išslysti iš savo drabužių ir įsitaisyti po apklotu su atsuktuvu rankose (kokteiliu). Jos akys blizgėjo, akivaizdu, kad ji jau beveik pasiruošusi, tačiau laiko dar buvo, skubėti neverta.

– Tau kartais neatrodo, kad mes gyvename surežisuotame pasaulyje? – staiga paklausė Gabija.

– Mes tokiame ir gyvename, tik mūsų pasaulį režisuoja ne slaptos manipuliuojančių dievų rankos, o instinktai, poreikiai, prigimtis, visa tai, kas mums parduodama ir brukama kiekvieną dieną, – Kotryna beveik pati nusistebėjo savo iškalba.

– Aš šiandien galvojau apie Edviną, būtent jį, o ne ką nors kitą, ir štai jis skambina į duris, – Gabija tingiai įsliuogė į lovą.

– Bet juk jis beveik kasdien ateina, – nusijuokė Kotryna, bučiuodama Gabijos kaklą.

– Tiesa...

Gabija atsigulė, jos kūnas reagavo, o sąmonė mąstė apie sutapimus, atsitiktinumus ir visus kitus nesąmoningus dalykus. Jai darėsi keista, kad šalia Kotryna, kad apačioje geria Artūras su Edvinu, kol jos mylisi. Keista, kad Artūrui nusispjaut, keista, kad Edvinui nusispjaut. Keista, kad visi jie čia, žmonės iš skirtingų pasaulių, sujungti po keistu vienišo namo stogu. Viršuje seksas, apačioje degtinė...

„Viskas čia taip netikra, bet koks skirtumas“ – Gabija pasidavė vis intensyvėjančioms malonumo bangoms ir jose paskendo.

***

„Visiškoje tamsoje girdisi trijų plikių balsai.“

„Kaip tu gali sakyti, jog jie plikiai, jei ten visiška tamsa?“

„Nes aš žinau.“

„Iš kur?“

„Nežinau.“

PIRMASIS PLIKIS. (Nusižiovaudamas, pasirąžydamas ir išsitiesdamas ant jogos kilimėlio, ant kurio prieš kelias akimirkas sėdėjo nušvitusio individo poza. Taip sėdėti jam akivaizdžiai nepatogu, nes judesiai surakinti ir nenatūralūs, tad greičiausiai jis joks nušvitusysis, o tiesiog paprastas plikas bičas, visiškoje tamsoje užsiimantis velniai žino kuo. Bet jei jis tai daro ne dėl nušvitimo, gal daro dėl įvaizdžio? O kodėl tada sėdi tamsoje, taip juk jo niekas nepamatys, o jei nepamatys, vadinasi neįvertins, fotografijų nakties šiknoje nepridarysi, nepasidalinsi) Jooooooo. (Plikio balsas skamba ištęstai ir su kritiko gaidele. Kritiko, kuris išsprogusiomis akimis greit pradės vardinti visas smulkmenas, kurios jo kritiškai plikai galvai pasirodė absurdiškos, nerealistiškos ar trivialios.) Kažkaip čia viskas kartojasi.

ANTRASIS PLIKIS. (Nustodamas levituoti ir nusileisdamas ant lentos, iš kurios kyšo mažiausiai šeši šimtai gana bukų vinių) Naaaaaaaa... mmmmm... taip. (Jo švelni prižiūrėta sėdynė nugula ant vinių it plunksnelė, visiškai susilietusi ir savo svorį perdavusi bukoms geležinėms galvutėms, išleidžia dieviškai švelnų, klarneto solo primenantį garsą. Kambaryje pasklinda smarvė) Bet juk... Tipo... gyvenimas toks ir yra, pasikartojantis. Permainos dažniausiai vyksta daug ilgiau ir daug nepastebimiau, nei mums dažnai įteigia fikcija.

TREČIASIS PLIKIS. (Šokantis keistą šokį, lyg klausydamasis Todd Terje (Beje, Tod vokiškai yra mirtis, ar bent jau John‘as Barth‘as taip teigia) apsirijęs MDMA) Žmogau, tu apsiperdei, nejau vėl rijai tuos pigius kebabus su česnakiniu padažu? (Jis pamojuoja ranka bandydamas nuvyti smirdančią tamsą).

ANTRASIS PLIKIS. (Mosuodamas rankomis bandydamas difuzijos būdu paslėpti savo dujų leidimo akto įkalčius, išplečia akis iki lygio, kai atrodo, kad jos greitai iššoks iš orbitų ir pradės suktis aplink jo pliką galvą kaip aplink didelį dujų kamuolį, vadinamą žvaigžde. Tačiau šios pastangos tik dar labiau suaktyvina žarnyną, nepripažįstantį laktozės, ir bezdalius dar porą kartų nusiperdžia) Paranoja, senas ir daug kur tą pačia formą įgaunantis reiškinys, seksualiniai nukrypimai, jei juos išvis galima taip vadint, irgi kartojasi, kartojasi ir kartosis šimtus kartų, geriausiu atveju įgaudami skirtingas variacijas. O dėl svaiginimosi, ką aš galiu pasakyti apie svaiginimąsi, manau, viską pasako plikis, žiūrėk, kaip strykčioja, lyg dabar grotų „New Order“ „Blue Monday“, o jo smegenys būtų nusprogusios nuo labai subalansuoto kiekio rūgšties.

TREČIASIS PLIKIS. (Piktai svyruodamas į šonus ir nuolat kabinėdamasis prie įsivaizduojamų gražuolių, kurių čia paprasčiausiai nėra) Baik bezdėt, mergas baidai. (Jis apkabiną vieną per liemenį, palenkia ją, o kita ranka įsliuogia į jos neegzistuojančias kelnaites ir pajunta jos neegzistuojančio tarpkojo neegzistuojančią drėgmę.)

PIRMASIS PLIKIS. (Kasydamas savo galvą iki kraujo, paskui draskydamas baltą kaukolę) Gal tu ir teisus.

ANTRASIS PLIKIS. (Po truputį smigdamas ant vinių) gal.

TREČIASIS PLIKIS. (Iškrypėliškai išsišiepęs putojančia burna vapa) Yes baby, let me taste your juice, you dirty gial of mine, show me your twat, you teenage whore. Yeah, beg me to fuck your snatch, to pound your cunt...

PIRMASIS PLIKIS. (Pavargusiu veidu) Jam reikėtų skaityti mažiau Philip‘o Roth‘o.

ANTRASIS PLIKIS. (Suraukęs vieną antakį, o kitą pakėlęs iki nirvanos aukštumų) Visų pirma, Philip‘as Roth‘as nėra toks apgailėtinai vulgarus, antra, jį juk mokykloje aštuntokai skaito.

PIRMASIS PLIKIS. (Trindamasis akis) Čia... Tipo... Kur?

ANTRASIS PLIKIS. (Svyruodamas, išgirdęs trečiojo plikio klausomą įsivaizduojamą „Justice“ „Safe and Sound“ melodiją) Ateityje brolau... Ateityje...

„Bet jei jie tamsoje, gal jų nėra?“

„Žinoma, nėra, bet nuo to jie nepasidaro mažiau užknisantys.“

„Tiesa.“

***

Kambaryje ant rožinės lovos sėdėjo dvi merginos. Į jas žiūrėjo įdėmi web kameros akis, tačiau šįkart ji neatliko savo pagrindinės funkcijos ir stovėjo neveiksni, nuobodi ir niekam nereikalinga. Paprastai kamera tarnavo kaip merginų pagrindinis uždarbio įrankis, tačiau šiandien buvo išeiginė.

Erdvė, papuošta gana infantiliais objektais, visai nederėjo prie merginų kalbos manieros. Ant sienų buvo pakabinta lempučių girlianda, šalia lovos voliojosi pliušiniai žaisliukai, antrankiai, japoniškų komiksų knygelės, rudos, melsvos suknytės, falo imitatorius, vibratorius. Stalčiuose viso šio gėrio buvo dar daugiau. Įvairių formų, įvairių spalvų žaisliukai, sudėti atsitiktine tvarka, slėpėsi uždarose ertmėse su išnaudoto ir dar neatidaryto lubrikanto buteliukais.

– Ir koks buvo jo vardas? – paklausė Greta.

– Bronius, – nusišypsojo Loreta.

Kambariokė, kaip ir tikėjosi Loreta, nusijuokė, bet greit susitvardė, pamaniusi, kad juokas gali įžeisti draugę.

– Gali juoktis, vardas išties juokingas, – nuramino draugę kambario šeimininkė.

– Wow, net nemaniau, kad žmonių su tokiais vardais dar yra. Suprasčiau, Jonas ar Petras, bet Bronius... Juozas ar koks Pranas, dieve tu mano, tai juk kažkoks anachronizmas, – bandė savo netaktą užglaistyti Greta.

Žinoma, jokio netakto Loreta nepajuto, jai vienodai švietė, juokiasi kas iš Broniaus, ar nesijuokia, jis jau seniai nieko nereiškė, buvo tik dar viena graudžiai juokinga istorija, pasakojama prie vyno ar degtinės butelio.

– Atleisk, – galutinai sutrikusi nuo savo kalbų ir nuo pašnekovės tylos pasakė Greta.

– Baik jau, nei aš pykstu, nei ką, – tai buvo tiesa.

– Tai pasakok, kaip jūs išsiskyrėt, – suprato užuominą, neva, nusižengusi mergina.

– Mes neišsiskyrėm, – gurkštelėjusi vyno tiesiai iš butelio pasakė Loreta.

– Tai jūs... Vis dar kartu? – kiek susiraukė Greta.

– Ne, jis miręs, – ramiu, tiriančiu reakciją žvilgsniu pasakė Loreta.

– O dieve, užjaučiu, – Greta susiėmė už burnos, vos nepaleisdama iš rankos vyno butelio ir neaplaistydama viso rožinio pledo sunkiai išplaunamu skysčiu.

– Nereikia, man jis niekad per daug nerūpėjo. Žinoma, tą akimirką, kai sužinojau, pamaniau, jog man galva sprogs, bet tai greit praėjo. Nori nenori, reikia pripažint, kad žmonės daro pasirinkimus, net jei tie pasirinkimai nepastebimi, smulkūs ir jų rezultatai atsiskleidžia tik po kurio laiko. Kumuliatyviai besikaupdami jie vis vien užmuša žmogų.

Loreta to neparodė, bet šią akimirką surimtėjo, reikėjo ką nors keisti.

– Tai kas tapo paskutiniu lašu? – pagalbos ranką ištiesė Greta.

– Žinai, jis buvo depresyvus žmogus, nuolat gėrė antidepresantus, o kartu su jais degtinę, bet daug prastesnę, nei kad mes geriam. Angluose nebuvo taip lengva virti ją kur nors nuošaliame namelyje, kaip kad verda Gabijos vyras.

– O jie su Artūru visai faini, ir tas jų draugas... Kaip jis? – Loretos kalbą nutraukė Greta.

– Edvinas. Jie kartais čia ateina, – greit numetė Loreta. – Tai va, pas Bronių visad kas pusę metų atsivilkdavo kiaulės ir išvilkdavo jį į durnyną ar dar velniai žino kur, nes jam prasidėdavo balti arkliai. Po vieno iš tokių kartų jį išmetė iš sandėlio, kuriame dirbo pagal sutartį ir kalė neblogus pinigus. O kai paleido iš durnyno, jis nuėjo dirbti į šunų ėdalo fabriką. Pačią pirmą dieną gavo darbą kasti žarnas. Vargšas jas kasė, kasė, gal dvi savaites tame prasmirdusiame mėšle trynėsi, kol galų gale nusispjovė, užgėrė, o vieną dieną tiesiog išėjo iš namų ir nebegrįžo. Aš taip ir prasėdėjau gal savaitę vis laukdama, o paskui sužinojau, kad jis pasikorė kažkokiame viešbutyje. Po to buvau palūžusi, nežinojau ką daryti, jaučiausi palikta, taip ir pradėjau užsiimti tuo, kuo užsiimu. Nebuvo kito pasirinkimo. Bet ten pasidarė per daug pavojinga, nes aplink namus pradėjo sukiotis kažkokie Sand niggers ir rėkaut kažką. Greičiausiai buvo kokie vietiniai suteneriai iš Albanijos ar Tadžikistano, ar dar bybys žino iš kokios musulmoniškos apipjaustytų gyvulių šalies. Todėl ir išvažiavau. Tėvynėje dirbau padavėja, kur visokie prisipumpavę gaidžiai vis užpakalį žnaibė, tad tėškiau vienam tokiam cepelinus į snukį ir išėjau, paskui sužinojau, kad jis buvo girtutėlis ir ieškodamas manęs sulaužė restorano apsauginiui du šonkaulius, o paskui pats buvo gerai pakratytas elektrošoku mentų furgonėlyje. Tokia štai banali drama, pusė mūsų čia su panašiomis istorijomis atsidūrė. Vienos tiesiog renkasi apie tai negalvoti ir tiek. Be to, ne taip ir blogai, su laiku tai įtraukia, pradeda patikti. Nežinau, kaip dabar gyvenčiau be savo sekėjų, tų mažų suglebusių vyriokų kažkur pasaulio platybėse. Ir pinigai geri, o juos kiša žmonės, kurie gali sau tai leisti, kodėl man nepasinaudojus tuo, – pabaigusi savo ilgą monologą Loreta atsiduso ir gurkštelėjo vyno.

– O kas bus, kai pasensi? – uždavė klausimą mergina, kuriai buvo aštuoniolika, kitai merginai, kuriai buvo dvidešimt vieneri.

– Nieko nebus, ištekėsiu už kokio turtingesnio sekėjo, varvinančio seilę kasdieniuose susirašinėjimuose ir tiek, bet iki to dar daug laiko, – Gūžtelėjusi pečiais ramiai atsakė Loreta.

– O tu viską apgalvojusi, – su prastai slepiamu susižavėjimu pasakė Greta.

– O kaip tu čia atsiradai? - pokalbio temą pakeitė pašnekovė.

– Atvažiavau pas mamą, – nusišypsojo ir laukė atsako aštuoniolikmetė.

Loreta, žinoma, susijuokė ir vos neužspringo vynu.

– Nepyk, – vis dar besijuokdama pasakė Loreta.

– O kodėl turėčiau, mūsų motinos visos panašios, – nors buvo jauna aštuoniolikmetė, Greta darė gana taiklius pastebėjimus.

– Kiek tau buvo metų tada, kai ji išvažiavo?– pagaliau atsigavo jos vyresnė mentorė.

– Tu pirma, – lyg žaisdama keistą žaidimą greit atsakė Greta.

– Devyneri, – žiūrėdama pašnekovei į akis pasakė Loreta.

– O man keturiolika, iškart po to, kai mirė tėvas.

– Tai dar viena mus jungianti praeities detalė.

– Taip, mirę tėvai ir tėviški, rūpestingi vyrai, – sąrašą praplėtė Greta.

– Pas mane buvo Bronius, – su šypsena pasakė Loreta, – o kas pas tave?

– Dar namie, gimtajame miestelyje buvo toks vienas vaikinukas, bet mes greit su juo išsiskyrėme, paskui – kaip visad – daug švenčių, tūsų, o galų gale pabaigus mokyklą teko kažką su gyvenimu daryti, tad išvykau pas mamą, – Greta akivaizdžiai nebuvo linkusi kalbėti apie savo surogatinį tėvą. – Ji dirbo, tiesą pasakius, iki šiol dirba fabriko šaldytuve. Kai atvažiavau, įsidarbinau ten pat, bet sąlygos buvo tikrai prastos, nereikėjo skrost žuvų ar kast kiaulių žarnų, bet sėdėti nuolatiniame šaltyje ir tampyti dėžes – sveikatai žalingas darbas. Paskui pradėjau daugiau švęsti, mano geroji motina, kuri buvo ant manęs padėjusi klitorį jau ketverius metus, savo strategijos nepakeitė ir pagrasino, kad jei nerasiu darbo, išmes iš namų. Štai aš ir čia.

– Pusė merginų čia taip pateko. Tau dar pasisekė, galėjai patekti pas babajus, nors, jei turi giminių, jie dažniausiai nekiša į kurvyną ir ant adatos nesodina, dažniausiai tokia terapija skiriama iš vaiknamių pabėgusioms ar jų draugių parduotoms mergiotėms. Galų gale visi prie visko pripranta. Kažkaip patetiška apie visa tai net kalbėti. Tokių gyvenimų ir istorijų kaip mūsų yra tiek daug, kad jie ištirpsta bendroje masėje. Dar reikia džiaugtis, kad čia pagyvenus pusmetį smegenys nevirsta koše. Vieni nuo to ginasi skaitydami, kiti buriuodamiesi „padoresnėse kompanijose“, o treti, kuriems smegenys jau seniai atrofavosi, nebedaro nieko, jiems to nebereikia.

Už sienos pasigirdo stenančios moters garsas, ši aikčiojo nenatūraliai vaikišku balsu imituodama eilinį orgazmą.

– Oksana jau antrą kartą šiandien baigia, – pasukusi galvą atgal ištarė Loreta.

– Aš galvojau, kad trečią, – paprieštaravo Greta.

– Ne, ten buvo Kotryna, – nepasidavė Loreta.

– Kotryna išėjusi pas Gabiją, – ramiai gurkštelėjusi vyno tarė Greta.

– Hm... Tada greičiausiai Anastasija?

– Ji išėjusi pas kaimynes, – Greta buvo labai gerai informuotas žmogus.

– Pas organines? – kiek sutriko Loreta.

– Taip.

– O kam?

– Nori pervilioti klientūros, greičiausiai, – teatsakė Greta.

– Na, tokia proga išgerkime už trečiąjį Oksanos orgazmą, gal bent jis nesumeluotas bus.

Merginos sukrito ant lovos ir pradėjo juoktis. Loreta paglostė Gretos koją, ši niekuo jai neatsakė, tiesiog laukė kas vyks toliau. Vienaip ar kitaip, tai buvo ne pirmas ir ne paskutinis kartas. Gyventi libido varomame pasaulyje buvo visai pakenčiama, net be tėvelių ir mamyčių.

Kompiuteryje, prie kurio prijungta geros raiškos kamera, nuolatos keičiasi komentarai:

MunchYa: You are so wet baby, that makes me sooo hard. Rub you fingers on your pussy juices please please please.

PussyDestruct: The user has been banned.

SugarDD: Your pussy is so tight and moist and sexy, I masturbate imagining it all around my cock. You kitty of mine.

MissKitty: Meow. Kiss Kiss.

Mister69: Could you wigle your tail kitty?

Mister69: Oh my god, you‘re so sexy when you do that, I almost jizzed my pants.

MissKitty: Happy to oblige ;)

PussyMGN: Jerk your twat you fillthy whore. You prbably sucked your fathers dick while attending grade school, spread you ass cheecks and show me your busted assholle, you cum guzling whore!

PussyMGN: The user has been banned.

SugarDD: That asshole probably sucked his daddys peepee himself. No hate, only love to MissKitty, the dream girl.

MissKitty: Thanks Sugah ;*Personal Kiss kiss to Sugardaddy

SugarDD just donated 40 EUR

(Could you please play with your pussy, tease it a bit?)

Lilwanker: Oh god, your sooo tihgt and unspoiled, look at those preaty lips, and that pink whole. I just love how your fingers just nearly touches it, just to show how narrow it is down there. God, I love you baby.

BiGDi24: just a little deeper, just an inch or two. I beg you my dream sexy girl.

MissKitty: Preaty pleaaaase? :p

BiGDi24: Preaty preaty preaty pliiiiizzzzz, I beg you!

MunchYa: I Would like to lick you up till you cum, like ten times a day, whanever you want, I would do anything to taste your sweetness.

MissKitty: I‘ll think about it ;)

MunchYa donated 20 EUR

(please close up your pussy and spread it‘s lips and rub that tasty cream with your fingers.)

MunchYa: It‘s sooo tasty, I would like to suck it of your fingers.

Misskitty: Yummy Yum.

BUCKlikesTF: How old are you?

Misskitty: 18 and a half.

BUCKlikesTF: so you‘re an aquarius?

MissKitty: Yep, I like when my juices flow freely.

BUCKlikesTF donated 150 EUR

(Could you play with a dildo till you cum?)

Misskitty: I‘ll try my best, but no promises, these multiple orgasms are so exhausting.

Kambaryje už sienos girdisi artėjančio orgazmo garsai, intensyvėjantis alsavimas, jis trūkčioja, suintensyvėja, sulėtėja, kartais pasigirsta keistas garsas, simbolizuojantis pinigų donorystę. Pasigirsta cypiantis merginos balselis.

MissKitty: I cant boys, I just cant. I‘m tooooo tired Meouw ;(

MunchYa donated 50 Eur.

(Please, please, please, you can do it, rub that little pussy, play with your clit more, maybe that will help.)

BiGDi24 donated 30 Eur

(Use a vibrator, dont stop the show my love.)

Pasigirsta vibratorius, cypčiojimas suintensyvėja, vaidybos ribos vis arčiau... Vis arčiau... Vis arčiau...

BUCKlikesTF donated 50 Eur.

(Anal plug might help intensify the friction, if you have one lying around.)

Ant raudonu apklotu aptiestos lovos gulėjo išsiskėtusi Oksana, o po jos nugara kelios stambios pagalvės. Poza pusiau sėdomis buvo skirta, kad jos standžios nedidelės krūtys sukurtų mėgėjiškos pornografijos pilnatvės jausmą. Šiuolaikinių idealų sukurtas kūnas-talpykla judėjo link eilinio orgazmo. Ne visi jie būdavo suvaidinti, tačiau dauguma su realiu fiziniu pasitenkinimu neturėjo nieko bendro. Oksaną jaudino stebėtojai, ją jaudino žinojimas, kad kažkur, plačiame pasauliniame tinkle prieš savo ekranus masturbuojasi dopamino iškankinti vyrai ir berniukai. Oksanai kartais atrodydavo, kad ji atlieka socialinio darbuotojo funkciją, padeda kenčiantiems ir alkstantiems, negaunantiems lytinės sueities malonumų.

Atėjo laikas vaidinti orgazmo sukeltus kūno spazmus, išmokti juos suvaidinti natūraliai užtruko, tačiau atsipirko su kaupu. Kūną apėmė sporadiški traukuliai, ypač apatinėje kūno dalyje, mergina suglaudė kelius, atitraukė vibratorių nuo savo varputės ir pradėjo giliai alsuoti kiek prisimerkusi ir pavertusi akis į viršų. Buvo pats laikas, viskas pagal grafiką, viskas apskaičiuota.

Vaidindama malonumo apimtą kūną, Oksana pagulėjo dar kelias minutes, o tada po truputį atgavo pusiausvyrą, kurios nebuvo praradusi. Tai taip pat buvo svarbi proceso dalis: net palikdamas sceną aktorius turi atrodyti gracingai. Vangiai, neskubėdama ji nuslinko iki lovos krašto, nuleido ant žemės kojas, atsistojo, priėjo prie kameros, pasakiusi iš anksto sumodeliuotą frazę: „Wow I havnt orgazmed like this in a while, thanks for company guys, love ya, bye bye“, nusiuntė į šaltą kameros linzę oro bučinį, atsijungė nuo video-srauto sistemos, užvertė savo nešiojamąjį kompiuterį ir nubėgo į dušą.

Vėsus dušas kaip visad atgaivino. Jame Oksana užtruko gal dvidešimt minučių kruopščiai plaudama visus natūralius skysčius ir lubrikanto likučius nuo savo kūno. Po to apsivyniojo rankšluosčiu ir palaidais šlapiais plaukais nuėjo tvarkyti kambario.

Pirmiausia nutraukė užklotą ir įmetė jį į skalbimo mašiną. Tada pradėjo rankioti žaisliukus ir po vieną kruopščiai dezinfekuoti spiritiniu tepalu. Atlikusi šiuos darbus nusijuosė rankšluostį ir demonstravo savo kūną vien tik sau, kartu myluodama jį losjonu. Ją kartais aplankydavo mintis kameras įrengti visuose namuose ir filmuoti save visą laiką, kad visi grožėtųsi ir geistų jos kiekvieną akimirką. Tokiu atveju reikėtų specialiai visad vaikščioti nuogai ar pusnuogei. Nuolat stebima MissKitty valytųsi dantis būdama nuoga, tvarkytų kambarį vien su apatiniais, šluotų grindis tik su kelnaitėmis, valgytų nuogut nuogutėlė, kartais pažaistų su desertu ir „netyčia“ apsipiltų grietinėle. Kameros namuose būtų visur, kad visi visad matytų visas jos kerteles. Kai praustųsi, kamera būtų virš jos, iš šono, iš priekio. Kai pietautų, viena kamerą filmuotų profilį, o kita kabėtų po stalu ir būtų nukreipta tiesiai į praskėstą tarpvietę. Kameros filmuotų ją miegančią, snaudžiančią ir skaitančią. Kokia ekstazė apimtų stebėtojus tą akimirką, kai ji miegodama truputį praskėstų savo glotnias, švelniai įdegusias kojas. Kaip visi nuo vujarizmo išprotėję vaikigaliai skubėtų baigti, kol dievinamas objektas nepakeitė pozos.

Tai buvo slapčiausia Oksanos užgaida, ji norėjo būti trokštama visad, visur ir visų. „Gal kada nors ateityje tokios galimybės atsiras.“ – mąstė besišukuodama plaukus šių laikų Afroditė. Galų gale ji net į parduotuvę eitų nuoga, jei tai būtų legalu. Svetimi žvilgsniai, fiziškai realūs ar tik įsivaizduojami tiesiog žavėjo, vedė iš proto. Net nebereikėjo jokių orgazmų, kuriuos vis vien reguliariai patirdavo, pats faktas, jog ji stebima, buvo malonesnis už viską pasaulyje. Ypač kai liesdavo savo kūną, kai dirgindavo švelniausias, šilčiausias ir drėgniausias vietas, numanomi, o gal net fiktyvūs žvilgsniai mintyse tiesiog skverbėsi į fizinę visatą, kaupėsi joje. Stebėjimo akimirką stebimoji tapdavo bekraščiu indu, sugeriančiu visus seksualinius potraukius, sugeriančiu visą aistrą, visus niekuo nesibaigiančius troškimus ir paverčiančiu juos savo malonumu.

– Palauk, palauk, aš nelabai supratau, tai tu su vyrais prieš tą kamerą mylies? – paklausė mergina, sėdinti ant lovos krašto, aptiesto sintetiniu audiniu.

– Ne, jokių vyrų ten nėra išvis, visi vyrai sėdi kur nors namuose prie savo kompiuterių nuolatinėje nenugalimoje frustracijoje, – atsakė Anastasija, sėdėdama ant balto fotelio pagavių. – Žinoma, jei nori, tu gali su jais mylėtis, bet tokiu atveju sutrauksi visai kitokių sekėjų, o jie su laiku reikalauja vis įdomesnių triukų. Neverta savęs darkyti, ypač kol esi jauna, neapsimoka.

– Tai tokiu atveju pati su savimi žaidi ir tiek? – vėl paklausė daili mergina, atrodanti kaip paauglė.

– Nebūtinai, žinoma, jei nori, gali, pas mus name gyvena pora merginų, kurios tuo užsiima. Taip lengviau užsidirbti ir sekėjai beveik garantuoti, tačiau žinai... Yra sunkesnių, bet padoresnių būdų. Aš, žinoma, neteisiu, tiesiog sakau, kad galima ir kitaip išsisukti. Matai, jei jau prieš kamerą kojas skėti, paskui sunkiai rasi darbą. Aš, vėlgi, kalbu ne apie darbą fabrike, ten visad rasi darbo, bet kas po velnių nori ten dirbti. Toks realybės pobūdis labai jau atgrasus ir, atvirai pasakius, gąsdinantis. O ką aš tau siūlau, tai tiesiog buvimas prieš kamerą, tai įvardinama terminu „Titty streaming“. Apsirengi taip, kad geriau matytųsi gėrybės ir kraipaisi, – Anastasija gestikuliavo, nes įsijautė į lektorės vaidmenį, jai patiko mokyti ir padėti kitoms merginoms.

– O tai ką man ten daryt? Šokinėt? Raitytis?

– Priklauso. Šiaip siūlyčiau pasidomėti japoniška animacija ir užsisakyti kokių seksualių kostiumų. Bet pradžiai užteks ir palaidinių su didelėm iškirptėm ir trumpų džinsinių šortukų. O raitytis nesiūlau, reikia elgtis oriai, kad stebėtojams kiltų daugiau frustracijos. Gali daryti pritūpimus už paramėlę ir t.t., valgyti ką nors, apsičiulpt pirščiukus kartais.

– Ir tu nori pasakyti, kad už tai žmonės tau moka pinigus?

– Ir neblogus pinigus, iš pradžių būna sunkiau, bet paskui įsivažiuoja. Tu esi labai graži mergina, to užtenka. Tereikia tam tikrų žinių ir tiek, kurias aš tau suteiksiu, netgi pareklamuosiu. Pas mus name kaip tik atsilaisvino kambarys, persikraustytum ir pradėtum.

– Bet juk aš... Na, žinai... Turiu praeitį... – mergina ant lovos nuleido galvą.

– Čia turi, o internetinėje erdvėje tavęs niekas nežino, tu jiems esi šventoji Mergelė Marija, tik tavo papai daug dailesni ir tarpkojis gražiai prasiskyręs, lyg pačio Mozės palytėtas.

– O kokia tau iš to nauda? – pasidomėjo mergina, ką tik išlošusi loterijoje ir abejojanti savo sėkme.

– Mums trūksta nuomininkės, todėl mokame daugiau, o jei tu prisijungtum, viskas susitvarkytų, – Ansastasija neslėpė jokių kortų, jai to nereikėjo.

– Bet aš čia jau ilgokai gyvenu, kažkaip pripratau, nemanyk, kad tavimi nepasitikiu, tiesiog nenoriu visko prarasti.

– Skėsti kojas visad suspėsi, kol esi jauna, reikia užsiimti pelningesnėmis veiklomis.

– Kažkaip keista, darai mažiau, uždirbi daugiau...

– Keistu laiku gyvename, viskas keičiasi, o gal jau pasikeitė ir taip jau gavos, kad tokios kaip mes tapom gana paklausios. Po kokių dviejų šimtų metų koks barzdotas nukvaišėlis rašys apie tai vadovėlius, nagrinės smulkias įvykių gijas. Civilizacijos pažanga visad sukuria naujas nišas įvairiausio profilio individams.

– Tai mūsų niša – jaunų frustracija ir sperma pritvinkusių vaikigalių manipuliacija?

– O kodėl ir ne? Argi tai blogai? Tai taps jų brandos dalimi, jie tai atsimins suaugę ir juoksis iš savęs ar raudonuos iš gėdos, kad sukišo šimtus eurų merginai, net nenuėmę jai kelnaičių. Moteriškumui tai savotiškas išsilaisvinimas, dalinis, vis dar žeminantis, bet jau toli nutolęs nuo pornografijos. Kai kurie iš jų gal net taps priklausomi nuo tokių užsiėmimų, vaikščios į visokius paauglių koncertus, varvins seilę kaip viduriniosios klasės Japonai, gyvens vieni sandarų atsiskyrėlių gyvenimą, santykius pakeitę nesibaigiančiu smaukymu, ieškant vis nepasiekiamo pasitenkinimo.

Apačioje pasigirdo skambutis ir mergina, ramiai sėdėjusi ant lovos krašto, staiga pašoko, tai buvo sąlyginis refleksas, išsiugdytas per pusmetį dirbant atokaus miestelio viešnamyje. Pasigirdus skambučiui visos merginos, kurios buvo neužsiėmusios, išeidavo į koridorių ir priimdavo svečius. Vyriškis apžvelgęs asortimentą išsirinkdavo vieną ar kitą merginą ir traukdavo linksmintis su ja į jos kambarį.

Dauguma klientų buvo skirstomi į tris kategorijas. Vieni turėjo savo mėgstamiausias merginas, kiti elgdavosi kaip someljė, o treti išvis nebuvo aptarnaujami dėl išvaizdos ar elgesio. Labiausiai merginos mėgo pastovius klientus, nes tokie buvo potencialūs piršliai. Vieni tai darė iš praktinių sumetimų, kiti piršdavosi ar siūlydavosi į poras vedami anachronistinių meilės motyvų, įsijausdavo į gelbėtojo vaidmenį ir darė viską, kad atitrauktų auką nuo kūniško išnaudojimo kančių, kurios ne visad buvo priverstinės ar tikros. Tikrosios sekso vergės labai retai sulaukdavo savo princų, geriausiu atveju jie įsilauždavo pro duris, atspardydavo sutenerius ir deportuodavo merginas atgal į tėvynę. Tokie princai visad dėvėdavo uniformas ir niekad nesipiršdavo.

Someljė tipo klientai toli gražu neiškodavo nuotakų, jie jas ir taip turėdavo, o į viešnamius atvykdavo degustacijoms. Ragavimas dažniausiai prasidėdavo nuo dailiausių merginių. Pirmasis patiekalas būdavo oralinis, antrasis vaginalinis, o šokoladinis desertas – analinis. Vieną viešnamį vieni degustatoriai išragaudavo per savaitę, kiti per metus, priklausomai nuo potencijos ir viešnamio asortimento kaitos.

Trečiojo tipo klientai buvo visi tamsiaodžiai, girtuokliai, apsiuosčiusieji miltų ar šiaip agresyvūs individai. Merginos nepriimdavo higienos normų nesilaikančių vyriškių, o tokių čia buvo daug. Viešnamis, kuriame lankėsi Anastasija, buvo aukštos klasės, ne vergvaldinis. Vergvaldinis viešnamis su lietuvaitėmis ir rusaitėmis, jėga išvežtomis iš vaikų namų, stovėjo kitame miesto gale ir ten priimdavo visus. Tai buvo mėgstamiausia Abimbolos vietelė, vargšės šešiolikmetės, sklido gandai, kentėjo pragariškas kančias nuo šito sužvėrėjusio pabėgėlio afrikiečio.

Anastasijai patiko skirstyti pasaulį į mažas nišas, kurios viskam suteikdavo aiškumo prieskonį. Dažniausiai viskas suguldavo į tris grupes ir tai nuolat stebino. Buvo trys klientų tipai, trys viešnamių tipai: klasikinis vergvaldinis, klasikinis laisvasis ir progresyvusis informacinis. Ką visa tai reiškė ir kokią naudą teikė, nebuvo aišku. Tai buvo paprasčiausi pastebėjimai, kurie suteikdavo savitą pasitenkinimą ir nieko daugiau. Tad pabaigusi savo trumpus apmąstymus ir pastebėjusi, kad pašnekovė kažkur pabėgo, viešnia irgi išėjo į koridorių pasitikti svečių, kurie laukė savo nišos.

***

„Beribėje migloje plūduriuoja trys plikiai, jie rūko cigarus, kurie dar labiau pildo aplinką pilka beforme materija.“

„Bet jei erdvė beribė, ji negali pildytis.“

„Artimiausia erdvė gali“

„Bet kaip atskirti artimiausią erdvė nuo visos kitos erdvės?“

PIRMASIS PLIKIS. (Įtraukdamas neapskaičiuojamai didelį CO kiekį į plaučius ir staiga užsikosėdamas, o tada atsigaudamas) Klausyk, tau neatrodo, kad tai irgi ekshibicionimo forma?

ANTRASIS PLIKIS. (Iš pilkų, debesis primenančių, miglos tumulų lipdantis fotelį) Nesakyčiau, juk žmogus tik numano, kad yra stebimas, bet jam visi tie stebintieji yra dalinai įsivaizduojami, gal net visai nerealūs. Juk tai tik žodžiai baltame ekrane. Tai gana atsietas būdas mėgautis stebimumu. Gal, netgi gal, žmogus tai daro ne iš noro būti stebimu, o iš noro stebėti save, dokumentuoti save.

PIRMASIS PLIKIS. (Krėsdamas pelenus į miglos peleninę, kuri jų nesulaiko ir jie nukrenta į nežinia kur, tiesiog ištirpdami bendroje migloje, greičiausiai tapdami neatskiriama beribio neapibrėžto pasaulio dalimi) Gal turite nuomonę, kodėl žmogus norėtų dokumentuoti save?

ANTRASIS PLIKIS. (Stebėdamas aplink trečiąjį plikį banguojančią miglą, linguodamas galvą) Manau, visi žmonės nori būti kažkuo, net patys didžiausi idiotai. O mūsų keistame amžiuje (Apsižvalgo po beribę erdvę, kuri tokia neatrodo dėl viską gaubiančios miglos) visi, netgi patys didžiausi idiotai žino, kad jų gyvenimas nieko vertas, tad bando jį išsaugoti kažkokia forma, o gal tiesiog bando gauti patvirtinimą, jog klydo, nors tai ir neįmanoma. Juk tai puikus patvirtinimas, jog tu esi gyvas ir tu kažkam rūpi, kai tau kažkas perveda 50 eurų, šiaip, už sumuštinio valgymą. Kadangi viskas mūsų civilizacijoje yra vertinama pinigais, vadinasi ir pats žmogus tampa kažko vertas tik santykyje su jais. Ir ne tik jis, bet ir visos jo veiklos. Tad beprasmiame pasaulyje, valdomame pinigų, nėra ir negali būti nieko geresnio nei patvirtinimas, kad kiekviena, net pati beprasmiškiausia veikla yra verta kažko mūsų šiuolaikinėje vertybių (pinigų) sistemoje. Įsivaizduoji, kokį pakylėjimą gali patirti mergina, kratanti savo papus prieš kamerą ir valganti sumuštinį, kai už tai gauna 50 eurų. Kiek eilinis žmogus gauna už sumuštinio valgymą? Ogi nieko, jis už jį dar ir moka. O prieš kamerą valgančioji už tai gauna pinigus. Tai yra savotiškos manijos apraiška, šiuolaikinės deifikacijos reiškinys. Tie eurai yra įrodymas kiek kartų esi aukščiau už visus kitus atitinkamose veiklose. Kitaip tarus, kuo daugiau pinigų – tuo daugiau prasmės.

TREČIASIS PLIKIS. (Šokdamas ant keistai stabilaus paviršiaus ir cigaro dūmais, kaip figūrinio šokio kaspinu, brėždamas linijas) Ir aš noriu gauti pinigų už sumuštinio valgymą!

PIRMASIS PLIKIS. (Numesdamas cigarą, kuris išsilydo ir virsta ta pačia migla) Tu neturi papų.

ANTRASIS PLIKIS. (Pagaliau sulipdęs miglos fotelį prisėda ant jo ir prasmenga, tačiau neatsitrenkęs į įsivaizduojamas grindis, pakimba, lyg kabodamas nuo gravitacinių spąstų išlaisvintoje erdvėje) Be to, tu plikas ir tavo snukis baisus.

TREČIASIS PLIKIS. (Dar intensyviau kratydamasis neaiškaus šokio ritmu) Bet taip nesąžininga.

ANTRASIS PLIKIS. (Vėl pradedantis lipdyti fotelį) Taip, nesąžininga, bet skųstis nėra kam, tad teks kentėt. Matai (rodydamas į pirmąjį plikį) jis irgi plikas ir bjaurus, bet nesiskundžia, jam nusispjaut, jis susirado kitą nišą.

TREČIASIS PLIKIS. (Pradėjęs suktis aplink savo ašį) Bet juk čia nėra jokių nišų.

ANTRASIS PLIKIS. (Nervingai pasikasęs pakaušį) Ir tikrai... Geriau tęsk pasakojimą, tu čia labiausiai viskuo nepatenkintas.

TREČIASIS PLIKIS. (Sustodamas) Tęsiam Odisėją!

„Kokią dar Odisėją? Jie juk jokio laivo neturi, o tuo labiau Itakės.”

„Jie taip įvardijo savo pasakojimą.“

„Tai pasakojimas tapo kelione?“

„Gali būti ir taip, bet nebūtinai.“

„Hm... kodėl?“

„Nes ne visi pasakojimai kažkur veda.“

„O visos kelionės kažkur veda?“

„Nežinau... gal?“

***

Artūras su Edvinu rūsyje sėdėjo jau dvi valandas. Pusvalandį jie gėrė ir rūkė, valandą bandė suprasti kurioje realybėje randasi ir dar pusvalandį tiesiog sėdėjo susiėmę už galvų. Matot, per tą paskutiniąją pusę valandos jie vis dėlto išsiaiškino kokioje realybėje yra ir iš apėmusio siaubo kaip vaikai slėpė savo paraudonavusias akis.

Reikėjo kažko griebtis, bet kol rankose buvo galva, nieko griebtis nepavyko, paprasčiausiai nebuvo kuo. Kažkuris iš jų turėjo žengti bauginantį žingsnį, atleisti pulsuojančius smilkinius ir apsižvalgyti vien tam, kad pamatytų, jog niekas nepasikeitė.

Iš pradžių šio žygdarbio apsiėmė Artūras, jis palengva patraukė plaštakas nuo akių ir pamatė visus tuos daiktus. Kai kurie tiesiog gulėjo, nedarė nieko, tiesiog buvo tam, kad būtų. Kiti atliko specifines funkcijas, treti tas funkcijas atliko bendruomeninėmis pastangomis. Ketvirti daiktai buvo chaotiškai išsklaidę savo prasmę, buvo daugiafunkciai, tačiau jų nauda labai retai reiškėsi šio rūsio sistemoje.

Rūsio prasmė buvo jo centre, o judant periferijos link ją pakeisdavo bukas buvimas. Ten, tolimuose paribiuose, voliojosi tuščios dėžės, pajūrio skėčiai, tušti apdulkėję buteliai, senas televizorius, pačiūžos, elektrinis grąžtas, visa krūva senų drabužių, kurie seniausiai virto kandžių irštvomis, mažomis ekosistemomis, egzistuojančiomis paraleliniame, kandžių pasaulyje.

Kandys sau gyveno, ėdė tai, ką jos ėda, o šalia sėdėjo du diasporos girtuokliai, bijantys prisiminti kur esantys. Apie tokius dalykus galvoti buvo kvaila, bet tik tokios mintys ir telindo Artūrui į galvą, todėl teko užsimerkti ir veidą užsidengti delnais.

Po bendražygio fiasko atsimerkti teko Edvinui. Vos pravėrus akis, snukį apšvietė degtinės butelių atspindžiai, o tai savo ruožtu sutempė skrandį. Atmosfera buvo kupina patetiško tragizmo. O kadaise šis prašvinkęs rūsys buvo užuovėja, maloniausias kampelis visame miestelyje, visame regione, po velnių, visoje šitoje šalyje, šitame prašvinkusiame granito luite, plaukiojančiame bazalto jūroje.

Edviną apėmė tas jausmas, kuris apima prieš pat pasiduodant, prieš suprantant, kad daugiau jau nebegali, kad nori tiesiog kristi ir nebepakilti. Bet virš rūsio buvo holas, o vienoje iš sienų – durys, o už tų durų žalia ir ruda spalvos, namai, Abimbola, fabrikai, žuvų viduriai. Taip, kažkas akivaizdžiai spardė ir taip suglebusį kankinio kūną. Kažkas be gailesčio kišo jam šias mintis ir vienintelis išsigelbėjimas buvo veiksmas.

Edvinas staiga atsistojo, griebė bendražygį už rankos ir timptelėjo. Artūras papurtė galvą, irgi atsistojo, pažvelgė į desperacijos kupinas draugo akis ir viską suprato.

Abu vyrai operatyviai ieškojo kojinių, o vėliau batų, o viską radę greitai, kiek tai leido girta būklė, movėsi ant savo pėdų stengdamiesi vyti mintis į šalį. Tačiau jos vis lindo. Kaip visad reikėjo kažkokios bendros temos.

– Klausyk, tu būsi Leopoldas Bloomas, o aš Būsiu Stivenas Dedalas, sutarėm? – keisto klausimo paklausė Edvinas.

– O kas jie tokie? – paklausė Artūras.

– Sūnus ir tėvas, ieškantys vienas kito, ir suradę vienas kitą jie traukia į ten, kur traukiame mes, – tvirtai pasakė Edvinas, ieškodamas savo striukės.

– O gal geriau būnam Telemachu ir Odisėju? Aš būsiu Telemachas, o tu – Odisėjas, – pasiūlė Artūras.

– Gerai, galim surasti kompromisą. Aš Būsiu Odisėjas Dedalas, o tu būsi Telemachas Bloomas, – didingai ištarė Edvinas.

– Skamba kaip keistas kryžminimo produktas.

– Taip ir yra.

Abu keliauninkai buvo pasiruošę traukti pas sirenas, kirkes ar šiaip kokias prostitutes. Jokių paplūdimių pakeliui nebuvo, tad ir tikimybė ejakuliuoti į kelnes sumažėjo iki minimumo.

Kojos kreivais mostais pradėjo prievartauti girgždančias laiptų lentas ir kiekvienas cyptelėjimas su agonija priminė esamos padėties beviltiškumą. Bunkeris buvo paliekamas, bet kam? Jiems juk niekas neįsakė? Apačioje juk visko buvo. Judėjimas atsirado, nes plintantis visur užkratas pagaliau įsiveisė ir steriliausioje šio užkampio vietoje. Pradėjo ėsti smegenis, mintis. Ši transcendentinė rūgštis ėsdino prisiminimus ir mąstymo sugebėjimus, ji kėsinosi paversti žmones primatais.

Po lentų girgždėjimo periodo prasidėjo holo kilimo šiugždėjimo laikai, epochos kito, o garsai vis taip pat grasino juos girdinčioms ausims. Greit šis šurmulys mutavo, persisunkė per lubų perdenginius ir prabilo girtu Artūro žmonos balsu.

– Kur einat? – paklausė iš garso supratusi, kad namus palieka abu vyriškiai, o ne vienas Edvinas.

– Pas kekšes, – ciniškai atsakė Artūras.

– Geriau ateikit pas mus! – užriko Kotryna.

– Ateisim, tik iš pradžių sušauksim daugiau nuotakų, kad būtų smagiau lanką tempti.

Gabija net nesistengė suprasti ką sako sutuoktinis, tai buvo vienas iš tų retų atvejų, kai jis buvo daug girtesnis už ją ir daug labiau išprotėjęs.

Tai, kas buvo beprotybė Gabijai, Artūrui buvo sąmojis. Bet net nežiūrint į keistas vyro kalbas, ji vis vien žinojo, kad vyras šiąnakt grįš ir greičiausiai ne vienas. O kodėl tai žinojo ir iš kur, vėlgi buvo paslaptis.

Jie taip ir išėjo, girdėdami kaip dejuoja Gabija, kuri net nesivargino paklausti: „Ką tu pasakei“ arba „Ką visos tavo nesąmonės reiškia“, ji tiesiog grįžo prie savo rutinos, kol Artūras nuėjo ieškoti savosios vienadienės laisvės. Juk rytoj vėl reiks virti degtinę, vėl ją pardavinėti prasigėrusiems latrams, vėl būti blaivam, vėl kentėti.

Bet kol kas buvo visai gera, kojos klimpo purve, galva svaigo, kūną nešiojo į šonus. Artūras sekė ir vedė vienu metu, tai darė abu bendražygiai. Nė vienas nenutuokė kur eina, bet ėjo. Tas žliugėjimas po kojomis atėmė visą dėmesį ir vyriškiai beveik juokiesi, beveik šokinėjo balose, akimirkai užmiršę, jog vaikšto bedugnės pakraščiu.

Už durų Anastasija pamatė keistą žmonių rinkinį. Visus juos pažinojo, tačiau niekad nematė vienoje krūvoje. Viduryje stovėjo gerai įraudusi Oksana, jai iš šonų kolegės: Greta ir Loreta, o kažkur netolimoje periferijoje trynėsi Artūras ir Edvinas. Artūrą Anastasija pažinojo kaip ir visi kiti, nes gėrė jo naminę, o štai išvydusi Edviną – savo seną klasioką iš tolimos praeities, apie kurio esatį ji jau buvo seniausiai pamiršusi – nustebo.

Kaip jau sakyta, keisti buvo ne patys žmonės, su Edvino išimtimi, keista buvo tai, kad jie visi būriavosi vienoje krūvoje. Artūras niekad neišlįsdavo iš namų, taip pat to nedarydavo ir Greta, o Loreta tiesiog nekentė viešnamių, o tuo labiau Oksanos, kuri uždirbo dvigubai daugiau nei ji. Visos merginos pažinojo Artūrą ir greičiausiai gana artimai susipažino su Edvinu.

– Varom į tūsą, Artūras stato, – suriko Oksana, bet nepakankamai garsiai, kad neišgirstų aplink beslampinėjantys padugnės ir nepamanytų, kad kvietimas galioja ir jiems.

Toks pasiūlymas buvo labai jau neįprastas, nes Artūras niekad nestatė (mes žinome, kad tai netiesa, bet to nežino Anastasija). Ne dėlto, kad buvo šykštuolis, o todėl, kad žinojo, jog tai darbas. Dar keistesnė žinia buvo, kad tūsas vyks pas Artūrą, ko šis niekad neleisdavo. Geriausiu atveju atokiame name vienu metu susirinkdavo keturi žmonės. Galų gale, buvo keista kad visi šie žmonės išvis susirinko ir atėjo prie viešnamio, kuriame, žinojo, rasią ją – Anastasiją. Juk jie galėjo tiesiog paskambinti, pusė iš lauke stovinčių žmonių turėjo jos telefono numerį, kam reikėjo temptis, tebūnie ir netoli, jei galėjai visus tiesiog sukviesti lengvesniais, šiuolaikiniais būdais?

Visa tai priminė laikus, kai niekas nieko neplanuodavo, gyvenimas buvo kupinas įvykių, net pats seksualinis aktas buvo kažkas saldžiai kartaus. Atsibusdavai iš ryto šalia nepažįstamojo su tingiai nusmauktom kelnaitėm ir pajusdavai džiaugsmą, gėdą, liūdesį, pasididžiavimą. Viską vienu metu, o dabar jokių jausmų nebuvo likę: viskas tapę kasdienybe, viskas paprasta, švaru, aišku ir banalu. Gal todėl Anastasija į klausimą, ar prisijungsianti, beveik nelaukusi atsakė trumpu žodžiu: „taip“.

Tik vėliau pasijuto kaip mokinukė, ieškanti nuotykių. Anastasija veikė, o tik tada galvojo, tik tada suprato tos prisiminimų bangos skonį. Žinoma, jis liko neartikuliuotas, liko miglotas, jai reikėjo kažko, kas padėtų tai įvardyti, šią akimirką jai prireikė Edvino, jos seno confidant, vargšelio įsimylėjėlio, kuriam net nė karto nenusmaukė, nors laisvai galėjo tai atlikti iš gailesčio. Ir svarbiausia, Edvinas išties ėjo šalia, Anastasija tuo negalėjo atsistebėti, jai reikėjo būtent jo ir jis buvo čia. Kaip dažnai tai įvyksta gyvenime?

Edvinas jau seniai bandė prieiti arčiau prie Anastasijos, tačiau jam vis trukdė Loreta ir Artūras, kurie vis kišo jam butelį į rankas, kurį šis priimdavo ir atsainiai atsigerdavo. Bet jam pavyko ištrūkti iš draugų gniaužtų ir priartėti pakankamai. Tačiau burna nejudėjo, žodžiai iš burnos nesklido.

– Tai ką, neatsimeni manęs? – pavargusi laukti pirmojo žingsnio, paklausė Anastasija.

– Atsimenu, tiesiog nežinojau, ką tau pasakyti, kažkaip keista viskas, štai taip susitikti. Juk paskutinį kartą matėmės pas mane namie, o po to kažkaip... – jis nutilo ir gurkštelėjo dar naminės.

– Keistas vakaras buvo, – linksmu balsu prabilo jaunystės draugė, bandydama išsklaidyti nejaukumą.

– Tai jau tikrai, taip ir neišgėrėm žaliosios arbatos, – Edvinas nusijuokė ir Anastasija suprato, kad jokio nejaukumo pašnekovas nejaučia.

– O kodėl tu taip tada sureagavai? Aš iš pradžių pagalvojau, kad tu vaidini, o paskui, kai supratau, kad tu išties man prisipažįsti meilėje ten tarp visų, su ašarotomis akimis, mane suėmė sąstingis.

– Nežinau, negaliu pasakyti. Kažkaip neplanavau per vieną vakarą prarasti visų savo draugų ir pirmosios savo meilės, bet taip jau įvyko, tiesiog spontaniškai. Aš pats buvau ne ką mažiau nustebęs nei visi kiti. Bet, tiesą pasakius, daug ko jau nebepamenu, net kai bandau apie tai mąstyti. Pamenu, ant kokio čiužinio miegojau, pamenu, kad iš ryto valgiau vakarykštę picą, pamenu, kad skaičiau tą Murakamio knygą... Kaip ji...

– „Į pietus nuo sienos į vakarus nuo saulės“?

– Jo, šitą, keistas buvo pasirinkimas, juk tu visad buvai panaši į japoniukę ir tuo man patikai, o ten jei pameni...

Jaunystės draugai nusijuokė, jie abu žinojo kokia ta scena.

– Supranti, štai tokie prisiminimai, o susijusios emocijos, savijauta ar mintys visai išnyko, lyg to net nebūtų įvykę, lyg tai būtų vykę kokiam kitam gyvenime, – kiek rimčiau nuskambėjo klasioko balsas.

– Tai ką veikei visą šį laiką?

Anastasija norėjo daugiau prisiminimų, vieno jai nepakako, jai dar nepavyko iki galo užpildyti to nostalgijos jausmo kokiu nors realiu ar išgalvotu turiniu.

– Studijavau, gėriau, beje, be kitų dalykų, turiu ir filosofijos diplomą, žinoma, jis bevertis, kai skrodi žuvis.

– Mane visad taip nervindavo tavo tie ilgi monologai apie Sokratą, Platoną ir visus kitus pamišėlius.

– Tai gal nori išgirst apie Heidegerį ar Witgensteiną? – nusijuokė senas įsimylėjėlis.

– Duok geriau išgert, o apie bepročius nė cypt, nes vėl verksi.

Kitu atveju tai būtų skambėję kaip pašaipa, tačiau abu pašnekovai buvo seniai užgrūdinti, praeitis jiems buvo tik linksmos istorijos, praradusios bet kokią gilesnę reikšmę, bet kokią prasmę, tai buvo tiesiog žodžiai ir vaizdiniai, skirti sustiprinti nostalgijai ir melancholijai, nieko daugiau. Prisiminimai jiems buvo tapę kaip kokie vaistai, išgeri ir pajunti atitinkamą jausmą, sąsajoje su atitinkamu vaizdiniu, ir tiek. Tai tapo greito praregėjimo narkotiku, kuris nusidėvėdavo greičiau nei salvija ar eteris.

– O pameni, kaip aš atėjau su savo drauge pas Robertą? – gurkštelėjusi iš butelio paklausė Anastasija.

– Kokia drauge?

– Na ta, iš kurios visi tyčiojosi, o paskui tu apstaugei Tomą...

Buvo ruošiama dar viena dozė: šaukštelyje ramiai tirpo prisiminimai, metaforiniame delne pasirodė fiktyvus švirkštas, injekcija artėjo...

Kai tai prasidėjo, Gabija gulėjo lovoje ir rūkė, jos organizmas jau perfiltravo litrą degtinės, tad ji tikrai nesijautė kaip pasaulio valdovė, greičiau kaip išprievartauta ir tuo patenkinta Europa. Šalia gulėjo Kotryna, tokia pat patenkinta ir glostė savo lygų pilvą.

O tada... O tada į kambarį įsiveržė krūva žmonių, visi su savo istorijomis, visi su savo nuomonėmis. Visi kalbėjo, rėkė, plepėjo. Niekas netylėjo, visi rado savo pasenusiose, nuvalkiotose sąmonėse ką papasakoti, ką prisiminti. Jie net neatkreipė dėmesio į dvi gražias nuogas moteris gulinčias lovoje, jie tiesiog įsiveržė ir įtraukė į savo sūkurį.

– Čia Edvinas, atsimeni, aš tau apie jį pasakojau, jis mane buvo įsimylėjęs kažkada seniai, seniai, – Kreipėsi į Kotryną Anastasija.

– Sveikas, iš pasakojimo galvojau, kad tau pavyks, o žiūrėk ir tu čia, – nusijuokė nuoga mergina.

– Another one bites the dust, – apžiūrinėdamas Kotrynos iškilumus pasakė Edvinas.

Šį žvilgsnio kelią sekė Anastasija ir norėjo įsiterpti, kol jos jaunystės draugas nepamiršo apie ją, norėjo bent dar vienos dozės, tad dėmesiu nenorėjo dalintis.

– ANOTHER ONE BITES THE DUST! – užriko Artūras. – Mums reikia muzikos.

– Dj kruti svajo dirmo, – atsiliepė Oksana.

Gabija pašoko nuogut nuogutėlė ir nutipseno link kompiuterio, greit kolonėlės sprogo Queen garsais: AND ANOTHER ONE DOWN, ANOTHER ONE DOWN, ANOTHER ONE BITES THE DUST. Spiegė kolonėlės, spiegė Artūras. O tuo metu Edvinas jau suko liežuviu mažus ratus aplink dailius rožinius Kotrynos spenelius.

– Man visai čia patinka, – per kolonėlių triukšmą užrėkė Greta.

– Man irgi, renkis, mergyt, – Gabija buvo žaisminga ir įsakmi. Ji trynėsi savo nuogu kūnu į aštuoniolikmetę ir ši nesipriešindama segėsi savo aptemptus džinsus.

Anastasija kiek pyktelėjusi atsitolino nuo Edvino, kuris, gavęs antausį, toliau darbavosi prie Kotrynos krūtų. Toks pasipriešinimas buvo šiaip sau, Kotrynai tiesiog norėjosi užvažiuoti kam į veidą savo smulkiu delnu. Tai dar labiau įaudrino vaikiną ir jis pats pradėjo rengtis, vis glostydamas besijuokiančią nimfą.

– O tavo draugelis visai ne toks ir užsidarėlis, kaip pasakojai, – Loreta kreipėsi į Anastasiją.

– Laikai keičiasi, – pradėjusi šokti Anastasija sagstėsi savo palaidinę.

O fone vis grojo ANOTHER ONE BITES THE DUST. Artūras nutempė Edviną, pas kurį jau kyšojo erekcija, nuo Kotrynos ir įkišo jam savo liežuvį į burną. Jo sugėrovas nė trupučio nesipriešino ir kambaryje esančios merginos tiesiog suspigo iš ekstazės. O kompiuteris labai taktiškai prabilo savo rėkiančiu Merkurio balsu: „I WANT TO BRAKE FREE!“. Gabija pagriebė Gretą ir tiesiog nuplėšė nuo jos liemenėlę, įsisiurbė į jos krūtis. Anastasija glostė Loretos kirkšnis, o Oksana jau nuogut nuogutėlė gulėjo išsiskėtusi ir leidosi glamonėjama Kotrynos liežuvio.

– Ateik čia, po velnių, – Anastasija nustūmė Artūrą į šalį ir įsisiurbė į Edvino lūpas, kartu ranka įsliuogdama į jo kelnes ir pradėdama masturbuoti jo penį.

Artūras nepasimetė ir gerai truktelėjęs degtinės padėjo Gabijai nurenginėti Gretą. Tuo metu Loreta plastiškai judėdama šoko striptizą šiai aistros apimtai publikai.

Kompiuteris vėl pakeitė toną ir pasigirdo: „ITS A KIND OF MAGIC MAGIIIIC!“, ir kūnai lyg pasidavę keistam įsakymui sugulė ant lovos ir susipynė į vieną didelį darinį iš kojų, rankų, liemenų, krūtų, sėklidžių, plaukų, akių, liežuvių. Organinė materija nutįso nuo visų lovos kraštų. Kažkieno koja buvo ant žemės, kažkieno liemuo išsirietęs ant lovos krašto. Visų gulinčiųjų veidai buvo paraudę, prakaituoti, patenkinti, abejingi, nemąstantys, atsipalaidavę, užmiršę, kad tai, kas čia vyksta, yra keista, pamiršę, jog tai nelogiška, jog tai tiesiog absurdiška, pamiršę viską: kas jie, kur jie, kodėl jie, ką jie, su kuo jie. Jų skleidžiami garsai beveik perrėkė muziką, visas didelis sekso, aistros gumulas artėjo prie savo aukščiausiojo taško – tuoj, tuoj kažkas įvyks, tuoj viskas išnyks, tuoj nieko nebeliks, nes nieko likti nebegali, nieko įvykti nebegali, tik ne po to, kas vyksta dabar, tik ne... Ne... Ne... Taip... Ne...

Banga nuvilnijo ir dūsaujantys žmonės bandė atgauti kvapą, būtis neišnyko, grojanti muzika tapo beprasmė, gyvenimas ką tik prasidėjo iš naujo, bent šiandien kažkas įvyko, bent šiandien bejėgystė buvo maloni, absurdas nesvarbus.

Žinoma, atsikvėpus vėl atsirado mintys:

„Ką aš čia veikiu?“

„Nejau tai išties vyksta?“

„Keista...“

„Kas ką tik įvyko?“

Visi jie norėjo vėl grįžti atgal, grįžti į tą beprotybę, kuri juos apėmė taip staiga, visi laukė, kol kažkas žengs pirmąjį žingsnį. Visi jie laukė, laukė, laukė. Nejudėdami, nekvėpuodami, net mintys nustojo sklisti šioje uždaroje patalpoje, muzika nutilo, laikas sustojo.

Magic was over, nobody broke free. Tai, kas vyko – baigėsi.

2.3x3.2

Pirmo aukšto virtuvėje sėdėjo Natalija, gana netipinė mergina, bent jau senosios kartos akyse. Ji mėgo dulkintis, mėgo filateliją (tą cheminę jos formą), niekad nebijojo išsakyti savo nuomonės, daug negalvojo ką apsirengti, nekentė plauti indų, nemokėjo iškepti net paprasčiausios kiaušinienės, adata jai labiau asocijavosi su heroinu, nei su siuvimu, makiažas erzino, ji sportavo, nes tai atpalaiduodavo, o ne dėl tragiško noro turėti lygų pilvą. Nataliją traukė tiek vyrai, tiek moterys, ji nebijojo keisti nuomonės, nebijojo įžeisti, beveik niekad neįsižeisdavo pati. Apibendrintai galima pasakyti, kad jai buvo paprasčiausiai nusispjaut.

Mergina buvo vidutinio ūgio, ilgų plaukų šatenė, ryškiai žalių akių, smulkaus sudėjimo. Jos ilgi ir grakštūs rankų pirštai, niekad nelietę instrumentų, jos muzikalius tėvus vedė iš proto, tačiau ant tėvų, vėlgi, jai buvo nusispjaut. Jos ovalo formos veidas buvo proporcingas, santykis tarp akių, lūpų, antakių, nosies, skruostikaulių atitiko šiuolaikines grožio tendencijas. Krūtinę turėjo nedidelę, tačiau puikios formos, ilgas kojas, kurios kai kuriems skeptikams atrodydavo per ilgos, bet jai ir ant to buvo nusispjaut. Ausys kremzlėtos, viršutinė lūpa daug plonesnė nei apatinė, oda vidutinio tamsumo.

Natalija rengėsi paprastai: mėlyni trumpi šortai, iš kurių styrojo ilgos grakščios kojos, greičiausiai nebijančios tolimų distancijų bėgimo, geltoni marškinėliai, smarkiai per dideli, todėl nuslydę ant peties ir neslepiantys baltos liemenėlės dirželio, plaukai surišti paprasta juoda gumele, vienintelis papuošalas – grandinėlė ant dešinės kojos su prikabintu mažu, dailiu sidabriniu obuoliuku. Pėdos basos, nagai prižiūrėti, bet nelakuoti.

Virtuvėje ši vakarėlio dendžių favoritė sėdėjo, nes jai nusibodo kvailos kalbos, kvailas flirtas ir kvaili žvilgsniai. Natalija nebuvo naivi, žinojo, kad vyrai jos nuolat trokšta, bet niekad to neparodydavo ir visad išlikdavo abejinga sueities atžvilgiu. Nereikia suprasti neteisingai, kaip jau buvo minėta, dulkintis jai patiko, net labai, bet kadangi ji buvo graži ir vieniša, niekad neskubėjo ir desperatiškai neieškojo partnerio ar partnerės. Šiaip jai išvis nelabai rūpėjo su kuo miegoti, svarbu, kad žmogus būtų fiziškai patrauklus ir žinotų ką daro, o visa kita buvo antrinės savybės.

Niekas niekad neneigė, kad visi žmonės skirtingi, kad visi turi savo žinių sistemas, tačiau Natalija ieškojo fluidiško pašnekovo. Žavesys Natalijos akyse buvo visad trumpalaikis. Pirmomis akimirkomis užburdavo savybė ar žinios, bet paskui pasirodydavo, kad tas „išminčius“, tebūnie studijavęs psichologiją, tegali plepėti apie sąlyginius refleksus, apie aferentinius, eferentinius neuronus ir t.t. ir panašiai. Pačią Nataliją, žinoma, domino žmogaus fiziologija, psichologija, nervų sistema, refleksų ratas, somatinė ir autonominė sistema, smegenų topografija ir neuroplastiškumas, bet to neužteko. Visad norėjosi keisti temas, nuo ląstelės prie atomų telkinių, nuo telkinių prie termodinaminių sistemų, nuo jų link pozityvistinio nihilizmo, o tada link nihilizmo savineigos, po akimirkos link rusų teroristų, link Turgenevio, Neždanovo, Oblomovo, Tykiojo Dono, link sovietų sąjungos cenzūros, Bulgakovo, beprotnamių, mirtinų injekcijų nacistinėje Vokietijoje, slaptų nacių laboratorijų, vis dar išsimėčiusių dabartinės Vokietijos teritorijoje, akustinių šaltojo karo kamerų, Chruščiovo ir pigmentinių dėmių, melanino, pigmentinio retinito...

Tai ir buvo pagrindinė priežastis, kodėl Natalija sėdėjo viena virtuvėje, sukosi suktinę ir su pasimėgavimu vartė kelias knygas, kurias įsimetė į savo mėgstamą baltos spalvos medžiaginį maišelį, ant kurio puikavosi užrašas: „Fight the stupids“. Pirmoji knyga buvo „The Algebraist“, jai patiko joje pateikiama laiko reliatyvumo samprata, antroji – „Raudonoji knyga“. Asmeniškai Natalijai Jungas ir jo kolektyvinės pasąmonės nesąmonės nedomino, bet patiko gerai išmanyti tai, ką visad buvo linkusi kritikuoti, kaip ir tai, ką mėgo girti. Joks save gerbiantis žmogus juk negali TIESIOG kažko nemėgti, jis turi pagrįsti, kodėl to nemėgsta.

Visas tas knygas, kurių turėjo į valias, jai atnešdavo tėvas, kuris dirbo leidykloje ir nuolat pasiimdavo sau keletą knygų už dyką: vieną dukrai, kitą kam nors dovanų. O jei Natalijai prireikdavo kokios knygos, kurios negalėjo gauti tėvas, ji tiesiog nueidavo į biblioteką, kur motinos maketiniu peiliuku nupjaudavo magnetus ir išsinešdavo knygą kur nors užsikišusi.

Į šias dvi kategorijas pateko ir dvi knygos, gulinčios ant virtuvės stalo kartu su maišeliu žolės ir suglamžyta skardine, pilna skylių. Vogtoji buvo Ian M. Bankso fantastinis romanas, o tėvo parūpinta buvo Karlo Gustavo Jungo „Retenybė“. Viena iš knygų gulėjo užversta, ant jos puikavosi skardinė, o kita buvo atversta, ant šios buvo suberta susmulkinta žolė. Smulkūs pilkai žalsvi gumulėliai ir atplaišos mėtėsi ant žodžių: „Archimandrite Luceferous, standing before the ruins of the city, stoped and duged his gloved fingers into the soft earth by his feet, wrenching out a handful of soil.“ Jai visad patiko some good old ultraviolence literatūroje, ji dievino Moldororą ir svajojo apie Humbertą Humbertą. Be to, ši ištrauka priminė kvailą Holivudo (šventojo miško) „Gladiatorių“ ir jo trinamą tarp rankų žemę visai kitame kontekste.

Kol bėrė susmulkintą žolę ant skardinėje išbadytų skylučių, Natalija mąstė kaip nevykusiai filme parodyti gladiatoriai ir jų tipai.

„Juk tai Roma, valstybė, kuri paliko pasauliui Justiniano kodeksus, kuri buvo įsimylėjusi teisę, tą aklą kekšę Temidę su savo svarstyklėmis. Kaip jie galėjo ignoruoti visus griežtai nustatytus gladiatorių tipus?“

Ploni pirštai uždegė degtuką, nuo raudonosios knygos paėmė skardinę, pridėjo jos geriamąją angą prie lūpų, prikišo prie žolelių degtuko liepsną ir giliai įkvėpė mastydama:

„Ir kokio velnio jie neparodė kaip užtvindomas koliziejus ar įvairiausių ankstyvųjų Grafitti ant miesto sienų?“

Išpūtė dūmą.

„Po velnių, Roma – tai visuomenė, pastatyta ant jėgos garbinimo, jie būtent dėlto nekentė krikščionių, nes jie buvo prakeikti pacifistai, tad...“

Mintis galvoje nutrūko, ir sąmonė trumpam atsipalaidavo, susikoncentravo į naujo dūmo įtraukimą. Tai buvo puikus pretekstas nutraukti beprasmę beprasmiško filmo kritiką. Vienaip ar kitaip, kritikuoti prastus filmus buvo jau senokai pabodę. Daug kas Natalijai jau buvo senokai pabodę. Žinoma, visad gelbėdavo geros knygos ir truputis kūrybingumo, ir to pakako, kad niekad nesinorėtų nuleisti rankų nesibaigiančiose paieškose.

„Prakeiktas škotas vėžininkas, aplenkė mane su tuo De Sade‘išku amžinojo kankinimo sampratos įgyvendinimu, bent jau daliniu. Bet aš juk turiu galimybę atstatyti nervinę struktūrą, tad galima atkurti ir sveiką protą, po agonijos sukeltos beprotybės, mano reanimatoriuje galima sukurti idealų kūną, nuolat jauną, nuolat jautrų.“

Natalijos galvoje užsimezgė nauja mintis apie slapta rašomą fantastinį romaną, bet ją nutraukė Ernestas, kuris įžengė į virtuvę lyg viskam abejingas laisvamanis. Laikėsi tiesiai, truputį atkišęs krūtinę, jei tai galima vadinti krūtine, rankoje laikė butelį alaus. Stiklinės akys buvo nukreiptos tiesiai į Nataliją.

Ernestas buvo pasiturinčių tėvų lepūnėlis sūnus, vienas iš tų pseudovyrų, kurie buvo nerūpestingi ir nesavarankiški. Vienas iš tų, kuriems viskas krisdavo iš rankų, kurie viską visur laužydavo ir naikindavo. Kaltės, žinoma, tokios ypatos niekad neprisiimdavo, nuolat kratėsi jos kaip didžiausio siaubo.

Tėvai sūnų nuolat mylavo, gal dėl to, kad buvo išsiskyrę ir taip bandė atpirkti savo kaltę, tačiau jų projektas buvo gana tragiškai nenusisekęs. Ernestas užaugo nieko nemokėdamas: nemokėjo valdyti savo pinigų, negalėjo išsinuomoti sau buto, net picos užsisakyti nesugebėdavo, visad prašydavo, kad kas kitas už jį tai atliktų.

Tačiau vienoje srityje jis buvo uolus, kantrus ir gudrus vaikinas. Ta sritis – tai moterys. Ką jau ką, bet apsukti merginoms smegenis mokėjo gana profesionaliai. Dažniausiai tai buvo atliekama melo pagalba, o kartais tiesioginio smurto. Vienoms meluodavo, jog yra gidas, nors iš ties tik lankėsi gidų kursų puslapyje. Kitoms meluodavo esantis rekonstruktoriumi, nors išties tebuvo viename jų susirinkime ir net negalėjo savęs vadinti inicijuotuoju. Trečioms skiesdavo, jog yra rašytojas, nors gyvenime yra parašęs, geriausiu atveju, penkis puslapius nerišlaus teksto apie numanomai įvykdytą žmogžudystę. Tai, kas turėjo tapti mistiniu detektyvu, autoriaus pagalba tuose penkiuose puslapiuose buvo virtę kažkokia amorfiška semantine mase.

Kitas būdas – smurtas, geriausiai apibūdinamas keliais keistais pavyzdžiais. Pirmasis pavyzdys gali būti paimtas iš tokio vakarėlio kaip šis, kurio išsikvėpimo metu visiems sumigus, mūsų aptariamas individas prislinko prie gulinčios ant grindų merginos (kokio velnio ji gulėjo ant grindų, nėra aišku) atsiklaupė ant kelių, nusismaukė kelnytes ir pradėjo masturbuotis. Pasiekęs dalinę erekciją, pradėjo ją kišti miegančiai merginai į burną. Ko tikėjosi – gana aišku – ejakuliacijos, tačiau kodėl tikėjosi, jog toks metodas suveiks, čia jau mokslininkų reikalas. Antrasis atvejis buvo gana panašus, tik šįkart mergina gulėjo ant sofos ir ant pilvo, jos burna buvo sunkiai pasiekiama, tad Ernestas nusmaukė jai kelnaites ir žiūrėdamas į apvalainus sėdmenis baigė ant jų ir tiesiog nuėjo, net nesistengdamas nuvalyti savo sėklos.

Taip, Ernestas labai mėgo sėdmenis, o dar labiau mėgo pakaišioti į išeinamąją angą, kuri natūraliai yra skirta tuštinimuisi, bet tikram vyrui tai visad buvo nė motais. Vagina šio analinio žvalgo niekad per daug netraukdavo, pirmas ir pagrindinis tikslas visad būdavo šikna. Su merginomis, kurios neduodavo šiknos, paprasčiausiai išsiskirdavo. Ernestas ypač mėgdavo penkiolikmetes, nes šios sutikdavo su viskuo. Iš pradžių jis atimdavo mergaitei nekaltybę, tada pareikalaudavo oralinio pasitenkinimo, o tada iškeldavo ultimatumą: „Arba duodi šikną, arba skiriamės“. Penkiolikmetės, dažniausiai, pasiduodavo, Ernestas nusipirkdavo gerą kiekį lubrikanto ir traukdavo atsiimti to, kas jam priklausė – šiknos! Po to, kai išragaudavo visas mergytės ertmes, mesdavo nelaimėlę ir judėdavo link kitos, šviežesnės mėsytės.

Tai buvo išties gabus, seksualine prasme, individas, puikiai mokėjęs naudotis savo populiarumu, įgautu per lengvą stereotipinių idėjų pasisavinimą ir atrajojimą. Be to, turėjo šiek tiek pinigų ir buvo visai išvaizdus vyras. Bent jau anksčiau. Jaunystėje sportuodavo, mankštinosi, kilnojo sunkumus, žaidė rankinį. Ernesto kūno sudėjimas buvo kaip jauno Heraklio, jis galėjo praleisti valandas spoksodamas į savo didėjančius krūtinės raumenis, į savo tvirtėjančias kojas. Bet visa tai baigėsi stuburo išvarža.

Būtent todėl į virtuvę įslinkęs buvusio grožio šešėlis dabar turėjo krūtinę, kuri labiau priminė moteriškus, pusiau išsivysčiusius, suglebusius papus, papuoštus šlykščiais, stambiais plaukuotais speniais. Kojos labiau priminė du kelmus, kurie eidami trynė tarpukojį, todėl žingsniai gaudavosi kažkokie kreivi, bjauriai nepaslankūs. Rankų raumenys dabar slėpėsi po riebalų sluoksniu ir nesimatė tų gražių gijų. Pilvas buvo išvirtęs, jau pakankamai išsprogęs, kad paslėptų nuo savininko akių nedidelę varpą, kuri dabar dilgčiojo akims žvelgiant į Natalijos kojas.

Nors įėjusio į virtuvę vaikino išvaizda atliko metamorfozę, pasitikėjimas savimi ir gudrumas bendraujant su moterimis niekur nedingo. Jam vis dar atrodė, kad yra geidžiamiausias vyras kiekviename vakarėlyje, todėl su pasididžiavimu save vadino alfa patinu ir bandydavo iškergti visas aplink esančias merginas.

– Ką skaitai? – paklausė pragmatiškas sueičiai pasirengusio jaučio balsas.

– Taigi pats matai, – susimąsčiusi atsakė Natalija.

– Mhm, fantastika, aš tokių niekų dažniausiai neskaitau, nebent poilsiui, – Don Žuanas gurkštelėjo alaus ir apsižvalgė ar virtuvėje daugiau nieko nėra.

– Tai ką tu skaitai? – paklausė vis dar savo erdvėje plūduriuojanti mergina.

– Vabalą, – Ernestas įgavo abejingo genijaus povyzą.

– Ką tokį? – nieko nesupratusi paklausė Natalija, ji pametė minties giją, susiraukė ir tik dabar išties atkreipė dėmesį į TAI, kas stovėjo šalimais ir gana vulgariai spoksojo į jos kūną.

– Kafkos vabalą! – didingai atsakė Kazanova.

– Kafka jokio vabalo niekad nėra parašęs, tu turi omenyje jo apsakymą pavadinimu „Metamorfozė“, kur pagrindinis veikėjas virsta vabalu, kas, savo ruožtu, turi būti suprasta ne tiesiogiai, o kaip subjekto visuomenines atskirties, socialinio atmetimo metafora, pagimdyta paties Kafkos gyvenimiškos patirties, ypač jo santykio su tėvu. Man asmeniškai atrodo, jog Kafka šiuo savo pavyzdžiu norėjo parodyti, jog visuomenėje reikalingi tik funkcionalūs individai, o visi kiti, nenaudingieji, yra utilizuojami kaip atmatos. Apie panašius išstūmimo, ontologinio statuso sunaikinimo pavyzdžius rašė... Pavyzdžiui... Kaip jis... Plikis, plikis... Foucault. Bet jei nori daugiau suprasti apie Kafką, pradėti siūlau nuo Walterio Benjamino esė, kur jis teigia, jog Kafka savo kūryba komunikuoja žmonėms universaliai pažįstamą pralaimėjimo patirtį, – Natalija žodžius bėrė greitai, neleisdama vabalui prasižioti, o kai pabaigė, atsiduso ir pagriebė dar žiupsnį žolės nuo plono knygos puslapio ir subėrė ant apanglėjusios skardinės paviršiaus.

Už išsižiojusio Ernesto, sustingusio tiesiai prieš Nataliją, stovėjo Milda. Tai buvo apkūni, savimi nepasitikinti mergina, išvis nežinia ką veikianti vakarėlyje kaip šis, jau kuris laikas stovinti virtuvės tarpduryje šokiruota to, ką mato. Šokiruota Natalijos elgesio, jos kalbos manieros, jos aprangos, jos „užsiėmimo“, trumpai tariant – visko. Šokiruota Ernesto, jo žvilgsnio, vulgariai klaidžiojančio pašnekovės kūnu, pravertos burnos, kurioje rinkosi seilės vien užuodus moterį. Šokiruota su kokia nepagarba Natalija kalbasi su vyru.

Milda nelabai suvokė, kodėl žmonės taip elgiasi, nesuprato nė vieno virtuvėje esančio žmogaus, net savęs. Nesuprato kodėl spokso ir negali atitraukti akių nuo to, ką slapčia laikė savo svajonių vyru ir savo didžiausia prieše.

Matote, sukumpęs moteriškas kūnas, stovintis pusiau išlindęs iš už baltos dvivėrių durų staktos, buvo išugdytas senamadiškais principais. Milda nuo vaikystės buvo mokoma pamaldumo, nuolat vaikščiojo į bažnyčią, kas sekmadienį ėjo Komunijos, valgė ostiją ir jautė lengvą Jėzaus pirštų dilgčiojimą savo tarpkojyje nuo kiekvieno klebonėlio žodžio. Jei nebūtų mergaitė, Milda tikrai būtų tapusi klapčiuku ir su pasididžiavimu nešiojusi visus šventuosius aksesuarus. Gal net būtų prakeikusi save amžiams, jog gimė mergaite, jei nebūtų galimybės skaityti ištraukas iš biblijos pamaldų metu. Tai nebuvo draudžiama mergaitėms. Pakilti tais trimis laipteliais, prieiti prie sakyklos, paliesi Šventojo Rašto lapus buvo tiesiog ekstatiška akimirka. Jos didžiosios gyvenimo permainos įvyko bažnyčioje, ten jai prasidėjo pirmosios mėnesinės, ten susirado pirmuosius draugus, ten susirado savo sužadėtinį – Vytautą.

Prie visų ugdymo peripetijų, žinoma, prisidėjo tėvai, kurie patys buvo religingi. Niekad neleisdavo Mildai apsirengti išvaizdžiau, nuolat patys pirko drabužius ir net studijų metu nepaleido gyventi į bendrabutį, o išnuomojo jai kambarį pas pažįstamą senolę, kuri Mildą tampėsi į bažnyčią vietoj tėvų, o jei tik dukružė bandydavo atsisakyti prievolių Dievui, buvo sutinkama su didele panieka ir nusižeminimo kupinu pasyviu agresyvumu.

Jei ne bažnyčios choras, Milda būtų tapusi vienuole, bet tarp chorisčių bendrų pažįstamų pasitaikė ir keletas „pasileidėlių“, kurios pasikviesdavo į vakarėlius. Kodėl ištvirkėlės tai darė, niekam nebuvo aišku... Šiaip Mildai nebuvo aišku. „Pasileidėlės“ ją kviesdavo iš gailesčio, joms šis klausimas buvo visiškai aiškus. Tokio vakarėlio metu ir įvyko didysis susitikimas su Vytautu, kuris dabar sėdėjo miegamajame.

Sužadėtinių pažintis nebuvo audringa, labiau jau vangiai apgailėtina. Vytas pakvietė ją kavos, išdykėliai nuėjo į restoraną ir abu apsiriję cepelinų, o desertui sukirtę bulvinių blynų išsiskirstė. Po trečiojo susitikimo pagaliau išdrąsėjo ir pasibučiavo, praėjus dar keliems susitikimams Vytautas pagaliau sugebėjo nusmaukti savo išrinktajai kelnaites, tačiau kadangi abiems jau buvo po dvidešimt septynerius metus ir jie nė karto nesantykiavo, aistringo pasidarkymo neįvyko. Vytautas, tarp savo riebalų klosčių paniškai tapydamas dešrą, meldė dievų erekcijos, o Milda drebančiomis rankomis, praskėtus savo klostes, skausmo bijančiomis akimis trynė klitorį, ar bent jau tai, ką ji įsivaizdavo esant klitorį. Galų gale Vytautui Didžiajam pasistojo, o Mildai sudrėko ir jie šiaip ne taip paslidinėjo. Pusiau sustandėjusi varpa vis išslysdavo iš pagaliau skaistybę netekusios vaginos, ir gracingi begemotai vėl pradėdavo muistytis bandydami sustyguoti savo organus penetracijai.

Praėjus kelioms savaitėms po šio dangiškojo sueities nušvitimo, Milda gavo žiedą ant piršto, kurį su malonumu priėmė. O nuo tos akimirkos iki įvykių virtuvėje praėjo dar trys savaitės. Per šiuos nuostabius penkis mėnesius sueičių buvo vos dvi ir tokios pat tragiškos.

Tokia graudi situacija priklausė ne vien nuo auklėjimo, bet ir dėl nedėkingos gamtos. Kažkam juk reikia pralaimėt, tiesa? Štai ir Milda buvo pralaimėjusiųjų pusėje. Ji buvo stambi, antriniai lytiniai požymiai vos ryškūs. Klubai tokio pat platumo kaip ir pilvas, kuris, savo ruožtu, buvo kolosalus. Bet gal tai būtų puikus rubensiškos moters pavyzdys? Žinoma, ne. Veidas, deja, irgi buvo bjaurus, pilkšvas, dėl plonos odos visad juodais paakiais, lyg kas tą apskritimą būtų mušęs dieną ir naktį. Viskas, kas pas Nataliją buvo išdėstyta taip harmoningai, pas Mildą buvo nepataisomai sujaukta. Dėkui dievui, motina gamta nenusprendė dar labiau išsityčioti iš nuvargelės ir nepasiuntė jai dovanų trečiojo spenelio ar trumpos uodegytės.

Būdama tuo, kuo yra, Milda natūraliai represavo savo seksualinius instinktus, stengėsi neigti sueities būtinybę, stengėsi kaltinti visuomenę dėl nerealistiškų grožio standartų, kaltinio jaunystės kultą, ištvirkimą, ankstyvąją brandą, kiaules vyrus, vertybių nuosmukį, abejingumą, egocentriškumą, individualizmą, kapitalizmą, viską, kas jai nors kiek priminė, jog gimė universaliai atgrasi. Tai nebuvo jos kaltė, ji juk nesirinko kokios išvaizdos bus užaugusi. Žinoma, galėjo pasportuoti, žinoma, galėjo daugiau prisidažyti, bet tai nebūtų padėję. O gal ir būtų, bet niekas to niekad nesužinos, nes Mildos noras būti nuskriaustąja buvo toks didelis, jos širdis buvo tokia kupina savigailos, kad šansai pasikeisti neegzistavo.

Dėl daugumos dalykų Milda buvo teisi, visuomenė išties buvo susvetimėjusi, grožio, jaunystės kultai tikrai buvo naikinantys bet kokį prasmingą bendravimą, bet visiems ant to buvo nusišikt. Pasaulis judėjo savo ritmu ir jam buvo nusispjaut ar tu gimei sudarkytas ar ne, visiems buvo nusispjaut: žmonėms, idėjoms ir institucijoms. Niekam nerūpėjo, kad tu bjaurus, tave tiesiog išmesdavo ir tiek. Būtent dėl to tokiems žmonėms kaip Milda verkiant reikėjo tai suprasti. Suprasti, kad taip, viskas yra blogai, ne, niekas nepasikeis, taip, tu gimei su prastesniais šansais, ne, tau gyvenimas nuo to neturėtų tapti lengvesnis iš gailesčio ar dar kokio kito neegzistuojančio principo ar mechanizmo. Būtis neturėjo sąžinės. Jei jau gimei išsigimėliu, tau buvo tris kart sunkiau, nes tu išsigimėlis, po velnių. Ne kas kitas, o tu turi stengtis tris kart labiau, kad galėtum būti bent jau dalinio normalumo lygyje. Niekas kitas už tave to nepadarys.

Savigaila Mildos situacijoje buvo prasčiausia įmanoma strategija, bet, deja, ji to nežinojo. Tik stovėjo tylėdama ir žavėjosi nekęsdama. Tylią auką buvo apėmusi tokia neapykantos Natalijai, saviniekos sau ir meilės Ernestui banga, jog kūnas tiesiog sustingo ir negalėjo pajudėt, laukdamas kas vyks toliau. Šiuo atžvilgiu nuskriaustoji turėjo vieną bendrą bruožą su Ernestu, kuris irgi jautėsi taip pat. Tik viena Natalija pagaliau užsidegė degtuką, įtraukė dar vieną dūmą ir išpūtė jį tiesiai į sustingusio „mergišiaus“ veidą. Pilkas dūmų kamuolys apsivijo alfa vyro galvą ir difuzijos būdu pasklido virtuvėje, pagaliau pasiekdamas beta moters nosį. Tai ir išjudino sustingusią sielą, pagaliau atgavusi valią Milda įžengė vidun ir jau žiojosi, galvoje formuodama ginamąją kalbą.

***

„Vėl tupi tie trys plikiai.“

„Ką jie veikia?“

„Nežinau, greičiausiai pradeda kraustytis iš proto pasakodami savo kvailas istorijas.“

„O kodėl jie jas pasakoja?“

„Nežinau, jie tiesiog sėdi milžiniškos sferos viduje, šimto septyniasdešimties laipsnių tarpais ir plepa vis plėsdami sferos matmenis.“

PIRMAS PLIKIS. (Čiupinėdamas sferos membraną ir raukydamasis, kartu kraipydamas galvą) Klausyk, o kodėl ji skaitė būtent šias knygas?

ANTRASIS PLIKIS. (Vis nerasdamas patogios vietos atsisėsti, nes sferos membrana vis plėtėsi nuo nesibaigiančio pokalbio) Nežinau, tai buvo pirmos knygos, kurios šovė į galvą. Tiesiog, be jokios priežasties, lyg pati mintis apie knygas būtų atsiradusi mano galvoje dirbtinai. Panašus jausmas aplanko, kai bandai atsiminti ką nors specifišką, bet niekaip negali. Vaikštai valandą, na, dvi, vis metaforiškai tampai savo smegenis kaip impotentišką falą, o paskui užmiršti. Praeina dar kelios valandos, pradedi veiki kažką visiškai nesusijusio su tuo neapibrėžtu žodžiu ar daiktu, ar vardu, kurio nepameni. Ir tos veiklos metu, pabrėžiu – niekuo nesusijusios su neįvardijamuoju – ateina akimirka, kai tas žodis ar vardas tau tiesiog įkrenta į galvą, lyg kas būtų jį ten įmetęs. Lyg netyčia, plaudamas indus, ar dar ką nors darydamas, įkiši galvą į nematomo srauto vandenis ir žodis pats atplaukia pas tave, be jokių pastangų. Gal net galima pasakyti, kad pats paieškų apleidimas tau suteikia tą informaciją.

TREČIASIS PLIKIS. (Vis ieškodamas sferos krašto, kurios jis jau nebemato, nors nebematė ir iki tol, kadangi membrana permatoma, o už jos numanomai yra būties pakraštys) Bet kaip tu gali sakyti, kad tavo veikla, jau po bandymo atsiminti nutraukimo, neturi įtakos to žodžio atsiradimui tavo galvoje. Tik prisiminęs atitinkamoje situacijoje gali teigti, jog jokios konjunktūros tarp žodžio ir įvykio nėra. Kas žino, gal visa sudėtinga polimero grandinė, sujungta iš atsitiktinumų, pynėsi kažkur aplink tavo sąmonę aktyviai tau to nežinant, kol galų gale triušio olos gale atsirado tai, ko ieškojai.

ANTRASIS PLIKIS. (Žvalgydamasis po begalybę) Gal tu ir teisus.

TREČIASIS PLIKIS. (Numojęs ranka) Visa tai tik spekuliacijos.

„Sfera išsiplėtė iki pakraščio ir jį prarijo, bet plikiai to nepastebėję toliau tęsė savo pasakojimus.“

„Bet palauk, jei sfera ir jos membrana permatoma ir už jos nieko nėra, negalima atskirti kas už jos, o kas jos viduje, tad neįmanoma pasakyti ar tu išvis esi sferoje ar už ribos, jei tokia yra. Be to, kaip sfera gali pasiekti pakraštį, pabrėžiu – „pasiekti“, jei ji visad ir yra tas pakraštys, kuris riboja viską nuo nieko. Juk tokiu atveju jos kiekviena geometrinė apibrėžtis, kiekvienas padidėjimo ar sumažėjimo laipsnis, visad ir bus tas pakraštys.“

„Tai didysis sprogimas, ar bent jau tai, kaip jis įsivaizduojamas.“

„Gana abstraktu.“

„O kaip kitaip? Kaip kitaip galima įsivaizduoti kažką, kas prasidėjo iš nieko ir plečiasi kažkame, ko apibrėžti neįmanoma. Juk jei visata plečiasi, tai plečiasi kame, kur jos riba? Tokio mąstymo RIBOSE, žodžio RIBA negalima naudoti.“

„Jo, tie plikiai tikrai kaip kokios kerpės ant supuvusio medžio kamieno, vis pasakoja savo istorijas apie nieką, plečia ribas nežinia kam, nežinia kaip, nežinia kame.“

„Žmogiškoji tuštybė, ŽMOGAU.“

***

Į miegamąjį, kuriame užsidaręs sėdėjo Vytautas, įvirto Sandra, kuri buvo taip tragiškai nusigėrusi, kad net nesirūpino nusivalyti apvemtų lūpų ir krito į švarius patalus su apvemtais drabužiais, šlapiomis rankomis ir sulipusiais plaukais.

Kažkur periferijoje miegančioji gražuolė girdėjo, kad kambaryje kažkas yra. Pro savo ašarotas akis matė kažkokį sukumpusį siluetą, užstojantį didelio ekrano mirgėjimą. Sandra tiksliai negalėjo suprasti tai žmogus ar ne, nes siluetas buvo labai jau ištežęs, lyg kokia prastai suminkyta tešla, jis liūliavo ir tirpo kaip koks šerbeto kalnas.

Merginos sąmonė vis labiau temo ir, galų gale, šerbetas išnyko, išnyko vėmalų aromatas, išnyko keisti garsai, viskas išnyko. Po trumpos tamsa apgaubtos akimirkos, pervargusios smegenys pradėjo formuoti kitokio tipo vaizdinius. Individualumą praradusi mergina ėjo ilga gatve, nusidriekusia tuščiuose tyruose. Tamsus grindinys buvo sutrupėjęs, plyšiuose žėlė žolė, kur ne kur mėtėsi kokia moneta, kartais banknotas. Iš abiejų gatvės pusių stovėjo išsirikiavę vyrai. Stovėjo ir sekė einančiąją žvilgsniais, bet nieko nedarė. Mergina lėtai slinko apsikabindama tai vieną statišką gyvą manekeną, tai kitą. Vyrai trumpam atgydavo, apsikabindavo, pabučiuodavo, pradėdavo glamonėti, jų rankos vis slinkdavo link tarpukojo. Vos mergina atsitraukdavo, vyras vėl virsdavo marmuriniu spoksančiu manekenu, gyvos likdavo vien akys.

Kojos vis ėjo ir ėjo, niekas nesikeitė. Neapibrėžtoji, vis labiau įgaunanti Sandros bruožus, bandė pamatyti tai, kas plyti už vyrų nugarų, bet vos prisiartindavo, vienas iš manekenų atgydavo, griebdavo gležną kūną ir Sandra vėl pradėdavo glamonėtis, bučiuotis ir trintis. Ji spyriojosi, bandė prasiveržti, bet savo švelnumu atgiję manekenai jai to neleido. Todėl teko eiti į priekį, kur buvo tik tuščias kelias.

Kai kurių vyrų veidai atrodė pažįstami, tačiau toli gražu ne visi. Dauguma iš jų buvo visai vienodi, idealūs, lyg iš svajonių ištraukti ir išlieti kokiuose nors Kinijos guminių lėlių fabrikuose. Glamonių metu manekenai prabildavo saldžiausiais žodžiais, o atsitraukus nutildavo.

Niekas taip ir nesikeitė, Sandrą apėmė desperatiškos nuotaikos. Ji nežinojo ką daro, kur eina, ką reiškia visi tie vyrai? Kodėl tiesiog nepradeda bėgti? Kodėl jie visi tokie šalti ir tokie karšti vienu ir tuo pačiu metu? Kodėl jie visi taip greit nusibosta? Kodėl ji tiesiog nenusispjauna ant visų šių negyvėlių?

Sandra nusispjovė, gal tiesiogiai, o gal metaforiškai, ir priešais, toli, toli, kelio pabaigoje, kurios atrodė niekad neprieis, pamatė siluetą – tą šerbetą, kuris taip gąsdino, nes buvo kažkoks kitoks, kažkoks... Gyvas. Šio baimės impulso sukaustyta mergina šoko pirmam pasitaikiusiam manekenui į glėbį ir pradėjo jį nurenginėti, ranka vis trindama ką tik gyvybę atgavusią vaginą. Galų gale, nusmaukusi trumpikes, neapibrėžtoji paėmė tvirtą kotą ir pradėjo laižyti, čiulpti vis žvilgčiodama į šerbetinį monstrą kelio pabaigoje. Vis labiau tampė tą negyvą vyriškosios aistros simbolį, vis giliau grūdosi į gerklę. Sintetinis vyras leido sintetinius garsus ir kai pranešė, kad tuoj baigs, mergina burnoje pajuto, jog materija juda ne į vidų, kaip turėtų būti ejakuliacijos metu, o lauk. Sapno pasaulyje neapibrėžtoji patenkino eilinį sugulovą, o realiame pasaulyje Sandra vėmė.

Gerai, kad glebus kūnas gulėjo ant pilvo, nes kitaip miegančioji gražuolė būtų užspringusi ir kas žino, gal uždususi. Bet atsitiktinumas lėmė, kad nukrito ant pilvo ir jos galva kabojo nusvirusi nuo lovos krašto, kuris nusidažė įvairiaspalve skrandžio materija.

Sandra gert pradėjo nuo dvylikos, o mylėtis nuo trylikos, nors tai labiau panašėjo į dulkinimąsi ar krušimąsi. Ji paprasčiausiai susilažino, kad permiegos su vienu iš vyrukų, su kuriais gėrė, ir tai padarė. Jam buvo dvidešimt vieneri ir techniškai jis buvo pedofilas, kaip ir penki jo draugai, kurie Sandrą ir jos drauges dulkino gal pusę metų nė nesiruošdami savęs dėl to kaltinti.

Iš pradžių visi nusigerdavo, o paskui kas kur nusibeldęs krušdavosi. Tokio amžiaus merginoms nereikėjo daug alkoholio, kad apgirstų, be to, joms nereikėjo net prezervatyvų, nes... Lytinis švietimas mokykloje buvo šūdo vertas. Viskas būtų tęsęsi be galo, bet tarp vyrų kilo ginčių ir kompanija išbyrėjo, tada merginos pradėjo trintis aplink įvairius centro barus ir praktikuotis ant pusgirčių metalistų ir baikerių.

Visa tai buvo natūralu, niekad neatrodė keista, nei joms, nei jų partneriams. Taip Sandra ir draugės užaugo tenkindamos vyrus, kuriems buvo nusispjaut su kuo, kada ir kaip kruštis, svarbu, kad merginos būtų dailios, o visa kita niekam nerūpėjo.

Sandra ir jos draugės buvo dailios, net dabar, gulėdama ant lovos apsivėmusi, miegančioji gražuolė laisvai pritrauktų vyrukų dėmesį. Gal dėl to, kad gulėjo su juodom pėdkelnėm, trumpu kantuotu sijonėliu, papuoštu nėriniais, kuris buvo labai taktiškai užsivertęs ir nedengiantis sėdmenų, įrėmintų vos plonyčiu juodu medžiaginiu rėmeliu.

Gulinčiosios kojos buvo grakščios, o pėdos smulkios ir pasipuošusios raudonai lakuotais nagais. Talija plona, siauri pečiai, juodi apvemti plaukai, plonas kaklas. Štai ir visas vargstantis, alkoholiu apsinuodijęs šedevras, šiuolaikinio tapytojo objektas (ar bent jau turėtų juo būti).

Alkoholis ir seksas, seksas ir alkoholis – tai du kertiniai akmenys, ant kurių stovėjo Sandros kreivų svajonių pilis. Šiaip vargšelė princesė net nežinojo, apie ką derėtų svajoti, todėl tas keistas pastatas ir augo kaip koks medis. Akmeniniai norų bokštai vis skilo kaip šakos ir nevedė niekur. Ji kabinosi tai vieno, tai kito, bet viskas slydo pro pirštus. „Jei jau nežinau ko noriu, tai bent jau lieku nenusivylusi“ – bandė save įtikinti dvidešimt penkerių metų vaikas, gulintis apvemtoje lovoje. Žinoma, tokia logika neišgelbėjo Sandros nuo nusivylimo, atvirkščiai, patalpino į nuolatinę kovą, o greičiau į nuolatinį maratoną tarp vyrų ir barų. Kad tik pabėgtų, kad tik pasislėptų nuo tos bjaurybės, kuris persekiojo visą gyvenimą, paspruktų nuo to prakeikto iškrypėlio beprasmybės jausmo.

Sandros skrandį vėl sutraukė, stemple vėl kilo rūgštus skystis. „Hm, – mąstė pusiau atsigavusi sąmonę, – Bent jau turiu užsiėmimą.“

Kai į kambarį įsiveržė pusiau susivėmusi Sandra, Vytautas sau ramiai sėdėjo ir žaidė „Worm‘s“, ir nenustojo žaidęs, net neatsisuko žvilgtelėti kas ką tik nukrito už nugaros, nes dabar buvo jo ėjimas, o ėjimai šiame žaidime buvo su laikmačiu. Kai kompiuterinis kirmis prišliaužė prie priešininko ir trenkė jam su beisbolo lazda į pakaušį, Vytautas pagaliau sureagavo ir suprato, jog jo savanorėje tremtyje staiga atsirado gana išvaizdi mergina.

Pirmoji reakcija buvo gana paprasta, Vytas tiesiog sėdėjo ir žiūrėjo į bejėgį kūną, drybsantį ant lovos. Galvoje beveik nieko nebuvo, tik kažkur kamputyje sukosi kito ėjimo schema. Bet greit ši budistinė rimtis nutrūko, šventojo nutukėlio mintyse sužydėjo nepadorus troškimas, kuris nebuvo niekuo ypatingas, kai kurių individų nuomone, net labai konservatyvus.

Matote, Vytautas buvo keistas padaras (padaru jis įvardytas, nes žmogumi TAI vadinti gana keistoka). Užaugo beveik vienas, neturėjo nė menkiausių socialinių sugebėjimų, visiems aplinkiniams tiesiog kėlė pyktį ir šleikštulį. Kaip tokia situacija susidarė, velniai žino, gal toks užaugo, nes motina gyveno užsienyje, kur turėjo viešbutį, dėl kažkokios priežasties vienturtį sūnų palikusi tėvynėje. Vyto tėvas buvo miręs, tiksliai nežinia nuo ko, bet greičiausiai nuo alkoholizmo ar dar kokios vietiniams įprastos ligos. Tad nei tėvo, nei motino jis teoriškai neturėjo, nors praktiškai buvo gimęs kaip ir visi kiti, paprasčiausio apsėklinimo ir gimdymo būdu, kurio, akivaizdu, jo motina nenorėjo.

Užaugo Vytas tuščiame name, apsuptas svetimų žmonių ir kartkartėmis iš užsienio sklindančių skambučių. Skambučiai visad teigdavo, jog jis yra mylimas, jog jam siunčiami pinigai, bučiniai, meilė... Ir panašiai. Šiaip Vytautas savo motiną gyvenime matė vos devyniolika kartų. Tai yra devyniolika kartų per dvidešimt ketverius metus, vadinasi, rečiau nei kartą per metus.

Žmogui, užaugusiam tokioje situacijoje, tai buvo gana natūralu. Pamestinukas priprato atsibusti, rasti pusryčius, eiti į mokyklą, grįžti, rasti pietus, pasisveikinti su keliais svetimais žmonėmis, pasėdėti su keliais korepetitoriais, virtuvėje rasti vakarienę, eiti miegoti, ir visą laiką būti vienas.

Baigęs mokyklą (kur jį vadino paršu ir nuolat stumdė ir atiminėjo pinigus, kurių jis turėjo į valias, kad atsipirktų nuo intensyvesnio smurto) Vytas įstojo studijuoti filosofiją. Jo logika buvo paprasta: „filosofija – tai keistas mokslas, aš esu keistas žmogus, ergo: būsiu geras filosofas.“ Žinoma, geru filosofu jis netapo, tik slampinėjo aplink kaip kokia šmėkla ir erzino visus aplinkinius savo keistu elgesiu ir nuolatiniu nepritapimu.

Matote, Vytautas buvo vienas iš tų žmonių, kurie visad į viską reaguodavo savaip, kažkaip kitaip. Net kalbėdavo ir sakinius formuodavo skirtingais būdais. Negalima sakyti, jog nesistengė, nes stengėsi. Šešėliuos pasislėpęs nuo svetimų akių vis stebėjo svetimo bendravimo manierizmus ir bandė juos suvaidinti prieš kitus žmones. Žinoma, aktorius iš jo buvo šūdinas, o šešėliai, kuriuose slapstėsi, buvo nepakankamai tamsūs, tad visi, su kuo kalbėjo, laikė jį protiškai atsilikusiu, o visi, kuriuos stebėjo, laikė jį iškrypėliu.

Tarp tokio šulinio ir švytuoklės tupėjo padaras, kuris antrą kartą atsirado vakarėlyje, antrą kartą buvo patalpoje su žmonėmis, kurie sau ramiai klega, juokiasi, flirtuoja, geria, rūko, linksminasi, vartoja narkotikus, kai kurie atvirai graibosi, treti tiesiog eina pasikrušti į miegamuosius.

Šis šansas pabūti su normaliais žmonėmis jam atsirado sužadėtinės dėka, kurią draugės pakvietė į šią makabrišką vietą.

Pirmojo vakarėlio metu susirado savo išrinktąją, tad ir šio, antrojo vakarėlio, metu tikėjosi ko nors įstabaus ir gyvenimą keičiančio. „Gal tai ir yra tai?“ – mąstė, žiūrėdamas į suknelės nedengiamus sėdmenis. „Gal tai ir yra ta naujoji mano metamorfozės dalis?“ – vis klausė savęs susimąstęs pseudofilosofo veidas. Taip, smegenų gilumoje skambėjo atsakymas: „Taip!“ Tai buvo tas dalykas, kuris šio vakarėlio metu pakeis jo gyvenimą. Tik ką su šia proga daryti? Ką daryti? „Štai guli mergina, aš esu vyras, ji yra moteris. Ji turi vaginą, aš turiu pimpalą. Ji bejėgė, aš sąmoningas. Aš jai turėčiau padėti.“ Tai buvo keista minčių grandinė, prasidėjusi lytiškumu ir pasibaigusi morale. Būtent todėl šios minties gijos gale Vytautas pastebėjo, kad jo galas gana sustandėjęs ir pasiruošęs tam, kas būtų gana seksualu, bet nelabai moralu. TIK TAK TAK TIK TAK TIK TAK, skambėjo slenkančios sekundės, kol Vytautas mąstė ką daryti. Po velnių, juk buvo vyras, buvo gyvulys, ar bent jau toks stereotipas sklandė visuomenėje, juk turėjo tai padaryti... Tik padaryti ką?

1. Nusmaukti pėdkelnes.

2. Nusmaukti kelnaites.

3. Atsisegti savo kelnių užtrauktuką.

4. Išsitraukti penį.

„O tada... O tada kas?“

Vytas žinojo kur reikia ką kišti, bet kažkodėl šioje vietoje kilo abejonių, juk buvo ir kitų saugesnių būdų.

„Gal tiesiog dalinai nurengt ir pasimasturbuot?“

„Taip, tai bus saugiausias ir racionaliausias būdas patenkinti savo aistras moraliai nekrentant į bedugnę.“

Sprendimas buvo atliktas. Vytautas pasitraukė nuo kompiuterio, nusėlino link durų ir pasuko užraktą. Mergina suvaitojo ir panikos apimtas Vytukas grįžo į savo buvusią vietą. Pasirodo, ji vėmė.

„Taip, reikės palūkėti, nes išsivėmusi ji atgavo sąmonę, bent turėjo atgauti, bet tokios būsenos vėl ją greit praras, tad po penkių minučių galima bus veikti toliau.“

TIK TAK TIK TAK TIK TAK... Sekundės bėgo taip nepataisomai ilgai, kad Vytautui atsirado baimė prarasti erekciją, gal todėl jis išlaukė vos minutę dvidešimt penkias sekundes ir vėl atsistojo. Mergina atrodė mieganti, tad patyliukais išsitraukė savo varpą ir stebėdamas jos sėdmenis pradėjo masturbuotis. Kai pasiekė pilnavertišką erekciją, nusmaukė pėdkelnes kartu su kelnaitėmis ir pasilenkė pauostyti moteriškosios lyties kvapo. Tačiau viskas, ką užuodė, buvo šlapimas, todėl kiek atsitraukęs visomis jėgomis stengėsi greit pabaigti darbą.

Kai buvo pačioje viršūnėje, beveik pasiekęs savo įsikalbėtą gyvulišką tikslą, durų rankena suvirpėjo ir užraktas spragtelėjo išduodamas, jog buvo sugedęs, o gal tiesiog ne iki galo užsuktas. Vytauto galvoje atsirado kalėjimo celės, treninguoti vyrai ir visa tai, ką skaitė apie cigaretes, šliapas ir minjetus. Jis pabandė greit apsisukti, kad užėjus įsibrovėliui(-ei) spėtų paslėpti savo gėdą, tačiau kojos susisuko ir liūliuojantis gremėzdas nukrito tiesiai ant suglebusio Sandros kūno. Tą pačią akimirką, kai pirmo aukšto tualete jo sužadėtinei alfa vyras penetravo subinę.

Ieva, įėjusi į kambarį, pagalvojo, kad Sandros standartai tikrai labai krito, ir tik vėliau, Vytautui užsimovus kelnes ir pabėgus į svetainę, suprato, kad jai prieš akis buvo seksualinės prievartos aktas. Tokios informacijos akivaizdoje kūną surakino jaudulys, siaubas, pasišlykštėjimas ir įniršis, tačiau visus jausmus nustelbė motiniškas noras globoti.

Šis keistas krikščioniško atsidavimo jausmas XXI amžiuje buvo atavistinis, tačiau, Ievos nuomone, gana harmoningai prigijo prie jos asmenybės bruožų. Tai buvo iliuzija, nes tokie asmenybės bruožai nuolat suvesdavo su degeneratais, nevykėliais ir sociopatiškais smurtautojais, tad harmonijai Ievos gyvenime daug vietos nebuvo.

Įvairių keistų individų tikrai netrūko, o blogiausia tai, jog jie prilipdavo ilgam. Pirmasis toks individas buvo ir pirmoji meilė. Tai buvo vietinis blogas berniukas, kurį Ieva norėjo išgelbėti nuo jo recidyvistinio būdo. Šie santykiai nutrūko tik todėl, kad išrinktasis, tris metus dulkinęs penkiolikmetę ir reguliariai jai užvažiuodavęs į žandikaulį, sėdo, o sėdęs neturėjo pinigų, tad prašė, kad Ieva savo intymiose ertmėse pradėtų jam nešti narkotines medžiagas. Mergina to atsisakė ir jis ją iškeikęs pasiuntė nachui. Ieva grįžo namo ir po poros savaičių prie jos jau buvo prisisiurbusi kita dėlė, tad pirmajai dėlei neliko nieko kito, tik rašyti grasinančius laiškus, dėl kurių jo terminas kalėjime vis prasitęsdavo.

Kaip sakyta, antroji dėlė buvo ne ką geresnė už pirmąją dėlę. Šis buvo tinginys alfa vyras, kuris pardavinėjo teleparduotuvių niekalus pensininkams, o vakarais stumdė žolę vietiniams mikrorajono vaikigaliams ir trynėsi su alaus buteliu tarp vietinių atmarozkų. Tuo metu Ieva kaip tik įstojo į universitetą, kur ir susipažino su Sandra, kuri, savo ruožtu, irgi buvo savotiška dėlė. Merginos studijavo skirtingas disciplinas, bet atsitiktinumo dėka pradėjo lankytis bendruose vakarėliuose.

Studijų metu antroji dėlė emigravo, kartu norėdama nusitempti ir Ievą, tačiau vyriokui nieko neišdegė ir jam teko susirasti kitą auką, bet tai jau visai kita istorija. Po eilinių triukšmingų „skyrybų“, kelerius metus pabuvusi laisva, Ieva pagaliau susirado visai padorų variantą, tačiau tokį nepilnavertiškumo užkamuotą, tokį depresyvų, nesavarankišką, verkšlenantį mulkį, kad po didelio kiekio pokalbių tarp mergaičių nusprendė jį palikti. Bet ne viskas buvo taip paprasta, nes trečioji dėlė pradėjo grasinti nusižudysiąs. Tamsiais vakarais nutriušusiame butelyje kas vakarą traukė peilį ir inscenizavo savižudybes, tačiau tokie vaikiški žaidimai tęsėsi gana neilgai ir tapo nuvalkioti. Todėl dėlė nusprendė, jog reikia padėti tašką, rimtai išgąsdinti savo mylimąją ir pririšti ją prie savęs. Pseudosavižudis nusprendė inscenizuoti pasikorimą. Tikrą pasikorimą. Ilgai sekė Ievos elgesį, žiūrėjo kada mylimoji grįžta namo ir pastebėjo, kad ji nepalaiko jokios stabilios rutinos (nes vis dar buvo studentė) išskyrus vieną dieną – trečiadienį. Trečiadieniais Ieva visad grįždavo vienu ir tuo pačiu metu. Dėlė pro langą matydavo kada surogatinė motina įžengia į laiptinę ir paskaičiavo, kiek laiko lipa laiptais.

Visos žinios buvo surinktos, tad vyrutis trečiadienį laukdamas grįžtančios „kaltininkės“ nusivijo kilpą, atsistojo, pakabino ją vietoje šviestuvo ir laukė, o kai pamatė, kad Ieva grįžta, užsinėrė kilpą ant kaklo ir ryžtingai nuspyręs taburetę laukė, kol atsivers durys, įbėgs mylimoji ir apimta savigraužos niekad nebepaliks jo. Siurbėlė buvo viską apskaičiavęs, kiek laiko reiks gydytis depresiją, kiek reiks palaukt iki pasipiršimo, viskas turėjo vykti savu laiku. Vieno mažo dalykėlio, deja, jis neapskaičiavo – atsitiktinumo. Būtent elementaraus atsitiktinumo dėka Ieva užmiršo nupirkti grietinės, kurios turėjo nupirkti prie vėdarų, šiuos taip mėgo dėlė. Tad įžengusi į laiptinę ir užlipusi iki trečiojo aukšto, gelbėtoja apsisuko ir nuėjo atgal, o kai grįžo, rado lavoną.

Žinoma, ji nieko nežinojo apie dėlės intencijas, negalėjo suprasti viso šio įvykio absurdo lygio, todėl labai graužėsi ir krimtosi. Ji nešė siurbėlei gėles ant kapo gal dvejus metus ir tuos dvejus metus prie savęs neprisileido jokios kitos dėlės, deklaruodama amžinąją ištikimybę.

O po dvejų metų turėjo porą trumpų romanų su pora gana stabilių merginų ir stabilių vaikinų, tačiau šiame taške jau pati nebuvo labai stabili, ir nieko gero iš normalių santykių jai nesigaudavo. Tad įstojusi į magistro studijas nusprendė vėl ieškoti dėlės. Kaip tik šiame vakarėlyje ir ieškojo tinkamo kandidato, ir jei būtų buvusi pastabesnė, dabar stovėtų virtuvėje (tiksliau pirmojo aukšto tualete aukodama šikną), o ne miegamajame.

Kokios priežastys lėmė tokį būdą? Iš esmės alkoholiko tėvo ir submisyvios motinos komplektas. Ieva buvo puikus nuvalkiotos tiesos pavyzdys (vėlgi atavistinės), kad moterys ieško vyrų, kurie panašūs į jų tėvus. O tėvas, kaip sakyta, buvo alkoholikas ir gana laisvai mosavo kumščiais, kartais užvažiuodavo žmonai, kartais dukrai, o iš ryto vaidino, kad visa tai buvo nesusipratimas arba kad tai išvis nevyko. Motina vaidino tokią pačią komediją ir nuolat tylėdavo. Užsipudravusi mėlynes gaspadinė rytą pasitikdavo kepdama blynus ir tvarkydama virtuvę, kuri ir taip visad būdavo tvarkinga. Šios idilės akivaizdoje Ievos galvoje kažkur užsifiksavo moters santykio su vyru modelis, kurį ji bandė atkurti visais įmanomais būdais, nors tai ir buvo visai nenaudinga.

Kartais sapnuodavo kaip ją prievartauja tėvas, o visą aktą stebi motina, bet niekaip negalėjo suprasti: tai prisiminimas ar seksualinė fantazija? Po tokio sapno visad atsibusdavo velniškai sudrėkusi ir beveik maniakiškai ieškodavo su kuo pasikrušti. O tokius sapnus sapnuodavo gana dažnai, tad ir velniškas kergimosi noras jai užeidavo neretai.

Galbūt dėl to pamačiusi prievartaujamą Sandrą, visų pirma pajuto rūpestį ir susijaudinimą (šios dvi veiklos, visai kaip tėvas prievartautojas ir nuolanki motina stebėtoja, jos smegenų žemėlapyje buvo neatsiejamai susipynusios) ir tik tada įniršo. O po to, kai pabėgo Vytukas, net pasitikrino kelnaites, ar šios nesudrėko nuo tokio milžiniško aistros priepuolio. Na, o vėliau, žinoma, prišoko prie Sandros ir pradėjo ją gaivinti. Iš pradžių užsmaukė kelnaites ir pėdkelnes, o tada nuvedė ją į artimiausią tualetą. Nors Sandra vos paėjo, su tokiu nedideliu svoriu Ieva susitvarkė gana padoriai ir antrojo aukšto tualete kišo jai pirštus į gerklę, kad ši išsivemtų. Kišo juos su savotišku pasitenkinimu, nes tai buvo tie patys pirštai, lietę jos tarpkojo drėgmę ir atsiduodantys jos skoniu ir kvapu.

Ieva kaišiojo tuos pirštus taip uoliai, kad Sandra išvėmė beveik visą skrandžio turinį ir būtų pradėjusi vemti savo žarnomis, jei nuo palaimingo vėmimo nebūtų atgavusi šiek tiek jėgų. O kai jas atgavo, iškart suprato, kad kol draugė kaišiojo savo pirštus jai į gerklę, kitais pirštukais stimuliavo savo klitorį.

***

„Trys plikiai sėdi ratu ant juodo matinio paviršiaus, plūduriuojančio baltoje beribėje masėje, ir kalbėdamiesi mėto kamuoliuką, tas, kas jį metą, baigia pokalbį, tas, kas pagauna – pratęsia.“

„O kodėl kamuoliuką?“

„Nežinau, pamatysim.“

PIRMASIS PLIKIS. Kodėl tau visad patinka tie keisti sukrėtimai, man visai patiko ankstesnio pasakojimo statiškumas, nieko lyg ir nevyko, na, gale numanomai kažkas pradėjo vykti tualete, bet tai viskas, kam visas šis chaosas? (Pirmasis plikis meta kamuoliuką Antrajam plikiui).

ANTRASIS PLIKIS. Man atrodo, kad visad kažkas vyksta, pasaulyje nėra nė vieno statiško taško. Nes taškas, kaip ir statiškumas, tai tik žmonių sugalvoti žodžiai, skirti pasauliui užmesti kalbos tramdomuosius. Juk viskas visad juda: atomai, molekulės, raumenys kvėpuojant. Net kai miršti, tavo materija toliau lieka egzistuoti kitomis formomis (Meta kamuoliuką Trečiajam plikiui).

TREČIASIS PLIKIS. Bet jei visą tą judėjimą mes paimsime kaip vieną imtį, nuo jo pradžios iki pabaigos, kaip giją ar plokštumą, ji bus statiška, vadinasi, judėjimas sustos, tiksliau, jis bus niekad neprasidėjęs. (Meta kamuoliuką Antrajam).

ANTRASIS PLIKIS. Tačiau tokia imtis neįmanoma, ji tik spekuliatyviai numanoma. (Meta kamuoliuką Trečiajam).

TREČIASIS PLIKIS. Kaip ir tavo žodžiai, teorijos, modeliai, jie irgi tik spekuliacijos, jie irgi tik numanomi. Net, sakyčiau, jog tai ir yra universaliausias pasaulio principas: „Niekas niekad negali būti tikras kažkuo, viskas spekuliatyvu, viskas tik numanoma, bet ne galutinai žinoma.“ Žinoma, tokia mintis pati, kaip totalizuojanti, save neigia. O neigimas vėlgi yra mūsų sugalvotas žodis, kuris gal ir neturi atitikmens realybėje, kuri irgi tėra spekuliatyviai numanoma.

„Kamuoliukas liko Trečiojo rankose ir kartu buvo mestas Pirmajam ir Antrajam, ir viskas vienu metu.“

„Tai, reikia suprasti, kamuoliukas – tai vizualinė minties perteikimo priemonė?“

„Greičiausiai, kamuoliukas juda, kamuoliukas nejuda, koks skirtumas, tai tik žodžiai, ir „kamuoliukas“ – tik žodis, tik šįkart paimtas į skliaustus ir tiek.“

***

Svetainėje sėdėjo Gabrielė su Rasa, jos buvo vienos iš tų merginų, kurios visad pasilikdavo antrame, o gal net trečiame plane, nes buvo tiesiog paprastos, niekuo neišskiriančios. Interneto amžiuje vis dar žiūrėjo televizorių, mėgo itališką virtuvę, nemėgo vyrų su barzdomis ir panašiai. Kadangi buvo tokios panašios, kad beveik galėtų būti seserys, sėdėjo nuolat šalia, nuolat plepėdavo apie jas abi dominančius dalykus ir retai kišdavosi į bendrąją vakarėlio atmosferą, nebent atsitikdavo kas nors ekstraordinaraus.

Aplink sėdėjo dar keli panašaus išpilstymo individai, tik, deja, dar pilkesni ir neverti platesnio aprašo. Merginos šiuo atžvilgiu pabrėžimo susilaukė, nes buvo merginos, o būdamos neišskirtinės tapo gana pasiekiamos, tad prie jų nuolat lipo pilkos aplinkinės vyriškosios lyties dvasios, kurių svetainėje sklandė gana nemažai. Visos dvasios buvo apgirtusios ir vienodos. Merginos jas atstumdavo abejingumu ir pokalbių banalumu, tad kol kas patalpoje tvyrojo harmonija.

Matote, abi jos buvo užaugusios gana stabiliose šeimose, paauglystės revoliucija jų pasauliuose praėjo beveik nepastebimai, nes prieš ką sukilti nebuvo. Abiejų tėvai buvo normalūs, motinos buvo šiuolaikiškos vadybininkės, tėvai šiuolaikiški mokslo žmonės ir viskas šiame fronte buvo ramu.

Merginos buvo kaimynės, tad natūralu, kad nuo vaikystės tapo draugėmis. Taip pasaulis dar labiau atsitvėrė nuo periferinio chaoso. Draugės nematė nei muštynių, nei alkoholizmo, nei vyriškių, pasirengusių jas iškrušti iki aštuoniolikos metų. Abi, žinoma, susirado padorius vyrus, vairuojančius padorius automobilius, kilusius ir padorių šeimų, uždirbančius padorius pinigus ir viskas buvo taip padoru, kad pašaliniam stebėtojui tai pradėdavo atrodyti gana nepadoru. Bet Gabrielė su Rasa to nesuprato, joms visas šis padugnių maskaradas buvo svetimas. Dažniausiai matydamos „keistus“ įvykius, kaip girto įniršio protrūkis ar seksualinis iškrypimas, merginos paprasčiausiai nežinojo kaip į šiuos „keistus“ įvykius ar incidentus reaguoti, tad į juos išvis neragavo, tiesiog stebėdavo ir netrukus užmiršdavo.

Kai į kambarį įbėgo Vytautas, gana bjaurus individas merginų akimis, jos nieko nepagalvojo. Nors tai buvo įvykio pradžia svetainėje, o tiksliau miegamojo įvykio tąsa, Gabrielei ir Rasai tai buvo tuščias faktas, kaip ir dauguma kitų gyvenimo faktų. Joms nerūpėjo nei genocidas Ruandoje, nei pasaulio istorija, jų nedomino nei visuomenės sveikatos studijos, kuriose lindėjo jau trečius metus, nedomino fiziologija, anatomija, biologija, biochemija, citologija, virologija, imunologija ir t.t. Abi merginos, įstojusios vienu metu su beveik vienodu balu (aukščiausiu), mokėsi idealiai, tik joms tai buvo visai neįdomu. Gyvenimas plaukė pro šalį. Ir tai buvo ideali apatiško žmogaus stovėsena, toks gyvenimas nekėlė rūpesčių, nes nekėlė klausimų. Toks gyvenimas apdovanodavo keisčiausiomis dovanomis: geromis profesijomis, gerais vyrais iš gerų šeimų, kurie jas ves ir visi dirbs gerus darbus, nustos valgyt nesveikus patiekalus ir galų gale numirs idiliškų senukų porose.

Apimtos padoraus gyvenimo euforijos Gabrielė ir Rasa kada nors ateityje net neatsimins, kad po Vytuko į kambarį įžengė Natalija, visa nešanti žole ir pritraukianti visų žvilgsnius, kaip ji atsisėdo šalia susigūžusio storo šerbeto ir toliau skaitė savo knygas, net per vakarėlį. Neatsimins kaip Vytautas nužiūrinėjo Natalijos kojas, dar dailesnes nei paliktas viršuje, dabar plaunamas švelnia vandens srove ir glostomas švelnių rankų. Tad apie ką galėtų kalbėti tokios nepastabios ir tuščios būtybės? Jų juk niekas nedomino, niekas neliesdavo. Jos gyveno burbule, gražiame, steriliame burbule. Tačiau draugės nuolat kalbėjo, nuolat verbalizavo savo atrajotą informaciją apie kažkieno sceninį fiasko, apie kokį naują patiekalą ir šiaip apie viską, apie ką tuo metu buvo įprasta kalbėti. Ne dėl to, kad joms būtų įdomu, o dėl to, kad... Jos tiesiog buvo, o buvimo kategorijai kalbėjimas buvo neišvengiama duotybė. Tiksliau, kalbėjo ne jos, o jų kūnai. Sielos, kurių ir taip neturėjo niekas, tiesiog snaudė. Šie du kūnai, šie du kalbos automatai, buvo tokie šalti, tokie žmogiškai nužmogėję, kad juos sunku būtų pavadinti gyvais.

Bet štai kūnai sėdi, stebi Nataliją, kaip ši ramiai nuleidžia knygą ir atsisuka į Vytą. Kaip pradeda žibėti Vyto akys, laukiančios saldaus užjaučiančio žodžio. Vis laukia, vis laukia. Kūnams atrodo, kad šerbetas turėtų prabilti, bet Vytas tyli. Tai neįprasta reakcija, vyrai visad turi prakalbti pirmieji, taip neturi būti. Gabijos ir Rasos kietieji diskai ištrina šios akimirkos informaciją ir toliau stebi, laukia stabilesnės reakcijos.

Stebi kaip prasiveria Natalijos lūpos:

– Tau vertėtų nueiti į tualetą, – ištaria ji.

Stebi kaip Vytas sutrinka ir pažvelgia sau į klyną, tikėdamasis pastebėti patamsėjusią nuo spermos dėmę ar dar ką nors, bet nieko neradęs tiesiog klausia:

– Kodėl?

Šią keistą informaciją Gabija su Rasa irgi ištrina. Visų pirma, pokalbis beprasmis, visų antra, jį pradėjo Natalija, tai nepriimtina.

– Nes ten tavo žmoną k... Per su...

Kūnai mato kaip Vyto vyzdžiai plečiasi, o Natalijos žodžius kietieji diskai trina jiems nespėjus nuskambėti. Tokie žodžiai žodyne neegzistuoja, jie neuždrausti, jų tiesiog nėra. Jie neturi jokio semantinio lauko, tai tuščias morfologinis kratinys. Tuo labiau, visa ši analizė yra tuščia ir per daug komplikuota, tad tiek analizė, tiek pats pokalbis irgi ištrinamas. Gabrielės ir Rasos ausų būgneliuose pastarąją minutę tvyro visiška tyla. Ideali tyla. Laikas sustojęs.

– Ką tu čia šneki?

Na štai, dabar pirmasis prakalbo vyras. Viskas teisinga, viskas suprantama. Tik žodžius irgi reikia ištrinti, nes jo klausime implikuota, kad pokalbį pradėjo ne jis, o tai problema. Žinoma, dviejų merginų galvose ši analizė vėlgi nevyksta. Viskas trinama, trinama, trinama. Automatiškai, greitai, efektingai. Trinama, trinama, trinama.

– Tau neaiškūs mano žodžiai, o gal mano išraiškos maniera, o gal pati informacija tau atrodo kaip neįmanoma? Vienaip ar kitaip, nueik į tualetą, paversk spekuliaciją faktu, teįsigali empirinis adekvatumas.

– Gerai, – nutęsia Vytas.

Šerbetas pakyla, Natalija prie akių vėl prisikiša knygą. Įvykiai nebevyksta, Gabija su Rasa pradeda pokalbį apie ateinančias atostogas Naujojoje Zelandijoje, vėliau temą pakinta į jų vyrų naudojamą tualetinį vandenį. Informacija vėl plaukia, adekvatumo lygis vėl priimtinumo ribose, per patį viduriuką, tai idealus, tuščias, beprasmis pokalbis, koks ir turi būti padorus pokalbis.

Koridoriuje pasigirsta Vyto balsas, pasigirsta Ernesto balsas, pasigirsta Mildos balsas. Kol kas neįmanoma pasakyti ar ši informacija bus fiksuojama, bet vargu, visi jie nenormalūs padugnės, neverti laiko švaistymo. Gabrielė su Rasa laukia dar vieno tuštumos seanso.

Svetainėje kurį laika buvo gana ramu. Gabrielė ir Rasa toliau išliko tuščios, Natalija toliau sėdėjo ant fotelio, kojas pasikišusi po savimi, o aplink ją būriavosi vyriškosios pilkumos fantomai. Keisti garsai iš koridoriaus vis intensyvėjo, kol tarpduryje pasirodė Vytautas, įsikibęs Ernestui į atlapus. Kova atrodė panaši į sumo imtynes tarp dviejų protiškai atsilikusių jūros vėplių. Du nutukę vyriški kūnai, vienas aukštas, kitas žemas, stumdėsi tarpduryje plėšydami vienas kito marškinėlius.

Gabrielė ir Rasa atsistojo, kaip vyriškų muštynių metu ir turėtų daryti moterys, ir pradėjo klykauti bandydamos išskirti abu agresorius. Tuo metu Natalija, apleista seiles varvinančių asistentų, stebėjo magiškai svetainėje atsiradusią Mildą, kuri stovėjo kampe ašarodama. Konflikto kaltininkė to negalėjo pastebėti, nes buvo per daug susijaudinusi, bet ant jos senamadiškų kelnių švietė ruda dėmė. Tokia informacija tenkino Natalijos pastabų humoro jausmą ir sau mintyse pradedančioji rašytoja priminė, jog reikėtų sukurti panašų į ją personažą. Natalijai išties nerūpėjo kaip baigsis ši drama, ar jokia kita drama, jai buvo išvis nusispjaut ant visko kas vyko tarpasmeniniuose santykiuose. Bet patiko visa tai stebėti, dokumentuoti be jokio emocinio indėlio. Emocijos stebėjimuose atsirasdavo tik daug vėliau, kai pradėdavo rašyti, o šiaip žmonės su savo peripetijomis buvo bakterijų kolonijos ant stiklinių petrio lėkštučių.

Gabrielė ir Rasa – atvirkščiai, buvo labai emocionalios ir audringos, jos rėkė, spiegė, cypė ir trypčiojo, kol periferiniai vyrai išskyrė du storulius, nemokšiškai bandančius kažką padaryti. Tai buvo sąlyginis refleksas ir nieko daugiau. Tokio elgesio merginos išmoko gana natūraliai ir nesąmoningai. Prasidėjus konfliktui tiesiog pašokdavo ir bandydavo atkurti ramybę pagal nustatytus, gerai nušlifuotus modelius. Jos buvo puikūs visuomenės elementai, idealiai ir organiškai suaugusios su sociumo kūnu.

Abu vyrukus pasodino skirtinguose svetainės galuose ir davė ilgokai pašnopuoti, kol adrenalino poveikis pasibaigs ir jie galės į viską pažvelgti pro skaidresnės sąmonės stiklą.

Ernestas savo kampe mąstė, jog nieko blogo nepadarė, Vytas savo kampe jautė išdavystės nuoskaudą. Viskas nebūtų taip blogai, bet sužadėtinis meilužius pagavo akto metu, ir dar tualete. Jei tai būtų Ernesto jaunystės dienos, jis vienu smūgiu išjungtų Vytą ir tiesiog išeitų namo arba į kokį barą kur pratęstų paieškas, tačiau šįkart net nespėjo baigti.

Milda išvis nežinojo ką daryti, tik pajuto savo šlapią užpakalį ir dabar palei sieną, kaip koks gekonas, slinko link tualeto, kad galėtų pasižiūrėti: ant kelnių kraujas ar išmatos. Ją slėgė labai stiprūs moraliniai priekaištai, tačiau nieko negalėjo su savimi padaryti ir mąstė tik apie savo baltų kelnių spalvą: „ruda ar raudona“, – vis sukosi jos galvoje. Ramiai slinkdama ji vis žvalgėsi aplink, ar niekas nepastebėjo šios numanomos gėdos, bet visi buvo abejingi, vis kalbėjosi tarpusavyje apie muštynes, apie tai, kas įvyko, kodėl ir kaip. O kai išsiaiškino priežastis ir eigą, sužiuro kur šio incidento kaltininkė, bet pastarosios jau seniai nebuvo svetainėje. Kaltininkė šiuo metu paniškai plovė kelnes pirmojo aukšto vonios kriauklėje, nes kuo uždengti savo materialią gėdą, simbolizuojančią išdavystę, neturėjo.

– Kaip ji galėjo taip pasielgti? – retoriškai klausė šerbetas.

– O kas tame neįprasto? – paklausė Natalija.

– Mes juk sužadėtiniai! – ignoruodamas Ernestą užriko Vytas.

– Ir kas?

– Sužadėtiniai turi būti ištikimi, – pažemintasis spjaudėsi kategoriniais teiginiais.

– Kas taip pasakė?

– Taip įprasta, tai kaip sutartis, – Šerbetas nejautė, kad iš jo burnos byra veidmainiška išmintis.

– Taip, taip teigė Kantas, kad vedybos – tai savininkiška sutartis, įgalinanti partnerius disponuoti vienas kito lytiniais organais, bet tik jais ir ne jokiais kitais. Tačiau mes jau tolokai pažengėme, tiesa? Nejaugi tau neatrodo, kad visi emocijomis ir savininkiškumu grįsti santykiai jau seniai pradėjo dūlėti, užleisdami vietą daug fluidiškesnei seksualinių mainų rinkai? Žinoma, ar tokia seksualinė arena atsirado natūraliai, ar buvo sukurta dirbtinai, klausimas opus, tačiau esamos situacijos jis nekeičia.

– Ką? – nieko nesuprato nuskriaustasis.

– Paprasčiau tarus, na ir kas? Na, iškrušo tavo sužadėtinę, na ir kas? Jei ji gali, ji tai daro, jei tai gali tu, tu tai darai.

– Tai kam tada išvis šeimos modelis, kam tada išvis būti kartu?

– Nes tau įdomu su žmogumi, nes jis tave papildo, nes jūs vienas kitam esate paskata. O visa tai pasiekiama ne vien per seksą. Žinoma, tai, apie ką aš kalbu, yra idealūs atvejis, tačiau jo nesant galima žongliruoti neidealiais. Net geriau pasakius, kad būtent dėl to, kad idealūs santykiai neįmanomi, visi bėgioja ir mainosi kaip papuola, su kuo papuola. Vieni šiame žaidime labiau atsilikę, kiti mažiau, o treti išvis nežaidžia, nes arba siekia per daug, arba nežino taisyklių. Tu, mielas Vytai, esi žaidėjas, rankose laikantis vien šešakes ar dar prastesnes kortas ir neturintis jokių kozirių, tad siūlyčiau nusiraminti ir priimti savo nuoskaudas kaip neišvengiamas prasto lošėjo netektis.

– Bet juk tai...

– Taip, tai nesąžininga, but who the fuck said it should be?

Nors vakaras dar nesibaigė ir prieš akis dar buvo viena istorijos gija, Vytas iš šio pokalbio puikiai suprato, jog jo gyvenimas yra nesėkmė, su kuria reikėjo susitaikyti. Todėl toje svetainėje ir nusprendė, jog ves Mildą, jog turės su ja vaikų, jog prižiūrės savo namus, ir kas vakarą, gal kiek rečiau, dulkins prostitutes, dulkins jas tol, kol bybys nenudžius nuo lytinių ligų ar senatvinės impotencijos. Tai buvo keistas, bet susitaikiusio žmogaus planas.

Kai į apačią nusileido Ieva su Sandra, dauguma žmonių jau buvo pasišalinę. Įvykęs konfliktas visus nuteikė negatyviai ir apgirtusios šmėklos išsibėgiojo savais vektoriais velniai žino kur. Svetainėje teliko Ernestas, Natalija, Gabrielė ir Rasa. Koridoriuje trypčiojo Vytautas, bandydamas priversti Mildą išeiti iš savo tualeto celės ir priimti žiaurią realybę.

Visų pirma, merginos ką tik išlipusios iš dušo, pastebėjo nusikaltėlį, kuris neseniai buvo nuskriaustasis, ir priėjusios jam švelniai ištarė:

– Tu, šūdžiau, mes visko taip nepaliksime, tau tai atsirūgs, – ištarė Ieva.

– Žinau ką norėjai padaryt tu, šiukšle, aš dar pagalvosiu ar kreiptis į policiją, vienaip ar kitaip tau galas, – pridėjo Sandra.

Vytautui buvo šokas, visa, kas vyko antrajame aukšte, buvo lyg pasaka, kažkokia fikcija, ištraukta nežinia iš kur ir seniausiai pamiršta. Tačiau ši gija nenutrūko ir sugrįžo visiškai išmušdama iš vėžių. Tiek dramų vienas žmogus negalėjo pakelti, to jau buvo per daug. Šerbetui atrodė, kad jo pasaulis griūva, kad realybė pradeda tirpti, kad jis greit išprotės.

Bet pabaiga, nors ir esanti arti, kol kas neskubėjo, sėlino palengva kaip dvi merginos judančios link svetainės.

– Ko visi tokie rūškani? – paklausė Sandra.

– Tai kad ne rūškani, – pasigirdo iš už knygos sklindantis atsakymas.

– Paklausk Ernesto, – dvi tuščios plepės nustojo plepėti ir viena iš jų – Gabrielė – suteikė iš dalies konkretų atsakymą.

– O jūs negalit pasakyt? – nemaloniai nustebo Sandra, jai nepatiko visi šie nukreipimai: „paklausk Petro, nučiulpk Antanui“, etc.

– Ne, – šaltai nutėškė Rasa.

– Kekšės, – tyliai sušnibždėjo Ieva.

Matote, ko nesuprato meilužės, tai kad dvi tuštutės tikrai nieko nežinojo, jos tik sureagavo, sudalyvavo ir užmiršo. Iš naujo prisėdusios ant sofutės ir paėmusios į rankas savo gėrimų taureles, vėl formatavo savo atmintį ir nė neprisiminė visų šių „neįmanomų“, bet realiai vykusių faktų.

– Natalija, – ištarė Sandra, bet jokio atsako negavo.

– Natalija! – jau garsiau užriko Ieva.

– Taaaaaip, – ilgai nutęsė ši, gana akivaizdžiai bandydama pabaigti skaityti pastraipą.

– Kas nutiko?

Po gana nemažos pauzės, greit bėgiodama po puslapį akimis, Natalija greitu judesiu užvertė knygą ir išpyškino.

– Ponas alfa Ernestas, norėdamas suvilioti mane ir pasiūlyti kopuliaciją, gavo stiprų akibrokštą, tad nusprendė sąlyginai atsigriebti su pirma po ranka pasitaikiusia mergina, kuri buvo pakankamai kompleksuota, kad su tuo sutiktų. Ta mergina tapo Milda. Ji sutiko tenkinti aistras tiesiog tualete, ir ne bet kaip, bet analiniu būdu visai tam nepasiruošusi, nes po visko ant baltų kelnių švietė ryškiai ruda dėmė. Visą šią šaradą nutraukė Vytautas – Mildos sužadėtinis, kuris bandė apginti savo orumą kibdamas Ernestui į atlapus, bet galų gale susitaikė su situacija ir nuėjo raminti savo analinės princesės. O didysis ass-man nusprendė niekur neiti ir bandyti savo šansus su kitomis, bet, nerasdamas jokio atsako, mirtinai nusilakė sėdėdamas kamputyje.

Natalija jau norėjo vėl imtis knygos, bet dėmesį papirko jos pačios papasakota istorija, Natalija tiesiog dievino istorijas.

– Tas Vytukas ne toks ir šventas, – šypsodamasi pasakė Sandra, jai juk būti prievartaujamai nebuvo naujiena.

– Ką turi omenyje?

– Jis bandė mane išprievartaut.

– Tai kodėl tada tu tai sakai lyg tuo didžiuotumeis?

„Ir tikrai... Kodėl?“, – susimąstė Sandra ir nusijuokė, o su ja nusijuokė ir Ieva. Prie jų prisidėjo Gabrielė su Rasa, bet šios dvi juokėsi iš vieno savo lėkštų juokelių, kuris suprantamas buvo tik paralelinėje visatoje. Ernestas juokėsi, nes juokėsi visi. Natalija irgi susijuokė, susimąsčiusi apie disfunkcinę šerbeto ir rudšikniukės porą. Vytą pagavo psichotiškas pradedančio išprotėti žmogaus kvaitulys, o Milda kikeno verkdama, jos situacija jai pačiai buvo tokia tragiška, kad nieko kito nebeliko.

Taip juoko orkestras užpildė salę, du smuikai, pirmasis ir antrasis, dvi vienodos valtornos (dar vadinamos sraigėmis), vienas timpanas, violončelė, tūba ir trikampis. Tai buvo keistas orkestrinė kompozicija, bliaunanti keisto namo erdvėje savo keistus pasažus. O už šios erdvės sienų gal nieko daugiau ir nebuvo, gal šią akimirką ši neadekvati kakofonija buvo vienintelė įmanoma būtis, kurioje buvo paskendę šie nederantys garsai.

2.3x3.3

– Jums neatrodo, kad čia turėtų būti daugiau žmonių? – paklausė Anastasija.

– Gal visai nieko būtų. Bet, merginos, man puikiai pakanka ir jūsų trijų, – Edvinas sėdėdamas nuogas ant grindų bandė pajuokauti savo lytinės potencijos atžvilgiu.

– O aš neatsisakyčiau pažaisti su dar keliomis jūsų draugėmis, – lengvais pirštų judesiais Gabija glostė Gretos krūtis.

– Keista, – ištarė pastaroji.

– Kas keista? – išpūsdamas žolės dūmą paklausė Artūras ir perdavė suktinę Gabijai.

– Jums kartais neatrodo, jog jūs esate ne vienas žmogus, o daugybė. Išsimėčiusių visur, visokiose erdvėse, visokiuose laikuose. Visos tos erdvės ir tie laikai turi savas istorijas, saugoja savo mentalines nuotraukas. Ir visa tai kaip kokia keistai persisukusi juosta tęsiasi, jungiasi, persilieja.

– Moebijaus juosta? – įsiterpė Edvinas.

– Gal, bet pusė jos paviršiaus nudažyta viena spalva, o kita pusė – kita. Tos dvi spalvos slankioja po juostą. Tai slenka lygiagrečiai, tai nutrūksta ir pratęsia viena kitą, – ištarė nuogutėlė aštuoniolikmetė.

– Tokia jauna, o tokiomis temomis kalbi, aš nežinau ką ir pridurt – esu sužavėtas, – ištarė Artūras gana rimtu tonu.

Į jį atsisuko Greta ir sučiupus už žandikaulio savo suglebusia ranka apdovanojo šlapiu bučiniu, atsiduodančiu marichuanos dūmais ir degtine.

– O kas, jei tai nėra vienas žmogus, kas, jei tai išties skirtingi individai, – nutraukė prisipažinimus Anastasija, sėdinti greta Edvino ir spoksanti į vieną tašką.

– O ar yra skirtumas? – paklausė nutrauktasis.

– Greičiausiai nėra, juk pasakyti ar tai du žmonės, ar vienas – neįmanoma. Juk palyginimo galimybė neegzistuoja. Tu juk negali paimti epizodo iš savo gyvenimo, ištraukti jo ir palyginti su esančiu dabar. Gali lyginti du praeityje vykusius įvykius, bet tai tau nepasakys ar jie vientisos patirties sudedamosios dalys, ar du atskiri epizodai, išplėšti iš dviejų atskirų gyvenimų, – toliau tęsė jaunoji oratorė.

– Ir iš kur tokios mintys? – pasidomėjo įsimylėjėlis.

– Aš prisimenu savo vaikiną, kai mes dar gyvenome Anglijoje, bet tas prisiminimas keistas. Jis lyg sudarytas iš dviejų sluoksnių. Vienas sluoksnis – tai pats įvykis su visomis trivialiomis detalėmis, o kitas sluoksnis – tai pats pasakojimas. Aš prisimenu šį įvykį taip, lyg kažkas kitas man būtų jį pasakojęs.

– Gal tu tiesiog painioji savo patirtį su kieno nors kito papasakota patirtimi ir puikiai derančia su tavo asmenine. Juk visi mes vienodi, visi čia atsidūrėme panašių kelių vedini. Galų gale, kaip rūšis, kaip civilizaciją sukūrusi rūšis, mes esame apriboti savo galimybių, gal percepcijų, gal grynojo proto spekuliacijų. Tad savotiškai visi esame vienodi, nes patirtys, aktualios jos ar potencialios, visos vienodos. O patirtys ir kuria mus kaip žmones, mes stumiame dabartinę akimirką kaip vis didėjantį sniego kamuolį į kalną, nors pats tas darbas yra niekinis. Jis niekinis, nes visi daro tą patį, be jokios išimties. Skirtingos tik variacijos. Tam tikros ribos mes peršokti negalime, tad ir sėdime čia, – nuklydo Edvinas.

– Turi omeny, šiame kambaryje? – Paklausė Greta.

– Būtyje, visatoje, atomų jūroje...

Visi trumpam nutilo, bandė susimąstyti, bet tai slėgė, tad Edvinas pasiėmė butelį degtinės ir smarkiai truktelėjo, o paskui perdavė jį Anastasijai, kuri padarė tą patį. Viršuje, ant lovos, suktinė pasiekė Gretą ir ši įtraukė dūmą.

– Vadinasi, mes esame dalomi iki begalybės, nors kartu esame vienas ir tas pats žmogus? – paklausė išpūsdama dūmą ir užsikosėdama.

– Kai kalbi abstrakcijomis, taip visad ir būna, kalbi apie viską ir apie nieką, – ištarė atsistodamas ir link šaldytuvo eidamas Artūras.

– Tada koks tavo manymu yra žmogus, vientisas ar sudėtinis? – paklausė Anastasija.

– Aš manau, jog žmogus – tai universalių visatos taisyklių atsitiktinė išdava. Žinoma, jei tos taisyklės universalios, atsitiktinumui vietos nelieka, vadinasi, mes esame ne atsitiktinumas, o atkarpa. Kažkokios didelės juostos atkarpa, kuri gali būti numatyta prieš jai prasidedant, paveiksianti viską, kas eis po jos. Tai reiškia, kad mes nesame laisvi, esame pavergti, įkalinti čia, kas tai bebūtų. Esame integralios pasaulio dalys, kurios kuria vieną didelį kažką. Gal mes tik istorija, surašyta į kokio paralelinės visatos dievo knygą, dulkančią lentynoje. Egzistuojame kaip kokia pramoga, ar poilsis, ar eksperimentas. Dievas nubrėžia struktūrą, nurodo taisykles, o paskui parašo istoriją. Mūsų atveju, išlieja ją atomais kaip raidėmis. Žodžiai – tai molekulės, o jų junginiai – tai polimerai. Sakiniai – tai audiniai. Pasikartojantys pasažai – tai žmonių gyvenimai. Vieni dažnesni, kiti retesni, bet skirtumo jokio, nes visa tai – tik žaidimas, linksma simbolių dėlionė. Kas nors mūsų visatą ima ir perskaito, kol jis ją skaito, ji yra, o kitą akimirką išnyksta. Gal todėl mes kartais jaučiame, jog pabundame pirmą kartą savo gyvenime, nes kažkas atverčia knygą, o kai užmiegam – užverčia. Gal jausmas, kad gyvenimai susilieja, kad mano patirtis tampa nebe mano, tėra klaida, atlikta spaustuvėje, ir pakeitusi pasažo prasmę. O gal mes vis dar kuriami. Gal man traukiant butelį iš šaldytuvo kūrėjas sustoja, pasikaso užpakalį ir vėl pratęsia sakinį. To kasymosi metu mūsų visata sustoja, tiesiog užšąla, o jam vėl pradėjus mus mąstyti, vėl atgyjam, net nepajutę, kad pertrauka buvo atlikta.

– Žmogau, tau reikia daugiau išgert, – pasigirdo Gretos balsas.

Artūras pažvelgė į ją teisiančiu žvilgsniu ir atsidarė alaus. Edvinas irgi išgėrė, atėmęs iš Anastasijos rankose stagnatyviai užstrigusį butelį. Greta įtraukė dar dūmą.

– O kas, jei ten nieko nėra ir nebuvo? – paklausė vėl užsikosėjus nuoga mergaitė.

– Ko nėra ir nebuvo?

– Visko: praeities, prisiminimų, ir už šių sienų nieko nėra, net čia dabar nieko nėra, vien tik mes baltame fone.

Artūras dar labiau susižavėjo Greta, nes ji puikiai suprato jo mintis, net pati to nežinodama, o tai buvo retenybė, net Edvinas nesuprasdavo tų apgailėtinai trivialių ir ilgų sugėrovo dialogų. Buvo gera žinoti, kad vis dėlto nesi atskirai plūduriuojanti atomų gniūžtė. Artūras pirmą kartą pajuto džiaugsmą, net suvokdamas, jog tapo bendruomeniško niekio dalimi. Vargšas samagono varytojas, stovėdamas nuogas su buteliu alaus rankoje, šalia kitų keturių nuogų kūnų, pagaliau pasijuto tiesiog paprastu žmogeliu ir buvo tuo velniškai patenkintas.

Po lengvos dekompresijos ir keisto nebūties jausmo, apėmusio visus penkis asmenis, tarp sėdinčiųjų kambaryje pirmoji nuo pokyčių šoko atitrūko Natalija. Gal dėl to, kad buvo viena iš dviejų nepaliestų žmonių šiame kambaryje, o gal dėl to, kad skaitė ir tokiu būdu net nedalyvavo bendrosios atmosferos procesuose, kuriuos pajuto ne visi, bet dauguma.

Natalija gal net nebūtų pajutusi pokyčio, jei ne keistas teksto posūkis. Jos rankose gulinti knyga skelbė: „bet visada kalbama apie momentą, tai yra apie sustabdytą momentą, o ne apie tekantį laiką. Trumpai tariant, pasaulis, su kuriuo turi reikalą matematikas, yra kas akimirką mirštantis ir atgimstantis pasaulis, tas pats, kurį turėjo galvoje Descartes‘as, kalbėdamas apie nepaliaujamą kūrybą.“

„Hm“, – susimąstė mąstytoja, – „aš berods skaičiau visai kitą knygą, prie ko čia tas matematiko žvilgsnis, sustojęs laikas... Kažkur aš jau apie tai skaičiau...“ – mergina apvertė knygą ir ant juodo viršelio pamatė autoriaus vardą: Henri Bergson.

Numetusi šalia savęs šį nekenčiamą veikalą, Natalija pasigriebė antrąją knygą, norėdama suprasti ar ir ši pakito. Ir tikrai, anglų kalba buvo pakitusi į rusų: „Posle otkliučenija BIOsa i neprodolžytelnych konvulsij objekt vpal v nakopitelnyj anabios.

Kotoryj?

Prodlitsa 3-4 mesica.

Goluboe salo budet otkladyvatsa u nevo v nyžnei čiasti spiny i na vnutrenei ctorone bioder. Posylaju tebe (dlia mojei skript-kolekcyji, naturlich) evo TEKST, blagadoria kotoromu v tele avtora otložytsa do 6 kg golubova sala. Celuju.

Boris.

Dostojevskij-2

Graf Rešetofskij.“

„Viskas savo vietose, grožinė literatūra vis dar fantastinė, vis dar man patinkanti, bet mutavusi“, – padarė išvadą Natalija ir pagaliau pakėlė akis nuo knygų ir iškart pastebėjo, jog kambaryje įvyko nemažai pokyčių.

Pirmasis nežymiausias pokytis buvo dviejų plepių susiliejimas, kurio nepastebėjo nei jos, nei niekas aplink, tik Natalija kažkur giliai savo kertelėse prisiminė, jog ten sėdėjo Rasa su Gabriele. Tik dabar simbiozės produktas tylėjo, juk ši padori mergina, koks bebūtų jos vardas, negalėjo kalbėti su savimi kaip beprotė. Žinoma, tokia tylos akcija, beveik abstinencija, labai ryškiai iškraipė sulipdytosios veido bruožus. Atrodė, jog mergina norėjo sprogti banalių ištarų srovėmis, tačiau vis tvardėsi.

Kitame kambario kampe būriavosi dar keistesnių individų sankaupa. Vienintelė išlikusioji nepakitusi buvo Milda, jai iš dešinės sėdėjo Ievos ir Sandros junginys: motiniškas nuolankumas, sujungtas su nevaldoma laisve ir savidestrukcija. Junginys gavosi gana gražus, bent jau fiziškai. Mergina šypsojosi ir vis trynėsi sau kirkšnis, bandydama slėpti tuos judesius nuo visų užsimesdama koją ant kojos. Sijonas buvo Sandros, o štai kelnaitės Ievos. Viena pusė norėjo eiti iš proto ir masturbuotis ar dulkintis, o kita motiniškai glostė galvytę ir sakė:

„Nereikia, kam tie pertekliniai gestai, juk viską galima išlaikyti padorumo ribose.“

„Dėjau aš ant tavo ribų ir tavęs, aš savęs nekenčiu, juk laikas bėga, pasaulis sukasi, o aš nieko neveikiu.“

„Nekaltink savęs, kad nieko neveiki, juk nebūtina kažką veikti, iš kur atsirado toks imperatyvas.“

„Man taip reikia, aš negaliu sustot, nes kai sustoju, pradedu mąstyti, o kai...“

„Kas, kai pradedi mąstyti?“

„Prisimenu, koks tuščiai iššvaistytas buvo ir yra mano laikas, o kai tai suprantu, man dar labiau norisi bėgti, rėkti ir dulkintis, nes galiu nespėti, galiu pavėluoti.“

„Kur nespėti, kur pavėluoti?“

„Nežinau, bet man reikia.“

„Ko reikia?“

„Nežinau juk.“

„O kas žino?“

„Niekas niekad nežino, suprantu, tu teisi, bet dabar leisk man nubėgt į viršų ir paieškoti kokių miltelių ar tablečių, man reikia, reikia, reikia judėti.“

„Tau to nereikia, tu tik save įkalbinėji, tu esi rami, tu esi ramus pasaulio centras.“

„Ne, ne, ne, aš negaliu taip, aš išprotėsiu, aš noriu Natalijos. Noriu čia ir dabar.“

„Tu visų nori.“

„Jo nenoriu.“

„Ko?“

„Na, šito, kur už Mildos sėdi.“

„O kas jis toks?“

„Nežinau, bet atrodo kaip iškrypėlis.“

„Jis ne tik atrodo, bet ir yra iškrypėlis.“

„Iš kur žinai?“

„Išvaizda viską parodo.“

„Bet juk tai taip tuščia, spręsti apie žmones iš jų išvaizdos.“

„Tuščia, viskas tuščia. Tuščia, tuščia, tuščia...“

„Kas čia po velnių vyksta?“

„Tvardytis, įkvėpt, iškvėpt, įkvėpt, iškvėpt...“

Mergina su sijonėliu sėdėjo visa suprakaitavusi, paraudusiu veidu, lyg ką tik pasidulkinusi ir vis vartė akis bandydama suvokti ką daryti, vien tam, kad nereiktų mąstyti apie tai, kas atsitiko. Tuo pat metu pati save įkalbinėjo to nedaryti, todėl ir buvo kaip koks Gordijaus mazgas. O kur ir kas buvo Aleksandras, kuris turėjo perkirsti šią raizgalynę? Gal Natalija?

Ne, greičiausiai ne. Ji dabar žiūrėjo į kitą Mildos pusę, kur sėdėjo kažkas siaubingo, kažkas labai, labai sutrikusio, kažkas nederančio. Vaikinukas buvo trumpai kirptų plaukų, apvalaus veido, papuošto plonų rėmelių akinukais, darančiais jo išvaizdą panašią į demencijos sunaikintą materiją. Padaro kūnas buvo tarp storumo ir visiško sudribimo ribos. Trumpos ir putlios rankytės buvo sudėtos vos ne maldai, bet labai jau drebančios. Kojytės, tokios pat trumpos ir putlios, sudėtos po storu pilvu. Šis mėsos maišas buvo kažkuo panašus į Baroną Harkoneną iš nevykusio Lynčo „Kopos“ pastatymo. „Kaip, po velnių, jis galėjo balsą, kuris yra įtaigos ekvivalentas, paversti spiegimu į stiprintuvą?“– įsiterpė Natalijos mintis jos pačios stebinių jūroje.

Nors šiaip iš pačios fizionomijos, kuri buvo gana nepatraukli, negalėjai pasakyti, jog žmogus, sėdintis kambaryje, yra ištvirkėlis. Bet viską išdavė akys ir ta šypsena. Kai burna išsiviepdavo, akys susimerkdavo, o kai akys atsimerkdavo, burna atsiviepdavo. Tas procesas buvo gana neprastai sustyguotas, lyg savininko veidą vagotų specialūs raumenų pluoštai, skirti sukurti šiam kraupiam žvilgsniui. Be to, padaras žvalgėsi kažkaip keistai ir lėtai, lyg sakydamas: „Tai tik žaidimas“, kažkokia šlykščia prasigėrusio, aistros apimto maniako maniera. Tokia flegmatiška, lyg žmogus, sėdintis šalia Mildos, neturėtų kaulų. Lyg būtų sudarytas iš šaltienos, ne tos skanios, kurią gamindavo močiutė, o tos bjaurios – pirktinės, kuri labiau panaši į snarglius.

„Na ir dienelė“, – atsiduso Natalija.

Atsiduso ir visi likusieji.

Diena išties buvo keista. Nors buvo sunku pasakyti ar dabar buvo diena, ar naktis. Išvis buvo sunku kažką pasakyt.

Kodėl jis taip pasielgė? Kas ten žino, atsek tu dabar visas motyvacijas. Greičiausiai tiesiog iš smalsumo. Artūras, stovėdamas nuogas ir pakylėtos nuotaikos, staiga nužygiavo prie lango ir atskleidė užuolaidą. Čia klausimas ir atsiranda. O kokio velnio? Ką jus norit, kad aš pasakyčiau, nežinau, po velnių. Galiu daryti tik prielaidas, gal tas faktas, jog jis nebuvo priedurnis, o žmogus su dviem aukštaisiais, nepakenkė. Gal įtakos turėjo tai, kad jis visą laiką vaikystėje mėgo ardyti savo žaislus, o gal dėl to, kad mėgstamiausia jo vaikystės knyga buvo enciklopedija. Gal kažkas tiesiog sušmėžavo už lango, gal kažkas atsirado, nors iš principo negalėjo. O gal Artūrui tiesiog pasimaišė, jis juk gėrė visą vakarą, o ir suktinės užsirūkyt nevengė. Psichiatrijos vadovėliuose iki šiol rašoma, kad žolė sukelia psichozes, tai kas ten žino.

Gal padėjo tai, kad mokykloje buvo atsiskyrėlis, o gal genomo predispozicija buvo teisinga. Gal dėl to, kad visad sėdėjo rūsyje varydamas samagoną, staiga užsimanė trupučio vitamino D. Bet saulė tai nešvietė... O kas, jei, kas, jei jis nenorėjo eiti, bet ėjo? Įdomu, ar tai įmanoma? Žinoma, įmanoma, ypač jei laikai žmogų vien proteinų rinkinių su keraminiu skeletu ir elektrochemine valdymo sistema. Kas nėra melas. Mokslas taip sako, ar bent jau durniai, mėgstantys generalizuoti savo ištaras, teigia, kad mokslas kažką sako. Kur sako, kaip sako? Dažniausiai mokslas nekalba, jis tiesiog tūno apraizgęs pasaulį savo nematomais straipsnių čiuptuvais ir tiek. Artūras tai puikiai žinojo, gal dėl to ir nesipriešino, leido sau žengti tuos kelis strategiškus žingsnius, aplenkiančius ant žemės sėdinčius Edviną su Anastasija, ir priartinančius prie lango.

– Ei, – suniurzgė Gabija, – neliesk užuolaidų, saulė į akis spigins.

– Bet juk dabar naktis, – žiūrėdamas į šviesą už lango ištarė Artūras, pats nesuprasdamas, kodėl taip akivaizdžiai nusišneka.

– Nepilkit jam daugiau Grappa‘os, – nusijuokė Edvinas, ir pats padavė butelį šalia lango stovinčiam Artūrui.

– Kažkokia nesąmonė, – įvykis įvyko, Artūras atskleidė užuolaidas.

– Kas ten?– paklausė Gabija. – Nejaugi tavo pirkėjai atsivilko?

– Ne, – keistai nutęsė, – Edvinai, ateik trumpam.

Edvinas piktokai suurzgė, nes šalia jo glaudėsi Anastasija, o ją palikti nebuvo jokio noro. Mergina buvo gražiausia, ką Edvinas matė, lietė, ragavo ir dulkino, tad skirtis nenorėjo kuo ilgiau, net žinodamas, kad gražuolė jau įpainiota, kad tapo šeimos nare ir bus daug atviresnė atsitiktinėms sueitims.

– Klausyk, tu matei šitą medį? – kiek plačiau praskleidęs užuolaidą paklausė namų šeimininkas.

– Alksnis berods, o ką? – atsakė svečias ir jau norėjo grįžti pas Aną.

– Aš klausiu ne koks tai medis, o ar matei būtent šitą konkretų medį augantį šioje konkrečioje vietoje?

– Klausyk, tu gyveni sušiktoje stepėje, medžiai aplink tavo namus neauga dešimties kilometrų spinduliu, – Edvinas tai sakė išpūstomis akimis, nes medis tai buvo, net jei tai prieštaravo logikai.

– Kas ten tokio? – susidomėjo Anastasija.

– Ateikit, pačios pažiūrėkit, – pakvietė Edvinas.

Atsistojo tik Anastasija su Greta, Gabija liko lovoje. Abi merginos priėjo ir Artūras gana gracingai, vienu mostu, atskleidė likusią užuolaidą atverdamas landšaftą.

Nykus buvo vaizdas, plika rudens laukymė, pilna sugulusios žolės. Tas pats mėšlas, kurį matė Edvinas eidamas čia po darbo.

– Ir kas tokio įstabaus? – paklausė Anastasija, truputį nuvildama Artūrą.

– Nejaugi nematot, medis auga, – kiek kreivokai ištarė šeimininkas.

– Alksnis, – patikslino Edvinas.

– Ir? – paklausė Greta.

– Jo čia anksčiau nebuvo, - pasakė amą atgavęs Edvinas, kurį išjudino jo pačio sąmojis su alksniu.

– Gal buvo, tyliai sau augo nepastebėtas, ir tiek, – įsiterpė Anastasija, išsitiesdama visu savo nuogo kūno grožiu prieš gamtos blankybę.

– Čia alksnis, ne bambukas, alksnis negali išaugti tris metrus per naktį, per metus irgi, – vis spoksodamas pasakė Artūras.

– Be to, kai geriau įsižiūriu, man atrodo, kad šalia jo matau duris, – vėl prarado amą Edvinas.

– Ir tikrai, – šįkart amą prarado ir Anastasija, nes durys materializavosi, lyg iš niekur.

– Neblogai, – ištarė Greta, – įdomu, kas jas ten pastatė taip, lyg jos nematomoje sienoje būtų.

– Iš proto išsikraustė, – už nugaros pasigirdo Gabija, – sakiau, kad pristabdytumėt, bet visi kaip psichozės apimti įsiveržėt čia, nenuostabu, kad paskui ir kolektyvinės iliuzijos auga, o tada betonuojasi nematomose plokštumose.

– Tu ateik, pati įsitikinsi, – nepašaipiai, labai rimtai ir ramiai atsakė Artūras.

Gabija tingiai atsistojo, pažvelgė į kvailių vorelę, stovinčią iš dešinės į kairę mažėjimo tvarka: Artūras, Edvinas, Anastasija, Greta. Toks vaikystės frazeologizmus primenantis vaizdas vos neišspaudė Gabijai ašaros. Ji juk buvo v tri pizdy girta, nori nenori, keturi nuogi kūnai, sustingę šalia lango, negalėjo atrodyti niekaip kitaip, o tik keistai.

– Praleiskit, – motinišku balsu Gabija prasiskynė kelią ir tapo kvailių eilutės dalis, o priėjusi irgi išpūtė akis, pradėjo kraipyti galvą.

Taip penki nuogaliai ir stovėjo, pasiklydę diasporos tyruose.

***

„Trys plikiai eina gličia mase įklimpę iki kelių.“

„Kur eina?“

„Turbūt niekur, nes aplink nieko daugiau ir nėra, tik nepasiekiamas horizontas.“

„O kodėl jie nesustoja ir neprisėda?“

„Gal nenori sėdėti gleivėse, o gal tuščiame pasaulyje net paprasčiausias ėjimas tampa palaima.“

PIRMASIS PLIKIS. (Plaštaka per koją mušdamas ėjimo ritmą ir nuolat vaipydamasis lyg būtų užsiėmęs kažkuo sudėtingu ir labai intensyviu) Kokio velnio jie vis filosofuoja? Ir malalėtka, ir chroniai, visi plepa visokias nesąmones.

ANTRASIS PLIKIS. (Aukštai keldamas kojas, susidėjęs rankas už nugaros ir nuolat žvalgydamasis aplink kaip po savo valdas) O ką jie turėtų daryt? Tylėt? Jei tylėtų, nieko nevyktų, o jei nieko nevyktų, mums būtu nuobodu.

TREČIASIS PLIKIS. (Spardydamas gličią masę į šalis ir taškydamas ją ant savo kolegų) O kodėl vieni žino, o kiti ne?

ANTRASIS PLIKIS. (Trumpam sustodamas, žvilgtelėdamas į tuščią dangų ir vėl pradėdamas eiti) Nes kitaip skirtumas būtų neįmanomas, o jei skirtumas būtų neįmanomas, nieko nevyktų, o jei nieko nevyktų, mes nuobodžiautume.

PIRMASIS PLIKIS. (Kratydamas į šalį galvą, lyg grotų itin sudėtingą ir teikiantį malonumą džiazo pasažą) Na, jie galėtų kalbėtis apie banalias nesąmones, pavyzdžiui, kaip kada ir kur, kas nors ką nors kaip nors darė.

ANTRASIS PLIKIS. (Vėl sustodamas, kiek atsilikdamas nuo kitų ir vėl bandydamas vytis) Galėtų, bet juk tai nuobodu.

PIRMASIS PLIKIS. (Pergalingai nuleisdamas galvą po sėkmingo atlikimo, girdėdamas įsivaizduojamus plojimus) Nuobodu, bet realu.

ANTRASIS PLIKIS. (Pradėdamas bėgti ir išsiverždamas į priekį, neatsisukdamas) Kam fiktyviam pasauliui reikalingas realumas?

TREČIASIS PLIKIS. (Rankomis imdamas glitėsius ir formuodamas juos į gniūžtes) Bet juk niekas niekad nevyksta, gyvenimas beveik visad būna tuščias ir pasikartojantis.

ANTRASIS PLIKIS. (Dar labiau įsibėgėdamas) Tam ir egzistuoja fiktyvumas, kad kistų ir suteiktų vilties.

„Trečiasis plikis į antrąjį mėto gniūžtes, nuo kurių šis meistriškai išsisukinėja, o pirmasis toliau eina nuleidęs galvą, nebegirdėdamas ovacijų, vien tylą.“

„Nenuoseklūs bepročiai.“

„Taip, tik įdomu ar laimingi?“

***

Vis dėlto turėjo būti diena, o kodėl turėjo būti, nežinia. Tokia jau ta visatos konstitucija, jei skrieji ant pravėsusio, bazalto pluta apsitraukusio kiaušinio, aplink didelį vandenilio sinteze varomą kamuolį, tenka susitaikyti, kad dienos-nakties ciklas egzistuoja ir ignoruoja tavo asmenines preferencijas. Pavyzdžiui, Natalija visad norėjo, kad diena būtų bent penkiomis valandomis ilgesnė ar šešiomis valandomis trumpesnė. Viskas priklausė nuo to, ką tą dieną vartojo – ką nors slopinančio ar ką nors stimuliuojančio. Natalija, kaip ir visi likusieji pasaulio žmonės, troško, kad pasaulis žaistų pagal jos taisykles. Žinoma, niekad to nesitikėjo, atvirkščiai, pati žaidė pagal primestas taisykles ir gana profesionaliai. Visur ir visais laikais atsirasdavo svajotojų ir perdėtų pragmatikų, Natalija plūduriavo kažkur per vidurį, o tai niekad nebuvo taip paprasta, kaip atrodo. Visad atsirasdavo pagundų tapti idealiste ir socialiai numirti arba pamiršti visus idealus, vertybes ir tapti sėkmingo besielio žmogaus prototipu. Jai net atrodė, kad būtent dėl šios priežasties pavyko atsispirti prievartinei simbiozei ar išnykimui, bet kita vertus, tai galėjo būti ir atsitiktinumas. Juk šalia tokia pat nepakitusi, bet daug labiau šokiruota sėdėjo Milda, kuri, atvirkščiai, vis mėtėsi tarp abiejų radikalumų, bandydama juos abu apžioti kaip du didelius juodus pimpalus, kurie vis nepasiduodavo pasąmoniniam oraliniam refleksui.

– Kuo tu vardu? – kreipdamasi į iškrypėlį Natalija bandė užmiršti keblias mintis.

– Ervinas, – sumykė padaras ir bjauriai apsilaižė lūpas, sutepdamas jas kažkokiu gličiu labiau į spermą, nei į seiles panašiu skysčiu.

– O tu? – kreipėsi į merginą, nuolat trinančią kirkšnis.

– Siverija, – atsakė balsas, kupinas tramdomo geismo.

– Čia tikras vardas? – keistai pažvelgė Natalija į psichologiniu atžvilgiu kiek kreivą merginą.

– Tai mano vardas, – pašnekovė įsižeidė ir atleido vienu metu.

– Žinau, bet ar toks vardas šiaip egzistuoja, ar tai kažkoks naujadaras, sugalvotas velniai žino kokiais tikslais? – Natalija neturėjo laiko mandagumams.

– Tikras, – šįkart atleidimas buvo kiek silpnesnis nei pyktis.

– O tavo koks vardas? – toliau klausinėjo mažiausiai situacijoje pasimetęs žmogus.

– Raselė, – atsakovės viduje nebuvo disonanso, ten greičiausiai niekad nieko nebuvo.

– Kaip sentimentalu ir senamadiška, – tyliai sušnibždėjo Natalija.

Raselė suprunkštė, bet nenusuko žvilgsnio, jai juk reikėjo pašnekovų.

– Kas nors žino, kas čia darosi? – vėl prabilo vienintelis paradoksaliai žvalus-apsirūkęs protas.

– Čia žaidimas, – sukandęs dantis ištarė Ervinas.

– Koks dar žaidimas? – Natalijos kakta švelniai susiraukė.

Ervinas nieko neaiškino, jis tiesiog atsistojo ir pradėjo rengtis. O nusimetęs visus civilizacijos pančius pradėjo raitytis ant žemės vis iškeldamas savo pasturgalį. Rodydamas savo šiknaskylę padaras vis artėjo prie Natalijos ir jai teko tą bjaurią masę paspirti. Nukritęs ant žemės Ervinas apsvaigo, bet greit atsigavo ir savo girtais, flegmatiškais judesiais atsisėdo ant grindų ir toliau iškrypėlio žvilgsniu nužiūrinėjo visas, išskyrus Mildą.

Pačiai Mildai tokia situacija atrodė išvis siaubinga, nes sužadėtinis susiliejo su meilužiu ir to produktas buvo... Tai. Mildai buvo sunku suvokti, kokią pabaisą pagimdė ši nešventa svajonių suma. Nejaugi tai įvyko dėl jos kaltės?

Matote, Mildai tokie klausimai kaip „nejau tai įvyko dėl mano kaltės?“ buvo daug lengvesni, negu žmoniškas bandymas suvokti tai, kas vyko aplink. Juk tokios vietos, kaip ši svetainė, neegzistavo normaliame pasaulyje, tad ir Mildos akimis tai nevyko. Visa tai buvo kažkur periferijoje, plūduriavo sau paslėpta po visa savikalta, savinieka ir visu kitu kasdieniu Mildos šūdu. „Jei kažkas, ko negali būti, egzistuoja, mes tą kažką turime ignoruoti“,– maždaug taip situaciją bandė paaiškinti neigiantis protas. Tik gaila, kad tai, ką reikėjo ignoruoti, buvo pats pasaulis ir taisyklės, kuriomis šis veikė. Šiaip Milda net nenutuokė, jog vaikšto skustuvo ašmenimis virš nebūties prarajos.

– Kas nors dar turit paaiškinimų? – vėl pasigirdo Natalijos balsas, kuris Mildai buvo priimtinas, nes su juo nieko neatsitiko.

– Paaiškinimų kam? – paklausė paviršiuje abejingas, bet viduje panikuojantis balsas.

– Tam, kas įvyko, – Natalija norėjo mesti į Mildą knygą, kad ši iššoktų iš savo kognityvinio sąstingio.

– O kas įvyko? – tokiu pat ambiavalentišku tonu paklausė neigėja.

– Apsižvalgyk.

Milda apsižvalgė. Jai iš kairės pusės sėdėjo Natalija, tokia pat graži, pasitikinti savimi, bet truputį nervinga. Kiek toliau, judant pagal laikrodžio rodyklę, sėdėjo nuogas padaras ir vis šnibždėjo „tik žaidimas, tik žaidimas“, tada Saverija, Severija, Siverija... Siverija, o už jos egzistavo Raselė, lyg pakibusiu beorėje erdvėje, žvilgsniu spoksanti kaip NPC[2] ir laukianti kitos užprogramuoto dialogo linijos.

– Viskas kaip visad, susirinkome išgerti, paplepėti, atšvęsti, – Milda beveik mikčiojo.

– Ir tas nuogas bičas kampe irgi viskas kaip visad? – kantrybė vis labiau seko.

– Jis tiesiog padaugino, – Mildos balsas virto įtemptu siūlu, pasiekusiu plyšimo ribą.

– Ko padaugino? – vis nenutilo gąsdinantis inkvizitorius.

– Nežinau, gal jam balti prasidėjo? – Milda pagaliau pažvelgė į Nataliją.

Ši savo ruožtu numetė knygą ir atsistojo, šalia jos kojų akimirksniu susirangė padaras, neleisdamas praeiti. Natalija vėl jam įspyrė ir, priėjusi prie Siverijos, pagriebė ją už peties. Siverija atsakydama pasilenkė, palaižė Natalijos koją ir iškart nuraudus užriko:

– Atsiprašau, aš nenorėjau.

– Bent tu atsigauk, šitie visai išprotėjo, – Natalija pradėjo kratyti gležną Siverijos kūną. – Man reik pagalbos!

Siverija išgirdusi magišką žodį atsigavo.

– Kažkokia beprotybė, manyje tūno du žmonės, dvi patirtys, man atrodo, kad aš tirpstu, – žodį tirpstu ištarė geidulingu balsu.

– Tu ne tirpsti, atvirkščiai, koncentruojies, jungies.

– Kažkokia nesąmonė.

– Pritariu, bet mums reikia kažką daryti.

– Žaidimas, žaidimas, – vis kartojo užpakalį į orą pakėlęs nuogalius.

– Jie visai išsikraustė iš proto? – Siverija nužvelgė suspenduotą Raselę ir neigiančią Mildą.

– Manau, tai akivaizdu, – šįkart Natalijos balse nebuvo pykčio, tik nuovargis.

– Bet jums su Milda juk nieko neatsitiko, aš jus abi atsimenu, – pagaliau nustojusi kalbėti kaip klejojanti, atsakė koncentruota Sandros ir Ievos forma.

– Klausimas ar ilgam.

Ir tikrai, gal ir neilgam, gal tūkstančiui žodžių, o gal dar ilgėliau pratemps?

– Apačioje kažkas yra, – pasakė Gabija.

Kambaryje įsivyravo tyla ir niekas nieko nesakė, nes neturėjo ką pasakyti, jautėsi bejėgiškai pasiklydę kalboje.

– Ir tikrai, yra, – savo pakaušį pasikasė Artūras.

– Kažkokia nesąmonė, – įsiterpė Edvinas.

– Kažkokia mokslinė fantastika, – prabilo Greta.

– Medis atsirado iš niekur, tai gal ir vaiduokliai pradėjo egzistuoti, – pradėjo ieškoti kelnių Artūras.

– Kodėl iškart vaiduokliai, gal vagys, – paprieštaravo Gabija.

– Ei, einam visi nuogi, kol vagys žiūrės į mus nuogas, jūs kaip tikri skandinavų Berserk‘ai bėgsite ir juos sudorosite, – Anastasija buvo kupina naudingų idėjų.

– Bet mes imigrantai, – įsiterpė Edvinas.

– Jo, ir kas, jei ten bus vagės, o ne vagys, patys juk žinot kokie laikai, emancipacija, lygybė, – Artūras ant žemės numetė ką tik pakeltus džinsus.

– Na, tada jau mes pasidarbuosim, vyrams nedera mušt moterų, – buvo nelabai aišku Greta juokavo ar ne.

– Ir koks skirtumas, emigrantai ar ne, svarbus elgesys, o ne žmogus, beje, tokio pobūdžio psichozės nėra kažkas išskirtinio, daug tautų turėjo tokio elgesio formų, – iškėlus pirštą į viršų aiškino jaunoji pseudokultūrologė, kol jos sėdmenis glostė Edvinas, kuris niekaip negalėjo atlipinti nuo jų rankų.

– Gal reikia apsiginkluot prieš einant? – paklausė Gabija.

– Gal ir nebloga idėja, – atsakė Artūras.

Kompanija gal dėl girtumo, o gal dėl medžio nerealumo priėmė šią situaciją labiau žaismingai, nei rimtai. Visi pradėjo vienas kitą tildyti ir ant pirštų galiukų slampinėjo po girgždančias grindis ieškodami kuo apsiginkluoti. Keistokas buvo vaizdas: penki nuogaliai kikendami grabalioja visokius kambaryje besimėtančius daiktus. Vargu, ar tokią akimirką galima pavadinti didinga, bet kas ten žino, nuo akies juk priklauso.

Visa ši šarada užtruko gal penkias minutes, ilgokai, nieko nepadarysi. O rezultatai tokie:

Edvino ginkluotė – nugertas butelis be etiketės. Buvusi Grappa‘os buveinė.

Artūro ginkluotė – diržas su stambia teksasietiška sagtim, ant kurios puikuojasi kanapės atvaizdas.

Gabija – kojinė, pilna smulkaus nominalo monetų.

Greta – falo imitatorius, gana ilgas.

Anastasija – kameros stovas, tiksliau, viena trikojo koja – Gabijos fotografijos studijų reliktas. Gana archajiškas objektas.

– Ką dabar? – paklausė Artūras, vis prunkšdamas ir žiūrėdamas į nenugalimąją gvardiją.

– Nežinau, gal reikia leistis rėkiant? – pasiūlė Edvinas.

– O ką rėksim? – paklausė Anastasija.

– Reikia sugalvot, – lingavo kojine Gabija.

– Reikia ko nors agresyvaus, bet kartu pakankamai absurdiško, – įsikišo Greta.

– Kam agresyvumas, užteks ir absurdo, juk žodžius rėksime, ir taip atrodys, kad mes agresyvūs, – paprieštaravo kalaviją su buteliu sumaišęs žuvų fabriko juodnugaris, dirbantis šalia Abimbolos vietinėje skrodimo linijoje.

– Kokie pasiūlymai?– Artūras kaip reporteris nuo šalimais stovinčio staliuko pakėlė užrašų knygutę ir tušinuką, prieš tai ant jo padėdamas diržą.

– Šerbetinis analas, – ištarė pirmus pasitaikiusius žodžius Anastasija, Edvinas prisimerkė.

– Intuityvistiniai lašiniai, – netruko ištarti Greta.

– Archmandritas Jung‘as, – bandė prisiminti paskutines skaitytas knygas vėl sėdmenis glostantis narkomanas.

– Ambiavalentiškas sliekas, – kiek luktelėjus ištarė Gabija.

– Triviali sintezė, – paskutinius žodžius tardamas užrašė šeimos galva. – O dabar balsuokime.

Visi išsakė savo nuomones. Demokratija šįkart veikė pati prieš save, nes labai apsunkino biurokratinius rinkimų mechanizmus. Akmenys buvo sumesti, vėl ištraukti, vėl sumesti.

Penketas nuogalių stovėjo ratu ir ginčijosi, vis dar pašnibždomis, vis dar kikendami, vis dar apsvaigę, vis dar maloniai išprotėję.

– Vadinasi, nuspręsta, – kažkodėl ištarė Artūras.

– Kas nuspręsta? – kiek susiraukė Gabija.

– Kad nieko nenuspręsta, – konstatavo Edvinas.

– Pirmyn, broliai! – užriko Greta.

– Už komunizmą! – jai paantrino Anastasija.

Visa bakchanalija nubėgo laiptais į apačią. Avangarde – Anstasija, Edvinas. Ariergarde – visi likę.

Mildos akys dar labiau išsprogo, beveik matėsi šypsena, kuri simbolizavo visišką kapituliaciją. Greičiausiai regėjo kaip Ervinas vis intensyviau muistosi ir jau pradeda kriuksėti šliaužiodamas po grindis, kaip koks šizofrenikas ką tik atsiradus pilnačiai. Rūtelės akys visai užsivertė ir pradėjo klaidžioto nežinia kur. Atrodė, kad jos kūną tuoj apims konvulsijos, o iš burnos pasipils putos. Siverija nieko nepastebėjo, o gal tiesiog susikaupė ir susitaikė su savo dualia prigimtim. Natalija atsiduso bandydama surasti siūlo galą.

– Aš kažką girdžiu, – pasakė Siverija.

– Ką, kur?– paklausė Natalija.

– Nežinau, man atrodo, kad viršuje kažkas yra, – pašnekovė įsispoksojo į lubas.

– Ten nieko negali būti, – Milda toliau gyveno neigime.

– Koks užpakaliukas, kokia šiknytė, – Ervinas spoksojo į Natalijos sėdmenis.

Raselė tuo metu leido seilę ir spoksojo į matematinį tašką.

– Tikrai kažkas yra, – pažvelgė į lubas Natalija.

– Ką dabar? – paklausė Siverija.

– Šitie bepročiai mums nepadės, imam ką nors savigynai ir einam žiūrėt, – pasiūlė Natalija.

– O gal geriau bėgam iš čia? – paprieštaravo Siverija, taip Natalijos akyse atgaudama sveiko proto statusą.

– Gal ir gera idėja.

Tačiau netrukus abi merginos priėjo prie lango ir, savo nuostabai, pamatė, jog ten laukymė.

– Primena emigraciją, – ištarė Siverija.

– Ir ne tą žavingą, o tą su naminuke ir žuvų fabrikais, – atsakė Natalija.

– Kas žino, kur atsidūrėm, gal ir neverta bėgt iš kambario?

– Kaip jauties? – užuojauta Siverijai atsirado su pagarba sveikam protui.

– Stengiuos suspenduot netikėjimą, kad galėčiau operuoti tame, kame esame, – jos balsas buvo dvigubas ir pasitikintis, puikus įrodymas, jog žmogus daug ką išstūmė į pasąmonę tam, kad neišprotėtų.

Atmetus greito pabėgimo planus buvo sugrįžta prie ginklavimosi varžybų. Siverija pagriebė žarsteklį, Natalija kišeninį peilį ir ašarines dujas. O Ervinas norėdamas padėt susičiupo sau už pimpalo ir pradėjo jį tampyt šliauždamas paskui dvi bendražyges, suvestas likimo. Šliaužė ir rėkė:

– Koks užpakaliukas, kokia nuostabi subinytė, šikniukas, kaip gera.

***

„Ir vėl trys plikiai.“

„Kodėl vėl? Juk jų čia anksčiau nebuvo.“

„Nebuvo, bet tuoj bus.“

„Bet juk yra skirtumas tarp yra ir bus.“

„Tikrai taip manai?“

PIRMASIS PLIKIS. (Dairydamasis aplinkui išgąsčio kupinomis akimis) Žinai, kažkaip tie tavo personažai kvailai elgias. Aš jų vietoje būčiau apsitriedęs iš baimės.

ANTRASIS PLIKIS. (Šliauždamas numanoma pažeme ir taip bandydamas prasėlinti pro numanomus priešus) Elgtumeis būtent taip pat, jei neturėtum kito pasirinkimo.

TREČIASIS PLIKIS. (Susigūžęs ir užsimerkęs) Bet jie juk turi pasirinkimą.

ANTRASIS PLIKIS. (Įsiklausęs į numanomus garsus sustingsta vietoje) Ir koks tas pasirinkimas? Kalbėti tai, ką jiems įsakau, eiti ten, kur įsakau, judėti kaip įsakau? Tai ne laisvė, o galutinai apibrėžta būtis.

PIRMASIS PLIKIS. (Apsukdamas galvą trijų šimtų šešiasdešimties laipsnių kampu, kartu kalendamas dantimis) Įdomu, koks jausmas savyje jausti kelis asmenis.

ANTRASIS PLIKIS. (Beveik įsilydydamas į numanomas grindis) Paprastas, mes dažnokai tai jaučiam, bet kokio sprendimo akivaizdoje. Gerti ar negerti, būti ar nebūti, žudytis ar nesižudyt. Nuobodybė.

TREČIASIS PLIKIS. (Susitraukęs iki taško) Jei tai įprasta būsena, kodėl tada tiek dramos?

ANTRASIS PLIKIS. (Virtęs plokštuma) Nes paprastai žmonės savo vidinę disharmoniją laiko harmonija.

„Vis vien neįtikima.“

„Neklausyk ką jie kalba, tik stebėk.“

„Bet nieko nevyksta.“

„Būtent! Tai tik žodžiai.“

***

Ką tokiomis akimirkomis galima pasakyti? Nieko arba labai daug. Kas vyksta, kai susiduria dvi bangos ir be jokios gracijos teškiasi vieną į kitą? Kyla purvini purslai, pakeliantys visas kartu atsitemptas šiukšles į dienos šviesą. Niekas nei į šiukšles, nei į purslus nenori žiūrėti. Tik štai pačios bangos neišvengiamai susidūrusios turi išgyventi ir stebėti tą bjaurastį, besipilančią ant jų, iš jų. Banga juk nevalinga, ji negali pakeisti savo judėjimo trajektorijos. Banga – kaip žmogus, nevaldantis savo kūno, juda jai išskirtu vektoriumi, kol neišvengiamai prieina vieną ar kitą tašką savo kelyje, ir tyliai savo minčių kamputyje ištaria: „kas per chuinia, nieko nesuprantu, čia kas bliat?“

Tokia mintis aplankė Edviną, kai bėgdamas į apačią su savo linksmais draugais, spjaudančiais beprotybes, išvydo per holą skuodžiantį Erviną. Pastarasis buvo nuogas, rankoje tampė savo pimpalą, iš burnos jam virto putos, o akys kaip aukštos įtampos lazeris spinduliavo demencijos sugraužto individo sielą. Iš pradžių Edvinas pamanė, kad jie pateko į zombių apokalipsę, bet paskui suprato, kad zombiai neatlieka tokių specifinių judesių, skirtų dešros lupimui. Nors iš kur žinojo, kaip turėtų elgtis zombiai? Juk jo žinios rėmėsi vien kinematografine fikcija.

Anastasijai surikus, žinoma, visos abejonės išnyko ir matydamas artėjantį šerbeto ir šūdo mišinį, Edvinas numetė savo ginklą, sąmoningai nenorėdamas persistengti. Pieniškas dešreles primenantys pirštai jau buvo beveik čia pat, taip arti, kad galėjai regėti aistrą akių raukšlėse. Tačiau geismo apimtas tešlainis taip ir nepasiekė savo objekto ir tikslo. Prieš pat kulminaciją Anastasijos riteris be šarvų užsimojo ir iš neblogai įvaldyto sukamojo judesio visa savo kūno jėga tvojo Romeo tiesiai į tarpuakį. Raudonu vynu ir krauju apsitaškė grindys jų. Ervinas krito be sąmonės, Anastasija nustojo rėkusi ir visa kompanija sugebėjo nusileisti, apeidama snūduriuojančią kliūtį.

Tik po kelių akimirkų nuogaliai suprato, jog namuose ištvirkėlis buvo ne vienas. Į juos, bėgančius ir kratančius savo grožybes, visą laiką spoksojo Natalija su Siverija. Joms tai buvo keisto siurrealizmo akimirka. Keturi nuogaliai bėga laiptais žemyn, rėkdami kažkokias nesąmones, o tada vienas iš jų išjungia padarą, tokį pat nuogą kaip ir svetimieji.

Bet bangoms susidūrus ir holui nusidažius raudona puta, įsivyravo nejauki tyla, kurios metu nuogaliai stebėjo dvi merginas, o jos savo ruožtu nuogalius. Galų gale dvi grupes sujungė ginkluotė. Visi pajuto baimės kvapą, sumaišytą su pagarba. Abi grupės ginklavosi savigynai, vadinasi, abi nežinojo ko laukia ir nuo ko reikės gintis.

– Ką jūs veikiat mano namuose?– labiau sutrikęs nei supykęs paklausė Artūras.

– Lyg ir šventėm kažkieno gimtadienį ar kažką panašaus, o tada mes čia, tiesiog, – bandydama nemąstyti apie savo tariamus žodžius kalbėjo Siverija.

– O šitas su jumis?– Anastasija savo smulkia dailia pėda pajudino gulinčiojo petį, į ką šis tyliai, lyg sapnuodamas sukriuksėjo.

– Galima ir taip pasakyti, tai mūsų dviejų pažįstamų vaikinų simbiozės produktas, – Natalija neatrodė sutrikusi, bet jos akys vis bėgiojo nuogaliais, jai visai patiko tai, ką matė.

– Simbio kas? – Edvinas pasikasė pakaušį.

– Na, tai buvo du žmonės, bet dabar vienas, jie fiziškai ir dvasiškai susiliejo į vieną žmogų, pagimdydami TAI. Atleiskit, šiaip padaras nėra agresyvus, tiesiog labai gašlus. Pamatęs nuogą merginą turbūt dar labiau kvaištelėjo, – Siverija bandė nusišypsoti, bet šypsena pasirodė dirbtinė.

– Aišku, – Greta stovėjo išsprogdinus akis, niekaip nesuprasdama, ką girdėjo.

– Mkhm, – sukrenkštė Natalija. – O kodėl jūs nuogi.

– Mes viršuje rengėme orgiją, o po jos plepėjom, na, o dar vėliau priėjome prie lango, o tada išgirdom, kad kažkas yra apačioje,– greit bėrė Anastasija.

– Prieš kiek laiko tai buvo? – Natalija bandė inicijuoti tyrimą.

– Nežinau, – gūžtelėjo pečiais Artūras, – gal prieš dešimt minučių, mes jus išgirdom prieš dešimt minučių.

– Bet mes čia daug ilgiau, – pažvelgė į savo draugę Siverija.

– Kiek? – iškart pasigirdo Edvino balsas.

– Gal pusvalandį, – prabilo Natalija.

– Ir kokios iš to seka išvados? – pati savęs paklausė Anastasija ir visi susimąstė.

– Neverta daryti jokių išvadų, mes galėjome tiesiog jų negirdėti, – pasakė Edvinas.

– O kada jūs išgirdote mus? – paklausė Greta.

– Prieš penkias minutes, – iškart atsakė Natalija.

– Kai mes pradėjom ieškoti ginklų,– jau nebe taip žaismingai nusišypsojo Anastasija.

– Su jumis dar kas nors yra?– pakeitė temą Artūras.

– Taip, bet jie visai sutrikę, iš jų mažai pagalbos, viena neigia, kad kažkas įvyko, o kita tiesiog pakibo kaip senas kompiuteris, – greit atsakė Natalija. – O su jumis?

– Ne, tik mes keturiese, – greit atsakė Greta.

Ir tikrai, jie sau linksmai krušosi keturiese viršuje. Artūras, gyvenantis namie su savo liberalia, bent jau seksualiai, žmona pasikvietė artimiausius „šeimos“ narius pasikrušti. Atėjo, kaip visad, Anastasija, Greta ir Edvinas. Visi linksmai šėlo miegamajame ir niekas net nesusimąstė, kad Artūras turi žmoną, ir kad jos nėra, šita siužeto skylė jiems liko pilkoje pasąmonės zonoje. Į paviršių buvo siunčiami tik užmaršumą ir abejingumą stimuliuojantys dirgikliai, taip buvo linksmiau.

– Klausykit, mes gal apsirenkim? – pajutusi, kad bunda geismo šerbetas, pasiūlė Anastasija, bijodama, kad jis vėl nesužvėrėtų.

Padidėjus kompanija patraukė laiptais aukštyn.

„Šūdas, šūdas, šūdas“, – vis kartojo Gabija, atsiradusi svetimame kūne. Kūne, kuris atrodė kitaip, kvepėjo kitaip, reagavo į dirgiklius kitaip, buvo visai kitaip prižiūrėtas, turėjo kitokius slenksčius. Kad ir kiek Gabija gertų, nieko panašaus ji niekad nejautė. Visos apleisto kūno ir levituojančios sielos patirtys, kurias jai grūsdavo į galvą visokie ją pisę musmires ryjantys šamanai ar nuolat nusipūtę baltieji rastamanai, negalėjo lygintis su tuo, ką pajuto šiam tranzitui pasibaigus. Vieną akimirką ji bėgo į apačią po linksmos orgijos, o kitą atsidūrė čia, kad ir kur tai būtų. Akys matė svetainę – jos namų svetainę, tą pačią, kurioje žiūrėdavo savo serialus ir gaminimo laidas, ir kurioje nuolat gėrė vyro išvarytą naminukę. Tik dabar žvilgsnis buvo keistai įdubęs, akių periferiją puošė juodos spalvos lankas, kuriame kažkas graudžiai verkšlendamas niro vis gilyn.

Toje tamsoje Gabija stovėjo ant mažos salelės, o aplink tvyrojo keistas vandenynas, lyg sudarytas iš visų potencialių galimybių ir visų prarastų personažų, palikusių istorijos rėmą. Dvi merginos, kurios ką tik paniro, vis dar rėkė, bet kiti jau seniai buvo susitaikę ir maloniai snaudžiantys, kiti atsidavę intensyviems apmąstymams, treti elgėsi lyg nesuprasdami kur atsirado. Tarp jų buvo Romas, vis dar einantis į darbą ir geriantis stiprų alų, ir dauguma kitų. Ten buvo ir Kotryna, Loreta, Oksana. Neseniai užmiršti vardai vėl tapo aktualūs. Net juokas paėmė supratus, kaip greit iš gyvenimo nyko žmonės ir visi jie nunirdavo Čia, šioje nediferencijuotoje, sapnus primenančioje masėje.

Tokia informacijos banga tiesiog slėgė, reikėjo koncentruotis į kažką apibrėžto, visa ši aktuali materijos visuma buvo neaprėpiama. Gabija pažvelgė į Gabrielę su Rasa, jos teisiamai spoksojo į uzurpatorę, nenorėdamos suprasti, kad naujoji šeimininkė ne savo noru išstūmė tremtines iš būties salos. Gana ilgai rėkusios ir paniškai trūkčiodamos šioje košėje, jos galų gale nurimo ir pradėjo plepėti nesąmones. Pokytis buvo šokiruojantis, paniką pakeitė banali kasdienybė nespėjus nei sumirksėti. Turbūt ši vieta turėjo beribės įtaigos galias, per jėgą sodinančias žmones savo dirvoje.

Po kelių akimirkų šalimais atsirado ir kita sala. Joje stovėjo Milda. Gabija suprato, kad tai Milda, tik pažvelgusi jos pusėn. Čia buvo nuvilkti visi rūbai, visos paviršinės asociacijos. Mergina vis drąsinosi šokti į juodą materiją, bet niekaip nesurado pakankamai valios. Milda stovėjo, drebėjo, panikavo, bet paviršiuje vis dar dėvėjo šypseną, dėvėjo tuščių akių aklumą.

Gabija taip ir stovėtų stebėdama viską aplink, bet tamsa periferijoje atsitraukė ir kartu su visomis juslėmis grįžo sena gera svetainė. Šalia sėdėjo vienamatė Milda ir nebekėlė jokios intrigos. Viskas aplink buvo gražiai atskirta griežtomis ribomis, viskas lengvai suprantama ir įprasminama. Intensyvumas išnyko, atnešdamas keistą transcendentinę melancholiją. Gabija kažko ilgėjosi, bet nežinojo ko. Tiksliau žinojo, kad ilgisi tamsos, tik ją apibrėžti buvo labai sunku, lyg bandytum apibrėžti pačią būtį neiginiais.

Aplinka, nuspalvinta emocijų štrichais, tapo svetima, beveik opresyvi. Gabijai reikėjo nešdintis ir ieškoti savo draugų, kuriuos girdėjo besikuičiančius viršuje. Reikėjo judėti, bet kojos neklausė. Juk ūgis pakito, svoris pakito, visa kūno anatominė topografija pakito. Nebegraužė rėmuo, galva buvo skaidri, nekankino pagirios, net mąstymas pakito, suintensyvėjo. Po kelių sudėtingesnių minčių, naujoji savininkė išvalė smegenų žievės vingius ir pajuto nušvitimą.

Pagerėjusi smegenų veikla greit sustygavo organizmą ir kūnas pakilo. Sekama Mildos akių Gabija greitu žingsniu nuvedė Raselės kūną į holą, kuriame gulėjo Ervinas. Šis keistas atsitiktinių savybių egzempliorius po truputį grįžo į sąmoningą gyvenimą. Gabijos kojos prabėgo pro šį proto šlubį ir greit pateko į miegamąjį.

– O kas tu būsi? – paklausė Artūras.

– Aš tavo žmona, ką, neatsimeni? – supyko įbėgusioji.

– Aš atsimenu, kad turiu žmoną, bet neatsimenu, kad mano žmona būtum tu, – trindamasis kaktą ištarė vos spėjęs užsimauti kelnes naminukės virtuozas.

– Tu nebesi Raselė? – paklausė Natalija, stovėjusi prie lango vis stebėdama tas keistas duris.

– Jų nebėra, aš užėmiau jų vietą, – atsakė Gabija.

– O tau pasisekė, žmogau, – žiūrėdamas į išpuoselėtą Raselės kūną pasakė Edvinas ir linksmai šyptelėjo, akimis glostydamas jos kūno išlinkimus.

– Palauk, o kur tu buvai prieš tai? Matai, aš žinojau, kad tu esi, žinojau, kad dabar šalia tavęs nėra, nors turėjai būti. Tu buvai ir kartu nebuvai šiame kambaryje, kol mes... Na, žinai, – Artūras buvo apgirtęs, bet į viską žiūrėjo daug rimčiau.

– Mes buvome aštuoniese, – ramiai pasakė Gabija.

– Kaip, kaip? – nieko nesuprato Anastasija, jos įžvalgumas kažkur išgaravo, gal ji paliko avant sceną?

– Orgijoje mes buvome aštuoniese, – pakartojo Gabija.

– Aš pamenu tik keturis žmones, – pasakė Edvinas.

– Hm, o aš, kai geriau pagalvoju, pamenu Gabiją, tik ne šiame kūne, bet pamenu ją, lyg kokiame sapne. Tu buvai iki... Iki laiptų, o tada kažkodėl išnykai, – Artūrą nupurtė drebulys.

– Mes nykstam? – retoriškai paklausė Natalija.

– Arba jungiamės, arba išnykstame, – galva linktelėjo Siverija.

– Reikia nešdintis, – konstatavo Greta.

– Įdomu, kur dedasi tie, kurie išnyksta? – paklausė Natalija.

Gabija norėjo pasakyti, ką matė, bet, deja, nieko nebeatsiminė. Matyta vizija ištirpo kaip rūkas.

– Aštuoniese, vadinasi, trys žmonės tiesiog išgaravo? Į niekur? – maudamasis marškinėlius, savęs vis klausė Artūras.

Jam buvo gėda, kad nieko neprisimena. Bet už gėdos slėpėsi dar didesnė baimė. Jam vis sukosi galvoje: „O kas, jei aš tiesiog paimsiu ir išnyksiu, niekas to net nepastebės, visi gyvens kaip gyvenę, kaip aš ką tik buvau užmiršęs žmoną, kurią jaučiau esančią su manimi, kai jos išties nebebuvo. Jei ji nebūtų atėjusi ir pasakiusi, kad egzistuoja, greičiausiai galutinai užmirščiau. Mano rėmai pakistų, o aš net nesuprasčiau.“

– Ką daryt? – vienintelė Natalija sugebėjo vokalizuoti savo egoistišką savęs praradimo baimę.

O gal visi tai ištarė unisonu?

Visa kompanija susirinko koridoriuje ir pradėjo autis batus.

– Kokios gražios kojos, – mykė Ervinas, bandydamas paliesti Natalijos kojas, greit susilaukdamas eilinio spyrio.

– Nebuvo geriausias pasirinkimas, nebuvo, – verkšleno padaras ir toliau bandė lįsti prie merginų.

Viduje sėdintys Ernestas ir Vytautas neprieštaravo tokiems nepaklusniems kūno veiksmams, bet štai jų pasekmės ir nesugebėjimas priešintis siutino. Kaip jam, Ernestui, galima taip spirti?

„Koks pažeminimas“ – skundėsi jis.

„Tai nehumaniška“– pritarė šerbetas.

Anastasija pasilenkė ir prisegė padarui pavadėlį, šis, savo ruožtu, pabandė pačiupti merginą už krūtinės, tačiau greit gavo antausį.

– Blogas padaras, – nusijuokė mergina ir toliau rengėsi.

– Tai tik žaidimas, nemušk, gražioji mergaite, tik žaidimas.

Nei Vytautas, nei Ernestas nesuprato, apie kokį žaidimą eina kalba. Tačiau jautė skausmą. Jautė erekciją. Jautė aistrą. Jautė frustraciją. Jie sėdėjo kaip kokiame juslių teatre, bandydami suprasti kas darosi. Patirtis buvo per daug neįprasta, o sąmonės per daug neišlavėjusios. Jausti visišką bejėgiškumą buvo bjauru. Abu vyrukai jautėsi kaip paralyžiuoti, įkalinti šiame kūne.

„Gelbėkit!“ – suriko Ernestas.

– Aš norėčiau palaižyti tavo šiknytę, – ištarė padaras ir gavo niuksą.

„Ar girdit!“ – prisidėjo Vytautas.

– Gražioji mergaite, ar girdi? – sušnypštė padaras.

Tačiau net šie du egzemplioriai greit suprato, kad visos pastangos bergždžios, todėl nustoję kalbėti su neatsiliepiančiais aplinkiniais, pradėjo pyktis tarpusavyje.

Žinoma, visi susirinkusieji matė tik varvančias seiles ir sau pačiam skaldomus antausius, todėl nekreipė dėmesio ir bandė rasti drąsos išeiti iš namų ir prisiartinti prie magiškai atsiradusių durų.

– Nemanau, kad tos durys veltui atsirado, už jų privalo kažkas būti, – tikino Artūras, supratęs, kad namas stovi nepažįstamoje laukymėje, be kelių, be elektros stulpų ir kitų civilizacijos ženklų.

– Įdomu, kas ten, – svarstė Greta.

„Šikna“ – juokėsi Ernestas.

– Ir tikrai, – nutęsė Anastasija, beveik įsitikinusi, jog matė prasiveriančias duris, pro kurias išėjo kažkoks putlus vyriokas, kažkuo panašus į padarą.

„Metaforinė šikna?“ – nesuprato šerbetas.

– Tikra nesąmonė, tokie dalykai neturėtų vykti, – piktinosi Gabija.

„Blet, ir tikrai, gal tai tik blogas sapnas?“ – toliau kontempliavo Ernestas.

– Kokia šiknytė, – padaras prišliaužė ir įrėmė savo veidą pro langą žiūrinčiai Anastasijai į sėdmėnis ir gavo stiprų smūgį tiesiai į nosį, suduota ne kuo kitu, o sulenktu keliu.

„Tai kodėl taip skauda?“ – prieštaravo Vytautas.

„Gal mums tik atrodo, kad skauda?“ – kontempliavo Ernestas.

– Gal jokių durų nėra ir niekad nebuvo? – Tyliai klausė Artūras, supratęs, kad ir jo gal niekad nebuvo.

– Nenuėję nesužinosim, – atvėrė duris Edvinas.

– Vaikštau raudona žeme, oi, kokia saldi šikna, pabučiuosiu bus kartu, palaižysiu – taps saldu, – dainavo Ervinas, kol gražia vorele išsirikiavę keliauninkai palengva paliko savo mažą uždarą pasaulį.

3.3x3

3.3x3.1

Paša kasė kiaulių vidurius: žarnas, pažeistus inkstus, visokias plėves, ir visus kitus mėsgalius, kurių buvo neįmanoma panaudoti žmoniškiems gaminiams. Šiaip sakyti, kad kasė tas žarnas, būtų netikslu, nes ne tik jas kasė, o buvo žarnų kasimo Da Vinčis. Stovėdamas su savo šiupeliu ir guminiais batais, Paša gracingais judesiais sėmė slidų turinį ir krovė jį į dideles plastmasines dėžes, kurios buvo purvinos, kupinos prikepusio juodo kraujo ir suskretusių vidurių gabalėlių, kurie užsilikdavo niekad nevalomose talpose. Pats stovėjo dar didesniame kubile, kurį vis minėjo nesibaigiančiuose skunduose bet kam kas klausėsi ar buvo pakankamai mandagus, kad kęstų tuos bukus verkšlenimus.

Šią buveinę nuolat pildė nenutrūkstamas žarnų srautas. Jis buvo pildomas niekad nesustojančio konvejerio. Vos tik Paša spėdavo prasikasti iki slidaus savo darbo vietos dugno, viską vėl užversdavo dvokianti materija, atkeliaujanti iš kitų mėsos cecho patalpų. Žinoma, pačiam žarnų skirstytojau tos patalpos taip ir likdavo nepasiekiamu išsvajotuoju rojumi.

Žarnų karalius nebuvo išskirtinis kvailys, puikiai suprato, kad jo giesmė sugiedota, iščiulbėta melodijomis kuriančių dievų. Jis žinojo, kad gyvenimas taip ir tęsis šiame pragare, kol besielis kūnas sulauks pensijos, numirs arba nusižudys. Gyvenime nieko daugiau nebuvo, jokių prošvaisčių, jokių iliuzijų, jokio šviesos spindulio, buvo tik dvokiančios, gličios, slidžios, nuolat besitaškančios žarnos, kurių turiniu buvo padengtas visas žarnų maestro kūnas, visi suplėkę drabužiai, visas prasmirdęs kūno vidus ir išorė.

Kai pradėjo dirbti vidurių kasėju, Paša uoliai skalbdavo drabužius ir kūną, kad tik atsikratytų šios dvokiančios pralaimėjimo žymės, tačiau tai buvo bergždžias darbas, nes per dieną drabužiai vėl prisigerdavo vidurių sulčių. Vakarais, po amžinybę trunkančios pamainos su visa suaugusio vyro jėga ir likusia valia Paša plaudavo savo kūną, gremždavo jį, draskydavo, tiesiog tarkuodavo pemza, bet ką bedarytų, vis vien dvokdavo kaip prastos kokybės mėsinė. Einantį namo jį visad sekiodavo lojantys šunys, autobuso bendrakeleiviai nuolat sudarydavo didelį tuštumos burbulą, o namuose žmona privertė miegoti atskiroje lovoje. Tokio bevaisio prausimosi akivaizdoje žarnų operatorius nustojo save prižiūrėti. Ateidavo apskretęs, nesiskutęs, kartais po pamainos net nenusiprausdavo, kartais net nepersirengdavo, kartais tiesiog pasiimdavo kelias pintas alaus ir traukdavo namo pėsčias, lydimas ilgesingų šunų balsų. Net nebeskaičiavo dienų iki kitų atostogų, nes žinojo, kad net nespės atsiplauti tos smarvės, kol vėl teks grįžti. Toks gyvenimas vedė į neviltį. Lėtai žudė. Reikėjo bėgti ir Pavelas puikiai žinojo kaip tai galima padaryti. Butelis, butelis buvo išeitis, atsakymas ir išsigelbėjimas. Kiekvieną dieną Paša grįždavo namo, atsisėsdavo virtuvėje, išsitraukdavo savo butelį, įsijungdavo nedidelį televizorių ir pradėdavo gerti, ilgai ir nelaimingai gerti, žiūrėdamas kaip ezoteriniame ekrane gyvena ezoteriniai žmonės.

Jo žmona Rūta jau seniai su juo nebebendraudavo. Išvis neaišku kodėl buvo šalia. Ji turėjo padorų darbą, padorų atlyginimą, padorų automobilį, padorų namą ir padorias perspektyvas. Kodėl liko su Paša, buvo nelabai aišku. Gal kad atnešdavo namo mėsos? Daug ir už dyką? Gal jai taip buvo patogu? Gal patiko turėti pavaldų vyrą, kuris tylėdavo, linkčiodavo galvą ir sutikdavo su viskuo, ką žmona pasakys? Gal todėl, kad turėjo meilužį, ir ją jaudino šis keistas reglamentuotos išdavystės aktas? Vienaip ar kitaip, Pašai buvo nusispjaut. Jam buvo svarbu, kad yra namai, kad yra televizorius ir yra butelis degtinės, visa kita buvo antrinės svarbos dalykai, apie juos nebuvo verta mąstyti. Žinoma, kartais tekdavo susimąstyti, ypač tomis akimirkomis, kai namo grįždavo žmonelė ir pradėdavo rėkti dėl purvinų drabužių, dėl kvapo, dėl nesuplautų indų, dėl neišneštų šiukšlių, dėl gėdos, kurią ji jaučianti, dėl dukros gėdos, kurią ši, savo ruožtu, jaučianti. Kartais Rūta rėkdavo tiesiog šiaip sau, jai tai patikdavo, tai buvo lengvas būdas išsikrauti po sunkios dienos ofise, po visų tų trivialių konfliktų, kurie buvo nesibaigiantys kaip Pašos žarnos. Jai išties patiko žeminti savo vyrą, nuoširdžiai, aistringai žeminti savo juodadarbį. Po eilinio rėkimo seanso Rūta visad sudrėkdavo, visad skambindavo savo meilužiams ir bėgdavo pasimagint.

Slapta jie abu buvo patenkinti. Paša savo pažeminimo duobėje jautė tokį patį jaudulį, kokį jautė Rūta tą žeminimą inicijuodama. Jei Rūta po eilinio barnio gana atvirai bėgdavo pas eilinį meilužį, tai Paša bėgdavo į savo kambarį gana audringai pasimasturbuoti. Visad susirasdavo savo žmonos purvinas, sperma aplipusias kelnaites ir užsimovęs jas ant galvos, kaip kokią negarbės kaukę, masturbuodavosi su tokiu įniršiu, kad kartais bijodavo sau nusiraut pimpalą.

Tai buvo natūralu, keista, bet natūralu. Sutuoktiniai ne kartą bandė padėtį taisyti. Paša bandė rasti savo orumo likučius, o Rūta bandė ištikimybę, tačiau tokios pastangos teikdavo tik impotenciją ir frigidiškumą, todėl nereikia stebėtis, kad sutuoktiniai greit grįždavo į senas vėžes. Negalima pasakyti, kad sutuoktiniai buvo laimingi, ne, Paša ir toliau kentėjo dėl savo nuolatinio niekinimo, o Rūtą visad ėdė sąžinė, bet be tokių ritualų jie negalėjo tverti, kažkokia keista jėga stūmė į priekį, vertė gyventi šį makabrišką gyvenimą.

Vienintelis žmogus, kuris šioje šeimoje nebuvo išprotėjęs, buvo jų dukra Greta. Ji pusę savo laiko praleisdavo internetinėje erdvėje, pas drauges, kurios, kaip ir pati Greta, kontempliavo pabėgimą ir darbą pornografijos industrijoje. Tad savotiškai ji irgi buvo kuoktelėjus, tačiau palyginus su tėvais buvo gana stabilaus proto. Jos gyvenime buvo tik viena dilema, viena maža, kebli dilema: ji niekaip negalėjo atsikratyti keisto de javu jausmo, visad jautė, kad šią istoriją jau kažkur girdėjo, kad visas gyvenimas, visi prisiminimai yra labai pažįstami, lyg koks skaitytas romanas ar kažkieno pasakota paskala. Jos mintys vis sukosi apie vieną vardą, kurio prisiminti niekaip negalėjo. Tai buvo paprastas, banalus vardas, kuris visad kabojo ant liežuvio galo, bet niekaip nebuvo artikuliuotas. Tokio keisto jausmo stumiama Greta nuolat skaitydavo vardų sąrašus, bandydavo rasti šieno kupetoje pasislėpusią adatą.

Ir vieną dieną, lyg iš niekur, kai Pavelas jau movėsi ant galvos purvinas žmonos kelnaites, o Rūta ieškojo savo automobilio raktelių, norėdama vykti pas meilužį, pasigirdo riksmas, persismelkęs per visas namo sienas. Tas riksmas truko vos akimirką. Greta su visiškos pergalės gaidele balse rėkė: „Broni...“

Emilija gulėjo lovoje visiškai nurimusi. Būdama nuoga nebejautė savo seksualumo, nebejautė poreikio aistringiau išsiriesti ar išleisti kokio gundančio garso, nebuvo poreikio kažko kažkam įrodyti. Viskas buvo paskendę rimtyje ir susitaikyme. Susitaikymas, žinoma, turėjo pralaimėjimo prieskonį, tačiau tokio pralaimėjimo paguodos prizas buvo visai priimtinas. Baimė, be abejo, išliko, visad tvyrojo, plūduriavo prisiminimų jūroje, ir vienintelis būdas su ja kovoti buvo paprasčiausias užmaršumas. Jau kurį laiką ji jautė, kad pasaulis labai mažas, siekiantis tik juslių ribas. Vienintelės egzistuojančios patalpos buvo tos, kurias matė savo akimis, vieninteliai tikri žmonės buvo tie, su kuriais bendravo ar kurie šlaistėsi netoliese. Visi daiktai, patekę į akiratį, įgaudavo savo materialumą, ir visi daiktai, nuo kurių ji nukreipdavo žvilgsnį – išnykdavo. Emilija vaikščiojo nedideliais koridoriais, siauromis alėjomis, kompaktiškomis aikštėmis, gyveno nedidelėse patalpose, dirbo smulkiuose kabinetuose, pietavo miniatiūrinėse valgyklose, važinėjo statiškuose automobiliuose, sportavo ant vietoje stovinčių dviračių, kabėjo drebančiuose troleibusuose, ir viskas tamsoje, tuštumoje, begalybėje. Juslės kasė pasaulio šachtas ir tunelius, kurie užgriūdavo jai už nugaros ir verdavosi prieš akis. Toks gyvenimas tenkino. Mažas, paprastas, ramus pasaulis buvo priimtinas ir pakankamas.

Kai vėl pasikeitė aplinkybės, ji atsidūrė vietoje, nuo kurios viskas prasidėjo – savo bute. Tik šįkart Algis sėkmingai atėjo, jie praleido kartu naktį ir toliau tęsė savo jau bendrą gyvenimą, stengdamiesi nemąstyti apie tai, kas gal net neįvyko. Vienaip ar kitaip, nė vienas nenorėjo apie tai nei kalbėti, nei prisiminti. Kartais savo mylimojo akyse ji pastebėdavo keistus kovos atspindžius, tačiau šie greit išnykdavo. Emilija matė pakankamai, jai užteko šio mėtymosi po pasaulius ir fantazijas. Patekusi į dabartinę, iki galo nesukurtą erdvę, Emilija norėjo joje likti. Kartais, labai retai, didžiausios pagundos ir smalsumo akimirkomis, Emilija pamatydavo nebaigto kurti pasaulio atvaizdus, rasdavo šias Dievo aplaidumo žymes, matydavo nebaigtus statyti pastatus, į niekur smengančius palovius, girdėjo už sienų balsus, kurie šaukė keisčiausius vardus, net jautė, kad aplinkui yra daugiau likimo draugų, tačiau nieko nedarė, nenorėjo, visomis savo pastangomis kibo į šį pasaulį, kuris nebuvo tobulas, bet buvo puikiai pakenčiamas. Ir su laiku neadekvatumų vis mažėjo, tiksliau, jie neberūpėjo, tapo normalios pasaulio genezės dalis. Neišbaigti bruožai buvo pasaulio dalis, slapti praėjimai buvo pasaulio dalis, nenatūralios erdvės ir pokyčiai buvo pasaulio dalis. Emilija išmoko vengti jų visų ligi vieno. Po truputi niro į tamsią gličią masę ir buvo tuo patenkinta.

Algio patirtis buvo panaši, jis irgi vengė stebėti pasaulį. Vienintelis varginęs dalykas buvo kameros draugo – vidinio balso likučiai mintyse. Šios svetimos mintys nebuvo kenksmingos, bet visad išliko, nuolat reikalavo smurto, niekinimo, keršto. Kažkas viduje nuolat pyko, prisiminė visas skriaudas, visus pralaimėjimus, matė visas ateities pergales, kurias atneš kantrybė ir kontroliuojamas įniršis. Visa tai atrodė neracionaliai ir nuolat dirgino lyg koks sąmonės spuogas, Kęstas, tūnojęs jame, vis primindavo apie save ir bandė ištrūkti. Algis bijojo, ką tas beprotis galėtų padaryti gavęs laisvę, todėl bandė užmiršti, nekreipti dėmesio į vidinius skaudulius taip pat, kaip nekreipė dėmesio į išorinius. Tačiau tai, kas suveikė su išore, nesuveikė su vidum, ir ilgais jaukiais vakarais, leidžiamais su mylimąja, jis vis kovojo savo vidinių dialogų karą su ta rudimentine liekana, kuri niekaip nenorėjo pasiduoti. Algis suprato, kad Emilija viską mato ir pergyvena, puikiai suprato, kad po tokių kovos seansų ji dažniau matydavo iškreipto pasaulio peizažus, kad ją dažniau apimdavo baimė, kad jai irgi teko kovoti su nerimu, retkarčiais kankinančiais panikos priepuoliais ir bendromis neurozėmis. Algį gelbėjo tik Emilijos supratingumas.

Pasaulis nebuvo tikras, daiktai jame buvo laikini ir fiktyvūs, vietos, nors nekito, buvo neišbaigtos ir butaforinės, žmonės irgi buvo netikri. Žinoma, išskyrus Emiliją. Mylimosios atžvilgiu Algis nejautė kažkokios metafizinės intuicijos, jam tiesiog reikėjo šio žmogaus, be kurio negalėjo gyventi. Viskas buvo labai paprasta, jokios paslapties už Emilijos realumo nebuvo. Net jei mylimoji būtų netikra, jos vis vien reikėtų, tad koks tada skirtumas? Jokio, bent jau tokią išvadą padarė Algis, tokią pačią padarė ir Emilija. Jiems abiems nereikėjo nei namų, nei automobilio, nei darbo, nei pasaulio.

Trukdė tik Kęstas. Gal jis ten galėjo lindėti nors pusę amžiaus ir nieko nebūtų atsitikę, bet Algis to nežinojo. Nors kovojo uoliai ir tikėjo Emilijos ištikimybe, vis vien norėjo atsikratyti to parazito, nes negalėjo pakęsti, kad jam brangus žmogus kenčia dėl tokio nepilnavertiškumo. Savo ruožtu Emilija nenorėjo jam tvirtinti, kad jai nieko nereikia, kad jai viskas ir taip gerai, nes žinojo, kad žodžiai dažniausiai beverčiai, tik dar labiau skatinantys desperatiškus veiksmus net tokioje situacijoje, kurioje tokie veiksmai paprasčiausiai nereikalingi.

Algis nusprendė rizikuoti. Kvailas buvo sprendimas, abu tai suprato, bet vis vien pasiryžo tam be žodžių. Kol Emilija gulėjo patalpoje, kuri variavo nuo apleisto benamių kambario iki prašmatnaus miegamojo, Algis išėjo link pasaulio krašto bandydamas išginti neprašytą svečią. Buvo liūdna išsiskirti, nes nebuvo aišku, ką šis išsiskyrimas gali atnešti, tačiau tai buvo neišvengiama, tad ir liūdesys buvo keistai pakenčiamas.

Kur išėjo?

Į koridorių, Algis išėjo į koridorių, apsiavė batus, užsirišo šaliką, užsimetė švarkelį, atidarė duris, nulipo laiptais, nuėjo link troleibuso, įsėdo į jį, važiavo pusvalandį, išlipo, bėgo per gatvę, buvo partrenktas greitosios, buvo nepartrenktas greitosios, keliavo į morgą, keliavo namo regzti plano kaip pakankinti daugiau sielų, kaip susirasti Jovitą ir išskrosti jos vidurius, kaip nulupti Vitalijaus pimpalą, kaip atkeršyti, kaip pykti, kaip nekęsti, kaip bjaurėtis, kaip džiaugtis skausmu, neviltim, bejėgiškumu, siaubu...

Na, o Algis apsisuko, priėjęs bedugnės kraštą nusispjovė į ją ir po truputį niro.

Jie nebuvo draugai, net nepatiko vienas kitam. Artūras ir Edvinas buvo panašūs į du išneštus į negyvenamą salą nelaimėlius, kurie priversti bendradarbiauti išgyvenimo tikslais. Nebuvo ir priešai, nebuvo bičiuliai, nebuvo draugeliai ar chebrantai, buvo tiesiog du bičai, kurie trynėsi kartu, nes geresnio pasirinkimo nebuvo. Buvo galima trintis su agresyviais buduliais, su amoraliais šunsnukiais, su visiškais bukagalviais, su tuščiais plevėsoms, su gyvais numirėliais ir savižudžiais. Pasirinkimų išties buvo daug, tačiau nė vienas nebuvo priimtinas, tad teko pasirinkti mažiausiai pastangų ir aukų reikalaujantį variantą. Kitoje situacijoje Artūras būtų nekentęs Edvino, o Edvinas Artūro, bet situacija nebuvo kita. Ji buvo tokia, kokia buvo, ir jos pakeisti nebuvo galimybių. Teko kęsti, teko daryti kompromisus. Nori nenori, jie buvo vyrai, o vyrai visad ėdėsi kaip šunys: kas daugiau išgers, kas dominuos pokalbyje, kas vaizdingiau išsireikš, kas pasirodys labiau išprotėjęs, kas peržengs daugiau ribų, kas intensyviau savęs nekęs, kas labiau kentės, kas labiau savęs gailėsis, kieno likimas bus labiau tragiškas, kas eis nupirkti dar žolės, kas slinks pas rumunus grybų, kas ilgiau myš, kas ilgiau nemyš, kas papasakos kvailesnį melą, kas pateiks įdomesnę interpretaciją, kas tars paskutinį žodį, kas pirmas užmigs... Nors visi vyrai, visad ir visur sakė, teigė ir afišavo, jog draugystė įmanoma tik tarp vyrų, išties ji nebuvo įmanoma niekur. Visi vyrai visad, visur nekentė kitų vyrų. Vienintelė vieta, kur buvo įmanomas tikras solidarumas – karo laukas, tačiau Europoje karai jau seniai nevyko ir nuobodžiaujančiai liaudžiai teko stimuliuoti save muštynėm ir banditizmu.

Artūras su Edvinu nebuvo kažkuo išskirtiniai, jie taip pat nekentė vienas kito, nors nuolat padėdavo vienas kitam, nuolat užjausdavo ir išklausydavo, jų balsuose vis vien girdėjosi ta skuba, tas noras įsiterpti, tas nepakantumas kito žodžiams. Be to, po visais civilizuoto barbaro retoriniais žaidimais nuolat slėpėsi dar agresyvesni impulsai. Už palaikymo visad slypėjo noras, kad „draugas“ pralaimėtų, už nuoširdumo visad slypėjo noras išduoti. Visi vyrai buvo sociopatai, užauginti nekęsti vienas kito, žeminti vienas kitą, bandyti sunaikini, diskredituoti, kitaip tariant – tiesiog nugalėti. Ir nors žmogus buvo per vidurį, nebuvo nei hierarchinis gyvūnas, kaip babuinas, nei porinis, kaip pelėnas, vyrai vis vien turėjo tą keistą gamtinį ar kultūrinį imperatyvą, nuolat verčiantį nugalėti. Pralaimėjimas, nors visad kontempliuojamas, niekad nebuvo išties įsisąmonintas, gal todėl net tarp labiausiai apgailėtinų individų atsirasdavo noras konkuruoti. Taktikų buvo įvairių: buvo galima tiesiog agresyviai siekti pergalės arba vaidinti pralaimėjusįjį ir sulaukus tinkamo momento pulti, galima buvo įteigti priešininkui, kad pralaimėjimas yra adekvatus pasirinkimas ir tada sumalti į miltus. Iš esmės visos taktikos buvo priimtinos, nes tikslas buvo tik vienas. Daug kas galėtų paprieštarauti sakydamas, kad jokio tikslo niekad nebuvo ir nebus, bet potraukis nugalėti visad įslenka netikėtai, jis neatsiklausia tavo norų ir palenkia tavo „moralią“ valią savo norų vykdymui.

Į svetainę įžengus Edvinui prasidėjo dviejų planų įgyvendinimas. Artūras norėjo apsiryti grybų, apsirūkyti žolės, nurūkyti Edviną, prisigerti, o tada, kai jo „draugas“ ir nelaimės brolis bus pažeidžiamoje pozicijoje, palenkti jį savo valiai. Šiaip jau, kokia ta valia, buvo visai nesvarbu, svarbu buvo nugalėti, o ką su pergale daryti buvo trivialus klausimas. Edvinas savo ruožtu norėjo suvartoti kuo daugiau substancijų, o tada greit pabėgti į kitą kambarį miegoti, palikti „draugą“ kentėti blogą kelionę po haliucinacijų pasaulį, kuris tikrai turėjo užpulti gana drąsų, bet savo vidaus nekenčiantį individą. Kokia iš to nauda Edvinui? Iš esmės jokios, tik lengvas pasimėgavimas žinojimu, kad draugas kentės.

Žvelgiant iš šono galėjo atrodyti, kad toks elgesys yra tiesiog nehumaniškas, kažkoks neadekvatus, bet tokiame pasaulyje gyveno beveik visos bičų kompanijos. Kuo labiau išsilavinę tapdavo žmonės, tuo išradingesnės tapdavo žaidimo taisyklės. Žinoma, žodis „išradingesnės“ lengvai gali būti pakeistas žodžiu „beprotiškesnės“. Tai buvo infantilus elgesys, visiems puikiai pažįstamas ir gerbiamas. Mūsų herojai taip pat buvo seniai pripratę prie kažko panašaus, jie visad bandė subtiliai vienas kitą žeminti, pašiepti ar šiaip moraliai ir socialiai sunaikinti.

Abu vyrukai, žinoma, „draugiškai“ plepėjo, šypsojosi ir juokėsi. Bandė save ir kitą apgauti, tačiau viskas jau buvo prasidėję, jie jau buvo viename kambaryje. To užteko įsiplieksti mikrokovai.

Grybus pasidalino po lygiai, šioje vietoje nėra ko prikišti. Suvalgė juos noriai, susėdo ant fotelių ramiai, užsirūkė žolės taikiai, dalinosi suktine džentelmeniškai, gėrė alų sinchronizuotai. Laikas bėgo, pokalbių temos varijavo. Retorinė kova niekur nevedė. Muzika ramino, atmosfera slopino agresiją. Kažką reikėjo daryti.

Artūras neiškentė pirmasis, tai buvo savotiškas pralaimėjimas, bet tik mūšio, ne karo, greit pakeitė muziką, nutraukė intelektualų pokalbį ir pradėjo rėkti nesąmones. Priešininkas sėdėjo nereaguodamas, tik prašė perjungti muziką. Artūras pakeitė muziką, tik į dar blogesnę, dar bukesnę ir dar labiau varančią į neviltį, dar garsiau pradėjo rėkti ir tiesiai šviesiai keiksnoti draugą. Šis tylėjo. Tylėjo. Tada paprašė perjungti muziką, paprašė ko nors ramesnio. Artūras pavadino jį pediku, ir pabandė jam įteigti šį teiginį per jėgą. Edvinas sukruto, išplėtė akis. Artūras užrėkė, kad šis apsimyžo. Edvino akys pradėjo suktis ratu, jis rezignacijos kupinu balsu ištarė: „Man pyzda, einu miegoti“. Ir nusisukęs išėjo.

Artūro auksas pavirto pelenais, tokios nusižeminusiojo taktikos jis nesitikėjo, todėl užleido muziką dar garsiau, bandydamas išgąsdinti savo „draugą“. Planas pavyko, Edvinas paprašė garsą patildyti ir vėl išnyko. Artūras pradėjo kosėti, nesąmoningai, bet labai išraiškingai. Edvinui kilo paranoja, kad šis specialiai numirs ir jam dėl to kils daug problemų, todėl atbėgo ir paklausė ar „draugui“ viskas gerai. Galų gale, tokio pažeminimo Artūrui užteko ir, nurimęs Alfa patino didybėje, jis sudribo ant sofos bandydamas užmigti.

Tačiau miegas dar ilgai neaplankė nė vieno iš jų, aplankė tik kolektyvinė vizija. Išnyko šviesa ir akyse atsirado keistas trikampis, kuris kaip bakterija pradėjo daugintis ir plisti visoje periferijoje, kolonizavo ir suvartojo visą kitą vizualinę informaciją. Ši trikampių jūra pradėjo ritmiškai vilnyti, jų kraštinės vis dažniau susiliesdavo, fluktuacija vis intensyvėjo ir trikampiai po lengvo priešinimosi susijungė, susiporavo ir virto kvadratais. Šie, savo ruožtu, pradėjo plėstis ir trauktis, plėstis ir trauktis gana nelygiomis, improvizuotomis bangomis. Kvadratus pradėjo tampyti iš vidaus, jų kraštinės darėsi plastiškesnės, vis labiau išlinkdavo ir kvadratus ribojusios linijos virsdavo parabolėm, ir vėl atvirsdavo lygiomis linijomis. Tai truko amžinybę, gal kiek trumpiau, o tada kvadratai virto apskritimais, nutuko, išsipūtė, nusprogo ir virto apskritimais. Apskritimai pradėjo vibruoti, virpėti kaip neapibrėžti atomai ir jų elektronų debesėliai. Juodą foną keitė baltas, baltą juodas, kol viskas tapo tiesiog pilka mase, kuri vis labiau norėjo prarasti savo kontūrus, bet lyg atitraukta Dievo ranka vėl tapo abstrakčia, apskritimų bendrija. Šios idealios formos sukosi, vartėsi, virsdavo sferomis ir vėl prarasdavo trečiąjį matmenį, kol linijos, kurios laikė šią nepaklusnią formą, plyšo ir nuvingiavo ilgomis bangomis, kurios nutįso į priekį link nematomo horizonto. Linijas tampė traukuliai ir kiekvienos spazmo metu pusapvalės linijos virsdavo kampuotomis. Greit bangas pakeitė zigzagai, zigzagai greit buvo pakeisti chaotiškais laužytų linijų ornamentais. Linijos kraustėsi iš proto, atradusios bendrus sutapimo taškus susiliedavo, kol liko tik viena linija, kuri pradėjo save lankstyti perpus, perpus, perpus, kol pasidarė neįžiurimai maža, virto tašku ir išnyko.

***

Stebintieji nežino, kad yra stebimi stebimo stebinčiojo.

„Trys plikiai sėdi susėdę nedideliu ratu ir paeiliui vienas kitam skaldo antausius.“

„O kodėl antausius?“

„Nežinau, gal tai kokia fiksacija iš vaikystės.“

PIRMASIS PLIKIS. (Lengvais sukamaisiais judesiais mankštiną petį, o tada staigiai užvožia šalia sėdinčiam plikiui) O kodėl jie neišėjo pro duris?

ANTRASIS PLIKIS. (Pasiglosto žandą, per kurį ką tik buvo užvožta, ir pats pradeda mankštinti petį) Priklauso ką turi omenyje. (Staigiai pliaukšteli per žandą šalia sėdinčiajam)

TREČIASIS PLIKIS. (Nesimankštinęs užsimoja ir trenkia pirmam plikiui) Negali atsakyti žmoniškai? Būtini visi šie išvedžiojimai?

PIRMASIS PLIKIS. (Trindamasis paraudusį nuo trankymo delną) Visad taip, pašlemėkas nori gaišint laiką. (Trinkteli antrajam)

ANTRASIS PLIKIS. (Trindamas delnu į delną) Dėl nežinojimo, dėl nenoro, dėl nepastabumo. (Trenkia trečiajam plikiui)

TREČIASIS PLIKIS. (Trenkia antrajam plikiui) Bet visi ištrūksta, gale?

PIRMASIS PLIKIS. (Trenkia antrajam plikiui) Bet Greta lieka?

ANTRASIS PLIKIS. (Atsistoja, vožia iš kumščio pirmajam, tada trečiajam ir ramiai prabyla) Taip.

„Plikiai ištrūksta iš užburto rato.“

„Ir ką veikia toliau?“

„Greičiausiai daužo vienas kitą kumščiais.“

***

Kai tai atsitiko pirmą kartą, Jovita net nesureagavo. Gal dėl to, kad prie gyvenimo psichodelikos jau buvo pripratusi, o gal todėl, kad viskas buvo kažkaip natūralu. Ji tiesiog atsibudo, susiruošė persimesdama žodeliu su vidiniu animus ir išėjo pas draugę. Mintis, kad reikia aplankyti draugę buvo valinga, tačiau aplankė kažkaip netikėtai. Bet, kita vertus, visos mintys aplanko netikėtai. Eini ar guli lovoje, o gal važiuoji automobiliu ar tiesiog sėdi darbe, ir iš kažkur, iš kažkokio nevalingo smegenų plyšelio staiga iššoka mintis. Tai gali būti noras pasikrušti, noras suvalgyti ledų ar tiesiog noras aplankyti draugę, tiesiog noras, tiesiog keistas postūmis, kuris atrodo toks natūralus ir racionalus, kad sunku rasti priežasčių jam prieštarauti. Nes kodėl turėtum? Juk neateina noras žongliruoti smeigtukų dėžutėmis ant dangoraižio krašto balansuojant ant vienos kojos ir visais plaučiais traukiant SSSR himną. Toks noras, jei jis atsirastų, būtų nurašytas kaip absurdiškas, o jei kažkas priverstų kažką panašaus padaryti prieš valią, tai būtų per daug akivaizdu. Tokios minties, virtusios veiksmu, niekad nepalaikytum kasdiene, ji iškart inicijuotų krūvą klausimų.

Taip ir pirmosios kilpos metu, Jovita tiesiog nusprendė nueiti pas draugę. Kelionę pradėjo, bet štai baigti nesugebėjo, nes kol tingiai žygiavo miškeliu, buvo užpulta ekshibicionisto, kuris plepėjo grubias nesąmones ir tampė savo mažą pimpalą grasindamas peiliu. Jovitai situacija pasirodė kažkur matyta, o vidinis animus tiesiog susiprunkštė ir užrėkė:

„Čia juk Vitalijus!“.

„Kas tas Vitalijus?“ – nieko nelaukus paklausė Jovita.

„Bičas, kuris dirba sandėlyje priešais manąjį, mes jį vadinam blondine“, – šis niekaip negalėjo sulaikyti juoko.

„O kokia jo pavardė?“ – paklausė Jovita.

„O iš kur man žinot, jis man nei draugas nei ką, bičai sandėlyje išgirdę apsišiks iš juoko“ – Nemaloni Jovitos padėtis vidinio balso akivaizdžiai netrikdė.

„Tu juk mano mintyse, kaip tu ruošies patekti į tą sandėlį?“ – norėjo atsikeršyti savininkė.

„Hm, ir tiksliai“, – nuliūdo animus.

Viskas tikrai kartojosi, tik štai buvo vienas nedidelis skirtumas, žinoma, jei neskaitysime svetimo balso, tūnančio galvoje, skirtumu. Keista buvo tai, kad Vitalijaus (dabar Jovita bent jau žinojo iškrypėlio vardą) akys buvo kitokios. Jovita pažinojo Vitalijų, atsiminė mačiusi policijos nuovadoje, o tada kalėjimo-morgo koridoriuje. Tačiau jokio gailesčio tokia informacija nesuteikė, o gal ir negalėjo suteikti, nes Jovita padarė tą patį, ką buvo padariusi ir praeitą kartą – paskambino policijai ir vėl turėjo kentėti uniformuotų budulių flirtą, grįžus namo vėl nusprendė pasimylėti su kokiu pakistaniečiu, ko neatliko, dėl gailių vidinio balso prašymų, reikalavimų ir grasinimų.

Ryte vėl aplankė mintis, kad reikėtų nueiti pas draugę. Vakar juk taip ir nepasiekė jos bendrabučio. Tad, kaip vakar, Jovita apsirengė, išdailino visas savo kūno kerteles, užsidėjo verstos odos batus, ant kurių nesimatė nė kruopelytės bjaurios Vitalijaus sėklos, ir vėl traukė tuo pačiu miško takeliu, tik šįkart labiau kreipdama dėmesį į tai, kas dedasi akių periferijoje. Lūkesčiai nebuvo nuvilti, nes greit pamatė netoliese sėlinantį iškrypėlį ir net leido jam pribėgti. Vitalijus ir šįkart masturbavosi, tik dar labiau išsprogusiomis akimis, o pamatęs beveik atlaidų aukos žvilgsnį net nesitraukė peilio. Vėl policija, vėl flirtas, vėl jokio pakistaniečio. Jovita suprato, kad pateko į spąstus.

Atsibudus kitą rytą ji specialiai nieko neveikė, ir nors mintis aplankyti draugę vėl susiformavo, į ją nebuvo kreipiamas dėmesys. Taip, beveik pusnuogė prasivoliojo lovoje iki vakaro, o tada, lyg stumiama nežmoniškos jėgos, išdegusi akis nulėkė į miškelį, kur vėl regėjo Vitalijų, tampantį savo pimpalą ir beveik verkiantį. Šįkart nekvietė policijos ir ramiai grįžo namo. Ilgai samprotavo su vidiniu balsu, kol pagaliau užmigo.

Rytas neatnešė naujienų. Jovita ir šįkart liko namie, o tada pajuto tą patį postūmį ir pasijutusi kaip kokia eksperimentinė pelė pajudėjo link miškelio. Darėsi akivaizdu, kad šios pasikartojančios dienos metu galima daryti kas papuola, bet tam tikri siužeto vingiai buvo būtinieji. Tad ketvirtą kartą žygiavo su visiška ramybe. O išbėgus Vitalijui prabilo:

– Tu irgi užstrigęs?

– Taip, nesuprantu kas darosi, aš stengiausi čia neiti, bet negaliu, mane per jėgą čia stumia, – Vitalijus kalbėjo spontaniškai smaukydamas. Šis judesys pirmyn-atgal nuo savo intensyvumo darkė šneką, todėl balsas trūkčiojo.

– Šūdina situacija, – konstatavo Jovita.

– Tu nesakyk, – sustenėjo Vitalijus ir jo sėkla ištiško ant verstos odos bato.

– Manau, reiks susitaikyt, -– atsiduso mergina.

– Aha, nepyk per daug, – suriko nubėgdamas smaukalius.

Taip jie ir gyveno, kiekvienas sau leido dienas kaip norėjo, nes žinojo, kad nebereikia rūpintis pinigais ar darbu. Jovita dažnai voliodavosi lovoje, paskui susitikinėjo su vyrais ir mylėjosi su apipjaustytais pakistaniečiais, patiko tai animus ar ne. Kartais paskaitydavo knygas, pasižiūrėdavo kokį filmą. Gyvenimas tapo lėtas ir neįpareigojantis. Nereikėjo rūpintis antsvoriu, nereikėjo rūpintis įdegiu, raukšlėmis ir senėjimu, laikas sustojo. Kai viskas pradėjo nusibosti, Jovita pradėjo žudyti žmones, masturbuotis viešose vietose, kruštis orgijose, vogti. Greit prie jos prisijungė Vitalijus. Jovita pamatė jį bėgiojantį po Kalvarijų turgų su pimpalu rankoje kaip kokį Diogeną ir nusprendė, kad ne toks jis ir blogas. Šis irgi dažnokai vogė, žudė, lakstė automobiliais, net prievartavo. Kartą net pasiūlė Jovitai jį nužudyti ir kitą dieną papasakojo, kad tai gana įdomus pojūtis, nes dienos likučiui esant, o gyvybei išnykus, subjektas būna patalpinamas keistoje gličioje tamsoje. Žinoma, Jovita išbandė naują pramogą ir greit tai tapo jų abiejų pamėgtas svaiginimosi būdas. Įkalintieji laike kasdien susitikdavo tame pačiame miškelyje, pasidalindavo įspūdžiais ir toliau traukdavo niokoti miesto ir reinterpretuoti žmogaus ir žmogiškumo ribas. Greit pradėjo gyventi kartu, dažniausiai laiką leisdavo viešbučiuose, kitaip tariant – gyveno kaip Boni ir Klaidas. Net nestebina, kad niekas nepastebėjo, kaip vieną dieną, nuėjus prie Vitalijaus sandėlio (nes Jovitai buvo smalsu sužinoti kur prasidėjo draugo kilpa), iš gretimo sandėlio išniro besijuokiantis vyriokas vis kartojantis:

– Bliat, ištrūkau.

Milda specialiai praleido visus į priekį, o jiems išėjus „netyčia“ užtrenkė duris. Kiek ankščiau, tarp kairiojo bato užsidėjimo ir to pačio bato batraiščių rišimo, aplankė praregėjimas, kurio metu tapo akivaizdu, kad ji ne kokioje nors simuliacijoje, kad tai ne alkoholis, ne slapta įmaišyti narkotikai, ne nuovargis, ne beprotybė, ne piktas pokštas, o tikrų tikriausia realybė, labai iškreipta realybė, bet realybė. Iškart po šios minties atėjo noras pasilikti ten kur saugiau, t. y., namuose. Žinoma, vos tik priėmusi sprendimą ir pavertusi jį veiksmu, iš karto supanikavo ir pradėjo veržtis prie durų, kurios nebeatsidarė. Atsisukus paaiškėjo, kad atsidurta visai kitoje, labai apšniaukštoje, labai smirdančioje patalpoje, kurios viena siena buvo užmūryta, lyg ir plytomis, lyg ir kartono dėžėm, nesuprasi. Ta dėmė buvo kažkokia keista – pikseliuota, lyg nebaigta kurti, kaip koks nemokšos architekto maketas. Gal todėl vos atgavusi jėgas puolė šį neadekvatumą slėpti, nes jis priminė viską, ko verta bijoti.

Taip, kaip jau sakyta, tai buvo valingas sprendimas, tačiau tai nesustabdė Mildos nuo nuolatinių skundų ir savęs niekinimo lavinos. Kankinė apverkė savo likimą, savo situaciją, savo nemokšiškumą, savo nerangumą. Pliekė ir kitus, kaltino savo draugus, kad ją paliko, kaltino savo tėvus, kad blogai išugdė, kaltino genomą, kad skyrė baisios moters dalią. Kaltino visus, nors labiausiai ėdė save. Toks nuolatinis savęs niekinimas tebuvo savigaila, bet Milda to nesuprato. Jei geriau būtų pasikapsčiusi po savo vidaus tuštumą, būtų atradusi, kad jai patinka būti skriaudžiamai, patinka būti priklausomai. Patinka skausmas, kančia, nes kentėdama gali savęs gailėti, gali plakti save ilgai ir skausmingai tam, kad vėliau panirtų mazochistinėje savęs meilėje. Taip, pirmoji reakcija buvo savinieka, kuri slėpė savigailą, o ši, savo ruožtu, uždengė paprasčiausią mazochizmą, po kuriuo glūdėjo noras būti bejėge. Paprasčiausias, tingus, baimės prisodrintas noras nieko nedaryti, tik bėgioti mažu skausmo ir pažeminimo ratuku, lyg narvelyje.

Praėjo trys dienos, kol Milda suprato, kad jei nieko nesiims, taip ir mirs šitame purve. Kas ten žino, gal ir būtų pasidavusi, gal ir būtų mirusi, jei ne baimė būti surastai. „Kas, jei mane ras šioje šiukšlidėje, ras šiose išmatose, kurios net ne mano?“ – paniška mintis kartojosi nesibaigiančia gija. Tokia keista motyvacija ir padėjo susiimti, padėjo ieškoti maisto, kurio reikėjo jėgoms atgauti. Namuose buvo tik ryžiai ir vanduo, o ryžių buvo vos vienas dešimties kilogramų maišas, vandens kiek daugiau – penkiasdešimties litrų bidonas. Bet išgyventi pusmėnesiui turėjo pakakti. Kitas žmogus būtų išprotėjęs ar išsigandęs, bet Milda jau atkentėjo savo ir manė nebijanti mirties, o bijojo tik nešvarios, negražios mirties. Todėl greit pavalgiusi kibo prie darbo. Surinko visas išmatas, visas šiukšles ir sumetė į vonią, persistatė bet kaip išstumdytus baldus, net grindis išvalė, negailėdama taip stingančio vandens, nepraleido net langų, iššveitė net apskretusį tualetą. Vėliau rado šiukšlių maišus, ir, surinkusi plikomis rankomis visas pamazgas, iššveitė vonią. Greit butas, kuriame kadaise smaukėsi Vitalijus, tapo švarus ir Milda pagaliau galėjo mirti tvarkingai.

Bet nemirė, tik pamiegojusi dvylika valandų, kas jai nebuvo įprasta, pabudo tame pačiame, puikiai sutvarkytame bute. Virtuvėje laukė staigmena – ant stalo, šalia ryžių, gulėjo kilogramas cukraus ir kilogramas druskos, vandens bidonas buvo vėl pilnas. Koridoriuje sudėti maišai buvo dingę, o vietoj jų stovėjo skardinė su bjauriais žalsvais dažais, ant kurios gulėjo nedidelis teptukas. Nebuvo aišku, ką su dovanom vertėtų daryti, prie jų nebuvo jokio raštelio, jokios žinutės. Galų gale kalinė nusprendė išdažyti grindis, nes jos atrodė tiesiog baisiai. Dažymas truko visą dieną, bet vakare grindys blizgėjo.

Nauja diena prasidėjo su nauja skardine dažų, šįkart tai buvo ruda, kiek panašėjanti į raudoną spalvą. Žaliai dažytos grindys atrodė tikrai siaubingai, todėl po poros dienų Milda vėl jas perdažė. O kitą dieną gavo tapetų ir aliejaus. Tapetus rinkosi ilgiau nei dažus, sienas teko perklijuoti keturis kartus, bet Milda buvo atkakli ir laikėsi tvirtos nuomonės, kas, vėlgi, jai nebuvo įprasta. Ji buvo pripratusi su viskuo sutikti, net įtikindavo save, kad jai patinka tai, kas jai nepatinka. Bet dabar, kas kart gavusi netinkamus dažus ar tapetus, pasipriešindavo ir, savo nuostabai, pastebėdavo, kad gavo naujus. Netrukus suprato, kad tam, jog gautum tai, ko nori, pirmiausia reikia išreikšti nepasitenkinimą. Toks atradimas sutaupė daug laiko bei pripildė virtuvės spinteles. Greit Milda galėjo nirti į kulinarinius išbandymus, nes virtuvėje atsirado visko, nuo sečuano pipirų ir nori lapų, iki foie gras ir tikrų bulvių iš Andų. Po kelių mėnesių darbo butas atrodė nepriekaištingai, todėl, norėdama gauti naujus baldus, senuosius sukrovė šalia durų. Ir koks buvo rezultatas? Taip, atsirado nauji baldai.

Knygos nebesimėtė ant žemės, negulėjo krūvomis kaip šiukšlės, o buvo sudėtos ant gražios, visą sieną užimančios lentynos. Šiaip, jai nelabai patiko skaitymas, visad surasdavo svarbesnių darbų, kaip draugų bėdų klausimasis ar maisto gaminimas Vytukui. Bet dabar laisvai galėjo skaityti viską, kas jai patiko. Iš pradžių knygų buvo nedaug, vos kelios. Viena buvo apie kažkokį vyriškį, uždarytą panašiame bute, kita apie girtuoklį Algį. Abi jos buvo nei šiokios nei tokios, todėl greit išgaravo iš atminties. Tačiau greit atsirado naujų, kai Milda perskaitė ir jas, lentynos vėl pasipildė, o kai lentynų tarpai užsipildė – prasiplėtė pati siena. Būtas taikstėsi prie Mildos norų. Greit čia atsirado plokštelių, įvairiausių filmų, net gana didelė komiksų kolekcija, o galų gale, net žaidimų kompiuteris. Poreikiams augant, atsirado ir naujas kambarys, jame buvo įkurtas miegamasis, ir dar vienas, kuriame buvo įkurta sporto salė. Butas pumpuravo, žydėjo ir greit turėjo didelę terasą, sūkurinę vonią ir atskirą biblioteką, kurioje Milda kiurksojo dienas ir naktis šalia savo spausdinimo mašinėlės.

Greit atsidarė durys ir ji išėjo. Iš pradžių trumpam, vėliau kiek ilgesniam laikui. Klaidžiojo po aplink plytinčius miškus, vaikščiojo po muziejus, lankėsi teatro spektakliuose, apsipirkinėjo, vaikščiodavo į baseiną, o kartais tiesiog bėgiodavo paupiu, įsigijo šunį, didelį juodą vilkšunį, su kuriuo nuolat žaidė miškuose.

Visus jos kelius, visas jos veiklas nuolat supo tamsa, tuštuma, tas pats pikseliuotas, nebaigtas kurti pasaulis, bet Mildai tai neberūpėjo. Jaukių namų, skaitymo, rašymo ir ištikimo šuns pakako. Turėti daugiau atsisakė ne iš baimės, tiesiog daugiau nieko nereikėjo, gyvenimas tapo lėtas ir ramus.

Natalija ir Anastasija bėgo. Išėjo pro duris ir atsidūrė siauroje gatvėje, įsispraudusioje tarp dviejų senų trupančių pastatų. Gatvė labiau panašėjo į kalėjimo kiemą, nei į kažką skirtą nuobodžiaujantiems turistams. Sienos buvo aklinos, išskyrus vieną nedidelį langą, kuris buvo kiek aukščiau nei merginos galėjo pasiekti. Natalija pakylėjo Anastasiją, o ši jai padėjo užlipti ištiesusi namo viduje rastą paklodę.

Viduje buvo apšniaukšta, smirdėjo. Ant langų matėsi sėklos ar kokio kito permatomo skysčio likučiai. Oras viduje buvo sausas ir troškus, iš tokios vietos norėjosi kuo greičiau dingti. Tačiau durys buvo uždarytos. Laimei, viena iš sienų buvo prakirsta. Pro ją merginos išlindo į didelę salę. Ir nors siena buvo vertikali, skylė, iš kurios išlindo bėglės, buvo horizontali, tiesiog iškirsta grindyse. Čia buvo tuščia, visiškai tuščia, tad teko nešdintis. Žinoma, tai nebuvo taip lengva kaip atrodė iš pirmo žvilgsnio. Visos keturios patalpos sienos turėjo po duris. Žengus porą žingsnių link vienos iš jų, siena iškart atsitraukdavo, kol kitos likdavo vietoje. Bandant bėgt link kitos sienos, pirmoji grįždavo į savo vietą, o ta, link kurios buvo bėgama – nutoldavo. Paprastai einant link durų jos toldavo, siena ištįsdavo, tad Natalija ir Anastasija pabandė koreguoti taktiką. Merginos vienu metu šoko durims iš abiejų pusių, o tada šoko viena į kitą ir pagavo miklias, bet nepakankamai duris.

Šios atsidarė sklandžiai, tačiau už jų laukė koridorius, toks pat begalinis. Pačiame gale buvo lyg durys, lyg liukas, bet šis nuolat tolo, taip pat kaip tolo ankstesnės durys. Šalia plataus koridoriaus sienų buvo keli apvalūs turėklai, kurie buvo nutolę nuo sienos gal per pusmetrį ir niekuo su ja nesijungė. Beveik intuityviai merginos užlipo ant turėklų ir nučiuožė kaip gaisrininkų vamzdžiu. Slydimas truko ilgokai, bet apačia buvo pasiekta ir liukas atidarytas.

Už jo slėpėsi oranžerija. Tai buvo didelė piramidės formos patalpa, pilna medžių, krūmų ir gėlių. Aplink skraidė kažkas panašaus į mažus išlankstytus iš popieriaus vabalus, vieni priminė žiogus, kiti cikadas, o geriau įsižiūrėjus net gėlės tapo panašios į popierines. Oranžerija buvo be durų, o langai pasirodė esantys labai tvirti. Nieko, su kuo galima būtų juos išdaužti, aplink neatsirado. Viskas buvo gležna. Gležnas buvo gruntas, gležni medžiai, gležnos gėlės. Merginos truputį pailso ir atsisėdo pamąstyti, bet mąstymas tokioje situacijoje kėlė tik galvos skausmą. Natalija suprato, kad tai labai panašu į pasakos siužetą, bet jų ji neskaitė, tad ir ką daryt nežinojo. Anastasija tiesiog pyko, nes grožiu remiamas gyvenimas neišmokė reaguoti į kažką panašaus. Šios desperacijos ir frustracijos pastūmėta, Natalija intuityviai pagriebė gėlę, suglamžė ją ir sviedė šią gniūžtę, panašią į akmenį, link oranžerijos sienos. Pasigirdo duslus garsas ir stikle atsirado įtrūkimas. Nors gėlės faktūra ir materija buvo panaši į popierių, su aplinkiniu pasauliu ji reagavo kaip akmuo. Greit merginos ėmė rauti gėles, jas glamžyti ir mėtyti į stiklą, kuris netrukus pasidavė.

Pagaliau pavyko ištrūkti į laisvę. Atsidūrusios didelėje aikštėje ir apsidairiusios aplink merginos padarė išvadą, kad ištrūko iš Luvro piramidės. Miestas, kuriame stovėjo ši kolosali architektūrinė išmonė, atrodė apleistas ir prastai sukurtas. Alėjos baigdavosi tuštuma, gatvės nevedė į niekur, namų langai buvo kiauri, lyg žvelgiantys į nebūtį. Jos ilgai bėgo, kol visai pavargo. Vos susiformavus norui prigulti, gatvės gale išdygo viešbutis. Jame jos ir pernakvojo, ten gavo maisto ir nusipraust. Gyventojų ten nebuvo, tiksliau, jie buvo, tačiau tik garsinėje formoje, akimis jų matyti nebuvo įmanoma. Maistą merginos užsisakė telefonu ir netrukus rado prie durų. Pavalgiusios sugriuvo į lovą ir užmigo.

Iš ryto viskas pasikartojo, reikėjo vėl sukti galvą kaip ištrūkti iš viešbučio kambario. Durys neatsidarė, niekas į jų skambučius nereagavo, gerai, kad bent pusryčiai buvo patiekti tiesiai į kambarį joms to net nepastebint.

Piršosi išvada, kad net šis pasaulis turi kažkokias taisykles, kad ir jis turi turėti pabaigą, gal net kokį nors tikslą. Du dalykai tikrai kartojosi – tai neužbaigti miesto štrichai ir vidaus patalpų galvosūkiai. Ties tuo ir reikėjo padirbėti. Buvo gana akivaizdu, kad reikia bėgti už ribų, susirasti neužbaigtą štrichą, tą nebūties tarpą ir į jį įlįsti. Patekus už šio labirinto ribų galima buvo padaryti bent kokias išvadas, nes tokiu atveju būtų įmanomas bent kiek atsietas, objektyvus žvilgsnis į tai, kas vyksta ir kame tai vyksta.

Iš kambario Natalija su Anastasija išlipo pro langą ir viešbučio atbraila, kuri buvo pakankamai plati, nusigavo link šlaitinio stogo, ant kurio užlipus atsivėrė panorama. Miestas buvo išties nemenkas, bet tarpai jame žiojėjo irgi ne menki. Artimiausias buvo visai netoliese, vos už kelių dešimčių metrų. Tereikėjo praeiti raudonu čerpiniu stogu iki pastato galo, kur nuo atbrailos atsivėrė didelė tuštuma. Bedugnė baugino, nes atrodė lyg joje tvyrotų vien gliti tamsa. Merginos susigriebė už rankų ir nušoko. Jų kūnai išsitempė, o tamsa po truputį, neskubėdama jas gaubė, lyg bandydama praryti. Bendražygės šoko į apvalią angą, bet ji pasirodė esanti išgaubta, lyg sfera. Ši sfera iš lėto plėtėsi, o pasaulis, liekantis už jų, vis labiau traukėsi, kondensavosi. Namo sienos nutolo ir atsivėrė miesto peizažai, šiuos pakeitė landšaftas, lyg stebint iš paukščio skrydžio. Greit ir šis kerintis vaizdas dingo, ir prieš akis išniro visa planeta, mažas diskas, tolstantis tamsoje. Netrukus nuskriejo saulės sistema, prieš akis išniro visa Paukščių Tako atšaka, o tada ir galaktikos spiralė. Ir viskas tolo, vis tolo ir tolo, greit galima buvo įžiūrėti visos visatos chaotišką voratinklį, matyti keistas makrobangas, kurios negailestingai vilnijo po visą materiją abejingai ir didingai.

Apėmė baimė, vidurius susuko keistas besiverčiančio pasaulio vaizdas ir merginos pajuto, kad krenta. Sferos plyšys vis plėtėsi, juodoji sfera bandė jas išspjauti. Kūnai vėl įgavo įprastą formą, vėl susigrąžino savo koordinates ir, kaip nešamos stiprios geizerio srovės, jos išniro iš tamsos. Kiek pasikuitusios atsiklojo ir pamatė, jog atsidūrė keistoje patalpoje. Joje stovėjo viena lova, nebuvo jokių durų, bet Natalija ir Anastasija jau matė sprendimą ir šiai mįslei, jas nebuvo taip lengva nugalėti.

***

Jei viskas yra, iš to yra pabėgti kur nėra.

„Trys plikiai chaotiškai bėgioja po betoninę dėžę ir daužo vienas kitą kumščiais.“

„Skauda juk.“

„Kartais skausmas tampa vieninteliu įrodymu, jog vis dar esi gyvas.“

PIRMAS PLIKIS. (Užsimodamas ir trenkdamas gretimai stovinčiam plikiui į smakrą) Kas čia per performatyvi kosmogonija?

ANTRASIS PLIKIS. (Spirdamas agresoriui į tarpukojį) O kodėl ne? Realiame pasaulyje materija tokia pat nepastovi ir judanti, tad kodėl nepaėmus šio pavyzdžio ir nepavertus jo kiek radikalesniu.

TREČIASIS PLIKIS. (Iš už nugaros pribėgęs ir iš visų jėgų trenkęs antrajam plikiui į kepenis) Jei tavo pasaulis performatyvus, kokio velnio tada jame paprasti, prie banalios lėtos materijos pripratę žmonės?

ANTASIS PLIKIS. (Nukritęs ant žemės griebia trečiojo koją ir įkanda jam į blauzdą) Nes tokiame pasaulyje užgimę gyventojai būtų mums nesuvokiami ir reaguotų į viską natūraliai. Koks susitaikymas ar pasipriešinimas būtų įmanomas, jei nebūtų su kuo susitaikyti ir kam priešintis.

PIRMASIS PLIKIS. (Susigriebęs už kiaušų vartosi ant žemės ir stena) O kokio velnio priešintis ar susitaikyt?

ANTRASIS PLIKIS. (Išspjaudamas didelį mėsos gabalą) Nes be priešinimosi yra tik susitaikymas, o be susitaikymo yra vien priešinimasis.

TREČIASIS PLIKIS. (Rėkdamas) Buka dichotomija!

„Ir tikrai buka.“

„Sakyčiau nyčiška, bet plikiai nepaminėjo valingo kūrybos akto.“

„O kodėl?“

„O kas tada jiems liktų? Kūryba – tai jų arkliukas, apgailėtinas savęs sudievinimo koziris.“

„Nejau galima būti tokiems akliems.“

„O ką, nematai?“

***

Bjauriausia buvo tai, kad šalia nebuvo nieko, kas galėtų palaikyti tokią sunkią akimirką. Taip, Giedrė turėjo Gabiją, o Gabija turėjo Giedrę, tačiau prievarta suvestos draugės viena kitą menkai guodė. Gabija ilgėjosi Artūro, tikėjosi, kad šis išgelbės savo princesę ir uždarys į seną narvelį, ir nors degtinės turėjo užtektinai, niekad nežinojo kada ši pragaro mana pasibaigs. Buvo sunku tiesiog sėdėti ir tikėtis, kad tave kažkas išgelbės.

Kažkas rūpinosi merginomis, bet buvo nežinia, kas tai ir kodėl tai daro. Tas savaveiksmis pasaulio dosnumas buvo gąsdinantis, visą laiką neramino, kad tas kažkas kiekvieną akimirką gali nustoti davęs ir pradėti imti. Nors iš dviejų palūžusių draugių nebuvo ką atimti. Žinoma, merginoms trūko fantazijos. Jos turėjo stogą virš galvos, turėjo maisto ir alkoholio, turėjo savo kūnus, tad atimti galima buvo daug.

Giedrė, kaip ir Gabija, niekad nesusimąstydavo apie tai, kaip ir kodėl ji yra tuo, kuo yra. Nedažnai mąstė apie visą grandinę atsitiktinumų, kurie sukūrė šį pakenčiamą gyvenimą. Nors prieš visai šiai nesąmonei prasidedant dirbo ne patį geriausią darbą – buvo koronerė – turėjo išsilavinimą, nuolatinį užsiėmimą, jaunystę, sveikatą. Tokie žmonės retai susimąsto apie tai, kad už kelių metrų guli benamis, vartosi alkoholikas. Puolusiųjų akivaizdoje visad susiformuoja stereotipinė mintis: jie patys kalti, jie bevaliai, nevykėliai, parazitai. Retas žmogus, pasiekęs socialinio ir finansinio gyvenimo saugumą susiduria su invazine mintimi, kad jų gyvenimas ir jų patogus snaudulys tėra atsitiktinumas, kad tas alkoholikas tik kita šio atsitiktinumo pusė.

Gabija bent jau galėjo apsiginti tuo, kad gimė ribinėje šeimoje, tačiau Giedrė neturėjo net to. Bet panašumų tarp draugių buvo daugiau nei skirtumų. Jos abi nesuvokė kokios turėtų būti laimingos turėdamos tai, ką turi, kad noras skųstis susidariusia situacija tėra nesavarankiško, ramaus gyvenimo refleksas. Nuolat prižiūrimos merginos išsiugdė visišką bejėgystę, visišką apatiją, neveiksnumą, tai buvo kebli padėtis, kuri darėsi vis keblesnė su kiekviena diena.

Giedrė ir Gabija gyveno mažame butuke, kuriame atsidūrė po to, kai išėjo pro duris. Tai buvo maža, supelijusi, aptrupėjusi bendrabučio kišenė, kurioje net tualeto nebuvo, kuriame nebuvo nieko. Tik kelios lovos ir viena spinta. Kai atsidūrė čia, teturėjo savo pasus ir banko korteles. Sąskaitose buvo vieni skatikai, kurių užteko tik maistui ir pigiausiam alui. Giedrė iš pradžių negėrė, nes šlykštėjosi alkoholiu ir visais jį vartojančiais. Bet greit, neradusi nei savo pasiturinčios šeimos, nei savo darbo, nei diplomų, nei draugų ar socialinių garantijų, griebėsi butelio kaip gero saldaus močios papo, kurį čiulpė su drauge vienodu intensyvumu. Daugiau nebuvo ką daryti, žinoma, galima buvo pardavinėti kūną, tačiau sąvadautojų baimė tiesiog varė į neviltį. Dar blogiau buvo tai, kad gyventi teko ne tuščiame plote, o bendrabutyje, pilname alkoholikų, narkomanų, budulių, vagių ir šiaip smulkių banditėlių. Naktimis jos girdėdavo barnius, girdėdavo muštynes, tiesiog drebėjo nuo minties, kad šitie periferiniai demonai gali įlūžti į tą mažą plotelį pro popierines sienas. Visas siaubas, anksčiau aplenkiantis apatiškus gyvenimus, dabar buvo štabeliuojamas su kažkokia sadistiška precizija.

Merginos retai kur išeidavo, retai su kuo sveikinosi. Beveik visas bendravimas su kaimynais baigdavosi keistais pasiūlymais pasikrušti arba grasinimais padegti buto duris. Nebuvo aišku, kurie pasiūlymai ir grasinimai buvo rimti, o kurie išgalvoti. Greičiausiai vienu metu buvo ir tokie, ir tokie. Gal todėl į parduotuvę draugės beveik bėgdavo, į tualetą beveik nevaikščiodavo, o praustis beveik išvis pamiršo. Tokio rėžimo kankinami kūnai susidėvėjo, gražios figūros sudribo. Nuo fizionomijų dvelkė nešvaros tvaikas.

Bet tuo bėdos nesibaigė. Pajamos irgi nebuvo amžinos. Sąskaitos vis tirpo, kas mėnesį jose atsirasdavo vis mažiau pinigų. Kas kart išnykdavo po vieną eurą. Atrodytų nedaug, tačiau šie lašai po truputį kaupėsi. Greit nebeliko už ką gerti ir merginos praleisdavo dienas tiesiog kalbėdamos apie niekus, nes daugiau nebuvo apie ką kalbėti, ir gulėdavo susigūžusios, susikuitusios į savo skarmalus, kurie tapo antrąja oda. Paskutiniojo teismo diena artėjo.

Ir ta nelaukta diena neišvengiamai atėjo. Pinigai galutinai išseko, liko vos apgailėtinos nuotrupos. Gatvės naująsias gyventojas priėmė atšiauriai, kaip ir visus kitus savo gyvius. Naktimis atšaldavo, vakarais buvo baisu, tekdavo slėptis nuo paauglių ir kitų benamių. Viena paguoda, kad buvo vasara, tad nereikėjo rūpintis šlapimu dvokiančiomis striukėmis ir kandžių pilnais kailiniais, galima buvo išgyventi ir po atviru dangumi. Nieko daugiau neliko, tik klaidžioti gatvėmis ir dairytis aplink arba slėptis pakampiuose ir vaidinti negyvas.

Bet vis dažniau aplankydavo keistas jausmas, nesaugumas kažkur garavo. Draugės vis dažniau samprotavo apie baimę, ir po truputį priėjo prie išvados, kad aplinkybės, kuriose atsidūrė, ir į kurias dažniausiai įstumiami kiti panašūs žmonės, yra kažkas, ko neįmanoma kontroliuoti. Kad pats noras būti užtikrintam dėl to, kad rytoj patekės saulė, kildinamas iš universalios mirties baimės, kurią jaučia visi, visada ir visur, ir su ja telieka susitaikyti. Kai susitaikai, baimė neišnyksta, samprotavo gatvės išmintės, o išlieka tokia pat intensyvi, tačiau supratęs, ko bijai iš tiesų, nustoji aklai troškęs kontroliuoti viską ir visus, visas tas mažas smulkmenas, sprendimus, situacijas. Būdamas gyvas tu neturi jokio pasirinkimo nereaguoti, nejausti, nedaryti išvadų, būdamas gyvas tu esi surištas su nuolat jaučiama bejėgyste. Nuo gimimo akimirkos prarandi teisę daryti užtikrintas prielaidas savo ateities atžvilgiu.

Giedrė ir Gabija dar ilgai klajojo abejingomis ir atšiauriomis gatvėmis, paskendusios savo mintyse ir savo baimių analizėse, su kiekvieną kartą laisvesne sąmone žvelgdamos į pasaulį.

Po truputį mieste pradėjo nykti žmonės, vėliau ir pastatai, faktūros, formos. Greit du siluetai klaidžiojo beveik visiškoje tuštumoje, kurios net nepastebėdavo savo debatuose ir po truputį atsidavė palengva kažkur nešančiai gyvenimo srovei. Pasaulis nebuvo joms nieko skolingas, bet ir jos nebuvo nieko skolingos pasauliui. Neliko nieko, ką reikėtų įrodyti, neliko ko laukti, galų gale neliko ir baimės.

Narve sėdėjo beždžionė. Šiaip ne, ten sėdėjo Ervinas. Šiaip ne, jis buvo daug didesnis, nerangesnis ir bjauresnis nei beždžionė. Jame buvo per daug žmogiškumo. Gyvūnas, net bjaurus gyvūnas, gali būti pavadintas bjauriu, bet tokiu atveju dažniausiai apeliuojama į išvaizdą. Žmogaus bjaurumas ne visad būna fizinis bjaurumas, nors tenka pripažint, kad ir fiziškai beždžionžmogis buvo pasišlykštėtinas. Jo kojos buvo apskretusios sperma, o panosė apvarvėjusi snargliais, plaukuota subinė pasidengusi išmatų medalionais, nagai ilgi ir pajuodę, akys traiškanotos, ausys sklidinos sieros, kūnas pasidengęs purvo ir prakaito pluta, burna seilėta ir gliti.

Kodėl narve? Velniai žino, gal tai geriausiai atitiko jame sėdinčiojo charakterį, gal norint apsaugoti aplinkinius, gal tiesiog bandant pasityčiot. Ką padaras ten veikė? Nieko neveikė, tik bėgiojo ir iš savo organizmo spaudė visokio pobūdžio skysčius ir medžiagas, kartais pažongliruodavo fekalijom, kartais atsigerdavo savo šlapimo, bet dažniausiai masturbuodavosi. Jam patiko masturbacija, tai buvo linksmas ir daug malonumo suteikiantis užsiėmimas. Be to, kitaip savo aistros patenkint negalėjo, o to tikrai troško. Aplink nebuvo nė vienos vaginos, nė vienos šiknytės ar burnytės, nebuvo į ką įbrukti savo gyvenimo prasmės.

Nuo masturbacijos prasidėdavo kiekviena diena, vos pabudus laukdavo nauja erekcija, sėklos išsiliejimu prasidėdavo kiekvienas rytas. Po to sekdavo lengva pramankšta, tada pusryčiai, tuštinimasis, o tada vėl masturbacija. Po to galima buvo pasitreniruoti lakstant ir karstantis po narvą, o tada laukė dar truputis masturbacijos. Tada pietūs, pogulis, masturbacija, pavakariai, žaidimai su išange, masturbacija, vakarienė, niūniavimas, masturbacija ir pagaliau miegas. Ir taip diena iš dienos.

Gyvenimas buvo paprastas, jei ne vienas „bet“. Matote, Ervinas į savo išorinę menkybę žvelgė iš savo vidinės didybės perspektyvos. Nors viską, ką darė – tai bėgiojimas, valgymas, miegas ir masturbacija, jam atrodė, kad užsiima daug svarbesniais darbais. Kažkur vidiniuose proto archipelaguose Ernestas ir Vytautas dirbo, labai sunkiai dirbo.

Ernestas užsiėmė kūryba... Savotiškai. Kasdien savo įsivaizduojamuose socialiniuose tinklapiuose skelbė išminties kupinas citatas tokias kaip: „Kaip gera gražiai stebėti tai, kas yra tavo gyvenimo ramybės taisyklė, kuri tęsiasi kaip rūke paskendusi didi kalva, ir taip, būna, malonu pasidaro vidaus estetizmo pajautoje, nes norisi, kad būtų taip visada“, arba: „Ernestas is reading Steppenvolf“, arba: „Ernestas is reading Jois „Ūlys““. Žinoma, Ernestas nesuprato ką pats rašo, tuo labiau neskaitė savo nurodytų knygų, ne todėl, kad jos neegzistuotų, o todėl, kad jo skaitymo samprata gana radikaliai skyrėsi nuo to, ką paprastai priimta laikyti skaitymu. Ernestas slapta tikėjo, jog užtenka knygą paimti į rankas, kad galėtum teigti ją skaitęs, taip pat kaip tikėjo, kad užtenka sugalvoti vieną dialogą, kad galėtum teigti, jog rašai knygą. Tokia tad buvo kūryba. Vizija, kažkur pasimetusi menininko dvasiniame aklume buvo išties didinga. Ernestas kūrė romanus, nors jų net niekad neskaitė, kūrė simfonijas, nors negalėjo atskirti smuiko nuo violončelės, tapė, deja, tik snargliais ant sienos, bandė šokti, bet išsisuko kulkšnį, vaidino, kad vaidina – gana neįtikinamai. Tai buvo išties talentingo žmogaus darbas ir nors techniškai jis nieko nedarė, viduje jautė verčiantis kalnus. Tie kalnai buvo iliuziniai, bet atrodė kaip tikri. Tad kas gi galėjo ką nors prikišti?

Vytautas buvo sumažinta Ernesto kopija: jautė didybę, bet ta didybė neturėjo objekto. Ji buvo tuščia kaip naktinis nerimas, juntamas pabudus tamsoje. Vytas nežinojo ką gali, bet žinojo, kad gali tai labai gerai. Gal buvo filosofas? Greičiausiai, bet tai buvo kvailių profesija, per daug nepraktiškas užsiėmimas. Gal buvo mokslininkas? Bet tai buvo per daug griežta disciplina tokiam lakiam protui. Taip, mokslą (plačiąja prasme) Vytukas laikė disciplina. Gal tada menininkas kaip Ernestas? Per daug idealistiška. Tai kuo gi buvo? Štai čia ir klausimas.

Tad galime lengvai suprasti, iš kur gimė tas pasimetusios beždžionės masturbacinis cirkas, iš paprasčiausio prieštaringumo – Ervino viduje kovojo du pradai: apibrėžtumas ir neapibrėžtumas, o bendrasis daliklis buvo didybė.

Šiam priešpastatymui su bendruoju didybės dalikliu antrino antras priešpastatymas. Ernestas buvo seksualiai apibrėžtas, o Vytautas ne. Ernestas tikėjo savo seksualumo dieviškumu, Vytautas žinojo esąs seksualinis gigantas, bet nežinojo kaip tai išreikšti.

Situacija buvo išties kebli. Erviną draskė prieštaravimai, bet kartu tuos prieštaravimus jungė bendri didybės klijai. Gal dėl to simbiotinis organizmas ir buvo toks keistai pakvaišęs, toks pasimetęs ir chaotiškas. Šis nešventos sąjungos kūrinys buvo išties nepatenkintas savo buvimu, tačiau slapta juo mėgavosi. Žinoma, slaptumas buvo ginčytinas dalykas. Ervinas sėdėjo atvirame narve, bet jo niekas nestebėjo.

Laikas bėgo, o situacija nekito. Jai, iš esmės, buvo sunku kisti, nes puikiai žinantys ir nieko nežinantys žmonės neturi jokio kaitos troškimo. Kabliukas tame, kad jų žinojimas ir nežinojimas yra tas pat, nes žinojimas kyla iš nežinojimo ir vice versa. Tokio žinojimo ir nežinojimo žaismo pastūmėtas ir įvyko konfliktas. Tai buvo paprasčiausias nesutarimas, diskusija, priėjusi savo kritinį nesusipratimo laipsnį. Viena pusė įrodinėjo, kad apibrėžtumas, kitaip žinojimas, yra asmenybės šerdis, kita pusė įrodinėjo, kad neapibrėžtumas, kitaip nežinojimas, yra asmenybės šerdis. Kaip sakyta, čia problemos nėra. Bet ji atsiranda, kai abi pusės pradeda įrodinėti savo tiesą, ir paaiškėja, kad jų abiejų argumentai yra visiškai vienodi. Tokia situacija yra nemaloni tuo, kad įsisąmoninamas nuolatinis savęs neigimas, nes jei tavo argumentas kartu yra ir kontrargumentas, tenka pripažinti, kad nusišneki, o pripažinus, kad nusišneki, deja, pasijunti kiek kvailesnis. Taip laikinai suspenduojama didybė, o šios suspensijos sukurto vakuumo centre įvyksta skilimas. Taip, iš paprasčiausio savęs neigimo gimsta du vienodi objektai, kurie neturi jokios teisės egzistuoti atskirtyje, bet, deja, bendrabūvio išlaikyti irgi negali.

Kaip skilimas atrodo fiziškai? Jūs matėt, kaip dalinasi ląstelė? Ne, aš irgi nemačiau, kažkaip nuobodžiavau per biologijos pamokas. Bet modelį galima įsivaizduoti. Nukopijuota DNR pasidalija prasiskiriant branduoliui, keturios (įsivaizduojamos ir numanomos) mitochondrijos (turinčios skirtingą, nuosavą DNR) atsitiktinai pasiskirsto po susidariusias ląsteles, kartu su kitais atsitiktinai pasiskirsčiusiais transkripcijos faktoriais ir visu kitu molekuliniu briedu per daug sudėtingais pavadinimais. Ervinas išsitempia, suplyšta, Ernestas su Vytautu gauna po vieną koją ir vieną ranką, likusios vėliau priauga, lyg išspaustos iš kūno kaip spuogai. Taip gimstama arba atgimstama. Vėliau, žinoma, prasideda kova dėl geresnio narvo kampo. Nepasitenkinimas, gavęs galimybę kažką reikšti, vis labiau auga, kol narvo rėmai išsiplečia, padarydami vietos tolesniam ambicijų maršui.

Siverija sėdėjo apimta transo. Vos liko viena, vėl pajuto savo būsenos nenatūralumą. Aplink nebuvo beveik nieko, nors greičiau nebuvo nieko, kas būtų verta dėmesio, kas šokiruotų ar sugebėtų išjudinti iš šio kontempliatyvaus snaudulio. Vidinis akligatvis buvo gana akivaizdus, todėl manifestavosi išoriškai.

Mergina sėdėjo uždaro kiemo kampe. Neseniai pro šalį prabėgo Natalija su Anastasija, bet Siverija prie jų neprisijungė, net atvirkščiai, dar labiau susigūžė, beveik susiliejo su gelsva aptrupėjusia siena. Virš galvos nuolat švietė saulė, skraidė paukščiai, net pūtė lengvas vėjelis, tik iš kur jis atsirasdavo, nebuvo labai aišku, kiemas buvo labai siauras, o jį ribojantys pastatai labai aukšti. Tokiomis sąlygomis oras turėjo būti beveik nejudantis. Tačiau juslės fiksavo molekulių trintį, permatomos materijos judėjimą aplink, tą nenutrūkstantį būties vyksmą. Tai truputį erzino, nes rezonavo su visiška vidine stagnacija. Šiaip čia nebuvo nei karšta, nei šalta. Nebuvo drėgna ar sausa, nei lijo, nei spigino saulė. Pačiai Siverijai nesinorėjo nei gerti, nei valgyti, jos net miegas neėmė, o nemiga nevargino. Buvo keistas jausmas būti nuolat sąmoningai, nuolat budriai, nuolat mąstančiai apie savo vidinių elementų prieštaringą darną. Viskas čia buvo pritaikyta amžinajam snauduliui, tačiau nebūties zonos gyventoja niekaip nerado savo vietos. Fiziškai ji nejudėjo, kaip sakyta, beveik priaugo prie sienos kaip kokia kerpė, bet viduje judėjimas niekad nesustojo.

Sandra visad troško kažko neapibrėžto, visad ieškojo, niekad nebuvo patenkinta. Su laiku šie troškimai vis augo, vis plėtėsi, ir greit nesąmoningas nežinomo objekto troškimas tapo liguista savęs naikinimo manija. Iš čia kilo visas alkoholizmas, visa paleistuvystė – iš paprasčiausio noro daugiau nebūti ir iš slapto noro būti išgelbėtai. Visa savo esybe Sandra meldė, kad ją ištrauktų iš šio liūno, tačiau niekad neprisileisdavo nieko pakankamai arti, kad gelbėtojas (-a) sugebėtų ištiesti ranką ir ją pasiektų. Sandra save laikė neprijaukinamu gyvūnu, kuris trokšta patogiai gulėti ant šeimininko kelių ir būti glostomas, tačiau paniškai bijojo to siaubingo jausmo, to visa apimančio beviltiško atsidavimo kitam. Sandra bijojo mylėti. Nes meilės samprata buvo išsigimusi, tapo ideali, progresavo per šimtus nelaimių ir iširusių draugysčių į kažką neįmanomo, į kažką, ko buvo verta bijoti, ko niekad negalima prisileisti. Pati, žinoma, to nepastebėjo, bet visa savo esybe komunikavo būtent šią idėją – visa naikinančios meilės baimę. Ką daryti, buvo aišku kiekvieną akimirką, planas visad buvo prieš akis, bet štai veiksmai šiam planui visad prieštaravo, visad buvo neadekvatūs, neracionalūs ir chaotiški. Ji buvo pati save sabotuojanti karė, niekad neleidžianti sau laimėti.

Ieva, savo ruožtu, buvo visai kito pobūdžio kankinė. Ji leidosi kankinama. Bandė save įtikinti, jog tai jai patinka, jog tokia jos vieta, jog tai yra teisinga. Kodėl tai buvo teisinga, nebuvo aišku nei jai, nei kam nors kitam, tiesiog taip buvo. Ieva lengva ranka atsiduodavo bet kada ir bet kam, ne fiziškai kaip Sandra, bet dvasiškai. Ji buvo kaip šuva, kuris visus myli ir kurį už tai visi muša. Žinoma, jai nė trupučio nepatiko toks elgesys, tačiau ji uoliai laikėsi tokio kankinės vaidmens, nes bijojo, kad neišlįstų noras valdyti. Taip, Ievos valdingumas pasireikšdavo rūpesčiu. Tuo talentu numatyti tūkstančius detalių, prisitaikyti per sukastus dantis prie kiekvieno partnerio noro, beveik nudėvėti jį ar ją savo nuolankumu.

Vėlgi, toks elgesys pačiam žmogui retai būna aiškus. Mes retai sugebam surasti priežastis ar tikruosius savo motyvus, paslėptus po keistai mums įskiepytais imperatyvais. Gyvenimas keistai iškraipo potraukius, aistras, norus, juos paversdamas priešybėmis. Gyvenimas įstumia mus į kambarį tarp aktorių ir liepia atspėti kuri linija iš nupieštųjų ant sienos yra ilgesnė. Mes puikiai žinome tiesą, bet aktoriai įtikina mus pakeisti savo nuomonę, ir mes, tapę niveliuotais gyvenimo žaisliukais, aklai linkčiojame ir garbiname melą.

Siverijos viduje brėžėsi gražus kvadratas. Viename kampe buvo noras valdyti, kitame – noras būti valdomam. Šie du kampai buvo vienas priešais kitą ir tarp jų plytėjo juos jungianti įstrižainė. Kituose kampuose slėpėsi noras valdyti, paslėptas po noru būti valdomam, ir noras būti valdomam, paslėptas po noru valdyti.

Tai buvo tvirta psichikos figūra, tačiau žmogaus asmenybė nebuvo geometrijos rankose. Žmogaus viduje ne visad užteko pusiausvyros, ne visad užteko logikos, ne visad užteko tikslumo. Gyvenimas, deja, buvo procesas, jame statiškos figūros neegzistavo. Nuo gimimo iki mirties žmogus buvo pasmerktas nuolatos balansuoti ant skustuvo ašmenų, kritimas į bet kurią pusę buvo nepageidaujamas ir labai pavojingas kelias, o pats balansavimas ant aštraus ir siauro paviršiaus reikalavo milžiniškų valios pastangų. Tokia natūrali ekvilibristika visad atimdavo daug jėgų. Kuo idealesnis buvo vidinės harmonijos modelis, tuo daugiau pastangų reikėjo skirti norint išlaikyti trapią pusiausvyrą.

Iš Siverijos buvo atimtas visas pridėtinis būties svoris, jai nereikėjo nieko, ji galėjo plūduriuoti savo burbule apsaugota nuo materijos darganos. Toks apgaulingai išlaisvinantis vakuumas pavergė protą ir įsakė rūpintis vidinio kvadrato tramdymu, neleisti šiam vidiniam objektui virsti rombu ar trapecija, neleisti subyrėti kraštinėm, neleisti kampam virsti spygliais, kurie lengvai pradurtų rimties burbulą ir vėl grąžintų į neadekvatumų kupiną realybę. Šio „idealumo“, šio „tobulumo“, matematinio tikslumo buvo per daug. Šis darbas buvo per daug sunkus, per daug įpareigojantis, per daug plėšantis iš vidaus. Buvo sunku paleisti tai, ką turi, bet kito kelio nebuvo, reikėjo atsisveikinti su tobulumu, idealumu ir viskuo, kas nėra tinkama žmogiškai patirčiai.

Kaip ir kiekvienas procesas, šis pasidavimas, šis buvusių idealų apleidimas įvyko laipsniškai, atslinko po truputį, išsireikalavo sau vietos ir suardė prieštaringą harmoniją. Kadangi abstraktumo lygis šioje jungtyje buvo gana aukštas, išlikti (gerai tai ar blogai, dar ne laikas spręsti) buvo leista tik vienai pusei. Tai buvo paprasčiausias atsitiktinumas, klasikinis 50/50. Matematinis pasaulis, kūręs harmoniją, dabar ruošėsi pareikalauti savojo mokesčio.

Sandra paniro, įsiliejo į nebūties tamsą, o Ieva liko. Kodėl? Nežinia. Matematinė idealybė retai klausia kodėl mirė žmogus, jis arba miršta, arba išgyvena, jis vis dar vienetas, arba jau tapo nuliu. Kažkam reikėjo likti vienetu, todėl kažkas juo liko, ir atgavęs išorinį veiksnumą atsistojo ir nuėjo link eilinių vedančių į priekį durų. Kažkam reikėjo tapti nuliu, todėl kažkas juo tapo, ir pasklidęs tarp visatos atomų tapo didžiųjų virsmų žaisliuku.

3.3x3.2

Viskas nyko, tirpo, lydėsi, maišėsi. Įvykiai vis greičiau vijo vienas kitą, galvosūkiai darėsi vis sudėtingesni. Gatvės byrėjo po kojomis, pastatai smigo į bedugnes ir išlįsdavo kitose vietose. Kiekvienas žingsnis, kiekvienas žvilgsnis kūrė ir naikino. Pėda stodavo ant tuštumos ir po savimi sukurdavo pilką seno asfalto paviršių, žvilgsnis taškydavo potėpius tamsoje, kurdamas ore kabančius langus ir rūke plūduriuojančias oranžines miesto šviesas. Beveik neliko kur pailsėti, kur sustoti, Anastasija su Natalija be atokvėpio bėgo jau dvidešimt keturias valandas ir buvo pervargusios. Antžmogiškas poreikių menkumas joms nebuvo suteiktas, jų kova buvo ne vidinė, veikiau išorinė. Buvo beprasmiška skaičiuoti laiką, nes viskas Čia kito greičiau nei buvo įprasta. Naktis keitė dieną kas keturias valandas, arba kas penkiasdešimt šešias, arba kas tris minutes. Merginos nežinojo, kiek išties laiko klajojo be maisto ir miego, jos tik numanė, kad nuo paskutinio viešbučio buvo praėjusi para.

Iš kažkur vis atsirasdavo jėgų. Nors nuovargis buvo visaapimantis, visad atsirasdavo antrasis kvėpavimas. Jis bangomis užplūsdavo organizmą apgaulinga galia ir vėl nuslūgdavo palikdamas kūną kentėti ir viltis. Kartais net kilo pavojingų minčių, kad galima išvis nesustoti, kad galima taip ir gyventi nuo nuovargio iki staigaus jėgų atgavimo, o tada vėl grįžti. Taip, tai būtų suveikę. Tokiame kančios rate galima suktis amžinai, tik niekas neturi begalinės valios, kad jame išsilaikytų ilgiau nei kelias paras.

Draugės jau artėjo prie rekordinės ribos, prie visiško praregėjimo, prie nuolatinio sadomazochizmo internalizacijos. Tačiau prisiimti kasdienę kančią joms sutrukdė. Kas? Nežinia, gal tas, kuriam jų pagailo, kažkas, kas dar nebuvo pasirengęs paaukoti savo avinėlių ugniai. Visi juk turi gauti galimybę sugriebti vilties šiaudą.

Viltis šiuo atveju fiziškai manifestavosi neįprastai apibrėžtu pastatu. Tai buvo nedidelis namukas, išdygęs tarp dviejų nuolat nykstančio miesto sienų. Jis stovėjo kiek atokiau, lyg nišoje, lyg pastatytas lentynoje, apgaubtas tirštesnės tamsos ir į visas puses spjaudantis muziką. Nataliją šis objektas sudomino tuo, kad iš jo sklido ne kas kita, o Philip‘o Glass‘o metamorfozės. „Koks baras leidžia Glass‘o pianino solo kūrinius“, – susimąstė ji ir timptelėjo savo draugę už rankovės.

Vos žengus arčiau pastatas įgavo dar daugiau charakteristikų: įsižiebė langai, pasirodė aptrupėjusi eksterjero apdaila, pakvipo skrudintomis bulvytėmis, o virš ryškiai raudonų durų įsižiebė neoninis ženklas, kuris skelbė: „Prieblandos baras“. Vos Anastasija perskaitė šį užrašą, aplink barą pasklido tiršta migla, taip namui suteikdama vos ne pasakiškų štrichų. Balti garai mirguliavo ir putojo keistomis arabeskomis ir Natalijai akimirką pasirodė, kad ji apsivartojusi grybų, kurių tikrai žinojo nevalgiusi.

Artėjant muzika garsėjo, kvapai intensyvėjo, toks natūralumas teikė pasitikėjimo. Amžinybę praleidus tirpstančioje visatoje stabilumas pradėjo vilioti kaip masalas. Prarasti nebuvo ko, tad merginos judriu žingsniu prisiartino prie durų ir staigiai jas truktelėjo.

Už baro stovėjo vaikinas, iš veido kiek naivokas, bet toli gražu ne bjaurus. Jis visiškai nepasimetė pamatęs viešnias ir nusišypsojo, bet nieko nesakė.

– Gal turi išgert? – paklausė Natalija, net nepasisveikinusi.

– Čia juk baras, – dar plačiau nusišypsojęs pasakė prieblandos baro barmenas.

– Man jis nepatinka, – savo draugei sušnibždėjo Anastasija.

– Ko norėtumėt? – paklausė vaikinas, lėtais ir tingiais judesiais valantis kvadratinę viskio taurę.

– Viskio, škotiško, – greit atsakė Natalija.

– O man burbono, – vis dar stovėdama prie durų pasakė Anastasija.

Situacija buvo neįprasta, žmonių šioje mišrainėje jos jau seniai nematė. Jie virto šešėliais daug anksčiau nei pradėjo lydytis miestas, tad barmeno fiziškumas joms kėlė kiek nemalonius jausmus. Be to, šis vyrukas kalbėjo. Kitų žmonių kalbos bėglės jau seniai negirdėjo, o vaikino sodrus baritonas skambėjo labai maloniai ir raminančiai, lyg norėtų užburti.

– Ar paneles tenkins Johnnie Walker ir Jim Beam? – pasidomėjo barmenas, nusisukdamas link lentynos su alkoholiniais gėrimais. – Pasirinkimas čia nedidelis, tad atsiprašau dėl gėrimų paprastumo.

Natalija su Anastasija nieko neatsakė, bet suviliotos poilsio ir alkoholio, kurio negėrė jau senokai, lėtai nužingsniavo link baro.

Barmenas ištraukė butelius ir pripylęs taures iki trečdalio tūrio pastatė ant baro. Butelius pasiliko šalimais. Nepasiūlė nei ledo, nei nieko užkąst.

– Gal ledo turi?– atžagariai paklausė Natalija.

– Turiu, bet neduosiu. Viskis geriamas atšaldytas, o ledas tik praskiestų jo skonį ir sugadintų, tad nepykit, nes darau jums paslaugą, – barmenas dar kart nusišypsojo ir pats išsitraukė sklidiną taurę.

– Klientas visad teisus, – išreiškė nepasitenkinimą Anastasija.

– Niekai, klientas teisus, jei žino, ką sako, o šiaip jis dažniausiai klysta, tad jo ne visad verta klausytis, – barmenas gurkštelėjo viskio ir pažvelgė tiesiai į Anastasijos iškirptę.

– Aš nemokėsiu, jei neatneši man ledo, – buvo akivaizdu, jog ji tik bando pratęsti pokalbį, pats reikalavimas tokiomis aplinkybėmis skambėjo tiesiog absurdiškai.

– Ar jūsų kas prašė mokėt? – paklausė įžūlusis barmenas.

– Gal turi ko nors valgomo? – Natalija staigiai nutraukė užsimezgusį kalbinį žaidimą.

– Meniu ant sienos, – barmenas mostelėjo ranka link juodos lentos, ant kurios buvo surašytas meniu.

– Norėčiau mėsainio su bulvytėm, – beveik negalvodama ištarė Natalija.

– Ir man, – greit prisidėjo Anastasija.

– Teks palūkėti, – pasakė vaikinas, gurkštelėjo dar viskio ir nuėjo į numanomą virtuvę.

Merginos liko vienos, todėl atsipalaidavo ir pradėjo intensyviau gurkšnoti savo gėrimus. Barmenas akivaizdžiai neskubėjo, nes maisto teko palūkėti. Jis išėjo iš virtuvės kažkaip nerangiai, bet greit atgavęs vidinę pusiausvyrą patiekė maistą ir toliau spoksojo į grakščias merginų formas, gurkšnodamas iš savo aprasojusios taurės.

– Ką geri?– pilna burna paklausė Natalija, nė trupučio nesusigėsdama dėl savo netakto.

– Jameson, – ramiai atsakė barmenas ir pripildė ištuštėjusias merginų taures.

– A, – abejingai ištarė klaususioji ir toliau kirto savo mėsainį.

Maistas buvo išties skanus. Prisikimšusios pilvus merginos pasijuto mieguistos, tam įtakos turėjo ir ramūs pianino garsai, lengvai banguojantys nedidelėje baro patalpoje.

– Tai kaip jūs čia patekot? – staiga paklausė barmenas, sugrąžindamas lengvą nerimą.

– Ilga istorija, o ir mes tos istorijos beveik neatsimenam, – ieškodama cigarečių atsakė Natalija.

– Keistas tavo baro pavadinimas, – norėdama pakeisti temą ištarė Anastasija, jai nesinorėjo nieko sakyti apie save šiam įtartinam tipui.

– Mano? – kiek nustebo apgavikas, – tai kad jis ne mano.

– Na, gal jis ir nepriklauso tau, jei čia išvis gali kam nors kas nors priklausyti, bet tu juk čia dirbi, – gana apspangusiu balsu ištarė Natalija.

– Aš čia nedirbu, tiesą pasakius, aš čia patekau vos kelios minutės prieš įžengiant jums, – ištarė keliauninkas ir įsipylė dar viskio.

Kai išėjo iš sandėlio ir pasijuto išsilaisvinęs iš svetimos sąmonės pančių, Vania gana naiviai nusprendė, kad jo gyvenimas pasikeis. Jis tikėjosi, kad pasaulis pakis, kad taps suvaldomas. Juk Jovitai pasaulis buvo sumodeliuotas beveik asmeniškai, pritaikytas prie jos poreikių, o gal parinktas atsitiktinai, bet jis buvo išskirtinis, nekasdieniškas, kitoks. Vaniai seniai norėjosi ištrūkti iš brutaliai neadekvačios realybės, nuo visų tų keistai bjaurių garsų, nuo visos visuomenės architektūros. Gewoferheit – įmestis, štai kas kankino smegenų vingius. Siaubingas supratimas, kad gimei, kaip pasakytų Cioran‘as, atsidūrei realybėje, kurioje esi įkalintas, priverstas kentėti visus plyšusius batraiščius, kaip būtų pridėjęs Bukowski. Šimtai žmonių, daug intelektualesnių nei Vania, buvo seniai supratę, kad gyvenimas yra kažkas, kas ištinka, kur patekęs nelabai turi išeičių, esi įkalintas savo juslių ir pasaulio atsitiktinumų. Čia negali nieko kontroliuoti, negali niekur pabėgti, esi tarp kitų kalinių, net neturi teisės skųstis, nes tavo asmeninis tragizmas yra paprasčiausiai trivialus, bereikšmis, menkas, beveik neįžiūrimas. Tu klaidžioji po savo miestą kaip skruzdėlė, niekam nereikalingas ir paliktas, apleidęs gimdą tu esi stumdomas, mėtomas, vėtomas, lyg šapelis jūroje, kuo daugiau muistaisi, tuo žiauriau tave talžo abejingumo bangos, kuo daugiau apie tai galvoji, tuo labiau suvoki savo menkumą. Tave pagavo, pričiupo, ne todėl, kad tu išskirtinis, kažkuo pavojingas ar naudingas, o todėl, kad tai ir yra buvimas žmogumi.

Kaip manot, ką daro žmogus, puikiai suvokęs savo kankinystę, kai jam pasiūloma vizija, galimybė ištrūkti, šansas pabėgti? Jis, žinoma, nė nemirkteli, iškart įšoka į prisišvartavusį Bosch‘o durnių laivą ir atsistojęs prie šturvalo neria į audringiausią visatos centrą. Štai ir Vania, nusprendęs, kad gyvenimas pasikeitė, kad pasaulis pagaliau pradėjo keistis ir jam, iškart šoko į atlapus pirmam sutiktajam ir bandė jį primušti. Tokiu antisocialiu elgesiu jis norėjo simboliškai spjauti į metaforinį visuomenės snukį ir stebėti kaip jo sugėdinta mina varva Vanios valios sukurtas pasišlykštėjimo produktas.

Žinoma, visatos taisyklės buvo ne jos žaislo naudai. Už visuomenės rimties sutrikdymą pažeidėją uždarė į areštinę, retai vesdavo išsimyžt, porą kartų užvožė už triukšmo kėlimą ir galų gale paleido kaip eilinį, niekam nerūpėjusį chuliganėlį. O kitą dieną vėl teko eiti į darbą, vėl nešioti lentas, vakare vėl sėdėti smirdančiame troleibuse, vėl gerti degtinę stebint pornografiją, vėl svajoti apie moteris, kurių niekad taip ir neatsiras jo gyvenime.

Revoliucija baigėsi visišku pralaimėjimu. Laikui bėgant tapo nelabai aišku ar transcendentinė patirtis, išgyventa taip vaizdžiai, išties vyko. Gal tai buvo tik sapnas, gal alkoholinė psichozė? Kas ten žino, banalus gyvenimo tempas greit užglaisto ekstraordinarius įvykius, paversdamas juos pramanu. Taip ir Vania vaikščiojo savo liūdno, triukšmingo ir niekuo neišsiskiriančio miesto gatvėmis, toliau spjaudė ant sienų ir toliau grimzdo į kasdienės realybės tuštumą. Nieko nevyko, visiškai nieko nevyko. Nors aplinka buvo prisodrinta fundamentalių pokyčių, vienintelis įmanomas stebėtojas to nepastebėdavo, niekas nepastebėdavo, tai neturėjo reikšmės, tai buvo ta pati nuvalkiota būties mechanika, kuri veikė pagal savo ezoterinius ar mokslinius principus ir išliko visiškai nepastebima egzistencinio siaubo apimtai akiai.

Greit nebeliko ko laukti, viltys galutinai sudužo, gyvenimas galutinai iškrušo smegenis. Jaunystė pasitraukė, idealizmas nuvyto, niekas nebeteikė malonumo. Jei Vania gėrė, tai gėrė mechaniškai, jei smaukėsi – smaukėsi mechaniškai, jei ėjo į darbą – ėjo mechaniškai. Jis plūduriavo savo mažame burbule, atskirtame vakuumo. Tai ir buvo ta išskirtinė patirtis, naujas pasaulis, išsvajotoji žemė – Vanios stebuklų šalimi tapo depresija. Greit gyvenimas redukavosi iki amebos lygio, nors kūnas judėjo, reagavo, tačiau vidinis sielos sraigtas jau seniai nebesisuko, buvo miręs. Žmogus virto lavonu, vaikščiojo, kalbėjo, net juokėsi, bet buvo lavonas, idealiai funkcionalus, BVP kuriantis sociumo sraigtelis, pavaldi skruzdėlė, reabilituotas beprotis, išlaipintas iš savo fantazijos laivo.

Tokios būsenos lavonas ėjo eiline, eilinio urbanizuoto landšafto gatve. Kojos vedė kaip Senekos likimas ir Vania su mielu noru sekė paskui. Priėjo prie stotelės, palaukė autobuso, šiam atvažiavus neįlipo, trumpai pastovėjo ir nuėjo toliau. Pėdino ištrupėjusiu šaligatviu, žvalgėsi į surūdijusias tvoras ir korozijos suėstus angarus. Aplink skalijo sarginiai šunys, ūžė automobilių varikliai, kažkas kažkur rėkė, šiureno nupiepusių medžių lapai. Pastatas po pastato – vien skarda ir senų trobesių sutrešusi mediena, tikras šiuolaikinis menas, tikra laikmečio dvasia, įamžinta skersą dėjusioje materijoje. Skarda, skarda, medis, skarda, skarda, medis, medis, skarda. Slapti binariniai kodai, įamžinantys nieko nereiškiančias žinutes nieko nereiškiančiu būdu. Skarda, skarda, alkoholikų, prostitučių ir narkomanų baras... Prieblandos baras. Toks vaizdas net išspaudė cinišką šypseną. Senekos kojos toliau uoliai vilkosi, ranka pakilo be menkiausios minties prošvaistės. Truktelėjimas, žingsnis.

– Kur buvai? – pasigirdo moteriškas balsas, sklindantis iš baro tamsos.

– Kaip visad, darbe, – mašinraščiu atkartojo dirbtiniu virtęs baritonas.

– Kokiam dar darbe? – pasigirdo kitos moters balsas.

– Tame, kuriame kasdien būnu, įpilk geriau išgert, – jo balse vis vilnijo ta pati nykuma.

– OK, – neprieštaravo barmenė, o gal barmenės.

Dirbtinė šikna atsisėdo ant medžio imitacijos, prieš akis išdygo stiklas rudo skysčio.

– Ką tu čia man įpylei? – Vanios vidus susiraukė.

– Jameson, – lyg niekur nieko atsakė tas pats balsas.

– Įpilk degtinės, šito airiško šūdo aš negersiu, – pasakė bundantis balsas ir susimąstė, kodėl atsisako geresnio gėrimo ir prašo prastesnio.

– Jeez, na ir nuotaikų šuoliai – vėl nuvilnijo garso banga.

– Velniop, palik tą viskį, gal ne toks jis ir brangus, – kažkur mirusio balso gelmėse atsibudo gyvybės galimybė.

– Tai apsispręsk po velnių, viskis ar degtinė? – prieš akis išniro dilema.

– Palik viskį ir įpilk degtinės, – pasigirdo nesuprasto pokyčio kompromisas.

– OK, – vėl laukė greitas garsinis štrichas.

– Gal yra ko paėst?– atgimstančiojo lūpose skambėjo jam neįprastas klausimas, baruose jis niekad nevalgė.

– Meniu... Ant... Sienos, – balsas trukčiojo lyg duodamas sau laiko susimąstyti.

– Kur? – Vania net nepakėlė akių nuo tuštėjančio stiklo.

– Tu tikrai nieko neatsimeni? – pasigirdo nuostaba.

– Ko neatsimenu? – paklausė abejingumas.

– Kai buvai čia, kai mes kalbėjomės, dalinomės nuotykiais, kaip kokie žvejai Nantaketo knaipėje, – aplink sklido kažkokios nesąmonės.

– Tu gal mane kokiu nariku laikai ar eiliniu šitoje skylėje besilakančiu bepročiu? – Vania pakėlė akis.

– Tu juk Vania, tiesa? – paklausė Natalija.

– Na... Taip...– nutęsė pasimetęs balsas, pamatęs netipinį vaizdą.

– Čia juk mes, Anastasija ir Natalija, – ištarė merginos.

– Ką tu turi omenyje sakydamas, kad pasaulis yra netobulas, o jis turėtų būti? – paklausė Natalija jausdama, kad Vania, atėjęs iš normalaus pasaulio ir nematęs to, iš kurio atkeliavo jos, elgiasi kaip išlepęs vaikas.

– Netobulas – neidealus, neišbaigtas arba sukurtas ydingai. Žinoma, pasaulis yra toks, koks yra, čia nieko neprikiši, tik žmogus jam gali suteikti kokybines charakteristikas. Išties, mes kitaip jo ir nesuvokiam, tik per savo jusles, tad ir vertinti galime tik iš savo perspektyvos. Nors aš nuklydau, turiu omenyje ne fizinį pasaulį, o mūsų asmeninę egzistencinę būsena esant jame. Ši būsena apima skalę nuo prasmės stygiaus iki paprastų buitinių kančių. Pavyzdžiui, eini ir netyčia mažuoju savo pėdos piršteliu užkabini stalo koją. Žinoma, pajunti didelį skausmą ir t.t. Kodėl tai atsitiko? Nes stalas – tai materijos gabalas, kaip ir žmogaus koja – ta pati materija. Ir visa, kas įvyko, tai paprasčiausias susidūrimas. Paklauskime kiek kitaip. O kodėl aš atsitrenkiau į tą stalą, kodėl mano koja tiesiog nepraėjo kiaurai? Kodėl nepraėjo kiaurai mes jau atsakėme, bet tada kodėl aš noriu, kad to nebūtų ir tuo labiau, kokius jausmas man sukelia supratimas, kad aš noriu, jog to daikto ten nebūtų, ar kad per tą daiktą mano koja būtų perėjus kiaurai, bet nieko su tuo negaliu padaryti. Tas paprastas, fizikinis dviejų objektų susidūrimas man kelia emocinę kančią, o kartu kelia pasišlykštėjimą egzistencija. Aš negaliu pakęsti, kad iš visų įmanomų pasaulių, kurie realiai įmanomi ar tik spekuliatyvūs, atsidūriau būtent tame, kuriame taip lengva susimušti mažąjį pirštelį. Jei mes priimame, kad pasaulis yra toks, nes jis toks yra, tai mes neatsakome į klausimą: kodėl jis toks, koks yra ir kodėl aš noriu, kad jis toks nebūtų? Galima aiškintis iki smulkmenų, iki atomų, kvantų ir Higso bozonų, bet vis vien galutinis atsakymas liks tas pats. O kodėl atsirado Higso bozonai, kodėl fotonas, atsitrenkęs į elektroną, perduoda jam savo energiją, kodėl elektronas, ją priėmęs ir grįždamas į savo ankstesnį energetinį būvį, spinduliuoja bangas, kitaip dar vadinamas radiacija. Ir išvis, kodėl viskas sudaryta iš tokių dalelių, o ne kitokių, kodėl jos turi tokius santykius ir tokius ryšius, o ne kitokius. Aš nesu žinovas, bet turiu nuojautą, kad čia kažkas nešvaraus pakasta, kad mūsų visata su visais jos fundamentaliais principais yra tokia pat atsitiktinai neišvengiama, kaip ir mano mažojo pirštelio susidūrimas su stalo koja. Kartais atrodo, kad viskas taip ir sukurta, kad nieko iki galo nebūtų galima sužinoti, kad kuo giliau kasi, tuo daugiau klausimų atrandi, o jei nebegali kasti, tai ir sustoji stagnatyvioje nežinojimo būsenoje. Tokiu atveju, tarp veikimo, ieškojimo ir neveikimo jokio skirtumo nebelieka. Galų gale, norisi padaryti išvadą, kad visapusiškai pasaulis yra tiesiog nepabaigtas arba sukurtas kaip nors ydingai, lyg Dievas būtų tingėjęs, o gal ne tingėjęs, bet sukūręs šūdiną pasaulį ir vėliau slėpęs savo klaidas, o vėliau pavargęs ir tiesiog nusispjovęs ir palikęs šitą jovalą tokiame chaose, kuriame jį randame mes, – Vania atsiduso ir išgėrė didelį gurkšnį alaus.

– Ir tu apie tokius dalykus samprotauji sandėlyje kraudamas lentas? – su lengva pašaipa ir nuostaba paklausė Anastasija.

– Dažniausiai.

– O tau neatrodo, kad tavo taip vadinamas netobulas ar prastai sukurtas pasaulis yra ne toks ir blogas, kad potencialiai galėjo būti ir prastesni pasauliai. Tu, mąstydamas apie tavosios realybės neadekvatumą, implicitiškai reikalauji geresnio kūrinio, reikalauji noro grįžti į rojaus sodą. Ir ar tau neatrodo, kad rojaus sodas, kurį tu įsivaizduoji per esamojo pasaulio neigimą, yra sukurtas religija persunktos kultūros, kurios terpėje gyveni, o pati sodo idėja gali būti kilusi iš paprasčiausio noro grįžti į motinos gimdą – saugią, idealią vietą? – Natalija pradėjo reikšti savo suplanuotą nepasitenkinimą.

– Taip, žinoma, aš noriu grįžti į motinos gimdą, čia, dabar, visad norėjau, visur. Ir pats šis noras bet kokiomis aplinkybėmis yra neadekvatus. Vėl galima grįžti prie klausimo: o kodėl aš turiu ilgėtis motinos gimdos, kodėl aš turiu savo pirmąsias gyvenimo akimirkas praleisti ten? Žinoma, atsakymas vėl paprastas: evoliucija, atsitiktinumas, chemija, fizika, didysis sprogimas ir vėl grįžti prie to pačio klausimo: o kodėl būtent taip, o ne kitaip? Blogiau visad gali būti, bet žinojimas, kad gali būti blogiau, neturi būti priežastis tenkintis tuo, kas yra dabar, – sandėlio demagogas įsipylė dar alaus iš bedugnio baro krano.

– Taip, bet priimkime prielaidą, kad tu gavai galimybę persikelti į geresnį, pagal tavo asmeninę nuomonę, pasaulį, ar su laiku nepradėtum jam justi tokio paties šleikštulio? – Natalija irgi gurkštelėjo alaus ir žvilgtelėjo į vis girtėjančią Anastasiją, kuri nekalbėdama vis sparčiau gėrė, nes neturėjo kuo užsiimti.

– Greičiausiai, – atsakė pašnekovas. – Nors, manau, gana ilgai jausčiau pasitenkinimo kupiną šoką, bet vėliau surasčiau prie ko prikibt.

– Vadinas bet kuris pasaulis, kuriame tu atsidurtum, tau su laiku taptų per prastas, – Natalija ruošėsi pasijusti maloniai, nes jautė, kad tuoj laimės diskusiją.

– Taip, bet tai tik dar vienas akmuo į protiškai atsilikusio Dievo daržą. Kokia netobula turi būti būtis, kad sugebėtų stimuliuoti tobulumo pajautą, beveik intuityvią ir tokią neužmirštamai patrauklią, bet kartu leistų įsisąmoninti, kad tas trokštamas idealumas yra niekad nepasiekiamas, net jei būtum visagalis. Juk jei žmogui suteiktum visagalybę, jis vis vien būtų užstrigęs savo sąmonės ribose, o iš jų jis nematytų tobulumo, nesugebėtų sukurti idealių, jį pranokstančių dalykų. Tokia dovana būtų tikra bausmė. Gal mes ir esame tokie, kokie esame, nes mus sukūrusi jėga pati iš savęs yra tokia pat ydinga ir nesugebanti suvokti tobulumo, kuri sugeba tik krapštinėti idealumo sąvoką kaip kokį šašą, galutinai jos nesuvokdama. Mūsų Dievas – paprasčiausias impotentas.

Natalijai nepatiko tai, ką ji išgirdo, jai išvis nepatiko girdėti žodį Dievas, nes jis per daug priminė senas bobutes ir priverstines komunijas. Tuo labiau girdėti vyrą taip abejingai vartojantį žodį „impotentas“. Visa ši diskusija baigėsi tuo, kuo ir prasidėjo. Viena pusė skelbė nepasitenkinimą ir paslėptą susitaikymą, kita – nuosaikumą ir kovą. Visą šį cirką reikėjo nutraukti ir kuo greičiau.

– Reikia eiti, – pasakė Natalija.

– Kur? – paklausė Anastasija.

– Ten, kur išves šios durys, – Natalija parodė į vieninteles duris. Anastasija žagtelėjo ir nė kiek nesusigėdo.

Niekas nesipriešino. Visi trise atsistojo ir patraukė link durų. Pirmasis žygiavo Vania, jis atidarė duris ir greit išėjo. Merginos paskutinę akimirką apsisuko ir nusprendusios pasiimti dar alkoholio užriko užsidarančioms durims: „Mes tuoj!“.

Jos išeis ir apsižvalgiusios pastebės, kad atsidūrė pramoninio rajono gatvelėje, apšniaukštoje ir tokioje detalioje, kad net neatkreips dėmesio, jog jų pašnekovas išnyko.

Vania, savo ruožtu, išeis į apirusį, miglos graužiamą miestą. Klajos juo, labai žmogiškai ieškos prasmės ir pabaigoje įšoks į bedugnę, kurioje ir ras savo idealų, neegzistuojantį niekio pasaulį. Sfera praris savo grobį, visata susitrauks ir virs tašku, viskas pasibaigs, bent jau jam.

***

Tupi tupikas, stebi stebikas.

„Trys plikiai sėdi aplink apvalų stalą sudėję ant jo rankas ir spardo vienas kitam blauzdas bandydami vaidinti, jog skausmo nejaučia.“

„O gal jie skausmo išties nejaučia?“

„Gal.“

„Tad gali būt, kad jie skausmą jaučia ir nejaučia vienu ir tuo pat metu.“

„Kodėl ir ne, jei tu juos stebi ir manai, kad jie skausmo nejaučia, o aš stebiu ir manau, kad jie skausmą jaučia, mūsų bendroje plikių skausmo interpretacijoje jie skausmą jaučia ir nejaučia vienu ir tuo pat metu.“

PIRMASIS PLIKIS. (Šypsodamasis labai plačia nenatūralia šypsena) Kažkaip lokalizavai savo siužetą.

ANTRASIS PLIKIS. (Tvodamas pirmajam per blauzdą) Ir kas iš to. Viskas gyvenime kartais privalo pasiimti šiokią tokią pertrauką.

TREČIASIS PLIKIS. (Trenkdamas antrajam) Ir ta pabaiga, kam tokie išvedžiojimai? Jei tave užpiso personažas ar tiesiog nesugebi su juo susitvarkyt, taip tiesiog ir sakyk. Prieš ką teisinies? Kam tie „subtilumai“?

ANTRASIS. (Spirdamas trečiajam iš visų jėgų) O gal aš neatsisakau personažo, gal tiesiog leidžiu jam pailsėti. Kas ten žino, kur jis eina ir ką jis veikia po to, kai atsisveikina su mano mintimis.

PIRMASIS PLIKIS. (Krapštinėdamas stalo paviršių, o tada staiga tvodamas trečiajam) Viskas turi sustoti, sakai. Kas pasakė, kad turi?

ANTRASIS PLIKIS. (Žiūrėdamas tiesiai pirmajam į akis staiga spiria trečiajam) Aš pasakiau.

TREČIASIS. (Trindamasis blauzdą) Ir tikrai, gal to pakanka.

PIRMASIS PLIKIS. (Nusišnirpšdamas ant stalo) Geležinė bliat logika.

„Tai plikiai vis dėlto jaučia skausmą.“

„Arba vaidina, kad jį jaučia. Iš kur mums žinot.“

***

Tai buvo ideali vieta. Subjektyviai ideali. Tikrai netinkama gyvenimui ar maloniam pasivaikščiojimui, bet ideali tam, ką darė Kęstas. Tai buvo senas apgriuvęs pastatas, buvusi pieninė, stovinti viduryje skurdžios laukymės. Kažkada tai buvo nedidelis miestelis, o dabar laukymė, žinoma, tai primenantys ženklai buvo beveik išnykę. Šen bei ten mėtėsi plytgaliai, kyšojo samanom apaugę basliai ir buvusių baldų konstrukcijos, tačiau pačių pastatų ar įprastų interjero formų buvo seniai nebelikę. Visą praeitį, kurią galėjai pajusti beveik intuityviai, slėpė krūmokšniai ir sugulusi žolė. Kažkas sulygino šią vietą, kažkas, kas nekentė šešėlių. Paliko ją intensyvioje saulės kaitroje, kuri degino ir džiovino. Senas pieno miltelių fabrikas šiame peizaže kyšojo kaip Dresdeno katedra, išlikusi per paprasčiausią atsitiktinumą. Vėlgi, informacija, jog tai pieno miltelių fabrikas, buvo gana miglota, tai buvo justi. Kaip galima buvo justi ir šalia stovintį dvarą, jo buvusi didybė buvo matyti fiziškai, pasireiškė raudonų plytgalių krūva ir senu neveikiančiu fontanu, pilnu plastmasinių butelių, cigarečių pakelių bei įvairiausių užkandžių pakuočių.

Kęstui čia patiko, kaip bebūtų, tai buvo jo namai. Beveik sunykę namai, bet namai. Aštuoniolika metų – būtent tiek laiko buvo praleista šiame uždarame pasaulyje. Šiaip jam visad patiko ši plytų krūva, nors, kai čia gyveno, Kęstui viskas atrodė visai kitaip. Gimtoji provincija buvo tik dar vienas tipinis sovietmečio industrinės ekspansijos produktas. Dar vienas blokinių namų prigrūstas, kreivagrindis ir kreivasienis miestelis, pilnas užlopytų kelių ir mažų kioskelių, kuriuose rytais susirenka džentelmenai drebančiom rankom, pilnas pustuščių barų, prie kurių įėjimo trinasi daugiau žmonių, nei jame sėdi. Miestelis, kuriame į snukį gali gauti už žvilgsnį, o eidamas pasivaikščioti miškelyje surasti dvidešimt besikrušančių paauglių. Tai tikrai buvo nieko neišsiskiriantis užkampis. Žinoma, Kęstui tai buvo abejingi aplinkos faktai, paaugliai miškuose jam buvo net naudingi. Tačiau čia visi vienas kitą pažinojo, čia nebuvo paslapčių, čia egzistavo visas paskalų tinklas, visa milžiniška PR mašina, maitinama pasivaikščioti išėjusių merginų, parke besitrinančių paauglių ir kiemuose sėdinčių bobučių. Čia eidamas gatve nuolat sveikinaisi, o pravažiuojantys automobiliai visad mirksėjo žibintais, už jų stiklų nuolat mojavo rankos. Tokioje vietoje sunku daryti tai, ką labiausiai mėgo Meistras.

Pačiam Kęstui, kaip sakyta, vieta daug sentimentų nekėlė nei tada, nei dabar. Jam nerūpėjo kur dingo žmonės, nerūpėjo kodėl viskas sugriuvę, kodėl vis dar stovi pieno miltelių fabrikas. Kodėl galvoje atsiranda mintys, kurioms ten ne vieta. Šiaip Kęstas mažai ką jautė, dažniausiai emocijos apsiribodavo malonumu ir įniršiu. Kai nejausdavo malonumo, apimdavo įniršio priepuoliai, kuriems egzistavo senas ir daug kartų patikrintas sprendimas. Tai jis suprato dar būdamas septynerių, tada ir pradėjo vogti peilius iš virtuvės stalčių, tikėdamasis naktį užmušti mamytę ir tėvelį, tačiau tėveliai buvo daug didesni nei jis, todėl jų liesti neapsimokėjo, bent kol kas. Tokia situacija kėlė įniršį, kurį teko malšinti žudant kaimynų kates, benamius šunis ir viską, kas pasitaikydavo po ranka. Mažai kam rūpėjo kur dingsta niekam nereikalingi gyvūnai, kai kurie kaimynai slapčia net prisipažindavo, kad jie visai patenkinti, jog dingo visad erzinęs šunėkas, kėlęs tik rūpesčius ir deginęs tokį brangų laiką. Pirmą kartą tokią žudymo panegiriką Kęstas išgirdo iš savo motinos draugės – kaimynės. Tai buvo žavi jauna mamytė, kuri nuolat traukė lytiškai, vadinasi, kėlė frustraciją, o kartu ir įniršį. Kęstas ją išprievartavo būdamas keturiolikos. Pagavo vaikščiojančią tame pačiame miške ir pakišęs peilį po kaklu liepė rengtis. Vėliau grasino užmušiąs jos sūnų, nors išties mažą vištgaidį gindavo. Kęstas mokėjo susukti žmogui protą, be to, turėjo išskirtinį talentą atskirti vilkus nuo avių. Kaimynė buvo avis, ja buvo lengva manipuliuoti, vieną dieną tapti tironu, kitą rūpintis beviltišku sūneliu. Šis dionisiškas veidų keitimo žaidimas teikė daug daugiau malonumo nei pats prievartavimas, kaimynė greit pati skėtė kojas, o be desperacijos, akivaizdžios kančios ir pažeminimo visad dingdavo stimulas, su juo ir erekcija.

Apskritai kaimynė buvo išimtis. Dažniausiai Kęsto aukomis tapdavo vaikų namų gyventojos, kurios gyveno šalia dvaro ir spirito fabriko, savo bjauriame, pilkame blokiniame name-mokykloje, vietoje, šalia kurios nuolat sukosi prabangūs automobiliai ir turtingi pilvoti diedai, ieškantys jaunesnės pizės. Jas Kęstas visad tempdavo į pieninės vidurius ir ten prievartaudavo, dauguma aukų vėliau tapdavo prostitutėmis, kurias prievartautojas-princas dažnai gindavo, už ką gaudavo pinigų. Tai buvo tokios pat avys. Vieną dieną jas smaugi, o kitą dieną eini su Molotovo kokteiliu kišenėje deginti nemokių klientų automobilių. Atslenki naktį, išdauži stiklą ir pabėgi. Kitą naktį praduri padangas. Jei vyriokas nesusipranta – parašai laišką. Jei vulgarus šūdžius ir po to nepasitaiso, sudegini automobilį, paskerdi storo pisuoklio žmonos kiauksinčią kišeninę žiurkę ir pakabini ant durų. Tie ištižėliai visad melavo savo žmonoms, jog tai biznio reikalai, nors patys išdegę akis bėgo mokėti skolų. Niekas niekad nesuprato, kad juos terorizuoja vos šešiolikos sulaukęs vaikiščias. Taip, Kęstas jautėsi kaip slaptas didvyris, nors pats prievartavo ir išnaudojo merginas, vėliau visad joms padėdavo, ypač po to, kai avelės nusibosdavo, kai nuo jų nebesistodavo.

Taip pieninėje Kęstas išprievartavo daug merginų, bet užmušė tik vieną, savo pirmąją. Gal dėl to tai buvo ypatinga vieta, savotiškas šventorius. Nors namo grįždavo retai, pasitaikius progai visad aplankydavo šį aukurą, visad prieidavo prie nedidelio, lietaus vandens suformuoto baseinėlio, kuriame visad pilna atliekų: surūdijusių strypų, betono nuolaužų, šiukšlių. Čia stovėdamas jis praleido daug laiko, tiesiog rūkydavo ir galvodavo apie tą didelį kraujo antplūdį, kuris kvaitino, kai į duobę įstūmė savo pirmąją avį. Ji atėjo noriai, dulkintis sutiko valingai. Žinoma, tokiu būdu Kęstui niekad nesistojo, todėl apimtas įniršio jis nustūmė merginą į apačią, ši susižeidė koją ir pradėjo rėkti. Tada vanduo jau buvo pakilęs, ir jis visad su didžiausiu sakralumu prisiminė kaip vanduo nusidažė raudona spalva, kaip palengva geležtė sulindo merginai į pilvą. Auka sukliko dar garsiau. Iš pradžių peilis nenorėjo smigti, priešinosi, bet tada kažkas plyšo ir geležtė taip maloniai įslydo į avelės vidurius. Kūnas pats kvietė aštrų objektą vidun, pats prašėsi pjaustomas ir darkomas. Kęstas badė ją, kol nebegirdėjo nieko, liko visiškoje tyloje. Tada perpjovė gerklę ir nutempė kūną į apsemtą rūsį. Kraujas paliko gražų pėdsaką vandenyje, bet greit spalva pakito, susitraukė ir įsimaišė į bendrą purvo paletę. Tai buvo išties nuostabus reginys, Kęstas dar ilgai sėdėjo tuščiame pastate tiesiog tyliai mąstydamas apie didybę, kurią matė. Po šio įvykio nekalbėjo gal mėnesį, tiesiog neturėjo ką pasakyti, niekas nebuvo verta apmąstymo ar minčių artikuliavimo, jį buvo apkerėjusi mirtis – akimirka, kai nuo vieno rankos mosto pasikeičia viskas. Tai buvo didžiausios kontrolės, didžiausios galios, pasiekiamos per kito pažeminimą, aktas. Gaila, kad tokių aukštumų niekad nebepavyko pasiekti, nes pirmas kartas, deja, buvo pats maloniausias. Su laiku žudymas tapo rūkymu: užsitraukęs dūmą Kęstas jautė malonumą, bet tai nebuvo nieko ypatingo, jaunatvės malonumas virto pilka kasdienybe.

Prieš ateinant Kęstui, Ernestas su Vytautu tiesiog stovėjo narve ir dairėsi aplinkui po visišką tuštumą. Žinoma, ji nebuvo tokia jau tuščia. Viską gaubė balta spalva, be to, narvas stovėjo ant kažko stabilaus, ką iš įpročio galima buvo pavadinti grindimis. O iš to galima padaryti išvadą, kad patalpa ar erdvė, kurioje buvo kaliniai, priklausė nuo klasikinės Niutono mechanikos principų.

Nė vienas iš stovinčiųjų nežinojo ko imtis, todėl ir slankiojo po narvą kaip pasimetę vaikai, tylėdami, nukabinę galvas. Jie net nekalbėjo vienas su kitu, neaptarė sintezės patirties, nebandė suprasti atsiskyrimo priežasties, nors ši informacija buvo pasiekiama paprasčiausio noro pagalba. Visos priežastys ir pasekmės buvo juose, bet nė vienam neatėjo į galvą pasitelkti introspekciją ir pasidomėti. Nė vieno niekad nekamavo smalsumas, todėl jie visad gyveno aiškiuose pasauliuose, aiškiuose siužetuose. Tai buvo aklumas, tačiau ne fizinis, o dvasinis. Toks gyvenimo pobūdis buvo dažnas reginys, beveik visuotinis. Žmonės tai vadino normaliu gyvenimu, padoriu gyvenimu, kasdieniu gyvenimu, šis abejingumas buvo populiarus, todėl ir gajai išplitęs kaip koks sosnovskio barštis. Niekas nei norėjo, nei kam reikėjo situaciją keisti, viskas buvo taip, kaip ir turi būti. Dauguma nusprendė, dauguma pritarė, ir jei esi daugumos pusėje, nors ir žygiuoji į pralaimėjimą, visad slepiesi už pergalės iliuzijos.

Taip ir Ernis su Vycka vaikščiojo po narvą praradę koordinates. Nebuvo jokios kultūriškai įskiepytos patirties, nurodančios ką reikėtų daryti tokiomis aplinkybėmis. Televizijoje ar interneto socialiniuose tinklapiuose niekas niekad nekalbėjo apie tokius suspenduotos erdvės narvus, kabančius velniai žino kur ir reiškiančius velniai žino ką. Geriausias pasirinkimas buvo nieko neveikimas, šia veikla „kailiniai“ ir užsiėmė, vis laukdami transcendentinės komandos, Dievo piršto bakstelėjimo.

Šis bakstelėjimas atėjo su keistu noru pasikuisti kišenėse. Abu tą ir padarė. Ten rado po juodą kauliuką. Suradus kauliuką intuicija vėl prabilo, ji įsakė: „Meskit kauliukus ir suskaičiuokit taškus. Tas, kuris surinks didesnį kiekį akių, laimės“. Komanda buvo keista, tačiau tai buvo daugiau nei tyla, tai buvo nurodymas, įsakymas, patarimas, kuris buvo priimtas kaip originali pergalingo individo mintis.

Likimo priešai netarę nė žodžio nuėjo link narvo vidurio, išsitraukė po kauliuką ir metė. Nieko neįvyko. Kauliukai susimaišė, ir dabar net nebuvo aišku kuris kauliukas kieno. Teko sugalvoti kažką naujo, bet originalių minčių šiuose niveliuotuose protuose negalėjo būti. Teko vėl įsikišti pašaliniam balsui: „Meskit du kauliukus iš karto, pirma vienas, o po to kitas“. Patarimas buvo geras, tačiau nebuvo aišku, kuris turėtų mesti pirmas. Abu jie buvo vyrai, abu save laikė alfa patinais, kad ir kaip absurdiškai tai skambėtų. Nė vienas nenorėjo nusileisti, tad ir vėl viskas sustojo. Balsas, šįkart kiek piktesnis, vėl tarė: „Po velnių, meskit pagal abėcėlę, tegu tas, kieno vardo pirmoji raidė yra arčiau abėcėlės pradžios, meta pirmasis“. Vėlgi, patarimas buvo geras, tačiau netrukus abu hominidai pradėjo galvoti apie savo vardus ir bandyti bergždžiai prisiminti abėcėlės tvarką. Balsas neišsikentė: „Bliat, debilai, tegul pirmas meta Ernestas“. Ir tikrai, pirmam reikėjo mesti Ernestui. Išgirdus aiškumo kupiną žinutę dviem žmogbeždžionėm net veidai nušvito, pagaliau viskas tapo skaidru ir paprasta, pagaliau nebereikėjo sukti galvos, pagaliau sprendimas buvo priimtas už juos, pagaliau buvo išvengta atsakomybės. Ernestas pagriebė kauliukus ir švystelėjo. Iškrito du vienetai ir iš Ernesto burnos iškarto pasibėrė erudicijos perlai:

– Snake eyes, – ištarė jis, net nesusimąstydamas, kad išmetė mažiausią įmanomą akių skaičių.

Kauliukus pagriebė šerbetas, švystelėjo. Iškrito du šešetai. Ernestas vėl prasižiojo, bandydamas pasidalinti išmintimi:

– Šestiorkė, – su šypsena iššnypštė jis, ir su nuostaba pamatė, kad Vytautas išnyko.

– Nugalėjau, – užriko pralaimėjusysis.

– Ir man taip atrodo, – kažkur iš baltumos išniro siluetas.

– Kas tu toks? – paklausė Ernestas.

– Aš Kęstas, – atsakė artėjantis vyriškis.

– Tu žinai kur mes esam? – paklausė narvo gyventojas.

– Ne, bet aš žinau, kur mes būsim, – atsakė keistai besišypsantis pašnekovas.

– Kur? – paklausė Ernestas.

– Pieno miltelių fabrike, – atsakė Kęstas.

– Iš kur žinai?

– Nes aš iš ten atėjau, išlaužiau duris ir atsiradau čia.

Ir tikrai, už nepažįstamojo nugaros buvo matyti durys, vedančios į apleisto pastato vidurius.

– Gal gali mane išleisti? – paklausė Ernestas.

– Žinoma.

– Aš tik nelabai žinau, kaip šitas daiktas atsidaro.

– Tai gi va, vyriai, – pirštu į vyrius parodė Kęstas.

– Ir tikrai, kaip aš anksčiau nepastebėjau?

– Gal prieš tai jų ir nebuvo.

– Kaip taip?

– Nebuvo būtinybės jiems egzistuoti.

Ernestas pastūmė ant vyrių kabančias grotas ir narvas atsidarė. Jis greit išėjo ir nuskubėjo prie tarpduryje stovinčio Kęsto. Kai pamatė, kad jo auka ištrūko iš narvo, Kęstas atsitraukė ir palūkėjo, jam nebuvo kur skubėti.

– Dėkui, žmogau, kad atėjai manęs ištraukt.

– Nėra už ką.

Greit į buvusio kalinio veidą pažiro keisti milteliai, Ernestas įkvėpė jų ir apsvaigo.

– Geras...– nutęsė avis. – Ką tu man padarei?

– Apsvaiginau.

– Kaip gerai taško... Kas čia? – vebleno Ernestas.

– Velnio kvėpavimas – specialus narkotikas, žmogų paverčiantis paklusniu vergu. Papūti miltelių į veidą ir žmogus tampa paklusnus kaip šuva.

– Ir ką tu su manim darysi?

– Pamatysi. Sek paskui.

Kęstas išvedė Ernestą į gana erdvų angarą, kurio centre buvo ganėtinai gilus baseinas, o gal įgriuvęs rūsys, pilnas purvino vandens. Šalia gulėjo dvi nedidelės valtelės, kurių bortuose ir pirmagalyje buvo pusapvalės formos išpjovos.

– Nusirenk nuogai, – pasakė įsakmus balsas.

Ernestas nusijuokė ir pradėjo rengtis trindamas savo kūną, beveik degdamas geismu.

– Išsitrink savo genitalijas, veidą ir šiknaskylę, – vėl įsakė Kęstas, paduodamas lipnų gelsvą skystį.

Apsvaigusi marionetė vėl pakluso.

– Kas čia? – sugebėjo išstenėti Ernestas.

– Medus, – pasigirdo saldus atsakymas. – Dabar gulkis, – balsas vėl sugriežtėjo.

Ir avis atsigulė. Kojas, rankas ir kaklą intuityviai padėjo ant išpjautų pusapskritimių ir pažvelgė į dangų, kuris buvo matyti pro įgriuvusias pastato lubas. Kol auka skendo valios nebuvimo malonumuose, Kęstas uždėjo antrąją valtelę ant viršaus ir pradėjo veržti ją medvaržčiais.

– Aš kaip vėžlys, – nusijuokė Ernestas.

Pašnekovas nieko neatsakė, tik toliau uoliai darbavosi, kol valtelės buvo tvirtai suveržtos ir Ernestas negalėjo pajudėti.

– O dabar išsižiok.

Burna prasivėrė ir į gerklę įlindo ilgas vamzdelis. Ernestą sutampė vėmimo refleksas, tačiau vemti nebuvo kuo.

– Aš į tave pilu medaus ir pieno mišinį, nuo jo tu pradėsi triesti, o apsišikęs pritrauksi daug musių ir kitų mašalų, kurie ant tavęs dės savo kiaušinius, tu būsi ėdamas gyvas, kol nudvėsi nuo sepsio.

– Gherhai, – teatsakė gargaliuojanti mėsa.

Pripildęs Ernestą medaus ir pieno mišinio, Kęstas išstūmė valtelę ir užsirūkė, stebėdamas kaip jo auka plūduriuoja purvino vandens paviršiuje vis dar apsvaigusi ir abejinga. Ritualas buvo baigtas.

Išlipusi pro langą Ieva nustebo pamačiusi, kad kiemas, kuriame ji tupėjo, tebuvo keturios plonos sienos, paprasčiausias skeletas, likęs iš kadaise didelio pastato, kuris sugebėjo laikytis, nes griuvo labai keista maniera – iš periferijos, link centro. Aukštas kiemo sienas palaikė kitos išlikusios pastato dalys, tarnavusios kaip kontraforsai. Nors viskas buvo sudūlėję, sutrūniję ir apaugę samanomis, pati konstrukcija neatrodė tokia jau trapi. Išties vaizdas kėlė savotišką didybės pajautą. Tik nelabai aišku, kas kėlė šią emociją: pats buvusio pastato dydis ar faktas, kad ši milžiniška konstrukcija buvo sugriauta. Aplinkinių sienų likučiai, palaikantys kiemo stačiakampį, sudarė keistas arkas iš staktų, išsidėsčiusių viena virš kitos. Kai kuriose net liko senos durys. Vienos buvo nudažytos balta, kitos žalia, o trečios mėlyna spalvomis. Viskas aplink buvo apaugę žolėmis, krūmais ir nedideliais medeliais, kurie kažkaip sugebėjo užkopti net ant pačio pastato viršaus. Šis gamtos įsikišimas dar labiau sustiprino konstrukciją, surišdamas ją savo šaknimis, lapais ir šakomis. Tai buvo puiki nykstančios civilizacijos ir gamtos sintezė, vaizdas, kurį svajoja pamatyti kiekvienas save gerbiantis anarchistas.

Žinoma, Ieva nebuvo anarchistė, net atvirkščiai, labai vertino tvarką. Jai nepatiko šis yrimas, ši dūlėjanti aplinka. Viskas čia buvo purvina, grubu, svetima. Po nykstantį pasaulį sunku vaikščioti, sunku neužsikabinti už kokios šakos ar senos vinies. Mieste užaugusiam žmogui tokia aplinka kėlė frustraciją, būtent todėl Ieva ieškojo būdo greičiau iš čia ištrūkti. Ji greit nulipo nuo pastato griaučių ir patraukė tolyn, tačiau viskas, ką matė, buvo panašūs griaučiai ir krūvos plytų. Viskas čia priminė apie žmogaus galimybių ribas, apie tai, kad visa civilizacija yra tokia pat trapi kaip ir šios skiediniu sulipdytos plytos. Čia net nebeliko individualumo atplaišų. Niekur nesimėtė jokie daiktai, nesivoliojo jokie vadovėliai ar šiaip knygos – neatsirado nieko, kas galėjo šiai vietai suteikti daugiau tragizmo. Kažkuria prasme viskas čia buvo nužmoginta, tebuvo likęs tik šešėlis, lengvas prisiminimas apie tai, kad kažkada gatvėmis važinėjo automobiliai, o pro kontaforsines durų arkas vaikščiojo žmonės.

Ir tai tęsėsi kilometrais, gal dešimtimis, kur Ieva bepažiūrėjo, visur buvo matyti tik tos pačios plytų ir betono kalvos. Horizonte švietė tik keli aukštesni iškilimai, tad natūralu, kad būtent ten ir nešė kojos. Eiti nebuvo karšta, nestigo vandens, nebuvo ir alkio ar noro miegoti. Gal todėl ir nuotaika buvo dalinai pakylėta. Nors aplinka toli gražu nežavėjo, teko pripažinti, kad galėjo būti daug blogiau.

Žingsnis po žingsnio Ieva pasiekė tiltą, nedidelį, tokį pat apžėlusį kaip ir viskas aplink. Po juo čiurleno upelis. Kairėje vanduo tekėjo beveik lygiu paviršiumi, prisišliejęs prie didelio pastatų komplekso, kuris per stebuklą sugebėjo išlikti. Dešinėje pusėje upelis įtekėjo į daubą ir jos grubiu reljefu skynėsi kelią, aplenkdamas keistą geležinių stulpų sankaupą. Ieva greit suprato, kad tai buvusio prūdo aikštelė. Kadaise visa dauba buvo pilna vandens, bet dabar viskas buvo grįžę į natūralią gamtos tvarką.

Greit tiltas liko už nugaros ir prieš akis išniro apgriuvęs pastatas. Nebuvo nieko kito, tik apeiti jo teritoriją ieškant atsakymų, kurie, atrodė, šioje situacijoje paprasčiausiai neįmanomi. Ieva ėjo atsargiai, mažais žingsniais judėjo palei ilgą sieną, nusitęsusią išilgai sutrupėjusio kelio. Eidama į priekį vis geriau matė prieš akis išnyrančio dvaro siluetą ir kartu girdėjo keistą garsą, sklindantį iš šalimais stovinčio apgriuvusio pastato. Kontūrai ryškėjo, o su jais garsėjo riksmai. Taip, tai buvo Ernestas, Ieva atpažino šį balsą. Ernestas rėkė taip garsiai, lyg jo kūną būtų draskę į gabalus. Ievai norėjosi padėti, jai juk visad norėjosi padėti. Tačiau šįkart kažkur viduje atsirado mintis, kad padėdama jam turės prisiimti tą nepakeliamą kančią. Tokia mintis viliojo, kita vertus, darėsi gana aišku, kad abu jie čia pateko tokiu pat būdu, kad visa tai tik atsitiktinumas. Tad kokia prasmė keistis vaidmenimis, kokia prasmė reikalauti kažko kito, juk visi visad turi visas įmanomas potencialias būtis ir tik vieną aktualią. Ieva žinojo, kad eis į dvarą, žinojo, kad nepadės Ernestui, tai buvo jos kelias, jai paskirtas įvykių ir charakteristikų rinkinys. Ieva žinojo, kad dėl šio sprendimo, nors tai nebuvo sprendimas, apims didelė savigraužos banga, ir ji pirmą kartą gyvenime prisiėmė atsakomybę tą savigraužą iškęsti.

Viešnia vis ėjo. Savo riksmų aide Ernestas girdėjo tolstančią gelbėtoją. Jis degė milžiniška neapykanta, pradėjo rėkti, kaltinti, reikalauti, tvirtinti. Jis nesuprato kodėl jam paskirta ši bausmė. NE, bausmės jis nepripažino, tai negalėjo vykti. Kaip jam galėjo tekti tokia lemtis, kodėl turi kentėti šią kančią? Tai buvo absurdas, neteisybė. Ieva turėjo užimti jo vietą, nes tai buvo logiška. Taip turėjo būti, bet nebuvo. Kaip, kodėl, už ką? Klausimai vis ritosi atsimušdami į visišką tylą, iš kurios išnirdavo milžiniško skausmo sukelta agonija. Mažas laivelis vis plūduriavo, o jame įkalintas žmogus vis rėkė. Iš pradžių rėkė iš baimės, tada iš pasišlykštėjimo, vėliau iš skausmo, iš pasipiktinimo, nenoro suprasti, nusivylimo. Pasaulis apleido savo kūrinį, tad ko vertas tas pasaulis? Už ką jame tiek skausmo? Bet svarbiausia, už ką tą skausmą turi kęsti jis? Iš visų galimų žmonių, iš visų niekam nerūpinčių afrikiečių, azijiečių ir pietų amerikiečių jis, turtingos šeimos narys, turi tai kęsti? Tai buvo neteisybė, fundamentalus būties blogis. Tai buvo visatos kerštas, Dievo neapykanta. Tai buvo planas, sukurtas būtent jam, sugalvotas, sustyguotas ir įgyvendintas su tokia brutalia jėga, kad pažemintų ir sunaikintų išskirtinę didybę, kuria buvo Ernestas.

Jam nepadėjo... Kaip galėjo jam nepadėti? Kaip galėjo jį nuskriausti? Tokios patirtys nebuvo dažnos, nesugebėjo persismelkti pro kietą Ernesto būties kiautą. Jis visą gyvenimą buvo saugomas visuomeninių ir finansinių privilegijų, visad buvo prižiūrimas ir gelbėjamas. Pro rankas praslysdavo prievartavimai, luošinimai ir kitas įvairiapusis smurtas. O dabar, šioje valtelėje, gulint po spiginančia saule, jaučiant kaip kūną ėda musių lervos, Ernestas nežinojo ko griebtis. Jau seniai savo vidiniam demonui buvo pardavęs motiną, tėvą, sesę, senelę – visus, buvo pardavęs visą žmoniją, kad tik išvengtų šio skausmo. Ernesto galvoje skambėjo: „AŠ AŠ AŠ > jie jie jie“. Šis mintinis epizodas vis sukosi ratu, nuolat kontrastuodamas su išorine bejėgyste, taip ir nesukurdamas paprasčiausios išvados, kad už viso, kas vyksta, jokios prasmės paprasčiausiai nėra, kad jo kančia nieko nereiškia, taip pat kaip ir didybė, kad visa tai – tik eilinis kauliuko metimas.

***

Kaip apačioje, taip ir viršuje.

„Stovi trys plikiai ir mindo vieni kitų pėdas.“

„O kodėl jie pliki?“

„Nupliko.“

PIRMASIS PLIKIS. (Pakeldamas koją ir stipriai trinktelėdamas antrajam per pėdą) Labai jau neįtikimi tie tavo kauliukų metimai. Tikimybė, kad iškris du vienetai, o po to du šešetai, yra nykstamai maža.

ANTRASIS PLIKIS. (Nerodydamas jokių skausmo ženklų ir žiūrėdamas į aplink tvyrantį niekį) Nesvarbu kokia maža tikimybė, ji vis vien yra.

TREČIASIS PLIKIS. (Pakeldamas koją ir laikydamas ją iškėlęs) Tam juk ir kuriamos fikcijos, kad aktualizuotų tai, kas realiame pasaulyje beveik neįmanoma. (Trenkia pirmajam)

PIRMASIS PLIKIS. (Trenkdamas atsakomąjį smūgį trečiajam) Tai jau priklauso nuo užsibrėžtų tikslų.

ANTRASIS PLIKIS. (Trenkdamas pirmajam) Taip, o mūsų užsibrėžtų tikslų rėmuose tokios aktualizacijos kaip tik tinka.

PIRMASIS PLIKIS. (Pašokdamas ir abiem kojomis nusileisdamas pirmajam ir trečiajam ant pėdų) Ir kokie tie mūsų užsibrėžti tikslai?

„Ir tikrai, kokie tie tikslai?“

„Nežinau, gal jokių?“

„Plikiai išnyksta.“

„Tai kad ne, vis dar yra.“

***

Buvo girdėti tik paskutinės raidės: „ius“, jos kaip aidas sklido chaotiškų minčių drumzlėse. Balsės skambėjo grėsmingai, o priebalsė tik tyliai šnypštė, lyg tolstanti gyvatė, kuri rangosi po apkvaitusio proto labirintus ieškodama išėjimo. Ir stojo tyla, rami, supanti, migdanti, minkšta, jauki. Tyla sukūrė tamsą, o ši, nepaklusdama, o gal atvirkščiai, tęsdama prasidėjusio proceso vyksmą, pradėjo po truputį šviesėti lyg juoda kava, besipildanti pieno iš kažkokio slapto, akimi neregimo šaltinio. Spalva vis intensyvėjo, vis judėjo į priekį, vis peržengdavo begalybėje išdėstytas ribas, nuolat keisdama savo kategorijas. Kadangi viskas prasidėjo nuo visiškos tamsos, visi šie perėjimai truko amžius, ar bent jau taip atrodė; jie palengva, neskubėdami atliko savo neišvengiamą metamorfozę pasimetusio stebėtojo akivaizdoje. Ir staiga, lyg netikėtai susikūrus visatai, lyg būties truktelėtai, Gretai šovė mintis: „Aš juk esu užsimerkus gana šviesiame kambaryje“. Tik tiek, tik šių kelių žodžių, šios nedidelės frazės, paskendusios simbolių bedugnėje, užteko tam, kad sąmonė išnirtų iš nebūties kerų ir grįžtų į jutiminio pasaulio būtį.

Atsirado garsai, miesto ūžesys sukūrė erdvę, laikrodžio tiksėjimas sukūrė laiką. Pasaulis pildėsi detalėmis, pradėdamas nuo svarbiausių elementų. Pasigirdo žingsniai, lapų šiugždesys, išryškėjo kažkur lauke vaikštančių žmonių balsai, pravažiavo keli automobiliai ir netoliese, už plonos gipso kartono sienos, kažkas ištėškė milžinišką šūdą tiesiai į prasivėrusius alkano klozeto nasrus, kartu su palengvėjimu atsidusdamas. Romantika išnyko, Greta atsimerkė.

Prieš akis išniro keistas kambarys. Šalia tolimosios sienos stovėjo kėdės ir kabojo vieniša, ne savo vietoje atsiradusi kriauklė. Prie sienos iš dešinės buvo durys ir rašomasis stalas. Kairėje esanti siena puošėsi langais, atveriančiais į medžių ir bjaurių blokinių namų peizažą. Po jais stovėjo keli šviesiai rudos spalvos foteliai, jie buvo tušti. Tokie pat foteliai stovėjo ir prie sienos, prie kurios sėdėjo pati Greta. Iš viso jų buvo šeši. Tarpuose stovėjo lempos, kurios plieskė visu pajėgumu, todėl kambaryje buvo gana šviesu.

Buvo ir gana jauku, todėl nesinorėjo judėti, Greta su malonumu ilsėjosi ir slapta džiaugėsi, kad pavyko pabėgti iš praeitos realybės. Šįkart ji nieko nepamiršo, net prisiminė kas buvo anksčiau, prisiminė apie orgiją, apie apačioje rastus žmones, net apie Loretą, kuri dingo taip seniai. Draugei net nebuvo suteiktas šansas pasipriešinti, kovoti už savo gyvybę, Loreta buvo ištrinta be jokio naratyvo. Greta, kita vertus, vis dar buvo čia, ir po truputį pradėjo suprasti, kad tai, kas vyksta, vyksta ne dėl kokių nors slaptų priežasčių ar taisyklių, o todėl, kad tiesiog vyksta. Kas žino, gal tai, kas atrodė kaip tolesnis kelias, asmeninio pasaulio konstitucija, Loretai buvo ta pati tuštuma, gal jos draugė dabar gyvena savo paraleliniame pasaulyje, ir gal net mąsto tai, ką masto jos išnykusi draugė? Kad Greta išliktų, Loreta turėjo išnykti. Gal jos – Gretos nebuvimas, jai – Loretai, ir atvirkščiai, jos – Loretos nebuvimas, jai – Gretai, ir yra ta bendra, abi merginas jungianti gija, ta paslėpta, viską persmelkianti riba, kuri atskiria dvi neatskiriamas puses.

Tokius apmąstymus nutraukė dar vienas pirstelėjimas. Kaip išnyko romantika, taip išnyko ir transcendencija. Kasdienis pasaulis turėjo tą keistą įprotį šikti ant sakralių momentų. Greta to nekentė, kol buvo realiame pasaulyje, ir nekentė to dar labiau, kai suprato, kad pateko į fiktyvųjį, nes į abu pasaulius bjaurastis prasiskverbdavo su tokiu pačiu lengvumu. Nereikia stebėtis, kad ji neiškentė ir nusprendė eiti, kad ir kur tas ėjimas nuvestų. Ką tik atsiradęs kūnas atsistojo, nužygiavo link durų ir jas atidarė.

Už jų stovėjo kažkur matytas vaikinas, storas ir dvokiantis prastai nušluostyta subine. Tapo gana akivaizdu, kad už sienos, už tikrosios transcendencijos, jos mintyse kuriamą rezignacijos harmoniją kuitė būtent šis padaras. Greta pažvelgė jam į akis su visu susikaupusiu pykčiu ir stumtelėjusi tą bjaurybę į šoną, nes šis savanoriškai nesitraukė, nužygiavo koridoriumi.

Tai buvo paprasčiausia ligoninė, ar kažkas panašaus į ligoninę. Visur aplink stovėjo suolai, iš abiejų pusių stūksojo durų staktų įdubimai, aplink mindžikavo ir sėdinėjo žmonės: jauni, seni, vos gimę ir tuoj mirsiantys. Koridorius buvo ilgas, tęsėsi gal penkiasdešimt metrų, gal šimtą, o gal ir kilometrą. Gretos žvilgsnis vis klaidžiojo po žmones, kuriuos bandė surūšiuoti ir kategorizuoti, tačiau jų buvo per daug, o kuo ilgiau į juos spoksojo, tuo skirtingesni jie atrodė. Galų gale teko apleisti stebėjimą ir tiesiog eiti. Greit išniro laiptai, jais nusileidus pasitiko holas, o už holo pro panoraminius langus švietė vaiski vasariška saulė. Greta nuskubėjo prie laukujų durų ir truktelėjo jas jau ne su pykčiu, bet su džiaugsmu ir...

...Vėl pasigirdo pirstelėjimas. Ne, tai nebuvo pirstelėjimas, tai buvo odinio fotelio skleidžiamas garsas. To paties fotelio, ant kurio ji ką tik sėdėjo. Greta žengė kelis žingsnius atgal ir uždarė duris. Taip, ji liko hole, o jo paradinės durys vedė prie to paties kambario su šviesomis. Ne, ji negalėjo grįžti pas tą nutukusį bezdalių. Ji apsisuko ir nuėjo kitu koridoriumi, tokiu pat ilgi ir tokiu pat apsėstu žmonėmis. Gale buvo matyti liftai, o šalia jų – durys į lauką. Greta nubėgo link numanomo išsigelbėjimo, bet už durų buvo tie patys foteliai, tas pats išmatomis dvelkiantis vyriokas. Bet bėglė ir šįkart nesiruošė grįžti, ji turėjo kitų variantų.

Liftas turėjo tapti išsigelbėjimu. Judėjimas juo vyksta ne horizontalioje plokštumoje, o vertikalioje. Taip, tai turėjo tapti išeitimi. Kodėl ir kaip atsirado tokia išvada, nebuvo aišku, tačiau šis neaiškumas netrukdė imtis gana aiškių veiksmų. Greta greitai nubėgo link lifto ir neurotiškai pradėjo spaudinėti iškvietimo mygtuką. Liftas neskubėjo, o gal nusprendė nesirodyti, todėl ji pradėjo ieškoti įvairiausių paspaudimo sekų. Sukūrė savo asmeninę morzės abėcėlę ir paspaudimais bandė išsiprašyti pagalbos. Kiek visa tai truko, vėlgi, neaišku, tačiau aišku tai, kad liftas atvažiavo. Pačio suvokiančiojo subjekto akimis tai truko amžinybę, nors galėjo būti praėjusios vos kelios sekundės. Laikas egzistavo tik ten, kur buvo laikrodis – tame kambarėlyje, kur tūnojo bezdalius, bet ten tikrai nebuvo jokio noro grįžti. Visas grįžimo aktas kėlė kažkokią neapibrėžtą paniką. Jai trūko oro, širdis plakė vis greičiau ir prieš akis vis šmėžavo balti ratilai.

Visa ši neracionali būsena praėjo vos prasivėrus lifto durims. Net nespėjus sureaguoti iš jo pasipylė krūva tylių ir klegančių žmonių. Beveik visi lifte važiavusieji buvo pagyvenę ir iš jų tariamų žodžių atplaišų galima buvo spręsti, jog čia atėjo ne gydytis, o skųstis, susirasti išklausančią ausį, kuriai galėtų išpilti dešimtmečiais kauptas nuoskaudas. Visa ši automatiškai judanti masė praslinko pro šalį lyg vaiduoklių kariauna ir nedidelis holas, kuriame buvo liftai, visai ištuštėjo. Greta greit įlipo, keikdama save už susimąstymą, kuris jai galėjo kainuoti dar kelias amžinybes kančių. Tačiau viskas pavyko, ji buvo viduje. Greit prasidėjo kilimas ir merginos skrandis kaipmat į tai sureagavo, tai buvo pirma kūniška patirtis neskaitant to bjauraus subinės kvapo, todėl piršosi idėja, jog tai geras ženklas. Liftas vėl neskubėjo ir po truputį pradėjo formuotis klaustrofobija bei paranoja, darėsi nejauku, tačiau pačią svarbiausią akimirką durys atsidarė, ji išvydo tą patį holą ir tik tada suprato, kad nepaspaudė jokio mygtuko, tad liftas greičiausiai niekur nevažiavo ir skrandžio susitraukimas tebuvo sąlyginis alkano šuns refleksas. Greta greit spustelėjo mygtuką ant kurio puikavosi užrašas „10“ ir laukė, kol flegmatiškos durys vėl užsivers. Tačiau joms užsivėrus nieko neįvyko, liftas nė nekrustelėjo. Po kelių akimirkų durys atsidarė, atskleisdamos to pačio holo banalybę.

Liftas buvo aklavietė, reikėjo kito kelio. Juo tapo laiptai. Lipti buvo nelengva, tačiau toks kilimo metodas bent jau buvo efektyvus. Stovint aikštelėje laiptai atrodė kaip paprasti laiptai, tačiau vos žengus pirmąjį žingsnį jie ištįsdavo kaip guminiai. Vieną laiptų pakopą tekdavo lipti gal dvi minutes. Tokia veikla labai vargino, tačiau Greta nesiruošė pasiduoti ir patekusi į antrą aukštą su džiugesiu pamatė, kad tai kita erdvė, ne vien pigi pirmojo aukšto kopija su atgal vedančiom paradinėm durim. Žinoma, šiam džiaugsmui buvo lemta baigtis vos prasidėjus, nes pribėgusi prie pirmų durų už jų rado tą patį kambarį. Už visų durų buvo vien tas pats subine dvokiantis kambarys. Nežinia, ką galvojo viduje sėdintis vyriškis, bet Gretos veido metamorfozes jis stebėjo dešimtis, gal net šimtus kartų, nes per visus dešimt aukštų ji nepraleido nei vienų durų. Iš pradžių veide atsispindėjo nuostaba, paskui pyktis, tada noras derėtis... Toliau jūs žinot ir patys, viskas baigėsi susitaikymu. Dešimtame aukšte, apėjusi visus kabinetus, o tiksliau atvėrusi visas duris (nes kabinetų nebuvo, buvo tik durys su skirtingais pavadinimais ir vienodais viduriais), kankinė nežmoniškai išalko. Laimei, dešimtame aukšte buvo valgykla, kuri stūksojo koridoriaus gale. Ji nesislėpė už jokių durų, todėl iš tiesų egzistavo, netapo tik dar vienu užrašu, už savęs slepiančiu surogatinį kambarį.

Čia stovėjo keli ilgi ir priremti prie sienų stalai, aplink trynėsi keli chalatuoti šešėliai, bet šiaip vieta atrodė apytuštė. Bufetininkė Gretą aptarnavo greitai lyg kur skubėdama ir net nepaėmė pinigų. Keisčiausia, kad maistas čia atrodė ir kvepėjo kaip ištrauktas iš jos mokyklos prisiminimų. „Gerai, kad mano mokykloje maistas visad buvo labai skanus“,– susimąstė ji ir nuėjo link paties stalo krašto, kad atsidurtų kuo toliau nuo bufetininkių. Tačiau pasirinkimas buvo neteisingas, nes vos priėjusi suprato, kad už metro, negilioje nišoje, ant nedidelės palangę primenančios plokštumos guli nedideli indeliai raudonu dangteliu, kuriuose puikavosi išmatos ir šlapimas. Visi buteliukai buvo su tuo pačiu užrašu, kuris skelbė: „Vytautas Š.“. Kas tas Vytautas, buvo neaišku, užtat gana ryškus ir aiškus buvo žiaukčiojimas, kurį sukėlė šis apetitą skatinantis vaizdas. „Kokio velnio išmatų langelį reikėjo daryti šalia valgyklos?“ – traukdamasi į šėryklos vidurius mąstė Greta, puikiai žinodama, kad atsakymo niekad nesužinos.

Juslės neapgavo, maistas tikrai priminė gamintą mokykloje, buvo beveik identiškas. Su pirmuoju kąsniu atgimė triukšmas ir net bufetininkės pradėjo atrodyti kažkur matytos. Atsirado net lytėjimo iliuzijos, Gretai atrodė, kad į pečius sėdi įsirėmę klasiokai, šlamščiantys savo pietus ir plepantys niekus. Gal šis jausmas galėjo tapti išeitimi, gal keliu pabėgti, bet Gretai nebuvo jokio noro niekur bėgti. Taip, ji norėjo ištrūkti iš ligoninės, tačiau nenorėjo grįžti į taip nekenčiamą mokyklą ir būti įkalinta joje.

Pasibaigus maistui apėmė snaudulys. Greta nusprendė nusileisti į septintą aukštą, kur matė patogią kušetę, ir ant jos prigulti. Visi aplinkiniai ją vis vien ignoravo. Ką jie galėjo padaryti? Išvaryti iš ligoninės?

„Tad skubėti nėra kur, galima ir nusnūsti“, – mąstė ji, priguldama ant rausvos kušetės, apsupta šokiruotų žvilgsnių, kurie sutikę merginos abejingumą tapo visiškai pasyvūs, beveik nutirpo nuo pseudožmonių veidų. Akys merkėsi, viskas aplink niro į pradinę idealią tamsą, šviesos akcentai juodame fone po truputį nyko, lengvai banguodami ir supdami nykstantį, tirpstantį, solipsistinį subjektą.

– LABAS!? – kažkur visiškoje nebūtyje nuskambėjo balsas, kuris agresyviai truktelėjo Gretą iš jos buveinės.

Ji buvo nunirusi taip giliai, į tokią sapno tamsą, kad paprasčiausias „labas“ labiau panašėjo į grubų išprievartavimą, nei į pasisveikinimą. Akys plačiai prasivėrė, krūtinės ląsta išsiplėtė, diafragma išsitempė, pečiai pakilo, į plaučius plūstelėjo oro banga, oda pašiurpo. Greta sėdėjo ant fotelio ir net neatkreipė dėmesio į savo pakitusią padėtį. Vieta, kurioje ji buvo prieš akimirką, neturėjo erdvės, juslių, ji buvo rami ir jauki, priminė vaikystę ir slėpimąsi po antklode, priminė šilumą, kuri užplūsta grįžus į patalus, tą ryto akių lipšnumą, kai žinai, kad rytoj nereiks į darbą. O dabar viskas buvo atimta, ji grįžo, nenorėjo grįžti, bet grįžo. Tai buvo viena iš bjauriausių patirčių gyvenime. Šviesa akino, garsai kėlė galvos skausmą, kvapai vimdė, lytėjimas dirgino.

– Aš vėl čia, – plonos lūpos prabilo su nepakeliamu skausmu.

Ne, ji negimė iš naujo, ji buvo grąžinta atgal į sugadintą gyvenimo formą. Jei būtų vėl tapusi vaiku, tokia drastiška patirtis taptų bent iš dalies pakenčiama, bet dabar būti sugrąžintai į brandų, iliuzijų netekusį gyvenimą buvo paprasčiausia tragedija. Greta pabandė vėl užsimerkti, užmiršti, jog jaučia, užmiršti, jog yra, bet vėl pasigirdo tas bjaurus balsas:

– LABAS, AŠ VYTAUTAS!!! – nuaidėjo caro bombos sprogimas.

Žinoma, ši frazė nebuvo kurtinanti, buvo vos girdima, pasakyta su flegmatišku vangumu, beveik išbezdėta. Greit apėmė baimė, oda nuėjo pagaugais. „Jei aš nekreipsiu dėmesio, jei mąstysiu, kad tai tik fikcija, balsas ir virs fikcija, ir aš grįšiu“, – samprotavo ji, tačiau panika darėsi vis labiau visaapimanti. Panika, taip, panika! „Panika – tai tik baimė mirti, bet juk aš noriu mirti, o gal buvau mirusi, tokiu atveju mirusiajam paniką sukelia tik galimybė gyventi!“ – išvada buvo padaryta ir Greta pajuto, kaip įsitempę kūno raumenys atsipalaiduoja, kaip palengva traukiasi bjaurus neplautų rankų kvapas, kaip nuleidžiamo tualeto garsas virsta jūros ošimu, pajuto, kaip kūnas vėl vyniojasi į tamsos skraistę ir...

– AR GIRDI, SAKAU LABAS!!! – vėl nugriaudėjo žaibas.

Patalas suplyšo ir ją, ropojančią keturiomis, kažkas tempė už kojų atgal į tą siaubingą vietą, vadinamą būtimi. Ji kabinosi savo vidinėmis rankomis, spyrėsi savo vidinėmis kojomis, net dantimis įsikando į nematomą čiužinį, kad tik niekas jos nebeišmestų tame juslių sąšlavyne, kad negražintų į tą materijos mėsmalę.

– EEEEEEIIIIII!!!! – nusitęsė balsės laike.

Šis „EI“ atsikartojo Gretos lūpose kaip „NE!“. Ji rėkė vis kabindamasi tamsos, spardėsi ir kandžiojosi, bet negalėjo pasipriešinti tam oro burbului, kuris vis tempė iš po vandens. Sąmonė vis kilo ir kilo, ir pažvelgus į viršų svaigo galva. Tai buvo bjauru, bet kilimas tapo neišvengiamas. Greit sujudėjo pirštai, greit įsitempė sausgyslės, ausų būgnelius pradėjo prievartauti nematomo garso bangos, šnerves vėl pjaustė bjaurios molekulių adatos. Oda tapo lipšni, burna gleivėta, akys traiškanotos. Kūnas vis dar sėdėjo užsimerkęs ir įsitempęs. Pro poras sunkėsi prakaitas, žarnyne judėjo suvalgytas maistas, sumišęs su vietinės mikrofloros bakterijomis, oda vis įsitempdavo, per kaktą vis bangavo raukšlės. Greta pajuto savo pėdas, taip nenatūraliai apmautas kojinėmis, pajuto savo batų svorį, pajuto susirietusius pirštus. Pajuto kelnaičių gumelę, veržiančią klubus, pajuto kaip tų pačių kelnaičių medžiaga spaudžia gaktos plaukelius, kaip liemenėlė varžo spenelius. Tai buvo nepakeliama, nežmoniškai bjauru. Iš to pasibjaurėjimo užėjo noras vemti, burnoje padaugėjo seilių. Greta bandė jas nuryti, bet skonis buvo kaip plastmasės. Ji pajuto kaip tas gniutulas juda stemple ir užstringa kažkur per vidurį. Kančiai nebuvo pabaigos, bet akys vis dar neatsimerkė, ji vis dar tikėjosi išsigelbėti.

„Bet gal man ir nereikia gelbėtis, gal reikia pasiduoti pojūčiams, gal jie mane išves atgal“, – susiformavo mintis. Ir ji tai padarė, sutelkė ir sukoncentravo savo pojūčius. Pradėjo nuo pėdų. Įtempė ir atpalaidavo jas. Vėliau judėjo kojomis į viršų, tą patį padarė su torsu, rankom ir veidu. Pajuto kaip juda energija, kaip susikaupia ir atsipalaiduoja. Galiausiai grįžo prie kvėpavimo, lėtai įkvėpdavo ir iškvėpdavo, juto kaip plečiasi vidus ir vėl susitraukia. Įkvepiant užplūsdavo juslės, o iškvepiant atslūgdavo, ir greit vėl aplankė ramybė. Greit vėl vilnijo tamsios antklodės banga, vėl supo jos esybę, glostė nuogą nuo gyvybės išvalytą kūną ir...

– JUK MATAU, KAD NEMIEGI, GRAŽUOLE!!! – milžiniška šviesos lavina nuplovė ramybę, tėškė nematerialų kūną į uolas ir vėl susigrąžino.

Greta vėl kilo, vėl jautė kaip grįžta materija, kaip aplink tai, kas buvo ji, kaupiasi atomų spiečius, kaip banguoja milžiniškos bangos, kuriose ji – tik nematomas šapelis. Jautė bangą, ant kurios plaukė, jautė jos jėgą, ir beveik išnirusi, jausdama būties vandens įtempimą, užriko atmerkdama savo neapykanta degančias akis:

– Užsičiaupk, ožy!!!

Balso stygos plyšo, raumenys suglebo, šonkauliai lūžo, akys užsimerkė, juslės rimo, gyvybė traukėsi, galutinai traukėsi. Gretos vidų supo į minkštą kokoną, vyniojo į metafizines vaikystės patirtis. Sluoksnių vis daugėjo, tamsa tepė save ant savęs pačios, sluoksniai ramiai gulė ant vis didėjančio gniužulo ir kūrė papildomus saugumo akcentus, papildomus šilumos akcentus, meilės, ramybės, harmonijos, tylos, nebūties.

– Sušikta kalė, – ištarė balsas, kurio nebuvo.

3.3x3.3

Šįkart atsidarė paskutinės durys, buvo išspręsta paskutinė mįslė. Aplankė jausmas, kad tai pabaiga, nors kelio dar šiek tiek liko. Tai buvo tos pačios durys ir tas pats laukas, kuris buvo matyti pro išeities taško langus. Jos net matė tą patį holą už savo nugarų, lyg tie mėnesiai, gal metai klajonių bandant išgyventi būtų buvę tik minties fikcija, tik akimirkos klejonė. Visi tirpstantys pastatai, visos prarajos ir žmonės, kuriuos jos prarijo, tapo tik akimirkos žaismu. Vania buvo pirmasis, o kiek jų buvo vėliau, net sunku atminti. Viskas plūduriavo lyg migloje, ir nors juslės siuntė gana aiškius duomenis, atmintis buvo vangi ir flegmatiška. Natalija bandė kabintis už atskirų detalių, atskirų prisiminimo potėpių, bet nenumaldomai jautė, kaip kažkas per prievartą bandė pašalinti viską, kas vyko tarp durų atidarymo ir dabartinio pirmojo žingsnio ant suplūktos žolės. Kita vertus, visi prisiminimai ir smulkūs įvykiai, kurie vyko tame name, atrodytų prieš dešimt metų ar daugiau, buvo ryškūs, detalūs. Natalija prisiminė knygas, kurias skaitė, valgyto maisto skonį, atgijo net lengvas apkvaitimas nuo žolės. Lyg sentų, sentų ir po truputį pradėtų prisiminti visas šviesias smulkmenas iš savo idiliškos vaikystės, iš laikų, kai pasaulis vis dar buvo naiviai stabilus, ne toks kupinas liūdno įsisąmoninimo, kad viskas baigiasi. Lyg visa tai net nebūtų vykę. Natalija jautė keistą jausmą, lyg ją šauktųsi mirtis, lyg ji ruoštųsi grįžti į tikrąsias ištakas, į kažką, kas buvo prieš namą, prieš svetainę, prieš virtuvę, prieš...

Tai buvo mintis, trukusi akimirką, akimirką, kai pėda pasiekė sulinkusios žolės stiebelius ir spaudžiama kūno svorio pradėjo glaustis prie žemės. Užteko vos akimirkos, kad viskas pasikeistų, kad Natalija pajustų kabanti suspenduotoje erdvėje, pajustų tą iliuzijos dvelksmą, kuris, atrodytų, smelkė ją visada. Visa tai buvo tikras smūgis, kognityvinė banga, eilinį kartą viską nepataisomai sujaukusi.

Antras žingsnis neatnešė tokio šoko, nes buvo lengvas, niekuo neišsiskiriantis fizinis aktas, atliktas iš paprasčiausio automatizmo, ir tai ramino. Ji atsisuko dar kartą ir pamatė kaip pro duris išeina Anastasija, darkart pamatė holą ir kaip šis išnyksta. Durys užsitrenkė ir aplankė suvokimas, kad jokio namo nėra, kad prieš akis tik durų stakta su klibančiomis durimis savo nasruose. Iškart plūstelėjo vėjas, šiltas, bet stiprus vėjas, pranašaujantis vasarišką audrą. Viršum kabojo šviesus giedras dangus, tačiau aplink būriavosi tamsūs debesys, grasinantys liūtimi ir žaibu. Anastasija, bent jau Natalijos akimis, atrodė abejinga, lyg klaidžiotų savo privačiame pasaulyje. Draugė žvelgė į visai kitus taškus, darė visai kitas išvadas, mąstė visai kitas mintis, ji pakibo atskirame burbule ir atsiribojo nuo savo draugės. Tai buvo skaudu, tai buvo dar vienas priminimas, jog kažkas drastiškai pasikeitė. Vėl aplankė tas jausmas, tas pradinio taško jausmas, tik šįkart jis buvo pripildytas vienatvės. Šis jausmas persmelkė visas poras, visus audinius, suardė skeletą ir įsikūrė kaip koks parazitas. Tačiau tas svetimas parazitas buvo toks pažįstamas, toks savas. Natalijai buvo sunku patikėti, kad šios emocijos jai tokios artimos. Tai buvo visuotinai atmestos patirtys, stigmatizuotos kaip negatyvios, bet kai jos atsirado, staiga užpildė tuščią vietą. Vietą, apie kurios egzistavimą jos nešiotoja niekad nuoširdžiai negalvojo. Teoriniai emocijų apmąstymai Natalijos gyvenime visad egzistavo, tai buvo gyvenimo būdo dalis, tačiau tikri jausmai dažniausiai buvo tik keistai išreikštos mintys, bandančios užimti emocijų vietą. Ji visad sau teigė, jog yra vienišė, tačiau niekad neleido sau to jausti. Nuolat sakė, jog mirtis ištiks visus, ir atvirai propagavo atvirumą savo angst atžvilgiu. Tačiau tai buvo tik mintys, ir už jų visad slėpėsi tuštuma. Toks gyvenimas buvo kaip dėlionė, kuriai trūksta detalių, kaip neišbaigtas kūrinys, kaip eskizas. Bet po truputį Natalija vis geriau suvokė, kad išties bijo mirti, kad išties yra vieniša, ir šie jausmai buvo šilti, visai ne tokie, kokius nuolat įsivaizdavo. Taip, jie kėlė skausmą, bet tas skausmas irgi buvo savas, tai buvo asmeninis skausmas, kažkas, kas priklauso jai ir joje pasireiškia išties unikaliu būdu.

Kojos pradėjo vesti į priekį. Gal pirmą kartą gyvenime Natalija pasijuto esanti savimi, tai kas gyvenime buvo siaubinga, buvo tai kas teikia giliausią esybę. Niekas negalėjo išmokyti kaip pajusti savąjį baigtinumą, kaip susitaikyti su savo asmenine vienatve. Tai buvo kažkas su kuo turi susitikti pats žmogus, tokia patirtis neperduodama, ji tik išgyvenama.

Natalija ėjo tolyn, nebežvelgė sau per petį, neieškojo Anastasijos, nes jos buvimas ar nebuvimas nebeturėjo reikšmės. „Draugės“ kūnas galėjo klaidžioti visai šalia, gal net laikytis už rankos, tačiau pati Anastasija buvo kažkur toli, kitoje visatoje, paraleliniame pasaulyje, kurio tragedijos ir kataklizmai jai buvo nepasiekiami. Natalija tik ėjo, šalimais, o gal joje, tuo pačiu ritmu žygiavo vienatvė ir mirtis.

Audra vis labiau artėjo, supo laukymę ratu. Aplink pasigirdo griaustinis, vėjas dar labiau talžė žemę ir viskas niro į dienos tamsą, kuri buvo gana graži, bent jau susitaikiusiems su ja stebėtojams. Visas šis peizažas buvo šimtus kartų matytas, niekuo neišsiskiriantis, net banalus. Ir žolė, ir audra, ir garsai, ir spalvos, ir jutimai – viskas čia buvo nuvalkiota. Tai buvo nykios pakelės peizažas, toks, kaip visi – tuščias ir nuobodus. Ir nors čia vyko milijonų atomų ir molekulių susidūrimai, nors viskas čia judėjo taip gyvai ir nesustabdomai, nors viskas buvo persisunkę didybe ir galia, visa tai buvo netikra, sukurta tik tam, kad kurtų kontrastą tarp to, kas buvo viduje, ir to, kas išorėje. Tai buvo kontrastas tarp visko ir nieko, tad nereikia nustebti, kad Natalija sklendė pakibusi virš pasaulio.

Vytas nuobodžiai vilko savo kojas po išmindytą, kupiną erkių laukymę, vis paspirdamas kokį kupstą. Jo rankos lindėjo kišenėse, kūnas sulinkęs, ant nugaros išsišovusi kupra, o veidas rūškanas ir pilkas. Tai buvo nesąmonė, tai buvo neteisybė. Nušvitimas buvo taip arti, beveik pasiekiamas ranka, tačiau išslydo, kai ta mergiščia ant jo užriko. Taip, tai buvo jos kaltė, kitaip ir negalėjo būti. Jis turėjo pasiekti kitą, gilesnę būseną, buvo tuo įsitikinęs, bet nieko neįvyko. Pravėręs duris, palikęs už nugaros tirpstančią Gretos mumiją, jis prieš akis išvydo šiuos tuščius, beprasmiškus ir nuobodžius tyrus, kuriais žygiavo neskaičiuodamas laiko. Tai buvo apgaulė, tai buvo sukčiavimas. Jį buvo aplankiusi nenumaldoma pabaigos jausena, tačiau nieko neįvyko, viskas liko kaip buvę. Ko tikėtis po pokyčio akimirkos buvo neaišku, bet tikėtis juk buvo būtina. Jei nieko nesitikėsi, nieko ir negausi.

Eiti buvo nesunku, o ir nieko daugiau čia nebuvo ką veikti. Vytautas to nežinojo, bet šia vieta buvo galima manipuliuoti, pasėti joje visatas, bet jam to niekas nepaaiškino, neįdavė į rankas instrukcijos, štai jis ir nežinojo ką daryti su savo laisve ir tuo labiau nežinojo kaip tą laisvę apleisti kartu su visa būtimi. Tuščias vietas buvo lengva užpildyti, bet pirmiausia reikėjo sugebėjimo matyti tuštumą. Bet regėjimas buvo skaudi juslė, geriau buvo vaikščioti užsimerkus ir leisti matyti ir mąstyti kitiems. Ne dėl to, kad tie kiti buvo geresni, protingesni ar pagavesni, ne, ne, ne. Vytas buvo aukščiau visų, aukščiau matymo ir mąstymo. Žinoma, jis nežinojo ir nesiruošė sužinoti ką renkasi, o ko ne. Tai juk buvo žemiau, tad kokia prasmė gilintis į šią tuštumą ir merkti savo nosį į srutų duobę. Toks darbas buvo skirtas kvailiams, o štai Vytas nebuvo kvailys. Jis įsivaizdavo esąs Don Kichotu iš La Manšos. Tragišku herojumi, nesuprastu moralistu, išjuoktos dvasios gigantu. Ši didybės patirtis buvo savotiškai maloni, o svarbiausia, slėpė tikrąją padėtį, kurią matyti ar mąstyti buvo paprasčiausiai baisu. Baisu pripažinti, jog esi kvailys, baisu pripažinti, jog tavyje nėra nė krislelio originalumo, jog esi pasipūtęs, susireikšminęs niekas.

Vytas buvo paprasčiausiai tuščias, jo viduriuose plūduriavo tik objekto neturinčios abstrakcijos, todėl kaip tuščia asmenybė jis nuolat lipdė sau skambias etiketes. Ligoninėje tapo Don Kichotu, nors nelabai aišku kodėl, o dabar tapo Sizifu. Aišku, nieko nestūmė, nebent laiką, kurio paprasčiausiai nebesuvokė. Jokių įkalnių čia irgi nebuvo, tik kupstai ir mašalai, daugiau nieko. Kadangi „aš“ buvo tuščias, kitaip tariant, niekinis, įgaudavo įvairiausių nestabilių ir nuolat kintančių formų, kurios akimirkai užvaldydavo tuščią ego ir užleisdavo vietą kitam apsėdimo epizodui. Kadangi jokios formos negalėjo materialiai manifestuotis, vienišas peripatetikas taip ir liko klaidžioti savo nuobodulio archipelagais, bandydamas kabintis už savo „polimatiškumo“ šiaudo.

Apie visa tai Šerbetas nemąstė, šie per jėgą užvilkti refleksijos tramdomieji yra pasiekiami tik mums, nes Vytas tiesiog ėjo, ėjo ir murmėjo. Kažkas kažkada jam sakė, kad sau po nosimi burbantys žmonės atrodo kaip bepročiai arba kaip genijai, štai jis ir pradėjo burbėti sau po nosimi, kad atrodytų kaip paslaptingas genijus. Žinoma, pasiektas buvo tik nusišnekančio bepročio vaizdinys, tačiau, vėlgi, jis apie tai nemąstė.

Prieš tris akimirkas – Sizifas, prieš dvi – peripatetikas, prieš vieną – genijus, o dabar Vytas tapo Sartru paplūdimyje. „Na ir kvailys aš, būčiau pasiėmęs tą Nobelio premiją“, – mąstė einantysis, ir staiga suprato, jog yra rašytojas. Tačiau ir šis greitąjį maistą primenantis nušvitimas baigėsi kaip visi kiti. Vėl aplankė nepasitenkinimas, vėl iš rankų išslydo pabaigos galimybė ir vėl apsėdo nauja savybė. Dabar Vytas tapo Borges‘o aprašytu susapnuotu žmogumi, kurį apėmė žiovulys, todėl jis prigulė ant žolės ir užmigo.

Sapnas buvo paprastas – jis ėjo lauku ir lipdė sau įvairiausias savybes, taip ir nesugebėdamas suprasti savo vidinio vakuumo. Panirus į sapną, prisiminimas apie ligoninės incidentą išnyko ir grįžo dar didesnė didybė: Vytukas pasijautė karo vadu, savo įžvalgiu praktiniu genijumi, vadovaujančiu šimtams tūkstančių karių. Prie vado pribėgdavo uniformuoti karininkai ir vadas oriai duodavo jiems komandas. Žinoma, karininkai buvo mašalai, o komandos buvo tie patys bepročio paistalai.

Šias niekuo nevirstančias fantazijas pertraukdavo tik nuobodulys, viską persmelkiantis gyvenimo svoris, ir vienišas herojus apsidairydavo po savo tuščią dykynę, kurioje nebuvo visiškai nieko, todėl jis nusižiovaudavo, paspirdavo kupstą ir eidavo toliau. Tokie periodai tęsdavosi ilgais šuorais, užplūsdavo netikėtai ir taip pat atslūgdavo. Jų metu galva tapdavo tuščia, atsirasdavo gilus gailestis savo nukankintai sielai, o tada viskas išvirsdavo eiline grandine savybių. Grandine, kuri visad prasidėdavo nuo nesuprasto genijaus figūros ir judėdavo link monumentalios didybės, vėl išvirstančios tuo pačiu nuoboduliu.

Taip ir judėjo šis ciklas. Sukosi ratu, kaip ir pats Vytas, jau kelis amžius judantis milžiniška sfera, vis apsuptas mašalų. Sfera buvo tokia didelė, kad jos formą galima buvo tik numanyti, bet ne matyti. Jei tikrosios šio objekto charakteristikos taptų žinomos, Vytas be jokių abejonių save įvardintų mažuoju princu, tik daug uolesniu, išrovusiu visus baobabus. O gal įsivaizduotų esąs Bulgakovo angelas, sulyginęs žemės paviršių iš paiko noro mėgautis pasauliu be šešėlių.

Bet sferos jis nematė, nei fizinės, nei mentalinės, todėl ir sukosi ratu. Per dvi dienas pasiekdavo išeities tašką – Don Kichotą, ir per šešis mėnesius apeidavo sferą. Kartą kas trejus metus šie du ciklai įvykdavo tą pačią akimirką, ir to nepastebėdamas, šiame taške Vytas pasikasydavo subinę. Jis ją kasė taip ilgai ir taip metodiškai, kad pratrynė savo džinsus ir jau keli dešimtmečiai kaip žygiavo pliku pasturgaliu, bet ir šio menko fakto neįsisąmonino. O štai akimirką, kai šikna buvo pasikasyta, ir Don Kichoto mintis tik tik užsimezgusi, akimirką, kai kitas sutapimas tapdavo labiausiai nutolęs nuo savo aktualios būsenos, Vytas pasikasydavo galvą, ta pačia ranka, kuria kasėsi subinę, ir dėl to spėjo ankstyvai nuplikt. Kai neliko plaukų, plikės nebekasė, o tik glostė, mat jos lygumas jam buvo keistai malonus ir priminė buvimą Sokratu bei Micheliu Foucault. Tad, savaime suprantama, akimirką, kai galvą paliko paskutinis plaukas, lygtis prarado savo harmoniją ir Vyto pasaulis pradėjo neišvengiamą metamorfozę.

Pakeleiviai ėjo drebėdami, skiriami nematomos sienos, kurios niekaip negalėjo kirsti. Siena visad kito, jei vienas iš einančiųjų bandydavo pabėgti nuo antrojo, siena išsilenkdavo ir leisdavo priartėti. Juos skyrė vos metro atstumas, tačiau tas metras buvo neperžengiamas. Vienas iš einančiųjų drebėjo iš baimės, kitas iš pykčio. Pirmasis bijojo antrojo, nes žinojo, ką jis gali, o antrasis pyko ant būties, kuri neprileidžia jo prie pirmojo.

Kęstas, kaip ir visi žmonės, nemėgo negauti to, ko nori, tačiau jo troškimai degė daug ryškesne ugnimi. Vidus liepsnojo noru, aistra. Aistra, matyti, kančias maitino, pildė save riksmais ir maldavimais. Iš dalies ši frustracija buvo kažkuo pozityvi, nes priminė jam laikus, kai medžioklė dar nebuvo tapusi kasdiene ir keliančia žiovulį. Galvoje vis sukosi šimtai minčių, skirtų įveikti šiai problemai, ir kuo daugiau laiko bėgo be jokio sprendimo, tuo didesnis darėsi noras nugalėti. Kęstas kaip pririštas šuo, regintis prieš save mėsos gabalą, savo esybe veržėsi link kitos sienos pusės, tačiau visi fantazijų sukurti titanai nesugebėjo sugriauti nematomų barjerų.

Ernestas bijojo mirti, bet kartu bijojo gyventi, nes gyvenimas reiškė galimybę kentėti. Nesvarbu: ta galimybė didelė ar menka, svarbu, kad ji buvo. Kai pateko į šį lauką ir pamatė Kęstą, pradėjo paniškai bėgti, tačiau kokia stipri bebūtų valia, nesugebėdavo nutolti nė per metrą. Vos pabandydavo žengti žingsnį į šalį, nusisukti nuo savo baimės objekto ir sprukti tolyn, išdavikė žolė pynė kojas, kurios smigo į dirvą kaip į dervą ir nuvargintas kūnas krisdavo nusilpęs ir bejėgis. Žinoma, Kęstas negalėjo jo pasiekti, tačiau vis vien buvo šalia. Ernestas negirdėjo ką šis sako, net negirdėjo žingsnių garso, tačiau visad nujautė tą pyktį, esantį čia pat, šalia. Tos bepročio akys persekiojo, nuolat stebėjo, nuolat transliavo tą pačią žinutę. Ta žinutė buvo paprasčiausia neapykanta, paprasčiausias noras susidoroti, pateiktas kaip pažadas.

Kęstas žinojo, kad pasieks savo auką, nes visad pasiekdavo savo aukas. Deja, pastaruoju metu lydėjo vien pralaimėjimai: pabėgo ta kekšė policijos nuovadoje, tada ta žavi porelė. Nesėkmės erzino, buvo gėdingos. Sėkmė su Ernestu truputį reabilitavo įžeistą ego, tačiau troškimai visad augo. Kai pirmą kartą pamatė, kad idealioji auka vėl sveika ir gyva, vėl pasiruošusi kentėti smurtą, Kęstas tiesiog džiūgavo, bet netrukus buvo priverstas suprasti, jog tai buvo kažkokio didesnio žaidimo dalis. Žaidimo, kurio taisykles reikėjo suprasti ir įvaldyti, taip pat kaip kadaise pavyko įvaldyti žmogiškųjų emocijų miražus bei socialinių normų iliuzijas. Negalima sakyti, kad gyvenimas buvo be jokių menkų pasitenkinimų. Pavyzdžiui, Ernesto baimė visad buvo maloni. Tas kupinas išgąsčio žvilgsnis, su kuriuo kasdien susidurdavo gilios, smurto ištroškusios akys, buvo dar ir kaip malonus. Šis išgąstis tapo Kęsto pusryčiais, šypsena, kuri stingdė bendrakeleivio fizionomiją, tapo priešpiečiais, tačiau tuo dienos racionas baigdavosi, ir tai buvo nepakenčiama. Badas vargino, bukino jusles ir kėlė emocijas, kurias grobuonys retai jaučia. Kęstas vis dažniau jautė desperaciją, kurią stengėsi slėpti, kad neprarastų ir taip menkų savo malonumo kąsnelių.

Bėgimas nepadėjo. Sėdėjimas vietoje nepadėjo. Kai bėgdavo, Ernestas juto, jog yra vejamas. Kai sėdėjo, juto, kad yra stebimas. Kai užsimerkdavo, juto kaip trapi oro siena virpa nuo asmeninio demono valios. Jautė kaip joje atsiranda įtrūkimai, kaip nematomas stiklas skilinėja. Jis net skaičiavo, kiek užtruks, kol jis galutinai subyrės. Gal tai buvo tik įsivaizduojami faktai, o gal tikri. Būdo kaip tai patikrinti nebuvo, tad viskas, kas galėjo nutikti, aktualiai egzistavo. Kai užsimerkdavo, Ernestas regėdavo Kęstą, stovintį ir galandantį peilius, dėstantį skalpelius ir pjūklus, konstruojantį naujus kankinimo įtaisus. Kiekvienas miktelėjimas tapo kančia, iš kurios Ernestas grįždavo su tuo pačiu išgąsčiu, kurį iškart sugerdavo šalia lūkuriuojanti pabaisa. Su laiku net atsimerkęs pradėjo matyti savo kančios vizijas. Kuo labiau apie jas mąstė, tuo materialesnės šios darėsi. Įsivaizduojamos kančios išnirdavo šalia ir pradėdavo bėgioti skausmo receptorių paviršiumi, dirgindamos nuolat įsitempusias jusles. Ernestas pats gimdė savo skausmą ir nieko negalėjo su tuo padaryti.

Kitoje sienos pusėje tvyrojo kitokios vizijos. Prieš akis nuolat sprukdavo aukos, visi troškimai baigdavosi niekuo. Čia tvyrojo vis augantis, save smaugiantis pyktis. Kuo labiau jis pildė atmosferą, tuo bergždesni darėsi bandymai ką nors pakeisti. Bejėgystės jausmas buvo pati bjauriausia, pati gėdingiausia pajauta. Ji buvo skirta aukoms, ne budeliams, nugalėtiems, ne nugalėjusiems. Ši situacija buvo viskas, ko verta nekęsti, ką buvo verta sunaikinti. Bet ką galima daryti su priešininku, kurio galia tokia didelė, jog jis net nepastebi, kad jo valiai prieštaraujama? Bejėgystė ir menkybė. Taip, tai buvo siaubinga, verta neapykantos ir pagiežos – emocijų, kurios nepastebint Kęstui, gimdė tik dar didesnį pralaimėjimo jausmą.

Užburtas ratas. Ernestas su Kęstu sukosi užburtame, prakeiktame rate, kuriame buvo traiškomos esybės. Ir tai akino. Po kurio laiko „pakeleiviam“ net nebereikėjo vienam kito. Baimė ir pyktis buvo taip giliai įsišakniję jų viduriuose, kad pačių jausmų objektų išnykimas nieko nepakeitė. Užteko menko katalizatoriaus ir amžinasis variklis pradėjo sukti savo krumpliaračius, kurie judino šias dvi vis labiau tolstančias visatas.

***

Artėja pabaiga.

„Trys plikiai žvalgosi aplink laukdami nežinia ko, jų veidai kupini viena kitai prieštaraujančių emocijų.“

„Kokių emocijų?“

„O taip būtina, kad jos būtų apibrėžtos?“

„Na, ne, bet taip juk linksmiau.“

„Nematau čia jokio linksmumo.“

„O aš matau, mes juk neturim visad sutarti.“

„Visų pirma – taip, visų antra – tai neįmanomybė.“

„Kas yra neįmanomybė?“

„Šiuo duotu atveju, neįmanomybė yra nuolatinis nuomonių atitikimas. Patirtis rodo, kad jei nuolat bendraujate su puikiai jus suprantančiu žmogumi, būkit įsitikinę, jog jis, ar ji, yra melagis, -ė.“

„Tai teiginys, aksioma ar hipotezė?“

„O yra skirtumas?“

„Šiuo atveju?“

„Taip.“

„Nelabai.“

PIRMASIS PLIKIS. (Glostydamas savo pliką kaušą) Žinot, chebryte, kotai palionai man čia viskas atrodo. Vat paglosčiau sau galvą ir mąstau, kas čia ne taip. O dar ir tas Vytas, kažkoks jis man pažįstamas.

ANTRASIS PLIKIS. (Kasydamasis pamašnę) Ir tikrai, nepatinka man visa tai, per daug priartėjome prie realizmo.

TREČIASIS PLIKIS. (Gremždamas dantimis) Bliat, štai pasakiau „bliat“, o norėjau pasakyti kažką kito, bet kadangi nieko kito nepasakiau, o pasakiau būtent „bliat“, pasijutau keikūnu, bet tik tą akimirką, kai pasakiau, kad pasijutau keikūnu.

PIRMASIS PLIKIS. (Plasnodamas rankomis kaip gaidys tupintis ant laktos) Pradėkit greičiau pasakot, o tai kažkaip viskas slysta iš rankų.

ANTRASIS PLIKIS. (Laižydamas sau alkūnę) Šūdas, petį išsinarinau. Greičiau pradėkit.

TREČIASIS PLIKIS. (Griūdamas ant žemės ir laižydamas purvą) Pirmas, (išspjaudamas žemes) tphkfu, greičiau varyk, mes čia visi kitaip padvėsim.

„Kažkuris iš plikių pradeda pasakojimą.“

***

Natalija buvo pakibusi ore, jos kūnas ištirpęs, o juslės išlikusios. Vien valios pagalba ji keitė savo regos tašką ir sklandė kaip kūno nesuvaržytas regos laukas, stebintis likusius veikėjus po šios mikrovisatos apokalipsės. Ji galėjo išeiti kaip visi, numanė tai, net jautė. Matė tamsą ir lietė tą šiltą glitumą, ragavo beskonę materiją ir girdėjo tą duslų tylos garsą, bet pasiliko. Tereikėjo grįžti atgal, į tą laiką prieš prasidedant istorijai ir viskas būtų pasibaigę, bet ji to nepadarė.

Pasaulis buvo išties įdomi vieta, jei nebuvai suvaržytas, jei tavęs nekontroliavo padorumo ar „normalumo“ pančiai, jei galėjai sau leisti tyrinėti keistas kerteles. Vieni užkampiai buvo bjaurūs, kiti, atvirkščiai, gana žavingi. Nebuvo aišku, kas buvo sukurta, o kas tikra, bet atlikti griežtą skirtį nebuvo jokio poreikio. Niekas nevertė prisirišti prie kažko vieno, įkalinti savo laisvai plūduriuojantį žvilgsnį prie statiškos perspektyvos. Kol likusieji sukosi savo mažuose gyvenimo ratuose, Natalija klajojo. Kelionė buvo betikslė, už jos neslypėjo jokios paslėptos prasmės ar reikšmės, buvo tik pasaulis, kuris prašėsi apibrėžimo, tačiau jo sulaukti negalėjo, nes materialios ribos buvo nutrintos, o išnykti gali tik galutinai apibrėžti pasauliai.

Toks vykstantis pasaulis dabar buvo prieš nematomą juslių centrą. Tai buvo Vytauto pasaulis, pilnas patogių kušečių, išmėtytų vienišo žmogaus ištryptoje pievoje, virtusia dulkėta dykuma. Putlios pėdos taip ilgai trypė tą paviršių, kad šis tapo lygus it stiklas, ir jame atsispindėjo raudonas smogo sugraužtas dangus. Vytautas buvo ne vienas, jo buvo daug. Visos kušetės, kurių spalvos varijavo, ant savęs laikė putlų kūną, kuris šnopavo savo nuvargusias plaučiais bandydamas aprūpinti stambų kūną taip trokštamu deguonimi. Burna geidė oro, bet užpakalis gamino tik metaną, kuris tvenkė debesis ir dažė juos kraujo spalva. Visas skliautas buvo toks monotoniškai vienspalvis, kad jame nesimatė net saulės, ar kokio kito šviesulio, skirto praskaidrinti šią prieblandą. Dėl idealiai lygaus paviršiaus Vyto sfera buvo neatskiriama nuo dangaus, kuriame plūduriavo, tad buvo lengva nepastebėti, kad sfera, ant kurios gyveno jos princas, vis plėtėsi.

Kušetės, kurios atsirasdavo atsiradus norui numigti, atsibudus iškart išnykdavo, ir visi šimtai Vytų krisdavo ant žemės, taip sukrėsdami veidrodinę sferą. Šios vibracijos metu Vytas vėl tapdavo vienu, koncentruotu nuobodulio epicentru, o jo apgyvendinta tuščia planeta tuo momentu išsiplėsdavo. Šio kvazi-astronominio kūno gyventojas buvo toks trivialus, kad net nenusipelnė atvaizdo savo pačio planetos paviršiuje, tad klaidžiojo šia tuštuma manydamas, kad klajoja nesibaigiančia eterio jūra, vis laukdamas išrišimo.

„Mažojo princo“ mintys buvo kristalizuota tuštybės forma, kurioje atsispindėjo nuolatinis noras gauti kažką už dyką. Juk visa ši kančia negalėjo būti bergždžia, juk jis negalėjo čia vaikščioti šiaip sau. Visa tai, tai aukštesnės jėgos siųstas išbandymas, kurio pabaigoje bus įteiktas prizas – aukso puodas, pilnas nekaltų mergelių, dangiškųjų fanfarų, ekstensyvių biografijų ir visuotinės deifikacijos. Juslių centras, kuriuo buvo Natalija, puikiai žinojo, kad tai niekad neįvyks, tačiau neturėjo jokio noro kištis ir gelbėti šį nuobodžiai išdidų ego burbulą, ne dėl paslėptos arogancijos ar abejingumo, bet todėl, kad žinojo, jog padėti neįmanoma. Tokie apvaizdos įsikišimai šiame pasaulyje buvo neįmanomi, tai buvo kertinė pasaulio charakteristika, tad ir stengtis nebuvo reikalo. Visi darė ką galėjo, vieni darė daug, kiti išvis nieko, Natalija priklausė pastarajai kategorijai. Ji tiesiog buvo, plūduriavo nematomų bangų sūkuriuose, kurie nešė visą reginčią akį kur papuola. Ji tapo klajokle, o štai Vytas stengėsi gyventi sėsliai.

Manote, Vytas norėjo gyventi ėdamas nuobodulio? Žinoma ne, tačiau taip jau lėmė atsitiktinumas, o gal likimas, vienaip ar kitaip, tai priklausė tik nuo požiūrio taško. O taškas buvo vienas, plūduriuojantis viršuje ir indiferentiškai stebintis tai, kuo galėjo būti jis, jei aplinkybės ar likimas būtų lėmę kitaip. Tačiau nei likimas, nei atsitiktinės aplinkybės nelėmė kitaip, ir tuščias tuščiai klajojantis objektas buvo stebimas indiferentiškos akies.

Vėlgi, nereikia pamiršti skirtumo: akis buvo indiferentiška ir tuo patenkinta, o štai tuščias objektas tokiu nesijautė. Jis vaikščiojo ir toliau lipdė savo etiketes ir didybės ženklus, ir Natalijai kartais pasivaidendavo, kad veidrodiniu paviršiumi rieda mažesnė sfera, sulipdyta iš milžiniško kiekio simbolių ir ženklų, kurie rėkte rėkė savo vertę niekaip jos neapibrėždami. Bet netrukus mažas putlus rutulys virsdavo mažu putliu Vytu ir pabirdavo šimtais kušečių, į kurias nuvirsdavo šimtai storų frakuotų kūnų, elegantiškai uždengiančių savo veidus plaštaka. Ši nerangi gracija užparpdavo ir toliau pildydavo atmosferą metanu, kol Vytas eilinį kartą pabusdavo ir viskas prasidėdavo iš naujo.

Antroji sfera, kuri tendencingai artėjo link pirmosios, ir kurią stebėjo visą matanti akis, buvo kupina šlamšto ir niekalų, skirtų užsimiršti. Šios sferos paviršius buvo uždengtas vienu milžinišku megapoliu, kuris skendo neoninėje šviesoje ir triukšme. Jame nuolat kursavo oro linijos, žemę vagojo bėgiai, o maži automobiliai ropojo ne tik gatvėmis, bet ir sienomis bei stogais. Viskas čia judėjo, viskas virpėjo, viskas mirgėjo. Slaptieji planetos viduriai vis gamino šlamštą: gamino, reklamavo ir pardavinėjo. Šlamštas buvo visur: spintose, gatvėse ir galvose. Nes šlamštas saugojo, šlamštas padėjo užsimiršti, šlamštas gelbėjo nuo tiesos. „Kokios tiesos?“ – vos tik panaši mintis pasibesdavo į vietinio megapolio gyventojo duris, šis iš karto pabaldavo, jo oda nubėgdavo šiurpuliai, o tada virpančios rankos griebdavosi katalogo ir skambindavo.

– Sveiki, jūs paskambinote į šlamšto liniją, jūsų skambutis mums visai nesvarbus, tad prašom palaukti, – pasigirsdavo ragelyje ir netrukus užgrodavo banali, nieko neprimenanti šlamšto linijų melodija-šlamštas.

– Norėdami įsitikinti, kad mūsų darbuotojai toliau dirbs kaip paklusnūs balso atsakikliai-vergai, pokalbį įrašysime, neklausiame ar jūs – mūsų klientas – su tuo sutinkate, nes mums ant jūsų nusispjaut. Mes šlamštas, jūs šlamštas, jie/jos šlamštas! – spontaniškai pliūptelėdavo tas pats sintetinis, kadaise užmuštas balsas ir pasigirsdavo sujungimo traškesys.

– Šlamšto pardavėjas numeris: nesvarbu, jūsų klauso, – megapolio gyventojas išgirsdavo savo balsą.

– Sveiki, aš norėčiau užsisakyti šlamšto, – išlemendavo kupinas nesuvoktos baimės balsas.

– Kokio šlamšto? – greit išlodavo iliuzinį ekvilibriumą pasiekęs balsas.

– O koks šlamštas dabar populiaresnis? – paklausdavo išgąsčio kupinas balsas.

– Priklauso nuo to, ar norite banaliai populiaraus šlamšto, banaliai-nebanaliai populiaraus šlamšto ar banaliai-nebanaliai-banaliai populiaraus šlamšto?

– O kuo jie skiriasi?

– Banaliai populiarus šlamštas – tai tas šlamštas, kurį vartoja dauguma ir nė nesivargina dėl to jaudintis, banaliai-nebanaliai populiarus šlamštas – tai toks pat banalus šlamštas, tik jį vartojantys žmonės jaudinasi dėl to, kad jų šlamštas banalus, todėl vartoją kitokį šlamštą. Tas kitoks šlamštas yra toks pats šlamštas, tik prisodrintas rūpesčio, kad tas šlamštas nebūtų banalus. Na, o trečiąjį šlamšto potipį vartoja tie, kurie bijo vartoti banalų šlamštą, bet sau meluoja, kad nebijo vartoti banalaus šlamšto, todėl ir vartoja banalų šlamštą, taip paversdami banalaus šlamšto vartojimą drąsos aktu.

– Norėčiau banaliai-nebanaliai populiaraus šlamšto, – netvirtai atsakydavo Ernestas.

– Jūs įsitikinęs? – pasiteiraudavo Ernestas.

– Man atrodo, kad ne, – kiek pamąstęs atsakydavo Ernestas.

– Tada jums tikrai tiks banaliai-nebanaliai populiarus šlamštas, – atsakydavo Ernestas.

– Iš kur žinote? – paklausdavo Ernestas.

– Jei būtumėte pasakęs „taip“, vadinasi jums būtų tikęs banaliai populiarus šlamštas, nes jūs neabejotumėte, jei po trumpos pauzės pasakytumėte „taip“ – jums tiktų banaliai-nebanaliai-banaliai populiarus šlamštas, nes jūs abejotumėte savo pasirinkimu, bet vis vien jį atliktumėte, bet kadangi nusprendėte abejoti ir neatlikti sprendimo, jums tinka banaliai-nebanaliai populiarus šlamštas.

– O jis populiarus?

– Visas šlamštas yra populiarus.

– Tada gerai, duokit man šlamšto.

– Kadangi pasirinkote banaliai-nebanaliai populiarų šlamštą, siūlau atsiversti antrą katalogo skyrių.

Nervingos rankos pradėdavo sklaidyti puslapius ir nervingai murmėti šlamšto užkeikimus.

– Niekaip negaliu pasirinkti tarp šlamšto su spuogeliais ir šlamšto su tarpeliais, – vėl pagalbos ieškodavo Ernestas.

– Jums patinka spuogeliai?

– Ne.

– Aš girdžiu abejonę.

– Ne, nepatinka.

– Gerai, vadinas jums patinka tarpeliai.

– Taip.

– Aš girdžiu abejonę.

– Ne.

– Tada siūlau jums šlamšto su tarpeliais.

– Gerai, duokit.

– Kiek?

– Kiek galit.

– Tai kainuos daug šlamštpinigių.

– Kiek?

– Tiek, kiek galit duot.

– Gerai.

– Viso gero.

– Viso.

Ernestas tokiais atvejais padėdavo ragelį ir išgirsdavo skambutį. Pakeldavo tą patį ragelį ir ištardavo:

– Šlamšto pardavėjas numeris: nesvarbu, jūsų klauso.

Taip ir gyveno šlamšto megapolio gyventojai. Šiaip jie atrodė visi vienodai, bet vieni visad pirko šlamštą su spuogeliais, o kiti visad su tarpeliais. Jie bėgiojo po miestą su savo šlamšto krūvomis ir dideliuose tofetuose aukojo šlamštpinigius šlamšto Dievams už dar vieną užmaršią dieną.

Šlamštas vis kaupėsi ir šlamšto dangoraižiai vis labiau augo. Juos statė ant seno šlamšto kalnų, kuriuose palaidotas visas senas nereikalingas šlamštas. Ten voliojosi milijonai šlamšto vienetų, niekuo nesiskiriančių nuo naujų šlamšto vienetų, tokių pat su spuogeliais ar su tarpeliais. Tiesiog vienas šlamštas buvo senas, o kitas naujas, seną įmūrydavo į pamatus, o naujas visad atsidurdavo dangoraižių viršūnėse. Taip ši planeta-miestas vis augo darydamasi vis tuštesne. Jos ribos vis labiau plėtėsi ir Natalijos akis stebėjo kaip periferiniai megapolio špiliai tuoj pradurs raudono smogo atmosferą.

Planetoje „Agonija“ visi staugė iš skausmo ir bejėgiškumo. Ši planeta buvo balta ir jos paviršius priminė vieną didelę operacinę, kurioje bėgiojo pacientai ir daktarai, nuolat besikeičiantys vietomis. Natalija stebėjo šį sinchronišką chaosą iš šono ir matė nuolat rėkiančius ir nuolat beaistrius veidus, kurie savo sadistinius-mazochistinius žaidimus žaidė lyg dirbdami darbą. Jie rėkė vienas ant kito, juokėsi, tyčiojosi, bandė sukelti kuo daugiau skausmo, tačiau viskas buvo paženklinta visiškos impotencijos ženklu, tai, kas vyko baltos planetos paviršiuje, nieko nereiškė, tai tebuvo vaidinimas.

Nors planeta buvo balta kaip chirurgo kabinetas, ne visą jos paviršių dengė skrodimo stalai. Dideliuose plotuose nebuvo nieko, tik milžiniškos sankaupos baltašvarkių, kurie kovėsi savo nesibaigiančiuose mūšiuose. Jie šaudė, badė, pjaustė, smaugė, kandžiojo, spardėsi ir visaip kitaip bandė nugalėti savo priešą. Vos vienas karys krisdavo, gyvasis bėgdavo prie kitos aukos. Šio vakuumo metu lavonas atgydavo ir pats puldavo pirmą pasitaikiusįjį ir bandydavo šį užmušti. Tokie laukai buvo didelės sterilios mėsmalės, kuriose kūnai rangėsi kaip sliekai stiklainyje, niekaip nepabaigdami savo darbo, nes tokio paprasčiausiai neturėjo. Kūnai judėjo lyg tampomi siūlų, lyg vykdydami nurodytą komandą. Priešininkų veiduose spindėjo neapykanta. Visi kovėsi kaip išgalėdami, bandydami įteigti mintį, jog jie geresni negu likusieji, nors visi tebuvo apgailėtinos kopijos, kurios ėjo mirti vien tam, kad vėl galėtų mirti, žudė vien tam, kad vėl galėtų žudyti. Nei mirtis, nei žudymas neteikė jokio išrišimo, jokios prasmės, tai tebuvo refleksas.

Kiek toliau plytėjo balti, simuliuoti miestai. Jie buvo tokie apgailėtinai tušti, kad atrodė kaip muliažai, kuriais ir buvo. Jų sienos buvo plikos, vietoj langų buvo įdubimai, o vietoj durų – juodos ertmės. Visi puošybos elementai buvo seniai užmiršti ir net nesimatė plytų, lyg sienos būtų sulipdytos iš sintetinio gipso. Tarp šių butaforijų slankiojo savimi patenkinti baltašvarkiai ir prievartavo kitus baltašvarkius. Visur girdėjosi riksmai, vieni malonumo, kiti – desperacijos. Prievartaujamos aukos netrukus tapdavo prievartautojais ir viskas užsitęsdavo dienas, o gal ir savaites, kol koks klajūnas baltas sviedinys nenukrisdavo iš baltu dangumi skrendančio balto bombonešio ir nesutrupindavo balto pastato, kuris virsdavo stambiom šukėm. Prievartautojai išsilakstydavo ir prasidėdavo žudynės. Miestą užplūsdavo gretimo karo lauko kariai ir pradėdavo savąsias linksmybes, kurios užplūsdavo ir nuslūgdavo savaime. Žudikams išėjus, vėl grįždavo baltašvarkiai banditai ir prievartautojai, jie gaudė savo aukas ir pjaustė jas į gabaliukus, o paskui patys buvo suplėšomi į skutelius.

Tolstant nuo masinių žudynių vietų įsivyraudavo individualizmas ir baltu rutulio paviršiumi nusidriekdavo laužų ir kankinimo įtaisų miškai. Čia žmonės dar burdavosi į nedideles grupeles, kuriose kankino vieną nelaimėlį. Jie svilino jo kojas prieš tai ištepę riebalais geležiniuose batuose, tampė sąnarius, pylė ant veidų vandenį, laužė kaulus, gręžė pėdas, pjaustė pirštus. Visi baltojo pasaulio gyventojai murmėjo neaiškia kalba, lyg klaustų ko nors svarbaus, tačiau žodžiai lūpose virsdavo visišku formalumu, skirtu pratęsti kankinimus. Jie judėjo pagal sudėtingus ritualus, jų gestai buvo kupini rimties ir išdidumo, lyg už ritualų slypėtų tiesa. Tačiau viskas, kas buvo matyti, tai tebuvo apgailėtinas pretekstas tenkinti savo represuotą sadizmą, kuris virsdavo mazochizmu keičiantis eilinei rotacijai.

O dar toliau plytėjo pavienių kankintojų salos. Jose seilėti veidai stebėjo kaip rankos, laikančios lituoklius, degina aukų kūnus. Įkaitusi geležis vedžiojo keiksmažodžius ir perkreiptuose veiduose atsiradusios kančios prošvaistės sukeldavo kankintojams erekcijas, kurios baigdavosi tiršta materija ant kenčiančiųjų išsprogusių akių. Kiti gręžė savo kolegų galvas ir pildė jas sieros rūgštimi, treti tiesiog smaugdavo ir prievartaudavo. Ketvirti draskydavo burnomis žarnas ir rankomis plėšydavo genitalijas, su vis didėjančia nuobodulio grimasa savo tuščiuose veiduose. Penktieji nuodijo, šeštieji padeginėjo namus. Aštuntieji bukai daužė savo aukas, o tada vėl slampinėjo po tuščias butaforines gatves, kol niekas neuždaužydavo jų pačių.

Nuo smurto smurtautojų drabužiai virto skutais, kūnus sėjo randai, kurie suaugdavo, storino odą ir keitė veido bruožus. Taip aukų-budelių išvaizda darėsi vis atšiauresnė, vis labiau primenanti tolimą praeitį, kurioje smurtui nereikėjo priežasčių, nes tai buvo natūrali būsena. Taip galvos vis dengėsi randais, kol galutinai nupliko.

Gal tai buvo bandymas sugrįžti į idiliškus, sąmonės neapsėstus laikus? Vargu, greičiausiai tai tebuvo vienas didelis štrichas, užgožęs visą paletę. Tiesiog paprastas ir greitas sprendimas, toks pažįstamas ir įaugęs į atmintį. Visi baltachalačiai čia nuolat kartojo: „taip buvo visad, taip yra, taip bus visada“. Jie skandavo šią mantrą butaforiniuose miestuose, žmonių-sliekų laukuose, individualiuose kankinimo rūsiuose ir dirbtinių kalnų viršūnėse įsikūrusiuose dirbtiniuose vienuolynuose. Visa planeta gaudė nuo šios unisonu traukiamos gaidos, kurios balsuose atsispindėjo skausmas, pyktis, bejėgiškumas, pasidavimas ir pergalė, nenoras keistis, po stiprybe paslėpta menkybė, abejingumas, bukumas, valingas aklumas, egoizmas ir visiškas vilties praradimas.

***

Beveik, beveik.

„Girdėjai?“

„Ką?“

„Nežinau, kažkas kažką ką tik sakė.“

„Plikiai apačioje nerimsta, bet nebijok, jie tavęs negirdi.“

„O tave girdi?“

„Manęs juk nėra, bent jau subjektyviai.“

„Hm, vis vien keista.“

PIRMASIS PLIKIS. (Vaikščiodamas aplink raudoną kušetę, ant kurios guli antrasis plikis) Šūdas, jums neatrodo, kad viskas, šikna?

TREČIASIS PLIKIS. (Kalbėdamasis telefonu) Tu, šūdžiau, to mėšlo man nekišk, pats jį ryk, po velnių.

PIRMASIS PLIKIS. (Tvodamas sau per veidą) Su kuo jis kalba?

ANTRASIS PLIKIS. (Išsitraukia naujutėlaitį telefoną ir nupaveiksluoja trečiąjį) Su savimi.

PIRMSAIS PLIKIS. (Paspirdamas kušetę ir pritūpdamas) Šikna, šikna, šikna.

ANTRASIS PLIKIS. (Pasikasydamas šikną) Taip, šikna, na ir kas, kad storoka, nes vis vien daili.

PIRMASIS PLIKIS. (Nusispjovęs ant žemės) Ne apie tavo šikną kalbu, idiote.

ANTRASIS PLIKIS. (Tingiai pakeldamas antakius) Kunigaikštis Myškinas, visai neblogai. (Sučepsi)

TREČIASIS PLIKIS. (Atitraukia telefoną nuo ausies, prideda prie burnos ir užrinka) Psichinis ligonis, psichinis ligonis, realybė, ne poetinė fikcija!

PIRMASIS PLIKIS. (Suplodamas ir pašokdamas nuo žemės) Vat ir aš taip sakau!

TREČIASIS PLIKIS. (Atsisukdamas į pirmąjį) Tu čia apie ką?

PIRMASIS PLIKIS. (Susiimdamas už galvos) Dieve, su šitais idiotais aš čia amžinai lindėsiu.

ANTRASIS PLIKIS. (Iškeldamas ranką kaip mąstytojas) Kas yra amžinybė?

PIRMASIS PLIKIS. (Pažvelgia į viršų ir užrinka) Bliat!!!

„Jis į mane žiūri?“

„Na, manes juk čia nėra.“

„Žinau, žinau, bet paklaust tai juk galima.“

„Greičiausiai.“

„Bet juk aš nematoma.“

„Net jei esi nematoma, kažkokią vietą erdvėje juk užimi, tad galimybė būti pastebėtai yra, ir nesvarbu, kad toks tuščias stebinys neįgaus jokios formos stebinčiojo sąmonėje, bet pats faktas, jog tas stebinys buvo stebėtas, bus užfiksuotas.“

„Kur?“

„Iš kur man žinot?“

***

Pykčio ir nuobodulio pasauliai susidūrė, ir nors jų pagrindiniai gyventojai nieko nepajuto, persikirtimo teritorijoje atsirado naujos formacijos. Ant kušečių besivartantys storuliai staiga rado užsiėmimą. Jie važiavo į tolimosios planetos tyrus, stebėjo ten vykstančius barbariškus procesus ir jausmingai aikčiojo ir oikčiojo. Kas kartą, kai baltašvarkis tautietis pakeldavo savo ranką prieš savo sugyventinį, putlūs bezdalių delnai uždengdavo išsprogusias akis ir paslėpdavo šios didžios neteisybės akimirką. Jausminguose viduriuose sukildavo skrandžio sultys ir šerbetai pradėdavo jausti šleikštulį, po kurio iš karto atslinkdavo nenumalšinamas alkis. Šis jausmas, nejaustas tokią daugybę amžių, buvo dieviškai naujas.

Nors tokie keliautojai nebuvo dauguma, likusi dalis metano pompų liko kur buvę – ant savo kušečių. Tik dabar jiems nepastebint prieš akis išdygo keistos dėžės, kuriose buvo pardavinėjamos dirbtinės emocijos, sukurtos iš tikrų kančių. Gulintieji ant kušečių dar labiau aikčiojo, bet tai buvo pigi tikrojo aikčiojimo kopija, ji nekeldavo tokio intensyvaus apetito, bet daugumai tiko kuo puikiausiai. Gulintieji dienų dienomis spoksodavo į ekranus ir tikėjosi pamatyti kažką, kas jiems primintų apie tai, kokie jie lamingi. Žinoma, kai dėžė išnykdavo, išnykdavo ir emocijos, nes nereikia pamiršti, kad jos buvo sintetinės.

Trečioji storulių dalis neturėjo net dėžių, jie tik flegmatišku mostu, išreiškiančiu abejingumą, numodavo ranka į kančią, lyg sakytų: „aš žinau, kas vyksta, bet man tai neįdomu“, arba: „aš nieko negaliu pakeisti, tad geriau apie tai nemąstysiu“. Ir tai veikdavo, mostas nuvydavo visas mintis ir aristokratiškasis raudonskūris galėjo toliau užsiimti savo tipine veikla, kuri susidarė iš nieko neveikimo.

Tokia arogantiška stovėsena šerbetai steigė savo elitariškumą. Tokia didybė, žinoma, buvo nieko verta, tačiau ji nieko nekeitė, o kadangi nieko nekeitimas reiškė patogią kušetę ir jau seniai prijaukintą nuobodulį, nieko nekeitimas buvo puikus pasirinkimas.

Bet pokyčiai buvo akivaizdūs. Tik ne visi juos norėjo pripažinti. Nes su kančia atsirado ir hedonizmas. O nuobodžiaujančiam, tuščiam pasauliui nėra nieko geresnio nei malonumas. Štai ir konservatoriškieji storuliai griebėsi tenkinti savo aistras, nepastebėdami, jog peržengė Rubikoną ir atsidūrė bendrose nuobodulio ir kančios žemėse. Net neverta abejoti, kad nuobodžiaujančių aristokratų maišaties su kančios apologetais produktas nebuvo toks radikalus. Šio šerbetinio regiono gyventojai mėgavosi elementaresniais malonumais, jų sujaudinimas nereikalavo tiek rankšluosčių ir turniketų. Šioje niekieno žemėje slampinėjo šimtai odinėm kaukėm apsirengusių vergų, bandančių per pažeminimą rasti savąją ekstazę, ir šimtai vergvaldžių su sadistine grimasa veiduose. Čia plytėjo apsirijėliai ir badaujantieji, besimylintieji ir besimasturbuojantieji. Visiem atsirado niša išbandyti kažką naujo. Dauguma galiausiai panirdavo į gilų adatos dūrį ar įšokdavo į bedugnę ugnies stiklinę, kur plūduriavo ekstazėje, kuri kas akimirką kainavo vis daugiau. Ekstremali riba taip ir nebuvo pasiekta, tad net susikirtimo taške tvyrojo banalumas.

Pykčio ir kančios pasaulis šioje pilkojoje zonoje rado savo energijos išblėsimą, savo formos metamorfozę. Tai, kas buvo radikaliai brutalu, įgavo priimtiną formą ir nuvilnijo pykčio pasaulio paribiu. Atsirado nauji, subtilesni kančios niuansai. Dabar pykčio tuštumą užkimšdavo ne vien sadomazochistinė kančia, bet ir pažeminimas. Baltachalačiai plakė vieni kitus rimbais ir laižė vieni kitų batus, kol frakuotieji juos stebėjo per atstumą. Jie suteikė savo smurto orgijoms naratyvus, įvedė tragizmo ar komedijos štrichus ir storuliai nebevėmė nuo šio žavingo vaizdo, atvirkščiai, žiūrėjo su žavesiu ir plojo.

Agonija pasirodė esanti gana paklausi prekė. Greit nė vienas mūšio laukas neliko be savo kameros. Net individualistai kankintojai pradėjo viešinti savo meno kūrinius, kurias dalinosi su daugiau mačiusiais ir grįžtančiaisiais į nuobodulio tyrus storuliais.

Dėžė buvo puikus mediatorius, nes sušvelnindavo vaizdinių turinį – turinį, sukurtą tuose uždaruose kambarėliuose, pilnuose skalpelių ir lancetų, ginekologinių skėstukų ir grupinių prievartavimų, masinių žudynių ir individualių susidorojimų. „Juk tai nebuvo tikra, tai nevyko... O gal tai išties vyksta?“ – kartais klausdavo savęs nuobodžiaujantieji. „Neeeee, to nėra, nėra, nes aš nenoriu, kad būtų, o kadangi aš galiu sau leisti nenorėti, vadinasi, jei ir yra, to nėra!“. Ir išties, vos tik galvoje iškildavo mintis „nėra“, visa tai išnykdavo ir pasaulis vėl nusidažydavo žaismingo smurto spalvomis, vėl grįždavo buka ramybė.

Anksčiau smurtas buvo betikslis, o dabar tapo naudingu. Iš esmės, jis liko toks pat betikslis, bet tai niekam nerūpėjo. Dabar smurto fabrikėliai dirbo visu pajėgumu, su dar didesniu metodiškumu. Tragedijos buvo paverstos industriniu farsu ir parduotos kaip cukraus vata nuolat tunkančiai visuomenei. Genocidas šen, genocidas ten. Ką gi reiškia baltašvarkių gyvenimai? Jų daug ir jie tokie vienodi. Niekam nerūpi pykčio priežastys, nes statistiniai vienetai nejaučia ir negyvena. Jie tik miršta, to pakanka. Kartais miršta tam, kad juos būtų kam gelbėti. O kartais juos gelbėja, kad vėl galėtų užmušti. Taip baltojoje planetoje atsirado net labdaringumas, žinoma, apsimestinis ir netikras, bet koks kam skirtumas. Nusiunčiame jiems skudurų, juos aplanko storulis, o tada juos sušaudom ir plojam katučių.

Kažkas reikalauja duonos ir žaidimų, nežinodami iš ko ta duona ir kokie tai žaidimai. Kiti tą duoną tiekia, kaip ir žaidimus, puikiai žinodami, kokia to kaina, bet jiems negali rūpėti statistiniai vienetai, jų neverta gerbti. Taip iš šio susidūrimo niekas negimsta. Vieni toliau snaudžia savo pertekliuje, kiti toliau skęsta savo primityviame pyktyje. Nuo susidūrimo viskas pradeda judėti ir pokyčių banga nuvilnija visu pasauliu, revoliucija kelia savo vėliavas, bet nieko taip ir nepakeičia. Po audros lieka tik ta pati kančia ir nuobodulys.

Susidūrusi su baime, neapykanta įgavo apibrėžtą formą. Anksčiau taikingi ir merkantilūs, neoninio miesto gyventojai pasidarė gana nepatenkinti viskuo, kas nėra jie, ir kadangi vienintelis skirtumas tarp miesto gyventojų buvo jų vartojimo pobūdis, natūralu, kad vartojantieji šlamštą su spuogeliais pradėjo nekęsti vartojančių šlamštą su tarpeliais. Šis nepasitenkinimas įgavo daugybę formų. Klientai pradėjo rėkti ant operatorių, operatoriai ant klientų. Anksčiau išsigandę Ernestai, sutikdavę su visais patarimais, dabar kovojo už savo ką tik susiformavusią nuomonę.

Jie paskambindavo į savo vartojimo linijas ir kaip anksčiau pasisakydavo norintys šlamšto, tačiau greit pokalbis nulėkdavo nuo bėgių ir subjurdavo.

– Ne, aš sakiau, kad noriu šlamšto su tarpeliais, – rėkdavo eilinis klientas, nors ką tik abejojo, ar jam tikrai tiks jo pasirinktas šlamštas.

– Bet prieš akimirką jūs buvote neapsisprendęs, aš tikrai siūlyčiau pabandyti šlamštą su spuogeliais, pats jį visad perku, išties nesiūlyčiau ko nors, ko pats nevartoju, bet užtikrinu, jog tuo šlamštu su tarpeliais tikrai nusivilsite, nes tai tėra šlamštas, – pardavėjų retorika irgi buvo pakitusi, jie begėdiškai kišo savo pamėgtą šlamšto rūšį, dažniausiai sukeldami atvirkštinės psichologijos efektą.

– Tai jūs man dar nurodinėsit, ką man rinktis? Prakeiktas spuogofilas, tokius kaip tu šaudyt reiktų, – rėkdavo pasipiktinę klientai.

– O jūs – prakeiktas tarpofilas! – atrėždavo operatorius ir pridėdavo, – tai pirksi savo šlamštą ar ne, iškrypėli?

– Taip, duokit kiek turit, – pasigirsdavo nekantrumo kupinas balsas.

Vaikų pasaulis buvo ne ką lengvesnis. Vaikai buvo tokie pat žiaurūs, jie erzindavo ir žemindavo vieni kitus:

– Pažiūrėk į Ernestą, tas lopas nešiojasi šlamštą su tarpeliais, – juokdavosi vietinis agresorius.

– Na ir nevykėlis, tavo ir tėvai tokie pat iškrypę tarpofilai kaip ir tu? – patyčias pratęsdavo spuogofilų sąjungininkai.

Po tokių skausmingų užgauliojimų vaikas neiškęsdavo ir pradėdavo mosuoti rankomis, tačiau jį greit apsupdavo dauguma ir sumušdavo. Ne vienam taip buvo išmuštas noras vartoti savo pasirinktą šlamštą, tačiau tokio pokyčio dėka kildavo sunkumai namuose. Kol norėdamas pritapti mažasis Ernestas slapta žaisdavo su savo spuoguotuoju šlamštu, jį slapčia stebėdavo tėvai ir anksčiau ar vėliau nelaimėlio laukdavo pokalbis:

– Ernestai, aš norėjau tavęs kai ko paklausti, – prabildavo Ernestas, dėvintis prijuostę.

– Ko, mam? – pasimetęs paklausdavo Ernestas, net nespėjęs nusirengti savo trumpo uniforminio sijonėlio.

– Na, ar tu ne vienas iš jų?Nebijok man pasakyt, aš nesupyksiu,– prisėdus ant lovos paklausdavo vyriškos išvaizdos mama.

– Vienas iš jų? – nurydavo seilę viską kuo puikiausiai suprantantis Ernestas.

– Na, taip, vienas iš jų. Matai, aš jau porą kartų pas tave radau šlamšto su spuogeliais, galvojau, kad tai tik toks paaugliškas eksperimentavimo būdas, bet tai vis kartojasi... – motina nurausdavo, jai būdavo sunku kalbėti tokia nejaukia ir asmeniška tema.

– Kas tas vienas iš jų? – bandydamas išsisukti užrėkdavo terorizuojamas vaikas.

– Spuogofilas, – užrėkdavo ir motina, o tada paslėpdavo savo veidą už šlapių nuo ašarų delnų.

Žinoma, tokie pokalbiai nieko neduodavo, tad vaikus tekdavo siųsti į spuogofilų reabilitacijos centrus, kur šią paikystę iš jų išmušdavo treniruotėmis, tarpofiliška atmosfera ir nuolatiniu šlamšto su spuogeliais niekinimu. Na, o grįžę vaikai vėl tapdavo smurto aukomis, kol neiškęsdavo ir grįždavo į mokyklą su šaunamuoju ginklu ir smagiai papleškindavo į klasiokus. Kitose mokyklose vyko tas pats, tik vienose dominavo spuogofilai, o kitose tarpofilai.

Tas pats būdavo darbovietėse ir pasilinksminimo vietose. Ypač aršiai buvo kovojama tarp miesto rajonų. Pikti ir agresyvūs Ernestai susirinkdavo į dideles krūvas ir važiuodavo kirkinti gretimo rajono Ernestų, nešiojančių sijonus, bet toks įžūlumas buvo sutinkamas su agresija:

– Sveikas, parūkyt turi? – paklausdavo niekuo neišsiskiriantis jaunuolis vieno iš atvykusiųjų.

– Še, – greit atkišdavo pakelį pastarasis.

– Hm, hm, žiūriu, rūkai šlamštą su spuogeliais, – laikydamas rankoje rūkomą šlamštą su spuogeliais šnirpčiodavo vietinis berniokas.

– Na, jo, – lyg niekur nieko atsakydavo atvykėlis.

– O negalvojai kada pradėt rūkyt vyrišką šlamštą? – su pašaipia šypsena paklausdavo vietinis Ernestas.

– Čia tipo kokį? – su tokia pat pašaipa atsisukdavo svečias.

– Kokį, kokį, su tarpeliais, žinoma, – pašnekovas numesdavo svetimą šlamštą ant žemės ir trenkdavo tiesiai priešininkui į tarpuakį.

Taip prasidėdavo muštynės, kurios greit pasidarydavo nesutramdomos ir nusirisdavo per abu konfliktuojančius rajonus.

Neretas buvo ir viešojo linčo vaizdas. Jei pamatydavai už kampo rėkiančią minią, galėjai būti beveik tikras, kad to šurmulio apsuptyje guli vienišas Ernestas. Jo kojos būdavo pririštos prie rasto, rankos taip pat, netrukus rastas buvo padegamas, kad smilkdamas nuo kojų sudegintų savo auką. Arba koks nelaimėlis buvo pakabinamas ant virvės, o po juo pakuriamas laužas. Jei nelaimėlis bandydavo lipti, jam nukarpydavo pirštus, taip jis ir supleškėdavo lydimas riksmų:

– Šitas tarpašiknis drįso pažvelgti mano žmonai į akis!? – rėkdavo paraudęs iš pykčio Ernestas.

– Greičiausiai degė aistra, nevisprotis šlamšto maišytojas! – pritardavo kažkas iš minios.

– Norėjo ją išprievartauti, purvinas tarpus laižantis iškrypėlis, – vėl užklykdavo pykčio kupinas balsas.

Nors tai vieni niekai, palyginus su tuo, ką sugalvodavo didesnės grupės. Jie išsirinkdavo vieną charizmatišką, nuolat staugiantį Ernestą ir pasiduodavo jo valiai, išreiškiančiai slaptą norą, o tada imdavo ginklus į rankas ir bandydavo užimti visą miestą-planetą, ir kur tik sutikdavo iškrypėlį, jį nušaudavo. Bet greit spuogofilus tekdavo šaudyt šimtais ir tūkstančiais, o tai labai demoralizuodavo bendruomenę, todėl juos pradėdavo kišti į specialias šlamštdėžes, į kurias vėliau prileisdavo šlamštdujų ir jomis numarindavo gyvenimo nevertus ir didžią tarpofilų bendruomenę graužiančius parazitus. O paskui ir juos pačius pakardavo arba sušaudydavo, arba sukišdavo į tokią pačią dėžę. Vykdavo dideli teismai ir jų teisėjai rėkdavo:

– Ar jūs žinote, kuo esate kaltinamas?

– Aš? Už ką? – Ernestas atsakydavo su nuostaba veide.

– Jūs kaltinamas už šlamšto su tarpeliais vartojimą! – griaudėdavo vyriausiojo teisėjo Ernesto balsas.

– Bet juk aš jį vartoju nuo vaikystės.

Salėje pasigirsdavo šurmulys.

– Nuo vaikystės, – pasigirsdavo šnabždesys.

– Ar tai įmanoma?

– Kokia barbarybė.

Žinoma, tai, ką sakė nuteistasis, neturėjo jokios reikšmės, nes teismas tebuvo formalumas, būtinas palaikyti teisuoliškų masių teisuoliškumą. Tad nenuostabu, kad streso kupiname pasaulyje nupliko ir Ernestai.

Visa tai iš šono stebėdavo tylūs Kęstai ir linkčiodami burbėdavo:

– Na gerai, tegul, – ir patyliukais prekiavo savo pykčiu.

Paskutinėje susidūrimo zonoje voliojosi Vytai, rankose jie laikė savo didelius išmaniuosius telefonus ir vangiai maigiojo mygtukus, stebėdami kaip pro juos bėga pasaulis.

– Ach, matei, kur buvo Vytas? – atsidusęs paklausdavo storulis, gulintis ant brokatinės kušetės.

– Taip, jis buvo atsistojęs ir nuėjęs net tris metrus, kvapą gniaužianti vieta, – jam pritardavo Šerbetas.

– Norėčiau ir aš ten nuvykt, – svajingai susimąstydavo storulis, žinodamas, kad tokia svajonė – tai tik tuščias svaičiojimas, juk tai buvo ne jo nosiai.

– Bet juk tu ten būni beveik kasdien, ir aš ten būnu, ir Vytas būna. Vytai, ar būni ten, už trijų metrų? – užrikdavo Vytas, pasukęs galvą kiek dešiniau.

– Taip, būnu, klasiška vietelė, – pasigirsdavo nesuinteresuotas balsas, paskendęs savo omnivisatoje.

– Matai, visi ten esam buvę ir ateityje ne kartą būsim, – optimistiškai pasakydavo Vytautas.

– Taip, bet jis ten tikrai buvo, na, o mes... Ką mes? Mes tik prašalaičiai, – darkart atsidusdavo pesimistas Vytas.

– Ir tikrai, tose nuotraukose jis toks laimingas, – susimąstydavo Vytas ir vėl pasukdavo galvą, tik šįkart į kairę. – Ei, Vytai! – užrikdavo.

– Ką? – netoliese pasigirsdavo duslus balsas.

– Tu tose nuotraukose laimingas? – sekdavo užklausa.

– Ne, tik vaidinu, kuriu sėkmingo žmogaus įvaizdį, – atsakydavo sėkmingas Vytas.

– O nuotraukose toks laimingas, – apibendrindavo pesimistas Vytas.

– Jei kalbant apie ką kitą, matei, kokiom pikantiškom nuotraukom vakar pasidalino Vytas?

– Ne, – abejingai atsakydavo pesimistas.

– Tu neseki jo? Dieve, bet ką atiduočiau, kad galėčiau su juo permiegot, – optimistas Vytas išsitiesdavo ant kušetės ir pažvelgdavo į raudoną dangų.

– Niekaip nesuprantu, apie ką tu čia? – pesimistas atitraukdavo nuo ekrano akis.

– Še, žiūrėk, aš jį kabinu, bet labai jau laužosi.

Vytas nužvelgdavo draugo rodomą Vytą ir pasklaidydavo jo elektronines nuotraukas. Jose putlus vyrutis vienuose apatiniuose voliojosi ant kušetės ir čiulpdamas savo pirštus bei kartais mirktelėdamas akimi skėsčiojo kojas ir rankomis spaudė savo nutukusias krūtis.

– Karštas, ane? – optimistas ieškojo pritarimo.

Vytas nusijuokdavo ir išspjaudavo:

– Žmogau, čia juk Vytas, jis visiems duoda, – ir atsisukęs į dešinę užrikdavo, – Vytai, tu visiems duodi?

– Jo, – pasigirdavo iš kiek tolėliau, – bet niekam nesakyk, aš bandau palaikyti l‘homme fatale įvaizdį!

„OK“, – mestelėdavo žinutę pesimistas.

„Bučkis nuo saldžiųjų lūpyčių“, – netrukus atskrisdavo atsakymas.

„Tavo miltinis pyragėlis laukia kremo“, – greit parašydavo Vytas, kol jo draugas stebėdavo su nuostabos kupina mina ant nutįsusio veido.

– Visiškas satyras, – pridėjęs delną prie veido sušnibždėdavo pesimistas.

Jo draugas tuo metu nunarindavo nosį ir priguldavo ant kušetės, atrodydamas gana prastai

– O, žiūrėk, pasirodė nauja partija, – ištardavo pesimistas.

Visi aplink iškart sužiurdavo į ekranus, nors ir taip žiūrėjo būtent ten. Pasigirsdavo ekrano maigymas ir netrukus pasipildavo komentarai:

– O, šita visai nebloga.

– Ir šita.

– Kaip čiotkai!

– Geras, nežinojau, kad juos dar gamina.

– WOW, ir aš tokių noriu.

– Hm, Vytas jau nusipirko tokius, aš negaliu pirkt tokių pat.

– O šitie būna su kitokiu ornamentu?

– Jie tikrai geresni nei senesni.

– Tikrai, net dvi naujos funkcijos, viena daro nieką, o kita nedaro nieko.

– Imu!

– Ei, nebeliko.

Visi staiga nurimdavo, kažkas kažkur puldavo į panikos priepuolį, kažkas užmigdavo ir sodriai pirstelėdavo. Viskas grįždavo į senas vėžes.

– Tu, beje, girdėjai, ką sakė Vytas? – paklausdavo optimistas, visai pamiršęs apie neseną pralaimėjimą.

– Ne, – atsakydavo jo draugas pesimistas.

– Jis sakė, kad vieną dieną mes visi būsim laisvi! – pakiliai išrėždavo plikis.

– Aš irgi taip sakiau, – plikas storulis pasimuistydavo kušetėje.

– Taip, bet tu ne iš tiesų sakei, tavo žodžiai bereikšmiai, nes jie niekam nerūpi, o štai Vyto žodžiai reikšmingi, nes jo klausos tūkstančiai, – iškeldavo pirštą į viršų optimistas.

– Jo, jis yra tikras Vytas, – ištardavo pesimistas su vis ta pačia gailia gaidele balse.

– Jo, jis yra tikras, – unisonu nugriaudėdavo raudona dykuma.

– Tiesą kalbėti gali ne kiekvienas, – apibendrindavo optimistas.

Visi susimąstydavo ir pabandydavo pajusti tą seniai užmirštą rudimentinį artėjančio nušvitimo dvelksmą, tačiau nieko neįvykdavo. Viskas likdavo savo vietose ir toliau judėjo savo užburtu ratu. Pasmerktieji nesijausdavo pasmerktaisiais, nes nežinojo tokiais esą, ir viskas buvo gerai. Abejingumas nugalėjo. 

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt

Knygos rėmėjas

[1]

Antrasis – tai Trečiasis, o Antrasis – tai Pirmasis, tvarka pasikeitusi, nes pokalbį pradeda Antrasis (šiuo metu Pirmasis), o atsako Trečiasis (Šiuo metu Antrasis), automatiškai Pirmasis virsta Trečiuoju.  

[2]

Non playable character.