Kazys Lazurstein

ULTRAMARINAS

Romanas

Viršelis – Kazys Lazurstein

Redaktorė – Vesta Šimkūnaitė

ISBN 978-609-8245-14-1

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2022

Autoriaus žodis

Kasdieniams visiškiems nepažįstamiesiems iš autobuso ir tai vienintelei šviesiaplaukei merginai, kurios nėra mano gyvenime. Sapnai tampa neryškūs vos tik prabudus, o atsiminimai išblėsta su laiku. Viskas taip, kaip atsimenu, tik blankiau, lyg per rūką ir vasario lietų. Tai, kas liko praleista, mena tik vaizdo kamera. Tačiau, kad toks filmas žavėtų kaip kerai, jis paprasčiausiai negali egzistuoti.

— kazys lazurstein (akysarne) – pats netikriausias menininkas.

Leidėjo žodis

Menas, meilė, svaigalai. Pavojingos istorijos, į kurias įsipainioja knygos herojus – Kaune gyvenantis dailininkas. Dėl smurto, sekso scenų ir necenzūrinės leksikos nerekomenduojama nepilnamečiams bei jautrios psichikos skaitytojams.

I dalis: PUSRYČIŲ KLUBAS

I

PIRMADIENIS

Iš pirmo žvilgsnio, Vydūno alėja niekuo nesiskyrė nuo likusio Žaliakalnio. Taisyklingosios trapecijos pagrindas, nutiestas tarp Kipro Petrausko gatvės ir Radvilėnų plento, besiribojantis su Ąžuolyno parku. Geometrinis rajonas padalintas gatvėmis, tarsi languoto sąsiuvinio lapas Euklido aksiomomis. Vienoje vietoje sutelktas visas Kauno tarpukario architektūros spektras: stambių formų, skirta kelioms šeimoms, tačiau paprasta pastatų struktūra; išraiškingi modernizmo bruožai, suręsti iš tradicinės lietuviams medžiagos – medžio. Mediniai, vos kelių aukštų namai, pasitinkantys plačiomis verandomis ar balustradomis apjuostomis terasomis, arba įstiklintais erkeliais, vedančiais į erdves terasas arba dideles mansardas su apvaliais arba Art Deco stiliaus langais; išsikišę mezoninai, imituojantys prabangių vilų frontonus su etniniais raižiniais padabintomis langinėmis, sandrikais, mediniais karnizais ar profiliuotais gegnių galais. Privatūs sklypai ir gatvės, apsodintos įvairiarūšiais medžiais, formuojančiais vešlias, ūksmingas alėjas.

Saulėta vasaros diena ten priminė prabangią amerikietiškąją svajonę. Ne, ne Pietų Amerikos – Jungtinių Valstijų. Tiesa, Brazilijos bruožai Kaunui nėra svetimi. Tarpukariu autentišką Brazilijos favelą ant Žaliakalnio šlaito ties Nerimi pastatė kavos plantacijoje dirbę, bet nieko nepešę, emigrantai. Tačiau grįžkime atgal į Vydūno alėją ir įsukime į Minties rato gatvę: ten, kur buvo gerai, ten, kur anksčiau buvo galima rasti dar vieną pasiklydėlį. Nebuvau nei svetimšalis, nei emigrantas – mano gyvenimas buvo favela. Leidau dienas vienoje iš erdvių ir šviesių Žaliakalnio mansardų. Gyvenau prabangoje, atsižvelgiant, jog man buvo vos dvidešimt vieneri. Nepaisant griežtos gatvių struktūros, mano gyvenimas buvo chaotiškas ir nenuspėjamas.

Į Minties rato gatvę atsikrausčiau du tūkstančiai dvyliktųjų vasarą. Dienas leidau vienas, nors retkarčiais ateidavo Anna. Ji pasilikdavo tik kol aš tapydavau jos portretą, kartais likdavo nakčiai. Greičiausiai todėl portreto nebaigiau. Dienomis slampinėjau nuo lango prie lango. Medžiai, varstomi švelnaus brizo ir tyliai šlamėdami, atidengdavo nedidelius dangaus lopinėlius. Saulės spinduliams nugulus ant veido, pro užmerktus akių vokus, gėrėjausi raibuliuojančių spalvų žaismu. Dangų taip pat rasdavau Annos safyrinėse akyse. Jos iki nutirpimo stingdantis žvilgsnis sukeldavo šiurpuliukus, kurie nubėgdavo per mano stuburą; tokie šiurpuliukai man patiko. Dangus trumpam sutemdavo jai užmerkus akis ir užmigus šalia manęs. Trumpiausias naktis palydėdavau kartu su anksti brėkštančia aušra. Žvelgdavau į sodriai raudonyje įmirkusį dangų, lyg karščiuojantį nuo skarlatinos ir besislepiantį už šimtamečių ąžuolų.

Rausva, dusliai spraganti kibirkštis savo kelyje paliko blankius pelenus, bespalvius ir išsunktus, kaip visa, kas supo mane aplink. Skendėjau ankstyvo ryto tamsoje, kuri niekuo nesiskyrė nuo nakties. Tamsa – begarsė, aiškiai girdėjau smilkstančią cigaretę. Nuobodžios žiemos žvarba konkuravo su iš šnervių kylančiu šiltu oru, palikdama, besimaišančių su dūmais, raibuliuojančių garų kamuolius. Gatvėje nebuvo nieko, kas sušildytų, tik atsiminimai apie vasarą.

Palikdamas darganą ir stingdantį vėją už nugaros, įlipau į autobusą, kursuojantį link centro. Įsikibau į virš galvos kabantį skersinį ir reliatyviai artėjau link savo laisvos valios vergovės. Netrukus autobusas sustojo, durims atsivėrus pasipylė lietus, susimaišęs su sniegu. Bespalvis jovalas lauke priminė veganų mėgstamus kokteilius be pridėtinio cukraus. Žmonės stotelėje stovėjo sustirę ir įtraukę kaklus į paltų apykakles, tačiau niekas nelaikė skėčio, tarsi skėtis būtų tik vasarai skirtas. Vasario vienuoliktoji, kaulus laužantis lietus, kodėl niekas nedainuoja „February Rain“?

Džonas Malkovičius, kaip ir kiekvieną rytą, įlipo į autobusą, tik tąkart jis buvo šlapias kaip benamis šuo. Malkovičius buvo miglotai atrodantis senis, nepaisant panašumo į įžymų aktorių, jis dar pasižymėjo kraupiu sociopato žvilgsniu. Striukės ar palto jam nereikėjo, užteko džemperio aukšta apykakle. Rankoje jis laikė apytuštį plastiko maišelį su maisto prekių parduotuvės logotipu; kita ranka, iš megztinio kišenės, traukė saulėgrąžų sėklas, kurias lukšteno dantimis. Malkovičius iškėlė savo žilą galvą ir rankas į viršų. Tarsi naują popiežių, jį supo viduje mirę žmonės ir vaikai su sunkiomis atsikišusiomis kuprinėmis; toks keleivių tipas, piko valandomis, užkimšdavo visą autobuso priekį, o galas likdavo tuščias. Vietoj palaiminimo, Malkovičius alkūnėmis prasiyrė pro apatiškų keleivių minią ir atsistojo šalia manęs. Saulėgrąžų kvapas privertė mane nusukti veidą į kitą pusę, tačiau aš džiaugiausi, kad jis ten buvo. Ištverti kasdienybės monotoniją yra daug lengviau suteikiant įžymybių vardus kasdieniams nepažįstamiesiems.

Išlipau iš autobuso prieblandos užsklandoje pasislėpusioje Kęstučio gatvėje. Trumpas ir blankias dienas leidau biure. Dirbau pačiame Kauno centre, Sovietų Sąjungos paliktoje, modernistinės architektūros peizažo dėmėje. Betoninis gigantizmo paminklas, skirtas užteršti kraštovaizdį ir žmonių ambicijas. Monumentalus vėlyvojo brutalizmo projektas, parengtas naikinti ištisus miestus, įgyvendinant autokratinį urbanistinį planavimą. Monolitas pačiame Kauno centre, iškreipiantis mažo miesto harmoniją; suprojektuotas kaip viešbutis, tačiau po trisdešimties metų užbaigtas kaip komercinis biurų kompleksas. Kauno puvinys – Britanikos verslo centras. Po ketvirčio amžiaus priskretęs ir aplinkinių žvilgsnių nebedirginantis, nes jau nepastebimas, viešbutis sužydėjo naujos kartos išnaudojimui. Tai, ką paliko sovietai, buvo tik pigus benefisas įrengti biurui, skirtam perspektyvų neturintiems laisviems žmonėms, nusispjaunant ant miesto peizažo.

Pigus sintetinis darbdavio benefisas – latte, išspjauta iš kavos aparato į vienkartinį, neperdirbamo popieriaus puodelį, kuris, po septynių su puse minutės, atsiduria šiukšlinėje – šiuolaikiškas autoriteto demonstravimas. Vidutiniškai aštuonios minutės – tiek laiko klerkas užtrunka dalindamasis savo savaitgalio įspūdžiais. Pirmos produktyviausios darbo minutės, praleistos prie kavos aparato, aptariant keliais laipteliais žemiau vidurinės klasės esančias vidutinybes, dvi nuo darbo laisvas dienas: penktadienio vakaras, praleistas mieste, išleidžiant ketvirtį algos; šeštadienis prakiurksotas lovoje, peržiūrint ištisą, smegenis plaunančio, Shitflix serialo sezoną; sekmadienis – numarintas nuobodulyje ir nieko neveikime. Tačiau sekanti diena vis vien tampa užversta skundais dėl laiko stokos.

Darbe aš niekada negėriau kavos, nevalgiau, net nerūkiau, ir tik tam, kad išvengčiau bendradarbių. Siekiau išlikti nuobodžia, į akis nekrintančia asmenybe. Maistingi, gerai subalansuoti pusryčiai man buvo gyvybiškai svarbūs, kad ištverčiau aštuonių valandų pamainą. Maisto produktus rinkausi pagal kalorijų skaičių, kuris aprūpino mano kūną energija visai dienai: kiaušiniai ar avižiniai dribsniai, jog suteiktų sotumo jausmą; papildomai, skaidulų gausus maistas: neprinokę bananai, obuoliai, ruginė duona ar riešutai, jog sumažintų kalorijų įsisavinimo laiką, tolygiai išskiriant energiją dienos eigoje. Nebuvau angliavandenius skaičiuojantis narcisistinis egoistas, bet tokia buvo mano intravertiško mentaliteto kaina.

Tą rytą privalėjau padaryti išimtį, nes pramiegojau ir neturėjau laiko pusryčiams – svarbiausiam dienos maistui. Priėjau prie užkandžių aparato, ketindamas nusipirkti Mars batonėlį ir netyčia patraukiau kolegų dėmesį.

– O, sveikas, Kazy, nuo kada pradėjai gerti kavą? – pasisveikino Aidas.

Aidas buvo aukštas, bet vis dar perkaręs pirmakursis studentas. Įstojęs į perspektyvų nesuteikiančią studijų programą, paskaitas jis praleisdavo neperspektyviame darbe. Užtat ambicijų jis turėjo į valias, kaip ir bet kuris kitas tūkstantmečio kartos atstovas. Jam, be kartojimo, kad jis gali tapti kuo tik panorėjęs, niekas nepasakė, kad dėl to dar ir stengtis reikia. Milenialsų ydos – pusiau dokumentiniai filmai apie iš niekur iškilusias garsenybes, perdėtas jautrumas kritikai ir deliuzijos apie užslėptą talentą. Tačiau realizaciją užgožia vieningai visuomenės sufabrikuotas laiko trūkumas ir laikinas, lengvai ranka pasiekiamas pastovumas. Nėra nieko pastoviau už nesėkmingus žmones, turinčius pervertintą talentą ir užslėptą laiką.

– Turbūt sunki naktis buvo? – su šypsena pasakė Aleksė.

Kaip ir likę bendradarbiai, Aleksė pateko į tą pačią amžiaus kategoriją, tačiau, jau būdama diplomuota, vis vien skendėjo Britanikoje. Ji nuolat skundėsi darbu. Nepamenu, net kas ją žavėjo, greičiausiai ir ji pati nežinojo. Pirmoje vietoje jai buvo buto nuoma, automobilis ir kreditas naujausiam iPhone telefonui. Dirbti ji nenorėjo. Darbas mums visiems buvo tik prievolė, nes jis nė velnio mūsų nežavėjo.

– Bemiegės naktys, tik Netflix and Chill, – pridūrė Aidas, – beje, Alekse, ar jau pradėjai žiūrėti tą naują serialą?

– Ar kalbi apie „Sostų karus“? Dar ne. Pala pala… ar nori pasakyti, kad tu jau pradėjai žiūrėti?

– Vakar vieną seriją peržiūrėjau ir nebegalėjau sustoti, kol nebaigiau viso pirmojo sezono, – teisinosi Aidas.

– Aidai, juk sakei, kad palauksi manęs.

– Sori, – atsiprašė, – geriau papasakok, kaip praėjo tavo savaitgalis?

– Taip greitai pralėkė… Kaip tavo podcast’as? Ar jau pradėjai įrašinėti?

– Dar ne, visai laiko neturėjau. Žinoma, viską pirmam epizodui turiu galvoje, o įrašyti vieni juokai…

Aleksė, akimirką patylėjusi, pakeitė pokalbio temą:

– Mačiau tavo nuotraukas Instagram’e. Neblogas penktadienio vakaras turėjo būti…

Ignoruodamas kolegas, grįžau į savo darbo vietą. Neskubėjau kibti į nesibaigiančią pasikartojančių užduočių aibę – ne iš tingėjimo, man paprasčiausiai nerūpėjo. Tiesą sakant, kiekvienas klavišo paspaudimas ir laikas tarp klavišų paspaudimų buvo suskaičiuotas. Dienos pabaigoje, analitikų skyrius atsiųsdavo darbuotojų produktyvumo grafiką. Nesvarbu, ar ari kaip beprotis, ar tiesiog mali mėšlą – atsiduri bendroje sumauto Excel’io lentelėje: jei tavo vardas yra žemiau minimalios ribos, tai tu esi žioplas daiktas; jei tavo vardas aukščiau minimalios ribos – puikus įmonės darbuotojas. Man abiem atvejais buvo vienodai. Žinojau, kad neatleis, nes kas daugiau dirbs už penkiais litais didesnę nei minimali algą.

Dirbau naudotų daiktų perpardavinėjimo tinkle, klientų aptarnavimo skyriuje. Tai buvo tik dar viena užsienio kapitalo įmonė, įleidusi šaknis į pigią darbo jėgą. Sukūrusi darbo vietas internete užaugusiems ir anglų kalbą, bežiūrint serialus, išmokusiems dvidešimtmečiams.

Visi klausimai, klaidos ar bet kokie kiti nesklandumai, susiję su siuntomis, nejudėjo iš vietos prieš tai man jų neperžiūrėjus. Pirmas to ryto atvejis buvo keturiasdešimtmečio „sojos berniuko“ išreikštas nepasitenkinimas dėl įplėštos originalios iPod Classic dar niekada neišpakuotos dėžutės. Man pirštai diabetiškai nutirpo kaip stipriai norėjau jam parašyti ese apie išsikraustymą iš močiutės namų ir permiegojimą su pirmąja gyvenime moterimi. Žinoma, susilaikiau. Atsiprašiau dėl vertingos kolekcinės memorabilijos sugadinimo. Papildomai išsiunčiau tūkstantąjį priminimą siuntų tikrinimo kontrolei dėl atsargesnės paketų priežiūros.

Muitinėje siuntas tikrino tokie pat kompetencijų stokojantys doomeriai. Jie neatidarinėjo siuntų be priežasties, tačiau paketai neišvengiamai praeidavo pro rentgeno aparatą. Atplėšti siuntai galimos kelios priežastys. Pirma, siunta atkeliavo į muitinę jau sugadinta; žala įvardijama kaip nusilupę spaudai ar suplyšusi pakuotė, išsilieję skysčiai arba stiprus kvapas. Paketas buvo patikrintas rentgeno aparatu ir muitinės klerkas nustatė, kad turinys neatitinka siuntos deklaracijos. Siunta pateko į nelaimingas rankas; atsitiktiniai patikrinimai vyksta nuolatos, ypač siuntai atkeliavus iš šalies, įtrauktos į rizikos grupę. Atsitiktiniai patikrinimai taip pat vykdomi dėl neaiškaus gavėjo adreso, įtartinų prekių ar pakuočių siuntimo praeityje. Siuntai atitikus vieną iš kriterijų, muitinės klerkas peiliu, skirtu pjaustyti popierių, nerūpestingai prarėžia ir atlupa pakuotę. Jiems nė velnio nerūpi, kad palieka gilius pjūvius autentiškoje, daug vertingesnėje už patį muzikos grotuvą, dėžutėje. Nesvarbu, prioritetinis ar įprastas – brūkšt, drykst ir paspyrė. Be seno ar pigaus šlamšto, klerkai laiko prideramai dirbti neranda. Kur ras, kai laikas suskaičiuotas ir įrašytas į produktyvumo lentelę. Nuo durų iki durų per tris dienas, o aš nuo vieno nusiskundimo prie kito.

Prieš imdamasis antro atvejo, baigiau gerti kavą; rankos pradėjo drebėti, o skrandyje kauptis rūgštys. Atplėšiau šokoladinį batonėlį ir atsikandau nemažą kąsnį. Saldus, glotnus ir lipnus nugos įdaras padengė mano dantis, net gelti pradėjo. Seniai nebuvau valgęs šlamšto, bet ir nesiilgėjau jo. Tuščias skrandis mane perspėjo apie nusimatančią ilgą pamainą. Kita vertus, juk buvo pirmadienis. Pasak popkultūros, pirmadienis dėl visko kaltas.

Mintis apie populiariąją kultūrą man priminė išsikrovusį iPhone’ą. Įjungiau savo vargo kaltininką į elektros lizdą. Nuskambėjus pasisveikinimo tonui ir vaisiaus logotipui išnykus, ekrane, vienas po kito, sukrito gautų elektroninių laiškų pranešimai ir keli praleisti skambučiai nuo @akysarne. Nustūmiau skambučio pranešimą į dešinę ekrano pusę, prisidėjau ragelį prie ausies; užrakinau darbo kompiuterio ekranus, paspausdamas WIN+L ir nuėjau į biuro virtuvėlę.

Vanduo pripildė stiklinę.

Nuleidau čiaupo rankeną žemyn.

Sugirgždėjo telefono garsiakalbis.

Pašnekovas, kitame linijos gale, neskubėjo pradėti pokalbio.

– Alio! – pradėjau pokalbį aš.

– Nu, sveikas! Kodėl telefonas išjungtas? – paklausė balsas telefone.

– Kažkas blogai su baterija, – atsakiau.

– Išsikrovė?

– Ne, tiesiog kartais išsijungia.

– Nusipirk naują.

– Taip.

– Kas? – jis įtariai paklausė. – Blogai kas nors?

– Gerai, – atsakiau, – man viskas gerai.

Jis dar porą kartų paliepė nusipirkti telefoną, tada pasakė:

– Reikia pastatyti naują inkilą. Adresą atsiunčiau. Rasi?

– Taip.

– Susitvarkyk mobiliaką, iškart atrašinėk į emailus ir neskambinėk daugiau… Ar nepamiršai, tau šiandien reikia atlikti išpažintį?

– Nepamiršau.

– Tvarkoj tada. Davai.

@akysarne padėjo ragelį.

Pažinojau @akysarne tik iš elektroninio pašto laiškų ir keleto skambučių. Jis pats mane susirado, vos pradėjau dirbti. Nežinojau, kas jis toks, tačiau juo pasitikėjau. Jo balsas neskambėjo grėsmingai, bet ramiai ir užtikrintai. Jo balse jutau drąsą ir pasitikėjimą. Šiaip ar taip, tai buvo rimtas mėšlas. Negalėjau jam leisti manimi abejoti. Viskas turėjo būti atlikta tiksliai, nepastebimai ir „rokenrolo ritmu“, kaip jis rašydavo elektroninio pašto žinutėse. Mėgau roko muziką ir buvau vienišius – tai jis žinojo – aš žinojau, kad jis žinojo. Vis dėlto užteko vieno neatsakyto laiško, kad sukelčiau jam abejonių.

Viskas, ką man reikėjo padaryti, tai reikiamu laiku būti reikiamoje vietoje ir paimti tai, ką paštininkas palieka pašto dėžutėje. Žinojau, kad tai narkotikai, nebuvau visiškas idiotas, kokiu apsimečiau oficialiame darbe. Manęs netraukė narkotikų vartojimas, galėjau laisvai nešiotis kelis kilus nelegalių medžiagų, nesukeldamas įtarimo. Pilka asmenybė puikiai įsilieja į pilką gatvės betoną.

Priešingai man, @akysarne nemėgo gatvės. Jis žaidė Laukinius Vakarus kompiuterio ekrane, kas realybėje buvo civilizuota ir nesusekama juodoji rinka. Lyginant su Vakarais, Lietuvoje nelegalusis eBay – Silk Road arba šilko kelias, net ir išgyvendamas savo geriausius metus, nebuvo populiarus. Narkotikų prekyba vyko gatvėje, nepaisant kelių idiotų, kurie, sumokėję dvidešimt baksų vertus Bitcoin’us ir nurodę tėvų namų adresą, vietoje poros ratų gavo kvietimą atvykti į policijos komisariatą. Nepaisant to, lyginant su įprasta narkotikų prekyba, tai buvo daug saugiau, nes atsieidavo su mažiau žmonių. Nėra žmogaus, nėra problemos. Nuo žmonių @akysarne skyrė virtualūs privatūs tinklai, Tor duomenų perdavimo modelis, PGP metodu užšifruotos elektroninio pašto žinutės, Bitcoin valiuta ir, žinoma, aš.

Kainos internetinėse narkotikų parduotuvėse dažniausiai sutapdavo ar net būdavo aukštesnės nei gatvėje. Apie perpardavinėjimą negalėjo būti jokios kalbos. Iš kur @akysarne traukė narkotikus, aš nežinojau. Galiu pasakyti, jog narkotikai paštu atkeliaudavo iš Nyderlandų, o jų kokybė buvo aukščiausio lygio. Tačiau prieš jų išvaizdą, visas kitas gatvės mėšlas literaliai nublanko. Įvairiaspalvės žiedo formos tabletės, padengtos saldžia vaisių kvapo glazūra, priminė garsiuosius Froot Loops dribsnius. Narkotikų prekeivius viliojo išskirtinumas, todėl frutlupsai nesunkiai rado kelią į populiariąja kultūra prisotintas smegenis. Populiarumas išaugo vos po poros testinių partijų. Laikas, kai vieną kilogramą būtų pakeitę keliolika, nenumaldomai artėjo.

Viskas prasidėjo nuo skundo, kuris įkrito į mano oficialaus darbo užduočių eilę. @akysarne kreipėsi kaip nepasitenkinęs klientas, kurio siunta neva pakibo muitinėje. Pasiūliau jam kreiptis bendruoju elektroninio pašto adresu, kad tik kuo greičiau jis nuo manęs atstotų. Neatstojo. Aš suvedžiau jo siuntos užsakymo numerį į sistemą ir akimirksniu įsisukau į @akysarne šūdų malūną. Siuntos deklaracijoje buvo nurodytas tik vienas, kairiosios kojos, Nike Jordan Air sportbatis. Toks, kokį devyniasdešimt antraisiais mūvėjo MJ, kai svajonių komanda laimėjo olimpinį auksą, o Lietuvos rinktinė – bronzą. Pagalvojau, dar viena neįkainojama memorabilija, tačiau muitinės aprašymas teigė, kad siunta yra sulaikyta dėl galimai nelegalių medžiagų. Nesvarbu, tegu tai bus NBA žvaigždės nunešiotas sportbatis, kurį vien pauosčius apsikrėstum grybeliu, federalų „šunys“ ratus ir per prakaite pūvantį kaliošą suuodė. Turėjau nieko nelaukęs perduoti žinutę savo tiesioginiam vadovui, bet to nepadariau. Susikūriau naują elektroninio pašto adresą ir įdiegiau S/MIME šifravimo sertifikatą savo mobiliajame telefone. Aš tapau molinėmis auksinės statulos kojomis.

Geriausia apsipirkimo internetu dalis yra pristatymas į namus, tačiau ne šiuo atveju. Pristatymas – tai ta dalis, kai reikia išlįsti iš kompiuterio ekrano. Siuntimui būtinas adresas, tačiau nurodžius tikrąjį, visos pastangos dėl anonimiškumo atsiduria šuniui ant uodegos. Tam buvau aš. Kiekvienai siuntai @akysarne apdariai parinkdavo apleistą namą. Kai tik gaudavau adresą, privalėjau įrengti inkilą – pašto dėžutę. Tokią, kokias rodo per filmus: medinis stulpas, juodais dažais padengta skardinė dėžė su apvaliu viršumi ir raudona, po pristatymo pakeliama, vėliavėle. Kaip nematoma kompiuterių tinklo dalis, kurios nepasiekia eilinis vartotojas, aš buvau nepastebimas žmogus gatvėje.

***

Išlipau iš troleibuso Simono Daukanto stotelėje. Kirtęs Laisvės alėją, nusikėliau į Vienybės aikštę. Proskyna tarp Vienybės aikštėje įsikūrusių verslo centrų atidengė Lietuvos banko tarnautojų namo kampą. Perėjęs per Vlado Putvinskio gatvę, įsmukau į siaurą Aušros tako skersgatvį. Po poros žingsnių mane apglėbė „U“ formos Banko tarnautojų namo sienos. Pastatas, tarsi magnetas, traukė mane į savo vidų. Apšiuręs, bet puošnus fasadas atsivėrė tikruoju grožiu bestovint jo vidiniame kieme. Žemas, vos penkių aukštų daugiabutis leido pajusti uždarą didmiesčio klaustrofobiją, kuri, tokiam mažam miestui kaip Kaunas, buvo neįprasta.

Neleidęs sau ilgiau užsibūti kolonomis paremtų sienų glėbyje, pro bromą, esantį šiaurinėje namo sienoje, kaip pro portalą, vėl persikėliau į tamsų skersgatvį. Užlipti ant Žaliakalnio buvo dveji laiptai. Kairėje pusėje vingiuojantys „Šilelio" laiptai, apjuosti medžių šaknimis išraizgytais šlaitais ir blausiai apšviesti gelsvai šviečiančiais žibintais. Žinoma, aš pasirinkau mažiau matomus. Pasukęs į dešinę ir praėjęs kelis namus, radau stačius tiesius laiptus, paklotus ant Žaliakalnio šlaito. Nuo ryto merkiami lietaus, jie buvo padengti slidžiu ledo sluoksniu.

Man bekopiant aukštyn, kaip viduriniu pirštu, savo išstypusiu bokštu, mane pasitiko Kristaus prisikėlimo bažnyčia. Tikėjau, kad tas stalker’is egzistuoja, pats pirštą jam buvau ne kartą iškėlęs. Baimės jam nejaučiau, jei žaibu būtų nutrenkęs, tai būčiau priėmęs kaip palaimą. Be baimės, mano pagarbos jausmas jam tapo šūdo vertas. Menkas Dievas tas, kurio niekas nebijo. Nuogąstavimas būti nubaustam, kita vertus, yra efektyvesnis viešpatavimo būdas. Tačiau atrodo, kad jis baudžia tik tuos, kurie juo tiki. Jis mane nubaudė ir tai buvo jo esminė klaida, nes jis nubaudė mane per anksti.

Aš lipau kaip beždžionė iš duobės, kurioje man buvo vieta. Ne savo nuodėmes išpažinti, bet prasisukti kaip velnias aš ten ėjau. Mano kelionės tikslas, kurį @akysarne vadino išpažintimi, buvo narkotikų perdavimas gatvės prekeiviams. Dažniausiai išpažintį tekdavo atlikti sekmadienį, tačiau tą kart barygos nusprendė praskaidrinti niūrų pirmadienį.

Užlipęs ant Žaliakalnio šlaito, atsistojau šalia funikulieriaus ir laukiau kol prie manęs prieis prekeiva su pinigais. Pažįstamas automobilis – juodos spalvos dulkėta chuligankė tuščia stovėjo parkingo aikštelėje. Pro aukštus bažnyčios langus skverbėsi šviesa, tačiau to neužteko, kad atpažinčiau prie pagrindinio įėjimo stovinčią figūrą.

Figūra prisidegė cigaretę ir pajudėjo link automobilio. Po poros žingsnių iš bažnyčios šešėlio išniro mergina. Ji avėjo kerzus, mūvėjo juodus aptemptus džinsus ir vilkėjo odinę striukę. Jos smilkiniai buvo nuskusti, likę plaukai nudažyti varno juodumo dažais. Ji atidarė automobilio bagažinę, išėmė kuprinę ir atsisuko į mane. Netarusi nei žodžio, mergina užsimetė kuprinę ant peties ir patraukė atgal į šešėlį. Nužingsniavusi kelis metrus, ji sustojo, numetė cigaretę ant žemės ir atsisuko į mane.

– Tu ateisi? Ar ir toliau ten stovėsi? – paklausė ir, nelaukdama atsakymo, įėjo į bažnyčią.

Punktualiai kaip davatka, lygiai dešimtą valandą vakaro, aš įžengiau į maldos namus. Pripažinsiu, buvau ten pirmą ir paskutinį kartą. Viduje bažnyčia pasirodė esanti moderni ir erdvi kaip pramoninis loftas. Priešingai kaimo koplytėlėms, ši nebuvo apkrauta aliejiniais dažais nuterliotomis sadizmo apraiškomis ar skaisčių MILF’ių statulomis. Interjeras man patiko, tačiau ekskursija toli gražu nebuvo maloni.

Mergina, su ataugusiomis šviesiomis plaukų šaknimis, manęs laukė prie klausyklos. Rankoje ji laikė nugertą raudonojo vyno butelį, o jai ant peties tebekabojo kuprinė. Ji atidarė klausyklos duris ir ranka pamojo eiti į vidų.

Aš vykdžiau jos pageidavimą, įėjau į klausyklą ir priklaupiau. Pro grotuotą langelį atpažinau prekeivą, kuris anksčiau iš manęs paimdavo narkotikus. Jis sėdėjo kunigo vietoje, užsivilkęs baltą sutaną ant savo blizgios pūkinės striukės. Naujasis klebonas atsisuko ir pažvelgė į mane. Jo veidas atrodė kaip šuns snukis – didelis ir niūrus, o jo lūpos – ištemptos ir atvėpusios. Jis peržegnojo mane:

– In nomine patris, et filii, et spiritus sancti… Netylėk, sūnau, sakyk savo nuodėmes.

Aš tylėjau.

Baryga kumščiu padaužė į grotas, šaukdamas:

– Nemiegam! Čystas? Ar į klapčiukus atėjai?

– Kilas, kaip visada – frutlupsai, – atsakiau.

– Job tvaju mat, žinau, kad frutlupsai. Jau įrodei, kad ne chrėnovą prūchą tąsai. Pats ant tavo zapaskių sėdžiu, nes veža be prakaso. Geriau sakyk, kiek bobų išpisai?

– Nieko aš nepisau…

– Šventas, kaip kunigas? Nelabai… Tie atchodai irgi niekur nesideda… o gal tau gaidintis patinka?

Pažvelgiau jam į akis. Jis nusijuokė ir nusisuko. Pro grotuotą langelį mačiau, kaip jis uždeda rankas ant merginos pakaušio ir prispaudžia jos veidą sau tarp kojų. Merginai pradėjus springti, jis atsisuko į mane ir, su nuo orgazmo iškreiptu snukiu, išstenėjo:

– Čiulpdamas šventą bybį… šventu netapsi…

Jam paleidus merginą, toji išėjo lauk.

– Chuj tave suprast, – pasakė, besivalydamas pimpalą į sutaną, – pasidročinimu ilgai gyvas nebūsi, bet jei toks triochala, tai valink… Amen.

Man išėjus iš klausyklos, mergina nusivalė lūpas ir užsivertė vyno butelį. Po poros gurkšnių, ji padavė man savo kuprinę, sakydama:

– Skaičiuok.

Aš neskaičiavau, @akysarne neleido to daryti prie jų. Užsimečiau jos kuprinę ant peties ir padaviau jai savąją.

Gotė nugriebė kuprinę man iš rankų ir nieko nelaukdama ją atsegė. Ji ištraukė vakuuminiu būdu užsandarintą plastiko pakuotę ir suleido į ją savo juodai lakuotus nagus.

– Tu nekreipk dėmesio, ką jis kalba. Nori kartu apsinešti?

– Ne, aš nevartoju…

Ji ištraukė vieną tuščiavidurę tabletę, prisidėjo ją prie kairiosios akies ir kilstelėjo antakį.

Papurčiau galvą, spoksodamas į jos žalios spalvos akis.

– Triochala, bliad, – pasakė ir užsigėrė tabletę vynu.

– Geriau nemaišyk to mėšlo su alkoholiu, – pasakiau.

– Pochuj man, – atrėžė ir grižo į klausyklą.

Išėjau lauk, prisidegiau cigaretę ir patraukiau link nuokalnės, kuria buvau atėjęs. Man pradėjus lipti laiptais žemyn, sumirgėjo raudonai mėlyni žiburiai. Atsisukęs atgal, išvydau policininkus, besiveržiančius į bažnyčios vidų. Aš jau buvau „čystas“, todėl, nelaukęs mišių pabaigos, išnykau nakties tamsoje.

II

ANTRADIENIS

Autobusui nuriedant Parodos kalnu žemyn, patraukiau link Perkūno alėjos. Ant peties tempiau juodą sportinį krepšį su pašto dėžute ir įrankiais, reikalingais ją įrengti. Ant stataus Žaliakalnio šlaito įsikūręs Radijo stoties rajonas, barstomas retomis snaigėmis, krintančiomis iš purvino dangaus, slėpėsi ankstyvo rytmečio prieblandoje. Tarpukariu, miestui suklestėjus, naujamiestis pradėjo kopti ant Vytauto kalno. Čia namus statėsi ir gyveno žymūs, Lietuvai nusipelnę žmonės, tokie kaip: Petras Klimas, Čijunė Sugihara, Vincas Mykolaitis-Putinas ar Juozas Tumas-Vaižgantas. Turėjau pakankamai laiko iki darbo pradžios, kad surasčiau reikiamą namą tarp praėjusio amžiaus, Kauno elitui priklausiusių, būstų.

Pasiekęs Vaižganto gatvę, ėjau pro masyvius, anuomet kunigų pastatytus, daugiabučius. Iš gatvės pusės jie atrodė kukliai, nes tikrasis grožis buvo nukreiptas į šlaitą. Architektūra jau beveik šimtmetį saugojo dvasininkų mentalitetą. Kuklūs išore, bet pasislėpę galiniame kieme, kaip altorių šešėlyje, jie mėgavosi prabanga.

Sklypo, kurio adresą atsiuntė @akysarne, savininkas taip pat ketino prabangiai gyventi. Nebaigtas statyti, tačiau didelių gabaritų namas mane pasitiko savo tuščiais juodais langais. Nesitikėjau jo rasti taip greitai, bet sėkme ilgai nesidžiaugiau, nes už pusšimčio metrų išvydau tuziną žmonių. Jie stovėjo išsirikiavę eilėje prie tolėliau esančio pastato, tarsi prie klubo šeštadienio vakarą. Aušo antradienio rytas ir jokio klubo ten nebuvo, na, bent jau ne Google žemėlapiuose. Pakėliau žalio mišrių šiukšlių konteinerio, stovėjusio prie mūrinių garažų, dangtį; iš vidaus sklido supuvusios mėsos smarvė, nors konteineris buvo tuščias. Įmečiau savo krepšį į vidų, prisidegiau Camel Blue ir prisijungiau prie eilės galo.

Prie įėjimo man duris užstojo milžiniška apsauginio letena. Jis neištarė nei žodžio, tačiau jo akmeninis veidas leido suprasti, kad aš nesu pageidaujamas. Sustingau sekundei ir jau ketinau atsitraukti, kai balsas iš vidaus paliepė mane įleisti.

Viduje mane pasitiko dvi jaunos ir žavios merginos. Viena buvo šviesiaplaukė, liesa ir blyški; venos mėlynavo pro jos pelenų spalvos odą kaip akvedukas, jungiantis jos krūtis, kurias veržė, dydžiu per maža, liemenėlė; šortai, kurie, tikiu, kad anksčiau buvo aptempti mėlyni džinsai, atidengė jos šlaunį dergiančią daugiaspalvę gėlių žiedų tatuiruotę. Jai oponavo pavydėtinos figūros brunetė – geismingai patrauklus, aukštas ir atletiškas tamsiaplaukės kūnas buvo įspraustas į stangrią juodą odinę suknelę. Jos lūpos buvo plačios, bet putlios; nosis tiesi, suėjo lygiai su kakta, lyg Donatelo ranka iškalta iš marmuro; mielos, šviesiai rusvos akys, sukaustytos juodomis blakstienomis apjuostais, apatiškai nusvirusiais, akių vokais. Viena kitos priešingybė, bet abi nuodėmingai patrauklios, tarsi angelas ir demonas ant sunkiojo metalo albumo viršelio.

Juodaplaukė manęs paprašė nusivilkti striukę ir atiduoti mobilųjį telefoną.

Aš nusivilkau striukę ir kartu su telefonu padaviau jai.

Tada šviesiaplaukė pagriebė mane už marškinių ir prisitraukė prie savęs. Ji uždėjo ranką man ant krūtinės, sugnybė marškinėlius kartu su oda ir pervėrė širdelės formos smeigtuku. Tai buvo pigaus rausvo plastiko širdelė su ant viršaus sukryžiuotais peiliu ir šakute. Ženkliukas atrodė kvailai, tokiais vaikai apsikeičia mokykloje per Valentino dieną.

Stovėjau kaip prie devintųjų vartų, liedamas kraują ant sutarties, parduodamas sielą nelabajam. Galbūt sielos neturėjau, tačiau išmėsinėti juodajai organų rinkai buvau tinkamas. Lupkit mano sudraskytą širdį lauk ir implantuokit ją senam turčių šikniui. Padėkit jam ištempti dar vienerius metus. Atidėkit jo pasitraukimą į Niekados šalį!

– Ups, ar perdūriau odą? – paklausė auksaplaukė su nuodėmingu pasitenkinimu balse. – Ak, sori, aš visada taip… Leisk, dar kartą pamėginsiu, – nusijuokė ji.

– Ne, viskas gerai, – pasakiau, – man viskas bus gerai.

– Nepamenu, kad būčiau tave mačiusi. Tu čia naujas? – jau rimtesniu balsu, bet vis dar žiūrėdama į mane su laukine šypsena, paklausė ji.

– Tai žinoma, kad nenaujas, juk matei, net nesudrebėjo nuo tavo sadistiško elgesio, – įsiterpė brunetė, – beje, jis paskutinis. Rakink duris, – paliepė savo porininkei.

Tada ji uždėjo ranką man ant peties ir palinko arčiau, tyliai sakydama man į ausį:

– Aš žinau, kad tu čia pirmą kartą, bet tu man patinki. Man nesvarbu, kaip sužinojai apie šią vietą, tiesiog būk gerutis ir nekrisk į akis. Okei? – nusišypsojo ir, paėmusi mane už rankos, nusivedė į kitą kambarį.

Nekristi į akis man buvo vieni juokai, bet, kaip nelauktas svečias, pasijaučiau nejaukiai. Ėjau jai iš paskos ir viskas, ką mačiau, buvo mėlynai žvilgantys juodi plaukai, siūbuojantys ties jos nugara. Akimirkai mes atsidūrėme aklinoje tamsoje, o po poros žingsnių jau stovėjome blankiai apšviestame kambaryje. Mėlynais filtrais uždengtos lempos skandino neaiškioje migloje ir taip įtartinai abejotiną skylę. Tolimajame kambario gale, gelsvo atspalvio vienakryptis prožektorius piešė giliai į odą įsirėžusius raumenų kontūrus; sodrūs šešėlių sluoksniai išryškino ištreniruotų raumenų struktūrą. Du jauni, atletiški kūnai stovėjo be menkiausio virpėjimo, sustingę tarsi marmuriniai. Tvirtai sudėti vaikinas ir mergina. Abu nuogi, tik su lakiniais bateliais, baltomis kojinėmis, apykaklėmis ir plaukų tinkleliais ant galvų. Rankose jie laikė padėklus su keksiukais; nedideliais angliško stiliaus fėjų pyragėliais, gausiai apteptais mėlynu glajumi.

Neprieštaravau, kai mano palydovė pasodino mane ant kilimais ir pagalvėmis nuklotų grindų. Man patiko stebėti šou.

Ant scenos užlipo, jau seniai matytas, televizijos laidų vedėjas. Praeidamas pro atletus, jis pasiėmė vieną keksiuką ir, pažvelgęs į vaikino tarpkojį, pasakė:

– Santūrus.

Negalėjau patikėti savo akimis. Apsidairiau, buvo ganėtinai tamsu, daugiau žinomų veidų nepastebėjau.

– Na, kaip po vakar, sotūs? Keista, kad apskritai sugebėjot ateiti, – pradėjo savo monologą televizijos snukis, kurio pavardės iki šiol neatsimenu. – Nieko, atsigausit, – tęsė jis, – šiandien bus kiek lengvesni pusryčiai, – jis ranka parodė į gimnastus, kurie ir toliau puikiai laikėsi nejudėdami.

Akimirką jis praleido tylėdamas ir spoksodamas į rankoje laikomą pyragaitį. Vėliau, pakėlė galvą ir tęsė:

– Aš mėgau išgerti per vakarienę. Taigi, gurkšnodamas raudonąjį vyną po ilgos darbo dienos, aš mėgaudavausi maistu. Vėliau vakare vyną iškeisdavau į viskį. Ryte negerdavau, bet, kas sakė, kad mes negalime mėgautis pusryčiais? Skubėjimas, darbas, mobiliakai, žmonės. Anksčiau, kai draugai, prieš ateidami į svečius, iš anksto nepaskambindavo ar neparašydavo žinutės, dažnai tekdavo išgerti ne vienam. Mano pagrindinis draugų ratas buvo menininkai, žmonės iš televizijos ir muzikos pasaulio. Patikėkite, didesnių hipokritų už tuos šūdžius nėra. Saugioje aplinkoje, kur nėra kamerų, jie tampa visiškais egoistiniais sociopatais. Trūks plyš, jie ras tavo centrą, sukramtys ir išspjaus… Jie sakydavo: „Štai, mano nauja daina, davai sėskim kartu ir paklausykim“. Davai ne! – TV veidas nusijuokė. – Užtenka. Tai užknisa. Suprantat, ką noriu pasakyti?

Publika į emocingą pasakojimą reagavo teigiamai, tačiau išliko gan apatiška. Tuo tarpu, televizijos žvaigždė kalbėjo toliau:

– Rytais, sėdėdamas prie pusryčių stalo su savo šeima ir valgydamas tuos pačius, po sovietyno paveldėtus, buterbrodus, aš pradėjau nekęsti visko aplink. Aš nekenčiau kiekvienos minutės praleistos su jais. Kiekvieną rytą mes valgome pusryčius. Vieni, su mergina ar vaikinu, su žmona ar vyru, o gal su vaikais. Užtinę veidai, pajuodę paakiai ir smarvė iš burnos. Mes per prievartą verčiame save valgyti. Skubėdami mes sprangiai nuryjame bulką, užgerdami juoda plikyta kava. Mes tai darome kasdien. Mes tai darome klaidingai! Tada aš pradėjau galvoti, kaip to išvengti. Ar nėra kokio nors būdo, kaip tai apeiti? Aš įsivaizdavau ramią atmosferą, kurioje sukaustyti kūnai tarnauja meno vardan, o ne atvirkščiai. Menas turi išlaisvinti, o ne uždėti pančius. Jokio skubėjimo ir jokio gerklėje stringančio batono. Kilimai ir pagalvės, jokių stalų ar kėdžių. O svarbiausia, jokių veidmainių šiknių! Taigi, aš paprašiau Džeinės, – jis ranka mostelėjo į tamsiaplaukę merginą, pasitikusią mane prie įėjimo, – jog padėtų viską suorganizuoti… ir štai, ką gavau, – vėl nusijuokė ir ranka pamojo per kambario plotį, neva išreikšdamas nusivylimą. – Juokauju, Džeine, ačiū tau, – pasakė, prieš atsikąsdamas keksiuko, – nepamirškit, pusryčiai yra svarbiausias dienos maistas!

Tele-vedėjui pasitraukus, žmonės, sėdėję ant grindų, apspito atletus.

Aš atsitraukiau nuošaliau. Negalėjau valgyti prie kitų žmonių, bendrauti taip pat buvo sunku, bet greičiausiai ten atsiradau todėl, nes aš norėjau bendrauti. Stebėdamas tą idiokratiją nepajaučiau, kaip mano plaštaka, vedama reflekso, prigludo prie šlaunies, tačiau telefono džinsų kišenėje nebuvo. Nieko nuostabaus, kodėl jie surinko mobiliuosius, tokį reginį bulvarinė spauda tiesiog ryte surytų, net nekramčiusi.

Ne už ilgo mane pastebėjo brunetė, kurią tele-snukis vadino Džeine. Ji paėmė vieną keksiuką ir priėjo prie manęs.

– Labas, kodėl likai vienas? – ji pasiteiravo.

– Ką visa tai reiškia?

– Tai tik žaidimas. Savimi nepatenkintų snobų gyvenimo įprasminimas. Matau, kad ir pats esi keistas, todėl puikiai čia pritapsi. Žinoma, neįsižeisk.

– Kodėl esi tokia tikra, kad aš grįšiu?

– Nuojauta, – ji nusišypsojo, – beje, mano vardas Džeinė.

– Kazys, – atsakiau.

– Kazys? Rimtai? Labai retas vardas…

– Taip man jau yra sakę…

Akimirkai tarp mūsų įsivyravo nejauki tyla. Džeinė man padavė tabletę ir, tarsi sulaužydama tylos įžadus, liepė išgerti.

Aš įtartinai pažvelgiau į ją.

– Nebijok, neapsvaigsi, – tikino ji.

– Kas tai? – aš paklausiau.

Džeinė pridėjo ranką man prie lūpų, švelniai pravėrė mano burną ir padėjo tabletę ant liežuvio.

– Tai pasaldins tavo spermą.

Kažkodėl ja pasitikėjau ir tabletę nurijau.

– Apgavau, – nusijuokė ji, – po poros minučių išsirengsi ir šoksi su kitais idiotais.

– Nebūtų pirmas kartas…

Ji padavė man keksiuką sakydama:

– Tikrai? Buvau pradėjusi abejoti, ar tau apskritai verta duoti, bet velniai nematė. Juk pusryčiai yra svarbiausias dienos maistas, ar ne?

– Kurias mano kūno išskyras tai pasaldins?

– Nuotaiką, – pasakė Džeinė ir paliko mane vieną tūnoti šešėlyje.

***

Prisidegiau cigaretę ir, nieko nelaukęs, nes jau vėlavau į darbą, atidengiau šiukšlių konteinerį. Išsitraukiau savo krepšį ir, prieš užtrenkdamas dangtį, išmečiau Džeinės dovanotą keksiuką. Paskubomis atsegęs krepšį, išverčiau jo turinį lauk. Įsmeigiau smailųjį stulpo galą į žemę, gruntas nebuvo įšalęs, tačiau kietas. Užtvirtinimui, iš visų jėgų, kiek galėdamas plačiau, užsimojau kūju ir trenkiau į polių, suvarydamas jį giliai į žemę. Pasisukau, kad paimčiau dėžutę, ir išvydau vaikiną, stovintį už manęs.

– Ką čia darai? – jis paklausė, tarp pirštų laikydamas cigaretę.

– Kuriu meno instaliaciją, – atsakiau ir toliau tęsiau pradėtą darbą.

– Kietai. Koks tavo Instagram’o nikas?

– Kas? – paklausiau, atsisukdamas į vaikį.

Snarglys rankoje laikydamas iPhone’ą, mane fotografavo.

– Visi menininkai dabar Instagram’e, – jis pleškino toliau, – būsi populiarus kaip Banksis. Kaip tave užtaginti?

– Galiu pažiūrėti? – paklausiau, pagriebdamas atsuktuvą nuo žemės.

– Žinoma, imk. Parašyk savo niką ir aš tave pritaginsiu, – pasakė vaikis, paduodamas man savo telefoną.

Pažvelgiau į ekraną, mačiau save, kaip idiotą įrenginėjantį pašto dėžutę prie negyvenamo namo. Ištryniau nuotraukas ir, paleisdamas mobilųjį iš rankų, pasakiau:

– Sori, aš toks šūdarankis. Leisk pakelsiu.

– Skilo?

– Skilo, – atsakiau ir sugrūdau atsuktuvą į telefoną.

– Ne! Kodėl taip padarei?! Mano mama vis dar moka už šitą teléfą!

– Nerėk tu, imbecile, – pasakiau, laikydamas atsuktuvą, nukreiptą į jį, – valink iš čia, nebent nori sužinoti, ar tavo motka mokės už suvarytą snukį.

Vaikis pradingo, o aš nelaukiau, kada ir su kuo jis sugrįš. Paskubomis pritvirtinau pašto dėžutę ir išgaravau.

Garuojanti, sintetinė latte lėtai bėgo į vienkartinį, neperdirbamo popieriaus puodelį. Tuo metu aš parašiau elektroninį laišką adresuotą @akysarne:

To: akysarne

From: k42ys

Date: Tuesday, Feb. 12, 2013 08:08

Subject: Froot Loops

Išpažintis atlikta. Inkilas įrengtas. Pinigus, šiandien vakare, paliksiu ten, kur ir visada.

P.S. Vakar apsireiškė mentai. Manęs nematė.

k42ys

Pasiėmiau kavą ir priėjau prie užkandžių aparato, kad nusipirkčiau Mars batonėlį.

– Kazy, kaip čia taip, kad antrą dieną iš eilės geri kavą? – paklausė Aleksė.

– Kažkas metė pusryčius, – pasakė Aidas ir pridūrė, – žinai, Kazy, tai svarbiausias dienos maistas.

Nieko nesakydamas nuėjau sau, kai suvibravo telefonas:

To: k42ys

From: akysarne

Date: Tuesday, Feb. 12, 2013 08:11

Subject: Froot Loops

Su mentais viskas okei :) Jie patys frutlupsų atvažiavo.

Šiandien kas nors tave matė?

/.).)/

Grįžęs į savo darbo vietą, atrašiau:

Niekas nematė.

Vos man prisijungus prie darbo kompiuterio, mano telefono ekrane pasirodė naujas pranešimas:

Rytoj iš pat ryto patikrink!

/.).)/

Užbaigiau susirašinėjimą su @akysarne, parašydamas:

Okei!

Grįžti ten turėjau dvi priežastis ir antroji mane motyvavo labiau, o pradėti dirbti ofiso darbą, mane motyvavo kompiuterio ekrane pasirodęs pranešimas apie gautą naują elektroninį laišką:

To: Kazys

From: Aidas

Date: Tuesday, Feb. 12, 2013 08:18

Subject: Breakfast is the most important meal of the day!

Attachment: fln626doz630zbr508qp350sw81.gif

- - - - -

A. Mazonas

Customer Support Specialist at eBarter-International Ltd.

Kęstučio St. 26, Kaunas 44311, Lithuania

Žinutę sudarė vienas vienintelis paveikslėlis. Jame buvo atvaizduota plačiai su ginekologiniu skėtikliu praskėsta moters išangė. Atvirai demonstruojamoje tiesiojoje žarnoje ir iš pakelio pilamame piene mirko Froot Loops dribsniai. Moters veidas atrodė pilnesnis laimės nei jos užpakalis dribsnių. Aidas buvo teisus – pusryčiai iš ties yra pats svarbiausias dienos maistas.

III

TREČIADIENIS

– Vakar atrodei išsigandęs, maniau negrįši.

– Nuojauta sakė, kad verta grįžti.

– Nepasikliauk nuojauta, ji apgaulinga. Beje, mes nesame labdaros organizacija, todėl teks susimokėti. Tikiuosi, nesi valkata?

– Tarkim, kad pinigų turiu, kas tada?

– Tada? Tada, būsi sotus. Tik ne šiandien, trečiadieniais valgome mes.

– Neįsivaizduoju, ką tai reiškia.

– Būtent.

– Būtent?

– Už fantaziją ir reikia susimokėti, – pasakė Džeinė ir įsmeigė tą kvailą segtuką man į marškinius. Priešingai nei blondinė – švelniai ir neperverdama odos.

– Eime, Kazy, – pasakė su šypsena veide.

Akimirkai panirome į akliną tamsą, o po poros žingsnių atsidūrėme praeitos dienos kambaryje. Džeinė pasodino mane ant grindų. Pati prisėdo šalia. Rankoje ji laikė vienkartinį šiaudelį, tokį, kokius prideda greitojo maisto restoranuose arba kavinėse, perkant latte kavą su ledu. Džeinė lėtai atplėšė plastiko sluoksnį. Jos akys nei sekundei nepaleido manųjų. Ji priglaudė šiaudelį prie savo storų lūpų ir lėtai įsikišo į burną. Blizgūs lūpų dažai liko ant šiaudelio, jai ištraukus jį lauk. Džeinė priartėjo prie manęs. Ji pridėjo šiaudelį man prie lūpų ir jausmingai priglaudė savąsias. Po švelnaus trumpo prisilietimo sekė aistringas ir fiziškai intymus bučinys, kuris vertė mane abejoti, kad viso to kaina yra daugiau nei tik pinigai.

Rankomis atsirėmiau į grindis, kai Džeinės kūnas užgulė manąjį. Mums besibučiuojant, pajaučiau jos rankas sau ant klyno.

Ji atsegė man kelnes.

Aš atsiplėšiau nuo jos ir apsidairiau aplink. Panašus veiksmas vyko ir su kitais ten buvusiais žmonėmis.

Džeinė suėmė mano veidą ir pažvelgė man į akis.

– Nesijaudink dėl kitų, jiems nerūpi. Geriau sutelk dėmesį į tai, – pasakė, man prieš nosį mosuodama plastikiniu šiaudeliu.

– Žinai, kad šitas mėšlas žudo vėžliukus?

– Tavęs nenužudys, nors gali truputį skaudėti, – atsakė Džeinė, stipriai suimdama mano penį.

– Skaudėti? – suprunkščiau iš sumišimo.

Ji nuodėmingai nusišypsojo, prieš sukišdama šiaudelį man į šlapimtakį.

Neskaudėjo, tačiau tai ne juokais mane išgąsdino.

– Ką, po velnių, tu darai?! – pasakiau, sugriebdamas jos riešą.

– Nesijaudink ir atsipalaiduok, – ji atsakė ir tęsė savo pradėtą procedūrą.

Džeinė tvirtai laikė mano pimpalą viena ranka, kita švelniai ir lėtai stūmė šiaudelį gilyn.

Jaučiau tą plastiko gabalą visu savo kūnu. Daugiau netverdamas to nemalonaus jausmo, dar kartą pabandžiau ją sustabdyti:

– Užteks, liaukis! – paliepiau jai matydamas, kad du trečdaliai šiaudelio jau yra manyje.

Džeinei tai buvo nė motais. Ji, tvirtai laikydama mano pasididžiavimą rankoje, pabučiavo mane į lūpas taip, tarsi sakytų, kad nurimčiau ir nesijaudinčiau.

Žinoma, kad jaudinausi, juk mano zalūpoje buvo plastiko gabalas. Pasitikėti nepažįstama moterimi taip pat neturėjau pagrindo, nes ji pati jį ten įkišo. Aš aprimau, kai ji pradėjo laižyti mano kiaušinius. Vienas būdas nuraminti vyrą – pažaisti su jo kamuoliukais, o Džeinė žaisti mokėjo. Kai abi mano sėklidės atsidūrė jos burnoje, aš vėl sunerimau, bet buvo taip gera, jog nesipriešinau. Jei tai darė tik dėl pinigų, tada tai darė profesionaliai. Tiesą sakant, nežinojau kitos priežasties kam nors laižyti mano kiaušinius. Džeinė manimi pasitikėjo – juk įsileido, nors nebuvau susimokėjęs, pamaniau. Nebent yra kažkoks kabliukas. Bet kokiu atveju, aš jau buvau užkibęs.

Džeinės liežuvis keliavo išilgai per mano pasididžiavimą iki pat viršaus, kur buvo įsmeigtas šiaudelis. Jos lūpos apglėbė mano penį, o liežuvis suko ratus aplink jautriausią jo vietą. Jos rankos vis greičiau judėjo aukštyn ir žemyn. Besmaukant, šiaudelis iškilo lauk. Džeinės akyse sužibo šmaikštus pasitenkinimas, kai jį sukišo atgal.

Nepaisant viso patirto išgąsčio, pajaučiau nenumaldomą palaimą pačiame penio galiuke. Nesivarginau demonstruoti staminos, tarsi išreikščiau komplimentą už jos pastangas. Dar po kelių rankos mostų, patyriau orgazmą.

Džeinė, vos tik pajutusi pirmąjį pulsuojantį mano penio tvinkčiojimą, įsikando į šiaudelį. Ji nesiliovė tampyti mano pimpalo net kai sperma ištryško į jos burną. Ji išsiurbė viską iki paskutinio lašo.

Išspjovusi spermą, Džeinė paleido mano penį.

– Šikniau, už tai, kad manimi abejojai, dabar gali susitvarkyti pats, – pasakė, palikdama mane su plastiko gabalu bybyje.

***

Prie pašto dėžutės lūkuriavo pora siluetų. Paštininkų, nors ir per tirštą ryto rūką, jie man nepriminė. Paspartinau žingsnį jų link.

– Šitas! Žiūrėk, čia šitas! – sušuko žemesnis siluetas.

– Tikrai? Toks kresnas? Galėjai ir pats atidubasinti, – pasakė aukštesnis.

– Būčiau atidubasinęs, bet jis turėjo peilį, – teisinosi žemesnis.

Atpažinęs ten esant vaikį, kurio telefoną sudaužiau, sulėtinau žingsnį. Aukštesnis greičiausiai buvo jo tėvas, bet ne vien ūgiu galėjo pasigirti. Senis buvo peržengęs keturiasdešimties metų ribą, vilkėjo blizgią juodą „Selo“ striukę ir poliruoto plastiko lakierkas; švariai nuskusta ir nuo rūko aprasojusi galva, pagal jo likusį kūną – kiek per maža, pūpsojo ant jo plačių pečių. Lengvai, vienu smūgiu, būtų mane nusviedęs mažiausiai tris sieksnius.

– Nu, tai chudožnikas būsi? – pravėrė burną plikis.

Pripažinsiu, norėjau bėgti, bet negalėjau palikti pašto dėžutės. Netardamas nei žodžio, stovėjau prieš juos ir tikėjausi blogiausio.

Plikis laukė mano paaiškinimo ir dar kartą paklausė, ar aš esu menininkas.

– Ne, paštininkas, – atsakiau.

Vaikas ištraukė skylėtą iPhone’ą ir padavė seniui. Tas telefoną numetė man prie kojų sakydamas:

– Nori gražiai tartis, ar ir prieš mane jėgą demonstruosi?

Jėgą aš demonstravau tik prieš silpnesnius. Vis dėlto gražiai tartis neketinau.

Jie abu susižvalgė. Vaikas tylėjo ir laukė, kol senis viską sutvarkys. Senis, tuo metu, jautė jėgos persvarą, bet akivaizdžiai nenorėjo jos naudoti.

– Atlygink tiek, kiek vertas telefonas ir taikiai išsiskiriam.

Aš paspyriau telefoną šalin, iš striukės kišenės išsitraukiau atsuktuvą ir, nuleidęs ranką žemyn, toliau stovėjau tylėdamas.

– Psichinis, – pro sukąstus dantis iškošė senis ir prišoko prie manęs.

Stovėjau su atsuktuvu rankoje, kaip Haris Poteris su burtų lazdele. Gerai, kad vaikas nebeturėjo su kuo fotografuoti, juk turėjau atrodyti kaip visiškas idiotas.

Plikis sugriebė mano ranką taip stipriai, jog pirštai atsivyniojo kaip ritininis švilpukas, paleisdami atsuktuvą kristi žemyn. Tada jis nutvėrė mane už striukės ir, viena ranka, iškėlė į orą. Kita ranka kumščiu sudavė man į veidą. Jėgas jis dar laikė rezerve, todėl smūgį nesunkiai atlaikiau. Tačiau po pirmojo sekė antras, nuo kurio man pradėjo spengti ausyse. Nuo trečio mano kūnas suglebo ir aš pajaučiau grindinį po savimi. Akyse akimirkai aptemo, o garsas išnyko, bet netrukus duslus spyris į pilvą viską sustatė į vietas.

Po spyrio išspjoviau tirštą seilių ir kraujo gumulą, kuris nutįso nuo lūpų ir lėtai ištižo ant žemės. Pamalęs liežuviu burnoje, išspjoviau ir dantį; jis įgrimzdo į kruvinus skreplius, atrodė, tuoj išleis šaknis į suskeldėjusį asfaltą ir sudygs, o gal net ir sužydės. Niekas taip aiškiai neparodo, koks trapus yra kūnas, kaip ant asfalto gulintis dantis. Kai vaikystėje tau pasako, kad pieniniai dantys turi iškristi, o vietoje jų ataugę nauji turės laikyti iki mirties, danties praradimas atrodo kaip gyvenimo pabaiga.

Kvapą užėmė, kai jis spyrė antrą kartą. Pradėjau dusti, tačiau jis nesiliovė; pailso tik po septintojo, tada atsišliejo nuo manęs ir atsiduso.

Nebandžiau keltis, nes neturėjau jėgų. Žinojau, kad dabar jis yra kaip laukinis žvėris, laukiantis bent menkiausio savo grobio krustelėjimo. Jam būtų užtekę, kad aš sudrebėčiau, jog vėl pultų mane talžyti. Jam panorėjus, jis būtų padaręs mane savo kale, bet bent taip atitraukiau jų dėmesį nuo pašto dėžutės.

Plikis, išplėšdamas užtrauktuką, atlupo mano striukę ir pradėjo versti kišenes lauk. Radęs piniginę, mane paleido pasliką kristi ant grindinio. Dokumentų su savimi niekada nesinešiojau, tik pinigus; piniginėje buvo du tūkstančiai litų – mano dalis, likusi po išpažinties. Ištuštinęs piniginę, senis jautėsi atsiskaitęs su manimi, trūko tik dar vieno spyrio į pilvą, skolos grąžinimui užtvirtinti. Palyginus su ankstesniais, šis buvo tik formalumas, kaip rankos paspaudimas.

Gulėjau ant žemės ir bandžiau atgauti kvapą. Žiūrėjau į vientisą apsiniaukusį dangų; jokios tekstūros, tik pilka masė. Mažos lengvos snaigės krito kaip iš niekur. Bežiūrint į visumą, jų kritimas atrodė greitas ir chaotiškas, tačiau išsirinkus ir akimis sekant tik vieną, laikas sulėtėjo. Atrodė, tarsi trumpai akimirkai galėčiau valdyti laiko tėkmę ir jį pristabdyti. Ta vienintelė nukrito, jau seku kitą, bet pamečiau ir ją. Chaosas, spengimas ir panika trumpam pasikeitė į harmoniją, tylą ir savastį. Užmerkiau akis. Jaučiau, kaip mano kūnas panyra į žemę. Pripratau, kad sielą nuolatos skauda, bet, kai dar ir kūną pradėjo mausti, tebenorėjau tik užmigti ir daugiau niekada neprabusti. Pasidaviau skausmui ir grimzdau į užmarštį.

– Jus užpuolė? Gal iškviesti policiją ar greitąją? – kažkas niekšiškai nutraukė mano pasitraukimą į Niekados šalį.

Pakėliau galvą, mačiau prie pašto dėžutės stovintį paštininką.

– Ar jums viskas gerai? – jis pasiteiravo.

– Gerai, – atsakiau, – man viskas bus gerai.

– Jūs čia gyvenate?

– Ką?

– Ar tai jūsų namas? – paklausė paštininkas, rodydamas į vos pradėtą statyti trobą.

Pažvelgiau atgal: mūrinės sienos, neįstiklinti langai ir plikos gegnės vietoje stogo. Nebuvo panašu, jog tame name kas nors gyventų. Atsisukau atgal į Bukowskį: uniforma jam buvo keliais dydžiais per didelė; ilgi riebaluoti plaukai krito ant akių; savaitę neskusta barzda jį sendino, bet nepaslėpė jo amžiaus – akivaizdu, jam buvo vos dvidešimt-keli.

– Ne, – atsakiau, – šeimininkai išvykę, aš tik veją prižiūriu.

– Pagal pašto nurodymus, turiu palikti siuntą pašto dėžutėje, tačiau man reikia, kad kas nors pasirašytų.

– Pasirašyti? – pasakiau ir atsistojęs paklausiau, ar siunta registruota.

Paštininkas pavartė siuntą, tada pasakė:

– Ne… nesu tikras, gal?

– Mesk į pašto dėžutę ir viskas, – įsakmiu balsu paliepiau jam, rankomis valydamasis drabužius, tačiau tik dar labiau išterliojau.

– O kaip parašas?

– Pochuj tas parašas! – dar griežčiau pasakiau ir prisidegiau cigaretę.

Paštininkas padarė kaip lieptas. Įkišęs siuntą į pašto dėžutę ir dar kelis kartus paklausęs, ar tikrai taip galima ją palikti, pradingo.

Vedamas Kalėdų nekantrumo, priėjau prie pašto dėžutės. Vėliavėlė buvo nepakelta. Numečiau cigaretę ant žemės ir pats ją pakėliau – taip, kaip pridera. Vėliavėlė nusviro žemyn. Suėmiau stulpą, plikom rankom išroviau tą nelemtą pašto dėžutę iš po žemių ir iškračiau iš jos sumautą siuntinį; kartono dėžę su prioritetinio pristatymo ženklais, Nyderlandų pašto spaudais ir, greičiausiai, netikru atgaliniu adresu. Nutvėriau nuo žemės atsuktuvą ir atplėšiau siuntą, sudraskydamas kartono dėžę į skutus. Viduje radau keturias Froot Loops dribsnių dėžutes; raudonos sausų pusryčių dėžutės su papūgos talismano ir dubens, pilno spalvotų kukurūzų žiedų, atvaizdu. Po nesėkmės su sportbačiu, narkotikus „užbrendinti“ kaip dribsnius buvo mano mintis. Kilogramas naujos kartos ekstazio tablečių, supakuotų į keturias sausų pusryčių dėžutes, niekam nekėlė įtarimo.

Išsitraukiau mobilųjį iš džinsų kišenės; ekranas buvo suskilęs ir neveikė. Perkroviau telefoną, tačiau ekrane, kaip kaleidoskope, pasirodė raudona baterijos piktograma. Pamaniau, jog sumautas telefonas dėl visko kaltas: dėl pramiegojimų, dėl vėlavimo į darbą, dėl sintetinės kavos, dėl kolegų replikų ir tos iškrypėlių skylės, bet kartą atsikandęs to vaisiaus, negalėjau sustoti.

Sumečiau dribsnių pakuotes į krepšį ir užsimečiau jį ant peties. Prigriebiau pašto dėžutę ir kuo greičiau dingau iš ten. Visą kelią namo, pašto dėžutę tempiau rankoje. Man nerūpėjo, ar kas nors mane matė. Juo labiau ką pagalvojo.

IV

KETVIRTADIENIS

Traškioje auksinėje plutoje įspaustos, gilios kvadratinės kišenės skendėjo tirpstančiame svieste. Lengvas ir purus minkštimas, juntamas bežiūrint į storus, apskrudusius kraštus. Cukraus pudra, tarsi pirmasis sniegas, dengė blizgų, nutįsusį lipnaus sirupo kelią. Pusryčių autentiškumo viršūnė, Belgijos simbolis, septynioliktojo amžiaus monarchų vaišės drėkino gomurį paprastam klerkui. Vafliai – vartotojiškumo gausoje dekadentiški, bet patiekti tarp plačiai praskėstų jaunos merginos šlaunų atgimė naujai, šiek tiek dviprasmiškai egzistencijai.

Vulgarus, elektrifikuojantis vaizdas atėmė man žadą, kaip į Mėlynąjį mėnulį žiūrėjau, nutirpęs iš nuostabos ir susijaudinimo. Mano žvilgsnis kilo aukštyn, besekant cukraus pudra nubarstytą ir taip blyškią odą. Mažoje, įdubusioje bamboje bolavo pusnis, kurią aplenkusios, mano akys kilo dar aukščiau. Stačios matinės krūtys, papuoštos rausvais speneliais; liaunas išnašus kaklas, uždengtas smėlio spalvos plaukais; laukinė, tačiau nuoširdi šypsena, kuri pripažino jos nepadorius poelgius ir laukė pritarimo; užuojautos pilnos akys, žvelgiančios į mano sudaužytą veidą.

– Vargšelis, – ji pasakė ir pridėjo delną man prie skruosto, – tau reikia išvalyti žaizdą.

Ji aplaižė savo pirštus ir palietė žaizdą mano veide. Jos globėjiškas rankų švelnumas man buvo jau pamiršta moters pusė. Tiesą sakant, buvo likę tik skausmas ir juoda dėmė sieloje. Ką dar kalbėti, kai po praeitos dienos smūgių ir spyrių krušos aš buvau praskydęs. Nieko kito negeidžiau, kaip tik atjautos. Norėjau padėti galvą ant cukruotų krūtų ir saldžiai užmigti jos glėbyje.

– Mažiuk, tau susiūti reikia, – ji pasakė taip mielai, net atrodė, kad jai nuoširdžiai rūpi.

– Gerai, – pasakiau, – man viskas bus gerai.

– Neabejoju, kad tau bus gerai… Beje, aš Agnė, kuo tu vardu?

– Kazys…

– Nepanašus į Kazį, – nusijuokė ji.

– Žinau, o tu nepanaši į Agnę.

Ji pirštais perbraukė man per plaukus, sakydama:

– Tikrai? Į ką aš panaši?

– Į cukrinį avinėlį…

– Aha… Valgyk gi pagaliau…

Pajutau, kaip jos ranka stumia mano galvą žemyn. Nesipriešinau, nes jos tarpkojis viliojo ne ką mažiau nei krūtys. Priešingai vakarykštės merginos žaidimams, šita pramoga man pasirodė kur kas skoningesnė. Artėjau prie jos vafliukų, ketindamas visu veidu panirti į tą lipnią velniavą.

Velniškai skardus šauksmas nuaidėjo per visą kambarį. Kartu su kitais, ten buvusiais žmonėmis, pakėliau galvą į viršų, ieškodamas triukšmo šaltinio. Aplinkiniai, kaip visada, išliko apatiški ir nepuolė iš savo vietų. Kiek tolėliau pamačiau apdribusį vyruką su į viršų sulaižytais plaukais, šaukiant ant vienos iš merginų.

– Kas čia per šūdas?! – jis rėkė, springdamas ir spjaudydamasis.

Atsikrenkštęs, šaukė toliau:

– Kodėl tarp šitos kalės kojų yra bybys?!

Netrukus pasirodė apsauginis, jis buvo visa galva aukštesnis už bešaukiantį vyruką. Apsauginis sugrūdo ištižusį blyną į jo putojančią gerklę, šauksmui nutilus, jis užsuko transfobo ranką už nugaros ir ištempė jį lauk.

Merginai atsistojus, atpažinau Džeinę. Negalėjau patikėti ją turint penį, tačiau jai einant durų link, išvydau išbrinkusį ir trupiniais aplipusį pimpalą tarp jos kojų.

Abejotinai pažvelgiau į merginą, sėdinčią priešais mane.

Ji vulgariai nusišypsojo ir primerkė akį.

Nieko nelaukęs, nutempiau sunkų permirkusį vaflį nuo jos tarpkojo. Po susivėlusiais ir nuo sirupo sulipusiais gaktos plaukais slėpėsi daili putė.

– Radai, ko ieškojai? – ji prapliupo juokais.

Pasijaučiau kvailai, bet neslėpsiu, palengvėjo. Atsiplėšiau vaflio gabalą ir perbraukiau per jos vaginą.

– Kur čia tualetas? – paklausiau Agnės, prieš susigrūsdamas vaflį į burną.

– Prie išėjimo suk į kairę. Ar tau viskas gerai?

– Taip, tik reikia žaizdą prasiplauti.

– Kazy, palauk, – Agnė nutvėrė mane už rankos. – Ar tu ketini sekti Džeinei iš paskos?

– Ką? Ne.

– Aha… Girdėjau, ji nusižiūrėjo kažkokį naujoką. Jei nenori atsidurti to šikniaus vietoje, geriau lik su manimi. Suprask, Džeinė yra arti valdžios, jeigu jai kas nors neįtinka, jo greitai čia nelieka. Ji niekam nekliūna, nes kam nepatinka, tam čia yra ne vieta. Rėksnys, kurį ką tik išvilko lauk, narkotikus čia stumdė… tai įsivaizduok, jis ne šiaip eilinis lankytojas. Tačiau galime lažintis, kad daugiau jo nepamatysi, supranti, čia viskas slaptai, – po paskutinių žodžių ji pamerkė man akį kaip vaikas.

– Narkotikus?

– Dah, tai negi manai, kad mes vaflius cukraus pudra barstom?

Ji perbraukė pirštą tarp krūtų ir prisidėjo prie pravirų lūpų, sakydama:

– Paragauk manęs, Kazy, nesidrovėk.

– Sakei tualetas kairėje?

– Tu esi mulkis, Kazy, – pasakė Agnė man nueinant.

Apsauginis aiškinosi su tuo atmata prie laukųjų durų, o aš pasukau tualeto link. Minutę svarsčiau, kuriame – vyrų ar moterų – tualete rasiu Džeinę. Pasirinkau moterų ir nedrąsiai pravėriau duris. Ji stovėjo prie kriauklės ir plovė savo lipnų, maždaug dvidešimties centimetrų penį.

– Kas tave taip pagražino? Tik nesakyk, kad man reikėtų tą kitą bičą pamatyti, – pasakė Džeinė.

– Nėra ten ką matyti… – atsakiau.

– Aha… jei taip įdomiai gyveni, kam tau Pusryčių klubas?

– Pusryčių klubas, rimtai?

– Na, tikrai, kad ne kovos, nors kaip matau, ten irgi lankaisi… tai sakyk. Ko tyli?

– Ką sakyti?

– Tu manęs klausi? Negi aš tave kviečiau… O gal nori pritūpęs nusimyžti, ar taip pat turi priekaištų dėl mano pimpalo?

– Ne… jis… solidus…

– Solidus. Už tavo didesnis.

– Nepanašu, jog ir tau reikėtų pritūpus šlapintis.

Po mano žodžių, Džeinė grėsmingai pažvelgė į mane, bet išliko šalta ir apatiška.

– Tu drąsus… bet lėkštas. Man patinka drąsūs žmonės, geriau rėžti tiesą į akis, negu veidmainiškai pritarti ir pilti purvą už nugaros. Negalvok, kad man rūpi kieno nors sumauta nuomonė. Žemė man po kojomis yra tvirta, o tai, ką aš darau šioje skylėje, yra mano pasirinkimas ir aš neleisiu jokiam pienburniui manęs įžeidinėti. Ateis diena, kai aš nusimyšiu tupėdama ir už tai aš niekam nedėkosiu, tik sau. Kaip matai, aš nesu transvestitas, – ji parodė į dideles stačias krūtis, – nesakau, kad turėti fetišų yra blogai, bet tai, kaip jaučiuosi viduje, vien drabužiais išreikšti negaliu. Matai, gyvenimas toks yra – arba pasiimi viską, arba nieko, bet vien mintis, kad dauguma tenkinasi būdami vidutinybėmis… ak, nesvarbu… tik sutaupysiu pinigus operacijai, nešdinsiuosi iš čia, nieko nelaukdama grįšiu į Londoną, užbaigsiu tranziciją ir nebesidairysiu atgal.

Ji priėjo prie sienoje pritvirtintos tamponų dėžutės.

– Turi žiebtuvėlį? – paklausė, išimdama suktinę.

Suradau žiebtuvėlį džinsų kišenėje, bet nedrįsau prie jos prieiti.

– Kada pradėjai hormonų terapiją? – paklausiau.

– Sulaukusi šešiolikos… hm, – ji nusišypsojo, – dviems metams nepraėjus, niekas negalėtų pasakyti, jog esu translytė, ar ne, Kazy? Nustebai sužinojęs, ar meluosi, kad pastebėjai vos mane pamatęs?

– Šešiolikos… Kiek tau metų?

– Ir vėl dedi į kelnes, nesijaudink, jei kam nors ir vertėtų parašyti pareiškimą dėl išžaginimo, tai tik tau. Beje, kaip sekėsi šiaudelį išsitraukti?

– Netraukiau, pasilikau jį, kad primintų apie tave.

Džeinė suprunkštė:

– Ir atėjai, jog man tai pasakytum?

– Ar tiesa, kad vafliai su narkotikais? – paklausiau.

– O ką? Jauti ką nors neįprasto?

Sekundę pagalvojau prieš atsakydamas:

– Na… lyg ir ne.

– Pas kurią šiandien buvai?

– Sakė, ji vardu Agnė.

– Vafliai be narkotikų, – atsakė Džeinė ir pridūrė, – bet jos papai, tikrai kad ne cukraus pudra apibarstyti. Beje, rytoj gali čia neiti.

– Išspiri mane lauk?

– Tas neūžauga buvo pažadėjęs gauti frutlupsų rytojui, tačiau jo pažadai nieko verti.

– Frutlupsų?

– Taip, tai tokie spalvoti dribsniai, kuriuos amerikiečių vaikai valgo pusryčiams.

– Net nenoriu žinoti, kurioje kūno ertmėje juos patiekiate.

– Mulki, ar tikrai nežinai, kas yra frutlupsai? Dabar visi pakvaišę dėl naujos kartos ekstazio, sako, jis veža be jokio…

– Veža be prakaso… taip, žinau, kas yra frutlupsai. Ar dažnai dėl narkotikų įsileidi neaiškius tipus?

– Aha… ačiū, kad priminei, jog pačiam čia skola auga. Kada šaibas pamatysiu? – paklausė, artėdama prie manęs.

– Dar negavau sąskaitos faktūros.

– Mes veikiame, – ji priglaudė delną prie sienos, tarsi ketintų mane tardyti, įkišo kasiaką man tarp lūpų, – šešėlyje.

– Ar galiu atsiskaityti ratais? – paklausiau ir pridegiau suktinę.

– Ane? Turi kelias tabletes apatinių stalčiuje ir manai praslysi? Ar bent įsivaizduoji, kiek man jų reikia?

– Nesvarbu. Neabejoju, kad turiu pakankamai, – atsakiau taip tvirtai ir šaltai, kaip ji dar nebuvo girdėjusi manęs kalbant.

– Ar tu?.. – ji sudvejojo, paimdama iš manęs suktinę.

– Ne, bet…

– Sukiesi tame mėšle… tavo reikalas, nenori nesakyk… tu – paslaptingas, man tai patinka, – ji pasakė ir priartėjo dar labiau.

– Penkiasdešimt. Rytoj. Ir nevėluok.

– Gerai.

– Gerai… o dabar pačiulpk man, – ji ištarė žodžius taip tvirtai ir šaltai, kaip niekada prieš tai.

– Džeine, ar tau viskas gerai? – paklausė apsauginis pro vos pravirų durų tarpą. – Ar nori, kad ir šitam šikniui dantis išdaužyčiau?

– Nereikia, – atsakė Džeinė, – šitas šiknius, beje, jo vardas Kazys, nuo šiol mums parūpins narkotikų, todėl tą slabotkės neūžaugą sulupk taip, kad atrodytų, – ji suspaudė mano žandikaulį ir pakreipė durų link, – kaip Kazys.

Apsaugininkui uždarius duris, paliepiau Džeinei daugiau niekam nesakyti, jog aš pardavinėju narkotikus.

Ji tik nusijuokė ir pasakė, kad Pusryčių klube visi savi.

– Aš rimtai.

– Aš taip pat, – ji suėmė savo penį, – parodyk, kaip moki pūsti dūdelę.

– Aš nepučiu.

Ji pažvelgė man į akis ir pasakė:

– Merginos neturi… taip pat ir vaikino… o dėl orientacijos nesu tikra, nors buvau įsitikinusi, jog tau pimpiai patinka.

– Iš kur žinai, kad neturiu merginos?

– Jei turėtum, ji būtų tave sutvarkiusi, o tu vaikštai su atsilupusiu veidu. Tau rimtai reikia į ligoninę.

– Gerai, – pasakiau, – man viskas bus gerai.

– Ar tave apskritai žmonės traukia?

– Traukė…

– Ateik, – Džeinė pastatė mane priešais veidrodį, – kada paskutinį kartą žiūrėjai į save? – pasiteiravo, stovėdama man už nugaros ir laikydama mano galvą abiem rankom. – Turiu omenyje, kada paskutinį kartą iš tiesų save matei. Niekas iš pirmo žvilgsnio tavęs nepalaikytų keistuoliu: tvarkingai apsirengęs, prisižiūrėjęs, o svarbiausia – jaunas, net ir keli įbrėžimai ant veido tave puošia. Tačiau amžinai netylėsi, o kai tik prasižioji užduodi daugiau klausimų, negu pateiki atsakymų. Kaip krituolis obuolys, viduje jau papuvęs, bet jei ir toliau slėpsi jausmus…

– Gerai, – pasakiau, – man…

– Tau viskas bus gerai… – ji užbaigė mano žodžius.

Tada tarp mūsų įvyko lūžis, ji pirmą kartą pajautė priešpriešą ir abejingumą sklindant iš manęs. Greičiausiai ji tai jautė nuo pat pradžių, bet, tą akimirką, rimtai tuo patikėjo. Ji tarsi manęs išsigando ir atsitraukė, bet tuo Džeinė ir skyrėsi nuo kitų žmonių – ji kiaurai regėjo mano sielą.

– Gerai, kad bent jau čia grįžti. Turėjai drąsos ateiti… ir dabar atėjai pas mane, nors taip ir nesuprantu, kodėl… galbūt tau išties viskas bus gerai… jei sugebėsi neatsigręžti atgal…

– Man jau laikas eiti, – pasakiau.

– Palauk… papasakok apie ją…

– Rytoj… Aš grįšiu rytoj, prižadu.

***

Vonios kambaryje stovėjau priešais veidrodį ir pyliau viskį ant veido. Žaizda nebuvo tokia didelė kaip visi sakė, pora pleistrų ir veidas tartum naujas. Manęs neramino šonkauliai, skaudėjo, lyg kas suveržęs laikytų; kairėje pusėje atrodė įlinkę į vidų, greičiausiai buvo lūžę. Tačiau kas blogiausia man galėjo nutikti – pneumonija, o jei būtų plautį pradūrę, apie tai jau tikrai žinočiau ir be rentgeno nuotraukos; juk daktarai negipsuoja šonkaulių, jei pasiseka, tai išrašo stipresnių, skausmą malšinančių, vaistų. Aš turėjau viskio skausmui numalšinti. Vis dėlto labiau skaudėjo dėl prarastų litų. Nešvaisčiau pinigų, kuriuos gaudavau iš @akysarne, pragyvenau vien tik iš oficialaus darbo, nors tas man buvo labiau kaip saugi vieta nuo ydingų minčių. Pusryčių klubas, kita vertus, veikė geriau nei Britanika, atrodė vertas kiekvienos tabletės, kurią ketinau pavogti iš @akysarne. Penkiasdešimt frutlupsų galėjo man užtikrinti vietą Pusryčių klube arba dar daugiau lūžusių kaulų, turint omenyje, jog tai buvo nepigūs ratai, tokie, kurie veža be prakaso.

Susilopęs veidą, užsiverčiau butelį ir godžiai maukiau viskį. Nesustojau kol prisiminiau, jog dar neinformavau @akysarne apie paimtą pašto siuntą. Išsitraukiau telefoną iš galinės džinsų kišenės, suskilęs ekranas atrodė kaip voratinklis – stiklas traškėjo, o įvedant apsaugos kodą, pasruvo išsiliejusiais pikseliais.

Jau buvau įpusėjęs rašyti laišką, kai skambučio pranešimas uždominavo iPhone’o ekraną – skambino Anna. Žinojau, kad ne šiaip sau pasilabinti, juk mes buvome išsiskyrę jau pusę metų. Ji paliko mane neatsisveikinusi, o dabar, man blynų nuo svetimos vaginos pavalgius, nusprendė priminti apie save. Nutrenkiau telefoną ant kriauklės krašto. Pakėliau viskio butelį, žiūrėdamas į savo atspindį veidrodyje. Pleistrai kaip rodyklės nukreipė dėmesį į patamsėjusius paakius, kuriuose skendo, nuo alkoholio blizgančios, akys; ant kaktos buvo parašyta, kad neturiu merginos. Nenuostabu, kodėl nemėgau žiūrėti į savo atvaizdą.

Nepaleisdamas viskio butelio iš rankų, nušliaužiau į svetainę, užleidau debiutinį Jack White albumą ir nudribau ant sofos. Džekis tiesmukai kalbėjo apie savo meilės romanus. Jau pirmoje dainoje, po sodrių gitaros akordų pasigirdus švelniai aštriam jo balsui, jis, kandžiais žodžiais, kaip buldozeriu, stūmė mėšlą ant iki skausmo pažįstamos širdgėlos. Jis pasakojo apie kraujuojančią nosį ir moterį, kuri negali be jo gyventi. Ji sudraskė jį į gabalus ir išsinešė kartu su savimi, kol jis miegojo. Čaižus elektrinės gitaros riksmas palydėjo solo partiją, kai aš pasijaučiau lengvai apgirtęs.

Žiūrėjau į lubas, kurios po truputį pradėjo suktis. Man patiko leisti laiką vienam – niekas neaiškino kada gerti, o kada sustoti. Ne ką mažiau man patiko klausyti muzikos ir daugiau nieko neveikti, pasinerti į akimirką. Jokio foninio klausymo – muzika per daug šventa, kad jai būtų galima atsukti nugarą. Vaizdas aplink pradėjo blukti kaip vinjetės kraštai. Patogiai nutirpau. Muzika tęsėsi, bet, galiausiai ją nustūmęs į foną, užmigau.

Prabudau nuo beldimo į duris. Muzika nebegrojo, o kambarys skendėjo prieblandoje. Man per greit atsikėlus nuo sofos, akyse užtemo, sienos sukosi aplink. Kai atsigavau, išvydau pusiau nugertą viskio butelį, stovintį ant pigaus kavos staliuko. Nukėliau jį ant žemės, pasilenkęs mačiau kuokštus dulkių ir trupinius ant kilimo. Atsitiesęs, bet vis dar apsvaigęs, nusvirduliavau prie durų.

Atidaręs duris, išvydau Anną. Ji stovėjo tarpduryje, pasipuošusi kaip šviežiai diplomuota kekšė, rankoje laikė bilietus į koncertą ir vyno butelį nuo žemiausios lentynos.

– Užeik… – pasakiau, stovėdamas prieš ją su praeitos dienos apatiniais ir neplautu pimpalu.

Įeidama pro duris, Anna kartu įnešė savo kvapo gūsį; nežymūs, vos juntami kvepalai, susimaišę su aštriu skuduryno dvoku. Visuomet svarsčiau, kodėl ji kvepia naftalinu, lyg būtų ištraukta iš močiutės spintos. Ji neturėjo nei močiutės, nei jokio kito artimo giminaičio, gyveno sovietiniame Šilainių bloke, kuriame nebent pelėsių smarvė įsigeria. Kodėl mes visuomet pasiduodame tokiems primityviems jausmams kaip uoslė, idant paneigtume racionalius veiksmus? Vos pajutęs jos kvapą, troškau prisilietimo ir skonio, geidžiau jos, nusispjaudamas į racionalumą.

Paduodama vyno butelį, Anna pakštelėjo man į lūpas.

– Kaziukai, kas nutiko tavo veidui?

Žengiau žingsnį atgal, klausdamas jos, ką ji čia veikia.

Netardama nei žodžio, ji įsisiurbė man į lūpas. Saldus, šiltas ir glitus kaip melasa, Annos liežuvis malėsi mano burnoje. Priešingai nei deginančiai karštos lūpos, jos paltas buvo šaltas ir sumirkęs lietuje.

Atsegęs paltą, priglaudžiau Anną prie savęs, panirdamas į jos kūno šilumą. Švelniai vilkau pirštus jos liaunu liemeniu link atsikišusių šonkaulių narvo, kur pašėlusiai plazdeno jos širdis, kuri tarsi akimirkai sustojo, kai deminutyvinės krūtys įkrito man į delną. Deminutyvas – toks nekaltas žodis, kaip krūtinė, dengianti mylimo žmogaus širdį. Liesti jos krūtis man patiko, tačiau Annos meile aš abejojau.

Anna spaudė savo lūpas prie manųjų taip stipriai, kad skaudėjo. Pakišau vyno butelį po jos suknele, priversdamas ją aiktelėti ir atsiplėšti nuo manęs. Stiklas nebuvo toks šaltas, pamaniau, nebent ji nedėvėjo kelnaičių. Paleidau butelį ir pakišau ranką po juoda vakarine suknele. Mano teorija pasiteisino, drėgna ir karšta Annos vagina apglėbė mano pirštus kaip giliavandenė būtybė savo grobį. Braukiau vidurinį pirštą per jos geldelę, kol jis įsmuko į vidų. Tiek ilgai jos neliečiau, jog atrodė, kad susigrąžinau Dievo dovanotą teisę atgal.

Anna atsirėmė į sieną, praskėtė kojas, pakeldama suknelę ir atidengdama dailiai apgenėtus krūmus – šukuoseną, kuri man patiko. Ji išties galvojo apie mane, pamaniau. Dabar aš spaudžiau savąsias lūpas prie josios taip stipriai, kad skaudėjo.

Nutraukdamas žaidimus, nuvilkau suknelę; jos blyški ir pašiurpusi oda buvo išraizgyta vos matomomis, mėlynomis kraujagyslėmis. Švelniai sugniaužiau jos krūtis, kai lūpomis apglėbiau kairiosios spenelį, ji aiktelėjo ir suleido nagus man į nugarą. Tvirtai suėmiau jos sėdmenis ir iškėliau ją į orą.

Anna apžergė mane kojomis, rankomis įsikibo man į kaklą, lūpomis vėl įsisiurbė į manąsias. Ji suėmė mano pimpalą tvirtai, kaip anksčiau, tačiau iškart paleido. Tada, liesdama tik pirštų galiukais, kaip neregė, ji įsitikino, kad vis dar tas pats ir įsikišo jį į save.

Judinau klubus lėtai ir švelniai. Annos tyla mane paspartino. Panardinau veidą į jos peties ir kaklo linkį. Anna toliau tylėjo. Supratau, kad niekada nebebus taip, kaip anksčiau. Greičiausiai pasąmonėje ar kažkur kitur savo smegenų raizgalynėje suvokiau, ką aš iš tiesų darau. Atstūmiau Anną nuo savęs, šįkart ne žaisdamas, o rimtai nuo jos atsitraukiau. Palikęs ja priemenėje, grįžau į kambarį, atsisėdau ant sofos ir iš po stalo pasiėmiau viskio butelį.

Anna atsekė paskui mane. Basa, su suglamžyta suknele ir suveltais plaukais, ji atsistojo prieš mane. Kurį laiką tiesiog lūkuriavo kaip įkalta, tarsi lauktų, kad aš pradėčiau kalbėti, o gal ji kaupė drąsą man pasakyti kur buvo dingusi. Kaip bebūtų, vietoj to, ji pasakė:

– Aš turiu bilietus, – ir išties, rankose ji laikė du A4 formato baltus popieriaus lapus, – pameni, Kazy, tu taip norėjai nueiti, tikiuosi, nepamiršai, jog koncertas šiandien?

– Nepamiršau…

– Nepanašu, kad ketintum eiti, – pasakė, žiūrėdama į butelį mano rankoje.

– Anna, tu nukritai kaip iš dangaus, mojuoji konco bilietais man prieš nosį, lyg niekur nieko… Nejaugi rimtai galvoji, kad aš su tavimi kur nors eisiu?

– Ar tu manęs nekenti?

– Mano jausmai tau nėra tokie stiprūs…

– Stiprūs ar ne stiprūs, jausmai niekur nedingo, tiesa? Kaip tu įsivaizduoji dviejų žmonių gyvenimą kartu? Mes padarome klaidas, išsiskiriame, pasiduodame kitiems, grįžtame atgal, nes mes privalome jausti laisvę, kad ir kokia netikra ji būtų. Nemanyk, kad būdami kartu mes nepabosime vienas kitam. Nesureaguotum, kaip greitai tarp mūsų įsivyrautų neapykanta. Mūsų meilė tuo ir graži, nes stiprėja atstumui tarp mūsų augant. Įsivaizduok, kas būtų, jei kuris nors mirtume, nors pilk į sloiniką ir konservuok tą nelemtą meilę, kuri žliaugtų iš tebeplakančios širdies. Tokią jau šunišką širdį turi, Kazy – arba tai vienintelei, arba niekam kitam.

Išgėriau viskio iš butelio, tada linktelėjau galvą, netardamas nei žodžio.

– Tylėsi?

– Anna, jei mano širdis šuniška, tada, kokia tavo?

– Tokia pati, Kazy, tik pakeisk į moteriškąją giminę… juk laikai mane tokia, tiesa?

– Nereikėjo tau ateiti… ne šiandien, – pasakiau, padėdamas butelį ant žurnalinio staliuko.

– Žiūrint į tave neatrodo, kad turėtum gerų dienų. Kaip tu? Ar vis dar tapai?

– Ne, susiradau darbą… neketinu daugiau užsiimti menais.

– Švaistai talentą, net skaudu žiūrėti. Gaila tavęs, nes nemoki bendrauti, nemėgsti žmonių, tūnai čia vienas, bet juk tai nesvarbu, kai tavo menas visa tai atperka. Retam, kuriam Dievas duoda tokią dovaną, nenuostabu, kad mainais pagailėjo sveiko proto. Tavo darbai yra… Jie turi kažką ypatingo, tarsi hipnotizuoja ir panardina į mistišką svaigulį.

– Be tavęs, menas man neturi prasmės. Tau išėjus, sunaikinau visus paveikslus.

– Ir mano portretą?

– Jis net nebuvo baigtas…

– Ką tu manyje įžvelgi tokio, dėl ko atsisakai savo talento? Ar aš tau gražus paveikslėlis, kuriuo trokšti kasdien gėrėtis, ar molio gabalas, kurį tau malonu maigyti rankomis ir kaišioti pimpalą?

Nugriebiau Camel Blue cigarečių pakelį, įsibrukau cigaretę tarp dantų, tik kur, po velnių, buvo žiebtuvėlis, neturėjau nė menkiausio supratimo.

– Ar bent kartą įžeidžiau ar išdaviau tave? Pripažįstu, kad nesistengiau tau įrodyti, koks stiprus yra mano atsidavimas tau. Tačiau ne paslaptis, kad tu esi graži, kad man malonu tave liesti, bet kaip man žodžiais apibūdinti tai, ką tau jaučiu, aš nežinau. Aš myliu tave besąlygiškai. Taip, kaip tave hipnotizuoja mano menas, taip tu svaigini mane.

– Žodžių jam, matai, pritrūko... Pasistenk labiau, ar manai, kad sėdėti ant sofos ir gerti yra pakankamos pastangos? Taip, tu teisus, niekada manęs neįžeidei, tik kur tu mane išduosi, kai niekur išėjęs iš namų nebuvai. Tikriausiai kitos moters, man tave palikus, nelietei.

– Pats neliečiau…

– Keistai nuskambėjo, – ji atsikrenkštė, sukryžiuodama rankas ant krūtinės, – ką turi omenyje?

– Nieko…

– Tai vis dėlto, kur tas tavo atsidavimas, ką, Kazy?

– O pati ką veikei? Net mums būnant kartu, aš tau nebuvau vienintelis, tiesa?

– Stovėjai prie lovos su žvake rankoje? Pripažink, tau patiko tik mane dulkinti… Ar bent ką nors apie mane žinai, nes aš apie tave nieko! Tiek aš tau ir rūpėjau… Niekas tau nerūpi, atrodo, kad ir pats sau nerūpi. Sėdi suluptas, kaip obuolys krituolis. Kas taip atpizdino, ką? Vėl tylėsi?

Tylėjau. Aš tylėjau, nes viską žinojau. Užtenka tik keturių skaičiukų, kurie atrakina išmanųjį telefoną. Jame žmonės laiko viską: žinutes, tapatybės kortelės nuotraukas, elektroninės bankininkystės slaptažodžius, net laiptinės kodą – pilnas ryšulys raktų. Kam belsti, kai gali atrakinti visas žmogaus paslaptis? Žinojau kelis diedus ji kruša vienu metu, o iš kurių tik gyvena, net kiek pinigų per metus ji sumoka Sodrai. Anna už nieką nemokėjo. Ji buvo teisi dėl vieno dalyko – ją dulkinti man išties patiko. Nesakiau jai to, nieko nesakiau, tik ieškojau žiebtuvėlio.

Anna atsirėmė į sieną, žiūrėjo į grindis, tarsi ten būtų kas jai padėta.

– Aš mečiau studijas, – ji pasakė skardiniu balsu, – noriu būti su tavimi, atsisakysiu dienos šviesos, girdyk, svaigink mane savo narkotikais, dulkink, prirakink, man nesvarbu. Aš būsiu tavo mūza. Žinau, kad tu to nori…

– Tu klysti, Anna, aš niekada neleisiu, kad tai pasikartotų… Nepamenu… beveik nieko neatsimenu iš tų dienų, migla kaip per rūką… aš neleisiu tau…

– Aš neatėjau prašyti leidimo.

– Tai išeik.

– Bliad, koks skauduolis, nors eik nachuj! – užsivedė Anna. – Tik tau blogai, o ar paklausei, kaip aš jaučiuosi? Aš taip pat tavęs trokštu, kaip daikto, kaip nuosavybės, bet negaliu priešgyniauti pati sau ir prižadėti, kad tai truks amžinai. Jei mes vis vien susimausim, būdami kartu, tai kodėl mes švaistom laiką, pergyvendami dėl rytojaus? Ar atsisakysi šio vakaro, žinodamas, kad rytoj aš išeisiu, ar nusispjausi į savo riteriškas meiles ir neskaičiuosi laiko į priekį?

Perverčiau džinsų kišenes, neradęs žiebtuvėlio, jo ieškojau ant grindų, tačiau be dulkių ir trupinių daugiau nieko neradau.

– Kazy?

Praradau viltį rasti žiebtuvėlį.

– Kazy?

Nutrenkiau cigaretę ant kavos staliuko.

Anna įdėmiai žiūrėjo į mane, daugiau nieko nesakė.

Mūsų žvilgsniams susitikus, aš paklausiau:

– Gal turi žiebtuvėlį?

Ji atsuko man nugarą ir, netardama nei žodžio, žengė durų link. Po akimirkos, išgirdau ją uždarant duris. Pakilau nuo sofos, bet susilaikiau nuo sekimo jai iš paskos. Ant grindų, kur ji stovėjo, gulėjo jos atnešti koncerto bilietai.

Paėmiau butelį brangaus Kentukio viskio – mano paguoda – paprasta, kaip prostitutė, tik mažiau gėdinga. Burbonas niekada manęs neišdavė; vanilės ir karamelės aromatas, aksominė lygi tekstūra, odos ir dūmų natos, subrandintos išdegintoje ąžuolo statinėje, nepaliekančios kartaus tanino poskonio. Keli gurkšniai mane išjudino šokti į džinsus ir pakelti Annos atneštus bilietus. Rokenrolas, alkoholis, cigaretės, narkotikai ir seksas – tai greitis, kuris palieka liepsnojantį gyvenimą galiniame veidrodėlyje, tačiau aš vaikščiojau pėsčias.

***

Rudo atspalvio gatvės, maudomos vasario lietuje, šmėžavo pro aprasojusius, keturiasdešimtu numeriu pažymėto, autobuso langus. Galiorkoje paauglių pora dalinosi nekaltomis meilės nakties glamonėmis; berniukas maigė mergaitės spenius, lyg tie būtų nudrėbti iš molio, toji taip pat neatsiliko, grabaliodama kupetą jo džinsuose. Neapsikentęs besiglamžančių vaikų, išlipau lauk, iki Žalgirio arenos likus porai stotelių.

Lauke gelianti žvarba skverbėsi kiaurai mano dirbtinės odos striukę; sugrūdau rankas į striukės kišenes, vienoje jų užčiuopiau seniai pamirštą, pigų, permatomo geltono plastiko žiebtuvėlį. Vienas ratuko brūkštelėjimas nykščiu nuspalvino mano sustirusius delnus gintariniu atspalviu. Užuodžiau Annos kvapą, sklindantį nuo pirštų, tik dabar jis buvo susimaišęs su tabako dūmais. Kvapas man priminė praėjusią vasarą, praleistą kartu su Anna, įmirkusias mūsų kūnų skysčiuose ir cigarečių dūmuose paklodes, viskio, praskiesto su kola, skonį, ledo kubelius tarp Annos krūtų, tirpstančius ant jos karštos odos. Tvankios vasaros naktys ir lipnūs nuo aistros kūnai buvo atvėsinti vasario lietumi.

Pasiekęs Simono Daukanto tiltą, vedantį į Nemuno salą, parimau prie turėklų. Stebėjau prie Žalgirio arenos besiburiuojančius žmones. Paryškintas tekstas, bilietų antraštėje, šaukė „Apocalyptic Love“, o data simboliškai sutapo su meilės diena. Roko dinozaurams, įkopusiems į penktą dešimtmetį, tai buvo puiki proga pristatyti naują studijinį albumą. Valentino diena buvo mano pasiteisinimas prikalbinti Anną eiti kartu. Annai bilietai tapo pasiteisinimu grįžti pas mane.

Ketinau užgesinti cigaretę į tuos nelemtus bilietus, kai išgirdau balsą už nugaros klausiant:

– Gal reikia bilietų?

Atsisukęs išvydau dvidešimt kelių bičą, vilkintį atsegtą vilnonį paltą, pro kurio atlapus matėsi žalias išsiuvinėtas Žalgirio džemperis, rankoje jis laikė porą koncerto bilietų.

– Seni, pigiai du bilietai į Slešerio koncą. Tau ir tavo panelei, – jis gudriai siūlė savo prekę.

– Aš savo turiu, – atsakiau, pamojuodamas jam prieš nosį savaisiais bilietais.

– Jasna, – atsakė jis, – gal turi cigarą?

– Cigaretę?

– Jo, cigaretę.

Pavaišinau jį cigarete.

– Mergina vėluoja? – paklausė, leisdamas dūmus pro burną, po pirmojo užsitraukimo.

Linktelėjau galvą ir paklausiau:

– Kur tavo pora?

Jis nuleido žvilgsnį į savo nunešiotus baltus kedus, kurie mirko baloje.

– Nežinau, tikriausiai čiulpia kokiam nors lochui.

– Kartais jos taip elgiasi, – pasakiau ir paklausiau, ar jis nori mano.

– Merginos? – paklausė kur kas žvalesniu balsu.

Papurčiau galvą, rodydamas jam bilietus.

– Pirma turiu parduoti savuosius. Jei atvirai, tai aš visai be šaibų.

– Niekis, aš vis vien neisiu, – pasakiau ir padaviau jam bilietus.

– Ar tu rimtai?

– Taip, – atsakiau nueidamas.

Grįžau į stotelę, prisidegiau cigaretę ir laukiau troleibuso.

Namuose duris radau neužrakintas. Annos batai ir paltas gulėjo ant žemės. Pakėliau ir pakabinau jos paltą, užrakinau duris, nusivilkau striukę ir batus.

Miegamajame šviesa buvo išjungta, jungiklio neliečiau. Kai akys apsiprato prie tamsos, pamačiau Anną sėdint ant grindų. Ji laikėsi už kojų, atrėmusi kaktą į kelius.

– Anna, ką čia veiki?

Ji nusibraukė plaukus nuo veido ir pasakė:

– Tikriausiai, esu psichinė.

– Žinau, – pasakiau ir prisėdau prie jos.

– Tu ne geresnis, – ištarė kiek žvalesniu tonu.

– Todėl mums ir nelemta būti kartu…

Ji priglaudė galvą man prie peties.

– Ar tu tikrai mane myli?

– Ar nori viską apie mane sužinoti? – paklausiau, nes geresnio atsakymo neradau.

V

PENKTADIENIS

Prabudau vilkėdamas drabužius. Įjungiau išsikrovusį telefoną į elektros lizdą. Ekrano šukės, vaisiaus logotipui pranykus, skaičiavo septintą minutę po šeštos valandos ryto. Kūnas prisitaiko prie žadintuvo ir išsiugdo refleksą prabusti savaime, taip pat nežiūrint pakelti ranką ties šviesos jungikliu arba grįžti pas įskaudintą žmogų. Tiksliau, palikti įskaudintą žmogų, pamaniau, neradęs Annos šalia. Aš ir toliau gulėjau svarstydamas, ar verta keltis, bet, prisiminęs savo pažadą Džeinei, prisiverčiau ropštis iš lovos.

Eidamas į vonios kambarį, pastebėjau šviesą, sklindančią pro praviras virtuvės duris. Užmečiau akį į vidų, mačiau Anną su cigarete lūpose, stovinčią prie viryklės. Vilkėdama juodą vakarinę suknelę, ji gamino pusryčius. Akimirką stebėjau ją plakant kiaušinius, man patiko į ją žiūrėti.

Nusiprausęs po dušu, grįžau į virtuvę, nešinas vienu iš savo džemperių su gobtuvu, kai Anna dėjo savo pagamintą mėšlą į lėkštę. Stovėjau tarpduryje ir laukiau, kol ji mane pamatys.

Anna pakėlė akis ir nusišypsojo, perbraukdama auksinių plaukų sruoga už ausies.

– Labas rytas, Kazy. Prašau, sėskis, – pasakė, padėdama keptuvę ant viryklės.

Lėkštėje mirko plakti kiaušiniai su pupelėmis iš skardinės ir apdegusi batono riekė.

– Ačiū, – pasakiau ir padaviau jai megztinį, – štai, apsivilk, čia vėsoka.

Anna užsimaukšlino apdribusį džemperį, abiem rankomis ištraukė plaukus pro apykaklę ir pakedeno, permesdama savo aukso kaskadas ant kairiojo peties.

– Skanaus, – pasakė, atsisėdusi prie stalo.

Prie Annos visuomet galėjau valgyti be jokių problemų, tačiau tą rytą nesijaučiau alkanas. Nesėkmingai verčiau save nuryti bent vieną kąsnį. Kramtomo maisto garsas aštrėjo su kiekviena sekunde. Garsas kėlė įtampą tarp manęs ir Annos. Įtampą, kuri slypėjo mūsų kūnuose, raumenyse, mintyse. Neužgožta bendravimu, ji veržėsi lauk ir užpildė orą, suvaržydama du žmones, kurie neturėjo vienas kitam ką pasakyti.

Praeitą naktį Annai atskleidžiau viską. Pradėjau nuo suvaryto veido, tada papasakojau apie pašto dėžutes, niekada nematytą narkotikų prekeivį ir ofiso darbą. Mes prisiminėme nekaltą laiką, praleistą kartu, man tapant jos portretą. Galiausiai dalinomės vaikystės įspūdžiais, kol užmigome. Atskleidžiau jai tikrąjį save, tokį, koks buvau. Neminėjau tik Pusryčių klubo, prisiminęs merginos, kurios vaginą dengė vafliai, primerktą akį. „Čia viskas slaptai,“ – ji man sakė. Pusryčių klubas nebuvo mano paslaptis.

Jausdamas, kad nuo dar vieno kąsnio užspringsiu, lioviausi valgyti. Anna taip pat neatrodė alkana. Ji atrodė liūdnai, ne nuotaikos prasme, bet išore. Ji visada pasižymėjo šiek tiek liguista išvaizda. Nepaisant to, ji buvo graži; ne mano skonio, bet skonį ji pakeitė, vos tik išvydau ją pirmą kartą. Dabar žiūrėjau į skeletą, aptrauktą papurtusia oda, skęstantį plačiame megztinyje. Nejaučiau jai nei gailesčio, nei nuoskaudos, nesupratau savo jausmų. Mintys ir tos buvo padrikos, kaip pusryčių racionas pastarosiomis dienomis.

Spoksojau į Anną, kol ji pagavo mano žvilgsnį. Ji smalsiai suvedė vešlius antakius arčiau vienas kito, suplasnodama sunkiomis blakstienomis. Prabangus, sodriai mėlynas pigmentas, įkalintas po sustingusiomis ragenomis, pirmą kartą suspindo nuolankumu. Tai tobuliausia mėlyna, po velnių! Visiškai mėlyna, prilygstanti ultramarinui. Mėlyna, prieš kurią nublanksta visi kiti atspalviai. Anna sekundei nusišypsojo supratusi, kad aš esu toli, tarsi anapus jūros. Ji pabandė pasiremti smakrą ranka, bet jos alkūnė nuslydo nuo stalo krašto; ji susizgribo, nevalingai priglausdama pirštus prie prikąstos apatinės lūpos; iš jos šypsenos teliko tik dvi siauros ir negilios klostės, sekančios nuo nosies iki lūpų kampučių, įspaustos jos odoje.

– Man laikas eiti į darbą, – pasakiau.

– Viskas gerai, aš suplausiu indus, – atsakė Anna, pakildama nuo stalo ir paimdama lėkštes.

– Palik kriauklėje, aš skubu, – paliepiau jai ir nuėjau į miegamąjį.

Iš vienos iš dribsnių dėžių ištraukiau sandariame celofane supakuotas tabletes, ten jų buvo kur kas daugiau nei aš pažadėjau Džeinei. Atplėšęs pakuotę, atskaičiau penkiasdešimt tablečių ir padėjau dėžę su likusiais frutlupsais ant naktinio staliuko. Pasiėmiau naują plastiko maišelį ir bėriau tabletes iš delno į jo vidų, kai stuburu nubėgo šiurpuliukai. Tokie šiurpuliukai man patiko, nepaisant Annos rankomis spaudžiamų mano lūžusių šonkaulių gėlimo. Jai prigludus prie mano nugaros, pajaučiau šilkinius jos plaukus, kutenant man ausį.

– Aš atsiprašau, Kazy, – tyliai pasakė.

Užspaudžiau maišelį ir įbrukau į džinsų kišenę; atsisukau į Anną, nuvilkau nuo jos megztinį ir suknelę. Regėjau jos nuogą kūną. Praleisdami bučinius ir glamones, mes atsigulėme į lovą. Lėtai suartėjome, nuslopindami tarp mūsų vyravusią įtampą. Laikėme vienas kitą savuose glėbiuose ir tapome vienu kūnu. Grimzdome į nebūtį, gūdžią tuštumą, kurioje sustiprėja visi jutimai. Sustingome, net menkiausias judesys kėlė neapsakomą palaimą. Tačiau, duslių dūžių aidas, sklindantis iš Annos krūtinės, man neleido pamiršti laiko egzistavimo.

– Anna, aš nepykstu ant tavęs, bet, prašau, palik mane, – sušnabždėjau jai į ausį ir atstūmiau ją nuo savęs. Atsikėliau iš lovos, susikišau išbrinkusį penį į džinsus; nugriebiau nuo grindų džemperį, kurį ką tik vilkėjo Anna, ir apsivilkau pats.

– Palik raktą po durų kilimėliu, kai išeisi. Grįžęs vakare, nenoriu tavęs čia rasti.

***

– Kaip neliksi?

– Nepyk, būčiau išvis neatėjęs, bet negalėjau sulaužyti duoto pažado.

– Kas nors rimto?

Aš papurčiau galvą.

– Mergina? – Džeinė užvožė man per sutinusį skruostą. – Matau, kad nesi alkanas, – nusišypsojo, – bet, jei kada išalksi, tu čia visada laukiamas.

Nebuvau nei sotus, nei laimingas, tačiau nesiruošiau jai aiškinti, jog nesugebu kontroliuoti savo gyvenimo, jausmų ir poelgių. Pusryčių klubas man trukdė ir toliau būti niekuo. Nepastebimam slampinėti miesto gatvėmis buvo mano esminis išgyvenimo instinktas.

– Beje, – pasakiau, – jei reiks daugiau to mėšlo, tai patikimo prekeivio kontaktus užrašiau ant pakuotės, tik nesakyk jam, ką čia veikiat.

– Okei, Kazy, – atsakė Džeinė ir pažvelgė į mano atneštas ekstazio tabletes, – pala pala, kas čia? – ji įtariai apžiūrėjo pakuotę. – Ar tai yra tai, apie ką aš galvoju?

– Juk čia Pusryčių klubas, ar ne?

– Kas tu toks?

– Aš esu niekas… Iki, Džeine, – atsakiau ir patraukiau išėjimo link.

– Kazy, – mane sulaikė Džeinė, – ar jau patikrinai?

– Ką?

– Ar ji neturi pimpio tarp kojų?

– Kai paskutinį kartą žiūrėjau, nebuvo…

Tarsi akmuo nuo krūtinės nukrito, kai palikau Pusryčių klubą. Ėjau pro namą su grėsmingais kiaurais langais, prie kurio buvau įrengęs pašto dėžutę. Leidausi Žaliakalnio šlaitu, Kudoko laiptais, vedančiais į V. Mykolaičio-Putino gatvę. Ant betoninės sienos mane pasitiko žodis „DEATH“. Tai buvo plona raudonų dažų linija, kuri dergė vos ne kiekvieną Kauno pakampę. Terlionė ant sienos, kaip drebančia šmėklos ranka užrašyta per Babiloniečių puotą, man pranašavo mirtį. Nieko kito ir netroškau, tik svarsčiau ar vis dar lis, kai atsidursiu Niekados šalyje. Žvelgiau į dviaukščius namus su masyviais balkonais; užapvalinti, ištakūs kraštai priminė valtis, kabančias už laivų bortų, tokie sunkūs jie būtų nuskendę nepaisant nieko.

Slinkdamas Kauno senosiomis kapinėmis, prisidegiau cigaretę.

Ant suolelio miegojęs benamis, pramerkė akį ir, skardiniu balsu, sulojo ant manęs:

– Ei, bachūras, turi litą? Man reikia ant trūlo.

Džinsų kišenėje suradau du litus ir padaviau jam.

– Gal dar cigarą turi? – pajutęs vaišingumą, nesidrovėjo kaulyti toliau.

– Nerūkau… – atsakiau.

– O tai ką dabar darai?

Nieko neatsakęs nuėjau. Nekreipiau dėmesio į jo replikas, man jau viskas buvo vienodai. Nesuvokiau, kas su manimi vyksta, mano mintis temdė bejėgiškumas. Nieko nenorėjau, tik aštuonioms valandoms pasislėpti už akis džiovinančių ekranų. Nieko daugiau nemačiau, tik šlapią betoną. Nieko nejaučiau, tik šaltį. Nieko nesitikėjau, tik dar vienos dienos ofise, kur aš sėdėsiu kaip vandens į burną prisisėmęs ir nieko nesakysiu.

Pirmą kartą tą savaitę į darbą atėjau laiku. Jokių sumautų latte, jokių Mars batonėlių ir jokių replikų iš kolegų. Niekas nepastebėjo, jog atėjau, greičiausiai nepasigedo, kai apskritai darbe nepasirodžiau. Atrodė, kad viskas grįžo į senas vėžes. Viskas vėl buvo taip, kaip turėjo būti – dirbau savo nuobodų klerko darbą. Aš dirbau. Aš vėl buvau niekas.

Penktadienis prasidėdavo pusę trijų po pietų, likus paskutinėms dvejoms valandoms iki pamainos galo, kartu su specialiai penktadieniui sukurtu dviejų valandų trukmės grojaraščiu. Sudėjau labiausiai slegiančias dainas į vieną vietą. Dainas, kuriose rasdavau užuojautą ir kurios mane priversdavo pasijausti geriau.

Biuras skambėjo triukšminguose pokalbiuose aptariant savaitgalio planus, pritariant klavišų disonansui, o mano ausys buvo užkimštos apgaulinga melancholija. Dvidešimties metų Sietlo grandžas užpildė mano mintis skambiu ir melodingu roku. Muzika paliko mažiau vietos nuoskaudoms.

Perrašinėjau dainų žodžius nuo vieno kompiuterio ekrano į kitą, nors tai ir neatitiko mano darbo funkcijų. Pirštai patys save vedžiojo per klaviatūrą, nereikalaudami mano žvilgsnio. Akis sekinantys melsvi ekranai suliejo visą mane supančią aplinką į bespalvę tuštumą, su atsitiktinai šmėžuojančiais ištemptais šviesos spinduliais, kaip tuose tarp galaktiniuose vesternuose. Sėdėjau tarsi erdvėlaivio kabinoje ir stebėjau savo jaunas dienas liekant už nugaros. Galiausiai išnyko ir tekstas, ir raidės, liko tik mane gaubiantis tunelis. Pažvelgiau žemyn, pirštai automatiškai judėjo, neatpažinau savo rankų. Jaučiausi tarsi ant galvos dėvėčiau virtualios realybės strap-on’ą ir žiūrėčiau į žemos kokybės 3D vaizdą.

Nuskambėjus paskutinei dainai, ausyse liko girgždančiai skardaus balso aidas. Ištraukiau laidą iš telefono ir įmečiau ausines į stalčių. Biuras jau buvo apytuštis, likę darbuotojai vilkėjo paltus ir ėjo durų link. Besistodamas nuo kėdės supratau, kad savaitgalis jau prasidėjo. Dvidešimt minučių autobuse ir aš liksiu savo vienatvės įkaitu. Po darbo gerdavau. Gerdavau ir šeštadienį, tačiau sekmadienis buvo skirtas pagirioms ir maldoms. Maldos, kaip draudimas, turėjo mane apsaugoti nuo vėžio. Nespėjus išaušti pirmadieniui, skendėdamas tamsoje, aš vėl keliaudavau į darbą.

Belaukdamas lifto, priėjau prie apvalaus vestibiulio lango ir pažvelgiau į dvidešimtojo amžiaus modernizmo architektūros palikimą: Žaliakalnio šlaituose išmėtyti mieli namukai; boluojančios aštrios Prisikėlimo bazilikos briaunos; L.A. vedanti link siaurų, gelsvai apšviestų senamiesčio gatvelių; nusilupęs Soboras, prie kurio pirmą kartą sutikau Anną. Kodėl jai reikėjo sugrįžti, vos tik pradėjau ją pamiršti? Kodėl aš pasakiau, kad daugiau nenoriu jos matyti, nors buvo priešingai?

Lifto durims atsidarius, nykščiu braukiau per telefono ekraną, ieškodamas Annos vardo.

Kai telefono ragelyje išgirdau Annos balsą, aš jau ėjau Kęstučio gatve link autobusų stotelės.

– Anna, atleisk…

Staiga kažkas suėmė mano petį ir smarkiai truktelėjo atgal.

Atsisukęs išvydau niekada nematytą tipą. Jis buvo visa galva už mane aukštesnis, ilgi juodi plaukai perskirti į šonus išryškino jo kaulėtą veidą.

– Lipk, pamėtėsim, – pasakė, rodydamas į furgoną, stovintį kelkraštyje.

– Ne, ačiū, – atsakiau.

Jis pasitaisė savo odinį švarką, leisdamas man pamatyti pistoletą jo užantyje.

Aš nusijuokiau:

– Ne per didelis su tokiais žaislais žaisti?

– Nemandagu atsisakyti, – pasakė, pamodamas furgono link.

Tuojau pat iš supuvusio WV T-30 miniveno išlipo du drūtai atrodantys, treningais pasipuošę basagalviai.

Juos išvydęs, kaipmat pasileidau bėgti, tačiau perkarėlis man pakišo koją ir parkritau ant grindinio. Telefonas iškrito man iš rankų, garsiakalbyje girdėjau Annos balsą, tariant mano vardą. Man tiesiant ranką link telefono, raumenų kalnai nutvėrė mane už apykaklės. Jie įsitempė mane į furgoną ir, nieko nelaukę, nuspaudė akceleratorių iki dugno.

Viduje tvyrojo vos ne aklina tamsa. Langų šonuose nebuvo, o galinius dengė senų laikraščių papjė mašė. Neoninės lempos, viršutiniuose kampuose, buvo vienintelis šviesos šaltinis. Apšviesti nenatūraliai klastinga šviesa, furgono keleiviai atrodė nuožmiai grėsmingi. Priešais mane sėdėjo transfobas, praeitą dieną išmestas iš Pusryčių klubo. Išsiviepęs plačia šypsena, neslėpdamas kruvinų dantenų, žiūrėjo į mane įsmeigęs alkanas akis, žibančias pro užtinusius ir vos pramerktus akių vokus. Vargu ar mano reakcija būtų buvusi geresnė, suvalgius blyną nuo pimpalo, bet išgama gavo ko nusipelnęs. Greta jo sėdėjo perkarėlis, kuris man pakišo koją. Be jų furgone buvo dar pora vyrų. Vienas gulėjo apsinešęs, bet laimingas. Jis vilkėjo spalvotus marškinėlius su užrašu „High Wave Surfers“ ir treninginius šortus su paloskėmis. Atrodė, kad banglentininkas gaudo aukščiausią savo gyvenime bangą. Tuo metu paskutinis veikėjas atsidavė kraupiu gyvu lavonu – akys ir skruostai giliai skendėjo kaukolėje, lyg kas būtų iš nugaros užtempęs ir susegęs jo veido odą. Visas bespalvis, tarsi fotošopu įklijuotas iš senos fotografijos. Drabužius ir tuos jis pilkus dėvėjo, tik neįsidėmėjau, ką tiksliai vilkėjo.

– Na, Kazy, dabar narkašinsimės, – pasakė perkarėlis su odiniu švarku, kuris sustabdė mane gatvėje, – beje, – pridūrė, – mano vardas yra Merdokas.

Man jis į Merdoką nebuvo panašus, labiau į vaikus tvirkinantį iškrypėlį, kuriam tėvai suteikė ilgą mergaitišką vardą, bet juk ne man pirštu mojuoti.

– Ar žinai, Kazy, kur mes važiuojame? – paklausė Merdokas.

– Į Disneilendą, – atsakiau.

Merdokas nusišypsojo ir pasakė:

– Tu esi velniškai arti tiesos, tačiau ta vieta labiau primena Niekados šalį. Tik ar žinai, kodėl mes ten važiuojame?

– Nes ten niekada nelyja lietus?

– Man patinka šitas vaikinas, jis žino visus atsakymus, – nusijuokė Merdokas ir pasitaisė savo ilgus juodus plaukus.

– Bet Merdokai, – įsiterpė transfobas, – tu juk sakei, kad mes jį slabotkėje pakasim…

Merdokas viduriniu pirštu pristūmė storus akinių rėmelius ant didelės, sukumpusios nosies.

– Kazy, susipažink su Eugenijumi. Jis nėra toks nuovokus kaip tu, tačiau patikimas, – pristatęs transfobą, Merdokas parodė į bespalvį lavoną, – o tau iš kairės sėdi Lionginas, jis yra mūsų daktaras.

Lionginas rankoje laikė švirkštą ir keturkampę aliuminio folijos pakuotę, perjuostą sodriai mėlyna popieriaus skiaute. Mėlynas atspalvis tiesiog švytėjo bespalviuose Liongino naguose. Jam išlankstant foliją savo kaulėtais pirštais, man pakaušyje kirbėjo, kad kažkur esu matęs tą vaizdą, bet niekaip negalėjau prisiminti kur. Lionginas subėrė miltelius į šaukštą, tada, kelis kartus, brūkštelėjo per pigų gelsvo plastiko žiebtuvėlį, kol pasirodė ilga ir stati liepsna. Jis pakaitino šaukšto apačią ir, per vatos gabalėlį, sutraukė tą brudą į švirkštą. Tada, kaip profesionaliai apmokyta sesutė, išstūmė kelis lašus lauk, jog adatoje neliktų oro.

– Aš nevartoju to mėšlo, – trumpai ir aiškiai atrėžiau Merdokui.

– O tai nėra tas mėšlas. Tai toks mėšlas, kuris nuveža tiesiai į Niekados šalį, – atsakė leisdamas suprasti, kad tai bus mano paskutinis pasivažinėjimas.

– Na, vyručiai, buvo smagu su jumis pasivažinėti, bet gal jūs geriau mane išleiskite, kol dar skaitliukas per daug neprisuko. Matot, aš šiandien piniginę namie palikau, – pasakiau vos juntamai drebančiu balsu.

Merdokas nusijuokė, atlošdamas galvą atgal.

– Man patinka šitas bičas. Norėčiau iš jo pasidaryti iškamšą ir pasistatyti svetainėje. O gal užtektų tik galvą prikalti prie lentelės su jo vardu, kaip kokio išdidaus elnio, ir pasikabinti ant sienos? Kaip manai, Eugenijau?

Eugenijus pasitaisė ir porą kartų sučepsėjo, tada pasakė:

– Geriau nupjaunam jam bybį ir vietoj durų rankenos prisukim!

Mes su Merdoku susižvalgėme. Mūsų žvilgsniai judėjo kaip laikrodžio su katės akimis švytuoklė: tai į Eugenijų, tai vėl vienas į kitą.

Galiausiai nesusivaldžiau ir nusijuokiau:

– Tau vakar bybių neužteko?

Po mano žodžių, Merdokas sukluso ir paklausė, apie ką aš kalbu.

– Nieko, – atsakiau, prisiminęs šelmiškai užmerktą Agnės akį, negalėjau išduoti ne savo paslapčių.

Eugenijus prilietė mėlynę paakyje. Jis gėdijosi incidento su Džeine ir taip pat laikė liežuvį už dantų.

– Kazy, – Merdokas nutraukė nepatogią tylą, – aš jau seniai svarsčiau, kas toks tas naujasis tiekėjas. Niekada nebūčiau pagalvojęs, kad tai vienas snarglius besislepiantis Britanikoje ir iš interneto traukiantis narkotikus. Per naktį išgarsėję frutlupsai man tiesiog gadina nervus! Kaina kaip motkos, o visi perka, kaip gatvinę šalavą, – atkišo savo leteną, – pripažįstu, reikia tave pagirti už išradingumą ir inovatoriškumą.

Paspaudžiau jam ranką.

– Aš nieko nesiunčiu. Aš tik paimu tai, ką paštininkas palieka pašto dėžutėje. Norit jo? To, kuris viską suka? Grįžkit ir paimkit mano telefoną. Jo numeris, elektroninio pašto adresas, laiškai, viskas telefone, – net oro pritrūko, kaip greitai ir be atvangos teisinausi Merdokui.

– Kazy… Kazy, bliad, nusiramink. Aš talentų nešvaistau, o puoselėju. Prasisukai vienas ir nepastebėtas, sveikinu, bet pažaidei ir gana. Man rūpi tik verslas, o tu jį mums gadini. Aš siūlau tau prisijungti prie manęs. Kartu mes frutlupsais apšersim visą Kauną… tiesa, Kauną tu jau pats sočiai apšėrei, bet, kas sakė, kad ir likusi Lietuva nenori tavo pusryčių?

– Aš nieko nežinau, tik paimu tai, ką paštininkas palieka sumautose pašto dėžutėse…

Merdokui mano bergždi pasiteisinimai buvo nė motais. Jis viduriniu pirštu pasitaisė akinius ir linktelėjo Lionginui.

Kai Lionginas iškėlė švirkštą, išstumdamas kelis drungnus lašus pro adatą, aš jo akyse mačiau mirtį, žvelgiančią į mane. Kad ir kaip nekenčiau savo gyvenimo, išvydęs giltinę troškau dar vienos dienos. Dar vienos darganotos dienos, kur pragiedruliai nepasiekiami, kažkur toli horizonte, slepiasi už pilkų miesto sienų, už betono monolitų tarp kurių aš, kaip šešėlis, braidžiau.

– Gerai, parodykime Kaziui pavyzdį, – pasakė Merdokas ir įspyrė gulinčiam banglentininkui. – Na, gyvas dar? Nori dozės?

Banglentininkas sukrutėjo ir pramerkė akis, lemendamas:

– Jo… noriu, leisk man tą gerą prūchą!

– Girdėjai, Lionginai, leisk… – su kreiva šypsena veide pasakė Merdokas.

Lionginas sugriebė banglentininko ranką ir įbedė adatą jam į veną. Vos tik Lionginas sušvirkštė savo vaistus, banglentininkas pradėjo kratytis, kaip elektra purtomas. Jo veidas užsiliepsnojo raudoniu; galūnės išsitempė taip, jog atrodė, atsiskyrė nuo sąnarių; burna apsiputojo ir akys tiesiog išsprogo lauk, kaip šaukštais iškabintos. Po minutės tąsymosi, jis vėl gulėjo kaip gulėjęs, tik atrodė, kad daugiau niekada nebeskros bangomis.

– Chrėnova prūcha, – šaltu tonu ištarė Merdokas, tarp pirštų laikydamas dar vieną tokią pat narkotikų pakuotę ir tęsė toliau, – JAV trūperių užaugintas, Afganistano aguonų laukuose ir per vandenyną atgabentas… Romantiška… Kiek mažiau nei prieš pusmetį, gatvėse pasirodė šis sintetinis mėšlas… surprise surprise… netrukus, kažkokia kalė nuo jo užsilenkė. Kas kaltas, kad nežinojo, ką vartoja, tiesa, Kazy? Teko slėpti viską, ką užsipirkau. Gerai, kad neišmečiau, žinojau, kad vieną dieną susigadys. Ar ne, Kazy? Džiaugiesi, kad neišmečiau? Galėsi šiandien apsiniaukusiame danguje grožėtis saulėlydžiu, nes prognozuoju, kad tau bus pagada. Pažiūrėk, – jis man prieš nosį pamojavo tuo mėšlu, – primena šokoladuką… Kaip suvenyras paliktas ant viešbučio pagalvės ar oro linijų merch’as. Atrodo, išvyniosiu ir viduje rasiu piešinuką su užrašu: „Love is…“, meilė yra… daugtaškis… Kazy, kaip tavo meilės reikalai?

Merdokas pamėtėjo pakuotę Lionginui ir pridūrė:

– Pamiršau pasakyti pavadinimą… bet, greičiausiai, ir pats jį puikiai žinai, ar ne, Kazy?

Apie ką jis kliedėjo, aš nė velnio nesupratau, bet nujaučiau, kad jis žino kažką, ko aš nežinojau. Nuolatos juokavau apie Niekados šalį, mintyse sau kartojau kvailą frazę, bet rimtai nesusimąsčiau, ką ji reiškia. Baiminausi, kad tas atspalvis gilesnis už vandenyną, tik niekaip negalėjau prisiminti, kur jį mačiau. Keisčiausia man buvo tai, kad Merdokas laikė mane @akysarne, tačiau besišypsantis Eugenijaus snukis man leido daryti prielaidą, kad čia jis pasakas Merdokui seka. Įtikinėti Merdoką, kad aš nesu @akysarne atrodė beviltiška, o ir laiko aš turėjau iki Lionginui ruošiant sekančią dozę. Aš niekada nebijojau mirti, iki tos dienos man net nerūpėjo kur ar kada aš mirsiu, tačiau mintis, kad būsiu pakastas slabotkėje, mane nuliūdino.

– Ko tyli? Daugiau pavyzdžių nebus, – pasakė Merdokas, – sutik siųsti frutlupsus man ir uždirbsi daugiau, negu įsivaizduoji.

– Aš nieko nežinau, – pasakiau, susiimdamas už galvos, – yra kitas bičas. Aš tik paimu tai, ką paštininkas palieka…

– Kam jis mums? Lionginai, suleisk jam tą šūdą ir baigta, – pratrūko transfobas, – tik diedams su prisiūtais papais jis reikalingas. Jį ir visus tuos išgamas reikia išnuodyti.

Aš tvardžiausi, kol jis ant manęs stūmė, bet, kai pradėjo loti ant Džeinės, nesusivaldžiau ir iš visų jėgų spyriau jam į dantis. Mano koja tiesiog sulindo į jo apsiputojusią gerklę.

Kol transfobas klykė nesavu balsu, Merdoko veide išsipaišė nelemta šypsena. Jis linktelėjo Lionginui ir toliau vaipėsi, mėgaudamasis visu tuo trijų žiedų cirku.

Liongino delnas, drėgnas ir sunkus, prilipo man prie veido. Daktaras įbedė adatą į mano kaklą ir sušvirkštė man mano paties medicinos.

Visą kūną sutraukė taip stipriai, lyg kas temptų už kojų ir ausų, idant didesnis augčiau; raumenis susuko mėšlungis, net girdėjau, kaip jie plyšta. Aidas viso to grandžo, kurio klausiau paskutines dvi valandas, mane pasivijo su vibruojančia garso banga, kuri rezonavo vis garsiau ir garsiau. Viskas aplink išnyko ir aš likau vienas tarp keturių sienų, kurios artėjo link manęs, palikdamos vis mažiau oro kvėpuoti. Nepaisant cemento monolitų artėjimo link manęs, tuštuma virš galvos plėtėsi iki begalybės, joje atsivėrė beribiai toliai, kuriuose pasimečiau kaip vaikas, paleidęs motinos ranką judrioje gatvėje. Ir, kai supratau, kad tai niekados nesibaigs, kad amžiams liksiu įkalintas vienatvėje, aš akimirksniu viską prisiminiau, bet buvo per vėlu, aš jau buvau pusiaukelėje į Niekados šalį.

II dalis: PATS NETIKRIAUSIAS MENININKAS

I

MERGINA MĖLYNOJE ŠVIESOJE

Dangus.

Dangus ir debesys.

Dangus, debesys ir saulės spindulių pliūpsnis – tai pirmasis reginys, kurį išvydau vos pramerkęs akis. Ryški šviesa, besiskverbianti pro mano akių tinklaines, užtemdė mane supantį vaizdą. Akimirką stebėjau besimaišančias spalvas, kol į užmerktas akis plieskė ankstyvo rytmečio kylančios saulės spinduliai. Dar kartą lėtai pramerkiau akių vokus: horizontas sukosi prieš laikrodžio rodyklę, man besikeliant nuo šaligatvio, ant kurio ką tik miegojau. Atmintis neskubėjo svaidyti praeitos nakties nuotrupų, kaip įprastai būna per pagirias. Nors tu ką, bet negalėjau prisiminti nei kaip čia atsidūriau, nei ką vakar veikiau. Nepaisant atminties praradimo ir svaigstančios galvos, Žemuosius Šančius atpažinau. Sau iš kairės mačiau Panemunės tiltą, kabantį ant pūkinių rūko patalų; pažvelgiau į dešinę, tarsi toldamas nuo ten ir ilgėdamasis Žaliakalnio, tačiau atsikelti vis dar neįstengiau, tarsi vakarykštė juoda dėmė atmintyje tykotų man už nugaros ir siurbtų energiją.

Ant šaligatvio praleidau porą minučių, kol iš tikrųjų suvokiau, kad esu vienas, kad nieko nepamenu iš praeitos nakties ir kad miegojau gatvėje. Sunki ir plyštanti galva išdavė, jog vakar padauginau alkoholio, galbūt laikinoji atmintis mane ir apleido, bet save pažinojau kaip nuluptą: neturėjau nė menkiausios abejonės, jog aš gėriau vienas. Toliau sekė nerimas, kuris kaipmat peraugo į paniką ir sužadino kišenių tikrinimo instinktus, galbūt vakar tenkinausi vien tik savo kompanija, bet tik Dievas žino, ką aš sutikau per tas nejautros valandas. Telefonas – yra, taip pat piniginė ir cigaretės. Įsikišau vieną tarp lūpų, trūko tik žiebtuvėlio.

Žingsniai ir linksmi jaunatviški klegesiai ataidėjo nuo Panemunės tilto pusės. Nekreipiau į juos dėmesio, tikrinau kišenes antrą kartą kaip beprotis, neprarasdamas vilties surasti pasimetusį žiebtuvėlį.

Grupelė paauglių praėjo pro mane, baikščiai atsukdami galvas atgal kaip pavėlavę išskristi gandrai; atidžiai mane revizavo, bet, ignoruodami tarsi klaidinantį kelio ženklą, nekeisdami pirminio savo maršruto, nupėdino tolyn, neskaitant raudonplaukės merginos, kuri atsisuko į mane antrą kartą.

Pakėliau ranką į viršų gestikuliuodamas, jog man viskas gerai. Man nebuvo viskas gerai, kur jau ten viskas – nieko, net ir pats rankos mostas nebuvo teigiamas ar sąmoningas ženklas, bet išprovokuotas nepažįstamųjų žvilgsnių ir intravertiško nervingumo gynybinis gestas. Ir štai jai, tokiai smalsiai ir dar raudonplaukei, kas iš pirmo žvilgsnio bylojo, jos būta pašėlusios, užteko to vieno rankos pamojavimo, kad ji atsiskirtų nuo draugų, nuo savo bandos, ir prieitų prie manęs.

Ji pritūpė šalia taip, kad mūsų akys būtų vienodame lygyje. Jos malonus gestas paglostė mano vaikišką savimeilę. O juk ji pati dar vaikiškai atrodė, vilkėdama šviesiai mėlyną džinsinį kombinezoną su petnešomis, iš po kurių kyšojo dryžuoto bretono rankovės. Ji perbraukė natūraliai raudonus, vos pečius siekiančius plaukus už ausies, atidengdama aukštą kaktą ir po jos veidą išsibarsčiusias strazdanas, kurių viena buvo įkritusi į rožinius akių vokus, apjuostus nublukusiomis blakstienomis.

– Ką čia veiki vienas? – paklausė taip natūraliai, lyg kasdien sutiktų gatvėje miegančius žmones.

– Ilsiuosi, – atsakiau taip natūraliai, lyg pats kasdien miegočiau gatvėje.

Raudonplaukė nusišypsojo, nors jos žvilgsnis ir nepasikeitė: plačiai atmerktos didelės rudos akys, baikščiai žvelgiančios į mane be jokio maivymosi ar gailesčio. Pastarojo man mažiausiai trūko. Gailestis – labiausiai pervertinta žmonių savybė. Žmonės būtų kur kas laimingesni, jei jie rūpintųsi tik savimi. Priešingai žmonėms, gyvūnams rūpi tik jie patys. Ar katė trintųsi į šeimininko koją, jei būtų soti? Vargu. Pramiegotų bent septynis iš devynių savo gyvenimų nuošalioje saulės atokaitoje. Gyvūnai išties atrodo laimingi, būdami savanaudžiais, o ir žmonėms jie patinka greičiausiai todėl, nes jie neprieina ir neklausia, ar aš gerai išsimiegojau ant šaligatvio. Mergina savo linksmomis rudomis akutėmis priminė laukinį žvėrelį – mielą, smalsų ir nekaltą padarėlį. Negalėjau jos kaltinti dėl smalsumo, nes pats buvau savitas padaras.

– Mes einame žiūrėti to naujo filmo. Ar nori eiti kartu su mumis? – ji netikėtai paklausė.

– Filmo? Kokio filmo? – sumurmėjau panosėje ir toliau verčiau kišenes, ieškodamas žiebtuvėlio.

– Kaip kokio? – ji išsprogdino ir taip dideles akis. – Filmo, apie kurį visi tik ir kalba pastaruoju metu. Tai labiausiai šokiruojantis filmas, koks tik kada buvo pastatytas. Naujas vizualių menų konceptas, kuris nusispjauna į nusistovėjusias Vakarų ir nuobodžias Europos kino praktikas. Tai nėra filmas, pasakojantis istoriją, tai net ne istorija… Nėra veiksmo, nėra efektų, nėra aistrų… Tai tarsi atvaizdas poezijos, kurioje tinkamai kartu sudėti žodžiai atrakina sielą ir protą vienu rakto pasukimu… tai filmas, slopinantis jutimus kaip anestezija… laukinė žmogaus kūno ir sielos esybė, išgryninta kiekviename juostos kadre, esybė – degi kaip eteris, kuriam užsiliepsnoti pakanka menkiausios, dviejų kūnų sukeltos, statinės elektros iškrovos, – paaiškino ir pridūrė, – nesuprantu, kaip tu gali nežinoti… Nagi, einam, pamatysi, tas filmas tirštas kaip nedapista dziundzė.

Ji nutvėrė mane už skverno ir pradėjo traukti į save. Gležna jos pagalbos ranka manęs neišjudino, bet to pakako, kad aš pats pakilčiau nuo žemės; juk ir taip neturėjau dėl ko ten ilgiau sėdėti, o dar ir naują žiebtuvėlį reikėjo susirasti.

Raudonplaukė nesiliovė tauškusi apie filmą, kuris manęs visai nedomino, net mums pasivijus likusius jaunuolius. Užsivedę, ne ką mažesniu už man empatiją parodžiusios merginos troškimu pamatyti tą filmą, buvo ir likusieji. Tiesiog pamišę dėl sumauto filmo. Visas jaunuolių būrys be atvangos aušino burnas, girdami nuostabiąją kino juostą.

– Girdėjau, kad visame filme vaidina tik viena aktorė, – pasakė vaikinas su vos prasikalusiais pūkeliais panosėje.

– Taip, – jam pritarė kitas, – ir ji visiškai nuoga, – su dusliu jauduliu pridūrė jis.

– Girdėjau, kad yra vienas kadras, kuriame stambiu planu nutraukti neapgenėti krūmai, – įsiterpė dar vienas kino kritikas, – atrodo, tarsi kūšplaukiai išlenda tiesiai iš ekrano, nors imk ir valykis tarpdančius.

Pastarojo žodžiai sudaužė visas viltis, kad mano siela dar nenugarmėjo skradžiai žemę, pamaniau. Greičiausiai užspringau savo vėmalais, o mano kūną po gatvę tąso dvarniaškos, bet ar turėjau iš ko rinktis?

Lipnios grindys, saldumynų ir spragintų kukurūzų kvapas, tvyrantis ore, tik dar labiau išsklaidė mano lūkesčius. Negi toks mistiniais kūšplaukiais apipintas avangardinio kino perlas galėtų būti rodomas komerciniame Akropolio kino teatre, dešimtą valandą ryto, ir dar tokiems nepilnamečiams daigams? Visgi auditoriją sudarė ne vien vaikiščiai, ten buvo įvairių sluoksnių žmonių: baltakalnierių ponų, į kurių parankes įsikibusios lūkuriavo nesenstančios Kauno milfės; hipsterių su Vans kanvomis ir nutampytomis maikutėmis; kožinių kavenskų devkų; sporto salės finišiorų; trumpaplaukių Tomboy’jų; neapsikirpusių banglų; kerzinių škvarokų ir tarpe visų jų pridrėbta pilkos masės.

Stovėjau ilgiausioje, kokią tik man yra tekę matyti, eilėje prie bilietų; besiburiuojančių žmonių dūzgimas priminė dronų spiečių, tačiau neužgožė už manęs stovėjusių vaikinų pokalbio. Pats šnekiausias iš jų gyrėsi jau trečią kartą žiūrėsiantis šį filmą, o štai jo draugas, kaip šnekiausias teigė, vis dar yra nekaltas. Nenusimaniau apie kiną tiek, kad suprasčiau, ką jis norėjo pasakyti, pavadinęs draugą skaistuoliu, bet jei tas filmas toks įsimintinas, kaip pirmoji moteris, jis išties ypatingas, pamaniau, arba tie vaikai yra imbecilai. Atgavęs tikėjimą nelemtu filmu, kantriai laukiau eilėje.

Atsisėdau į veliūrinę kėdę ir netrukus kino salė paskendo tamsoje. Projektoriaus šviesa nutvieskė ekraną. Užmerkiau akis. Antrą kartą, tą dieną, pasijutau apakintas ir izoliuotas nuo likusio pasaulio, bet priešingai nei gatvėje, dabar mačiau tik triukšmą, raibuliuojantį juodame fone. Negalėdamas ilgiau to tverti, atsimerkiau.

Sodri mėlyna spalva.

Sodri mėlyna spalva ir tuštuma.

Sodri mėlyna spalva, tuštuma ir nuoga moteris – taip prasidėjo filmas. Moterį supa tuščia šalta erdvė, šalta – dėl visa gaubiančios mėlynos miglos. Nuojauta kužda, kad kažkas yra ne taip, tarsi ta migla perteikia moters nuotaiką arba išvaizdą, o gal fizinę ar psichinę būklę. Kvapą užgniaužė įstojęs grėsmingas muzikos kūrinys ir mes toliau regime moterį, stovinčią vietoje, vos įžiūrimą. Tai, ką ji daro toliau yra išties baugu: ji eina ir ji eina taip, lyg jos koordinuojami judesiai visai neprimena realaus žmogaus, tarsi ji eitų slėpiningu slėniu, kur net menkiausias neatitikimas kelia abejonę dėl tikrumo. Ji eina sulėtintai, betgi ne – ne juosta sulėtinta, tai aktorės tempas; meistriškai konstruoja kiekvieną judesį taip, kad jis atrodytų kuo nenatūraliau. Jos kitakilmiai judesiai primena ant aštuonių milimetrų kino juostos, montažo būdu, imponuojamą stopkadro animaciją. Tačiau aukšta raiška ir platus kino teatro ekranas nepaliko net menkiausios abejonės, kad tai žemės žmogus. Savo išvaizda ji tik žmogus, bet jos vaidyba atskiria ją nuo realaus pasaulio.

Kameros padėtis panoramiškai juda nuo vienos perspektyvos prie kitos, lėtai atskleidžiant jos kūno vingius. Vargšelė sudaužyta, kaip obuolys krituolis; purvas ir kraujo krešuliai dengia jos nubrozdintą odą, bet ji nesustodama eina toliau. Pėdą stato už pėdos, lyg skausmas neegzistuotų, lyg niekas nebūtų svarbu. Jos stoicizmas nepalieka vietos skausmui, izoliuoja ją nuo apgailėtinos padėties, kuri išlepusiam modernaus pasaulio šiaudadūšiui pasirodytų esanti pražūtinga. Žingsnis po žingsnio ji juda į priekį, kur nieko nėra ir niekas nelaukia, tarsi gyvenimas jau būtų pasibaigęs ir nežadėtų nieko mainais į neatsijotą kasdienį vargą, kurį mes patys sau užsikrauname. Hipnotizuojantys žingsniai nardino į bejausmę tuštumą, tik tokioje aš jau seniai buvau paskendęs.

Nepertraukiamoms dešimčiai minučių praėjus, siužetas, kad ir kaip apgailėtina, nei kiek nepakrypo kita linkme. Tokios ilgos kelionės plačiajame ekrane nebuvo nuo LOTR premjeros. Ir, kai jau mano kantrybė pradėjo sekti, įvyko intrigos lūžis, apie kurį kalbėjo tie nelemti vaikai: tobulas kompozicijos taisyklių išmanymas nukreipė žvilgsnį ties raumenų judėjimu, užklotu jos šlaunų oda; tiesioginės šviesos prožektoriai šešėlyje paslėpė jos dešinį klubą ir vidinę kairės šlaunies pusę, raižydami aštrias linijas tarp kaulų ir raumenų struktūros ant jos likusios matomos odos drobės, o ten, kur ta drobė suėjo, vešėjo tankus plaukų sodas. Jie išties tai rodė, ant stalo patiekė Šventąjį Gralį ir davė iš jo visiems gerti; eksponavo atvirą, pažeidžiamą tiesa ir sužeistą kūną miniai laukinių, gyvenančių pagal sunumeruotas dienas; šlovinančių ir tuo pat metu niekinančių užslėptas kūno vietas, kai visas kūnas yra šventas. Jokia tai ne paslaptis ar naujas konceptas, visi tai matę, vos keliais klavišų paspaudimais pasiekiamame pornografijos eksprese. Tačiau kažkas čia buvo ne taip, atstumiamai koktu, per daug tikra. Matyti tai, kas išties yra tikra ir nesuvaidinta, suteikia visai kitą prasmę. Kaip kad matyti sudraskytus konvulsijų sutrauktus kūnus po autoavarijos nuošalioje mažo miestelio sankryžoje, ar subadytas gatvės užpuolikų aukas ligoninės priimamajame. Ne, ekrane peiliu ginkluotas psichas nesivaikė topmodelių, ir ne, ekrane nebuvo išbalintų šiknaskylių – ekrane buvo kažkas tikro, tai tiesiog tvyrojo ore.

Toliau sekė tolimas kadras: išlaikydama pusiausvyrą ir žingsnių tvirtumą, moteris judėjo oru kaip tekanti upė; suvaržytais ir nuslopintais, bet grakščiais žingsniais, ji ramiai artėjo link iš vietos nejudančio kameros objektyvo, neleidžiančio žiūrovams atitraukti akių nuo ekrano.

Apsižvalgiau aplink, mačiau užhipnotizuotus žiūrovus, atvėpusiais žandikauliais ir išsprogdintomis akimis vėpsančius į ekraną. Pasijaučiau autsaideriu, paskutiniu likusiu dar neužliūliuotu. Klausiau savęs, ar aš esu kvailys, idiotas, nesuprantantis šiuolaikinio kino meno? Betgi ne – tai jie, tai visi kiti, visa žmonija išprotėjo, pagaliau aš tapau sveiko proto, o likusiam pasauliui durnyne lovų neužtenka.

Atsistojau ir aprėkiau šalia sėdintį tipą:

– Kaip tu gali į tai žiūrėti?!

Jam nesureagavus, pradėjau rėkti ant likusių idiotų. Klykiau, negailėdamas savo balso stygų, plėšiau gerklę lauk, kol prabudau…

II

RUDŲ ATSPALVIŲ DERINIMAS

Blankūs šviesos spinduliai skverbėsi pro storas užuolaidas, apšviesdami labiausiai nuskurdusį kambarį, kokį tik galima įsivaizduoti. Aušo dar vienas beprasmis namuose praleistos dienos rytas. Dar vienas rytas, kuris jau buvo įkopęs į vidurdienį. Kokia sielą marinanti beprasmybė yra laikas, o ką dar kalbėti apie smegenų vėžį varantį žadintuvą. Užsidėk nors ir mieliausią tau dainą, kuri taip gaivališkai sukasi galvoje po pirmojo perklausymo, bet, kai ji tave pažadina iš saldžiausio sapno, į kurį tu, įsijautęs kaip kūdikis į motinos spenį, tai ta daina greit tampa karti kaip realybė.

Prabudau likus dviems minutėms iki telefonui pradedant plyšauti žvėriškai įgrisusią melodiją. Lauke saulė nešvietė, bent jau tokį vaizdą man nupasakojo iPhone’as. Ir gerai, pamaniau, jei lytų, tai būtų dar geriau. Man visuomet nuotaika praskaidrėdavo, vos tik prapliupus lietui; iš namų eiti nebuvo reikalo, priešingai nei keltis iš lovos ir užbaigti projektą, ties kuriuo dirbau jau antrą savaitę. Metęs ofiso darbą ir tapęs laisvai samdomu skaitmeniniu dailininku, per dienas tūnodavau namuose, neskaitant išbėgimų nusipirkti alaus. Mano pajamos priklausė nuo to, kaip žemai nuleisdavau kainą ir kaip greitai atlikdavau darbą, išlaikydamas vidutinišką kokybę. Varžydamasis su konkurentais dirbau pusvelčiui, o ką dar kalbėti, kad vos ne pusę pajamų privalėjau atseikėti mokesčiams... tik to aš nedariau. Valstybei nė velnio neatseikėjau savo sunkiai uždirbtų eurų. Neturėjau sveikatos apsaugos, nesirūpinau senatvės gerove, užtat alui pinigų visada užteko.

Viena minutė liko iki žadintuvo, kai ryškios sapno nuotrupos užliejo mano sąmonę, užtemdydamos sveiką protą. Kas, vardan dvejetainio šūdo, tai buvo, sarkastiškai klausiau savęs, bet siurrealizmui, net ir prabudus, traukiant atgal į sapno tikrovę, pradėjau rimtai svarstyti regėto filmo idėją. Matęs buvau ne vieną, valandą ar ilgiau trunkantį interneto memą: kelios iškirptos ir iki dešimties valandų užciklintos sekundės iš kultinio filmo ar statinis stopkadras su prierašu, asmeniškai siejančio klerko, tai yra adresato, kasdienybę; jie džiūgauja ir sako, „relate’inu,“ nors visa tai nėra originalu, tai – lėkšta ir diletantiška. Tuo tarpu snobams menas privalo teikti naudą, nešti šviesą, kelti intelektualinę erudiciją ir vidinę kultūrą; ir kada tie idiotai pradės skirti grožinę literatūrą nuo vadovėlio, naujos kartos vaikai jau nebeturės iš ko iškirpti naujų memų. Gal laikas pamiršti žodį „menas“? Gal jau gana reprezentuoti meną ir jam tarnauti? Ar neužtenka tik plikos idėjos, o tiksliau, akcentuoti paties proceso vyksmą? Bet tai jau padarė Mačiūnas.

Menas yra išlaisvintas nuo gyvenimo pamokų, nuo nevykėlių guodimo; jis netgi nėra gražus, o neretu atveju net nejaudina. Tačiau kartais atsiranda genijų, kurie sugeba parduoti prie sienos su izoliacija priklijuotą bananą už šimtą dvidešimt tūkstančių baksų. Štai kur slypi atsakymas: menas turi būti bukas ir sukrauti turtus menininkams, kad tie valkatos, parsinešę čemodaną pilną eurų, galėtų nevaržomai uostyti koksą ir nesirūpinti rytojumi; užtenka voliotis savo paties mėšle, kaip nesibaigiančioje aklinoje depresijoje. Vis dėlto niekas iš gero gyvenimo netampa menininku.

Nuskambėjus žadintuvui aš, nors ir jo laukdamas, vis vien nusipurčiau, bet tik taip save priverčiau ropštis iš lovos.

Mėlynai elektrinė kibirkštis šmėstelėjo, man įjungiant virdulį – dar vienas ryto ritualas, toks pat idiliškas kaip ir didelis juodos kavos puodelis be cukraus, sumuštinis ir sauja Xanax piliulių – nevykėlio pusryčiai. Nustūmiau tuščias alaus skardines ir nubraukiau trupinius nuo stalo, sėsdamasis prie kompiuterio. Uždėjau sunkią, nutirpusią ranką ant klaviatūros ir nevalingai spaudinėjau atsitiktinius klavišus, kol kompiuterio ekranai prabudo, atidengdami tvarkingą, tiksliau tuščią, nepaisant vienintelio aplanko, darbalaukį. Aplankas man priminė apie laukiantį darbą, tačiau nė velnio nemotyvavo į jį kibti, priešingai, kuo greičiau paslėpiau papkę, atidarydamas naršyklės langą; spragtelėjau Youtube ikonėlę iš dažniausiai lankomų tinklalapių sąrašo. Smerktinai slinkdamas prenumeruojamų video kanalų virtine žemyn, prastumdavau pirmąją darbo valandą; piliulėms suveikus ir eliminavus nerimą, ramiai ir be kartėlio tai suvirškindavau kaip sprangų buterbrodą.

Žiūrėjau kopimo į Everestą iššūkį. Ne, ne alpinizmo – gėrimo, kur antsvorio kamuojamas bičas išgeria taurelę viskio, tada susipila sau į skrandį amerikietišką skardinę alaus, nesustodamas užsiverčia stiklinį pusės litro alaus butelį ir įkopią į kalno viršūnę; nedažnas taip greit vandenį geria, o jam – vieni juokai. Įgavęs pagreitį jis leidžiasi žemyn, išgerdamas antrą amerikietiško alaus skardinę ir finišuoja su stopariku viskio, tačiau, vos nuleidęs ranką, atpila visą skrandžio turinį tiesiai į kamerą. Aš, su sielos nušvitimu, ramiai sukrizenau. Tai buvo kvaila ir beprasmiška, tai buvo apgailėtina, bet man to reikėjo, kaip dykumai vandens. Daužtas anglų milenialsas ekrane man buvo artimesnis už geriausią draugą, nes geriausio, tiesą sakant, jokio draugo, neturėjau.

Pradėjęs dirbti, aš vėl ėjau klystkeliais: atvėręs projektinį failą pasileidau muziką pagal tą kanadietį su milžiniška žiurkės galva; pasigarsinęs muziką, ne kiek nuo sintetinių akordų, kiek nuo nerimo malšinimo sintetiniais vaistais, patekau į darbingą zoną. Užsimiršęs apie viską, kas mane kankino – apie tai, ko visa širdimi troškau, bet nieku gyvu nebegalėjau susigrąžinti, aš dirbau. Dirbau ir daugiau niekas nerūpėjo, o laikas tiesiog skriejo. Buvau pats sau šefas ir niekas neanalizavo mano klavišų paspaudimų ar pelės spragtelėjimų; jokio analitikų skyriaus, kuris kirmija ofisuose ir jokių sukirmijusių ofisų.

Visas aštuonias minutes pratempiau dirbdamas, kol pasigirdo gauto naujo elektroninio laiško pranešimas, kuris mane išmušė iš vėžių; kad elektroniniai laiškai suplaukdavo atsilikę keliomis valandomis, jau buvau pripratęs taip pat, kaip ir prie sukirmijusios Windows operacinės sistemos atsitiktinai iššokančių keistų pranešimų, tačiau gautas laiškas buvo nuo mano kliento, o neramino jis mane, nes iki galutinio termino dar turėjau marias laiko. Žinau, reikėjo pradėti dirbti nuo elektroninio pašto tikrinimo, bet tokią, ofise išmuštruotą praktiką praradau vos pradėjęs dirbti savarankiškai. Beskaitydamas kliento laišką, negalėjau patikėti, kad jis, be menkiausio kartėlio, siunčia visiškai naujus eskizus; šiknius norėjo pakeitimų, kurie mane nusiųstų į projekto pradžią. Žemo starto dirbant su 3D grafika nepaimsi, čia ne du, o visi trys vektoriai, todėl neapsisprendusiam piemeniui brūkštelėjus kelis naujus štrichus, man reikėjo kelių savaičių, kad grįžčiau prie esamo progreso.

Pakilau nuo darbo stalo, ketindamas iš šaldytuvo pasiimti Red Bull, kai mano žvilgsnis užkliuvo ties pusiau nugerta, praeitos nakties alaus skardine. Siurbtelėjau išsivadėjusio alaus, nepajautęs karbonizacijos nusikeikiau, lengvai ir skambiai išsprūdo nedoras žodis, o, kad sulaikyčiau likusius viduje, uždengiau lūpas ta pačia skardine. Nugaravęs alus man priminė John C. Clarke poemą apie ruduose atspalviuose permirkusį vištų miestą, iš kurio neįmanoma ištrūkti. Tiesa, aš juk nesistengiau nieko keisti ar kur nors bėgti, toks tas gyvenimas: kai skęsti mėšle arba pasiduodi, arba pradedi juo misti. Vienintelė išeitis, siekiant išgyventi, tai būti čia ir dabar, stoiškai priimti viską, kas nutinka, neskirstant nei į gerą, nei į blogą, bet žvelgiant į tai su kritika ir smalsumu. Kritiką panaudoti tobulėjimui, o smalsumą užtepti ant klaidų kaip riešutų sviestą, kad ilgiau kramtytųsi. Po velnių, aš nedariau nei vieno, nei kito, aš tiesiog derinau rudus atspalvius.

Sumovęs workflow’ą, praradau net ir menkiausią motyvaciją toliau sėdėti apsimetinėjant, jog dirbu. Atsilošiau į girgždančios ir stuburą laužančios kėdės atlošą, nusisukdamas nuo ekranų į ant žemės susmukusią, kaip moliūgą po Helovino, mėlyną Adidas kuprinę. Sumečiau į ją alaus skardines nuo stalo ir kaipmat prikišau pilnutėlę. Užsivilkau dirbtinės odos striukę, įsispyriau į nudriskusius Convers’us ir užtrenkiau duris po savęs.

Ėjau gatve, nešdamas pilną kuprinę tuščių alaus skardinių ir tai buvo mano iššūkis: privalėjau eiti kuo įmanoma taisyklingiau, kad išvengčiau klaikaus aliuminio skardos traškėjimo. Nenorėjau, jog kas nors matytų ar juo labiau girdėtų mano gėdingą apsivalymą. Gėrimą laikiau draustinu pomėgiu ne todėl, kad man kas nors draudė tai daryti, nes aš net neturėjau nieko, kas man patartų mesti, bet aš jaučiausi kaltas pats prieš save. Gerti vienam buvo mano nuodėmingas malonumas, kurį laikiau paslaptimi su ta mintimi, kad tęsiu tai tol, kol susirgsiu vėžiu ir teks šią paslaptį atskleisti daktarams.

Įžengiau į taromatą ir pradėjau kišti tuščias alaus skardines vieną paskui kitą į šlovingąją skylę sienoje. Aparatas išspjovė keletą skardinių, bet vedamos mano atkaklumo jas sugrūsti atgal, jos nuslydo besisukančiu takeliu gilyn, palydimos traškaus lamdomo aliuminio skardos garso. Per naktį išdygusios būdelės prie prekybos centrų tapo neatsiejamu socialinio atsakingumo prabudimo reiškiniu: pakartotinis panaudojimas, žaliasis judėjimas, planetos gelbėjimas, sąmoningumas ir branda, bet atvirai – tai tie dešimt depozito centų, kuriuos jie nulupa už kiekvieną taros pakuotę.

Pora kubinių metrų, išklotų pigia PVC danga, purvinos lipnios grindys, prie kurių, jau nuo pat pirmojo žingsnio, limpa padai ir išsivadėjusio alaus smarvė, man priminė vaikystę. Mes gyvenome šalia žemės ūkio dirbtuvių. Augau devyniasdešimtųjų pabaigoje, prieš pat šlykštiems dvilitriniams plastiko bambaliams užpildant žemiausias lentynų eiles: vienintelis teisingas pasirinkimas buvo stiklinis pusės litro talpos lietuviško alaus butelis, tokius rinkosi visi, net ir purvini traktoristai, kepinančioje saulėje kaklus nudegę. Jie, per paskutinę pamainos valandą, išmaukdavo porą butelių alaus ir, nuleidę neišvažinėtą salerką ant asfalto, patraukdavo namo, palikę tuščius butelius prie tepaluoto dirbtuvių kampo. Tais ilgais saulėtais vasaros vakarais aš, su Desna dviračiu, ištrauktu iš sąvartyno, apvažiuodavau aplink sandėlius ir prisirinkdavau du pilnus plastiko maišus tuščių alaus butelių. Artimiausioje parduotuvėje gaudavau po penkiasdešimt centų už kiekvieną; atsižvelgiant į tuometinę infliaciją, tai buvo aukso amžius. Popierinės vieno lito kupiūros su prasčiokišku Žemaitės snukiu vis dar cirkuliavo apyvartoje; sukaupęs ir rankoje laikydamas dešimt tokių popiergalių, rudais atspalviais nudažytų, jaučiau pinigų svorį, jausmas buvo geras.

Užbaigęs apsivalymą, taromato ekrane nuspaudžiau žalią mygtuką, nuskambėjo pakili nata, tokia, kaip sekmadienio vakarais Teleloto žaidėjui laimėjus mikrobangų krosnelę ar melomano rinkinį. Nuplėšiau ką tik atspausdintą euro dvidešimties centų vertės čekį ir, išėjęs lauk, nupėdinau prekybos centro įėjimo link.

Tiesiu taikymu patraukiau prie alkoholio lentynų, kur pasiėmiau tris pakuotes po keturis stiklinius lietuviško alaus butelius – teisingą pasirinkimą.

Kasininkė riebaluotais plaukais tingiai ėmė vieną prekę po kitos ir dar lėčiau, nors, negaliu sakyti, kad kruopščiai, labiau – niekam tikusiai, skenavo prekes. Su kiekvienu kasos aparato pyptelėjimu, ji suspausdavo lūpas taip stipriai, kad jos net prarasdavo spalvą; ji atleisdavo lūpas ir į jas pamažu vėl suplūsdavo kraujas, tačiau neilgam – vos nugriebusi sekančią prekę, ji tuojau pat sukąsdavo žandikaulį.

Bespoksodamas į vėplą, sėdinčią už kasos aparato, prisiminiau kirpėją, pas kurią lankiausi praėjusią savaitę – jos lūpos sinchroniškai judėjo kartu su žirklėmis. Taip pat prisiminiau kolegą, su kuriuo anksčiau dirbau ofise, jis nuolatos čepsėjo savo seilėtomis lūpomis, pro kurias matydavosi jo išpuvę dantys. Žmonės yra šlykštūs, o jų erzinantys įpročiai tiesiog varo iš proto. Ir tik vienas dalykas yra už viską blogesnis – žmonių protas. Mano protelis nuolatos maišėsi kaip aliejiniai dažai, o maišant visas spalvas kartu, gaunasi ne kas kita kaip šedevras, kurį taip pat įmanoma sukurti iš vakaro išgėrus dvylika alaus butelių.

Kasininkė nugriebė mano meno reikmenis ir nesuskubusi jų skenuoti, bet apglėbusi sau prie tešmens, pažvelgė į mane prozišku žvilgsniu ir paprašė dokumento. Kiekvieną dieną atšliauždavau iki tos pačios krautuvės ir vos ne kaskart ji sėdėdavo prie kasos aparato; ir karts nuo karto jai užeidavo paprašyti sumauto asmens dokumento. Praėjusią savaitę, kai pirkau viskį nuo aukščiausios lentynos, matyt, brandžiau atrodžiau, o ką jau čia dabar, tik rytinio alaus pasiėmęs, nevyrišką įvaizdį kūriau.

Piniginės neradau, išskyrus suglamžytą dvidešimties eurų banknotą galinėje džinsų kišenėje.

– Atsiprašau, – pasakiau, – tikriausiai būsiu pamiršęs piniginę namuose…

Kasininkė mano pasiaiškinimą praleido pro ausis ir, nesulaukusi ko prašo, lėtu judesiu nukėlė alaus pakuotę po prekystaliu.

Man beverčiant kišenes antrą kartą ir kasininkei nervingai dėbčiojant į eilės galą, moteris, stovėjusi už manęs, prasižiojo:

– Leisk, aš nupirksiu.

Abejotinai pažvelgiau į kasininkę, bet toji pritariamai linktelėjo.

Padaviau dvidešimt eurų mane gelbėjusiai moteriai.

– Grąžą galite pasilikti, – pasakiau, kraudamas alų į kuprinę.

Moteris atsisuko į mane ir, pakėlusi antakius, pasakė:

– Jėzau, tu būk ramus, aš tai jau tikrai, kad pasiliksiu grąžą sau… Dar gražiau, negi dabar centus skaičiuosiu…

Nešdamasis namo pilnutėlę kuprinę alaus, jaučiau pilnatvės jausmą. Dabar aš mačiau kiekvieną detalę aplink save kuo aiškiausiai. Kas galėjo būti geriau už apsiniaukusią rudens popietę, ypač pirmosiomis spalio dienomis. Man patiko eiti šaligatviu, pilnu nukritusių medžių lapų, dėl lapų šlamėjimo ir skleidžiamo kvapo. Oras buvo vėsokas, tačiau mintis, kad po kelių savaičių ims snigti, o parduotuvės įžiebs LED girliandas ir pradės groti Kalėdines dainas, mane skatino įvertinti esamą, ramybės kupiną, akimirką.

Bemaldamas rudeninius lapus kojomis kaip vaikas, pastebėjau dar porą kojų šliurinant šaligatviu. Pakėlęs galvą, užgriebiau nerūpestingai žibančių akių kamputį, besislepiantį migdoliniuose akių vokuose. Mums prasilenkiant, dvi poros sodriai mėlynų akių susitiko nublukusioje rudens dienos šviesoje. Įsidėmėjau jos aštrius veido bruožus, jie giliai įsirėžė mano atmintyje, įtakiai keldami susižavėjimą. Keista, koks apgaulingas yra susižavėjimas ir kaip netikėtai jis pakeičia skonį estetiniam grožio suvokimui. Išraiškingas merginos veidas išsiskyrė iš kitų, fotošopu distiliuotų, fizionomijų. Jos veidas nebuvo nei nežemiškai gražus, nei kitaip patrauklus, bet jis užgavo mano regėjimo gomurį, tiksliau, pažadino atmintį. Neslėpsiu, ji man priminė Anną. Vienas žvilgsnis, dėl kurio nekaltas nei dangus, nei ruduo, nei pats ponas Dievas, o gal jie visi kartu susimokę prieš mane vieną arba mus abu, tą dieną, buvo. Kaip bebūtų, žavioji akimirka baigėsi, o aš, tarsi bijodamas pralošti sielą velniui, nebandžiau jos sustabdyti. Nenustojau eiti ir, jai likus už nugaros, neatsisukau. Troškulys alui tąkart laimėjo prieš mane ir prieš visą visatą. Atrodė, kad aš jau turiu viską, ko man reikia, tačiau žinojau, kad pilnatvės percepcija pasikeis vos man išmaukus pirmąjį butelį: galėjau turėti pilnai užkištą alumi šaldytuvą, bet tik išgerdavau vieną ir kaipmat apimdavo nepakankamumo jausmas.

Įrėmiau kamštelį į stalo kampą ir stipriu, lėtu judesiu atidariau pirmąjį alaus butelį – prispaudžiau kaklelį prie lūpų ir užsiverčiau butelį į viršų; gaivus gėrimas tekėjo žemyn, švelniai kutendamas gomurį. Pirmas gurkšnis visada yra pats geriausias. Nugėręs pusę butelio, trenkiau jį ant stalo ir alus užputojo kaip skaisti šliundra, bet juk niekam ne paslaptis, kad senos yra kur kas mielesnės.

Bevalydamas klaviatūrą, pažadinau kompiuterio ekranus. Nebuvau nusiteikęs dirbti, bet niekas nesakė, kad negaliu apsimetinėti. Įsijungiau ir pasigarsinau muziką. Elektroniniai akordai ir alus sustingdė mane tingiame tranze, kambarys paniro į ankstyvą rudens tamsą, o melsva šviesa, sklindanti nuo ekranų, ant sienos nupaišė mano apgailėtiną siluetą.

Neilgai trukus vėluojanti elektroninio pašto žinutė sudrumstė ramybę, išsklaidydama alaus sukeltą mieguistumą. Nesunkiai atpažinau buvusio kliento elektroninio pašto adresą. Jau buvau jam sukūręs krūvą muzikos instrumentų 3D modelių, dabar jis prašė gitaros. Jo atsiųstuose nurodymuose radau keletą Shutterstock vandens ženklais pažymėtų nuotraukų, vaizduojančių Gibson ’59 Les Paul gitarą. Dirbti su trimate grafika pradėjau nuo paprasto kietojo paviršiaus modeliavimo: mano pirmasis sukurtas modelis buvo turkio spalvos Fender Mustang elektrinė gitara, panaši į tą, su kuria grojo Kurtas Cobainas. Roko istoriją mokėjau, 1959-tųjų Gibson Les Paul – neatsiejama roko dinozaurų įvaizdžio dalis, vienam priaugusi prie rankų, kitas su ja gimęs; muzikos instrumentas tarsi kūno dalis, su kuria, kaip falu tarp kojų, jie pjausto sodrius rifus.

Rankoje gniauždamas kompiuterio pelytę, atsidariau naują projekto failą ir tuo mano entuziazmas išgaravo; sukurti gitaros modelį, bet kurią kitą dieną, būtų buvęs vienas malonumas. Tačiau alkoholis tapo ginklu, veidu į veidą stojant priešais net ir pačią mažiausią motyvaciją, kuri užgniaužta ruseno manyje. Neprivalėjau niekam nieko įrodinėti, žinojau, kad moku sumodeliuoti gitarą. Tiesa, tai jau buvau padaręs, o švaistyti laiką, kuriant dar vieną, būtų tapę eilinio klerko triūsu, kai internetas yra prikimštas 3D modeliais: man tereikėjo rasti bent vieną nemokamą maketą, peržiūrėti jo topologiją ir darbas baigtas. Tokiuose tinklalapiuose kaip CGTrader ar Sketchfab galima rasti viską, ko tik fantazija užsigeidžia, tačiau kaina siekia „karaliaus išpirką“. Sėkmė, o aš ją koneveikiau, išnaudojau kaip pigią kekšę – gal todėl ji man pasiduodavo – egzistavo tokie puslapiai, kaip Free3d ar Archive3d, kurie vos ne viską atiduodavo veltui; kur neatiduos, juk tą skaitmeninį šlamštą ten sukrauna nepatyrę pradžiamoksliai. Neilgai pasiknisęs, parsisiunčiau keletą maketų ir, importavęs juos į naują projekto sceną, atsirinkau man labiausiai tinkantį. Atsainiai patikrinęs topologiją ir keliose vietose ištrynęs perteklines viršūnių vijas, išsaugojau projektą kliento reikalaujamu failų formatu.

„Swoosh“, nuaidėjo mano elektroninio pašto laiškas, nešdamas vogtą 3D modelį. Prasukęs nešvarų darbelį, vėl pasinėriau į alaus mieguistumą. Lengvai uždirbti pinigai mane pradžiugino, lyg būčiau dvidešimt eurų radęs galinėje džinsų kišenėje, tačiau mėnesio gale jie – nieko naujo po saule; lengvai uždirbti, jie privalo būti laisvai išleisti.

Tai buvo eilinė penktadienio naktis, skandinama alkoholyje ir vienatvėje; vienas buvau nuolatos, bet, atėjus savaitgaliui, pakelti vienatvę tapdavo kur kas sunkiau. Aš nebuvau nieko prieš kur nors nueiti, tačiau neturėjau su kuo, o mintis eiti vienam atrodė nepakeliama ir kankinančiai gėdinga. Patogiai įsitaisiau kėdėje prieš kompiuterio ekraną: Facebook reklama skelbė apie AC/DC koverius grojančios grupės koncertą baro palėpėje, esančioje Kęstučio gatvės ir Vytauto prospekto sankirtoje. Svarsčiau paminti gėdos jausmą vardan gyvos muzikos pasiklausymo, minioje bukų žmonių, tamsioje kamurkėje, aklinai užkaltais langais. Mintis išeiti į miestą tapo kiek patrauklesnė, kai iš šaldytuvo pasiėmiau paskutinį alaus butelį.

Įgudusiu rankos judesiu, į stalo kraštą, nukaliau kamštelį, patogiai įsitaisiau prieš ekraną ir trečią kartą perskaičiau tą nelemtą skelbimą.

III

SMĖLIO LAIKRODIS

Bridau išvaikščiotų gatvių šešėliais; skrodžiau sustingusį orą, kuris, lyg uždusęs, nustojo alsuoti atšiauriu vėju. Jaučiau vėsaus gaivaus dvelksmo potėpius sau ant odos; švelnus prisilietimas – nematomas, bet juntamas, kaip kadaise pažinotas žmogus. Gatvės atrodė vienišos ir išduotos, o pavieniui pravažiuojantys automobiliai – tik kaip aidas praėjusios dienos, tik kaip blyksniai atsiminimų, retkarčiais aplankančių.

Sustojau prie autobusų stotelės, kurioje stovėjo vienišas tipas; jam atsisukus, išvydau „Žalgiris“ emblemą, išsiuvinėtą ant jo žalios spalvos džemperio.

Prisidegiau cigaretę, tai ir „žaliai baltam“ bernužiui prisireikė parūkyti.

– Nerūkau, – atsakiau, išpūsdamas pirmuosius dūmus.

Jis niūriai dėbtelėjo atšiaurų žvilgsnį į mane ir, akimirką praleidęs tyloje, atrėžė:

– Tikriausiai ir pas mergas nevaikštai?

Pažvelgiau į jo veidą su pasišlykštėjimu: juodi įdubę maišai po akimis kontrastavo su išraudusiais žandais, nukarusiais ir susiliejančiais su dvigubu pagurkliu; alaus pilvukas, atsikišęs į priekį ir žemai karančios rankos, užsibaigiančios į nugarą atsuktais delnais, priminė jo pirmykštę prigimtį. Nusisukau ir daugiau nenorėjau į jį žiūrėti, juo labiau kalbėti su juo ar apskritai jausti jo egzistavimą. Ir kas pasakys, kodėl kai kurie žmonės pasirodo atgrasūs nuo pat pirmojo žvilgsnio? Ar tai dėl to, kaip jie taria žodžius, ar dėl išvaizdos? Bet juk yra kažkokia nematoma siena, kuri neleidžia brautis į jų vidų. Nei kiek netroškau jo pažinti, juo labiau sutikti antrą kartą. Likusį laiką iki atvažiuojant troleibusui, jį ignoravau, tada numečiau cigaretę šalia šiukšlinės, palikdamas jį vėpsoti į tebesmilkstančią nuorūką, gulinčią ant šaligatvio.

Svirduliavau gatvių duobėmis nardančio troleibuso viduriu, tarsi siūbuojančio, it su bangomis kovojančio, laivo deniu. Netverdamas svaigulio, sukelto mirksinčių ryškiai geltonų interjero šviesų ir skardaus žviegiančio variklio garso, įkritau į pirmą pasitaikiusią laisvą vietą. Man iš dešinės sėdinti stora senė be perstojo vėpsojo į mane; nusisukęs nuo jos sutikau savo išsiliejusį atspindį purviname, aprasojusiame lange. Svaiguliui atslūgus, pradėjau atskirti daugiau garsų. Vienas jų buvo traškanti Bluetooth kolonėlė troleibuso gale, kur būrys bernų, garsiai klykaudami, klausėsi Lil Peepo. Nuleidęs akis nuo jaunuolių, pastebėjau priešais sėdinčią moterį. Niekada nemačiau moters tokios vienišos. Jei vyras vienas, tai jis solidarus, socialiai sėkmingas arba psichinis autistas. Aš buvau pastarasis, o ji įdėmiai žiūrėjo į mane ir užkrečiamai šypsojosi. Aš nusišypsojau ir nukreipiau žvilgsnį į langą, bet, ilgai netvėręs, vėl atsisukau į ją. Ji tebežiūrėjo į mane, veide laikydama lipšniai suspaustas lūpas; veide, kuris nebuvo pirmos jaunystės; veide, tokiame, kuris net ir jaunas manęs tiek nežavėtų, kad aš vargčiau su ja kalbėti. Žodžio kišenėje neieškojau, žinojau, kad jo ten nėra, o to, kas slypėjo už jos parūdijusiai gašlaus žvilgsnio, aš ir pats užtektinai turėjau. Šypsena – tai ko man trūko; pasistengęs išspaudžiau nenuoširdžią, bet pilną alkoholio forsuotos drąsos kreivę, kuri jai pasirodė pakankamai įtikinama ir kaipmat atrakino jos pasitikėjimą savimi. Mano šypsena jai tapo leidimu pradėti kalbėti, tik to, ką ji sakė, aš nė velnio nesupratau. Mane supantis triukšmas, ryškios troleibuso interjero šviesos ir pusryčiams alumi užgertos Xanax tabletės visiškai sujaukė nuovoką. Moteris nesiliovė kalbėti, o aš tik pritariamai linksėjau ir šypsena atsakydavau į jos, frazes užbaigiantį, santūrų juoką.

Grimzdau į jos nemirksinčias, tirštai rudas akis: dideles, skaidrias, pritvinkusias vienatvės ir žvilgančias nuo alkoholio. Skaičiau jos lūpas, kurios, jai kalbant, greitai judėjo, retkarčiais atidengdamos kreivus apatinius dantis. Traukiau save lauk iš svaigulio stora vilnone skara, dengiančia jos kaklą ir krintančia ant šviesiai žalsvo palto, kurio skvernai atidengė sukryžiuotas kojas, grasinančias aštriomis kelių girnelėmis. Galėjau galvą ant kaladės dėti, jai buvo nemažiau keturiasdešimt kelių.

Ji vis kalbėjo ir kalbėjo, o aš tik stengiausi klausyti ir pritariamai linksėjau. Nugirdau kažką apie gėrímą ir konfliktą su vyru, o likusius jos žodžius nuo manęs izoliavo Xanaxo amplifikuojamas troleibuso žviegimas.

Troleibusas mus vežė, palikdamas laiką, skiriantį dvi kartas, ten, kur mūsų sielos gelmėse tūnančius žvėris prijaukins nakties tamsa. Atstumas tarp mūsų didėjo, priešingai nei tarp gretimų stotelių. Kai ji pakilo iš savo vietos ir patraukė išėjimo link, ranka perbraukiau per aprasojusį troleibuso langą, mačiau traukinių stotį.

Troliui sustojus, ji atsisuko į mane ir pasakė, kas, skaitant iš jos lūpų, atrodė kaip „viso“.

Palaukiau kol ji išlipo, tada pašokau iš vietos, praslydau lauk pro užsiveriančias troleibuso duris.

Sodriai gelsvi gatvės žibintai, sluoksniuodami vieną ant kito, ištempė mūsų šešėlius ant purvino Vytauto prospekto šaligatvio; lengvas ir vėsus brizas įpūtė man į galvą šviežio oro ir aš atsipeikėjau iš mane kankinusio svaigulio. Dabar aiškiai girdėjau nepažįstamosios žodžius, kurie, nebūdami obskuriški, manęs taip stipriai nežavėjo.

– Nesitikėjau, kad ir tu čia išlipsi, – pasakė ji, – maniau, tai nėra tavo stotelė.

– Ne, – atsakiau, – tai nėra mano stotelė.

– Tai kodėl išlipai?

Padrikos mintys užliejo mano galvą, o idealaus atsakymo jose neradau. Moters akys žibėjo kaip užguito šuns. Ji žvelgė į mane ilgesingai, lyg tuščioje gatvėje ieškotų užuojautos; vieniša siela, trokštanti surasti, kas viena ranka paglostytų, o kita užmautų pavadį. Ji akivaizdžiai buvo girta, ir tai buvo būtent ta priežastis, kodėl ji klaidžiojo viena; ir tai buvo būtent ta priežastis, kodėl apskritai su manimi kalbėjo. Nesvarbu, kad nuskriausta, ji vis tiek tikėjo žmonėmis. Dauguma žmonių yra liūdni, apatiški ir pikti. Taip pat yra keletas į pasaulį žvelgiančių plačiomis ir nuostabos pilnomis akimis. Taip pat esu aš – tas, kuris suknisa pastarųjų gyvenimus.

Moteris nusisuko nuo manęs, analizuodama išdaužtas požeminės perėjos duris; jos atspindys stikle pažvelgė į mane, lyg klaustų, ar ilgai aš dar tylėsiu. Paskui tas žvilgsnis pasidavė ties ant durų kabojusiais plakatais.

– Visas Kaunas apklijuotas Krabo ir Džordanos snukiais… Kaip šūdas jie man prie veido prilimpa, kas kart pamačius. Karalienė… karalienė mat atsirado. Ar ji tau patraukli moteris… ar tu balsuosi už ją?

– Nemanau, kad ji agituoja į mero postą…

– Niekis… turbūt dar nesidomi politika…

– Jūs esate patraukli moteris, – pasakiau.

Ji atsisuko į mane, priglausdama nugarą prie durų. Apsižvalgė ne vogčiomis, ne nerimastingai, bet tarsi kažko ieškotų; užspeista savyje kaip triušio urve, kur visi keliai painūs, klaidinantys ir vedantys gilyn.

– Patraukli… tai ką? Išžaginsi mane?

– Ne, – atsakiau, – dar nesidomiu tuo…

– Ak, – ji atsiduso, – o ką tu apskritai žinai tokio, ko dar joks kitas vyras nežinotų?

– Aš žinau pakankamai, kad matyčiau, jog esi pagavusi kablį.

– Kablį? – ji atmetė rankas į šonus. Svirduliuodama apsisukusi aplink save, pasakė:

– Aš einu koja kojon su nesibaigiančia naktimi.

– Būtent, dabar yra naktis ir tau nederėtų būti vienai gatvėje.

– O kur man būti, ką?

– Kuris maršrutas tau link namų? Aš palydėsiu, nes kas nors tikrai tave išžagins, o kad ir kokia tau šita naktis ilga, ji vis vien pasibaigs ir ryte tu visko gailėsiesi.

– Palyda atsirado... Kas prašė tavęs kažkur mane lydėti?

– Niekas neprašė… Aš noriu tave palydėti, aš noriu būti su tavimi, nes tik tu vienintelė… Tu esi vienintelis žmogus, kuris šiandien su manimi kalbėjo. Tiesą sakant, jau net nežinau kiek savaičių ar mėnesių su niekuo nesikalbėjau… Palydėsiu tave iš savanaudiškų paskatų, nes, greičiausiai, man tavęs reikia daug labiau nei tau manęs.

– Traukiniu… aš vykstu namo traukiniu…

Mes panirome į požeminę perėją. Vėl apsvaigau nuo uždaros patalpos, apšviestos mirksinčiais liuminescenciniais šviestuvais.

– Ar turi vardą? – ji paklausė, mums lipant laiptais žemyn.

– Taip, – atsakiau.

– Tai…, – ji sustojo ir įsikibo man į parankę, – pasakyk.

Galiu prisiekti, jos akyse mačiau liepsnojantį vaikišką smalsumą, kuris pasirodė pažįstamas. Tokį, kuris jau seniausiai buvo užgesęs manyje.

– Kazys, mano vardas yra Kazys.

Ji nusišypsojo ir prigludo prie manęs, sakydama:

– Mano senelis buvo vardu Kazys.

– Aha, ir mano…

– Aš rimtai, – pasakė, dar labiau priglusdama prie manęs.

Akimirkai prisilietusi prie manųjų lūpų, ji sušnibždėjo man į ausį:

– Aš esu Veronika.

Veronika atsišliejo nuo manęs ir atsirėmė į šaltą, vandens dėmėmis permirkusią, betono sieną, uždengdama greičiausiai vieną iš paskutinių išlikusių DEATH grafičių.

Žengiau žingsnį arčiau nepažįstamos vyresnės moters vardu Veronika; mūsų kūnai susilietė man užmerkiant akis ne tik jos bučiniui, bet ir viskam, kas laukė manęs vėliau. Nusivilkau dirbtinės odos striukę ir nusviedžiau ant žemės. Nutempiau Veronikos paltą jai nuo pečių ir suėmiau, aksominiu nertiniu aptemptas, krūtis. Ji pakišo rankas po mano marškinėliais ir nagais įsirėžė man į nugarą. Neprieštaravau skausmui, tačiau negalėjau pakelti jos ledinių pirštų; surakinau jos riešus savo gniaužtuose ir apgręžiau ją veidu į sieną. Pirštų galais liesdamas jos matinius keraminio atspalvio plaukus, švelniai atidengiau linkį nuo ausies iki pečių ir įsisiurbiau į jos, dar nespėjusią nublukti nuo apsiniaukusio dangaus, odą.

Ji išleido duslų atodūsį, kuris skambiai nuaidėjo tuščia požemine perėja.

Sekundei atsišliejau nuo jos ir apsidairiau. Įsitikinęs, kad praeivių nėra, pritūpiau ties jos sėdmenimis; nuo grindinio sklido aitrus šlapimo kvapas. Perplėšiau jos pėdkelnes ir nutraukiau į šoną kūno atspalvio kelnaites su pusiau permatomais nėriniais, atidengdamas blyškius sėdmenis. Veronika išlenkė nugarą, sugrūsdama užpakalį man į veidą; vešlūs juodi plaukai maišėsi su žilais kaip audros debesys jos tarpkojyje, bet manęs jie neatgrasė, netgi paskatino atsisegti džinsus.

Rankoje laikydamas išbrinkusį penį, atsargiai, lyg bijodamas, kad smėlis pažirs iš to menopauzės laikrodžio, įkišau patį galiuką. Mano nuostabai, drėgniau už rasą po jos akimis, buvo pelkė jai tarp kojų. Giliai įsiskverbiau į ją ir keletą sekundžių palaikiau, paskui stipriai sudaviau klubais, visu kūnu remdamas Veroniką prie sienos.

Ji atsakė į mano judesius, išlenkdama nugarą ir trankydama sėdmenis į mane. Jos viduje aš suvokiau, kad dulkinu moterį, kuri mėgaujasi būdama manęs dulkinama, ši mintis nepadėjo man ilgiau to tęsti.

Užsisegiau džinsus, nuo žemės pakėliau striukę, išsitraukiau Camel Blue cigarečių pakelį ir sudaviau sprigtą į jo dugną; lūpomis ištraukiau cigaretę, kai Veronika, pirštais kabindama vaginoje paliktą spermą, paprašė parūkyti. Iš pakelio ištraukęs cigaretę, padaviau jai, bet grubiai tvarkydama ištaršytus drabužius, ji nepastebėjo, o aš ir nelaukiau, numečiau cigaretę ant šlapimu prasmirdusio grindinio, šalia jos kojų.

Jos veido išraiška, pamačius ant žemės gulinčią cigaretę, tapo niūri. Nesiryžau į ją žiūrėti, apsidairiau, kad įsitikinčiau, jog niekas mūsų nematė ir gėdingai patraukiau išėjimo link.

Veronikos balsas nuskambėjo per visą požeminę perėją, jai mane keikiant, bet palikęs sėklą joje palikau ne tik aistrą, bet ir menkiausią susidomėjimą ja. Ji pasitikėjo visišku nepažįstamuoju iš troleibuso, o mainais į paguodą liko išnaudota atšiaurioje požeminėje perėjoje. Įtikinau ją, kad esu riteris, bet ir pats akimirkai buvau tuo patikėjęs. Išnaudojau ją, patenkindamas savo apetitą geismui; išplėšiau jos orumą, pasitikėjimą savimi ir dalelę jos sielos, suplakiau ir godžiai išgėriau, kaip beširdis monstras. Aš ne kas kitas, tik bybys.

Lauke springau tuo kokteiliu, darėsi koktu, būčiau išvėmęs savo suanglėjusią sielą, jei ne dar vienas nepažįstamojo balso aidas, nugarmėjęs Vytauto prospektu:

– Tu esi labai kietas, ar ne?

Pažvelgiau sau per petį: už manęs stovėjo bičas, avintis aulinius Martensus ir į juos sukištus militaristinio žalsvio sruogikėlius, vilkintis odinę striukę, paplatinančią ne tokius ir plačius pečius, ant kurių krito tamsūs riebaluoti plaukai.

– Jo, – atsakiau, – o kas tau darbo?

– Ne, nieko, tiesiog svarstau… Na, žinai, ar tu toks drąsus, ar tiesiog idiotas, kad dulkini atsitiktines šliundras be sargio ir dar tokioje skylėje… Na, žinoma, tai nėra mano reikalas, tiesiog įdomu.

– O kas pats toks būsi, kad stebi, kaip kiti žmonės dulkinasi? – atrėžiau jam, nusisukdamas ir eidamas savais keliais.

Nepaisant atsuktos nugaros, jis nesiliovė tauškęs:

– Nelabai kokia vieta pasidulkinimui… Na, žinai, sunku ir nepastebėti. Beje, kiek jai metų? Tikriausiai dziundzė buvo kaip žvyro pripilta?

Viena yra pačiam savęs koneveikti, bet girdėti svetimą kritiką buvo nepakeliama. Pajaučiau nenumaldomą norą kuo greičiau grįžti namo ir išgerti alaus ar ko nors stipresnio, bet namuose alaus nebuvo, o nusiteikimas vienam eiti į barą jau seniausiai buvo išblėsęs.

– Turi cigaretę? – paklausė.

– Nerūkau, – atsakiau, bet ši frazė jo neužtildė.

– O aš nevaikštau pas mergas, tai gal mums reiktų susitikinėti, ką manai?

– Mažiausiai ko man trūksta, tai draugų, – vėl nusisukau, bandydamas atitolti nuo jo.

– Kur eini? – paklausė, sekdamas man iš paskos.

– Namo, – pasakiau, jau praradęs bet kokį norą bendrauti su žmonių paderme; ir, kai tik atrodė, kad mano planai pasiklausyti gyvos muzikos atsidūrė šuniui ant uodegos, jis vėl prasižiojo:

– Visai čia pat yra nebloga vieta, karts nuo karto ten groja garažiniai metalistai… dar alų pilsto… Matau, kad prijauti rokavai muzikai.

– Ne, aš labiau Arijanos Grande fanas.

– Senos moterys ir malalietkių muzika, čiūdnas tu daiktas, bet man patinki, – nusijuokė jis.

Paėjome keletą žingsnių Vytauto prospektu, paskui pasukome į dešinę, apeidami už tuo metu rekonstruojamos autobusų stoties platformos, kur riogsojo nuošalus baras, pavadintas žymiausio rokerio garbei.

– Kuo tu vardu? – paklausė nepažįstamasis, mums sustojus parūkyti prie baro įėjimo.

– Kazys, – atsakiau, prieš prisidegdamas cigaretę.

– Ką veiki gyvenime be to, kad dulkini senas bobas ir klausai šūdinos muzikos?

– Gyvenu iš pašalpos, o tu? – savo žodžiais sudrumsčiau jo veidą gunktelėjusia šypsena.

– Kuriu filmus, – atrėžė visiškai netikėtai, pirmą kartą išprovokuodamas mano susidomėjimą juo.

– Filmus?

– Taip, filmus… Filmus suaugusiems… Na, žinai, apie kūniškas meilės formas, santykius ir kitą mėšlą.

Nė velnio aš juo netikėjau, tik visai nepajutau, kaip ryžausi jam papasakoti apie praeitos nakties sapną. Vėlgi mat, geresnės pokalbio temos neradau, o ką dar kalbėti, jog niekas nemėgsta žmonių, kurie užsivedę tauškia apie sapnus. Ir visgi aš buvau tas žmogus, kurio niekas nemėgo.

– Aš turiu idėją filmui.

– Ar ne?

– Aha…

– Tai pasakok.

– Praėjusią naktį sapnavau, kad lankiausi kino teatre, tai buvo vienas iš tų sapnų, kuriuose matai savo paties išradimą, tik jį gaubia paslapties šydas. Tu nekantriai lauki akimirkos, kai užlipęs ant scenos nutrauksi skraistę ir jį pamatysi… Arba toks, kuriame sapnuoji stalą, nukrautą gardžiausiomis vaišėmis, pilvas gurgia ir darosi silpna nuo alkio, bet tu esi priverstas laukti, kol visi svečiai susirinks… ir, kai jau velki pirmąjį kąsnį prie burnos, staiga prabundi su riaumojančiu skrandžiu, nors mirk iš bado, bet neturi jėgų atsikelti iš lovos… Vakar naktį man buvo lygiai taip pat, tik aš neprabudau, aš sapnavau toliau… mačiau viską… žiūrėjau patį geriausią visų laikų filmą, – prikandau liežuvį pastebėjęs nei kiek nesužavėtą pašnekovą ir supratęs, kaip gėdingai ir absurdiškai turėjo skambėti mano žodžiai.

– Ir… apie ką tas filmas?

– Apie nieką… Pamiršk, tai nesąmonė, – atsakiau ir nuraudau kaip skaisti mergelė.

– Pasakok, – pareikalavo rimtu veidu.

– Ne… tai nesvarbu… pamiršk.

Jis dėbsojo į mane suakmenėjusiu veidu, lyg rimtai manimi tikėtų. Nesiliovė vėpsojęs, o aš, kol visa tai neperaugo į spoksojimo varžybas, išspjoviau:

– Moteris… nuoga moteris, kuri eina…

– Moteris, kuri eina?

– Taip, viena, visiškai nuoga moteris eina visas devyniasdešimt juostos minučių. Ji tiesiog žingsniuoja, tai yra visas filmas, – dar kelis kartus pakartojau tą absurdą, juolab mano žodžiai įgautų kokią tai prasmę, bet tik pradėjau savęs nekęsti. Kai kurios idėjos yra genialios ir nuostabios tik kol lieka galvoje.

– Eina nachuj! – jis nusijuokė, nusviedė nuorūką į kampą prie laukųjų durų esančios šiukšlinės ir paprašė dar vienos cigaretės. – Aš ieškojau tokio žmogaus kaip tu, tokio, kuris paįvairintų mano filmus. Na man ir sekasi, – dar kartą nusijuokė.

Apmaudas apėmė besiklausant jo juoko. Jis mane glumino, aš nesupratau, ar jis vaipėsi, ar rimtai tikėjo, kad aš jam porno scenarijus rašysiu, ir dargi lietuviško, jei toks apskritai egzistuoja – visada maniau, kad tai tik pokštas.

– Taip, žinoma, davai pastatykime porno filmą, – sarkastiškai pasakiau.

– O kodėl ne?

– Tu tik erzini, – atsakiau, – beje, aš omenyje turėjau tikrą filmą, tik neįsižeisk.

Ir vėl jo snukyje išsipaišė kreiva pajuokos šypsena, prieš jam prasižiojant:

– Neįsižeidžiau… Aš suprantu, kad tu esi avangardinis hipis, kuriam rūpi tik pati meno idėja, o galbūt tik pats procesas. Man patinka tavo požiūris ir drąsa išrengiant idėją kaip pigią šalavą. Atsikratykim scenarijaus, dialogų, vaidmenų ir bandos šiknių aktorių – viso to, kas užgožia gryniausią idėjos prasmę… paslepia tiesą… Tiesą, kurią ir taip žinome ir kurios mes taip trokštame. Kiekviena karta pasakoja tas pačias istorijas, dalinasi tomis pačiomis patirtimis ir mokosi iš tų pačių klaidų. Vienintelis dalykas, kuris keičiasi, tai kasdieniškumo aprašymas arba kitaip – meninis apipavidalinimas, kuris artimai susieja nuvalkiotus pasakojimus su adresatu – fatališku, ambicijų stokojančiu dūmeriu… Nuo skrolinimo nutirpusių ir populizmu sulydytų į košę smegenų, nieko nepasieksi rodydamas gražius dvidešimt keturis, kas sekundę besikeičiančius, paveikslėlius… Ar supranti, ką turiu omenyje?.. Žmonės yra suklaidinti manyti, kad jiems trūksta laiko, kai tuo metu jie miršta iš nuobodulio, dėl kurio čirškina savo smegenines kilometriniais socialinių tinklų srautais ir pertekline informacija, likdami kirmyti savigraužos perturbacijoje dėl bliss’o stokos. Kuo toliau, tuo mažiau laiko ir pastangų jie įdeda, jog suvoktų jiems prieš akis pateiktą informaciją. Po velnių! Šmara yra derevnia, o su kiekviena diena tik dar labiau bunka, todėl mes turime jiems rodyti vis mažiau, vis greičiau ir visą tą mėšlą išrengti iki pačios nuogiausios idėjos, nes kitaip tie dolbajobai chuj pastebės… Mes esame paskutiniai menininkai, kurie pasieks adresatą, nes, kai neliks nieko paslėpto, nebeliks nieko.

Nustojau sekti jo mintį, kai jis pradėjo kalbėti apie „nutirpusias smegenis“, dar jaučiau gėdą dėl savo minčių, bet jau jam tai tikrai reikėjo durnyno gulto. Tik ne man teisti, ne man ir draugus rinktis, pamaniau.

– Abejoju, kad yra kažkokia prasmė pusantros valandos rodyti einantį asmenį, juolab prasmę galima prikabinti prie bet ko, tereikia tik mokėti argumentuotai rašyti. Beje, netikiu, kad žmonės eitų iš proto dėl tokios nesąmonės.

– Ne… turiu omenyje, tu esi teisus, šiai dienai yra sunku prasimušti ir sudominti mases, ką jau kalbėti apie masinę isteriją, tačiau… užtenka tinkamu laiku ir tinkamoje vietoje pamojuoti filmu, kaip šuniui šmotu dešros, ir paslėpti, tada visi kraustysis iš proto, kad tik tą nelemtą filmą surastų.

– Sori, nekertu, ką tu bandai pasakyti.

– Nesvarbu, tu esi vizionierius, aš stoviu už štatyvo, tai kodėl nepasilinksminti?

Pritariamai linktelėjau, būdamas tikras, kad po šio vakaro daugiau niekada jo nesutiksiu.

– Žinai ką, Kazy, aš jau sugalvojau pavadinimą tavo filmui.

– Ar ne?

– Kūšys, – nusijuokė, užgesino cigaretę, braukydamas ją į šiukšlinės šoną, ir įėjo į barą.

Baras, toli gražu, nebuvo sausakimšas, gal koks tuzinas žmonių, neskaitant keleto vyrukų ant klaustrofobiškos scenos. Kaip vėliau paaiškėjo, jie atvyko iš Estijos ir dabar groja dainą pavadinimu „Darth Vader Has a Hangover“. Rezonuojančius kimius vokalisto žodžius: „What the fuck was I thinking? How did I get so drunk? I am your father, I am hungover,” palydėjo monotoniškas žemai suderintų gitarų gaudimas. Jiems tik pradėjus groti gitarų solo, keletas pasirodymą stebėjusių bičų susidaužė krūtinėmis vienas su kitu. Netrukus penki ar šeši kiti puolė jiems įkandin. Jie stumdė vienas kitą kaip patrakę.

Keletą minučių stovėjau nuošaliau ir stebėjau juos mošinant, paskui, neapsikentęs suplukusių kūnų rietenų, išėjau į terasą parūkyti.

Terasoje stovėjo mergina. Rankoje laikydama smilkstančią cigaretę, ilsino nugarą ant turėklų. Ji šnekučiavosi su aplink ją lūkuriuojančiais bičiuliais. Jos anemiška veido oda driekėsi žemyn gležnu kaklo linkiu, kurio nepridengė tiesūs, nubalinti, pečių nesiekiantys plaukai; nublukę ir apšiurę Iron Maiden marškinėliai, sukišti į laisvo kirpimo džinsus, kabojo ant jos gležno kūno, paslėpdami netaisyklingą laikyseną. Nė velnio netobula, bet velniškai žavi. Susižavėjimas – niekada nežinai, kada ir kur jis tau trenks, tas mėšlas veikia paslaptingais būdais. Apsirengusi antivisuomeniškai, tačiau pati šnekiausia savo draugų tarpe – stileiva, bet ne per daug iššaukianti už kitus tame bare. Ir nieko čia naujo, kad roko koncertų publika dėvi marškinėlius su grupių logotipais ar albumų viršelių motyvais, odinius švarkus ir apsimeta esą iš 80-tųjų ar 90-tųjų, kai jie tik išlepę vaikai, kurių tėvai užaugo 80-taisiais ar 90-taisiais. Ši vieta buvo kitokia, žmonės čia atrodė natūraliai įsilieję į aplinką, tarsi būtų baro sienų dalis. Aš nesijaučiau viso to dalimi, apskritai nesijaučiau kažkieno dalimi; neturėjau draugų ir niekur nepritapau, nes buvau apsimetėlis. Buvau apsimetėliu, nes buvau blogas žmogus. Visgi aš buvau šioks toks žmogus ir geidžiau to, kas man atrodė gražu, patrauklu ir to, kas buvo paslaptinga, nepatirta. Ji man patiko, norėjau su ja pasikalbėti, norėjau ją pažinti, sužinoti, ką ji jaučia, ką ji žino, tačiau kišenes galėjau versti lauk, betgi žinojau, kad žodžių nerasiu; juolab kol ją supo būrys draugų, aš nieku gyvu nebūčiau drįsęs prie jos prieiti.

Muzika nutilo, pasirodymas baigėsi, žmonės suplūdo į terasą ir sausakimšai ją užpildė. Minioje pasijaučiau vienišas; cigaretė, kurią rūkiau, tapo laiko vienetu, artinančiu mane link išėjimo.

IV

PATS NETIKRIAUSIAS MENININKAS

Blankūs šviesos spinduliai skverbėsi pro storas užuolaidas ir rikošetais suvarstė niūrų kambarį, užbaigdami kelią mano tinklainėje; rega šviesos kelią interpretavo kaip senus atsilupusius tapetus, suskeldėjusias lubas, dulkinas grindis, nuklotas išmėtytais drabužiais, kaip praėjusios nakties išnaromis. Laikrodis telefono ekrane skaičiavo dvi minutes iki žadintuvo, taip pat įspėjo, jog saulė lauke nešviečia. Apsiniaukęs dangus žadėjo lietų, tai man patiko, bet išdžiūvusi gerklė vertė ropštis iš lovos kur kas anksčiau nei įprastai. Sausa, tarsi smėlio prižerta, pamaniau, prisimindamas praėjusią naktį. Smerktini prisiminimai kartu su skrandžio turiniu sukilo į viršų, bet taip ir liko viduje.

Prisėdau prie kompiuterio; tušti alaus buteliai ant stalo atrodė nykiai, bet jų nejudinau, lyg tam dar nebūtų tinkamas metas. Keletą minučių spoksojau į išjungtus monitorių ekranus, paskui nuleidau žvilgsnį žemyn, mačiau trupinius, plaukus, negyvą odą lipnių riebaluotų klavišų tarpuose. Mėšlas – tai, į ką laikas paverčia žmogaus kūną. Laiko padariniai, kuriuos smarve neapsikentusių kaimynų iškviesti randa policijos pareigūnai vienišų žmonių butuose. Pakėliau alkūnę ir nurijau porą Xanax piliulių. Visa diena dar buvo prieš akis, turėjau marias laiko apsimetinėti, kad dirbu, trūko tik alaus. Susimečiau tuščius butelius į kuprinę, nuėjau į taromatą, atsikračiau naštos, atstovėjau ilgiausioje eilėje prie kasos, kur lūpas kramtanti kasininkė paprašė dokumento, susimokėjau, pasiėmiau prekes ir, besisukdamas ant kulno išėjimo link, prisiminiau depozito čekius; visą saują suglamžytų ir nublukusių popiergalių ištraukiau iš kišenės.

Kasininkė atsisakė mano čekius išgryninti ir pasiuntė į ilgiausios eilės galą.

– O jei netinka, – ji pridūrė, – tai eik į informaciją.

Atsisukęs į informacijos kasą, išvydau paslaptingąją merginą, anądien sutiktą gatvėje, tobula nepažįstamoji pirko cigaretes.

Priėjau prie kasos, neatitraukdamas akių, stebėjau jos grakščius judesius jai paliekant parduotuvę.

– Hmm… – atsikrenkštė klerkas, – sakykite…

– A… taip, mėlyną Camel…

Išėjau iš parduotuvės, laikydamas cigarečių pakelį vienoje rankoje, o kitoje gniauždamas depozito čekius; mano akys naršė stovėjimo aikštelę, kol galiausiai pastebėjau merginą pradingstant už parduotuvės pastato kampo. Prisidegiau cigaretę ir nusekiau jai iš paskos.

Ji žingsniavo lengvai it vėjyje šokantis pienės pūkelis, jos šviesūs plaukai, surišti į uodegą, lengvai svyravo ties pečiais; nugara įtempta kaip styga, tarsi judesiais ji skleistų nevaržomus laisvės ir jaunatviško nerūpestingumo prisotintus rokenrolo tonus, ardydama taisyklingoje laikysenoje sucementuotą santūrumą.

Pieno tirštumo rūkas supo Trijų mergelių tiltą, vedantį į Panemunės šilo tankmę. Mergina pasviro prie baliustradų; jos smulkus kūnas atrodė tvirtesnis už fone žaliuojantį pušų masyvą. Ji įtraukė paskutinius cigaretės dūmus ir atsainiai paleido nuorūką kristi į Nemuno upę.

– Ar ketini šokti žemyn? – paklausiau, parimęs prie turėklų šalia jos.

– Galbūt, – ji atsakė, žvelgdama į mane tuščiu ir kiaurai veriančiu žvilgsniu, – ar bandysi mane įtikinti, jog neverta?

– Ne, tiesą sakant, tikėjausi iš tavęs išgirsti priežastį, kuri mane atkalbėtų.

– Bijau, kad tik paskatinsiu…

Ji pažvelgė į tolumoje stūksantį Pažaislio vienuolyno bokštą, sukaustytą miglos gniaužtuose.

– Aš neketinau šokti, tiesą sakant, net tokios minties neturėjau. Man patinka čia ateiti, tik nuolatos praeiviai malasi. Nevaikšto jie būriais… dažniausiai poromis, bet vis slampinėja pirmyn atgal… Ar žinai tą laiką, kai L.A. ištuštėja, ar esi ja praėjęs ir nesutikęs nei vieno žmogaus?

– L.A.? Niekada neteko girdėti, kad kas taip trumpintų… Tiesa, aš puikiai žinau tą laiką… tačiau, esu sutikęs vieną žmogų, maniau, kad ji man skirta…

– Tikrai? Tavo žodžiai nuskambėjo taip, lyg sakytum, kad suklydai dėl jos.

– Neklydau… laikas klydo, atseikėdamas tik kelias tobulas akimirkas.

– Tai neskaičiuok laiko…

Pabandžiau neskaičiuoti laiko, žvelgdamas kryptimi, kuria žiūrėjo ji, tačiau bijodamas, kad tuoj užsirakinsiu ir nebegalėsiu jai nei žodžio ištarti, prisistačiau:

– Mano vardas Kazys.

– Beržė, – ištiesė man ranką, – Ar sakei, Kazys? Išskirtinis vardas.

– Tu esi išskirtinė, – pats nepatikėjau, kad ištariau šiuos žodžius. Girdėjau juos praslystant pro lūpas, sugrįžtant atgal ir atsimušant į pakaušį kaip į skardinę dėžę.

– Tiksliau, norėjau pasakyti, kad esu keletą kartų tave matęs praeinant gatve, – pasitaisiau.

Jos mėlynos akys akimirkai mane sustingdė, akimirka geliančiai šaltų akių tylos teismo pasirodė it širdies plakimą sustabdžiusi amžinybė.

– Ar tu eini iš mokyklos? – paklausė Beržė, žiūrėdama į mano kuprinę.

– Ne, iš parduotuvės, – atsakiau, užkišdamas ranką už petnešos.

– Leisk atspėsiu, makaronai su sūriu ir alus – čempionų pusryčiai?

– Tik alus…

– Ar ne per anksti gerti?

– Atsižvelgiant į mano tvarkaraštį, aš atsilieku nuo darbotvarkės.

Ji tuščiai nusišypsojo, tada pasakė:

– Kodėl vakar neatsisukai, mūsų žvilgsniams susitikus?

– Berže, juk supranti, kad savo klausimu išsidavei… Dabar žinau, jog tu atsisukai.

– Kazy, tu neatsakei į mano klausimą.

– Skubėjau gerti alų.

– Tai vis dėlto, ar aš tokia jau išskirtinė? – atrėžė, nukreipdama žvilgsnį į horizontą.

Iš kuprinės ištraukiau alaus butelį ir paleidau jį iš rankų. Stiklas dusliai sudužo, o putojantis alus plačiai pasipylė ant grindinio, aptaškydamas man kojas. Ištraukiau antrą butelį ir netardamas nei žodžio jį sudaužiau taip pat, kaip ankstesnįjį. Pagriebiau trečią, kai Beržė sušuko:

– Sustok! Kas su tavimi negerai, ar tu pamišęs?

Nepaisydamas jos žodžių, nusviedžiau butelį nuo tilto ir paklausiau ar jai patinka, kad aš esu pamišęs.

***

Beržė peržengė mano buto slenkstį be pasišlykštėjimo, dabar aš įsitikinau, kad ji mano skonio mergina.

– Aš niekada nesu gėrusi alaus taip anksti.

– Sveika atvykusi į mano kasdienybę, – pasakiau, atkimšdamas jai butelį, – prisėsk, jauskis patogiai, žinau, kad tai nėra pati maloniausia vieta…

Ji pertraukė mane, sakydama, kad viskas yra gerai ir aš neprivalau atsiprašinėti.

Tarp mūsų įsivyravo nejauki tyla. Aš atsigėriau alaus, o Beržė nuolaidžiai nusišypsojo. Jos šypsena mane privertėt jaustis neužtikrintu dėl padėties, kurioje mes atsidūrėme.

– Norėčiau pasiūlyti tau ko nors daugiau nei alaus, bet mano šaldytuvas tuščias.

– Aš nesu alkana, – ji švelniai priglaudė butelio kaklelį prie lūpų, gurkštelėjo alaus ne ką daugiau nei kolibris nektaro ir, lėtu rankos judesiu, tarsi jos kūnas pereitų į metabolizmo sąstingį, padėjo butelį ant pigaus kavos staliuko iš Ikėjos.

– Tai ką veiki gyvenime?

Man nepatiko jos klausimas. Ne todėl, kad ji klausė, bet pats klausimas. Negi žmogus apibūdinamas vien tik pagal tai, kokiu būdu jis uždirba pinigus? Tačiau, nenorėdamas pasirodyti nemandagus, o tai man gerai sekėsi, ar juo labiau surakinti mus dar vienoje tylos minutėje, lengvais ir abstrakčiais potėpiais nupiešiau jai savo profesinį portretą.

Padėjau alų ant žurnalinio staliuko ir atsisėdau ant sofos šalia Beržės. Jos lediniame akių vandenyne galėjau paskęsti, akimirką tai ir dariau, jausmas buvo panašus kaip prieš užmiegant, kai užmerktose akyse pradeda pieštis vaizdiniai ir pasigirsta aidas iš toli, ten, kur slypi sapnai, ten, kur glūdi atsiminimai iš praėjusių dienų.

Beržė nesutriko, atrodė, kad ji taip pat nardė mano akyse ir nesivaržydama pasakė:

– Tavo akys tokios tamsios, o blakstienos ilgos ir užsirietusios, kaip mažos mergaitės.

Jos žodžiai, kaip aidas iš vaikystės, mane sutrikdė; ankstyvaisiais gyvenimo metais nuolat girdėjau šį neva komplimentą, kuris mane žeisdavo iki sielos gelmių. Nieku gyvu nesitikėjau šių žodžių išgirsti iš jos. Kaip bebūtų, ji sakė tiesą, beje, neatrodė, kad ji norėjo man įgelti, greičiau nemąstydama sakė, kas tuo metu kabojo ant liežuvio galo.

Ji priglaudė delną man prie veido; jos švelnios rankos, kupinos pasitikėjimo ir artumo, glostė mano šiurkštų neskustą veidą, tarsi Beržė būtų buvusi mano mergina jau ilgą laiką ir pažinotų kiekvieną mano kūno centimetrą. Ji suėmė mano veidą abiem rankom ir apžergė mane kojomis. Mūsų lūpos susilietė. Trumpu ir atsargiu bučiniu ji paragavo manęs, jog įsitikintų, kad aš nesu nuodingas. Išgyvenusi jausmingai apžiojo mano burną, įstumdama stangrų liežuvį.

Suėmiau jos sėdmenis, mėgindamas ją pasiguldyti, bet ji užsispyrė likti viršuje. Nebuvau nieko prieš, jei ne abejonės pasirodyti silpnesniu. Pasiduoti neketinau, priešingai, siekiau perimti persvarą; pabandžiau dar kartą, bet ji įsikibo man į kaklą ir užgulė mane savo krūtine. Sužavėtas jos smulkiu, bet stipriu kūnu, pamiršau savo principus. Liečiau jos įtemptus rankų raumenis, šonkaulius, krūtis, šlaunis ir tai, kas tarp jų. Jaučiau jos nagus giliai įrėžtus man į odą, jos lūpas ant savųjų, jos dantis ir staiga pajutau metalo skonį burnoje.

– Kale! – surikau ir nusviedžiau ją nuo savęs, užbaigdamas žaidimus.

Ji nusitempė palaidinę ir praskėtė šlaunis, žiūrėdama į mane kaip laukinė.

Priglaudžiau pirštus sau prie lūpų, nusivalydamas kraują. Mano širdis daužėsi kaip pakvaišusi, o atslūgęs skausmas tapo malonus. Aš nusijuokiau, kiek visko daug norėjau jai padaryti, kaip stipriai ją kankinti ir kaip švelniai malšinti jos skausmą. Štai, ji gulėjo prieš mane, mano aistrai ir malonumui patenkinti, ir visa tai buvo niekis palyginus su tuo, kad ji mane matė lygiai taip pat, kaip ir aš ją. Sugriebiau jos kojas ir, prisitraukęs ją prie savęs, užguliau savo kūnu.

Jos švelnumas sugrįžo mums baigus; pailsusi, ji prisiglaudė man prie šono ir padėjo galvą ant krūtinės, kurioje pažadinta spurdėjo mano širdis.

Gulėdamas ant nugaros, žiūrėjau į lubas. Man atrodė, kad sienos traukiasi ir lubos tuoj tuoj nukris; galvoje spengė klaikus, nepaaiškinamai rezonuojantis garsas, kuris sparčiai aštrėjo, sukeldamas misofonijos paniką. Tai nebuvo pirmas kartas, kai tai patyriau – dažniausiai pasireikšdavo po daugiadienio gėrimo ar narkotikų vartojimo, ir tik man būnant vienam, bet ne su moterimi. Žinojau, kad jei pasiduosiu tam garsui, jis mane įsitemps į panikos priepuolį, iš kurio grįžti bus ne tik kad sunku, bet ir velniškai nemalonu. Stipriai apkabinau Beržę, suplukusi karšta jos oda akimirkai leido patikėti, kad vėl esu su Anna.

Nepajaučiau, kai prasižiojau:

– Neišeik dar… Anna.

– Ką? – Beržė įtariai pakėlė galvą.

– Nepalik manęs….

– Kaip tu mane pavadinai?

– Ar galiu tave vadinti Anna?

– Kodėl? – ji suraukė antakius. – Kodėl tu nori mane taip vadinti?

– Nesvarbu… pamiršk…

Ji padėjo galvą man ant krūtinės ir pasakė, kad aš esu keistas. Atsakiau, kad visi man taip sako, vos su manimi susipažinę.

– Neįsižeisk, Kazy, bet tu esi psichinis.

– Ir tu ne kitokia… Anna.

Beržė tvirtai sugriebė mano kiaušinius, laimei, suskambo telefonas ir mane išgelbėjo.

Pakėliau ragelį nežinomam numeriui, bet ar turėjau iš ko rinktis?

– Sveikas, pisliau, ką veiki? – sutraškėjo balsas telefono ragelyje.

– Kas klausia? – atsakiau, valydamasis pimpalą į, nuo žemės nugriebtus, marškinėlius.

– Ar nepažinai manęs? Vakar tave nusivedžiau į Lemmy, tik tu kažkur pradingai… pameni?

Prisiminti aš jį prisiminiau, bet jo vardo, jei jis ir prisistatė, – niekaip. Greičiausiai nei aš klausiau, nei man rūpėjo. Vieną atsiminiau labai gerai: jis stebėjo mane dulkinant tą senę požeminėje perėjoje ir tikrai to nepamiršo, pamaniau, žiūrėdamas į visiškai nuogą Beržę, nueinančią į vonios kambarį.

– Taip, – atsakiau, – pamenu, bet iš kur tu gavai mano telefono numerį?

Po pauzės pasakė:

– Tai nesvarbu… aš daug galvojau apie tavo filmo idėją…

– Pamiršk, – pertraukiau jį, nelaukdamas kol jis įsijaus taukšti niekus, – tai nesąmonė, beje, aš buvau girtas.

– Ar sakai, kad dabar nesi girtas?

– Ne tiek, kiek norėčiau būti, – pasakiau, siekdamas alaus butelio, stovinčio ant kavos staliuko.

– Klausyk, šiandien aš išvydau tavo viziją visai kitoje šviesoje. Aš klydau, kalbėdamas visą tą mėšlą apie idėjos išgryninimą. Tu buvai teisus, žingsniai nieko nereiškia. Supranti, ką noriu pasakyti? Šiandien filmai yra per daug techniški, per daug struktūrizuoti ir per daug nuspėjami. Modernus menas, bendrais bruožais, turėtų būti abstraktus ir paprastas kaip pasidulkinimas, supranti, ką noriu pasakyti… Filmai turi jaudinti ir užimti kvapą lygiai taip pat, kaip stengiantis nenuleisti dar bent vieną minutę. Ar kerti, ką aš tau sakau? Aš kalbu apie jausmą pimpalo galvutėje prieš ištaškant spermą ant gražaus veiduko.

Pats jis galvutė, ne zalūpa, pasakiau sau mintyse ir atsigėriau alaus.

– Ir ko gi tu nori iš manęs, jei pats taip gerai viską supranti? – paklausiau nujausdamas, kad pasigailėsiu.

– Ateik…

Aš laukiau, kol jis dar ką nors pridurs, bet jo atsakymą lydėjo ilga pauzė. Paklausiau, kur jis gyvenąs, tačiau Zalūpa, nieko neatsakęs, numetė ragelį.

Beržė grįžo iš vonios kambario, susirinko išmėtytus drabužius ir tylėdama rengėsi.

Stebėjau kaip ji, lopinėlis po lopinėlio, pridengia savo odą.

Apsirengusi ji atsisėdo ir, užsimovusi vieną batą, paniro į telefoną. Nepailsdama ji slinko nykštį per ekraną, o aš atsikėliau nuo sofos ir nuėjau į tualetą.

Grįžęs Beržės neradau, tačiau telefono ekrane manęs laukė žinutė nuo Z. Jis atsiuntė man savo namų adresą, kartu su prierašu „paimk alaus“.

***

Šilainiai: stojau į akistatą su tuzinu identiškų sugriauto sovietyno daugiabučių, bandydamas atskirti, kuris yra tas, kurio man reikia; kiekvienas pastatas atrodė taip pat – identiški devynaukščiai blokai, pastatyti pagal vieną vienintelį architektūrinį planą. Niekšas, kuris suprojektavo šį brutalistinį rajoną buvo arba pamišęs egomaniakas vandalas, arba sąmoningas lobistas į miesto pakraštį vieną ant kito supakavęs žemesniųjų klasių darbuotojus, taip atskirdamas juos nuo technokratinio elito. Sveiki atvykę į nusikaltimų ir degradacijos utopiją.

Įsmukau į pirmą pasitaikiusį kiemą tikėdamasis, kad tai yra tas, kurio ieškau – tai aišku, kad ne tas, pamaniau, išvydęs priešais laiptinę plikį, sėdintį ant juodos odinės sofos. Tokios, kokią galimą pamatyti pigiuose internetinės pornografijos klipuose. Jis sėdėjo taip laisvai, kaip nedažnas hemorojų augina priešais televizorių: atsipūtęs, ranką atmetęs ant atlošo, koją uždėjęs ant kitos kojos kelio; užsimetęs nutampytą vilnonį megztinį, Adidas treningines kelnes su paloskėm, dušo šlepetes ir tvarkingai apsikirpęs mašinėle pirmu numeriu. Jis man iškėlė ranką, laikydamas alaus skardinę.

– Jo jo, į sveikatą, – atsakiau jam ir apsisukęs pėdinau į kitą kiemą.

– Kazy, kur eini?! – sušuko.

Dar gražiau... Ar jis tik naktimis į metalistą pavirsta, man sukosi mintis pakaušyje, kol ėjau arčiau.

– Neskubėjai, bet pateisinsiu, jei nepamiršai alaus, – Z pareiškė, man prieš nosį kratydamas apytuštę skardinę, – jau relyzinu paskutinį.

Išmaukęs kas dar buvo likę, sutraiškė ir numetė skardinę ant grindinio ir, žiūrėdamas alkano šuns akimis į man ant peties karančią kuprinę, pasakė:

– Sėskis, aptarsim reikalus.

Atsisėdau šalia jo ir atsegiau kuprinę, jis išplėšė alaus butelį ir, nieko nelaukęs, kibo jį relyzinti. Nejaukiai apsidairęs aplink, aš taip pat atsikimšau vieną, bet priešingai nei jis, išgėriau tik gurkšnį.

– Ar tu kasdien taip laiką leidi?

Jis neatsakė, žiūrėjo į mane užverstomis akimis, kol neištuštino butelio. Tada, besirausdamas mano kuprinėje, prakalbo:

– Patinka sofa? Ne nauja, bet tai – klasika…

– Panašu, kad pornūchą ruošiesi filmuoti.

– Būtent. Kalės žavisi rimtu šlamštu, supranti, ką turiu omenyje? Gal ir ne pirmos jaunystės, bet tai tikra oda. Nesivaržyk, paliesk, pajusk tekstūrą, patirk šios furnitūros esybę.

Ranka perbraukiau per seną, suskeldėjusią odą.

– Žinant šios mažulės istoriją, – tęsė jis, – ji visa įsigėrusi žmonių kūnų išskyromis.

Patraukiau ranką šalin, o Z garsiai nusijuokė, nevalingai atidarinėdamas kitą alaus butelį.

– Žinau tavo filmui puikiai tinkančią merginą. Negalvok, kad manekenė ar gražuolė – ne, paprasta kaimo merga. Ji nėra kažkuo labai graži ar ypatinga, bet neapsikvailink, man nuo jos stovi taip, kaip nuo jokios kitos. Gerai nuaugusi, greičiausiai užaugo ant organiško karvių pieno, nuošaliame kaime, derliaus nurinkėjų šeimoje. Tokios dažniausiai atvažiuoja į Kauną mediciną studijuoti… Supranti, ką noriu pasakyti... Paprasta, liekna, bet tvirta kaip darbinis arklys, o svarbiausia – pisli kaip gyvulys.

Neapsikentęs paistalų tirados, pertraukiau jį:

– Ne, nenoriu aš jokių porno filmų. Net jei tu ir rimtai tuo užsiimi, manęs tai nedomina. Tiesą sakant, netikiu tavimi… Manau, tu mėgsti liežuviu mėšlą malti, idant susilauktum dėmesio.

Zalūpa kiaurai pervėrė mane pagiežos kupinu žvilgsniu ir, jei aš maniau, kad jis buvo užsivedęs liežuviu malti, tai dabar jis gerklę lauk vertė:

– Tu, nedėkingas mulki, ar aš čia tave pasikviečiau, kad sužavėčiau… O gal manai, kad aš tave į lovą noriu įsitempti? Porno jis matai nenori… Aš tau siūlau kartu meno kūrinį sukurti. Kas man patinka tavyje, tai tavo genialus protas – matai viską taip, kaip viskas ir turi būti pateikta masėms. Tu ne mąstai, tu – svajoji. Kiek svajotojų yra tarp mūsų? Tavo menas esi tu pats. Kur tu gyveni? Spėju, kokioje nors skylėje. Ar turi mašiną? Tikriausiai, ne. O merginą? Abejoju. Tu esi daug aukščiau visų likusių žmonių, o aš, kad man jau taip pasisekė tokį lobį rasti, tave, kaip prinokusį obuolį, nuskinsiu nuo obels… Aš išspausiu visą tavyje esantį šūdą, nes, akivaizdu, kad tau pačiam trūksta poros kiaušinių tai padaryti.

Man nepatiko kaip jis su manimi kalbėjo, tarsi jis geriau už mane patį žinotų, kas aš esu ar ko man reikia. Jis kalbėjo taip, lyg žinotų apie mane daugiau, negu jam derėtų. Kas per vienas tas bičas ir ką, po galais, aš su juo veikiu, klausiau savęs, bet pasitraukti nedrįsau, mane intrigavo, kur draugystė su juo nuves.

Gergždžiančios, lėtai prasiveriančios laiptinės durys numalšino įtampą tarp mūsų. Pro duris, su visomis savo negaliomis, šliaužė rachito susukta senė. Visa drebanti ir svirduliuodama, ji viena koja peržengė slenkstį. Išlindusi lauk, įsikibo į sieną ir įdėmiai revizavo sceną; stovėjo kaip įbesta, net drebulį numušė, tik greičiausiai ne iš nuostabos, bet pasišlykštėjimo, mat jiedu su Z buvo jau gerai pažįstami.

Nuleidau ranką, uždengdamas alaus butelį. Priešingai man, Z susipylė alų į skrandį ir paleido gerklę ant senės:

– Kale, ko spoksai?!

Ji pasiuto:

– Ir vėl šitas… Kiek kartų tau dar reikės kartoti, jei dar bent vienas zapadlo, aš tau miliciją iškviesiu ir pasibaigs tavo durnių šaikos. Jau visai negalima praeit per tave… į ką čia panašu… apsispakaik vieną kartą!

Senės žodžiai išprovokavo Z ilgiausiai keiksmažodžių bangai:

– Eik nachuj! Dar, bliad, man zajavą parašysi, aš tave išvešiu į mišką ir pririšiu lenciūgu prie medžio… Pastaugsi, kaip šuva per naktį, gal tada pati apsispakaisi…

Jis šaukė ir šaukė ant jos, įterpdamas tuos šlykščius rusiškus keiksmažodžius, kai tik proga pasitaikydavo, kol balsas užkimo. Tai buvo smagiausias reginys, tarsi TV pagalbą žiūrėčiau, gailėjausi, kad prie alaus nepaėmiau užkandžių.

Galiausiai jiedu prarado entuziazmą rietis ir moteris nupėdino ten, kur ir ketino eiti, prieš mus sutikdama. Pajaučiau jai savotišką gailestį, bet, pažvelgęs į savo naująjį bičiulį, negalėjau jo seno įsivaizduoti kitaip, kaip tik pripiskių ieškantį burbeklį. Ateis laikas ir mes pamiršime, kad buvome jauni ir durni, paliksime sveikatą butelio dugne ir durną galvelę bus sunku nešioti.

Z sudaužė alaus butelį, numesdamas jį ant grindinio, ir paragino mane kartu su juo kelti sofą.

– Ką? Ar tu rimtai tikiesi, kad aš tįsiu šį šlamštą į… Kelintame aukšte yra tavo butas?

– Šeštame.

– Ne, seni, tu turbūt juokauji? Ši seniena greičiausiai sveria kokį pustonį.

– Greičiau kelk tik, kol ta kurva negrįžo, – pareikalavo, pritūpdamas ir keldamas vieną sofos galą.

Mes drebančiomis kojomis pakėlėme ta nelemtą furnitūrą ir, vos nepatrūkę, įvilkome į laiptinę.

– Na, matai, juokų darbas, – alsuodamas pareiškė jis, prieš nuspausdamas lifto mygtuką.

Aš jam įspyriau, sakydamas:

– Liftas užstrigs ir po dviejų valandų ugniagesiai mus trauks lauk kaip du meilužius.

Mano žodžiai kažkodėl jį paveikė ir jis pirmą kartą man nusileido. Mes lipome laiptais; kelias aukštyn buvo varginantis, net neminint pastoviai smunkančių Z tapkių, dėl kurių jis nuolatos kliūdavo ir mums tekdavo sustoti.

Galiausiai pasiekėme šeštą aukštą ir įvilkome sofą į Z butą, kuris pasirodė esąs negyvenamas. Viduje nebuvo baldų ar jokių kitų daiktų, tik nudriskusios sienos, nuogi laidai, kyšantys iš lubų ir elektros lizdų, dulkėmis padengtos grindys ir pelėsio smarvė. Nesijaučiau jaukiai būdamas realiame jo pagyrų karkase, tarsi man ten nebūtų vietos. Mane apėmė dvejopi jausmai – tiek dėl buto, tiek dėl jo savininko. Nepasitikėjau juo. Aš jo nepažinojau. Nė velnio jam nereikėjo manęs ar mano idėjos, kurią jis vis vien plėtojo pagal save, o man tik prasitarus, paleisdavo tiradą išvedžiojimų.

Grįžęs namo nejungiau šviesos, bet ir į lovą nekritau. Vietoje to, pažadinau kompiuterio ekranus. Manęs laukė naujas elektroninis laiškas nuo praeitos dienos kliento. Jis šaukė visomis didžiosiomis raidėmis, vadindamas mane labiausiai netikru menininku. Neabejojau, kad jis suprato, jog mano jam parduotas gitaros 3D modelis buvo vogtas. Jis grasino palikti neigiamus atsiliepimus. Atrėmiau nugarą į kėdės atlošą svarstydamas, kad galbūt pastatyti filmą kartu su Z nėra jau tokia bloga mintis. Šiaip ar taip, mano karjerai, kaip laisvai samdomo 3D dailininko, buvo lemta žlugti. Uždirbti pinigus man nebuvo svarbiausias tikslas gyvenime; pinigų man reikėjo patenkinti tik pačioms būtiniausioms reikmėms ir stogui virš galvos. Ne pinigai, o menas, ir ne kiek menas, o pats jo kūrimo procesas maitino mano sielą tiek, kiek jos dar buvo likę, o galbūt tai tebuvo laiko švaistymas, saugi erdvė numarinti ydingoms mintims, kaip anuomet darbas ofise. Vienas ir vienintelis dalykas, kuris mane siejo su Z, tai buvo menas. Nors nei vienas, nei kitas nebuvome menininkai – mes buvome labiausiai netikri menininkai, bet menininkai labiausiai.

V

SIELŲ UPĖ

Kai išėjau iš parduotuvės, dulksnojo lietus. Gatvės žibintai šlapią asfaltą nubarstė gintariniu atspindžiu. Tiršta migla lovecraft’iškai paslėpė viską toliau pusšimčio metrų, iš kur atrodė tuojau išnirs čiuptuvai, įtrauksiantys mane į beprotišką neišvengiamybės suvokimą. Įtraukiau tabako dūmų ir pradėjau skintis kelią rūko pylime.

Cigaretės nuorūką numečiau kitame kvartale, ėjau link centro pėsčiomis, nors atstumą sudarė keli kilometrai, man jų rodėsi maža, kad nurimčiau nuo draskančios vienatvės. Vienuma užpildė mane kaip kibirą, paliktą po lietaus plaunamu lietvamzdžiu. Kiek tik pajėgiau aprėpti, nemačiau nei menkiausios prošvaistės, dangus nesibaigė už horizonto, bet maišėsi ir skendo juodoje asfalto upėje. Mano gyvenimas atrodė apsiniaukęs, kaip mane gaubiantis lietaus debesis, tarsi aklinas kelias be pabaigos, tik su laikinomis stotelėmis.

Sustojau šalia autobusų stotelės, nevalingai bandydamas prisidegti cigaretę; žiebtuvėlis spjaudėsi kibirkštimis, darganai užpučiant liepsną. Negailėdamas odos, braukiau nykštį per titnago skridinį, kai gatve, tarsi griaustinis, nuaidėjo duslus smūgis. Pavymui trenksmui pasigirdo stotelėje stovėjusių žmonių šauksmo aidas. Atsisukau į sumaištį, kur ant kelkraščio gulėjo autobuso partrenkta mergina. Jos plaukų sruoga mirko baloje, kur purvinas vanduo maišėsi su iš nosies tekančiu krauju. Mergina buvo guvi, ji kėlėsi nuo žemės, tiesdama ranką link baloje gulinčio telefono.

Žmonės apspito sužeistąją ir mėgavosi reginiu. Aš ir pats neturėjau nieko prieš tai stebėti, bet, pasirodo, nebuvau visiškas laukinis; priklaupiau prie jos ir liepiau nesikelti, įspėdamas apie galimus stuburo sužeidimus. Tačiau merginos neveikė mano žodžiai, ji toliau stengėsi pasiekti telefoną. Idant ją nuraminčiau, pakėliau mobilųjį nuo žemės ir padaviau jai. Tada ji atsigulė ant nugaros ir kibo be atvangos slinkti nykštį per ekraną. O autobuso vairuotojas, stovėdamas tarpduryje ir stebėdamas sceną, nesivargino išlipti lauk, ar parodyti bent menkiausią empatiją.

– Kas nutiko? – paklausiau.

– Kas nutiko… kas nutiko… chujznajet, – atsakė autobuso vairuotojas, – visko pasitaiko, jai viskas bus gerai. Man laikas važiuoti, nes atsiliksiu nuo grafiko, – pareiškė, pirštu baksnodamas į rankinio laikrodžio ciferblatą.

Giliai širdyje tikėjau, kad šiknius vairuotojas kalba niekus, bet, vos po akimirkos, autobusas pranyko tolumoje, kur tuoj pat pasirodė greitosios švyturėliai. Atsistojau ir, neatsigręždamas atgal, nuėjau, tarsi man pačiam nerūpėtų. Autobuso vairuotojas buvo teisus, pamaniau, jai viskas bus gerai. Na, bent jau jos kūnui, o sielą ji vis vien buvo seniausiai nuslinkusi kartu su facebook’o srautu, velnias žino kur.

Aukšti Vydūno alėjos medžiai pynė skliautą iš tūkstančių išsiraizgiusių plonų ir kreivų šakelių man virš galvos, kuris nė velnio nesaugojo nuo lietaus. Dulksna neskubėjo gertis į mano dirbtinės odos striukę. Lietus kaip kaltės jausmas – paviršutiniškas ir slogus, jis, tarsi kildamas iš sielos gelmių, kondensavosi į smulkius lašelius ir padengė mane nuo galvos iki kojų. Stoiškai laikiau akmeninį veidą, o viduje – degiau. Manyje ruseno prisiminimai apie Anną; užmerkęs akis mačiau ją, tiesiančią rankas į mane, pajutau prisilietimą, toliau sekė jos kvapas. Neurotizmui siurbiant iš manęs gyvybę, tėškiausi į balą, rankų švelnumą pakeitė grubus šaligatvio grindinys ir darganoje pūvantys medžių lapai.

Lietui nespėjus nuplauti nuo manęs purvo, aplenkiau gremėzdišką Soborą, už kurio mane pasitiko parduotuvių virtinomis apšviesta Laisvės alėja. Pro praeivių kojas šmėžavo mažyčiai žiburėliai; šokančios žvakių liepsnos ant L.A. grindinio išdavė, jog dabar yra lapkričio pirmosios vakaras: pagal tradiciją, Visų Šventųjų dienos vakarą, pėsčiųjų gatvė nuklojama žvakėmis, prisimenant mirusiųjų sielas. Sielų upė numalšino troškulį alui, bet nė akimirkai neleido pamiršti vienatvės. Tarp minios praeivių pasijaučiau visišku atsiskyrėliu, kai likusieji atrodė gražesni ir turtingesni už mane: Peregrine vilnos paltai ir rudeninės parkos, kašmyro skraistės, Dr. Martens aulinių ar štibletų neslepiantys paraitoti Levis džinsai, o kur dar šypsenos, juokas ir gyvenimo šviesa. Mano gyvenime šviesos stigo, sočiai tik alaus buvo, bet ir tą aš gėriau tamsų. Kuo toliau ėjau, tuo daugiau praeivių žvilgsnių susilaukiau. Žmonės žiūrėjo į mane, lyg kiaurai regėtų. Staiga išgirdau savo vardą, paskui jis išsprūdo iš kitų lūpų, atrodė, kad visi aplink kalba apie mane. Paspartinau žingsnį, traukdamas link Vilniaus gatvės, tikėjausi ten rasti mažiau praeivių, tačiau senamiestis buvo sausakimšas. Broviausi pro atšiaurius žvilgsnius ir piktdžiugišką šnypštimą. Neigiau, jog tai, ką išgyvenu, yra beprotybė, žinojau, kad galiu save kontroliuoti. Žinojau, kad tai, ką girdžiu, nėra tikra ir tai jokiu būdu nedarys įtakos mano veiksmams. Ir vis dėlto baiminausi, kad kontrolė išsprūs man iš rankų.

Eiti toliau pasidarė sunku ir beprasmiška, ketinau nusukti link artimiausios autobusų stotelės, kai pro mane vėpsodamas praėjo čiosas, nešinas savo džaros rankine, o toji, įbedusi akis į mane, judino lūpas, tarsi tartų mano vardą.

Užtenka, pamaniau, sudaužysiu tą bachūrą jo kalės akivaizdoje. Numečiau cigaretę ant grindinio ir atsisukau atgal, kai nuskambo marimbos tonas, priversdamas aplinkinius tikrinti savo iPhone’us.

Aš pakėliau ragelį:

– Kazy, ką veiki šį vakarą? – sutraškėjo seniai girdėtas balsas telefone.

– Aš mieste, – atsakiau, – ketinu išgerti kelis alaus.

– Išlenk porą ir užsuk pas mane… – numetė ragelį, kaip visada be detalesnio paaiškinimo.

***

Laikas sustojo man peržengus Zalūpos buto slenkstį – kaip filme, pagrindiniam veikėjui įeinant į sceną. Butas neatpažįstamai pasikeitė nuo praeito karto, kai ten buvau: atsilupę tapetai pašalinti, sienos nutinkuotos, nudažytos baltai ir dalinai uždengtos švelniai pilko atspalvio garsą izoliuojančiomis putos plokštėmis; nuogi laidai, kyboję nuo lubų, paslėpti ir įrengtas naujas LED apšvietimas; grindys – tos pačios, tik dabar švarios ir užklotos ilgo plauko kilimu. Modernus interjeras, neapkrautas detalėmis ar pigiomis smulkmenomis, tarnavo vienam vieninteliam baldui – ambicijų nestokojančiai juodai odinei sofai. Taip, tai pačiai vintažinei furnitūrai, per kančias įvilktai į šeštąjį aukštą; išvargusi ir praradusi prekinę išvaizdą, ji atitaikė geriausią rakursą, nuo kurio krito prožektorių, kuriuos Z vadino putės lempomis, šviesa; nesivaržydama priešais ant štatyvo riogsojusios vaizdo kameros, sofa nekantriai lūkuriavo, laukdama vakaro užklydėlių. Visai kaip sapne, betrūko tik sulaukti svečių ir kibti į puotą.

Z atsistojo už vaizdo kameros ir pakvietė mane prisėsti ant sofos. Jis sufokusavo objektyvą, sulėtindamas laiką dar labiau.

Saldus juokas ir nežymūs klegesiai sklido iš uždaro kambario gretimais. Švelnūs moteriški balsai pristabdė laiką dar truputį.

– Matau, kad patinka, – nusišypsojo Zalūpa, – bet tai dar toli gražu ne viskas.

Jis trumpam paliko kambarį ir, nepraėjus nė akimirkai, grįžo nešinas celofane susuktu baltų miltelių paketu. Numetė paketą ant pigaus kavos staliuko iš Ikėjos ir išsitraukė raudoną atlenkiamą šveicarų karininko peilį.

Cypianti pjaunamo plastiko dejonė priviliojo merginas ir laikas kone visai sustojo.

Pirmoji mergina – aukšta ir įdegusi didžiakrūtė brunetė; akimis sekiau jos kaklo linkį iki gundančiai putlių lūpų, kurios nukreipė į tiesią, kaip kirviu nukirstą, nosį, tarsi takoskyrą, skiriančią du rusvai žalsvus sielos veidrodžius, spindinčius pro, storomis blakstienomis apjuostus, apatiškai nusvirusius, akių vokus. Kiaurai veriantis jos žvilgsnis vertė mano odą pašiurpti. Nebrandžiai nudelbiau žvilgsnį į sekančią merginą, einančią brunetei iš paskos. Jos kojos žymiai kūdesnės, oda blyški kaip popierius, krūtys – du maži kauburėliai, kyšantys iš po juodos vakarinės suknelės; lygūs auksiniai plaukai nepaslėpė šokiruojančiai apstulbusio veido, jos mėlynoms akims išvydus mane sėdint ant sofos. Abi iki nuogumo pažįstamos, abi gundančios ir nenuspėjamos kaip angelas ir demonas prie devintųjų vartų, tik kuri yra kuri buvo neaišku. Kaip storas makiažo sluoksnis, dengiantis jų veidus, tikruosius motyvus slėpė sielos giluma.

Galiu galvą dėti, mano veidas atrodė ne ką mažiau apstulbęs. Mano lūpos judėjo, tarsi nebyliai tartų jų abiejų vardus, kai likęs kūnas pakilo nuo sofos, Zalūpai mane pristatant merginoms:

– Kazy, susipažink su Džeine ir Berže, jos yra šio vakaro viešnios.

Linktelėjau ir nudelbiau akis žemyn.

Beržė apsimetė tarsi manęs nepažinotų, o Džeinė numetė abejotiną žvilgsnį, visai kaip anuomet – nerimastingą žvilgsnį, klausiantį, kas aš iš tiesų esu.

Kvailai vyliausi, jog jas abi sutikau atsitiktinai, bet negalėjau paneigti apmaudžios tiesos, kad tai nutiko Z bute, todėl, tik sulaukęs tinkamos progos, ištrūkau lauk į balkoną.

Žvelgiau į tuziną vienodai atrodančių daugiabučių ir vieno jų balkone, rūkydamas cigaretę, jaučiausi nestabiliai. Kas jis mano esąs? Jis nekuria nei filmų, nei pornografijos, mąsčiau. Jis tik išnaudoja moteris, pažadėdamas joms modelių ar aktorių karjeras; kad Džeinei reikia pinigų nebūtų buvę nieko naujo, priešingai, Beržės lūkesčiai man rūpėjo kur kas labiau. Mane ne tik, kad siutino jo veiksmai, bet ir vertė nerimauti. Ar galėjo taip būti, kad jis visa tai suplanavo vien tam, kad mane apgautų ar juo labiau priverstų pavyduliauti? Bet juk jis nieku gyvu negalėjo taip giliai atkapstyti mano praeities. Vis dėlto, jis iš kažkur ištraukė mano telefono numerį.

Išgirdau jį klausiant, kur aš dingau. Tuojau jis pats pasirodė balkone ir paprašė cigaretės.

– Ką manai apie Beržę?

– O ką turėčiau apie ją manyti?

– Ji tik atrodo kaip kaimo merga, bet, patikėk manimi, Kazy, ji turi kiaušinius.

– Nepasakok…

– Ką turi omenyje?

– Nieko, – atsakiau ir atsirėmiau į balkono kraštą žvelgdamas, kaip raudona cigaretės nuorūkos kibirkštis smenga žemyn.

– Kaip ir sakiau, – jis tęsė, – ji yra arši kalė, bet šiąnakt mes ją palaušime. Ką pasakysi?

Laikiau liežuvį už dantų, o Z toliau tauškė:

– Kazy, kas su tavimi negerai šį vakarą? Aš net nekalbu, kad esi permirkęs lietuje, tu nekaip atrodai. Aš jau pastebėjau, kad esi vienišius ir tave sunku prakalbinti, bet susiimk, nes aš stengiuosi dėl tavęs.

Užmečiau akį į interjerą klausdamas, kas tai.

Jo veide sužibo jau pažįstama šypsena, kai jis pasakė, kad tai yra kastingas.

– Kastingas? Koks kastingas? Pornūchos? Ir ką tu ketini daryti, dulkinti jas ir filmuoti?

Jis išmetė cigaretę pro balkoną ir priėjo prie manęs sakydamas, jog aš turėčiau nurimti ir būti jam dėkingas dėl tokios, matai, nepaprastai dosnios galimybės, kurią jis man kaip ant lėkštutės paduoda.

– Klausyk, – pasakiau, – aš tavęs nieko neprašiau, nors esu labai dėkingas dėl tavo pastangų, bet aš verčiau atsiribosiu nuo visko, kas čia vyksta… ar dar įvyks.

– Nebūk pizdukas ir užauk vieną kartą. Ką tu išmanai apie filmų statymą? Laužai pirštus, kurdamas sumautą kompiuterinę grafiką neperspektyviems kompiuteriniams žaidimams… ir, neįsižeisk, bet drįsiu pasakyti, niekam tikusiai. Tu esi prakeiktas lūzeris, kuris apsimeta esąs velnias žino kuo, bet tikrai ne savimi. Taip ir liksi nevykėliu, jei tuojau pat nepakeisi požiūrio.

Išliejęs tulžį ant manęs, jis pradėjo kalbėti kiek racionaliau:

– Matai tą aukštą brunetę? Viskas, prie ko ji prisiliečia, virsta auksu… Supranti, ką noriu pasakyti? Ji kuruoja šiuolaikinio vaizduojamojo meno galeriją, parduoda mėšlą pinigais aptekusiems snobams, kurie yra pasiryžę investuoti į potencialiai sėkmingus kūrinius. Ji – talentinga, bet dar svarbiau tai, jog užantyje laiko klientūrą. Nesvarbu, kad mes esame underdogai, bet tik papasakojau jai apie tavo idėją, ji buvo daugiau nei sužavėta… Nekantravo su tavimi susitikti, todėl pasitempk ir elkis kaip pridera, okei?

– O kaip Beržė?

Jis įžeidžiai nusijuokė:

– Ji tau krito į akį? Taip… štai ko tu spyriojiesi… gerai, Kazy, labai gerai, taip ir žinojau, kad tau ji patiks. Argi nesupranti, jog šiame reikale nėra nieko svarbiau už tave. Tu esi auksinis berniukas, tačiau man nerūpi kaip, bet aš iš tavęs ištrauksiu tai, ką tu matei tame savo sapne, net jei man ir reikės prieiti kraštutinumus.

– Kur link tu suki?

– Kazy…, – jis lipšniai nusijuokė, – dabar man viskas aišku… aš žinau, ką aš padarysiu…

– Kas? Ko tu juokiesi?

– Aš ją išdulkinsiu… tavo akivaizdoje… krušiu ją tol, kol iš jos nieko neliks…

– Užsičiaupk.

– Netiki? Aš irgi netikiu, todėl tai taip juokinga, – pasakė atsukdamas nugarą ir grįždamas į vidų, – pasijuok, Kazy, kol mano žodžiai netapo veiksmais.

Juoda odinė sofa vienintelė mane guodė. Minkštai į ją įkritau, kaip į adatomis išklotą mergelę; susmegau, tarsi būčiau toną svėręs, niekas ir nebūtų atkėlęs, jei ne Z patiestas kokso takelis.

Jis patiekė džino su toniku ir paklojo porą rupių kokso takelių juokaudamas, jog stojant prieš objektyvą reikia pasipudruoti nosytes. Merginoms patiko jo lėkštas humoro jausmas, tačiau man tai nepasirodė juokinga. Atėjus mano eilei, sutraukiau sotų šniūrą, kuris man plačiai atmerkė akis. Vienas takelis pliaukštelėjo sustingusiam laikui į užpakalį, išjudindamas jį traukti vakaro karavaną į pavydo, nevilties ir neapykantos pokylį.

Z atsistojo už kameros objektyvo ir stambiu planu filmavo Beržę, kuri, kaip laukinis žvėris įvarytas į narvą, apsimetė baikščia, bet grakščia: stangri oda, ilgos kojos, šilkiniai plaukai, spindinčios lūpos, švelnus balsas. Ji nesivaržė pasimaivyti prieš kamerą, tačiau jai nesisekė slėpti, jog ji nenutuokė, ką daro. Ji žaidė pagal jo taisykles be menkiausios natūros, bet jam tai buvo nė motais, jis mėgavosi valdžia.

Paprašęs Beržės atsisėsti ant sofos, jis pradėjo pseudo interviu; jo klausimai pasirodė esą vaikiški ir buki, bet ji mielai atsakinėjo, mano nuostabai, rimtu veidu. Pirmoji seksualinė patirtis sugrąžino į dvyliktąją gyvenimo vasarą. Ne, ne mane – Beržę; aš tokio amžiaus smaukiausi žiūrėdamas vėlaus vakaro TV erotiką, su iškirptais klynų kadrais, arba prisimindamas aptemptus anglų kalbos mokytojos džinsus.

Kalbėdama su juo Beržė palaikė intymų akių kontaktą, o štai man ji buvo apatiška. Ji visą vakarą mane ignoravo, gerai, kad neišsidavė, bet mane siutino jos abejingumas. Ji vaidino kalę, o Zalūpa tai panaudojo prieš mane, įveldamas analinio sekso temą į pokalbį. Jos nuodėmingas mirktelėjimas ir mintis, kad ji bus jo išdulkinta, varė mane iš proto. Jaučiausi nuginkluotas prieš vulgarias Z kalbas apie Beržės kūną. Savanaudiškai jos troškau tik sau ir tai vertė mano vidurius lauk, bet laikiau juos, kaip ir visus kitus savo jausmus, giliai viduje.

– Nusiauk batelius, brangute, parodyk savo pėdas, – jis tyliai sušnabždėjo.

Beržė nesivaržydama išsispyrė iš aukštakulnių ir sukryžiavo kojas, patogiai įsitaisydama ant sofos.

Z apleido kamerą, tarsi jam daugiau neberūpėtų apsimetinėti operatoriumi ir, priėjęs prie Beržės, priklaupė ant vieno kelio.

– Turi nuostabias pėdas… Ar niekada nesvarstei tapti pėdų modeliu?

Ji ištiesė jam koją ir pasakė:

– Ne… svarstau tapti pediatre…

– A, tau patinka mažos pėdutės… – Z švelniai paėmė jos koją, tarsi ji būtų krištolinė, – ar pameni pasaką apie pelenę, kai princas, rankoje laikydamas kurpaitę, padarė tai… – jis apglėbė Beržės kojų pirštus lūpomis.

Toji vaikiškai, tarsi kutenama, nusijuokė:

– Ne, šitos dalies nepamenu…

Z nutvėrė jos ranką, padėdamas jai pakilti nuo sofos. Jis apglėbė jos liemenį rankomis, sakydamas:

– Ar žinai, kas patiktų objektyvui? – paklausė, nutempdamas jos suknelės petnešą žemyn.

Beržė išsinėrė iš suknelės, nedrąsiai atskleisdama nuogą kūną kameros objektyvui. Aš kartojau sau galvoje, tiesiog šaukiau jai nebyliai, jog ji sustotų, to nedarytų, jog ji būtų mano. Tačiau jos nuogą kūną surakino Z rankos; jis sugrūdo liežuvį jai į burną, sugniaužė jos krūtis ir sukišo pirštus jai į vaginą, tarsi ji būtų plastilino gabalas. Jos kūnas, kurį ji laisva ranka atidavė, Zalūpai nieko nereiškė – jis nebuvo jo vertas. Kur jos siela buvo tą naktį? Kur jos siela pasiklydo? Ar ji liepsnojo geismo ugnimi, ar ruseno, kaip seni atsiminimai, ar plazdeno, kaip viena iš tūkstančio žvakių ant L.A. grindinio? O gal ji sudegė, skrosdama kameros objektyvą, ir liko nuogo kūno atvaizdu?

– Kazy… – Džeinė atitraukė mano dėmesį, – ei, kodėl tu toks tylus? Tu kažkur toli… Sumišęs, tarsi viduje liepsnotum… Kaip mes bendrausime, jei tu nekalbi?

Džeinės visai nedomino veiksmas priešais objektyvą, ji buvo susitelkusi į mane, bet man reikėjo išgerti, kad atplėščiau akis nuo Beržės; gėrimas, kuriuo vaišino Z, buvo šlykštus myžalas. Pasirausęs po jo natūralaus tikmedžio kredensą, suradau pilnutėlį puikiausio, nemaišyto Four Roses Kentukio burbono butelį. Prigriebiau porą stiklinių ir pasiūliau Džeinei parūkyti.

Pridegiau porą cigarečių, vieną padaviau Džeinei. Atkišęs laikiau cigaretę rankoje, kol pajaučiau jos šiltus pirštus prisiliečiant. Nežiūrėjau į ją. Galvą pakėlęs į dangų, mačiau krintančius lietaus lašus. Migla temdė mano pasitikėjimą ir ryžtą pažvelgti jai į akis.

– Neturėčiau rūkyti, – pasakė, priglausdama cigaretę prie lūpų, – grįžusi į Kauną suvarysiu savo hormonų balansą. Nesuprantu, kaip tu vis dar gyvas… Nesupyk, bet atrodai nekaip. Pamenu, kai susipažinome Pusryčių klube, nors ir sumuštas, tu atrodei sveikas ir guvus, o dabar…

– Kas dabar?

– Toks pat, Kazy, toks pat nelaimingas…

Džeinės tiesmukas atvirumas buvo iki skausmo pažįstamas, visą kitą joje pakeitė, jos išvaizdai dosnūs, treji metai. Laikas, tas šunsnukis, vėl mus suvedė, šykščiai atseikėdamas erdvės lopinėlį, kuriame mes dar kartą vylėmės vienas kitą pažinti; ankštame balkone spraudėmės į vienas kito vidų, per gyvenimo paliktas žaizdas, į sielos gelmes.

– Džeine, nors atrodai pritrenkiančiai… Tikrai, turiu omenyje, tu tiesiog žydi, bet negaliu teigti, kad pati džiaugsmu spinduliuoji, – pasakiau, nukreipdamas žvilgsnį į tuziną vienodų vėlyvojo modernizmo blokų.

– Nespinduliuoju… Kas aš tau, saulytė ar saulės zuikutis, negi tu gaudysi mane, Kazy? Kas toliau, pradėsi šnekėti apie medžius ar romantizuosi lietų?

– Mane labiau trikdo klaiki architektūra, o lietus man patinka.

– Ar todėl esi visas permirkęs? Kur tu basteisi?

– Laksčiau gatvėmis kaip bedlamitas po lietų, nes kitokios veiklos sunkiai prasimanau.

– Tikrai? Man atrodo, kad tu negali vienoje vietoje pasėdėti.

– Aš daugiau nieko kito ir neveikiu, kaip tik sėdžiu vienoje vietoje. Keista, bet net nepamenu, kada paskutinį kartą buvau išvykęs iš šio sumauto miesto.

– Kazy, tu myli šitą sumautą miestą, tai tavo šešėlis… Kauno vaiduoklis, užstrigęs šiame mieste, tarsi grandinėmis supančiotas… Nematomas, bet kur tik tu prasisuki, ten palieki vėsą, tvyrančią orę, nemaloniai šiurpinančią, bet tuo pat metu ilgesingai skaudinančią… Nesuprantu tavęs, nesuprantu tavo liūdesio, juo labiau tavo veiksmų, atrodo, tave kas verčia… nesvarbu… Tik žinok, tavo filmo atgarsiai pasklis toli, bet juk tu žinai, tu viską žinai… o aš žinau, jog tu vėl dingsi, ar ne?

– Jei kaltini mane dėl to, kad nieko nepaaiškinęs palikau Pusryčių klubą, tai suprask, aš ten nepriklausiau. Beje, aš pats niekur nedingau, mane pradangino… bet visa tai jau praeitis, manęs niekas daugiau nesieja su narkotikais.

Įpyliau mums viskio, bet Džeinė atsisakė gerti sakydama:

– Tai toks tavo pasiteisinimas?

– Aš nesiteisinu, nieko nenorėjau tuo pasakyti…

– Tu nieko konkretaus nesakai, staiga užsiliepsnoji kaip degtukas, kupinas radikalių meno idėjų, o paskui tampi tylus. Aš suprantu, kad tu toks esi, bet jeigu nori, kad aš pakelčiau tavo filmą ant sparnų, turi suprasti, jog teks bendradarbiauti. Tavo idėja tiesiog keri… net nežinau kodėl… Tik daryk nedaręs, bet be komunikacijos liks tik sketchy meno projektėliu. Todėl rėžk, kas maitina tavo sielą?

Išlenkiau viskio stiklinę ir įsipyliau dar.

– Sutinku, jog komunikacija yra svarbiausias įrankis modernioje visuomenėje, bet nors tu ką, tyla maitina mano sielą.

– Tylėk, tylėk, tik žinok, jei ir vėl pradingsi…

– Aš visą tą laiką mirkau šiame velnio mieste.

– Štai, tu ir vėl savo… – ji paėmė stiklinę iš mano rankų, – nori pasikapstyti praeityje? Gerai, – ji karčiai nurijo viskį, – paklausiu tavęs: kodėl tu atėjai į tualetą?

– Nes norėjau išmokti dūdele groti.

– Aš rimtai klausiau.

– Atsakysiu į tavo klausimą klausimu: kodėl tu įsileidai mane į Pusryčių klubą?

– Nežinau, atvirai sakau, nežinau… Tau dingus, aš dažnai tave prisimindavau… Likai mano atmintyje toks dviprasmiškas, bet artimas. Ar bent nutuoki, kaip sunku man buvo ten dirbti? Pusryčių klubas buvo skylė, kurioje tik pinigus taupiau, o tu pasirodei iš niekur. Aš jaučiau, kad ten tau ne vieta, kaip ir man. Visą savo gyvenimą aš sau buvau svetima… Kūne, kuriame buvau įkalinta, niekada nesijaučiau savimi. Ar supranti, ką turiu omenyje?

– Suprantu, tiesą sakant, aš pats taip jaučiuosi visą savo gyvenimą. Atrodo, kad mano oda yra svetima, esu savo kūno įkaitu. Abejonės, ydingos mintys, nevisavertiškumas… Lengvai pasineriu į vienatvę, marinu save paties išrašytais vaistais ir alkoholiu, kad numalšinčiau tą jausmą… Nepadeda, kai aplink matau žmones… Jie laimingi, jie gražūs, sėkmingi, juos supa aistrų sūkuriai… jie įsimyli, jie mylisi, skaudina ir lieka įskaudinti… o aš visada vienas, net sausakimšoje minioje aš vienišas…

– Ar tu myli pats save? Ar tu pamiršti nuolatos, jog pasiryžtum atsiduoti kitam žmogui, tu privalai atsiduoti sau pačiam, nes jei tu negali pakęsti pats savęs, tai kas, po galais, pakęs tave?

– Ne, aš nemyliu savęs… Jei turėčiau tiek jėgų, kad galėčiau save sunaikinti, tai nedvejodamas padaryčiau.

– Tu, arogantiškas mažas šūdeli, tai jau nebejuokinga… Aš sutikau su tavimi susitikti, nes tikėjausi visai kito tavęs, bet aš klydau… Tu pasikeitei, tapai niūrus ir abejingas net savo paties gyvybei… Jeigu nori, kad aš išeičiau, taip ir sakyk.

– Aš pats noriu išeiti, tik neturiu kur eiti, neturiu ir su kuo.

– Tai kalbėk… spjauk tiesą… kas toji mergina tavo sapne?

– Jeigu tik aš žinočiau, pasakyčiau.

– Papasakok apie ją, merginą, kuri tau anuomet nedavė ramybės… Papasakok apie moterį, dėl kurios palikai Pusryčių klubą.

– Jos nėra… – pasakiau, gniauždamas stiklinę rankoje.

– Kaip nėra, tai kodėl tu išėjai?

– Aš nužudžiau vienintelį žmogų, kuris mane mylėjo…

– Kazy?

– Blogas narkotikų pasirinkimas… Supranti, mes buvome vaikai… du kvaili vaikai, kurie prisižaidė… aš neigiau tiesą, kol tiesą pakeitė tamsa, tamsa mano atmintyje… Ar suvoki, kaip smarkiai esu sugedęs? Aš esu neveikiantis aparatas… aš…

– Filmas… sapnas… mergina… – jos akys apsitraukė rasa, – Filmas jau pastatytas, tiesa?

– Džeine…

– Kazy…

– Aš nesuvokiu to, kas dabar vyksta…

Džeinė nutilo. Ji nerangiai sujudėjo, prisidėjo ranką sau prie smilkinio ir grubiai užkišo plaukų sruogą už ausies. Pajaučiau ją tolstant nuo manęs. Kažkas tarp mūsų stovėjo, galėjau toliau vilkinti laiką, bandydamas suprasti kas, kol ji į mane nusispjaus. Tačiau nelaukiau kitos sekundės ir suėmiau ją už liemens, prisitraukdamas prie savęs. Pabučiavau ją, skaudžiai spausdamas savo lūpas prie jos lūpų – taip, kaip tai darydavo Anna. Džeinė nesipriešino. Tai buvo tyras bučinys, malonus tarp lūpų juntamas aksomas, nepaliekantis savo klostėse vietos liežuviui. Ar Džeinė man jautė simpatiją, ar kiaurai mane matė, aš nežinojau, bet jos glėbyje jaučiau artumą. Mūsų dvi atskiros sielos sutekėjo į vieną santaką, kurioje neliko ribų tarp jis ir ji, kur neliko aš ir tu, kur mes tapome tyru vandeniu, tekančiu tolyn nuo senų prisiminimų.

Mes grįžome į vidų, ore tvyrojo Z ir Beržės estrogenų tvaikas, o jie patys laidė balsus gretimame kambaryje. Atsisegiau džinsus, įkrisdamas į sofą, nevalingai juos nusitempiau. Vis dar buvau permirkęs, drebėjau, bet ne nuo vėsos – iš jaudulio.

Džeinė nusismaukė kelnaites, iškėlė vieną koją, paskui, kiek susvirduliavusi, ir antrą. Palikusi apatinius ant grindų, ji įsikibo į sofos atlošą, prisišliedama prie manęs. Jos satino suknelės petneša nuslydo nuo kairiojo peties, tada ji atidengė krūtis, nutempdama suknelę ties juosmeniu.

Išsinėriau iš marškinėlių ir prigludau prie jos liepsnojančio kūno. Pamiršau apie laiką, kai mano siela, kurią tikėjau esančią sudegus ir kojomis sumindžiotą, įsiplieskė vienai tobulai akimirkai.

Akimirka užgeso, kai Z atplėšė Džeinę nuo manęs, užsivertė ją ant pigaus kavos staliuko taip, kad net koksas nudulkėjo ant grindų, bet jam tai buvo nė motais. Mačiau Džeinės šlaunis, išlakios kaip upės sutekėjo į vieną siaurą, tarsi liepsna aptakią, santaką. Z suėmė į ranką savo šmotą, kita ranka nutvėrė jos plaukus ir pylė jos veidą į stalviršį.

– Aš užmušiu tave! – surikau, pakildamas nuo sofos.

Beržė apžergė mane kojomis, prispaudė delną man prie krūtinės, išlenkė viskio iš butelio ir pasakė:

– Kaip saldainį iš vaiko…

– Nulipk nuo manęs, – iškošiau pro sukąstus dantis ir nutvėriau ją už kaklo.

– Labanakt, Kazy, – pasakė, sutrupindama butelį man į galvą.

VI

SKROLINIMAS

Klik tak taukšt tik kik klik tak klang.

– Anna, kodėl tu neišjungi klavės garso?

Klik tak kik tik tak klang.

– Anna, prašau, išjunk garsą.

Klik tik kik tak klik klang.

– Gana, – pasakiau, nutvėręs telefoną jai iš rankų ir šveisdamas jį į kampą.

– Kazy, bliad!

– Anna, aš turiu tau kai ką kito, ką gali paskrolinti, – pasakiau ir uždėjau jos ranką sau ant pimpalo.

Ji tvirtai jį suėmė, sakydama:

– Liaukis mane vadinęs Anna.

– Ką? – atplėšiau akis.

Praeitos nakties nuotrupos greitai prabėgo pro akis, iki kol viskis trenkė į galvą. Toliau, maloni trintis tarp Beržės delno ir mano pimpalo, nuslinko prisiminimus į šoną. Rytinis skrolinimas, tai tik įprotis, o rytinis stajakas – fiziologinė funkcija. Geriau atsisakyti pirmojo, negu prarasti pastarąjį. Beržė apspjovė sau delną ir paspartino riešo judesius, kita ranka sugriebdama kiaušinius. Mano pimpalas pradėjo pulsuoti, pajaučiau neapsakomą palaimą pačiame jo galiuke. Tačiau prieš pat Beržei panirstant į mano spermą, ji liovėsi ir pakilo nuo sofos.

– Tikiuosi, mėlyni kiaušiniai išmokys tarti mano vardą.

Pagriebiau ją už rankos, bandydamas įsitempti atgal.

– Anna, palauk… sori, Berže, pasilik.

– Eik nachuj, Kazy!

Ji pasimuistė ir ištrūko iš mano gniaužtų.

– Susitvarkyk savo jovalą… meną… ar kaip tu tai vadini, – pasakė, peržengdama Džeinės kūną, gulintį ant grindų.

Pašokau nuo sofos.

– Kas jai nutiko?! – sušukau.

Beržė neatsakė, nuėjo lyg niekur nieko ir užsidarė vonios kambaryje.

Džeinė gulėjo ant nugaros, prie pat pigaus kavos staliuko iš Ikėjos, mirkdama savo kraujyje. Akys, plačiai atmerktos, žiūrėjo tiesiai į lubas, burna atvėpusi taip pat, kaip ir plačiai žiojanti žaizda jos kakle; veidas – išbrinkęs ir pamėlęs.

– Labas rytas, šikniau! – išrėkė Zalūpa, įeidamas į kambarį. – Ko toks depresūchos apimtas? O, matau, jau apžiūri mūsų meno kūrinį dienos šviesoje.

– Meno kūrinį?

– Na, taip… Matai, vakar nusprendžiau pakeisti filmo marketingo planą. Tačiau, kad jau Džeinė vis dar buvo čia, pamaniau, kodėl jos pačios neprakastingavus. Talentinga mažulė… ir mano įgudusios rankos sukūrė dar vieną šedevrą, – jo žodžius palydėjo juokas.

– Ką tu padarei… atmata, ką jai padarei…

Zalūpa nutvėrė mane už kaklo ir prirėmė mano veidą prie pat Džeinės perrėžtos gerklės.

– Ką padariau?! Pažiūrėk iš arčiau… Ko dar tau reikia? Grožėkis, nes, kai ją pakasiu, liks tik tai, ką matė kamera!

Perpjautos gerklės vaizdas ir sukrešėjusio kraujo kvapas privertė mane žiaukčioti. Atstūmiau Z nuo savęs ir atsistojau. Užsimojau jam smogti į veidą, bet jis surakino mano kumštį savo delne ir kita ranka trenkė man į pilvą. Pritrūkau oro ir parkritau ant kelių.

– Saugokis pandos akių! – jis suriko.

Pažvelgiau į viršų, mačiau jį užsimojant studijiniu prožektoriumi; jis trenkė juo man per pakaušį, paversdamas garsą šnypštimu ir suliedamas vaizdą.

Sukniubau, bet neilgam, tuoj pat Z pakėlė mane už pakarpos ir pasodino ant sofos. Pažarstė kokso ant kavos staliuko, pabraukė jame nosį ir susmuko šalia manęs.

– Trauk, – paliepė, – trauk pasakiau, ar reikės jėga snukį sukišt?

Išėjau į balkoną ir prisidegiau cigaretę.

Zalūpa atsekė iš paskos klausdamas, kas man negerai.

– Negerai? Nieko, viskas puiku, išskyrus moters lavoną ant kruvinų svetainės grindų… Nepaisant to, viskas tvarkoj! – išrėkiau, duodamas kaimynams pretekstą pakelti ausis.

– Nesvaik, aš pastebėjau, kad tau labiau prie širdies Beržė negu negyva mergina… Turiu omenyje, prieš tai, kai ji dar buvo gyva, na, supranti gi… ir apskritai, jei Beržė tau per prasta, tai aš rasiu kokią kitą mergšę, ko tu čia pergyveni?

Mano žandikaulis atvipo, vos neišniro, klausantis jo.

– Kas, po galais, su tavimi negerai? Džeinė negyva, o tu vis dar mali mėšlą apie sumautus filmus.

Z išspaudė savo signatūrinę šypseną sakydamas:

– Ji tebuvo tik įrankis, menui kurti. Ji puikiai atliko savo funkciją.

– Joks tai menas, tai – žmogžudystė.

– Na, tada, mūsų supratimas, kas yra menas, skiriasi.

– Pochuj man menas!

– Tai ką, po velnių, čia veiki?

– Tu esi teisus, pizdon šitą mėšlą. Aš išeinu lauk ir daugiau nenoriu tavęs matyti nei sulaukti tavo sumautų skambučių.

– Aš tau, bliad, išeisiu. Mes abu čia vienodai įsivėlę, be to, kol ji tau pimpalą čiulpė, tai viskas okei buvo, ar ne? Dabar turėk kiaušinius ir prisiimk atsakomybę už savo veiksmus.

Dabar aš juokiausi iš jo žodžių:

– Eik nachuj! Ne aš jai gerklę perrėžiau.

– Tai ką, tau dabar dėl to abydna, kad ne tu? Kitą kartą galėsi ir pats, ar man gaila. Pilna tų kalių ir visos jos vienodos, pastatyk prieš jas objektyvą ir padarys viską, ko tik paprašysi. Dar niekada gyvenime taip nesilinksminau, kaip vakar. Turiu omenyje, niekada nekontroliavau moters taip, kaip vakar valdžiau Beržę. Jos angeliškas veidukas man subinę laižė.

– Pasilaižyk sau, – pasakiau, nors greičiausiai jis to net negirdėjo.

– Kazy, tu jauti kaltę ir nepripažįsti, kad viskas, ko tau reikia iš moterų yra seksas. Nepamiršk, kad tu pats ant stalo atnešei idėją apie apleistą nuogą merginą. Tu trokšti silpnų ir pažeidžiamų moterų. Prieš tokias gali pasijusti didvyriu, džentelmenu, tikru riteriu, pasikinkiusiu troleibusą, bet tu juk neturi nei savigarbos, nei pinigų ar iškalbos. Tu nieko neturi… tu esi niekas. Aš tau parodžiau, leidau iš arti pamatyti, kaip tavo filmo idėja virsta realybe.

– Kodėl tau reikėjo perpjauti jai gerklę?

– Aš jau tau sakiau, tai menas… a, tu klausi, kodėl tai turi būti tikra… Aš nesu serijinis žudikas, nesiekiu, jog mane sugautų, aš tik klerkas, tarnaujantis psichams. Suprask, tai turi būti tikra. Vaidybą gali pamatyti Forume už penkis eurus… bet vaidyba neveikiančių bybių nepastato. Supranti, ką noriu pasakyti?

Praradau kantrybę su juo toliau ginčytis. Nors jam kuolą ant galvos tašyk, jis vis tiek vapėjo savo. Nusisukau nuo jo, užmesdamas akį į interjerą. Lange šmėstelėjo Beržė ir nupėdino išėjimo link, aš traukiausi atgal, norėdamas ją vytis.

– Kazy, kur susiruošei?

– Užsičiaupk, Zalūpa! – atrėžiau, žiūrėdamas į jo atspindį lange.

– Kaip tu mane pavadinai?!

Jis spoksojo į mane savo išsiliejusiomis akimis, nevalingai tramdė kreivą pajuokos šypseną. Negalėdamas patikėti savo akimis, perbraukiau per pirmu numeriu nuskustą savo galvą; aštrūs plaukų galiukai įsirėžė į delno odą. Jis vėpsojo į mane – mano atspindys stikle.

Strimgalviais išbėgau į laiptinę, bet Beržė jau buvo dingusi. Pasileidau ją vytis, kai lifto durims atsidarius susidūriau su bambekle kaimyne.

– Vėl triukšmauji, aš tau tuoj miliciją iškviesiu, – ji vaitojo ir žvilgčiojo į atlapotas buto duris.

Negalėjau leisti tai senai kalei kišti nosies į vidų, to betrūko, kad dar ir ją reikės kartu su Džeine pakasti. Grįžau į vakar nakties jovalą. Įeidamas atgal, vyliausi, kad negyvas Džeinės kūnas taip pat buvo tik mano iliuzijos. Deja, Džeinė nepajudėjo iš vietos ir atrodė, jog niekur ir neketina judėti. Ji gulėjo kaip skuduras, nutrenktas ant grindų. Priklaupiau prie jos, suėmiau ją už riešo. Pulso nejaučiau, tik sustingusią odą.

Mano galva tapo tuščia, nors į taromatą kišk. Pirmą kartą gyvenime mano barškančios skardinės ant pečių neslėgė jokia mintis. Nieko – nei nerimo, nei graužaties, tik pro atviras balkono duris sklindantis automobilių ūžimas iš gatvės. Balsai ir savižudiškos mintys mane apleido. Atsisėdau ant juodos odinės sofos ir žiūrėjau į puikų kūną, prieš kelias valandas tokį mielą ir pretenzingą, o dabar – tuščią, išniekintą ir bedvasį. Koks vienišas yra kūnas be sielos. Aš ją nužudžiau. Nužudžiau mane mylėjusį žmogų – dar kartą, o viskas, apie ką aš įstengiau galvoti buvo kaip, po velnių, aš vienas sugebėjau įvilkti šią nelemtą sofą į šeštą aukštą?

Sėdėjau vienoje vietoje kaip įkaltas, kol praradau laiko nuovoką. Mano veiksmai tapo intuityvūs: atsistojau, priėjau prie kameros, išėmiau laikmeną, džinsų kišenėje suradau žiebtuvėlį ir sudeginau atminties kortelę. Nuėjau į miegamąjį, ten buvo tvarkinga ir švaru, bet mane apėmė pasišlykštėjimas ką nors ten liesti. Prieš man išeinant, pastebėjau seną aplamdytą MacBook kompiuterį ant darbo stalo. Prisėdau prie kompiuterio ir atverčiau ekraną, vartotojo prieiga vardu „akysarne“ buvo apsaugota slaptažodžiu. Spragtelėjau ant užuominos, žodis „Ultramarinas“ pasirodė ekrane. Įvedžiau jį į slaptažodžio laukelį, tačiau jis šį žodį išpurtė lauk.

Beržė sukrebždėjo tarpduryje:

– Atsiprašau, kad vakar tau taip stipriai užvožiau, – pasakė, ant stalo padėdama vienkartinį kavos puodelį kartu su Camel Blue cigarečių pakeliu, – greičiausiai apėmė pavydas.

Ignoravau Beržę ir neliečiau jos vaišių. Tikėjau, kad to seno laptopo ekranas slepia visą tiesą apie mane.

– Ar žinai slaptažodį?

– Kazy, ar aš tau per stipriai galvą sutrenkiau?

– Aš tave užmušiu, patikėk manimi, jei tu dar kart praversi savo burną, nebent pasakysi man slaptažodį.

– Kokia agresija… mušk, jei jau taip nori… bet kartais norėtųsi paįvairinti mūsų žaidimus, supranti, ką noriu pasakyti?

– Aš nesu tas, kas deduosi esąs, – pasakiau, vis dar spoksodamas į kompiuterio ekraną.

– Gerai, nereikia… jau aš tai tikrai žinau, koks psichas tu esi.

Ji nusviedė batelius ir išsitiesė ant lovos.

– Tu net nenutuoki, su kuo dabar kalbi, – pasakiau atsisukdamas į ją.

– Kazy, kad leidžiu tau mane mušti, tai dar nereiškia, kad esu už tave silpnesnė. Pradedi mane nervinti, gal pamiršai, kas aš esu? Priminti?

– Daryk kaip žinai!

Ji vaikiškai išsiviepė ir pasirėmė galvą ranka, tebegulėdama ant lovos.

– Gerai, Kazy, klausyk… įdėmiai klausyk.

Ji atsisėdo, sukryžiuodama kojas ir gniauždama pėdas delnuose.

– Aš esu Kazys ir man dabar maždaug treji metai…

– Nesimaivyk, – pertraukiau ją.

Beržė vaikiškai nusijuokė:

– Aš rimtai… klausyk, – ji kalbėjo pro juoką, – na, paklausyk, prašau, tai tau patiks… Aš esu Kazys ir man dabar treji… nagi, įsivaizduok tai… įsivaizduoji, gerai… klausyk toliau. Dabar yra saulėta pavasario diena ir aš – trejų metų berniukas vardu Kaziukas, – ji vėl nusijuokė.

– Aš tave sulupsiu, – pasakiau vos tvardydamasis.

– Soriukas… – ji tęsė toliau, – tu išėjai į savo vienkiemį, oras buvo nuostabus, mėlyname danguje ryškiai švietė saulė ir viską aplink murkdė sodriuose atspalviuose, pirmieji išsprogę medžių pumpurai, žydinčios gėlės, čiulbantys paukščiai, kvapai ir jausmai, nieko neįprasto sveikam žmogui, bet tau, Kazy, viskas aptemo… tą dieną, pirmą kartą tavo gyvenime, tau viskas nubluko… ar dabar pameni kas vyko toliau…

– Iš kur apie tai žinai?

– Perimsi pasakojimą pats, ar nori, kad tęsčiau?

Nieko neatsakiau matydamas, kad ji surimtėjo.

– Taip ir maniau… Tu pajautei šleikštulį viskam aplink ir sau pačiam. Tada tu, nesuprasdamas priežasties, grįžai į savo kambarį ir atsigulei ant lovos. Tu žiūrėjai į savo ranką. Įdėmiai žvelgei į savo odą. Nuodugniai tyrinėjai kiekvieną epiderminio sluoksnio tekstūros nelygumą, kai tave apėmė jausmas, kad tai nėra tavo oda. Tas jausmas, kurį jautei tą akimirką, niekada tavęs neapleido.

– Kas tu esi?

– Kazy, palauk truputį… Ar pameni, kai mes susitikome ant Trijų mergelių tilto, tą dieną, kai tu daužei alaus butelius?

– Taip, atsimenu, – atsakiau.

Ji patapšnojo antklodę delnu.

– Ateik arčiau, – pasakė, – na, nebijok, tai mūsų partnerystės lova, tik tau ir man, kiti žmonės joje nemiegojo. Ateik, Kazy.

– Berže, nuo to karto ant Trijų mergelių tilto iki vakar, aš nepamenu, kad būčiau kada nors tave sutikęs, – pasakiau prisėsdamas šalia jos.

– Ar nori pasakyti, kad tu nežinai, kas aš esu?

Pažvelgiau į tuos sodriai mėlynus brangakmenius jos akyse, atsakydamas:

– Aš net nežinau, kas toks esu aš.

– O kaip tavo vaikystės įsivaizduojama draugė, ar pameni jos vardą? – įtariai paklausė, nenuleisdama akių nuo manęs.

Atstūmiau ją kaip velnią nuo savęs ir atatupstas traukiausi kuo toliau, kol prisišliejau nugara prie sienos. Mano širdis daužėsi kaip variklio stūmoklis: senas, nesuteptas ir tuoj subyrėsiantis pistonas. Mačiau ją kuo aiškiausiai, besikeliančią nuo lovos, girdėjau ją, dar tik jos kvapo trūko. Aš išprotėjau, pamaniau, bet tada supratau, kad aš esu išprotėjęs beveik visą savo gyvenimą.

– Ne, Kazy, tu nesi beprotis, ir ne, aš neskaitau tavo minčių, tiesiog manau, kad būtent to tu klausi savęs šią akimirką. Tu pats sveikiausias žmogus, tu esi Dievo palytėtas. Viskas gerai, aš grįžau, tai aš… Pameni, kai dingau iš tavo gyvenimo?

Ji paėmė mane už rankos, jaučiau ją, priglundant prie manęs. Ji kvepėjo naftalinu – man prieš akis stovėjo ant grindų nutrenktas Annos paltas ir batai.

– Nebijok manęs. Atsikandai obuolio, suprantu, šioks toks šokas, bet viskas gerai. Ateik, atsigulk į mūsų lovą.

Paklusau jai.

Beržė paskubomis išsinėrė iš drabužių ir užšoko ant manęs. Jėga išlupo mano pimpalą iš kelnių, o aš gulėjau sustingęs. Ji dulkino mano kaulus, varė mane kaip nekromanė lavoną, juk aš jau buvau viduje miręs. Gerai, kad dar bybys stovėjo, nes kitu atveju, ji būtų šluotkotį man tarp kojų įstačiusi. Manęs nebeliko, tapau tuščiaviduris, tik galva liko pilna melo, kuris mane nuskandino. Galbūt aš miriau prieš daugelį metų, net pats to nepastebėjau, o Beržė buvo velnio triukas, jog primintų man apie realų gyvenimą. Jeigu ir taip, pamaniau, tai vis tiek geriau, negu nieko; supūti iš narcisizmo – geriau nei nieko; sukišti rankas į sutrešusius rudeninius lapus, atsikąsti iš vidaus supuvusio obuolio krituolio – geriau nei nieko; jausti Beržės prisilietimą – geriau nei nieko. Klaikiausias pragaras, į kokį gali nugarmėti žmogus – aklina, bejausmė tuštuma.

Beržė įsitvėrė man į pečius, jodinėdama ant manęs su laukine jėga.

Stebėjau jos mažas krūtis, šokinėjant aukštyn ir žemyn; jos vilkosi, atsilikdamos nuo likusio jos kūno.

Prisitraukiau ją prie savęs, surakindamas savo glėbyje, jutau jos švelnią, šiltą odą ant savo odos.

Pisomės visą amžinybę, kartojome tą patį judesį, ėjome be jokios priežasties niekur, be tikslo. Žingsnis po žingsnio, kol nuleidau į jos vidų.

Beržė nulipo nuo manęs ir pasilenkusi rinko drabužius nuo grindų. Stebėjau jos išvirtusio stuburo slankstelius, įsirėžusius į anemišką odą, blyškią ir lygią odą, dengiančią jos kresną kūną. Mano sperma nutįso jos šlaunimi. Ji užsimovė kelnaites, sugerdama kūno išskyras. Tada Beržė prisidegė cigaretę.

– Paduok cigaretes, – paprašiau.

Ji numetė cigaretę man tarp kojų ir apsisukusi patraukė link durų. Šis gestas, pažįstamas iki skausmo, buvo paskutinis vinis į mano grabą.

– Aš išeinu… galbūt tik taip mane įvertinsi… beje, kaip tu vis dar nesupranti, kad toks filmas veiktų kaip magija, jis paprasčiausiai negali egzistuoti.

Strimgalviais pasišoviau prie MacBook’o ir įvedžiau jos vardą į slaptažodžio laukelį. Ekranas atsirakino, atskleisdamas vienintelį video failą ant darbalaukio, pavadinimu: „Ultramarinas“. Nieko nelaukdamas pasileidau filmą:

Sodri mėlyna spalva.

Sodri mėlyna spalva ir tuštuma.

Sodri mėlyna spalva, tuštuma ir…

III dalis: KULTŪROS SOSTINĖ

I

DVEJETAINIS ŠŪDAS

Aukšti stiklo monolitai, maždaug du metrus siekiantys, stūksojo tamsioje galerijoje: spindinčios lyg veidrodžiai poliruoto skaidraus polimero plokštės; stori lygūs kraštai su nušlifuotomis briaunomis, skaidančiomis iš vidaus sklindančią drungnai melsvą šviesą į blausų, tamsoje išblėstantį, spalvų spektrą. Stikle stūksojo projektuojami skaitmeniniai paveikslai, tarsi ketintų ištrūkti iš nematomų pančių; kiekvieną kūrinį ženklino unikalus QR kodas, taip pat techninė informacija: rezoliucija, kodekas ir failo dydis. Galerijos sienos buvo uždengtos matinėmis, šviesą sugeriančiomis, juodomis užuolaidomis, kurios eliminavo uždaros erdvės iliuziją, tačiau suteikė nerimo ir nežinios baimę. Galerija tarsi vedė į nebūtį ir kūrė labirinto įvaizdį. Dvimetriniai paveikslai driekėsi dvejomis siaurėjančiomis eilėmis, vedančiomis į salės gale įrengtą alkovą, saugančią dionisiškąjį meilės atvaizdą – nepasiekiamos net ir perplaukus tuštybės vandenyną.

Nublankęs prieš laiką ir modernų spindesį, portretas, užbaigtas tapyti mėlynuoju auksu – ultramarinu, dabar brangus buvo tik man pačiam. Mano gyvenimo meilės prisiminimas, laike išplautas, vos regimas, tolo su kiekviena diena, skandindamas mane vidurnakčio jūroje. Annos portretas – laike sustingęs, nekintantis nuo tos dienos, kai ji paskutinį kartą man pozavo. Dešimtį metų jos gedėjau. Nusispjoviau į savo kūną, protą ir sielą, kol pradėjau gesti kaip lavonas, kai neskyriau tikrovės nuo deliuzijų, o sielą iškeičiau į tuziną, po kaklu karančių, gyvybių. Pūvančios mėsos smarvė skatino mane gerti dar daugiau, nes atrodė kaip finišo tiesioji, tačiau ilgesys mielajai Annai niekada neišblėso. Galbūt, ir tik galbūt, visiška beprotybė, aukštesnysis proto klodas, leidžiantis suartėti su savo paties priešpriešos dvilypumu, esančiu anapus daiktiškumo, būtų mane paguodęs – nepaguodė, paliko, pasmerkė ir užtrenkė duris po savęs – nubaudė regėti pasaulį tokį, koks jis išties yra.

Galeriją varstė lankytojų siluetai, tik bevardžiai šešėliai, praslenkantys pro stiklo menhyrus, tarsi gatve einantys praeiviai, šmėžuojantys vitrinų šviesoje ir pranykstantys aklinai tamsioje bromoje. Eiliniai lankytojai paskubomis prabėga aplink ir su visam išeina pro duris. Mažų mažiausiai jiems rūpėjo paveikslas nuošalyje, tarsi neapdairiai paliktas senas rakandas, kurio visai čia neturėtų būti. Gaila, kad tie idiotai parodoje praleisdavo vos kelias minutes, kai aš pats visą dekadą slampinėjau gatvėmis kaip višta be galvos, slapstydamasis savo paties šešėlyje. Dabar slėpiausi, tiksliau, buvau ta parodos salės tamsa – salės, pilnos snobų ir vaizduojamosios dailės kolekcionierių. Jaučiausi gerai, būdamas tarp tų žmonių – ne, konkrečiai simpatijos tiems atmatoms nejaučiau, tvirtai stovėjau ant savo žemės, savo tvirtovėje. Galerija priklausė man, kviečiau tik tuos, kurie man palikdavo savo pinigus, o spaudos atstovai kaip šunys laukdavo už durų. Geriausia reklama – žurnalisto vaizduotės vaisiai, prinokę nuo gandų, nugirstų per uždaras duris.

Niekas nežinojo kieno šis menas, jog tai mano darbai. Juo labiau niekas nenutuokė, kas toks, po velnių, yra tas sumautas @akysarne. Na, nebent toji vienintelė šviesiaplaukė mergina, kuri jau dešimtį minučių lūkuriavo prie Annos portreto. Ji įdėmiai analizavo kanvą, įrėmintą masyviais rėmais su barokinio stiliaus raižiniais. Žiūrėjo į atsainiais teptuko mostais paliktą tekstūrą, paskubomis man uždengiant grunto sluoksnį sodriai mėlynais aliejiniais dažais, tarsi ji skaitytų jai parašytą meilės laišką, matytų mano ranka išreikštas emocijas, jaustų šiurkščius teptuko prisilietimus, vedinus geismo ir ilgesio. Ji – viena, jos niekas nelydi. Ji – laisva, atsipalaidavusi ir pasitikinti savimi, žiūrėjo į paveikslą, esantį pusmetriu nuo jos, tarsi žvelgtų į beribį horizontą; nevaržoma aplinkos, kaip tą dieną ant Trijų mergelių tilto, akimis sekė tolumoje išnykstantį Nemuno vingį ir, rūką skrodžiantį, Pažaislio vienuolyno bokštą. Prieš ją Annos portretas virto veidrodžiu – nepasikeitusi, nepavaldi laikui, kaip dažų paletėje išplautas atsiminimas. Tokią ją ir atsimenu – kasdienišką, paprastą, spindinčią pasitikėjimu ir jaunatvišku lengvabūdiškumu. Kas ji, atsitiktinė mergina ar aliuzija?

Mus skiriantis atstumas – plonytė raudona linija, tarp sveiko proto ir beprotybės. Regima, tarsi ranka pasiekiama, ji stovėjo priešais mane: šviesūs plaukai, ties šaknimis natūraliai tamsėjantys, surišti į uodegą, krintančią ant gležnų pečių, pridengtų apdribusiu nertiniu; laisvi mėlyni džinsai aukštu liemeniu ir juodi Dr. Martens auliniai. Taip rengiasi dažna dvidešimtmetė mergina, ir taip, aš buvau apsėstas šios specifinės išvaizdos. Galėjau save sudraskyti tikėdamas, kad, galbūt, Anna buvo ta vienintelė man skirta ir jos nebėra. Tiek mažai laiko mums buvo skirta kartu, o galbūt man atseikėta per daug. Aš ją turėjau, trumpai, bet laikiau savo glėbyje. Ar likęs laikas – perteklius, duotas man per klaidą? Aš supratau, kad laikas nėra kiekybinis; viena akimirka yra viskas, ko mums reikia. Tobulas momentas, tiksliame laike, kuris baigiasi su sekančiu rodyklės krestelėjimu. Tai ką, po velnių, aš vis dar čia veikiu, klausiau savęs. Nesvarbu, kokia reali ar panaši į Anną, ji egzistavo tik mano galvoje. Kaip man pasielgti? Išnykti ar peržengti ribą tarp realybės ir beprotybės? Ryžausi prieiti prie jos.

– Kazy, – mane sulaikė Benas, – šis paveikslas nublanksta, tiesiog lieka ekranų metamame šešėlyje. Pradėtas tapyti Karavadžijo technika, aštrus tenebrizmas tarp tamsos ir šviesos, tačiau užbaigtas tarsi Kandinskio, kuriam dažus paruošė Vermejeris. Kas per velnias, tu tarsi apsėstas mėlynos spalvos. Aš pažįstu tave pakankamai ilgai, jog abejočiau tavo siekiu pasišaipyti iš nieko nenutuokiančių žmonių, tačiau atvirai pripažinsiu, net ir aš nesuprantu tavęs paskutiniu metu.

– Šį paveikslą pasiliksiu sau, – pasakiau, atsigręždamas į Beną, – beje, kaip viskas einasi?

– Nesirūpink, Kazy, viskas tvarkoje. Vis dėlto, ar tu nenori visiems prisistatyti? Įsivaizduok antraštę rytojaus naujienų portaluose: „@akysarne – chujoviausias menininkas – pirmą kartą pasirodė viešumoje“, ir ne, ne kultūros ar meno skiltyse, o vos praskrolinus politikų snukius ir bemsais nupistas viešojo transporto stoteles.

– „@akysarne – serijinis žudikas, atskleidžia savo žmogžudystes kruvinuose pornografijos filmuose“. Kaip tau tokia antraštė, šalia bemso nukaltos stotelės?

– Nesupratau.

– Pamiršk… tik sakau, kad tave derėtų nudėti, idant niekam neatskleistum mano paslapčių.

– Kazy, dar pusvalandis ir oficialioji parodos atidarymo dalis bus baigta. Tikiuosi, šį kartą nepradingsi ir atšvęsi kartu su visais, kurie laiko tavo paslaptį už dantų? – Benas pakėlė alkūnę ir išlakė, rankoje laikytą, viskio stiklinę. Kita ranka perbraukė per žilus plaukus ir pridūrė:

– Tiesa, Sandra tavęs ieško.

– Aha, – atsakiau, akimis naršydamas po galeriją ir ieškodamas šviesiaplaukės merginos, kuri ką tik lūkuriavo prie Annos portreto.

Išėjau lauk, prisidegiau cigaretę, akimis varsčiau gatvę, tikėdamasis ją išvysti nueinant ar laukiant taksi, bet jos niekur nebuvo.

– Kazy!

– Kas dabar?! – surikau.

Sandra priblokšta, kad aš pakėliau ant jos balsą, gėdingai susižvalgė. Įsitikinusi, jog niekas nepastebėjo, ji pasakė:

– Kazy, prašau, nepalik manęs vienos visam vakarui, – jos balsas skambėjo tvirtai ir įsakmiai, bet santūriai. Ji visuomet išlaikydavo toną, tačiau netgi jai to buvo per daug.

Užgesinau cigaretę, braukydamas į šiukšlinės šoną, dar kartą permečiau akimis gatvę ir, kartu su Sandra, grįžau į galeriją.

Sandra apkabino mane ir pažvelgė man į akis, klausdama ar man viskas gerai.

– Gerai, – atsakiau, – man viskas gerai.

– Benas prikibo prie manęs, prašydamas pasilikti po parodos atidarymo, neva aš tave riboju nuo jo pjankių. Tikiuosi, tu taip nemanai? Juo labiau nežadi pasilikti?

– Tiesą sakant, jau pažadėjau.

– Kazy, jie čia nusigers, o tu, na, žinai… Aš nenoriu, jog tu gertum, nes girtas tampi piktas ir nykus.

– Aš negersiu, tačiau negaliu atsakyti Benui. Jis organizuoja mano parodas, tvarko galerą ir apskritai jis čia vienas viską prižiūri. Aš neišsiversčiau be jo pagalbos. Viena yra nieką pateikti patraukliai, visai kas kita tą nieką pastatyti prieš idiotų akis… jei supranti, ką noriu pasakyti. Šis stiklinis mėšlas yra neapčiuopiamo daikto imitacija, juk viskas, ką tie šikniai perka, tai skaitmeninio meno kūrinio skaitmeninis sertifikatas.

– Kam jiems sertifikatas, perkant paveikslą? Argi meno kūrinys savaime nėra autentiškumo įrodymas?

– Tradicinis, bet ne skaitmeninis.

– Nesuprantu, – Sandra suraukė neapčiuopiamus, permanentiniu makiažu ant jos kaktos nupaišytus, antakius.

– Ar esi girdėjusi apie NFT?

– NFL?

– Taip… ne… NFT – none-fungible-token arba nekonvertuojami skaitmeniniai žetonai.

– Skamba kaip apgavystė.

– Labiau kaip kvailystė. Tikriausiai tau nereikia aiškinti, kas yra Bitcoin?

– Ne, žinoma, kad nereikia, – ji papurtė galvą.

– Įsivaizduok, iškeitusi vieną Bitcoin’ą į kitą Bitcoin’ą, gausi… tą patį vieną Bitcoin’ą. O nekonvertuojami skaitmeniniai žetonai yra unikalaus pobūdžio… kaip kolekcinės beisbolo ar pokemonų kortelės. Pavyzdžiui, iškeitusi Čerizardą į Venezaurą, gausi visiškai kitą kortelę. Skaitmeninius meno kūrinius paverčiant NFT žetonais, jie tampa kolekciniu vienetu, kuris yra unikalus ir jį galima parduoti. Internetiniai memai, pirmieji garsių žmonių įrašai socialiniuose tinkluose ir kitas dvejetainis šūdas yra parduodamas už milijonus.

– Tai kodėl mes esame galeroj, jei kalba eina apie internetą?

– Mes esame galeroj todėl, nes snobams patinka susibūrimai. Tačiau tu esi teisi, mano menas yra parduodamas internetu. Apskritai, jis egzistuoja tik skaitmeninėje formoje. Išsaugok, kopijuok, užsidėk ant darbalaukio, atsispausdink ir kabink ant sienos, bet pakaušyje tau visada kirbės mintis, jog kūrinys tau nepriklauso ir tai bus velniška tiesa. Iki praeitų metų, skaitmeninis menas buvo parduodamas tik kaip autorinis darbas – kopija, reprodukcija. Tai reiškia, jog skaitmeninis menas nebuvo vertinamas kaip meno kūrinys, nes juk meno originalumas yra nedalomas. Meno kūrinys vertinamas kaip vienintelis toks, nepakartojamas… Ir štai, mes priėjome liepto galą, kai menu tampa internetiniai memai, idiotiški Elono Musko tweet’ai arba kompiuteriniai retro žaidimai.

– Priešingai, tavo menas, toli gražu, nėra memai, tai – originalūs darbai.

– Tiesa.

– Skamba neįtikinamai, juk tu tik Kaune žinomas, beje, pats sakai, kad Kaunas baigiasi už zoologijos sodo… Kaip tu pritrauki tiek žmonių?

– O kur prasideda ir baigiasi internetas? Pažvelk į tą aukštą perkarėlį, – pirštu, kaip amerikonas, parodžiau į sulysėlį, lūkuriuojantį galerijos pakraštyje, – jis iš Kopenhagos… Tas kuprotas neūžauga su jauna mergyte sau prie šono iš Vokietijos, tie du iš Prahos, o anas iš Nyderlandų…

– Gerai, gerai, užtenka, – Sandra nuleido mano ranką, – negi sakai, kad jie visi čia atvažiavo tik dėl tavęs?

– Ne, žinoma, kad ne, nebūk juokinga. Jie atvažiavo į Europos kultūros sostinę.

– Kuo daugiau aiškini, tuo painiau viskas atrodo, – suglumusi, Sandra prisidėjo ranką prie kaktos.

– Internetas tiesiog kimšte prikimštas memų, fan art’ų ir kito skaitmeninio mėšlo, – nekreipiau į ją dėmesio ir kalbėjau toliau, nors mačiau, kad ji nebeseka minties, – tik atsiradus galimybei, žmonės suskubo įsigyti nuosavybės teises į pasauliniame tinkle dominuojančią pop-mediją. O originalus menas masėms nerūpi. Nebent tas menas yra paties netikriausio menininko, kurio niekas nėra matęs. Menininko, kuris ilgą laiką sklandė internete nepastebėtas, kol, vieną dieną, jo skaitmeninis paveikslas buvo parduotas už Bitcoin’us, vertus šimto tūkstančių dolerių. Tai buvo tik pradžia. Toliau seka realus pasaulis: vandališkai suniokotos miesto gatvės, kontraversiškai paliečiant jautriausias socialines grupes. Jo darbai sėja neapykantą, baimę ir pasibjaurėjimą, o pats menininkas, tarsi įkyrus vabzdys, kurį norisi pritėkšti, tampa visų nekenčiamas. Tačiau jis nematomas, negirdimas, nepagaunamas. Kaip bebūtų keista, neapykanta, lyginant su kitais jausmais, yra pati stipriausia trauka. Žmonės kupini neapykantos – nieko naujo, – gūžtelėjau pečiais, – taip pat nieko naujo ir tai, jog žmonės yra apatiški. Štai šie monstrai, pinigais aptekę, teieško ilgalaikės investicijos. Jie žino, kad @akysarne yra drąsus, nenuspėjamas provokatorius, o tokie ilgai negyvena.

– Kazy, ką tu kalbi, ką reiškia, ilgai negyvena? – Sandra įsikibo man į parankę, žiūrėdama į mane su nerimu akyse.

– Tik sakau, toks menas įgauna vertę…

– Toks menininkas įgauna vertę… – tyliai, panosėje pasakė Sandra.

Akimirkai praėjus, ji atsipeikėjo ir paklausė:

– Tai nėra pabaiga, tiesa? Ką tu sumanei?

– Aš tapsiu Kauno legenda, – atsakiau.

Sandra užmetė ranką man ant peties ir tyliai sukuždėjo į ausį:

– Man nepatinka, kaip tai skamba. Kartais man atrodo, kad tu esi… nestabilus, bet aš žinau, kad taip nėra… ir vis dėlto, kartais…

Netardamas nei žodžio, prisiliečiau prie Sandros lūpų savosiomis, trumpai ir šaltai, tarsi sakyčiau, kad tai nėra jos sumautas reikalas.

Sandra dar stipriau įsikibo į mane, priėjus Benui.

– Štai kur tu, Kauno žvėrie, – pasakė jis, paduodamas man stiklinę su viskiu.

– Ačiū, – pasakiau, paimdamas iš jo viskį ir sugerdamas kandų Sandros žvilgsnį.

– Kazy, – kreipėsi Benas, – ar tu rimtai kalbėjai, sakydamas, kad nori pasilikti tą mėlyną paveikslą?

– Taip, šiandien jį parsivešiu namo.

– O ką, jeigu pasakyčiau, kad vienas žmogus labai susidomėjo šiuo paveikslu?

– Nesvarbu, paveikslas neparduodamas, – atrėžiau, – nors taip ir neatrodo, jis man per daug sentimentalus.

Benas nusijuokė:

– Kalbėdama apie paveikslą, ji ištarė lygiai tuos pačius žodžius.

– Ji? – paklausiau.

– Ji? – paklausė Sandra, atsisukdama į mane su pavydu veide.

– Taip, ji, – atsakė Benas ir patikslino, – šviesiaplaukė mergina, kuri lankėsi parodoje, prieš tau išeinant parūkyti.

– Šviesiaplaukė mergina… – atkartojau Beno žodžius, – ar ji prisistatė?

– Taip, sakė, ji vardu Anna ir pabrėžė – Anna su dviem n.

Stiklinė iškrito man iš rankų, viskis išsiliejo ant mano avimų verstos odos štibletų.

– Girdėjai, Sandra, čia lankėsi Anna su dviem n! – išrėžiau tiesiai savo partnerei į veidą.

– Kas, po velnių, tokia yra Anna? – paklausė Sandra.

– Aš atnešiu kitą, – pasakė Benas ir, pakėlęs stiklinęs nuo žemės, pradingo.

– Nekenčiu to atgrasaus senio, – pasakė Sandra, žvilgsniu palydėdama jį nueinant, – Kazy, ar tau viskas gerai? Atrodo, kad šita vieta tave verčia iš koto. Tu kaip nesavas. Manau, mums jau laikas namo.

– Sandra, aš privalau pasilikti. Aš pažadėjau Benui, jis rūpinasi galera… Aš negaliu jo taip imti ir palikti vieno.

– Tai tegu jis dirba savo darbą, o ne girtuokliauja. Pilna padorių žmonių, bet tau kaip visada reikia valkatas samdyti.

– Jis nėra nei valkata, nei girtuoklis, – apgyniau Beno garbę ir pridūriau, – jis yra profesionalus girtuoklis…

– Dar gražiau, – mane pertraukė Sandra, – nuo kada pačiam netikriausiam menininkui rūpi profesionalumas?

– Profesionalumas… – nusispjoviau, atsukdamas čiaupą. Pažvelgiau į savo atvaizdą veidrodyje. Na ir pasenau, nusistebėjau, tarsi būčiau pamiršęs, kaip atrodau. Mano nublukusiuose plaukuose nepaklusniai stovėjo pavieniai žili, tarsi norėdami būti dar labiau pastebimi. Veidas taip pat bespalvis, kaip šikpopierius. Nepaisant patologiškos lavono išvaizdos, veido bruožuose įstengiau įžiūrėti patrauklumo užuominų. Kažkada buvau gražus, paskui daug kartų suluptas ir sutinęs tapau tikru veiksmo filmų herojumi, tik neilgam – tuoj veidas sutrupėjo, kaip tarpukarinio namo fasadas. Ir kodėl man tai kelia šypseną, pamaniau susiraukdamas, tačiau niekinga kreivė veide nepranyko.

Man išėjus iš tualeto, paskutiniai galerijos lankytojai, nenorėdami, jog jiems kas nors primintų, jog lankymo laikas baigėsi, judėjo išėjimo link. Vogčiomis apsidairiau, stodamas akistatoje su Annos portretu. Gal ir gerai, kad tavęs nebėra. Dabar tu man esi tobula, laike nekintanti ir vilčių neteikianti amžina meilė. Tu man pati brangiausia. Tu manęs daugiau niekada nenuvilsi, Anna. Mūsų romaną jau laikas užbaigti. Tiesiau rankas paveikslo link, kai mane sulaikė Beno žodžiai:

– A, štai kur tu, Kazy, – pasakė Benas, – ar viskas gerai? Prisėsk, išgerk ir papasakok ką, po velnių, reiškia „pats netikriausias menininkas“?

Atsisukau į Beną, jis man bruko stiklinę viskio. Beno man duodamą stiklinę palikau jam, o sau nugriebiau butelį iš jo kitos rankos ir pradėjau dėstyti mintis:

– Tikras menininkas pasirenka socialinę problemą. Pavyzdžiui, seksizmą, rasizmą, diskriminaciją… įvardink pats. Tada, jis prisikala savo pimpalą prie sienos ir parašo tūkstančio žodžių ese, teisindamas savo poelgį ir prisidengdamas pasirinkta socialinių mažumų grupe ar problema. Jis sklandžiai dėsto mintis, konstruktyviai įrodinėja nuopelnus žmonijai. Tačiau to dar negana… Jis parašo instrukciją, kaip pačiam prisikalti pimpalą prie sienos, sumokėjus dešimtis tūkstančių eurų už autentiškumo sertifikatą, leidžiantį pakartoti šį meno abuojumą.

Atsigėriau viskio ir tęsiau:

– Turtingas subingalvis, nusipirkęs prieš tai minėtą meno kūrinį, pasikviečia savo šūdžius draugus, demonstruoja prie sienos prikaltą pimpalą ir cituoja idiotiškus hipokrito lozungus iš tūkstančio žodžių ilgio meno ataskaitos. Visa tai tam, kad patenkintų lygybės jausmą žmonijai ir socialiniam nelygumui, o patys mėgaujasi gyvenimu prabangiose milijonų vertės vilose, atsiskyrę nuo likusio pasaulio. Tačiau mes negalime jų kaltinti, juk jie kenčia patį realiausią skausmą – cveku perkalto bybio skausmą.

– Kazy, man patinka tavo ciniškas humoro jausmas, – nusijuokė Benas, – jeigu tai – tikras menininkas, tai koks yra netikras?

– Nežinau, – apatiškai atsakiau ir užsiverčiau butelį.

– Tai gal Sandra žino? – paklausė Benas.

Sandra buvo velniškai pikta, tik aš vienas tai pastebėjau. Jai puikiai sekėsi tai slėpti, dar geriau sekėsi atsakyti Benui į klausimą:

– Kaip paprastai pavadintumėte ką nors, kabantį ant sienos? Menas.

Benas akimirkai užvertė akis į palubę, paskui pradėjo garsiai juoktis. Visi juokėsi, tarsi iš mandagumo, tarsi etiketas taip liepia. Sandra atrodė pamaloninta. Ji mėgavosi savimeilę glostančiu juoku. Tai žinoma, negi jie suvaidins tokį žvengimą, jei tai būtų tik mandagi empatija. Ką aš veikiau su ja, svarsčiau, įžeistas jos žodžių. Ji buvo viena iš tų žmonių, kurių sielos niekada nepalietė nei menas, nei muzika. Ji visuomet elgdavosi pagal taisykles, sukandusi dantis darydavo tai, kas būtina. Jai į užpakalį stukseno trisdešimt penkeri ir jai jau niekas nebuvo įdomu. Vienintelis jos polinkis, tai saugumo jausmas, žaidžiant namus, bet išlaikant atstumą ir vadinant tai partneryste.

Sandra atsisuko į mane, aš mandagiai nusišypsojau. Pažvelgiau į Beną, tas senis vis dar juokėsi. Aš taip pat nusijuokiau, tyliai ir taktiškai. Nepajutau, kai pradėjau žvengti. Skambiai verčiau gerklę lauk, kol jie užtilo. Jų visų akys buvo nukreiptos į mane, atrodė, kad jie siurbia šviesą. Aš juokiausi toliau ir pamažu grimzdau į tamsą.

II

PARTNERYSTĖ

Prabudau kai kita, partnerystei priklausanti, lovos pusė jau buvo atšalusi. Sandra keldavosi anksti, anksti ir į darbą išeidavo, kartais užsibūdavo iki vėlumos. Aš jos nepasigesdavau, man ji reikalinga buvo tik lovoje. Kai ji grįždavo namo, užsidarydavau savo studijoje. Sugebėjau ignoruoti jos siekį mane kontroliuoti, tačiau jos senstantis kūnas man po truputį varė baimę tapti dviem irzliais, vienas kito nekenčiančiais, seniais. Vaikiškos meilės jai nejaučiau, nors buvo gera žinoti, kad ji yra mano moteris ir galiu ją dulkinti kiekvieną sekmadienį. Man to pakako, kol ji pakankamai ilgam dingdavo iš namų, nespėjusi išvesti manęs iš proto.

Virtuvėje mane pasitiko apatiškas Nerilės žvilgsnis. Ji sėdėjo prie stalo, vienoje rankoje laikė iPhone’ą, kita vedžiojo šaukštą po sausų pusryčių dubenį.

– Ką Kazys, ne bybys, – pasakė, man pravėrus šaldytuvą.

– Kodėl tu ne mokykloje? – paklausiau.

– Sergu… Ar motina tau nieko nesakė? Ar ir vėl susiėdėt? Ji šiandien buvo ne nuotaikoje, turiu omenyje, įniršusi in general. Ką tokio vakar padarei, Kazy?

Atkimšdamas alaus butelį į stalo kraštą, užmečiau akį į Nerilės jovalą dubenyje. Supykino ne kiek maistas, kiek jos aknės bjaurojama veido oda ir nubėgęs vakarykštis tušas. Ji vėpsojo į mane su užverstomis akimis kaip sumauta Billie Eilish impersonatorė. Pro pirštus praleidau, kad ji šlaistosi po mano namus, toks jau buvo vienas iš trūkumų gyvenant partnerystėje su Sandra. Tačiau mane glumino, kodėl vienai mano menas, o kitai aš pats buvau bybys.

– Kas? – Nerilė paklausė, įtraukdama kaklą į pečius, ji atrodė dar vaikiškiau ir atgrasiau nei įprastai.

– Nieko, – atsukau jai nugarą ir patraukiau į savo studiją palėpėje.

– Ar ir man galima alaus?

– Pochuj man, – atsakiau.

Mano studija skyrėsi nuo visų kitų studijų, kurias tik būtų galima įsivaizduoti. Nekaupiau pradėtų ar nebaigtų paveikslų; niekur nesimėtė teptukai ar dažai. Mano palėpėje tvyrojo tvarka. Studija man atstojo saugią terpę mano paties namuose, kur galėjau niekieno netrukdomas praleisti ištisas valandas. Sandra gerbė mano privatumą, nors greičiausiai praleistą laiką studijoje ji prilygino darbui, o darbas jai buvo šventas reikalas, todėl ir trukdyti nedrįso.

Juoda odinė sofa, kapituliuojama baltai nudažytų sienų ir ąžuolinių grindų dominijoje, vienintelė namuose man suteikė komfortą. Sienos man patiko tuščios, ištisas valandas galėjau nepertraukiamai spoksoti į vieną tašką. Tuščios sienos neužgoždavo vaizduotės, tik vaizduotę švaisčiau praeities šešėliams, kurie su laiku įgavo nostalgijos prieskonį.

Staiga atmintis užgožė ramybės sąstingį ir aš pakilau nuo sofos. Žengiau porą žingsnių traškančiomis, storomis ąžuolo lentomis tarsi tvirtu sniego sluoksniu. Sustojau. Sienos sukosi aplink. Ar nuo svaigulio per greitai atsikėlus, ar nuo iš po kojų slystančio sveiko proto.

Besidvejinantis Nerilės siluetas išniro tarpduryje, rankoje ji laikė jau gerokai nugertą alaus butelį. Ji atrėmė nugarą į durų staktą ir atsuko veidą į mane.

– Kazy…

Man neatsakius, ji pakartojo mano vardą, tada pasakė:

– Vėl apsimetinėji, kad dirbi? Tavo menas yra mėšlas ir juokingiausia, kad tu pats tai žinai. Aš matau, kaip stipriai tu kankiniesi, Kaziukai, leisk tau padėti.

Ji nusismaukė apdribusių marškinėlių rankovę nuo peties, gurkštelėjo alaus ir sekundei susiraukė. Tada jos veide nušvito šypsena, kai ji, sukišusi ranką už kelnaičių, primerkė man akį.

– Gana, – pasakiau, prieidamas prie Nerilės.

Stipriai suėmiau jos petį ir nustūmiau ją nuo slenksčio, prieš užtrenkdamas duris.

– Kazy, man patinka, kai esi šiurkštus, – ji nusijuokė, – leisk man būti tavo Anna!

– Anna?

Anna – štai kas man nedavė ramybės. Ne, tai nedavė man ramybės pastaruosius dešimt metų, bet dabar studijoje nebuvo jos portreto. Plačiai atlupau duris ir sušukau:

– Nerile!

– Ką, Kazy, apsigalvojai?!

– Ar aš vakar parsivežiau paveikslą?

– Ar kalbi apie Annos portretą?

– Taip… iš kur žinai, kad aš kalbu apie Annos portretą?

– Tu buvai toks kominis. Kliedėjai apie kažkokią Anną… Ak, Kazy, aš tavo Anna, paimk mane, – ji pasakė, prisidėdama ranką prie kaktos kaip primadona.

– Paveikslas, kur jis?

– Nebuvo jokio paveikslo.

– Ar tu įsitikinusi?

– Aš pati motinai padėjau tave į namus įvilkti, nors geriau reikėjo lauke palikti. Tu esi šiknius, Kazy… šlapia vieta. Manai, kad esi labai kietas, nes durnini idiotus, kurie perka tavo šūdą? Tai for your information, aš žinau, jog tu esi tas, visų nekenčiamas, akys-ar-ne-akys. Tuojau pat galiu visiems savo faloveriams patvytinti ir pasibaigs tavo Benksio dienos.

– Daryk kaip žinai, – atsakiau.

***

Vienas paskui kitą įsijungė ekranai; mirgėdami, juose išnyrantys paveikslai nutiesė kelią iki galinės sienos.

Tyliai artinausi prie, blausioje šviesoje apibrėžto, vyriškos anatomijos silueto. Annos portreto nėra, betgi ne, kažkas jį domina, matai, reikia jam ten gėrėtis tuščia siena. Sėlinau artyn, jam iš nugaros, kaip grobuonis.

– Ak, kaip gaila, – pasakė jis, stovėdamas nugara į mane, – jūs nespėjote.

– Nespėjau?

– Taip, nespėjote. Jūs praleidote galimybę pamatyti patį svarbiausią šios parodos eksponatą. Tikriausiai dabar suprantate?

– Suprantu?

– Supranti, – jis atsigręžė į mane, – koks yra jausmas, kai iš tavęs pavagia tavo Magnum Opus…

– Taip ir maniau, kad vakar veidrodyje mačiau tave. Žinoma, kaip gi be tavęs, tačiau aš siekiau privilioti tik ją.

– Nesi atviras pats sau, – Zalūpa nusijuokė geležiniu balsu, – siūlau permąstyti savo vertybes.

– Šiame pasaulyje man nėra nieko vertingo ar juo labiau švento, ir tu tai puikiai žinai.

Jis man pirštu pamojavo, sakydamas:

– Netiesa… Pripažink, atvilkai Annos portretą į viešumą, nes nori atskleisti savo tapatybę. Trokšti patenkinti savo garbėtrošką, pasirodydamas su filmu rankoje ir sakydamas: „Ei, visi, žiūrėkit, ką aš turiu!“

– Klysti, – atsakiau, – aš užbaigiau portretą. Dabar Beržė sugrįš ir aš vėl jausiu jos prisilietimą.

– Matau… – Z prisidėjo ranką prie smakro ir išsitiesė, nors jam tai jau sunkiai sekėsi, – dabar man viskas aišku… tau jau visai prastai…

– Kur nukišai paveikslą?

– Tu pats jį vakar pardavei.

– Kam?

– Annai… pameni, Annai su dviem n, tai pačiai, kuri vakar lankėsi galeroj, – jis nusijuokė.

– Nežinau, kam tau šis maskaradas, tiesą sakant, man nesvarbu, aš tik noriu atgauti paveikslą.

– A, tu netiki manimi… – jis prišliaužė arčiau, – jei mane laikai melagiu, tai apsidairyk aplink. Kur mes? Paties netikriausio menininko galerijoje? Tavo menininko karjera yra melas.

– Aš nemeluoju… ir tiesos nesakau… Na ir kas, kad niekas nežino, kas toks slepiasi už šio skaitmeninės grafikos brutalizmo.

Z veide nusipaišė jo signatūrinė kreivė. Jis purtė galvą ir pradėjo sukti ratus aplink mane; sukumpęs ir visas juodas, kaip maitvanagis, jis sklandė aplink savo grobį.

– Aš ne tai turėjau omenyje… Jei ne mano melas, tu niekada gyvenime nebūtum sukrapštęs šimto tūkstančių baksų vertės Bitcoin’ų savo pirmajam parduotam… nors, reikėtų sakyti, nusipirktam NFT paveikslui.

– Kur link tu suki?

– Pameni frutlupsus? Tai buvo plano pradžia… ir viskas ėjosi gerai, kol tu Pusryčių klube nesusiradai draugės… pradėjai man meluoti… Suprask, aš per ilgai ir per sunkiai dirbau, kad būčiau leidęs tau turėti draugų. Pinigai ant medžių neauga, dėl šaibų reikia lieti kruviną prakaitą… dėka tavęs, aš liejau prakaitą Merdokui, kol jis juo paspringo, – Z nusijuokė skardiniu balsu, dusdamas ir sunkiai kvėpuodamas.

Nurimęs tęsė toliau:

– Pinigai man niekada nerūpėjo, tačiau tai buvo plano dalis. O kaip paprasčiausiai praplauti iš narkotikų gautus Bitcoin’us? Nusipirkti savo paties skaitmeninį meną.

Jis sustojo priešais mano veidą. Jo oda buvo papurtusi ir gelsvai žalsva, tarsi pašvinkusi.

– Na, nevaidink nustebusio, negi rimtai manei, kad kažkas susidomėjo tavo menu be priežasties? Kazy Kazy, turi viską, ko tik kada troškai: išsvajotą namą Žaliakalnyje, bobą, investicijas į savo paties meną… amžiną Annos meilę… ir viskas dėka manęs… dabar atiduok man mano filmą.

– Atėmei iš manęs viską, kas man brangiausia, bet negali pasiimti filmo?

Jis suleido nagus į mano kaklą, košdamas žodžius pro išpuvusius geltonus dantis:

– Tu vis dar nekerti… aš iš tavęs nieko nepaėmiau… kaip ir ne aš Annos portretą nupirkau…

Z nustūmė mane nuo tako ir, eidamas išėjimo link, pridūrė:

– Jei nori atgauti Annos portretą, atiduok man filmą. Lauksiu tavęs ant Kudoko laiptų, rytoj prieš Pusryčius…

Kai atsigręžiau atgal, prieš mane stovėjo Benas. Jis atrodė suglumęs ir netekęs žado.

– Kazy, ar tu ką tik kalbėjaisi… su savimi?

– Taip, – atsakiau, – nevaidink nustebusio… keista būtų, jei tu kalbėtum su savimi, o aš juk menininkas, galiu sau tai leisti.

***

– Kas tau atsitiko? – paklausė Sandra.

– Aš juk menininkas, galiu sau tai leisti… – atsakiau nenutuokdamas, ką tokio ji turėjo omenyje.

– Vėl gėrei?

– Gėriau, ir ką tai keičia? Man patinka lėtai spangt.

Sandra metė viską, kad ir ką ji veikė virtuvėje, ir prisišliejo prie pat mano veido.

– Manai, man rūpi, kad tu geri? Manai, aš neužuodžiu, kai trečią nakties įsiropšti į lovą, grįžęs iš savo palėpės? Man nesvarbu, kokiais būdais uždirbi pinigus, man nerūpi, jog negali paleisti savo praeities. Tačiau jei dar kartą paliesi mano dukrą, aš tave užmušiu!

– Kur ji?

– Miega, – Sandra pasitraukė nuo manęs, – grįžusi namo radau ją vemiančią tualete.

Nusijuokiau, prisiminęs savo pirmąjį apsinuodijimą alumi ir įlindau į šaldytuvą.

Sandra paleido į mane smidrų ryšulį, šaukdama:

– Tau tai atrodo juokingą?

– Taip, – atsakiau, – man tai atrodo beprotiškai juokinga. Aš turiu viską, ko tik kada nors troškau, bet gyvenu su moterimi, kurios nemyliu, o jos dukra šiandien norėjo, kad ją išdulkinčiau… Tai pagalvojau, kokio velnio aš terliojuosi su tokiomis senėmis, kaip tu?

– Menkysta! Suskis! – pro sukastus dantis iškošė ji, prieš sušerdamas man lipšnų antausį.

– Tai mano geroji asmenybės pusė… – atsakiau, užtrenkdamas šaldytuvą.

Vėl atidariau šaldytuvą ir panardinau veidą jame. Susimąsčiau, paimdamas mineralinio vandens butelį, jog mano žodžiai yra tiesa, tačiau buvo gera žinoti, kad mūsų partnerystei atėjo galas.

Nuėjau į Nerilės kambarį ir prisėdau ant jos lovos krašto.

– Ei, Nierka, nemiegi? – švelniai nubraukiau plaukus jai nuo veido. – Kaip tu?

– Kazy, – ji pramerkė traiškanotas ir tušu nubėgusias akis, – kaip tu gali tiek daug gerti?

– Dar ilgą laiką alus tau asocijuosis su vėmalais, – atsakiau, paduodamas jai mineralinį.

Nerilė priglaudė lūpas prie butelio kaklelio. Po vieno siurbtelėjimo, ji suprunkštė, užsispausdama nosį ir atkišdama mineralinio vandens butelį į mane.

– Ah, kaip sūru… pasiimk… aš negaliu gerti, jis per stipriai gazuotas.

– Nierka, ar rimtai sakei motinai, kad aš tave liečiau?

– Aš atsiimsiu savo žodžius… aš buvau girta… bandžiau nukreipti jos dėmesį kur nors kitur. Ar ji labai širdo ant tavęs?

– Nesvarbu, – atsakiau, – man nerūpi, jog su manimi nesiskaitai… tu geras vaikas, bet nepradėk dergtis motinai už akių.

– Kazy, aš ir nesidergiau, tu tai padarei prieš mane… Ji visą naktį praverkė, jums grįžus… žinoma, tau tai kas, knarkei sau girtutėlis. Kas tokia ta Anna? Anna su dviem n? Manai, mano motina yra kvaiša, kurią gali apgaudinėti su šliundromis?

– Atleisk, tai ilgai nesitęs, pažadu…

– Pažaduk tu… – ji paėmė vandens buteliuką iš manęs ir atsigėrė, – ar tu myli mano motiną?

– Ne.

– Ar apgaudinėji ją su kitomis?

– Ne, niekada nesu nieko apgavęs, tik pats save… – pasakiau, pakildamas nuo jos lovos, – tikiuosi, tau viskas bus gerai. Pailsėk, tavęs dar laukia ilgas motinos pamokslas.

– Nesijaudink, nestumsiu ant tavęs.

– Žinau, – atsakiau, išeidamas iš jos kambario.

– Kazy, – ji sulaikė mane tarpduryje, – ar jau radai savo paveikslą?

– Dar ne…

III

PUSIAU NUGRIAUTAS

Palikęs Minties ratą, žingsniavau Vydūno alėja link Kipro Petrausko gatvės. Pirmieji išsprogę medžių pumpurai skleidėsi kiaurame, besipinančių kreivų šakelių skliaute, kabančiame man virš galvos. Šaligatvį ir kelio pakraščius dengė nuo žiemos užsilikęs žvyras, kuris čežėjo po kojomis man artėjant prie Radijo stoties rajono. Vilkausi Vaižganto gatve, tarsi brisčiau pro praeities šešėlius. Niekas nevertė sustoti, net ir aukšta tanki spygliuočių gyvatvorė, slepianti dabar jau užbaigtą statyti namą, prie kurio kadaise buvau įrengęs pašto dėžutę. Pasiekęs Kudoko laiptus, sustojau. Kodėl dar niekas nenugriovė Britanikos, pakaušyje kirbėjo mintis, žvelgiant į Kauno slėnį apačioje.

Zalūpa nepasirodė, tačiau tarsi jo vedinas, apsisukau ir nupėdinau į Perkūno alėją.

Priėjęs Sporto halę, pamačiau Z lūkuriuojantį ant šaligatvio, už poros sklypų. Kai priėjau prie jo, išvydau savo sielos veidrodį – anapus gatvės riogsančią pusiau nugriautą medinę Perkūno alėjos vilą. Atsikąsta pusė namo, kaip sultingo obuolio krituolio, atveriant nuolaužomis srūvantį branduolį. Išbarstytos stogo ir sienų sijos, kaip nupūsto kortų namelio, tebekarojo tarp pirmojo ir antrojo aukštų. Pirmajame aukšte buvo sukritusios verandos ir frontono nuolaužos, o antrajame atsivėrė interjeras: kambarius skiriančios sienos, langai, durys su teseliuotomis stiklo plokštėmis ir visa tai subadyta, iš visų pusių kyšančiais, nuolaužų pleištais. Sugniuždyta, tarsi iš dangaus nusileidusiu pirštu, bet vis dar į dangų kelianti fialos smaigalį.

– Solve et Coagula! – pasakė Z.

– Ar tavo žodžiai skirti man? – paklausiau.

– Mano žodžiai skirti visam, nostalgijoje sustingusiam, pasauliui, – atsakė jis, ištiesdamas kaklą į viršų, – aš esu tai, ką ji sukūrė iš tavęs, nesuprantu tavo troškimo būti kartu su ja. Ta kalė sugriovė tave, ištaškė į šipulius kaip šią vilą. Aš tik siekiau išsaugoti tai, kas dar iš tavęs liko, bet, panašu, jog tu eini visapusiškos destrukcijos link.

– Mane… tu saugojai mane, o kaip Anna, kaip Džeinė?

– Aš tik įamžinau tavo griūtį… Vienintelis būdas sunaikinti Beržę, tai surengti filmo premjerą.

– Tu negausi filmo, kol man neatiduosi Annos portreto.

– Einam… – pasakė Z ir kūprino gilyn į Perkūno alėją.

– Kur? – paklausiau, tačiau, nesulaukęs atsakymo, pasekiau jam įkandin.

Z tipeno, sukišęs rankas į ilgą juodą lietpaltį kaip varnas, kol sustojo tarsi įbestas prie, atrodytų atsitiktinio, namo; vogčiomis apsižvalgė ir iš lietpalčio ištraukė metalinį svertą.

– Imk, – paliepė jis, brukdamas man į rankas montiruotę.

– Kas tai? – paklausiau, atstumdamas jo ranką šalin.

– Aš jau sakiau, kad tavo paveikslo neturiu, – paaiškino, – ar nori, kad tau padėčiau jį atsiimti, ar ne?

Paėmiau iš jo montiruotę ir įsikišau už diržo.

Mes slinkome į galinį kiemą, garsas aštrėjo su kiekvienu žingsniu, bet, nepaisant mūsų, visame Radijo rajone nebuvo nei gyvos dvasios.

– Turčiai niekada nerakina galinių durų, – teigė Zalūpa, atverdamas verandos duris.

Mes atsidūrėme, britų kolonijinio dizaino įkvėptoje, šviesioje faunoje. Kompaktiškoje svetainėje derinami augalai, turėję padidinti sąlyginai mažą erdvę, pasirodė esą dirbtiniai. Vazonuose susodintos plastikinės agavos, alijošiai ir palmės supo aksomo audiniu apmuštą sofą su apvaliais porankiais ir minkštomis sėdimomis pagalvėmis. Ką atėmė dirbtinės gėlės, tą prabangai su kaupu pridėjo marokietiško stiliaus, kaulo mozaika padengtas, žurnalinio staliuko stalviršis, slegiantis ranka nuplakto senovinio žalvario pagrindą. Senojo pasaulio eleganciją ir rafinuotumą pabrėžę krištolinis grafinas su viskiu, neslėpsiu, visai neblogu.

Zalūpa nukrypavo už sofos. Jo sukumpusi laikysena ir į pečius įtrauktas kaklas priminė išdvasos tykantį grifą. Plačiu rankų mostu, tarsi išskleistų sparnus, jis atidarė dvigubas stumdomas duris, vedančias į atskirą kambarį. Kambarys tarnavo kaip svetainės pratęsimas, turėjęs paslėpti moderniąją interjero pusę: erdvinio garso sistema, multimedijos centras ir Epson namų kino projektorius, sumontuotas taip, kad vaizdą projektuotų ant galinės faunos sienos.

Z pasistatė taburetę, pasilypėjęs ir iš kišenės išsitraukęs atsuktuvą, pradėjo lupti projektorių.

– Po velnių, ką tu darai?

– Filmo premjerai reikia projektoriaus…

– Bet ar būtina jį vogti, ypač, kai vakar taip gyreisi, jog esi aptekęs pinigais?

– Pinigai niekada nėra svarbu, – atsakė, – aš tik atsiimu skolą…

– Tik nesakyk, kad Annos portreto čia nėra.

– Nėra, – apatiškai atsakė, visą dėmesį nukreipęs į projektoriaus plėšimą.

– Kur paveikslas?

– Iš kur man žinoti, kur tavo sumautas paveikslas,– atsakė, – pats jį kažkur nukišai ir dabar neatsimeni. Ar man tau aiškinti, kaip tavo protelis veikia?

– Žinai ką, – pasakiau jam, grįždamas prie sofos, – man nerūpi, daryk ką nori… filmas tavo, man jau vis vien.

Įkritau į sofą ir įsipyliau gerojo viskio iš prašmatniojo grafino. Susikėliau kojas ant brangaus kavos staliuko, kuris, mano pasitenkinimui, net nebuvo iš sumautos Ikėjos. Prabanga yra nuostabus dalykas, kai pats negaili purvinų batų kelti ant tūkstančius kainuojančių baldų. Svetimas viskis mane šildė geriau už bet kokią, gatvės išsiilgusią, seną kekšę. Būčiau ir ilgiau hemorojų paauginęs ant svetimos sofos, jei ne į kiemą įsukęs automobilis.

Kartu su automobilio riaumojimu į svetainę atbildėjo nuogas vyras. Jam iš paskos atbėgo kitas. Jie taip skubėjo rinkti drabužius nuo grindų, kad visai nepastebėjo manęs, sėdinčio ant sofos. Apsirengę ir vienas kitam užsegę džinsų užtrauktukus, jie aistringai pasibučiavo atsisveikinimui. Likęs tik vienas, vyrukas atkreipė dėmesį į mane.

– Kas tu toks? – paklausė nusistebėjęs ir kiek apimtas gėdos.

– Sodininkas… tikiuosi, nieko prieš, jei trumpam atsipūsiu?

Jis akimirkai susimąstė, tačiau, sudvejojęs mano atsakymu, atatupstas žengė kelis žingsnius atgal link ką tik suvarstytų paradinių durų ir sušuko:

– Tėvai! Tėvai, bliad, pas mus kažkoks triochla ant sofos sėdi!

Iškart po jo žodžių į svetainę įsibruko plikas diedas. Jis vilkėjo juodus ilgarankovius poliesterio marškinius, cigaretės stiliaus languotas kelnes, avėjo lakinius pusbačius. Senis nuo peties ant grindų nutrenkė odinę rankinę ir pliaukštelėjo sūnui per veidą sakydamas:

– Nerėk… kas atsitiko?

Jaunėlis linktelėjo galvą į mano pusę.

Senis dėbtelėjo į mano kojas, užkeltas ant stalo. Paskui, žvilgtelėjęs į lubas, jis užkaito, tiesiog pradėjo kunkuliuoti, tarsi virdamas.

– Kviesk mentus… – jis paliepė savo vaikui.

Kai jaunėlis pradingo, senis kreipėsi į mane:

– Kas tu toks būsi? Gražiausia, dar tokio nachalo nesu matęs… atėjai pizdinti mano šmutkes ar ant sofos pasėdėti?

Pažvelgiau į projektorių, kurį laikiau apglėbęs užantyje; atsisukau atgal, Zalūpa jau buvo išgaravęs ir tikėjau, kad nebegrįš. Nugriebiau grafiną ir susipyliau brangųjį viskį iki paskutinio lašo sau į gerklę.

– Tipo… skola, – atsakiau jam, padėdamas tuščią grafiną ant staliuko ir nukeldamas kojas žemyn.

– Skola? Tuoj aš tau išmušiu visas skolas! – iškošė pro skambiai griežiančius dantis.

Dviem atatupstais jis prišoko prie sofos. Jam iš paskos atsirito sūraus brizo dvelksmas – ne, nors būtų tikęs faunai, bet ne druskinga jūros gaivuma, o praėjusios nakties sekso atvanga. Jam prisišliejus prie manęs, trykštelėjo purslai nuo svylančio iš pykčio snukio ir kaitra iš suplukusių pažastų.

Jis nutvėrė mane už kalnieriaus ir, viena ranka, iškėlė į orą. Drūtas senis buvo, priešingai nei jo pirmasis smūgis man į veidą. Tekštelėjo per žandą kaip kalei, prieš praskėsdamas šlaunis. Įdomu, ką paskui darys, gal pabučiuos, pamaniau. Po antrojo smūgio prisiminiau plikio braižą. Taip, tai buvo tas pats kaliošspardis, kuris mane prieš bene dešimtmetį sulupo už sudaužytą vaiko iPhone’ą. Gal būtų paleidęs, man pasakius, kad dabar jo vaikas su bachūrais duodasi, bet nesakiau. Neduok Dieve, tai paskui būtų sulupęs ir jį. Supratau, kad trečias plikio smūgis bus lemiamas ir pasiųs mane į nokautą. Tačiau ir vėl Zalūpa mane vedžiojo už rankos, kuri sugriebė man į nugarą besiremiančią montiruotę, užkištą už diržo.

Žiūrėjau į plikio kaistantį snukį, į jo kakle iššokusią riebią pulsuojančią veną, į jo, pykčiu degančias, rudas akis. Pradėjau jo gailėtis, bet akis už akį, pamaniau, pildamas su montiruote jam į kaktą. Tai aišku, jam buvo nė motais, bet juk niekas ir nesakė, kad draudžiama traukt antrą kartą. Traukiau ir trečią, kurio jam užteko. Jis parkrito, bet man to buvo maža. Spyriau į seno pirdžiaus pilvą – vietoj rankos paspaudimo, kad užtvirtinčiau padėką už vaišingumą.

IV

NEBEPRISIKIŠKIAKOPŪSTELIAUJANTIESIEMS

Kaunas.

Vienybės aikštė.

Šilta gegužės naktis.

Dvidešimt dvidešimt antrieji.

Nebaigtas statyti Britanikos viešbutis juokėsi iš manęs ilgiausiu lietuvišku žodžiu ir slėpėsi už Mykolo Žilinsko dailės galerijos, kurios kairiojo bloko, užstojančio portiką, siena, kaip kino ekranas po atviru dangumi, nušvito sodriai mėlyna šviesa: laikas tiksėjo, buvo likusios vos keturios minutės iki filmo pradžios.

Taip arti, visai čia pat, tačiau ten lūkuriuojantys žmonės atrodė maži, man stovint nuošalyje šio @akysarne maskarado. Iš visų keturių aikštės pusių rinkosi žmonės. Minia greitai pildėsi, tuojau tapo sunku atskirti pavienius.

Pilkoje masėje sužydėjo žaliai baltai nudažytų ir suveltų plaukų kuokštas, violetiniai gėlėti marškiniai ir batika nuspalvinti marškinėliai. Braudamasis pro minią ir artėdamas link manęs, Z sušuko:

– Viiisi Kauno Žalgiiirio fanai!

Jam pritarė pavieniai balsai minioje, skanduodami ar tiesiog ūbaudami, likusieji papildė šauksmus mišriu šurmuliu.

– Na, Kazy, ar nesidžiaugi, kad mes pagaliau tai padarėme? – jis paklausė, sukišdamas rankas į Nike sruogikėlius su paloskėmis. – Mes stovime ant naujos eros slenksčio. Mūsų eros. Mes esame šio susibūrimo priežastis. Šie žmonės, tik filmui prasidėjus, priklausys mums… Ak, kas sakė, kad sapnai nesipildo?

– Dabar tesėk savo pažadą, – pasakiau.

– Pagalvok dar, bent sekundę pasvarstyk, ar tikrai jos trokšti… Dabar, kai mes… tu laikai kontrolę, tai tavo valia. Patikėk manimi, visą tą laiką siekiau tau gero, o slėpiau savo veiksmus, kad tave apsaugočiau. Ji, ta kalė, yra tikrasis blogis. Kodėl jos taip trokšti?

– Aš nežinau, nuoširdžiai sakau, nežinau… negaliu įvardinti jokios priežasties, aš noriu jos, paprasčiausiai trokštu… Tą patį jaučiau Annai, nežinojau, kodėl ją myliu, tiesiog mylėjau. Ar tai nėra pati tyriausia meilė? Protas, mintys, priežastys ir žodžiai nieko nereiškia prieš šį jausmą. Kodėl turėčiau toliau gyventi, bandydamas atrasti džiaugsmą ten, kur jo nėra? Šiame pasaulyje aš nejaučiu nieko kito, tik gravitaciją. Tau ši minia žmonių kelia džiaugsmą, o mane slegia beprasmybės gausa, tarsi viso pasaulio sunkio jėga būtų užkrauta ant mano vieno pečių.

– Kodėl tu pasiduodi, kai esi taip arti žmonijai nesuvokiamos jėgos?

– Aš nepasiduodu, aš užverčiu paskutinį gyvenimo puslapį. Susitaikiau su mintimi, jog laikas yra nieko vertas. Jis neatperka skausmo, jis sukasi ratu aplink kaklą, kol tu negali kvėpuoti nuo troškimo dar vienai beprasmei minutei. Nejaučiu nevilties, iššvaistęs savo jaunas dienas. Priešingai, džiaugiuosi, jog šiandien atėjo mano paskutinioji.

– Kiek kartų pats esi peržiūrėjęs? – paklausė, užmesdamas akį į laikmatį.

– Nė vieno, – pasakiau atsidusdamas.

– Ne visai kaip sapne, tiesa?

Paskutinė likusi minutė jį glumino ir tuo pat metu siutino. Jis atsigręžė į mane ir pirmą kartą nusivalė savo paniekinančią šypseną. Nejaugi jis taip pat gedėjo Annos? Nejaugi jis buvo šalia jos? Greičiausiai, juk aš tiek ir težinau.

– Štai tau įrodymas, kad žmonės yra banda gyvulių. Pažiūrėk į juos, net vemti verčia. Jie nieko verti… tačiau jie… laimingi.

– Žmonės nėra labai… laimingi, o tu iš jų laimės neištrauksi.

– Iš tavęs tai ištraukiau, pamiršai? Juk tuo mane kaltini?

– Ko tu sieki savo paistalais? Juk gavai, ko norėjai.

– Negalvok, kad praėjusius dešimtį metų atpirks viena paskutinė palaimos akimirka. Viskas, ką praėjai, tave atvedė čia. Peržengei savuosius pragaro vartus, dabar tau reikia pasirinkti, kokį vaidmenį tenai užimsi.

Prisidegiau paskutinę cigaretę.

– Kaip dūmas, neblaškomas vėjo, – nusijuokiau, – aš neužimsiu jokio vaidmens, aš tapsiu niekuo…

Z praskleidė marškinių skvernus ir išsitraukė, už diržo užkištą, montiruotę. Jis pažvelgė į Britanikos griaučius atsidusdamas:

– Vadinasi, atsakymą tu ir pats žinai…

Jis atsuko man nugarą ir tolo nuo manęs, braudamasis pro glaudžiai susicementavusius žmones. Pasiekęs projektorių, užsimojo montiruote, tačiau, jam nespėjus jo sudaužyti, jį pastūmė greta stovėjęs vyrukas. Z užsimojo antrą kartą, tik dabar lomu pažėrė vyruko dantis ant grindinio.

Stovėjau nuošalyje kaip įbestas ir žiūrėjau kaip Z paskęsta minioje.

Projektorius pradėjo sukti filmą ant sienos. Minia nuščiuvo.

Nutrenkiau cigaretės nuorūką ant grindinio ir primyniau nueidamas.

Įlindau į L.A. bromą, vedantį į Britanikos kiemą, kai pirmasis minios riksmas kiaurai pervėrė mano širdį; įsikibau į bromo sieną, springdamas krauju. Jaučiau skausmą, tačiau buvo sunku atskirti, ką skaudėjo; oda perštėjo, tarsi būtų prikepusi prie drabužių. Gyvenime buvau daug kartų sumuštas, bet niekada taip stipriai, kad bijočiau pamatyti savo atvaizdą. Girdėjau kaip tinsta mano galva, kaip besiplėsdama traška kaukolė. Kodėl aš nemirštu, po velnių, kodėl aš vis lieku gyvas? Ar šis prakeiktas miestas, iš kurio negaliu ištrūkti, ir yra mano pragaras?

Antras minios šauksmas parklupdė mane ant kelių.

– Šlykštyne, jei mus siejo tik vidinė tuštybė, tai dabar mes jau vienodai kiauri, – iškošiau pro sukąstus dantis, pakėlęs akis į Britaniką.

Permirkęs, dėmėtas betono monolitas su juodais kvadratais vietoj langų, aptvertas kreivais faneros lakštais, pro kurių tarpus įsmukau į kiemą, mane šaukte šaukė į vidų.

Pasišviesdamas telefono blykste lipau laiptais. Ant grindų mėtėsi alaus skardinės, butelių šukės ir švirkštai, taip pat lentos ir betono nuotrupos. Kopiant vis aukščiau, šiukšlių mažėjo, keitėsi ir užrašai ant sienų: su kiekvienu aukštu tas pats bybys, tik kita ranka išpaišytas. Pro didelius apvalius vestibiulio langus mačiau naktyje sutramdytą miestą.

Pasiekiau devintą aukštą, kur praeityje apsimetinėjau dirbąs. Modernaus biuro ten nebuvo – ten nieko nebuvo, tik siauras koridorius ir vienas paskui kitą einantys klaustrofobiški kambarėliai su nedideliu langeliu. Durnynas, o ne viešbutis.

Slinkau koridoriumi, užmesdamas akį į kiekvieną kambarį: vienodos cemento dėžutės su mažu langeliu kaip inkilai gegutėms. Įpusėjęs koridorių ją radau. Nesigrožėjau jos atvaizdu, užteko dešimtmetį trukusio romano. Džinsų kišenėje susiradau žiebtuvėlį. Nykštį braukiau ratuku, bet vėjo gūsis užpūtė liepsną.

Pajaučiau geležies skonį burnoje; kūną pradėjo kratyti šleikštulys, tarsi būčiau paniręs šūde. Mane traukė prie žemės, prie dulkėto cemento aslos, ant kurios lašėjo mano kraujas. Na ir gerai, pamaniau, tebūnie taip, aš susitaikiau su mirtimi, tačiau ta kalė mirtis vėlavo.

Traukiojo visą kūną, trūko oro, tik niekaip nesupratau, kodėl aš vis dar laikiausi.

– Žinau, kad tu stovi man už nugaros.

Ji nieko neatsakė.

– Aš sugrioviau save, kad vėl tave regėčiau.

Ji toliau tylėjo.

– Prašau…

– Ko gailiesi labiau, kad nunuodijai ją su blogais narkotikais ar to, kad esi šizovas skystaprotis, susukęs tą pragarą atveriantį filmą?

– Aš gailiuosi, kad gimiau.

– Tu neatsakei į mano klausimą.

– Žinai, aš niekada nesupratau, kodėl mes esame trys… ar neturėtų būti tik du?

– O tu klysti, mūsų yra visa paletė, – nusijuokė Beržė.

– Tau sunkiai sekasi meluoti, Z turi šį talentą, ar ne? Tačiau tu nesi tokia stipri…

– Tikrai? Aš mintu tavo skausmu. Vos ne visą tą laiką, tai aš buvau kartu su Anna… Jos meilė priklausė ir priklauso man… Kiek atsiminimų tu turi apie Anną? Tavo gyvenimas yra mėšlas, nes aš laikau visą tavo džiaugsmą ir atsiminimus, paslėptus nuo tavęs. Tai aš esu ta tamsa, kuri tave slegia. Nejaugi iš tikrųjų manai, kad susigrąžinsi ją paskendęs aliure? Ar manai, kad aš atstosiu tikrą žmogų? Anną? Aš visus tuos metus neleidau tau mirti, rijau tave ir dabar tu liksi gyvas, niekur tu nesidėsi.

– Tu klysti, – pasakiau, paimdamas Annos portretą ir nerdamas pro duris į koridorių.

Ji pasišovė man iš paskos, tačiau ją sulaikė Z.

Iš paskutinių jėgų užlipau į paskutinio aukšto vestibiulį. Įsirėminau save apvaliame lange. Baimė aukščiui pradingo, tarsi susiliejau su pastato siena. Užmerkiau akis ir atsisakiau pusiausvyros.

Adrenalino antplūdis stipriai daužė mano širdį, tarsi Annos kumštis mano palėpės duris.

Atidariau duris, kai pastebėjau savo rankas, išteptas mėlynais dažais.

Aliejiniai dažai ilgai nedžiūsta, nesunkiai nusiplauna nuo odos.

Annos chalatas medvilninis, baltas.

– Kodėl tu vilki chalatą? – paklausiau.

– Aš tiesiai iš univero, – atsakė ji.

– Iš univero… Maniau, tu šiandien neturi paskaitų.

– Ne, paskaitų neturėjau… tiesiog reikėjo… Ar tau nepatinka?

Patiko, man tikrai patiko matyti Anną vilkint medicininį chalatą ant savo kresno kūno, dar labiau patiko matyti jos odą, mėlyną odą; ištepiau ją ir chalatą. Ji nepastebėjo, aš ir nesakiau. Pabučiavau ją, tiksliau ji pabučiavo mane. Vėsios lūpos vertė mane abejoti jos meile, bet nepaliko nė menkiausios abejonės, kad ji buvo tikra, nes svajose ji man sugrįždavo karšta, degte deganti.

– Ar tu ir vėl nebuvai išėjęs iš namų?

– Neturėjau kur eiti.

– Kazy, dabar vasara, o tu gyveni palėpėje, kurioje tvanku kaip pirtyje… Nesuprantu, kaip tu gali leisti dienas užsidaręs vienas. Negi tikrai neturi draugų?

– Neturiu draugų, man nepatinka žmonės, mėgstu būti vienas. Anna, tu man esi vienintelė, kurią galiu pakęsti.

– Tu gali mane pakęsti… gražiai žodžius renki, iškalbingas, kaip visada… Ar šiandien dirbai prie mano portreto?

– Ne.

– Meluoji, aš užuodžiu terpentiną.

– Anna, čia visada dvokia terpentinu ir dažais… kvapas tiesiog įsigėręs į mane.

– Man patinka tavo kvapas. Prieš užmiegant aš bandau prisiminti, koks jis. Kai užmerkiu akis, pajuntu tavo alsavimą, tarsi tu priglustum prie manęs. Aš stengiuosi neatsimerkti, kad tik išlaikyčiau tave šalia. Paskui… – Anna paėmė mano ranką ir pridėjo sau prie krūtinės, tęsdama, – aš liečiu save… – ji vedė mano ranką savo kūnu žemyn, – ar žinai, kur aš sustoju?

– Ten, kur mes…

– Aš noriu, – ji pertraukė mane, – kad tu šiandien užbaigtum mano portretą.

– Ne, ne šiandien…

Anna paleido mano ranką, apsiglėbė chalatu, sukryžiuodama rankas ties krūtine, tada pastebėjo dažų dėmė ant rankovės.

– Šūdas, tu ištepei mano chalatą, – ji pasakė su pakeltu tonu, – neišsiplaus dabar.

– Gal padės jei vaitspirito užpilsiu?

– Šiknon tavo vaitspiritą! Kazy, rimtai? Man kito neišduos.

– Tau nereikėjo čia eiti… su univero chalatu.

– Šikniau, aš jį dėl tavęs užsivilkau. Kartais atrodo, kad pro tave nepraslysta nė menkiausia detalė, o kartais, kad tu aklas ir viskam abejingas.

Anna, aš viską pastebiu, esu įsidėmėjęs kiekvieną tavo kūno lopinėlį. Atmintyje aiškiai tave regiu. Galiu užbaigti portretą tau čia nesant. Tačiau aš delsiu, vilkinu laiką, nes noriu, kad tu sugrįžtum. Brangioji, ne šiandien, nes aš smengu žemyn, kaip rudeninis lapas, o tu dar tik sužydėjai ir neskubi nuvysti, pasidžiauk dar vasara.

Ir kai jau trūko tik sieksnio iki žemės, stipriais ir aštriais nagais mane nutvėrė angelai. Jie plasnojo savo plačiais raumeningais sparnais. Jie iškėlė mane į dangaus aukštybę. Mačiau viską iš viršaus ir gėrėjausi tuo skrydžiu. Adrenalinas pažadino mano širdį, ji vargšė plakė taip greitai ir stipriai, aš vėl jaučiausi gyvas. Aš vėl jaučiau. Trūko tiek nedaug, kad atgyčiau, kad vėl būčiau žmogus. Tačiau tie sparnuoti šikniai, tik iškėlę mane, tuoj pat ir paleido. Dabar aš vėl krentu, vėl į tą pačią duobę, kurioje man ir vieta. Tuoj jie vėl mane sugaus. Taip jie žaidžia su bedvasiais, taip jie prasimano sau pramogą, suteikdami viltį kvailiams.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt