Kreivarankis

Filosofijos istorijos etiudai

Filosofijos mokymosi priemonė aukštųjų mokyklų studentams

Viršelio nuotrauka – Dainius Dirgėla

Viršelio dizainas – Diana Ramanauskienė

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2013

Knygos mecenatas – JURODIVAI.LT

Vietoj įžangos

Šv. Justinas – filosofų globėjas, jų raštų kolekcininkas ir istorijos rašytojas – mėgo smagintis savotiškai. Neišliko duomenų, kaip jis smagindavosi būdamas gyvas, tačiau Anapilyje jis išrado naują žaidimą, itin erzinantį kitus šventuosius: pasikviečia kurį į svečius, o  jau gerokai abiem prisivaišinus ima šnibždėti į ausį: esą, negalvok nieko blogo, bet turiu dokumentą, įrodantį, kad Aukščiausiasis...

Tada iš aukštos popierių stirtos kampe paslaptingai ištraukdavo pageltusį lapą ir pamodavo: eime nuošaliau. Nusivedęs svečią prie debesies krašto, apsimestinai tirtančiomis rankomis tiesdavo jam rankraštį, bet vėjo gūsis staiga pagaudavo popierių ir nunešdavo šalin, žemyn, pas mirtinguosius.

„A ta ta, kokia nesėkmė“, – dėdamasis kenčiąs, su pasimėgavimu ištardavo šv. Justinas. O kelis tokius nuplevenusius lapus grybaudamas pušynėliuose rado Kreivarankis. Po ilgų įkalbinėjimų atidavė leidyklai.

Nereikia manyti, kad Kreivarankio rasti dokumentai nesusiję. Visi jie iš vienos stirtos. Ir visi įrodo, kad Aukščiausiasis...

N:\>_

* * *

Kai perdaviau rastus lapus „Naujam vardui“, pora redkolegijos narių pasakė dvejojantys, ar nebus kai kurie tekstai neetiškai pašaipūs, užgaulūs ir įžeidžiantys. Atsakiau, kad, jei tekstai būtų tokie, leidykla jų negautų. Manau, kad „Filosofijos istorijos etiudai“ tiesiog geraširdiškai ironiškai polemizuoja su konkrečiomis filosofijos kryptimis ir mintimis. Su didele pagalba šviesiems žmonijos protams.

Kreivarankis

1. Sokratas atstumia Alkibiadą

Kadaise Sokratas buvo labai savo draugų filosofų mėgstamas. Dažnai jie susirinkdavo namuose pas tokį Agatoną ir gerdami protingai blevyzgodavo iki pat paryčių. Kartais, kad smagiau būtų blevyzgoti, pasikviesdavo moterų. Jei išgertuvėms įpusėjus jie užsimanydavo kūniškos meilės, tas moteris tekdavo išprašyti laukan... Tuomet likę vieni filosofai ne tik dar gerdavo ir kalbėdavo tokiomis protingomis temomis kaip „Erotas“, „kūnų trauka“ ar „meilė“, bet neretai atsiduodavo ir kitiems malonumams.

Ir štai vieną kartą, jau gerokai po vidurnakčio, kai moterys jau seniai buvo išvarytos, visiškai girtas Alkibiadas visiems pareiškė, kad jis ketino atsiduoti Sokratui, kad įgytų šio išmintį. Jis papasakojo, kaip nuogas įslinko į Sokrato guolį ir atsigulė šalia, tyliai murkdamas ir siūlydamas savo jaunystę. Tačiau Sokratas, užuot jį paėmęs, tik apsikabino ir taip išgulėjo visą naktį šalia, nieko jam nedarydamas. Šitai papasakojęs Alkibiadas ėmė šlovinti Sokrato santūrumą ir valios jėgą. Jaunajam Alkibiadui pritarė ir draugai, nes jis visiems labai patiko. Sokratas santūriai šypsodamasis klausėsi pagyrų. Kaip visada, jis jautėsi visa galva pranašesnis už kitus, nes nė vienas iš jo draugų nežinojo, kad Sokratas nėra paiderastos.

Platonas apskritai nesuprato, apie ką kalbama. Tiesiog padrikai užsirašė, ką spėjo išgirsti, ir tiek...

2. Diogenas įsipyksta Sokrato draugams

Diogenas buvo itin bjauraus charakterio. Nemėgo jis praustis – laikė tai filosofui netinkamu užsiėmimu, atitraukiančiu nuo mąstymo ir visiškai beverčiu. Apskritai Diogenas labai mėgdavo vaizduoti, kad yra viskuo gyvenime labai patenkintas, visko pertekęs ir kad jam visiškai nieko netrūksta. Taip pat Diogenas dažnai būdavo alkanas. Būti alkanas jis labai nemėgo, tačiau visais būdais stengdavosi to neparodyti. Tik vieną kartą, vidury dienos besimasturbuodamas turgaus aikštėje, jis kažkaip ilgesingai suvaitojo: „O, kad ir skrandį būtų galima nuraminti va šitaip patrinant!“

Dar Diogenui nepatikdavo, kad Sokrato draugai Agatono namuose daug valgydavo ir gerdavo. Ir jau visai nepatikdavo, kad anie jo nepasikviesdavo. O nekviesdavo jo dėl to, kad prie stalo pakalbėti jis buvo kvailas, šlykščiai smirdėjo ir eidamas pas ką nors gerti niekada nieko neatsinešdavo. Todėl niekas iš Sokrato draugų, išskyrus Platoną, jo nemėgo.

Štai puotauja visi pas Agatoną, o Diogenas lauke aplink jo namus trinasi. Čia dar būtų nieko, tačiau jis nuolat šūkaudavo visokias nesąmones, kaip antai: „Žmogui valgyti nebūtina!“; arba: „Žmogus gali puikiai be vyno pragyventi!“; arba: „Žmogui drabužiai nereikalingi!“ Skardus buvo Diogeno balsas. Būdavo, kenčia visi valandą, kenčia antrą ir staiga Agatonas pašokęs kad svies pro langą ąsotį Diogenui į galvą! Ir sliūkindavo tada Diogenas namo praskeltu pakaušiu, varvantį kraują besišluostydamas. Ne kartą draugai norėjo jį prisiviję primušti, tačiau Sokratas neleisdavo. Geras žmogus buvo Sokratas, o Diogenas, jo gerumu naudodamasis, žaizdoms užgijus vėl grįždavo prie Agatono namo.

3. Aleksandras Makedonietis pamoko Diogeną

Diogenas per visą savo gyvenimą nieko nedirbo, o tik šlaistėsi be tikslo ir zaunijo visokius niekus. Labiausiai jis mėgdavo kabinėtis prie žmonių. Pamato kokį nors praeivį ir lenda prie jo aiškindamas, kad jam nieko iš ano nereikia. Praeivis tik čiupt sau už šonų, dirst į savo kelionės krepšį – vis tikrina, ar Diogenas nieko nespėjo nugvelbti. O anas neatlyžta, vis iš paskos velkasi ir kažką apie turto atsižadėjimą tauzija.

Labai įkyrus buvo tas Diogenas. Namų savo jis neturėjo, o gyvendavo senoje statinėje, į kurią buvo prisikimšęs visokių šiukšlių, kad minkščiau drūnyti būtų. Nesibodėdavo jis savo statinės ir filosofų rankraščiais iškloti, todėl anie jo baisiausiai nemėgo ir vos tik pasitaikius progai visiems skelbdavo, kad Diogeno filosofija neteisingai aiškina gamtos dėsnius.

Ir štai vieną kartą, kai Diogenas kaip visada kabinėjosi prie praeivių, pro šalį su savo svita jojo Aleksandras Makedonietis. Pamatęs jį Diogenas baisiausiai persigando ir palindo po savo statine. Aleksandras prijojo prie jo ir pasiteiravo, ar kartais anam ko nors netrūksta. Diogenas, paklaikęs iš baimės ir manydamas, kad už visus nešvarius darbelius jau atėjo paskutinioji, pralemeno: „Nieko, tiesiog neužstok man saulės.“ – „Jei tau trūksta saulės, tai išlįsk iš po savo statinės, kvaily“, – jau nujodamas per petį mestelėjo didysis makedonų karalius. Bet ši jo frazė per porą istorijos tūkstantmečių pasimiršo.

4. Sokrato draugai susikivirčija

Kartą, puotaudamas pas Agatoną, Sokratas atsistojo ir ėmė visiems kalbėti, kas yra gera valstybė ir kokiu būdu ji turėtų būti sutvarkyta. Kalbėjo jis ilgai, o Platonas net liežuvį iš stropumo iškišęs užsirašinėjo kiekvieną jo žodį. Taip bijojo kokią nors reikšmingą frazę praleisti, kad net vyno negėrė, vengdamas prarasti budrumą.

Kalbėjo Sokratas apie tai, kad tobulos valstybės gyventojai turėtų būti suskirstyti į tris luomus, nes visi žmonės pagal prigimtį skirtingi – vieni savyje esą turintys varinį, kiti sidabrinį, o treti auksinį pradą. „Taigi, iš to, ką dabar pasakiau, akivaizdu, kad pats didžiausias gėris valstybėje bus pasiektas tik tuomet, kai jai vadovaus filosofai. Tik filosofai nešioja savyje auksinį išminties pradą ir tik jie žino, kas yra gėrio idėja. Todėl filosofų valdymas būtų ne tik pats teisingausias, bet ir pats naudingiausias visiems kitiems valstybės gyventojams, kurių varinė prigimtis yra linkusi į pagedimą“, – iškilmingai savo kalbą baigė Sokratas, o Platonas su palengvėjimu atsiduso, baisiai patenkintas, kad viską spėjo užsirašyti.

Susirinkusieji kurį laiką tylėjo, kol atsistojo Glaukonas ir, piktai tėškęs pusiau nugertą taurę vyno ant grindų, sušuko:

– Sokratai, o tau neatsibodo mums tas savo nesąmones pliurpti, už mūsų pinigus vyno prigėrus? Tu nuolat sakaisi „žinąs, kad nieko nežinąs“, bet kai tik pradedi kalbėti, tai kalbi tarsi koks visažinis susirinkusiai neišmanėlių miniai. Štai tu pats save vadini filosofu, o mus turbūt laikai kvailiais, nesuprantančiais, kas ištiktų valstybę, jei ją imtų valdyti tokie kaip tu? Tu gi nieko neveiki, šlaistaisi dienomis po turgų, kabinėjiesi prie žmonių su savo kvailais klausimais ir paistai niekus. Kaip toks kaip tu pasirūpintų visos valstybės valdymu ir jos gyventojų gerove, jei net savimi pasirūpinti nesugeba? Va kaip rėšiu aš tau per žandą, kad kitą kartą pagalvotum prieš kvailystes paistydamas...

– Valdykis, Glaukonai, – griežtai ištarė Agatonas, tvirtai sugriebdamas smūgiui jau iškeltą Glaukono ranką, – na, nusipaistė tas Sokratas, sutinku, tačiau ko iš jo norėti? Žmogus nieko nedirba ir kaip valstybės reikalai tvarkomi jokio supratimo neturi. Tai ir leptelėjo. Bet tai ne priežastis jį mušti. Be to, Glaukonai, nepamiršk, čia mano namai, aš čia šeimininkas ir savivaliauti neleisiu.

Taip jam pasakius jau visai apgirtęs Polemarchas pašoko iš savo vietos ir griebė Agatono barzdą į kumštį:

– Ar ne per daug sau leidi, Agatonai? Nesvarbu, kad čia tavo namai! Visada buvai niekam tikęs pašnekovas, tik namas pas tave didelis ir patogus susitikimams. Bet per daug nesusireikšmink, kad esame svečiai, dar nesuteikia tau teisės mums nurodinėti!

– Nelieskite Sokrato! Jis mano mylimasis. Aš jį myliu iš visos širdies! – suklykė Alkibiadas.

– Užsičiaupk, kekše, – nustūmė Alkibiadą į šoną iš savo vietos pakilęs Trasimachas ir gniauždamas rankoje trikojį staliuką ėmė artintis prie susikibusių Sokrato, Agatono, Polemarcho ir Glaukono. Nuo vyno paraudusio jo veido išraiška nežadėjo nieko gero.

Matydamas, kuo viskas baigsis, Platonas iš baimės drebančiomis rankomis savo rankraštyje, po Sokrato užrašyta kalba, paskubomis prirašė: „Taip, Sokratai. Tu teisus. Tokia valstybė, kurioje valdo filosofai, yra pati geriausia“, – pasakė Glaukonas.“ Tuomet greitai susuko rankraštį į ritinėlį ir spausdamas jį prie krūtinės, kaip motina spaudžia savo pirmagimį kūdikį, paskubomis nėrė lauk. Jau bėgdamas gatve, Platonas girdėjo, kaip iš Agatono namų sklinda riksmai, dejonės, dūžtančių indų skambesys, duslūs smūgių garsai ir pokši lūžtantys baldai.

5. Sokratas ir Platonas baigia puotauti

Sokratas vėl mauktelėjo gerą gurkšnį vyno ir atitraukęs didelę taurę nuo lūpų ketino ją perduoti kartu gėrusiam Agatonui, tačiau išvydo, kaip šis, vos akimirksnį, kurio Sokratui reikėjo gurkštelėti iš taurės, paliktas be dėmesio, ėmė ir užsnūdo, įveiktas per naktį išgerto vyno kiekio.

Tuo paskutinis puotos pokalbis apie tai, kodėl filosofija yra pats svarbiausias dalykas žmogaus gyvenime, buvo baigtas. Sokratas pastatė taurę ir apsidairė. Agatono namuose, kuriuose ką tik baigėsi eilinė Sokrato ir jo draugų puota, beauštančios saulės spinduliai blausiai nušvietė baisią netvarką. Vos spingsinčios židinio žarijos jau buvo beužgęstančios, o jose smilkstanti toga baltų dūmų šniuorais skleidė nemalonų tvaiką. Šalia židinio visiškai nuogas knarkė Aristofanas, tvirtai tebegniauždamas rankoje vyno taurę. Visi kiti buvo suvirtę kas kur, priklausomai nuo to, kur juos palaužė vynas. Visur ant grindų mėtėsi maisto likučiai.

Sokratas, lėtai pabaigęs gerti savo taurėje likusį vyną, patraukė durų link ir išvydo tarpduryje miegantį Platoną. Miegojo jisai tyliai šnopuodamas, susirietęs į kamuoliuką ir tvirtai gniauždamas pirštais po galva pasikištus prirašytus papiruso ritinėlius.

Sokratas prisiminė, kaip Platonas puotos pradžioje užsirašinėjo visas jo ir draugų kalbas apie tai, kaip turi atrodyti tobula valstybė, tačiau paskui kažkuris, regis, Glaukonas, pasiūlė jam vyno. Platonas išgėrė ir vėl ėmė užsirašinėti. Tada Glaukonas pasiūlė dar vyno. Platonas vėl išgėrė, padėkojo ir vėl ėmė užsirašinėti. Tada supykęs Glaukonas jam liepė išgerti dar. Platonas mandagiai atsisakė, teisindamasis, kad tiek daug išgerto vyno trukdys jam tiksliai užsirašyti jų visų kalbas.

Galiausiai matydamas, kad Platono gražiuoju perkalbėti nepavyks, Glaukonas, padedamas Polemarcho, užlaužė Platonui rankas ir pražiodė, o Trasimachas sugirdė jam kone visą ąsotį neskiesto vyno. Tvirtiems draugų gniaužtams atsileidus, Platonas dar kurį laiką sėdėjo tuos savo papirusų ritinėlius gniauždamas ir kažką nerišliai sau po nosim murmėdamas, o tada nušliaužė durų link ir daugiau niekas jo tą vakarą nebematė.

Pažiūrėjo Sokratas į miegantį Platoną ir suprato, kad nevalia palikti jo vieno Agatono namuose, nes ką gali žinoti, kokia mintis kils Agatonui ir draugams, jeigu jie po puotos nubus pirmi ir ras Platoną va šitaip bejėgiškai miegantį... Papurtė švelniai jo galvą už barzdos suėmęs, padėjo atsikelti ir atkišo jam, vis dar nepaleidžiančiam iš rankų prirašytų papirusų, savo petį pasiremti, kad lengviau būtų eiti. Štai taip, rytui auštant, Sokratas ir Platonas išėjo iš Agatono namų.

Taip ir ėjo jie dviese, Sokratas – į priekį, o Platonas pasiremdamas į Sokratą, kol priėjo seno bičiulio Kefalo namus. Šis plačiai šypsodamasis pasitiko juos nuo pat savo namų slenksčio:

– Vėl filosofiniai pokalbiai iki pat ryto? – paklausė žvelgdamas į paburkusius abiejų veidus ir paraudusias akis. Sokratas tik sunkiai atsiduso ir atsainiai mostelėjo ranka.

– Tai užeikite vidun, – pakvietė Kefalas.

– O, ne. Kažkaip po vakar nesinori eiti į jokius namus, – vėl atsiduso Sokratas ir prisėdo ant didelio akmens, dunksančio kieme. Platonas įsitaisė šalia ant žemės.

– Nuo kada filosofai vengia užeiti į mano namus? – nustebęs kilstelėjo antakį Kefalas.

– Ne, ne, mielas drauge, nemanyk, kad rodome nepagarbą tavo svetingiems namams. Tiesiog po vakarykštės puotos Agatono namuose nėra jokio noro vėl atsidurti tarp keturių sienų ir po stogu, – Sokratas perbraukė delnu per savo nešvarią barzdą ir pamatęs klausiamą Kefalo žvilgsnį, paaiškino: – Tiesiog vakar Agatono namuose gėrėm, gėrėm... paskui kažkaip jau gerokai po vidurnakčio pamėginau atsikelti nuo minkštasuolio ir pajutau, kaip užtirpę sąnariai surakino visą kūną, o kaklo išvis negalėjau pajudinti.

Tik drybsojau ir negalėdamas pasukti galvos spoksojau į šešėlius, kuriuos nuo židinio šviesos ant sienos metė puotaujančiųjų kūnai. Jutau, kaip mane apima baimė, nes į tuos šešėlius žvelgdamas negalėjau atskirti, kuris iš jų Glaukono, kuris Agatono ar kurio nors kito mano mielo bičiulio...

Norėjau pasukti galvą link jų, tačiau kaklą tarsi geležinėmis grandinėmis kas būtų surakinęs. Štai taip ir turėjau spoksoti į tuos klaikius šešėlius ant sienų... Visa laimė, kad bičiulis Trasimachas laiku pamasažavo man sprandą ir sugirdė taurę neskiesto vyno. Po kurio laiko kaklas atsileido ir galėjau nusukti akis nuo tų baisingų šešėlių ant sienų ir vėl išvysti bepuotaujančius savo mieluosius draugus, bet kažkoks nerimas liko iki pat ryto. Tik paryčiui išėjęs iš Agatono namų supratau, kokia palaima matyti pasaulį Saulės šviesoje ir kūnu jausti jos spindulių šilumą.

– Et, Sokratai... pamenu ir aš tas dienas, kai buvau jaunas ir įstengdavau iki paryčių filosofuoti...

Abu atsiduso ir atkreipė dėmesį į Platoną. Tas jau buvo spėjęs išsitraukti savo papirusus ir pradėjęs užsirašinėti jųdviejų pokalbį. Jam iš burnos per visą barzdą driekėsi nevaldoma seilė ir iš lėto varvėjo ant papiruso, bet jo gerklė vis tiek buvo perdžiūvus. Jį tąsė baisingas žagsulys, o rankos drebėjo po vakarykštės puotos. Nei Kefalas, nei Sokratas nežinojo, koks spengiantis skausmas tuo metu buvo įsitaisęs Platono galvoje. Bet jis vis tiek rašė, ausyse ūžė bičių spiečius, o jam vis rodėsi, kaip pro šį gaudesį iki jo prasibrauna Sokrato žodžių išmintis. Štai taip ir gimė įžymioji Platono Olos alegorija, kurią skaitys ir interpretuos tūkstančiai ateities mąstytojų.

Žvelgdami į štai taip nežinia ko tokiu sunkiu rašymu save bekankinantį Platoną draugai susirūpino:

– Platonai, gal nori atsigerti vandenuko? – rūpestingai paklausė Kefalas.

Platonas tik pakėlė paraudusias akis ir nedrąsiai, lyg ir pritariamai kažką sumykė pro sukepusias lūpas.

– Na, tai užeik pas mane, – pakvietė Kefalas. – O tu, Sokratai? Netroškina?

– Ne, į vidų aš neisiu, kažkodėl vis dar nenoriu, – atsakė Sokratas, – ir apskritai, jau metas man. Būk sveikas, Kefalai.

– Na, ką gi, dėkui, kad užsukai. Laukiame vėl, – atsisveikindamas su Sokratu gudriai mirktelėjo akį Kefalas ir apkabinęs Platoną per pečius nusivedė jį į savo namus. Jau benueidamas Sokratas dar spėjo išgirsti Kefalą sakant Platonui: „O gal ne vandenuko, gal geriau vyno?“

Sokratas giliai įkvėpė oro ir sparčiu žingsniu nuskubėjo į Atėnų turgų, kur jau rinkosi miestiečiai, ir praleido ten visą dieną, kaip jam buvo įprasta. Apie tai, kaip tą dieną praleido Platonas, jokie mums žinomi šaltiniai neužsimena.

6. Pitagoras skaičiuoja iki vieno

Nuo pat vaikystės Pitagoras nemokėjo skaičiuoti. Tiksliau, mokėjo, bet tik iki vieno. Bet užtat skaičiuoti iki vieno išmoko vos tik gimęs. Vos kelių mėnesių būdamas, žmonėms paklausus, kiek jam metų, dar nekalbantis Pitagoras iškeldavo vieną pirštuką. Tačiau metai bėgo, o iki daugiau jis skaičiuoti taip ir neišmoko. Jau ūgtelėjusio tėvai jo vis klausdavo: „Kiek tau metų?“, o bamblys Pitagoras nė nemirktelėjęs atsakydavo: „Vienas.“

Smarkiai kentėjo jaunasis Pitagoras mokykloje. Štai padeda jo matematikos mokytojas prieš jį du obuolius ir klausia: „Kiek čia obuolių?“ – „Vienas“, – atsako Pitagoras. Mokytojas kad šers jam delnu per ausį. „Čia vienas obuolys“, – sako mokytojas. Tada tekšt Pitagorui per kitą ausį: „O čia antras obuolys. Taigi iš viso prieš tave yra du obuoliai. Du, supratai?“ – moko mokytojas. Pitagoras tik linksi galva, neva supratęs, o iš tiesų galvoja sau „vienas“. Ilgus metus taip vargo su juo mokytojas ir vis veltui.

Užtat kumštynes Pitagoras mėgo neišpasakytai. Jau vaikystėje gerokai vyresnius už save galingais kumščių smūgiais iš koto versdavo. O kai užaugo, tai kumštynėse jam visoje Graikijoje lygių nebuvo. Ir štai ateina vieną dieną Pitagoras pas savo buvusį matematikos mokytoją ir klausia: „Kiek tau metų?“ – „Aštuoniasdešimt šešeri“, – sako tas. Pitagoras kad liuobs jam į dantis! Tada vėl klausia: „Kiek tau metų?“ – „Vienas“, – švepluoja dantų nuolaužomis ir kruvinomis seilėmis springdamas mokytojas. Nuo to įvykio visi jo mokiniai perėjo pas Pitagorą, o tas įkūrė savo mokyklą ir tapo filosofu. Tapęs filosofu Pitagoras visiems savo mokiniams ir sekėjams skelbė, kad pasaulio pagrindas yra vienetas.

7. Diogenas paguodžia Platoną

Šiaip jau Platono nemėgo nė vienas Sokrato draugas. Nemėgo jo ir gana, kad ir kaip anas mėgino visiems įsiteikti. Visi į jį tik šnairuodavo, o kalbėdavo su juo dažniausiai atsukę nugarą, per petį.

Platono laimei, jį visada užtardavo Sokratas, tačiau kodėl didysis išminčius taip elgėsi, nesuprasdavo ir pats Platonas. Bet vieną kartą, kai Sokratas buvo išėjęs į Atėnų turgų, jo draugai ėmė ir išvarė Platoną. Nusiminė jisai baisiausiai, įsiskaudino. Ėmė bastytis po Atėnus ieškodamas Sokrato, kad tas jį paguostų, bet nerado. Skundėsi žmonėms, bet tie nuo jo nusisukdavo, o šunys aplodavo. Baisiai nelaimingas pasijuto Platonas. Net nepastebėjo, kaip išėjo už miesto. Ėjo jis ėjo ir turbūt jau niekas nepasakys, kiek jis nuėjo kelio ir kur nukako.

Tik staiga taip beklaidžiodamas jis susitiko iš kažkur atklydusį Diogeną Sinopietį, kuris namų neturėjo, o gyvendavo statinėje. „Kas tu toks?“ – paklausė jis. „Aš esu Platonas, – atsakė Platonas ir paskubomis pridūrė: – Aš esu visų atstumtas.“ – „Nenusimink, – pasakė Diogenas, – nori, priimsiu tave į savo būstą ir gyvensime kartu?“ Pagalvojo Platonas apie jo statinę ir pratrūko raudoti pasikūkčiodamas.

8. Sokratas pagaili Platono

Tuomet, kai Sokratas rėždavo protingas kalbas savo draugams, Platonas dar buvo jaunas, kvailas ir nieko nesuprasdavo, todėl jam draugai neleisdavo nei kalbėti, nei gerti. Tiesą pasakius, jei ne Sokratas, Agatonas ir kiti, Platoną seniai būtų išmetę – keistas jis kažkoks visiems atrodė, nes nuolatos kažką užsirašinėdavo. Pakęsdavo jį, nes Sokratas kadaise iš Atėnų turgaus sugrįžęs jiems pasakė: „Gaila vaikio, neblogas jis, nors ir niekam tikęs. Tegul pabūna ir mums ąsočius su vynu nešioja... susimilkite, pražus jis vienas.“ Draugai, Sokratą gerbdami, paklausė.

9. Apie ikisokratiką Filandrą

Sokratui kartu su kitais bičiuliais ir Platonu diskutuojant bei išgėrinėjant Agatono namuose rengiamuose simpoziumuose, ten kartais lankydavosi toks Filandras. Buvo jis jau senyvo amžiaus, o ir filosofinių pažiūrų laikėsi senovinių. Savo filosofija jis buvo daug artimesnis dar iki Sokrato gyvenusiems, mąsčiusiems ir išgėrinėjusiems filosofams. Žmogaus savęs pažinimo problema Filandro nedomino. Labiausiai jis gilinosi į Būties klausimą ir todėl daugiausia laiko skirdavo tokių filosofų kaip Talis, Herakleitas ar Parmenidas idėjoms aptarti.

Iš esmės pritardamas Talio teiginiui, kad visa Būtis yra sudaryta iš vienos medžiagos, Filandras prieštaravo jo mokymui, kad ta medžiaga yra vanduo. Anot Filandro, visa Būtis susidedanti iš šūdo. Pasak jo, tas pirmapradis Šūdas vietomis išsiskaido iki krištolinio kalnų upelio skaidrumo arba netgi iki mylimosios akių geidulingo blizgėjimo, o vietomis iki uolos akmens tvirtumo. Tas pats šūdas, išretėjęs iki skysto, bekvapio ir beskonio vandens, kepinant saulei, garuodamas pavirsta į orą, paskui atšalus vėl krenta į žemę lašais, teka vandeniu, šąla į ledą, virsta žeme, galiausiai akmeniu... Tačiau anksčiau ar vėliau bet koks Būties medžiaginis virsmas grįžta į savo pirmapradį pavidalą – Šūdą.

Tokiu būdu Filandras skelbėsi paneigęs nepertraukiama būties tėkme įsitikinusio Herakleito teiginį, kad negalima į tą pačią upę įbristi du kartus. Gal į upę ir negalima, o į tą patį šūdą dar ir kaip, nes savo natūraliame būvyje Būtis yra statiška. Šį savo teiginį pagrįsdamas, Filandras ne kartą praktiškai demonstravo tokio dvigubo įbridimo galimybę Sokrato bičiuliams, tuo išsklaidydamas paskutines jų abejones dėl Herakleito paklydimo.

Parmenido dialektiką, skelbusią kad Būtis yra, o Nebūties nėra, Filandras taip pat laikė klaidinga. Pagal Filandrą – jei Būtis yra, tuomet yra Šūdas, o jeigu nėra nieko, tuomet irgi šūdas išeina. Parmenidą jis apskritai laikė ne dialektiku, o nevykėliu mistiku. Filandras savaip aiškindavo Leukipo ir jo mokinių teoriją apie tai, kad viskas susideda iš mažų, nedalomų dalelių, vadinamų atomais. Pasak Filandro, atomai yra begalė mažų, tuščioje erdvėje skriejančių šūdo gabaliukų. Jie esą tokie maži, kad plika akimi nematomi, tačiau skriedami jie susiduria, suauga vieni su kitais, taip ilgainiui sudarydami mums pažįstamus kūnus. Paskui tie kūnai vėl išsiskaido į mažus šūdo rutuliukus.

Kaip jau minėta, žmogaus Filandras nelaikė vertu išskirtinio filosofo dėmesio. Nei etika, nei politika jo šiaip jau nedomino. Tik primygtinai Sokrato bičiulių klausinėjamas, jis nepatenkintas burbėdavo, kad gyvenime reikia elgtis nuosaikiai ir suvokti, kad vien tik savo subine visos Graikijos dirvonų nepatręši. O geriausia politinė santvarka, anot jo, pasaulyje yra Atėnų demokratija, nes tai yra pati šūdiniausia santvarka. Atitinkamai pačiais vertingiausiais žmonėmis jis įvardydavo Atėnų politikus ir filosofus, o pačiu vertingiausiu filosofu – Sokratą. Šios ir kitos Filandro mintys neretai sukeldavo didelį Sokrato draugų susižavėjimą, kuris į simpoziumo pabaigą tik stiprėdavo.

Pats Sokratas Filandro varžydavosi ir jo pastabas stengdavosi praleisti negirdomis. Štai, pavyzdžiui, kalba Sokratas apie tai, kad nors visi puodai skirtingi savo forma ir dydžiu, tačiau žmogus vis tiek atpažįsta puodą tarp kitų daiktų, nes žmogaus protas turįs savyje tobulo puodo idėją, kurią neva atsimena iš tų laikų, kai jo siela gyvenusi tobulame idėjų pasaulyje. Visi giliai susimąsto, o pusgirtis Filandras ima dėstyti, kad ir šūdai būna įvairių dydžių, formų ir spalvų, bet žmogus juos visus atpažįsta, nes jo protas dar prisimena tobulo Šūdo idėją, dar iš tų laikų, kai ir pats mąstantis žmogus tebuvo dalelė tos pirmapradės materijos. Draugai vieningai Filandrui pritardavo ir visi smagiai išgerdavo, o Sokratas sumišęs kramtydavo lūpą ir bandydavo nukreipti kalbą kitur.

Platonas Filandro tiesiog nekęsdavo, todėl užsirašinėdamas Sokrato ir jo bičiulių mintis Filandro žodžius visuomet praleisdavo. O kadangi pats Filandras nei skaityti, nei rašyti nemokėjo, daugiau jokių rašytinių šaltinių apie jo filosofiją neišliko. Jo idėjos buvo perduodamos iš lūpų į lūpas ir jo mąstymo žodinė tradicija padarė nemažą įtaką Vakarų civilizacijai.

Tarp kitko, dar yra žinoma, kad Filandras nebuvo profesionalus filosofas, o duoną sau pelnėsi iš kailialupio amato.

10. Tomas Akvinietis valgo

Nuo vaikystės Tomas Akvinietis labai daug valgydavo. Ko tik nebandė daryti artimieji! Ir geruoju, ir piktuoju bandydavo jį nuo pilno dubens atplėšti. Galiausiai nebežinodami, ką daryti, kreipėsi į vietinį kaimo išminčių patarimo. Tas palingavo galva ir pasakė: „Blogai su juo, liepkite jam filosofiją studijuoti, turėtų jam nuo jos žarnas susukti. Jei tai nepadės, tada jau niekas nepadės.“ Nubraukė tėvai ašarą ir atidavė mažąjį Tomuką į gretimą vienuolyną studijuoti. Tačiau ir tai nepadėjo. Tomukas vis rijo ir rijo. Filosofijai jo skrandis pasirodė itin atsparus ir nuo įvairių filosofinių tekstų skaitymo jam, priešingai nei tikėjosi tėvai, kildavo dar didesnis alkis. Ilgainiui jo apetitas tapo tiesiog žvėriškas ir teko jį išsiųsti į Paryžių, kur jam turėjo būti taikoma paskutinė viduramžiais žinoma gydymo priemonė, skirta itin sunkiems ligoniams – skaityti Aristotelio raštus.

Tačiau ir Aristotelio raštai jam padarė priešingą poveikį. Tomas Akvinietis juos skaitydavo, o tada ramiausiai sušveisdavo keptą avies šlaunį. Tuomet vėl griebdavosi Aristotelio tekstų, paskui čiupdavo kraujinę dešrą, ir taip galėjo tęstis visą dieną. Ilgainiui jam išaugo toks didelis pilvas, kad toje vietoje, kur jis sėdėdavo, teko išpjauti stalo gabalą. Būdavo, prisiryja Tomas Akvinietis, jau tiesia riebaluotas rankas į Aristotelio „Metafiziką“ ir negali per savo pilvą ir ant stalo išmėtytus kaulus jos pasiekti. Tada įniršdavo ir imdavo baubti, kol kas nors jam pagelbėdavo. O baubdavo jis taip garsiai, kad girdėti buvo per kelias mylias. Kartą net vienas kunigas, Paryžiaus pakraštyje esančioje bažnyčioje priiminėdamas išpažintį, išgirdo jį taip baubiant ir pasakė: „Jei taip tęsis ir toliau, šito jaučio baubimą išgirs visas pasaulis.“

11. Kartą Kantas nueina miegoti per vėlai

Kantas visą savo gyvenimą gyveno pagal grafiką. Jis visada vienu metu keldavosi, vienu metu guldavosi, o rašydavo labai nuobodžiai. Keldavosi jis labai anksti, vos pradėjus švisti, ir guldavo labai anksti, vos pradėjus temti. Žodžiu, per tą grafiką Kantas niekada nebuvo matęs žvaigždžių. Kai jos užsižiebdavo, jis jau būdavo užmigęs, o kai pabusdavo, jos jau būdavo užgesusios. O kai nemiegodavo, Kantas rašydavo šiaip jau labai protingai, na, bet itin nuobodžiai ir nesuprantamai.

Ir štai vieną vakarą Kantas pajuto, kad negali užmigti. Ant vieno šono verčiasi, ant kito. Neima miegas ir gana. Valanda praėjo, antra... Atėjo vidurnaktis ir jį užplūdo keistas jausmas. Įsispyrė jis į šlepetes, pasiėmė savo pypkę ir su vienais naktiniais atsisėdo ant savo namų lauko durų slenksčio. Prisidegė pypkę ir palengva užsitraukė kvapnų dūmelį. Dvelktelėjo lengvas ir šiltas vėjelis, atnešdamas švelnų žolės kvapą. Tyliai suošė medžiai, netoliese čirpė žiogai, o kažkur tolumoje čiulbėjo lakštingala. Stebėdamas, kaip ore sklaidosi pypkės dūmai, Kantas pakėlė akis ir skaidriame nakties danguje išvydo mirgančias žvaigždes. Visur aplink tvyrojo rami palaima. Kantas palengva baigė rūkyti pypkę, grįžo į kambarį, atsisėdo prie rašomojo stalo ir pasidėjo priešais save baltą popieriaus lapą. Ranka rašė tarsi savaime.

„Du dalykai pripildo sielą vis naujo ir vis stiprėjančio susižavėjimo bei giliausio pagarbumo, kuo dažniau ir ilgiau apie juos mąstome, – žvaigždėtas dangus virš manęs ir moralės dėsnis manyje. Nei vieno, nei antro man nereikia ieškoti ir tik tarti kaip apgaubtų tamsumos arba esančių už mano akiračio ribų; aš juos matau priešais save ir tiesiogiai juos sieju su savo egzistavimo įsisąmoninimu. Pirmasis prasideda nuo tos vietos, kurią aš užimu išoriniame jutimais suvokiamame pasaulyje, ir sąsają, kuriai aš priklausau, išplečia į neapžvelgiamą tolį su pasauliais virš pasaulių ir sistemų sistemomis, be to, dar jų periodinio judėjimo, jų pradžios ir tęsimosi beribiuose laukuose. Antrasis prasideda nuo mano neregimo Aš, manosios asmenybės, ir atvaizduoja mane pasaulyje, kuris iš tiesų begalinis, bet apčiuopiamas tik intelektu, ir aš pažįstu save susijusį su juo (o per jį kartu ir su visais tais regimais pasauliais) ne tik atsitiktiniu ryšiu, kaip ten, bet visuotiniu ir būtinu ryšiu. Pirmasis, nesuskaičiuojamos pasaulių daugybės, reginys tarsi sunaikina mano svarbumą kaip GYVŪNIŠKO PADARO, kuris vėl turi planetai (tik taškui visatoje) grąžinti materiją, iš kurios jis atsirado, kai šiai materijai trumpą laiką (nežinia, kokiu būdu) buvo suteikta gyvybinė jėga. Antrasis, priešingai, be galo iškelia mano vertę kaip PROTAUJANČIO SUBJEKTO per mano asmenybę, kurioje moralės dėsnis man atveria nuo gyvūniškumo ir netgi nuo viso jutimais suvokiamo pasaulio nepriklausomą gyvenimą, bent jau kiek apie tai galima spręsti iš tikslingos manajam egzistavimui šiuo dėsniu priskirtos paskirties, kuri neapribota šio gyvenimo sąlygomis ir ribomis, bet siekia begalybę.“

Kantas baigė rašyti, atsigulė į lovą ir iš karto užmigo. Kitą dieną pabudo auštant, įprastu laiku. Tai buvo vienintelis kartas, kai jis sulaužė savo dienotvarkę. Vėliau jis ir toliau keldavosi ir guldavosi įprastu laiku ir daugiau taip niekada neberašė. Et, būtų žmogus kitą paros metą miegoti pasirinkęs, visai kitaip jo gyvenimas būtų pakrypęs. Gal net būtų vedęs...

12. Hėgelis skaito paskaitas

Hėgelis dar būdamas gyvas įgijo milžinišką šlovę kaip filosofas. Kritikai vieningai pripažino jo autoritetą. Į jo paskaitas klausytojai traukdavo miniomis, auditorijos, kuriose jis kalbėdavo, visada buvo sausakimšos. Tačiau jis turėdavo vieną labai keistą savybę – išėjęs skaityti paskaitos prieš auditoriją, pasidėdavo priešais save ant žemės prirašytus popieriaus lapus su savo mintimis, tada atsistodavo ant galvos – taip, kad tie lapai būtų prieš pat jo nosį, ir imdavo iš jų skaityti savo paskaitą. Auditorija jo klausydavosi užgniaužusi kvapą, stengdamasi nepraleisti nė vieno žodžio. Ir nors visi įtardavo, kad kažkas čia ne taip, niekas nedrįsdavo to paklausti garsiai – toks didelis buvo Hėgelio autoritetas. Labiausiai dėl to putojo Šopenhaueris, bet ir tas nedrįso Hėgeliui atvirai prieštarauti. Pabandė sėdėdamas gretimoje auditorijoje skaityti paskaitas tuo pačiu metu kaip Hėgelis, tačiau viskas veltui – pas jį niekas neidavo. Visi tūnodavo sulindę pas Hėgelį, tarsi užhipnotizuoti žiūrėdavo į besistiebiančias į viršų jo kojas ir klausydavosi iš apačios sklindančios jo išminties. Šopenhaueris, irgi nieko nesuprasdamas, baisingai niršo, iš nevilties keikė Hėgelį savo knygose, tačiau viskas buvo veltui. Taip bėgo metai ir visi sau tyliai svarstė – čia vis tiek kažkas ne taip.

Taip būtų tęsęsi bala žino kiek laiko, jei Marksas nebūtų supratęs, kur čia šuo pakastas.

13. Engelsas gerbia Marksą

Marksas be perstojo skelbė ateisiant pasaulinę proletariato revoliuciją, kuri sugriaus kapitalizmą. Tačiau pats Marksas proletaras nebuvo. Jis apskritai nemėgo dirbti. Dažniausiai jis gulėdavo lovoje ir skaitydavo.

Dėl to ir pinigų daug neturėjo. O Engelsas turėjo pinigų ir kartais dalindavosi jais su Marksu. Marksas dėl to jausdavosi kiek nejaukiai, bet ne taip smarkiai, kad dėl to mestų skaityti, rašyti ir pradėtų dirbti. Jam mielesnė buvo tiesa, kad Engelsas yra buržujus, tik jam to nesakydavo, nes bijodavo, kad Engelsas įsižeis ir nustos su juo dalintis.

Štai sėdi jie kartu smuklėje, Engelso nupirktą alų siurbčioja. Bokalams ištuštėjus Marksas ir sako: „Štai ims ir kils pasaulinė proletariato revoliucija.“ – „O kodėl ji turėtų kilti?“ – klausia Engelsas. Marksas tik gudrų žvilgsnį į tuščius bokalus mesteli... Engelsas nedelsdamas užsako dar. „Pasaulinė proletariato revoliucija kils, nes tai yra neišvengiama“, – rūsčiai paaiškina Marksas. Vėl sėdi jie ir alų gurkšnoja. Bokalams vėl tuštėjant Marksas sako: „Pasaulinė proletariato revoliucija kils netrukus.“ – „O kada?“ – klausia Engelsas ir pats susipratęs iškart pastato dar alaus. „Kai tik pribręs laikas“, – apsikabinęs pilną bokalą mįslingai sako Marksas.

Taip ir pliurzina jie tą alų iki paryčių. Marksas kažką neaiškiai pasako, Engelsas pastato, o tada Marksas dar labiau Engelsą supainioja. O visai suplukusi stambiakrūtė padavėja vos spėja jiems bokalus pildyti ir nešioti. Ir staiga Marksas klept nosimi į stalą ir užmiega, galvą šalia apytuščio alaus bokalo padėjęs. Engelsas sunkiai atsidūsta. Šiandien jam eilinį kartą nepavyko išgauti iš Markso, kada gi kils pasaulinė proletariato revoliucija ir kodėl ji tokia neišvengiama. Nors atrodė, kad šiandien jis kaip niekada arti tikslo, tačiau su Marksu kaip visada. Nelabai gudrus tas Engelsas buvo, nes priešingu atveju gal ir pats būtų supratęs, kad nežinia, kada kils ta revoliucija. Ir jau kur tam Engelsui suprasti, kad ir pats Marksas to tiksliai nežinojo nei prieš pradėdamas su juo gerti, nei juo labiau pabaigęs. Tačiau tokios suvokimo aukštumos buvo ne Engelso protui. Toli jam buvo iki Markso, kurio išmanymą socialiniuose ir ekonominiuose dalykuose pripažino visi to meto mąstytojai. Pripažino tai ir pats Engelsas, nors ir nelabai žinojo kodėl.

14. Marksas nemiega

Marksas naktimis beveik nemiegodavo. Atsigula į lovą ant nugaros ir žiūri į lubas. Tada staiga pripuola prie lango, atidaro jį ir spokso į gatvės tamsą. Ir taip tęsėsi metų metus. Marksas taip vis laukdavo didžiosios proletariato revoliucijos, kuri nušvis kruvina pašvaiste ir išlaisvins žmoniją iš buržuazinių pančių. Pats suprato ir pripažino, kad gal šiek tiek ir perlenkia, bet vis tiek – atsigula ir niekaip negali užmigti. Bijo pramiegoti istorinę akimirką. Guli tamsoje ir klauso – o kas, jei netrukus prasidės? Praskris kur nors naktyje paukštis, šlamindamas sparnais – Marksui širdis taip ir suspurda. Sulos kur nors toli šuo – kažkokia nematoma jėga jį iš lovos išmeta. O kas Marksui nutikdavo, jei jis gatvėje išgirsdavo kokią girtą dainą arba policininko švilpuką!

15. Nyčė rengiasi Antikristo gimimui

Tuo savo gyvenimo laikotarpiu, kai Nyčė dar nebuvo susipykęs su Vagneriu ir gyveno Bavarijos mieste Bairoite, o jo nuostabus protas dar nebuvo įkalintas pamišimo, mėgdavo jis lankytis pas vieną vietinę prostitutę, vardu Esmeralda.

Užėjus Nyčei, ji nusirengdavo nuoga, atsiguldavo į lovą ir praskėsdavo kojas. Nyčė kurį laiką sėdėdavo ramus ant kėdutės ir žiūrėdavo į ją savo mįslingu žvilgsniu. Ji nejudėdavo. Tada jis atsistodavo, lėtai prisiartindavo prie lovos ir kažkaip iškilmingai priklaupęs sutelkdavo visą savo dėmesį į jos tarpkojį. Kurį laiką pameditavęs jis lėtai atlaisvindavo savo kaklaraištį, nusiimdavo nuo nosies pensnė ir įsidėdavo į savo švarko kišenę. Tada delikačiai prikišdavo savo akį prie jos vulvos ir pažvelgdavo gilyn į vidų, kažkur ten toli toli, į tuos tolius, kuriuose turėtų pasirodyti naujai užgimęs antžmogis. Ne veltui Nyčė sakydavo, kad padėtis Vakarų Europoje primena iki galo įtemptą lanką, kurio strėlė pasirengusi šauti į patį tolimiausią taikinį. Tas taikinys ir buvo jis – antžmogis – gimsiantis apvaisintas Nyčės filosofijos.

Jausdamas, kaip jį apima kvaitulys, Nyčė vis bandydavo įsiskverbti savo trumparege akimi kuo giliau, graužė drėgmė, mirksinčios jo blakstienos vėlėsi su plaukais ir badė akies obuolį, bet nieko nepaisydamas jis atkakliai savo žvilgsniu stengėsi pasiekti kažkokį sunkiai įsivaizduojamą begalinio tunelio galą, kur turėjo pasirodyti jis, Vakarų kultūros išgelbėtojas.

Tokiais momentais laikas sustodavo ir Nyčė nebejausdavo, kiek trunka jo žvilgsnio klaidžiojimas tunelio tamsoje. Tai tęsdavosi, kol pagaliau jam imdavo rodytis, kad kažkur ten, toli toli, vos įžiūrimai spingčioja švieselės. Tai ir būdavo taip laukta akimirka. Šviesa vis stiprėdavo, kol imdavo panašėti į kažkur toli už horizonto brėkštančią aušrą. Po kurio laiko šviesa imdavo akinti, ir tolumoje blykstelėjęs trenkdavo ugninis žaibas, tada pasirodydavo jis, dar kitaip žinomas Antžmogio, Antikristo, Dioniso, Zaratustros vardais. Stovėjo jis tolumoje visas spinduliuojantis ir didingas, o kartu su juo abu jo palydovai – gyvatė ir erelis.

Vos išvydęs šį regėjimą Nyčė atsiplėšdavo nuo Esmeraldos tarpkojo ir paknopstom pripuolęs prie kambaryje stovinčio pianino traukuliuojančiais pirštais imdavo skambinti kažkokias savo paties sukurtas uvertiūras. Muzikos svaigulys ir tobula kūno forma, dionisiško kvaitulio ir apoloniškos linijos harmonija turėjo būti toji dirva, subrandinsianti ir pagimdysianti tą, kuris bus didingesnis už bet kokį dievą. Tai bus dirva, iš kurios išaugs Antikristas.

Nyčė skambindavo pianinu mėšlungiškai atlošęs galvą, pro kietai užmerktų akių vokų kraštelius sunkdavosi ašaros, riedėdavo drėgnais skruostais ir nuo ūsų lašėdavo ant krūtinės. Galiausiai jam iš burnos išsiverždavo dusli aimana, primenanti smaugiamo žmogaus švogždimą. Jo pirštai nustodavo lakstę klavišais, o visas kūnas sustingdavo lyg suakmenėjęs nuo Medūzos Gorgonės žvilgsnio.

Po kiek laiko atsimerkęs jis iš lėto apsižvalgydavo po kambarį tokiomis akimis, tarsi būtų nužengęs į jį iš kito pasaulio. Atgavęs kvėpavimą vėl užsidėdavo pensnė ir tvarkingai pasirišdavo kaklaryšį. Tada sunkiai pakildavo ir atsargiai statydamas pėdas pajudėdavo durų link. Prie durų sustodavo, išsiraukdavo piniginę ir savo plonais pirštais atskaičiavęs padėdavo banknotus ant spintelės.

Prieš išeidamas jis dažnai atsisukdavo, kad paskutinį kartą pažvelgtų į lovoje gulinčią Esmeraldą. Visą tą laiką ji taip ir likdavo gulėti nekeisdama pozos. Nyčė stovėdavo prie durų ir žiūrėdavo į ją. Jis buvo filosofas, kurio mintys vėliau bus prilyginamos mūšiui išsirikiavusiai kariuomenei – štai lengvieji pėstininkai, strėlėmis ir laidomais akmenimis išardantys priešo rikiuotę, štai sunkioji kavalerija su saulėje žvilgančiais šarvais, štai ilgakotėmis ietimis pasišiaušusi hoplitų rikiuotė, štai grėsmingieji kovos vežimai su prie ratų pritvirtintais atsikišusiais ilgais ir aštriais peiliais. Ne veltui Nyčė rašė, kad tiesa yra moteris ir kad pagrįstai įtarinėjama dogmatiškus filosofus menkai moteris suprantant, o kad dogmatika, kaip perdėm rimtas ir įkyriai landus artėjimo prie tiesos būdas, yra netinkama priemonė moters širdžiai pavergti. Ši mintis jo kariuomenėje buvo kovos dramblys, kuris kartu su kitu kovos drambliu – mintimi, kad tai, kas mūsų nenužudo, padaro stipresnius, ir kitais kovos drambliais stovėjo visos kariuomenės priešaky.

Tada jis tyliai išeidavo, paskui save uždarydamas duris.

Esmeralda likusi viena dar ilgai gulėdavo nejudėdama ir žvelgdavo pro langą aukštyn, į dangų. Kartais dangus būdavo giedras ir saulėtas, kartais apsiniaukęs ir debesuotas. Žvelgdama į jį Esmeralda kartais imdavo isteriškai kvatotis, kartais apsiverkdavo, o kartais tiesiog gulėdavo ir stebėdavo jį tuščiomis akimis. Ir toks jos elgesys visiškai nepriklausydavo nuo oro – tie patys debesys ar giedra vieną kartą ją prajuokindavo, kitą kartą pravirkdydavo. Bet tai tik dar kartą patvirtina filosofo Nyčės nuomonę, kad moterys yra sunkiai suprantamos.

16. Nyčė susipyksta su Vagneriu

Tuo metu, kai dar buvo visai jaunas, Nyčė labai draugavo su Vagneriu. Nyčė kuo švenčiausiai buvo įtikėjęs tą, kuris muzikuoja, esant daug geresnį filosofą už tą, kuris visokiais nesuprantamais žodžiais savo miglotas mintis ant popieriaus dėsto. Tas Vagneris labai gerai muziką išmanė ir dėl to Nyčė jį be galo gerbė. Štai išeina Vagneris kur nors pasivaikščioti, o Nyčė kur buvęs, kur nebuvęs: „Labas. Kaip sekasi? Kaip gerai, kad sutikau Jus. Mums turbūt pakeliui?“ Niekur nesidėsi, tekdavo Vagneriui kartu eiti. Susitinka jie ką nors, o Nyčė iškart sveikintis puola, Vagneriui net kvėptelt nespėjus: „Guten Tag Herr, čia mes su Herr Wagner vaikštinėdami nusprendėme, kad vokiečių tautos atgimimas įmanomas tik iš antikinės muzikos dvasios. Štai Herr Wagner irgi man pritaria ir tą mano nuomonę taip stipriai savo paskutinėje operoje išreiškė. O jūs jos jau klausėtės? Ne? Kaip? Mein lieber Herr, jūs tiesiog privalote ją išgirsti, nes tuomet paprasčiausiai nesuprasite to, ką aš Jums dabar sakau! Jau einate? Na ką gi, iki pasimatymo operoje, lieber Herr.“ Štai taip ir vaikštinėdavo Nyčė kartu su Vagneriu.

Kartą taip vaikštinėdami užėjo juodu į knaipę. Atsisėdo, užsisakė alaus. Ir kad ims Nyčė pasakoti. Apie dekadansą, apie resentimentą, apie tai, kad tik Vagnerio muzikoje atgimsta tikrasis atiškosios tragedijos Dionizo šėlsmas ir dar apie daug ką. Klausėsi Vagneris jo, klausėsi ir tarė: „Fricai, tai, ką tu sakai, gal ir tiesa, bet tau reikėtų ūsus savo nusiskusti. Va tu kalbi, o tau nuo ūsų alaus puta drimba. Arba tau tada reikėjo ne alaus, o kokio šnapso užsisakyti. Bet kuriuo atveju, labai jau tie tavo ūsai nehigieniški.“ Nustėro Nyčė, tarsi perkūno trenktas. Klaikiu žvilgsniu į Vagnerį įsistebeilijo. Tada, išleidęs kažkokį duslų gomurinį garsą, stvėrėsi sau už galvos ir strimgalviais puolė lauk iš knaipės. Blaškėsi Nyčė kažkur gal dvi paras, paskui grįžo namo, nusipirko bilietą į traukinį ir išvyko nežinia kur. Vieni sakė jį į Šveicariją, kiti – į Italiją išvykus.

Po kiek laiko Vagneris ėmė gauti laiškelius iš užsienio, kuriuose būdavo parašyta, kad vokiečiai yra bjauriausia tauta Europoje, kad jie valgo riebų maistą ir kad jų žarnas alus yra iš vidaus pragraužęs. Ten taip pat būdavo įrodinėjama, kad joks dvasinis vokiečių tautos atgimimas neįmanomas, nes visi vokiečiai esą mužikai iš prigimties. Tuos laiškelius pasirašinėdavo „Antikristas“, „Nukryžiuotasis“, „Dionisas“, „Zaratustra“ ir dar keli Vagneriui visiškai nepažįstami asmenys. Nelabai Vagneris suprasdavo, apie ką ten rašoma. Norėjo kartą atrašyti, tačiau tų laiškelių atgalinis adresas būdavo labai neaiškus – nei miestas, nei gatvė, nei namo numeris nebūdavo nurodomas, tik ligoninės pavadinimas. Bet jis nelabai dėl to jaudinosi ir tuos laiškelius dažniausiai net neskaitęs išmesdavo į šiukšlių dėžę.

17. Nyčei trūksta kantrybė

Kai Nyčė buvo gyvas, niekas jo nemėgo, o jo knygas skaitydavo daugiausia jo sesuo. Kai Nyčė mirė, jo knygas ėmė skaityti Heidegeris. Bet čia buvo dar tik puse bėdos. Vėliau Nyčę ėmė skaityti Sartras, Fuko ir dar keletas. Galiausiai atsitiko taip, kad jį ėmė skaityti bet kas, netgi universitetų studentai. Tačiau baisiausia buvo tai, kad jie visi ne tik skaitydavo, bet neretai ir rašydavo apie tai, ką perskaitę. Viskas dar buvo palyginti neblogai, kol apie Nyčę rašė tik Heidegeris. Kai apie jį pradėjo rašyti Rikioras, Nyčė irgi šiaip taip kentėjo. Na bet galiausiai, kai Nyčę perskaitė ir apie jį parašė Deliozas, anas neapsikentė ir apsivertė ant kito šono.

18. Raselas vertėjauja

Vienoje, dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą, gyveno keletas draugų, kurie mėgdavo kartu išgerti ir pasišnekučiuoti. Jie buvo taip artimai susigyvenę, kad aplinkiniai juos praminė „Vienos rateliu“. Taip ir bendraudavo jie tarpusavyje smagiai ir be rūpesčių. Tačiau ilgainiui jų draugijoje ėmė rodytis toks Vitgenšteinas. Kol jis sėdėdavo ramiai ir klausydavosi, viskas būdavo dar pusė bėdos, bet kai tik prabildavo, visiems nuotaika iš karto ir sugesdavo, nes kalbėdavo jis visiškai nesuprantamai. Štai šnekučiuojasi jie sau, o Vitgenšteinas ima ir pasako kažkokį sakinį. Visi nutyla ir laukia, kol jis dar ką nors pasakys. O jis irgi nutyla ir taip pat laukia, ką kiti pasakys, tuo tarsi duodamas suprasti, kad jo mintis jau baigta. Kadangi Vienoje draugai tarpusavyje kalbėdavosi vokiškai, iš pradžių manė, kad Vitgenšteinas kalba kokia kita kalba, ir tik kartą jam pasakius „danke“ alaus atnešusiai padavėjai suprato, kad jis irgi kalba vokiškai.

Būtų draugai su juo taip ir kankinęsi, jei vienam iš jų nebūtų kilusi mintis parašyti laišką Raselui, kuris tuo metu gyveno Anglijoje, ir paprašyti jo pagalbos. Raselas atvykęs į Vieną iškart prisijungė prie jų ratelio. Sėdi visi kartu, šnekučiuojasi ir staiga Vitgenšteinas kaip leptels kokį sakinį! Draugai suklūsta, o Raselas iškart ima jiems aiškinti, ką anas turėjo omeny. Tiesa, Raselas buvo anglas ir beveik nemokėjo vokiškai, todėl viską aiškindavo jiems angliškai. Savo ruožtu ratelio nariai kalbėdavosi tik vokiškai ir beveik visai nesuprato angliškai. Ir vis dėlto su Raselu pokalbis buvo daug aiškesnis negu be jo.

19. Vitgenšteinas ir žmonės

Negalima sakyti, kad žmonės buvo blogi Vitgenšteinui, bet jis jais vis tiek nepasitikėjo ir stengdavosi išvengti didesnių sambūrių. Į vienatvę jis buvo linkęs iš prigimties, kaip ir į depresiją, kuri apimdavo jį vienatvėje. Nemaloni ji buvo Vitgenšteinui, bet žmonės dar nemalonesni. Tikriausiai tokios nuostatos jis laikėsi dėl to, kad niekaip nepavykdavo su žmonėmis rasti bendros kalbos. Taip ir kentėjo visi. Smarkiai kentėjo Vitgenšteinas, tačiau dėl jo žmonėms tekdavo kankintis dar labiau.

Kartą eidamas kažkokio miesto, kuriame gyveno, gatve Vitgenšteinas priėjo prie nepažįstamos įsimylėjėlių porelės ir verdamas juos paklaikusiu žvilgsniu paklausė:

– Kai aš ištariu žodį, kas tuomet yra tas žodis, – objektas ar faktas?

Po šių žodžių mergina stipriau įsikibo į mylimojo parankę, o šis viena ranka tvirtai apkabino ją per pečius, o kita pasiruošė gintis. Tada atsargiai žengdami jie apėjo Vitgenšteiną puslankiu ir sparčiai nuskubėjo tolyn. Tačiau praėjus kelioms dienoms toji mergina, nebeištvėrusi klausimo apie objektą ir faktą naštos, naktį išbėgo iš namų ir nusiskandino. O jos mylimasis liko vienui vienas savo nevilty ir su tuo pačiu neatsakytu klausimu.

Ne paslaptis, kad daug kas iš tų, kuriems teko nors kiek pažinoti Vitgenšteiną, galiausiai ryždavosi baigti savo gyvenimą savižudybe. Taip ir žudydavosi visi, tiek artimi giminaičiai, tiek ir tie, su kuriais Vitgenšteino beveik niekas nesiejo. Štai kad ir kažkoks Vienos poetas, kurį Vitgenšteinas norėjo sušelpti pinigais, atitekusiais jam po tėvo mirties kaip palikimas. Tas poetas, vos tik sužinojęs apie Vitgenšteino ketinimus, puolė į tokį liūdesį, kad perdozavo kokaino ir numirė.

20. Vitgenšteinas ir jo katytė

Taip ir gyveno Vitgenšteinas nuo kitų žmonių užsisklendęs. Nuo vienatvės jį gelbėdavo tik maža, raina katytė, kurią jis kažkada rado šąlančią patvoryje ir pagailėjęs parsinešė namo savo užantyje. Ilgainiui katytė visiškai priprato prie Vitgenšteino ir kas vakarą murkdama susirangydavo jam ant kelių, juos šildydama. Vitgenšteinas glostydavo katytės nugarą ir delnu jausdavo, kaip po švelniu jos kailiu virpa jam nesuprantama, tačiau sykiu tokia artima gyvybė. Katytės šiluma kildavo nuo Vitgenšteino delno per visą jo ranką aukštyn ir galiausiai glostančiais šilumos siūlais pasklisdavo po visą kūną. Tai buvo ypatingas, dar nepatirtas išsilaisvinimo jausmas – vienatvė dingdavo, o kartu su ja ir depresija. Šios dvi dvasinės Vitgenšteino sesės, iki tol jį kankinusios tai paeiliui, tai abi vienu metu, pasirodė esančios bejėgės prieš ši mažą ir nesąmoningą gyvybės gurvuolėlį.

Taigi gyveno jie dviese ir Vitgenšteinas jautėsi laimingas. Tačiau staiga katytės elgesys pasikeitė. Iš pradžių ji nustojo murkti, paskui ėmė Vitgenšteino vengti. Vakarais ji nebesusirangydavo jam kelių, o atsitūpusi ant vėsios palangės žvelgdavo pro atvirą trečio aukšto langą žemyn, į akmeniniu grindiniu pirmyn atgal skubančius žmones. Vitgenšteino žvilgsnio ji vengdavo, kol galiausiai vieną dieną tupėdama ant palangės staiga atsisuko ir pažvelgė jam tiesiai į akis, tarsi norėtų kažką pasakyti. Vitgenšteinas norėjo jos paklausti, tačiau suprato, kad jis nežino nė vieno sakinio, kuris galėtų būti ištartas kaip klausimas jai. Jis tik tylėjo ir žiūrėjo jai į akis. Tuomet katytė nusisuko, žengė keletą žingsnelių link palangės atbrailos ir krito žemyn. Krito nuolankiai ir sunkiai kaip akmuo.

Vitgenšteinas puolė prie lango ir persisvėręs pažvelgė žemyn. Apačioje ant grindinio dar gyvas trūkčiojo jo katytės kūnelis. Vienmarškinis jis išbėgo į gatvę, kuo atsargiausiai ją pakėlė ir parnešė į savo kambarį. Paguldyta ant lovos katytė bejėgiškai tysojo ir tik retkarčiais jos letenėlės imdavo mėšlungiškai trūkčioti. Kartais ji sukaupusi paskutines jėgas pakeldavo savo galvą ir traiškanojančiomis akimis gailiai pažvelgdavo į Vitgenšteiną. Žvelgdavo ji tylomis, tik retkarčiais bejėgiškai iššiepdavo savo nasriukus, tarsi norėtų kažką sukniaukti, tačiau taip ir neišleisdavo nė garso. Jis žvelgė į ją ir netikėtai suprato – jei katytė jam ir galėtų pasakyti ką nors jo paties kalba, jiedu vis tiek nesusišnekėtų.

Vitgenšteinas budėjo prie merdinčios katytės visą naktį, kol paryčiui nevalingai užsnūdo. Netrukus pakirdęs iš neramaus snaudulio savo katytę atrado jau nugaišusią. Apimtas nevilties, jis išėjo lauką. Miestas budo iš miego, gatvėmis riedėjo pirmieji ekipažai, lakstė vaikai, atsidarinėjo krautuvėlės. Išaušo dar vienas beprotiškai smagus vėlyvo pavasario rytas.

Nieko nematydamas Vitgenšteinas padėrusiomis akimis ir trūkčiojančiais žingsniais sliūkino saulėta gatve, kol netikėtai akis į akį susidūrė su kažkur jau matytu vyrišku veidu. „Kaip pasakyti tai, apie ką negalima kalbėti?“ – paklausė praeivio Vitgenšteinas, įsispitrydamas jam į akis. Tasai nieko neatsakė, atsitraukė kelis žingsnius atgal ir staiga apsisukęs pasileido bėgti tolyn kiek kojos neša. Pasirodo, tai buvo tas pats vaikinas, kurio mylimoji kažkada nusiskandino išgirdusi Vitgenšteino klausimą apie objektą ir faktą. Parbėgęs namo jis paskutinį kartą pažvelgė į įrėmintą savo mylimosios nuotrauką, kuri perrišta juodu kaspinu stovėjo ant komodos. Tada išsitraukė iš komodos stalčiaus revolverį, drebančiomis rankomis jį užsitaisė ir iššovė sau į burną. Visa laimė, kad jis nepažino Vitgenšteino ir nesuprato, kad tas ką tik sutiktas ir kažko jo paklausęs žmogus yra tas pats, kuris kažkada paklausė apie objektą ir faktą. Priešingu atveju tikrai nežinia, kokia dar baisi nelaimė jį būtų ištikusi.

21. Vitgenšteinas ir jo Traktatas

Katytei nusižudžius, Vitgenšteinas vėl liko vienui vienutėlis. Jis kartais dar išeidavo į gatves, vaikštinėdavo jomis žiūrėdamas į debesis virš namų stogų, į šen bei ten zujančius žmones. Paslaptingai pavojingi tie žmonės rodėsi jam. Judėjo jie skirtingomis kryptimis, vieni lėčiau, kiti greičiau, o kai kurie netgi tekini bėgdavo.

Tačiau Vitgenšteinas nesileisdavo jų apgaunamas ir tvirtai žinojo, kad toks tarsi netvarkingas jų judėjimas nėra bereikšmis. Kiekvienas žmogus šioje skirtingų, iš pirmo žvilgsnio chaotiškų judėjimo krypčių raizgalynėje buvo vedamas tam tikro konkretaus tikslo arba genamas tam tikro poreikio. Panašūs buvo ir jų ištariami sakiniai. Kalbėdavo jie apie šį bei tą, regis, nesuprantamai, tačiau kiekvienas jų ištartas sakinys kažką reikšdavo jiems ir nieko nereikšdavo Vitgenšteinui. Pasimesdavo jis toje jų ištariamų sakinių raizgalynėje, panašiai kaip pavienis praeivis pasimeta besiblaškančios minios kamšalynėje. Vitgenšteinas juto, kaip jam atsinaujina depresija.

Kartais jis prieidavo prie žmonių ir užduodavo jiems paprastų ir aiškių klausimų. Tie tik spoksodavo į jį nustebę ir veblendavo kažkokius bereikšmius sakinius jam atsakinėdami. Neretai jie tiesiog apeidavo Vitgenšteiną ratu ir paspartinę žingsnį nuskubėdavo tolyn. Tų žmonių akyse švietė jo katytės žvilgsnis. Ilgainiui tie žmonės jo akyse įgaudavo didelių katinų, vėliau plėšrių liūtų pavidalus. Jam tapo aišku, kad net jo ir tų liūtų ištariamiems sakiniams įgavus vienodą reikšmę jie vis tiek nesusikalbėtų. Vitgenšteinas juto, kad jo depresija tampa nebepakeliama.

Štai tuomet jis ir pradėjo rašyti savo Traktatą apie tai, ką galima pasakyti ir apie ką reikia patylėti. Kol rašydavo, depresija po truputį traukėsi, panašiai kaip dar esant gyvai jo katytei. O Europoje tuo metu kaip tik kilo karas, per kurį vienos tautos kovojo su kitomis tautomis. Teko eiti į karą ir Vitgenšteinui. Jis suprato, kad taip atsitiko dėl to, kad jis priklauso vienai iš tų tautų, kuri kartu su kitomis tautomis kariauja prieš dar kitas. Nors ir suprato tai, savo Traktato, kurio pavadinimas buvo „Tractatus logico-philosophicus“, rašyti nesiliovė, nes kitaip jį apimdavo depresija ir imdavo galvoti apie savižudybę.

Taip ir tarnavo jisai kariniuose daliniuose tai šen, tai ten ir vis rašė. Rašė savo Traktatą ir tuomet, kai pakliuvo į nelaisvę. Belaisvių stovyklos komendantas buvo geras žmogus ir išgirdęs Vitgenšteino klausimus ne tik kad per smarkiai jo nemušė, bet net ir popieriaus rašyti davė. Kad rašytų ir prie kitų belaisvių su savo klausimais nelįstų.

Karas baigėsi ir Vitgenšteinas vėl grįžo namo. Traktatas buvo baigtas ir atiduotas spausdinti. O jį išleidus ir prasidėjo tikroji velniava. Skaitydami Traktatą kankinosi visi. Akademiniai filosofai pražildavo, bet vis tiek nieko nesuprasdami tik stengdavosi miglotai atkartoti jo tezes, studentai prisigerdavo ir šokinėdavo nuo tiltų arba puldavo po traukiniais. Tiesa, kartais tai darydavo ir dėl kitų priežasčių. Apimti nevilties vertėjai raudavosi plaukus ir mušdavo savo žmonas. Kur tik pasirodęs, Traktatas sėjo neviltį.

Na, o Vitgenšteinas, kol Traktatą rašė, visai neblogai jautėsi. Netgi beveik nepastebėjo, kaip prasidėjo ir baigėsi karas. Išleidus Traktatą jo savijauta porą savaičių buvo visai pakenčiama, tačiau vėliau jis iš neturėjimo ką veikti vėl prisiminė savo katytę ir depresija atsinaujino. Galiausiai ji tapo tokia gniuždanti, kad jis viską metęs išvyko į kažkokią šalį šiaurėje, kur apačioje vanduo, o virš vandens uolos, ir gyveno ten sau trobelėje vienas. O jo Traktatas taip ir pasiliko išspausdintas. Ateities kartoms.

22. Heidegeris randa NSDAP nario pažymėjimą

Tuo metu, kai gyveno ir skaitė filosofijos paskaitas Freiburge, Heidegeris mėgdavo nepailsdamas klajoti Švarcvaldo takeliais. Ypač jį viliodavo siauri, vos praminti takeliai, paslaptingi ir nenuspėjami, nežinia kur vinguriuojantys tarp medžių ir krūmų. Ištekėdavo jie iš giliau pramintų takų ir vesdavo tolyn į nežinomą mišką. Heidegeris niekaip negalėdavo atsispirti jų mistinei traukai. Paklaustas, ką tikisi atrasti vaikščiodamas šiais takeliais, jis vylingai šypsodamasis į ūsą atsakydavo, kad šie takeliai veda prie ištakų.

Kartą šitaip nuklydęs vienu iš tokių takelių giliau į mišką, Heidegeris priėjo storą, išsikerojusį medį. Takelis baigėsi jo samanotoje papėdėje. Priėjęs arčiau Heidegeris pastebėjo takelio gale gulintį dokumentą, panašų į mažą knygelę. Juoduodamas savo naujutėlaičiu odiniu apvalkalu, jis gulėjo tarp medžio šaknų, smingančių gilyn į žemę abiejose takelio pusėse. Heidegeris priėjo arčiau, pakėlė jį nuo žemės, atsivertė, paskaitinėjo – ogi naujutėlaitis NSDAP nario pažymėjimas!

Heidegeris įsidėjo jį į švarko kišenę ir susimąstė: „Štai stovi medis, šaknimis įsisiurbęs į žemę, o šakas ištiesęs į dangų. Tačiau mes vis tiek suvokiame jį kaip atskirą esinį, atskirtą nuo likusios Būties. Bet ar galime iš tiesų suvokti medį, atsietą nuo jį maitinančios Saulės ir jį girdančios Žemės. Tad kaip mes galime sakyti žodį „medis“ kartu neištardami žodžių „Žemė“, „Saulė“ ir daug daug kitų, kuriuos visus apima žodis „Būtis“, kaip galima apskritai įvardyti kokį nors esinį, kartu neištariant žodžio „Būtis“?“

Taip sau samprotaudamas jis lėtai įkišo ranką į švarko kišenę ir pirštų galiukais švelniai palietė ten gulinčio dokumento odinį apvalkalą. Pirštai pajuto malonią šilumą. „O kaip su miško Būtimi susijęs šis pažymėjimas? Va būtų jis čia ilgiau pagulėjęs ir kaipmat būtų jį rasa ir lietūs ištirpdę, mano kišenėje jam sausa ir saugu – tai šiluma nuo mano kūniškojo esinio ir mus vienija Būtis.“

Taip ir gyveno Heidegeris, dėstytojavo, nemažai rašė ir vis Švarcvaldo takeliais klajodavo. Bėgo dienos ir metai, prasidėjo ir baigėsi Antrasis pasaulinis karas. Kartkartėmis apimtas filosofinio įkvėpimo Heidegeris prisimindavo tą medį miško tankmėje. Kelis kartus vaikštinėdamas miške bandė jį vėl atrasti, tačiau tuomet kelio nebuvo įsidėmėjęs, o anas takelis buvo toks nežymus. Pasimetė ir tiek.

O dėl to NSDAP nario pažymėjimo tai taip ir liko neaišku. Pats Heidegeris apie jį klausiamas pasakodavo tai apie esinį, tai apie Esmę, tai apie Būtį. O jo ištikimiausi mokiniai aiškindavo, kad jų mokytojas jokio pažymėjimo miške po tuo medžiu taip ir neradęs. Kiti, ne tokie ištikimi, kalbėjo, kad Heidegeris tą pažymėjimą radęs, bet jo nepaėmęs, o taip ir palikęs ten po medžiu gulėti. Dar kiti jį gindavo, kad jis tą pažymėjimą paėmęs, tačiau ten buvo visai ne Martino Heidegerio pavardė įrašyta, o visai kito žmogaus, ir jis net ne filosofas buvęs, o kažkoks jūreivis ar siuvėjas, ar dar kas.

23. Įvykis, nutikęs Froidui vienoje užeigoje

V. Peleviną prisiminus

Į tą užeigą Froidas netyčia užsuko norėdamas atsipalaiduoti po visą rytmetį trukusio varginančio pokalbio su įsisenėjusios ir paslaptingos psichozės kankinamu pacientu. Vos įžengęs į vidų, jis iš karto pajuto, kad kažkas joje ne taip. Atsargiai nuėjo prie atokiai kampe stovinčio staliuko ir užsisakė kavos. Netrukus padavėja atnešė jo kavą. Statydama puodelį ant stalo ji ištiesė ranką ir Froidas pro trumpą jos marškinių rankovę akimirksnį apsinuoginusioje pažastyje išvydo tankiai susiraizgiusių rudų plaukų gniužulą.

Žvilgtelėjęs į priešais save ant staliuko pastatytą puodelį, Froidas pamatė, kad padavėja greta jo padėjo ir pailgą saldainį, suvyniotą į rožinį popierėlį.

– Čia mažytė dovanėlė Jums nuo mūsų užeigos kaip pirmą kartą čionai apsilankiusiam, – maloniai nusišypsojusi pasakė padavėja, – tikimės, kad užsuksite pas mus dar kartą.

Froidas nieko neatsakė, o jai nuėjus atidžiai įsižiūrėjo į rožiniame popierėlyje susuktą saldainį. Jis buvo nedidelis, pailgas. „Tarsi kūdikio pimpaliukas“, – pagalvojo sau Froidas. Šviesiai rožinės spalvos popierėlis, užsuktas abiejuose saldainio galuose, priminė pimpaliuko galą, kuris būna toks iki kūdikiui tampant žydu. Tačiau ką galėtų reikšti antrasis užsuktas saldainio odelės galas?

Froidas giliai susimąstė ir prisidegė cigarą.

Betraukdamas cigaro dūmą, Froidas atkreipė dėmesį į apyjaunę ponią, sėdinčią prie vieno iš atokesnių staliukų. Savo dailiose rankose ji laikė lygiai tokį pat saldainį rožiniame popierėlyje. Matyt, ji irgi šioje užeigoje lankėsi pirmą kartą. Neskubėdama, delikačiais pirštų judesiais ji atsuko odelę viename saldainio gale, atsmaukė ją ir savo mažais, baltais dantukais atsikando gabaliuką nuo apnuoginto saldainio galiuko.

Froidas nervingai pasimuistė savo kėdėje ir virptelėjusiais pirštais suspaudė cigarą. „O ką reiškia tas cigaras, kurį dabar laikau dviem savo pirštais?“ – dar pagalvojo. Netrukus dama suėmė savo laibais pirštukais puodelio ąselę ir pakėlusi jį prie lūpų gurkštelėjo keletą mažų latė kavos gurkšnelių. Atitraukus puodelį nuo burnos, jai virš viršutinės lūpos liko plonytė baltų pieno putų juostelė, kurią ji elegantiškai, iš lėto lyžtelėjo savo rausvo liežuvio galiuku.

Froidas pajuto, kaip jo kaktą išpylė šalto prakaito lašeliai. Drebančiais pirštais jis įstūmė sau į burną cigaro galą ir norėdamas nusiraminti ėmė jį stipriai ir nervingai žįsti. Net pasišliurpčiodamas. Netrukus Froidas užsimaskavo tirštame cigaro dūmų rūke ir iš jo ėmė kuo atidžiausiai stebėti damos elgesį.

Šioji neskubėdama, kąsnelis po kąsnelio, galiausiai išlukšteno ir suvalgė visą saldainį. Tada suspaudusi atlikusią jo odelę į gniužuliuką ir padėjusi jį šalia išgerto kavos puodelio ėmė lėtais ir ritmingais judesiais belsti į stalą savo nagučiais. Prišokusi padavėja suskubo nurinkti stalą. Padavėjai tiesiant virš stalo ranką, iš saugios atokumos viską stebintis Froidas vėl išvydo plaukų gniužulą jos pažastyje. Šis gniužulas pro pilkšvai melsvų dūmų miglą įgavo formą, identišką suglamžytai ant stalo saldainio odelei.

Froidas nežiūrėdamas, spontaniškai, vienu judesiu smeigė smilkstantį, dar net iki pusės nespėtą surūkyti cigarą į peleninę. Lėtai pakilo ir stengdamasis neatkreipti į save dėmesio išslinko į lauką. Tarpduryje, dar spėjęs mesti žvilgsnį per petį, išvydo, kaip peleninėje smilksta sulūžęs jo cigaras. Nervingai ir be atidos sugrūstas į peleninę jis sulūžo ir jo dalis pakibo persisvėrusi per peleninės kraštą. Sulūžo, bet taip ir neužgeso! Plonas dūmų siūlelis tarsi paskutinis atodūsis kilo iš peleninės, leidžiamas tebesmilkstančio cigaro galo. Pati peleninė buvo panaši į vienišą jurtą už poliarinio rato, kai ateina poliarinė naktis ir kai nėra nieko šalia iš kūno ir kraujo, išskyrus jūrų vėplius ir poliarinius ruonius.

Regėjimas Froidui truko akimirką. Kitą jis jau buvo lauke, skubiai ir baugiai žingsniuojantis namų link. Dar prisiminė, kad išėjo nesusimokėjęs, tačiau jau niekaip neįstengė prisiversti grįžti.

Froidas skubiu žingsniu pasuko namo ir staiga prisiminė savo rytinį pacientą ir jo psichozę. Viskas ėmė aiškėti. Grįžęs namo jis iš karto pasuko į tualeto kambarį. Užsirakino jame, nusimovė kelnes ir ilgam prisėdo ant unitazo. Tuštinosi ilgai ir nuoširdžiai, įtemptomis lūpomis ir virpančiais akių vokų krašteliais.

Galų gale pajuto, kaip jo kūno viduje subrandinta substancija, atitrūkusi nuo jo žiedinio raumens, įkrito į klozetą ir pliumptelėjo pirmapradžiame vandenyje. Tai buvo tarsi intelektinės kūrybos vaisiaus nuraškymas. Freudas giliai įkvėpė ir pajuto, kaip įkvėptas oras nusileidęs žemyn užpildė ką tik ištuštėjusį jo žarnyną. Vėl kilo noras užsirūkyti. Jo paciento psichozės priežastys tapo visiškai aiškios. Jis iškilmingai atsistojo, nusišluostė, susitvarkė, užsitraukė bei susisagstė kelnes ir nuėjęs į savo kambarį sėdo rašyti ligos diagnozės.

Diagnozavęs ligą, Froidas skyrė pacientui kokaino terapijos kursą. Reguliarios kokaino dozės pacientui iš pradžių turėjo padėti įveikti depresiją, o vėliau ir kitus psichikos sutrikimus. Tokiu būdu šios psichinės negalios gydymo mįslė buvo išspręsta. Froidas pasistatė ant rašomojo stalo peleninę, prisidegė cigarą ir išsitraukęs savo stebėjimų užrašus įniko į šios mokslinės pergalės teorinius apibendrinimus.

O į tą šlykščią iškrypėlių landynę, kur pirmą kartą apsilankiusiems dalijami tokie saldainiai, jis daugiau nė kojos įkėlęs nebuvo. Jei netyčia reikėdavo pro tą vietą praeiti, tai pirmiausia į kitą gatvės pusę pereidavo ir tik tada praeidavo...

24. Fuko rašo intelektinį laišką Bodrijarui

Akis vos ne vos pavyko atplėšti. Sudžiūvusios akių traiškanos graužė akis ir neleido iki galo vokams atsiplėšti vienam nuo kito. Gulėdamas ant nugaros Fuko pabandė pražioti burną ir lėtai įkvėpti oro, tačiau paspringo kažkur gerklės apačioje susikaupusiais skrepliais. Visas gomurys buvo pasidengęs storu ir veržiančiu pridžiūvusių seilių sluoksniu. Jis norėjo apsilaižyti sukepusias lūpas, tačiau pajudinti liežuvį pritrūko jėgų.

Fuko šitaip gulėjo gerą pusvalandį, kol pajuto, kaip į kūną grįžta silpni gyvybės požymiai. Liežuvį pakrutinti jau įstengė, tačiau visiškai negalėjo justi skonio. Pykino ir nežmoniškai troškino. Iš lėto pabandė atsikelti ir tik tada suvokė, kad gulėjo ant grindų, šalia lovos. Pats stebėdamasis, kaip pavyko atsistoti, svirdinėdamas žengė porą žingsnių linkstančiomis kojomis ir staiga pajuto stiprų skausmą pėdoje. Žvilgtelėjo žemyn ir pro raibuliuojančią miglą pamatė, kad jo pėda stovi ant sudaužyto brendžio butelio šukių. Ne iš karto suvokė, kad reikia pakelti koją... Nušlubavo į virtuvę ir ėmė godžiai gerti vandenį. Gerdamas jautė, kaip grįžta pojūčiai, iš kurių pirmas buvo velniškas galvos skausmas. Ramstydamas sienas Fuko nuklibinkščiavo atgal ir sustojo savo kambario tarpduryje – vienas langas plačiai atlapotas, kitas išdaužtas, tačiau grynas oras iš lauko neįstengė permušti kambaryje tvyrančios baisios smarvės. Ant rašomojo stalo sukrauti tušti buteliai ir peleninė, sklidina nuorūkų. Ant grindų – butelių šukės, nuorūkos, drabužiai, maisto likučiai, kampe privemta. Lovoje, keistai susipainiojęs nešvarioje patalynėje, kietai miegojo nuogas, nepažįstamas vyriškis. „Diskurso netvarka“, – pagalvojo Fuko.

Saugodamasis šukių priėjo prie stalo, nubraukė nuo jo paviršiaus tuščius butelius, kažkokius anksčiau parašytus ir neaiškiu skysčiu sulietus rankraščius bei kitokį šlamštą ant žemės. Susirado švarų popieriaus lapą, atsisėdo prie stalo ir drebančiomis rankomis pradėjo rašyti intelektinį laišką Bodrijarui. „Mielas Žanai, tu net neįsivaizduoji, koks buvai teisus sakydamas, kad aplinkui mus vieni simuliakrai ir nieko daugiau...“

25. Genzelis nesupranta Šliogerio

Šliogeriui viskas atrodė juodomis spalvomis. Vaikščiodavo jis visą laiką susiraukęs ir rūkydavo. Kai būdavo itin susirūpinęs, tai rūkydavo kaip kaminas. O kai išvis nebegalėdavo tverti, tai eidavo pas Genzelį. Būdavo, nueina Šliogeris pas Genzelį ir sėdi susikrimtęs. Sėdi valandą, antrą ir tyli. Tyli ir Genzelis, nes to Šliogerio jis, tiesą pasakius, šiek tiek privengdavo ir pokalbio pirmas niekada nepradėdavo. Taip ir sėdi jie tylėdami ir žiūri vienas į kitą. Šliogeris tyli ir laukia, kol Genzelis ką nors pasakys, o Genzelis tyli ir laukia, kol Šliogeris išeis. Ir staiga Šliogeris pakyla neva ketindamas išeiti. Genzelis paslapčiom su palengvėjimu atsikvepia, o Šliogeris staiga ima ir sako: „Mes esame juodojoje Niekio ertmėje.“ Genzelis tik mirkt, mirkt perbalęs. Šliogeris tęsia: „Nėra Lietuvoje didžių filosofų, mes esame žiojinčioje Niekio kiaurymėje.“ Man galas, pagalvojo Genzelis ir paslėpė savo drebančias rankas po stalu. „Senovės Graikijoje buvo tokie genijai kaip Herakleitas, Sokratas ir Platonas, o pas mus kas? Kas pas mus, aš klausiu, atsakyk?“ – labai griežtai klausia Šliogeris. Genzelis pajuto, kaip jį sukausto paralyžius. „Kaip gali pas mus užgimti Alfa ir Omega jeigu mes tarpstame šniokščiančių Niekio verpetų sūkuriuose? – neatlyžta Šliogeris ir šaltai pažvelgęs Genzeliui į akis pareikalauja: – Atsakyk man!“ – „Vienžo“, – sukaupęs paskutinius valios likučius pralemena Genzelis. Šliogeris tyli ir žiūri į jį, užsitraukia papirosą ir toliau žiūri ir tyli. Genzeliui įsižiebia mažytė vilties kibirkštėlė. Tada Šliogeris išpučia jam dūmus į veidą, apsisuka ir išeina. „Tas Genzelis yra Niekio avataras“, – jau nueidamas pagalvoja Šliogeris.

Panašūs pokalbiai būdavo dažni, tačiau Genzelis, tiesą pasakius, niekada nesuprasdavo, dėl ko taip kamuojasi Šliogeris, nes Genzelis didžiausiais pasaulio filosofais laikė Valančių, Kudirką ir Maceiną.

26. Genzelis interpretuoja Valančių

Genzelis buvo profesorius ir mokė filosofijos savo studentus. Štai, būna, sėdi studentai auditorijoje ir čia įeina Genzelis. Atsistoja prieš visus ir sako: „Kadaise Lietuvą užkariavo Caras. Vienžo, lietuviai tuo metu daug gėrė. O Žemaitijoje tuomet kaip tik gyveno Valančius. Jisai buvo vyskupas, nes visur, kur tik nueidavo, būdavo užsivilkęs sutaną. Valančius pats tai negerdavo ir kitiems neleisdavo. Jei pamatydavo ką nors prisigėrusį, baisiausiai grūmodavo. Parapijonys jo labai bijodavo. Vienžo, kai kurie iš tos baimės netgi nustojo gerti. Valančius dar sakydavo, kad valdžia yra tarsi raktas. Jeigu kas turi valdžią, tai tarsi turi raktą. Raktas negali būti geras arba blogas. Geras arba blogas yra tas, kuris raktą turi arba neturi. Iš pradžių taip kalbančio Valančiaus klausydavosi tik žemaičiai. Tačiau vėliau tos jo idėjos pasklido po visą Lietuvą. Vienžo, Valančius visiems lietuviams taip patiko, kad ir pas juos kai kurie metė gerti.“

Štai šitaip Genzelis interpretavo Valančiaus politinę filosofiją Vakarų Europos politinės filosofijos kontekste.

27. Šliogeris grįžta namo

„Mes nematome pasaulio, o tik prieš mus tyvuliuojantį Niekio vandenyną, – kalbėdavo Šliogeris. – Mes savo rega ir kitais pojūčiais nebeturime tokio ryšio su pasaulio daiktais, kokį turėjo senovės graikai. Tai, ką mes matome, yra ne tikrieji daiktai, o iš juodosios Niekio bedugnės išnyrantys fantomai ir pamėklės. Mūsų mąstymas blaškosi priešmirtinėse konvulsijose, pakliuvęs į negailestingus Niekio žabangus. Štai imkime medį. Ar mes matome jį, kai kasdien einame pro šalį į darbą? Ne! Iš tiesų mes į jį atkreipiame dėmesį tik tuomet, kai vieną kartą, kaip visada, eidami pro šalį pamatome tą medį nupjautą. Tik tuomet, kai prieš mus atsiveria kelmo esinys, šviečiantis ką tik benzinpjūklio padaryta žaizda, tik tuomet mes, Niekio sūnūs, imame suvokti, koks tas medis buvo nuostabus. Bet jau būna vėlu. Medis jau būna nugarmėjęs besotės Niekio prarajos verpetuose, jį jau būna prarijusi begalinė Niekio kiaurymė“, – rėždavo Šliogeris nepagražintą teisybę visiems tiesiai į akis.

Štai eina Šliogeris vėlų vakarą iš paskaitų. Tamsu, įkyriai ir smelkiamai purškia lietus, suka šąlančius sąnarius. Priėjęs savo namus pamato suvažiavusias ugniagesių mašinas, išvyniotas ir ant žemės numestas gesinimo žarnas, po gaisro gesinimo berūkančius ugniagesius ir iki pat pamatų supleškėjusį savo namą. „Tikriausiai čia dėl paliktos įjungtos viryklės“, – išpūsdamas „Saint George“ cigaretės dūmą sako Šliogeriui vienas iš ugniagesių. Žiūri Šliogeris į nuodėgulių krūvą, užpiltą storu gesinimo putų sluoksniu... Staiga dvelkteli stiprus ir žvarbus vėjo gūsnis, lietaus lašai pasunkėja... „Koks gražus mano namas“, – pagalvoja Šliogeris.

28. Šliogeris ieško žmogaus

Nebūtų teisinga sakyti, kad Šliogeris studentų nekentė. Tiesiog visi jo studentai buvo niekam tikę žiopliai. Šliogeris tai puikiai suprato, tačiau dėl įgimto takto beveik niekada jiems to į akis nesakydavo. O labiausiai jis nemėgdavo įvairių referatų, kursinių, diplominių, disertacijų ir visokiausių kitokių rašto darbų, kuriuos anie jam stirtomis nešdavo. „Kai pamatau su tais popieriais, tai man, kaip tam Gėbelsui, ranka savaime ima pašonėj grabinėtis revolverio ieškodama“, – sakydavo Šliogeris ir visokiausių būdų sugalvodavo, kad su tomis grafomanijomis jam vargti nereiktų.

Štai vieną dieną sukrovė Šliogeris didelį laužą ir ėmė mesti ten visus jam suneštus ir iš anksčiau užsilikusius popierius. Ir tuos, kur ranka parašyti, ir tuos, kur spausdintu tekstu užpildyti. Kartu ir visą kalną knygų sumetė. Knygas šiaip jau jis mėgo, tačiau tų įmestųjų knygų autoriai buvo tokie nevidonai, kad kitaip pasielgti jis jautėsi neturįs teisės. Štai stovi jis prieš laužą, rūko, į ugnį žiūri ir jaučia, kaip palengva laužo ugnis jį sušildo. Pirma kūną, paskui ir dvasią. „Štai ir prarijo jus besotė Niekio ryklė“, – su piktdžiuga pagalvojo. Tik staiga viena liepsnojanti knyga, tarsi besiraitydama iš skausmo liepsnų verpetuose, ima ir atsiverčia – jis pajuto, tarytum ji žvelgtų į jį. „Ten, kur pradėtos deginti knygos, netrukus bus pradėti deginti ir žmonės“, – perskaitė Šliogeris atsivertusiame puslapyje, kuris jau po akimirkos apimtas liepsnos pajuodo. Šliogeris buvo sukrėstas. „Kokia gili, kokia pranašiška mintis!“ – pagalvojo jis. Tada susirado stiprią virvę, pasiėmė žibintą ir išėjo ieškoti Genzelio, Vasiliauskaitės, Putinaitės ir dar kokių poros kitų... „Jei tų nerasiu, iš bėdos tiks bet kuris doktorantas“, – pagalvojo tvirtai spausdamas storą virvę rankose.

Jį dar žmonės vėliau matė po Gariūnų turgavietę besiblaškantį, vidury dienos su degančiu žibintu ir virve rankose. Jis puldinėjo nuo vieno prie kito ir šūkaliojo: „Aš ieškau žmogaus! Ar nematėte kur nors žmogaus?“ Ir dar jis klausinėjo: „Ar nematėte Genzelio? Ar nežinote, kur yra Putinaitė?“ Klausinėjo jis ir dar apie porą kitų, tačiau nei anų pirmųjų, nei tų kitų turguje buvusieji nepažinojo ir todėl niekuo jam padėti negalėjo.

29. Šliogeris nukenčia dėl savo pažiūrų

Šliogeris su dideliu filosofiniu nepasitikėjimu vertino kalbėjimą ir rašymą. Na, nemėgo jis nei kalbėjimo, nei rašymo, ir gana. Pats jis manydavo Esmę ir Grožį esant daiktų paviršiuje, o kalbėjimą ir rašymą – į juodąsias Niekio ertmes viliojančiais žabangais. „Visi žodžiai kyla iš Juodojo Niekio ir kalbantįjį traukia paskui save atgal, į Niekio įsčias, nutolindami nuo tyro ir nekalto daiktų paviršiaus grožio“, – kartą, įlipęs į mikroautobusiuką, pasakė Šliogeris vairuotojui.

Tačiau taip jau susiklostė Šliogerio gyvenimas, kad jis dirbo tokį darbą, kur reikėdavo labai daug kalbėti ir rašyti. Už tai jam ir pinigus mokėdavo. Ir kuo daugiau jis kalbėdavo ir rašydavo, tuo daugiau jam mokėdavo. Už jo kalbėjimą ir rašymą visi žmonės jį gerbė, o feministės nekentė. Bet filosofui buvo į jas nusispjaut ir rėždavo jis visą teisybę nesidrovėdamas, o anos tiesiog dusdavo iš pasiutimo.

Dažnai išeidavo Šliogeris sutemus paklaidžioti po Vilniaus skersgatvius ir aklagatvius, ieškodamas kuo tamsesnių užkaborių, tarpuvarčių ir landynių, mat tikėdavo ten Juodųjų Niekio kiaurymių esant. Va ten ir pagaudavo filosofą įkvėpimas, pripildydamas jo sąmonę iš tenykščių tamsiųjų Niekio ertmių ir įsčių kylančiais žodžiais, sąvokomis ir metaforomis. Na ir rėždavo jis kitą dieną kalbų – žmonės iš susižavėjimo net amą prarasdavo, o beviltiško įtūžio apimtos feministės draskydavo nagais sienas ir dantimis grindų parketą grauždavo.

Kartą vėlų rudens vakarą įlindo Šliogeris į vieną tamsų senamiesčio aklagatvį ir ėmė medituoti. Tamsu, nors į akį durk, jokių praeivių, švelnus ir lengvas šlapimo kvapas, purvinos sienos. Vos pajuto filosofas, kaip į jį plūstelėjo žodžiai iš Juodojo Niekio gelmių, pasigirdo lengvi žingsniai. Šliogeris net nespėjo atsisukti, kaip pajuto stiprų smūgį per galvą. Akyse suraibuliavo, Niekio kalbėjimas jo sąmonei nutrūko kartu su pačia sąmone...

Atgavo sąmonę nuo stipraus šalčio. Kelnės ir batai numauti, paltas irgi dingęs, o kartu su juo piniginė, laikrodis ir parkeris su auksine plunksna. Siaubingai maudė ant pakaušio pūpsantį gumbą, šaltis negailestingai gnaibė nuogas kojas. „Feminisčių darbas, – suprato Šliogeris. – O, juodosios furijų įsčių skylės“, – nuo šalčio kalendamas dantimis tyliai suvaitojo filosofas.

30. Nuo Šliogerio pasprunka simuliakrinis autofantomas

Per savo gyvenimą Šliogeris prirašė daugybę žodžių, tačiau jais visiškai nepasitikėjo. Ir kuo daugiau jis tų žodžių rašė, tuo mažiau jais pasitikėjo. Jis visiems sakydavo, kad kalba sunaikina daiktus, o žodžiai besantys tik pamėklės, fantomai ir simuliakrai.

Šliogeris vis prisimindavo vieną Herakleito mokinį, kuris, užuot įvardijęs daiktus žodžiais, bandydavo savo mintis tiksliau perteikti rodydamas į daiktus pirštu. Kaip žinia, viskas keičiasi ir negalima į tą pačią upę įbristi du kartus. Juk kai kas nors pasako žodį „namas“, per tą laiką, kurio prireikė šiam žodžiui ištarti, tas tikrasis namas jau būna šiek tiek pasikeitęs. Taigi, jis jau būna nebe tas namas, kurį turėjo omeny tas, kuris pradėjo tarti žodį „namas“. Todėl išmoningasis Herakleito mokinys, užuot įvardijęs daiktus žodžiais, rodydavo į juos pirštu, taip stengdamasis apgauti laiką.

O Šliogeris nusprendė pasinaudoti nūdienos technologijų teikiamomis galimybėmis ir nusipirko fotoaparatą „Nikon“. Nemėgo jis tos technikos, bet dar labiau nemėgo žodžių, todėl ir nusprendė, kad bus geriausia, jei vieną panaudos kovodamas su kitais. Ir ėmė jis fotografuoti, ir pajuto, kaip nuotraukose įkalinti daiktai nustoja keistis. Nuotraukose laikas sustodavo, o daiktai vadavosi iš laiko ir simuliakrinių bei fantominių žodžių nelaisvės. Niekas nepasprukdavo nuo Šliogerio fotoaparato – nei upeliai, nei saulėtekiai, nei saulėlydžiai, netgi kažkur rūkuose paskendusiose Dzūkijos lankose ramiai sau žolę rupšnojantis kuinas... Šliogeris buvo be galo laimingas ir jautėsi atradęs visiškai naują filosofavimo būdą, kurį vadino fotosofija.

Ir štai atėjo diena, kuriai Šliogeris ilgai ruošėsi iš anksto. Diena, kai turėjo būti įkalintas ypatingas simuliakras, dar vadinamas autofantomu. Šliogeris apsivilko kruopščiai išlygintus baltinius, pasirišo kaklaraištį, užsivilko naujutėlaitį kostiumą ir atsistojo savo kambaryje priešais veidrodį su fotoaparatu rankose. Pažvelgė į savo atvaizdą veidrodyje. Iš anapus į jį žvelgė susenusio vyriškio liūdnos akys melancholiškų raukšlių archipelago išvagotame veide. „Laikas graužia žmones taip pat negailestingai kaip ir feministės“, – pagalvojo Šliogeris. Tačiau dabar atėjo diena, kai šis autofantomas bus išvaduotas iš nepermaldaujamos laiko ir feminisčių ėduonies.

Šliogeris giliai atsiduso, pakėlė fotoaparatą prie veido, nutaikė objektyvą į savo atvaizdą veidrodyje ir greitai spustelėjo mygtuką. Nuleidęs fotoaparatą vėl įsižiūrėjo į savo atvaizdą veidrodyje. Per tą laiką, kurį atėmė fotografavimas, veidas jau buvo spėjęs truputį susenti. „Vos spėjau“, – vėl sunkiai atsidusęs pagalvojo Šliogeris. Tada viltingai pažvelgė į veidrodyje sugauto autofantomo vaizdą mėšlungiškai pirštuose sugniaužto fotoaparato ekrane ir nustėro. Ekrane buvo matyti pečiai, aukštai prie abiejų veido pusių pakeltos fotoaparatą laikančios rankos, tačiau paties veido nebuvo. Jį dengė rankose laikomas fotoaparatas, virš kurio kyšojo susiraukšlėjusi kakta, o po juo styrojo švariai nuskustas smakras. Tačiau paties autofantomo nuotraukoje nebuvo. Kažkur jo tobulai suregztoje fotosofinėje doktrinoje buvo įsivėlusi pamatinė klaida, leidusi autofantomui pasprukti.

Šliogeris pajuto, kaip jam trūksta oro. Atpalaidavęs kaklaraištį jis linkstančiomis kojomis nusvirduliavo į virtuvę. Atidarė šaldytuvo dureles ir padėjo vidun savo fotoaparatą. Tada paėmė iš šaldytuvo nuo šalčio aprasojusį pilną degtinės butelį, pakelį cigarečių, Ž. Bodrijaro knygą „Simuliakrai ir simuliacija“ ir su šiais, čia ir dabar egzistuojančiais daiktais, niūrus ir susimąstęs užsirakino vonios kambaryje trims paroms.

31. Šliogeris susitinka Niekio Sūnų

Kartą eidamas gatve Šliogeris pamatė keistą žmogų. Tas žmogus sėdėjo sukryžiuotomis kojomis ant šaligatvio, nugarą atrėmęs į namo sieną, ir skaitė Herakleito „Fragmentus“. Jo kūną dengė skylėti skarmalai, nepraustas ir įdegęs veidas buvo apaugęs kelių mėnesių barzda, o neplauti plaukai sulipusiomis sruogomis vilnijo iki pat juosmens. Priešais jį ant žemės buvo padėta nudriskusi apversta kepurė, kurios vidus į praeivius žiojėjo prairusio pamušalo skylėmis.

Žmogus pakėlė akis nuo purvinose rankose laikomos knygos ir jųdviejų akys susitiko. Šliogeris pajuto, kad šį keistą žvilgsnį seniai jau kažkur buvo sutikęs. Jis priėjo arčiau.

– Mes kažkada jau matėmės? – paklausė Šliogeris sėdinčio žmogaus.

– Taip. Kažkada seniai aš buvau Jūsų studentas, profesoriau, – pagarbiai atsakė tasai.

– O ką tu veiki dabar? – vėl paklausė Šliogeris.

– Dabar aš esu Niekio Sūnus...

Šliogeris dar kartą atidžiai nužvelgė jį nuo galvos iki kojų. Tada pasikuitė savo kišenėse ir po kiek laiko ištraukė iš vienos jų žalią, neskustą bulvę.

– Štai, imk, – tarė Šliogeris, – metafizika yra šioje bulvėje. Visa kita yra tuštuma. Nėra žmogaus sielos, Dievo irgi nėra. Ši bulvė tai vienintelė Esmo salelė, šiame šniokščiančiame Niekio vandenyne. Tai yra visos mūsų būties Alfa ir Omega.

Pasakęs tai, jis pasilenkė ir atsargiai įdėjo bulvę į kepurę, numestą priešais Niekio Sūnų ant žemės.

– Dėkoju, Mokytojau. Jūs pernelyg geras man. Ši dovana man tarsi gelbėjimosi ratas. Net nežinau, kuo galėčiau Jums atsidėkoti už ją. Nebent... – žmogus pasirausė kažkur vidinėse savo nudriskusių drapanų kišenėse ir ištraukė į apvalų gniužuliuką suglamžytą 100 litų banknotą, – nebent šitą tikrovės simuliakrą. Atleiskite man, Mokytojau, išskyrus šią Niekio išskyrą, daugiau nieko neturiu. Va, visai neseniai turėjau obuolio nuograužą, bet kaip tyčia ją šįryt suvalgiau. Tad priimkite iš manęs bent šį tikrovės falsifikatą kaip kuklų dėkingumo ženklą.

Šliogeris atsargiai paėmė banknotą, kilstelėjo prie veido, atidžiai į jį įsižiūrėjo, pauostė ir lėtai pakramtė jo kraštelį. Liežuviu pajuto rūgštoką prakaituoto ir purvino popieriaus skonį. Tada įsidėjo banknotą į kišenę ir patraukė toliau savais keliais. „Ir kas galėjo pagalvoti, kad šioje nihilizmo kloakoje net ir tarp buvusių mano studentų pasitaiko normalių žmonių“, – vienas sau pagalvojo Šliogeris.

32. Šliogeris peršoka upelį

Niekam ne paslaptis, kad Šliogeris nemėgdavo klegančių studentų, lojančių feminisčių ir apskritai miesto šurmulio. Laisvalaikį jis mieliausiai leisdavo miškuose, pievose, dirvonuose. Štai ir šį kartą žingsniavo jis laukais smilgą dantyse įsikandęs, lauko gėles skindamas, vabalėlių dūzgimo klausydamasis ir giliai žemės aromatu alsuodamas. Staiga, išgirdęs čirpimą, atkreipė dėmesį į žolėje pasislėpusį žiogelį. Šliogeris pritūpė ir įsižiūrėjo į jį. Tupėjo žiogelis žolėje, visas toks žalias, įsitempęs ir pasiruošęs šuoliui. Pritūpė ir Šliogeris žiūrėdamas į žiogelį, štai čia ir dabar prieš jį esantį, tokį gyvą, gražų, tokį tikrą, visiškai nepanašų į tas pamėkliškas gyvybės parodijas, kurias Šliogeris kasdien regėdavo slankiojančias mieste ir universitete. Staiga žiogelis, atsispyręs žmogaus akimi nepagaunamu savo kojų judesiu, nuskriejo tolyn ir vėl nusileido kažkur žolėje. Šliogeris kiek nepasitikėdamas savimi pasitursino ir atsispyręs kojomis taip pat šoktelėjo link tos vietos, kur į žoles nusileido žiogelis. „Kaip keista, štai aš šuoliuoju tarsi žiogelis, o mokykloje per fizinio lavinimo pamokas toks šuolis vadinosi „varlytė“, – vos spėjo pagalvoti Šliogeris ir vėl išvydo, kaip žiogelis, pakilęs virš žolės, švystelėjo nuo jo tolyn. Šliogeris susikaupė ir vėl liuoktelėjo. Žiogelis vėl stryktelėjo, o Šliogeris, kažkokio egzistencinio įkarščio apimtas, vėl liuoktelėjo jam iš paskos. Žiogelis vėl tolyn, o Šliogeris, nepaisydamas raumenų maudesio šlaunyse ir blauzdose, stryktelėjo jam iš paskos. Taip ir šuoliavo abu, kol pasiekė nuostabaus grožio upelį. Žiogelis tik švystelėjo kojomis atsispirdamas nuo vieno jo kranto ir, nusileidęs kažkur toli toli, kitoje upelio pusėje, dingo vešlioje žolėje. Šliogeris sutriko, jam beprotiškai maudė senus kojų raumenis ir kelių sąnarius, kilo beveik neįveikiama pagunda atsigulti ir išsitiesus atpalaiduoti kojas, bet jis tiesiog privalėjo padaryti tai. Jis privalėjo patekti anapus. Sukaupęs paskutines jėgas, atsispyrė nuo žemės ir jau būdamas ore virš upeliūkščio pajuto, kad jo neperšoks...

Kiton pusėn Šliogeris nusileido neįtikėtinai lengvai, gal už penkiasdešimt metrų nuo upelio kranto... O gal ir už šimto. Kitoje upelio pusėje gamta akimirksniu apgaubė kažkokia nesuprantama amžinybės aura. Šliogeris su nuostaba suvokė, kad jam visiškai nekyla pagunda atsisukti ir pasižiūrėti, ar toli pavyko peršokti tą nelemtą upelį, į kurį jau buvo beįkrintąs. Užuot atsisukęs, jis tiesiog pakėlė akis ir išvydo prieš save liepsnojantį krūmą:

– Kas tu? – paklausė Šliogeris.

– Aš esu tas, kas esu, – atsakė krūmas.

– O kas tu esi? – paklausė Šliogeris mėgindamas vaizduoti paprastuolį, bet taip nevykusiai, kad net pats pajuto, kaip iš gėdos jam kaista skruostai.

– Taigi pats žinai, kas aš esu, – pasakė krūmas, – tai, kad aš esu, kas esu, reiškia, kad aš esu, kas yra.

– O kas esu aš? – vėl toliau vaizduodamas naivų paklausė Šliogeris.

– O tu atsisuk atgal...

Šliogeris atsisuko ir tolumoje išvydo tą patį upelį. „Na ir toli nušokau“, – tik spėjus pagalvoti Šliogerio žvilgsnis užkliuvo už upelyje tysančio pagyvenusio vyro kūno. Gulėjo jis kniūbsčias, iki pusės paniręs seklioje srovėje, tik kojos kyšojo ant upelio kranto.

– Juk tai aš pats! – susivokė Šliogeris. – Negi aš miriau, nuskendau upelyje?!

– Nereikia visko taip dramatizuoti, – pasakė krūmas, – tu negalėjai mirti, nes negyvenai. Aš esu, kas yra, o tavęs nėra ir nebuvo. Tiesiog tu atlikai tai, kas pas jus per paskaitas vadinama „transcendenciniu judesiu“ ir dabar viskas bus kitaip. Panašiai kaip Cezariui peržengus Rubikoną...

– Bet Cezaris juk nemirė...

– Tu irgi nemirei. Jei netiki, atsigręžk dar kartą...

Šliogeris atsigręžė ir pamatė save besikeliantį, iki pusės šlapią ir varvantį. „O kas tuomet esu aš?“ – pagalvojo sau Šliogeris, su nerimu žvelgdamas, kaip anapus upelio jis pats nusisuka ir varlyte nušuoliuoja tolyn, ten, iš kur atšuoliavęs.

– O tai kur aš dabar nušuoliavau? – jau visai sumišęs paklausė Šliogeris.

– Namo. Anapus jau vakarėja, o tau dar prieš miegą reikia porą valandų pastovėt medį apsikabinus.

– Bet kodėl?

– Todėl, kad tau medis ir yra tarsi dievas, esantis čia ir dabar, šaknimis įaugęs į žemę, o šakomis – į dangų, ir apsikabinęs jį tu per savo odos poras įkvepi tikrosios Būties syvų, taip įgaudamas gyvastį. O jos tau prireiks, nes rytoj juk vadovausi filosofijos daktaro disertacijos gynimo komisijai. Negi pamiršai? – paaiškino krūmas.

Šliogeris išties prisiminė, kad rytoj kažkokia kvanktelėjusi doktorantė, rodos, feministė, ginsis disertaciją, o jis turės vadovauti gynimo komisijai. Vos pagalvojęs apie tą kvaišą iškart prisiminė Vasiliauskaitę. Vaizdinys buvo toks nemalonus, kad jis net nusipurtė...

– Ji šiapus. Jau seniai, – pasakė krūmas, sekdamas jo mintis,– bet su manim beveik nebendrauja, nes kiekvieną kartą, kai pasakau „aš“, ji tame „aš“ įžvelgia kur kas daugiau „jis“ negu „ji“ ir dėl to visada labai įsižeidžia.

– Jei ji yra šiapus, tai kas yra Vasiliauskaitė, kuri anapus? Aš gi dar vakar ją bolševike į akis pavadinau.

– Pamėklė, kaip ir tu dabar ten. Nuo šiol jūsų santykiai anapus bus lygiaverčiai transcendentine prasme, o šiapus galėsi sau mėgautis pieva, medžiais, drugeliais... Pažvelk į tolumoje mėlynuojantį mišką. Kažkur ten Heidegeris takeliais tebeklajoja. Ten, toliau, – dar vienas upelis. Nenustebk, jei iš kitos jo pusės išgirsi šaukiant žodį „Lietuva“. Tai Martynas Mažvydas. Vis šaukia, šaukia, paskui klausosi ir laukia, ar kas nors atsilieps. Jei nori, gali atsiliepti, bet jis negirdės. Taip jau padariau, kad žmonės tau netrukdytų, nes juk taip nuo jų pavargai, – pasakė krūmas įsiliepsnodamas vis labiau.

– Kaip toj dramoj, – po truputį atgaudamas nuovoką pasakė Šliogeris ir staiga prisiminęs tos dramos autorių paklausė: – O tai kaip Justinui Marcinkevičiui čia?

– Na, jis dabar kartu su Sigitu Geda. Sėdi, šnekasi. Gerai jiems dabar.

– Bet kodėl jų pamėklių nėra anapus? – nusistebėjo Šliogeris.

– Anapus užtenka jų eilėraščių, o va jei tavo pamėklės neliks anapus, iškart nebeliks ir tavo filosofijos.

Susigėdo Šliogeris, pasimuistė ir tik įstengė pralementi:

– Ačiū tau.

– Nėra už ką, – pasakė krūmas ir sudegė. 

PABAIGA.

Daugiau knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt/knygos