Loreta Puskunigė

PRIEŠ SKAMBUTĮ.
PO SKAMBUČIO

Romanas

Viršelio nuotrauka – Liutauras Leščinskas
Viršelio dizainas – Diana Ramanauskienė
Autorės redakcija

ISBN 978-609-95973-6-2

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2018

Autorės žodis

Knygos tema: Darbas mokykloje

Knygos problema: Kaip išsaugoti sveiką protą šiuolaikinėje mokykloje, kurioje per daugelį metų niekas nepasikeitė?

Knygos uždaviniai:

Nustatyti šiuolaikinės mokyklos problemas;

Įvertinti būsimus darbo mokykloje iššūkius;

Dar kartą pagalvoti, ar tai – tavo pašaukimas.

Nors mokiniai kartais galvoja priešingai, tačiau mokytojai – taip pat žmonės. Taip, netekėjusios, išsiskyrusios, palaidojusios vyrą ar nelabai sėkmingai susituokusios mokytojos tikrai vaikšto į pasimatymus. Taip, pasitaiko, kad nueina į barą. Taip, taip, tikrai visko būna, jos kartais ir dūmą užtraukia. Ir ne, mokytojo profesija nėra tolygi cirko artistų darbui, nors vienas dvyliktokas man sakė priešingai. Dirbdama mokykloje supratau, kaip yra svarbu stebėti Mėnulio kalendorių – reikia iš anksto pasiruošti galimiems iššūkiams, kurių šiame darbe tikrai nestinga. Tuos kelerius metus, praleistus dirbant mokykloje, tikrai galima sutalpinti į keturias mėnulio fazes. Čia viskas keičiasi taip greitai, kad Mėnulio kalendoriaus stebėjimas tikrai visada į naudą. Juokaudavau, kad apie vieną dieną mokykloje galima parašyti romaną, nes kiekviena diena yra tikras nuotykis ar net išlikimo žaidimas. O galbūt net išlikimas civilizacijos nepasiekiamoje saloje – įsiaudrinę mokiniai kartais primena tikrus žmogėdras. Taip, jie nori valgyti. Jie minta mokytojų energija ir nervų ląstelėmis. O kartais išaušta gailestingumo dienos – jie atiduoda tą susiurbtą energiją, ir padovanoja paruoštus namų darbus, ar net pasako, kad pamoka jiems buvo labai įdomi. Čia viskas keičiasi, bet kai kurie dalykai išlieka tokie pat – mokytojams sunku perprasti mokinius, kaip ir mokiniams mokytojai atrodo kaip ateiviai iš kito pasaulio. Kokio kito pasaulio… mus skiria tik kartos ir priskirtas socialinis vaidmuo. Ir vis dėlto… visi mes žmonės, turintys savų poreikių ir savo požiūrį į tam tikrus dalykus.

Dėmesio: jei knygoje atpažinote save, nesidžiaukit ir nenusiminkit – paprasčiausiai tokių personažų yra visose mokyklose! Filosofas Šri Nisargatta Maharaj (taip, ir aš tokio nežinojau) yra pasakęs, kad svarbiausias dalykas, kurio turime išmokti, – tai gyventi be jokio susireikšminimo. Tuomet jūsų niekas nevargins – išskyrus jūsų pačių vaizduotę! Taigi, nors man, knygos autorei, iš tiesų teko dirbti mokykloje, tačiau joje šių personažų nesutikau. O jei ir sutikau, to jau nebepamenu. Paprasčiausiai tai buvo seniai. Kaip pasakytų rusai, „eto bylo davno i nepravda”.

Šią knygą turbūt reikėtų žymėti įspėjimu, kad ji nėra tinkama jauniems žmonėms, besiruošiantiems pedagoginiam darbui, bet gal tai nėra būtina – galbūt bus lengviau susitaikyti, kad laisvų darbo vietų mokyklose paprasčiausiai nėra. Na, viena laisva vieta tikrai yra, bet tada, kai knyga bus išleista, ir jos jau nebus likę.

Leidėjų žodis

Trečia (ir antra elektroninė) šmaikščiosios autorės Loretos Puskunigės knyga. Šįkart – apie šių laikų pedagogų gyvenimą, mokyklos kasdienybę ir jos koreliaciją su mėnulio fazėmis. 

Ką tik studijas baigusi mergina pradeda dirbti mokytoja. Ir nutinka jai visko – tiek gero, tiek blogo. Kaip ir kitiems mūsų pedagogams. Tačiau ne visi jų moka papasakoti apie savo darbą su tiek sarkazmo, autoironijos ir emocijų, kaip Loreta Puskunigė.

I. Pakeisti tvarką

Kaip visada, viskas prasideda nuo pradžių pradžios. Labai norėjau būti mokytoja iš didžiosios M raidės. Svajojau pakeisti mokykloje nusistovėjusią tvarką, įsivaizdavau, kad mokiniai mane iš karto pamėgs, o pamokų lankymas jiems taps grynas malonumas. Ir taip, leidau sau pafantazuoti, kad mokiniai ateis manęs aplankyti ir tada, kai jau bus baigę mokyklą. Net ir po dvidešimties metų jie mane atsimins, ir ateis manęs pasveikinti Mokytojų dienos proga. Ir net tada, kai manęs jau nebebus, apie mane buvę mokiniai pasakos savo vaikams ir anūkams. Fantazijų pasaulis visada būna tobulas, tačiau realybė kiek kitokia. Vis dėlto, tikėjau, kad galiu būti svarbi mokiniams, ir pirmadienio laukimas taptų ne gąsdinantis, bet jaudinančiai malonus. Juk nuolat kalbama apie tai, kad būtent dėl mokytojų kaltės mokiniai praranda norą lankyti mokyklą. Taigi, aš, didmoterė, nusprendžiau įgyti mokytojo kvalifikaciją, ir nužengti į mokyklą tarsi pranašas, nusileidęs iš kažin kur. Studijų metai, žinoma, nebuvo lengvi, bet, kaip dabar pagalvoju, tai buvo geriausias mano gyvenimo etapas. Niekas iš manęs nieko nereikalavo, buvau labai jauna, ir labai energinga. Galėdavau naktimis nemiegoti, o ryte lyg niekur nieko eiti į darbą ar į paskaitas. Dirbti galėjau bet kokius atsitiktinius darbus, ir nesibaiminti, kad netikėtai sutikta vaikystės draugė į mane pašaipiai dėbtelės, kai pasakysiu, iš ko dabar gyvenu. O gyvenau linksmai. Žinojau, kad kažkada šis laikotarpis baigsis, bet taip nutiks tik vėliau. Daug vėliau. Bedugnė atsivėrė tik tada, kai rankose laikiau diplomą, ir, pripažinsiu, nežinojau, ką su juo daryti. Esu bedarbė. Mokslai baigti. Kas toliau? Na, atspėkit. Du žodžiai. Taip, taip, jūs visiškai teisūs – Darbo birža. Ką tik baigiau universitetą, o aš jau žinau, ką reiškia gauti pašalpą. Tai visiškai nedžiugina. Mane guodžia tik biblioteka, kurioje leidžiu visą savo laisvalaikį, jau ėmiau nerimauti, kad per savo gyvenimą nespėsiu visų dėmesio vertų knygų perskaityti (vėliau sužinojau, kad yra toks terminas – abibliofobija, kai baiminamasi, kad neliks ko skaityti). Išgyvenau daugybę knygų personažų istorijų, ir supratau, kad jau laikas susikurti savąją. Kiekvieną dieną tikrinu, ar nėra naujų darbo skelbimų, ir tikiuosi, kad pagaliau ateis ta diena, kai mane pakvies į darbo pokalbį. Rimto darbo pokalbį. Jokios drabužių parduotuvės, jokios rūbinės, ir jokios kebabinės ar picerijos manęs nedomina – aš noriu dirbti pagal specialybę. Aš nenoriu laukti penkerius metus ar dar ilgiau, kada nuo diplomo teks kruopščiai šluostyti dulkes – noriu dirbti jau dabar. Kai pirmoje klasėje reikėjo nupiešti savo svajonių specialybę, ilgai negalvojusi nupaišiau ledų pardavėją. Tikiuosi, kad ši svajonė neišsipildys – ledų nelabai mėgstu, o ir šiaip, figūrą reikia prižiūrėti.

Panašu, kad mano grupės draugai per daug nesistengia įsidarbinti mokykloje. Stebiu jų profilius feisbuke ir matau, kad daugumos jų Lietuvoje jau nėra. Kas pasirinko Ispaniją, kas Vokietiją, kas Norvegiją, o kas vadinamąją atsarginę Lietuvą – Angliją. Kokie vėjai juos ten nešė – nežinau. Kas iš tiesų gaudo vėją Karibuose, bandydami išmokti plaukti banglente, kas plauna indus Vokietijos baruose, o kas skina braškes Anglijoje. Visada galima rasti geriausią sprendimą, bet svarbiausia – visi turi savo kelią, kuriuo dabar eina: kas nori užsidirbti būsto pradiniam įnašui, kas nori tęsti mokslus užsienyje (o tai kainuoja nepigiai)... Cha, o juk sakė, kad su mūsų specialybe jau tik Lietuvos Darbo biržoj sėdėti. Nė vienas, kartoju, tikrai nė vienas ten netupi. Na, gal kas ir gyvena iš pašalpų Londone, bet feisbuke to neskelbia. Esame šiek tiek mąstantys, tad po metų ar kelių tikrai atsitiesim. Juk esame jauni, ir dar viskas prieš akis. Ir dar – mes FILOSOFAI. Nedaro įspūdžio? Ech.

Žinoma, darbo skelbimų peržiūra paprastai būna labai nesėkminga – mokyklose trūksta tik anglų kalbos mokytojų, o šią specialybę įgyčiau dar po ketverių metų…Taigi, teko stoti į magistrantūrą (o ką daugiau veikti?) ir susirasti tokį darbą, kuriame žadami pinigai. Dideli pinigai! Jau įsivaizdavau, kaip perku motociklą, nors ir nepuoselėjau vilčių kada nors išmokti vairuoti. Vairavimo pamokos visada baigiasi taip pat – didele nesėkme ir didele gėda. Na, ir dideliu grioviu (iš kur jie nuolat atsiranda kelyje, aš tikrai nežinau). Žinoma, šiame darbe nereikėjo per daug rūpintis tinkamo motociklo pasirinkimu (na, paprasčiausiai nieko neuždirbau), ir jaučiausi šiek tiek (švelniai pasakyta...) apgauta. Ne aš viena – mobiliojo ryšio planai, kuriuos pardavinėjau universitetuose, paprasčiausiai buvo nieko verti. Vietoj to, kad tuos planus parduočiau, teko derinti, kaip nutraukti sutartis, pasirašytas pernai. Jokio džiaugsmo, žodžiu. Tik grynas stresas.

Vieną dieną, kai jau buvau beveik apsisprendusi neiti į darbą, sukaupiau paskutines jėgas (kiek ten jų belikę…) ir atsikėliau iš lovos. Ir tada (lyg perkūnas iš giedro dangaus!) kolega man pasakė matęs darbo pasiūlymą etikos mokytojams. Tuojau pat skuodžiau prie kompiuterio, susiradau tą palaimintąjį skelbimą, ir išsiunčiu savo gyvenimo aprašymą. Rankos dreba – juk tikrai gali būti, kad man pasiseks.

Pasisekė iš karto – jau kitą dieną buvau pakviesta pasikalbėti su direktoriumi. Manęs negąsdino ir tai, kad į darbą teks važiuoti maždaug dvi valandas (taip, taip, juk jau užsiminiau apie tą savo nevairavimo gėdą…) ir keltis reikės 4-5 valandą nakties (tiksliau, vakaro, nes dažnai tokiu metu einu miegoti). Prižadėjau sau, kad visiškai pakeisiu savo dienotvarkę. Dirbti noras didelis, o visos detalės tėra smulkmenos. Kad pokalbio metu atrodyčiau žvalesnė, nusprendžiau apskritai neiti miegoti – juk mažų mažiausiai noriu atrodyti užtinusi. Be to, niekas nežino, kaip greitai rasiu TĄ mokyklą – juk niekada nesiorientavau erdvėje, o žemėlapiai mane tik dar labiau paklaidina. Jei norite manęs atsikratyti – tiesiog išvežkite į mišką, ir aš tikrai tikrai niekada negrįšiu.

Keista, bet mokyklą radau. Na, gal dėl to, kad išvažiavau su pačiu pirmuoju autobusu, ir iki pirmos pamokos dar liko daug gražaus laiko. Ką gi, galiu pasivaikščioti prie tvenkinio, pasigėrėti nuo vandens kylančiu rūku ir gulbėmis, kurių čia suskaičiuoju net tris. Ramu, tylu, gražu. Gera. Tik labai labai noriu kavos. Valgykla atsidarys dar vėliau, o aplink nėra nė vienos kavinės ar degalinės. Nieko nieko, pasėdėsiu, pakvėpuosiu. Juk taip pat reikia ir nusiraminti – pokalbiai dėl darbo visada kelia stresą. Na, o šis turbūt buvo vienas keisčiausių mano gyvenime, o aš tokių keistokų esu apturėjusi ne vieną ir ne du. Direktorius nori žinoti net ir gana asmeniškus dalykus: ar turiu vaikiną, kada planuoju susituokti, kada ruošiuosi gimdyti, ir t.t. Jam taip pat įdomu, iš kokių pinigų mokėsiu už magistrantūros studijas, teiraujasi, kiek man mokėdavo Darbo biržoje, klausia, kiek gaunu už tuos pardavinėjamus planus. Nieko nenuslėpsi, žodžiu. Juokiasi, kad gyvenu pas mamą, ir sako, kad nieko, nieko, kada nors uždirbsiu ir nuosavam namui, bet tikrai ne čia. Taip pat prašo parodyti visus dokumentus: pasą, studento ir Sodros pažymėjimus, apžiūri ir mano banko kortelę. O gal vardą ir pavardę meluoju, maža ką. Viską viską rodau, ko tik manęs paprašo. Noriu dirbti! Iš tiesų labai norėjau šio darbo – galėčiau dirbti nepraleisdama paskaitų, o dviejų dienų darbo savaitė atrodė tikrai viliojanti.

– O kaip tu susitvarkai su nepaklusniais mokiniais? – klausia manęs ponas direktorius.

– Paprasčiausiai mokiniams kartoju, kad jie yra geri. Juos tai labai stebina. – Mhm. Mintyse iškyla praktikos metu vesta pamoka. Aš tikrai nežinojau, kaip „tramdyti“ tą 6 C, bet juos nubaudžiau pati to nežinodama (pamoka užsitęsė ir visą pertrauką, mat, niekas negirdėjo skambučio). Štai toks buvo triukšmas. Laimei, su ta klase turėjau tik vieną pamoką. Turiu prisipažinti, kad per darbo pokalbį meluoju jau ne pirmą kartą. Ir ne antrą. Vieną kartą taip prisigyriau, kad direktorius pasakė: jei tai būtų tiesa, iš karto tave įdarbinčiau. Deja, deja.

– O tu vairuoji? – Mano sąžinės priekaištus pertrauka direktorius.

– Ne.

– O tai kaip tu žiemą atvažiuosi į darbą?

– Autobusu.

– Taigi šalta bus.

– Žiemą taip ar taip šalta.

Matau, kad direktorius šypsosi.

– Bet čia mes taip mažai mokėsim... Kaip tu už mokslus susimokėsi?

– Aš turiu santaupų.

– Iš kur???

– Na, taupau.

Direktorius raukosi.

– Kada vaikus planuoji gimdyti?

– Na, pirmiausia dar vyrą reikia susirasti...

– O tai ir draugo neturi?

– Ne.

– Tai kas tave išlaiko?

Direktoriui atrodo nesuprantama, kaip uždirbant vos tūkstantį litų galima išgyventi. Taupyti reikia – taip jam sakau.

– Nu įdomiai čia pas tave viskas... Pamokų planus turi?

– Turiu.

Rausiuosi po savo rankinę – prarają, kurioje niekada nieko neįmanoma rasti. Ne, ne šitas segtuvas, ir ne šitas… Besirausiant dar iškrenta maišelis su keistu turiniu (gerosios bakterijos šuniui, kurios atrodo kaip kokie narkotikai), net neįsivaizduoju, kaip jos čia atsidūrė. Direktorius, man regis, to nė nepastebi, tad galiu lengviau atsikvėpti. Galiausiai randu ir tuos pamokų planus. Reikės įsigyti bent per pusę mažesnę rankinę.

– Štai.

– Nuuuu, neturiu laiko aš dabar jų žiūrėti. Eik, palauksi prie kitų.

Direktorius net nepasižiūrėjo į mano pamokų planus. Keistas, keistas. Nei pridėsi, nei atimsi. Stoviu, laukiu, kol ir kitos moterytės direktoriui savo asmeninio gyvenimo detales išklos ir dokumentus parodys. Laukiu ilgai. Geras tris valandas, kol galiausiai ateina pavaduotoja, ir pasako, kad direktorius nori matyti Ingutę. Ingutę??? Rimtai? Man juk jau dvidešimt treji metai, aš atėjau įsidarbinti mokykloje, bet ne mokytis pirmoje klasėje. Mane taip vadino tik mama, ir tai tik iki tol, kol pradėjau eiti į mokyklą. Pavaduotojai dedu labai riebų minusą, ištepliotą alyvuogių aliejumi, arba, dar blogiau, žuvų taukais. Na, bet turiu prisipažinti, kad pirmas įspūdis buvo gana neblogas, tačiau yra tokių žmonių, kuriuos geriausia sutikti tik kartą gyvenime – atminty išlieka tik geri ar pakankamai geri prisiminimai. Užbėgusi įvykiams už akių pasakysiu, kad dar didesnį minusą uždėsiu tada, kai ji nuo manęs pradės nusirašinėti pamokų planus ir plagijuoti visas visas pamokų idėjas. Bet iš pradžių ji man žada duoti savo pamokų planų, ir medžiagos, ir vadovėlių, ko tik noriu, žodžiu. Melo kojos trumpos, ar kaip ten sakoma. Įsiteikti gerumu – štai kokia ta taktika. Būna tokių žmonių-siurbėlių, kurios iš tavęs nori ištraukti visą gyvastį, o iš pažiūros šios siurbėlės atrodo mielos ir malonios. O kaip gi kitaip? Juk šneka vien tik mažybiniais žodžiais. Visi tie deminutyvafilai (taip, taip, manau, kad čia mano sugalvotas žodis) tokie patys.

– Nueik, Ingute, į raštinėlę, o kai susitvarkysi įdarbinimo dokumentukus, ateik pas mane, susitarsim dėl pamokėlių. – Va kaip viskas greitai.

Raštinės vedėja raukosi ir burba, kad tenka „forminti” dar vieną darbuotoją – juk neseniai įdarbino dar tris, tai kiek jau čia galima. Pyksta, kad su savimi neturiu nuotraukos darbuotojo pažymėjimui, mat, dabar tai tikrai jai teks dirbti ir kitą dieną. Žinoma, man jos labai gaila, bet nieko negaliu padaryti. Atnešiu nuotrauką rytoj, bet ji tepasako kelis žodžius, kuriuos sunkiai suprantu – tai kažkas panašaus į „vargas, vargelis, vargeliukas”… Jaučiuosi kalta. Tikrai labai labai kalta.

II. Jaunatis: atgimimas

Mama sako, kad pradėjau dirbti mokykloje pačiu laiku – per jaunatį žmonės tiesiog atgimsta naujam gyvenimui, todėl įgyvendinti idėjas tai yra pats tinkamiausias metas. Esu be galo laiminga, kad į darbą priėmė būtent mane, mano galva kupina minčių ir įvairių sumanymų, kuriuos degu nekantrumu įgyvendinti. Mano parengti pamokų planai turbūt labai geri, nes pavaduotoja tuojau pat juos nusikopijuoja – ji taip pat juos naudos. Na, ar man gaila? Nieko man negaila. O ypač tokiems pozityviems žmonėms (na, čia jau sarkazmas). Sako, kad savo kabineto neturėsiu – kiekvieną pamoką vesiu vis kur nors kitur. Sportas – sveikata. Jau seniai norėjau padailinti rankas, ir 20 vadovėlių tam tikrai puikiai tiks.

– Taigi mokiniai tegu knygas nešioja, – gaili manęs anglų kalbos mokytojas, kuris mane nuo pat pirmų darbo akimirkų bando mokyti, kaip tinkamai dirbti.

– Nieko, nieko, sveikam kūne – sveika siela, – atsakau. Žinoma, vėliau gailėsiuosi, kad užsibrėžiau tą darbą atlikti pati, bet ką jau čia… Įžvelgiu ir gerąją pusę – raumenys tik tvirtėja ir tvirtėja. Tik gerai pagalvojusi suprantu nuo ko – juk mokykloje lakstau laiptais aukštyn žemyn nešina knygų krūva. Draugės sako, kad gerai, jog nesėdžiu pamokų metu, palakstau, tai ir esu tokia liekna. O iš tiesų tai svoris auga… Sako, kad raumenys sveria daugiau nei lyg jūros bangos siūbuojantys lašinukai, tai aš tuo ir tikiu.

Jau pačią pirmą darbo dieną mano entuziazmą bando nuslopinti gerbiami kolegos. Sako, kad greičiau ieškočiausi kito darbo, bet juk aš ką tik pradėjau… Esu laiminga, kad į darbą priėmė būtent mane, ir aš tikrai tikrai tikrai čia nuveiksiu labai daug. Taigi, įjungiu šypseną nuo vienos ausies iki kitos (žinau šitą posakį, bet man kažkaip sunku tą įsivaizduoti, jei jums irgi, tai tiesiog užteks žinoti, kad paprasčiausiai daug šypsojausi), ir sakau mokiniams, kad kiekvienas jų užrašytų ant lapelio, ką norėtų veikti per pamokas. Žadu į tai atsižvelgti ruošdama trumpalaikius pamokų planus, ir tikrai tikrai tikrai sugalvosiu, kaip medžiagą pateikti kuo įdomiau. Naivuolė. Nors, turiu pasakyti, kad pavaduotoja sutiko, kad toks metodas labai labai geras – ir pamokos bus įdomesnės, ir mokiniai kažko daugiau išmoks. Mokiniams patinka, kad jie gali išreikšti savo nuomonę, tačiau yra viena problemėlė – pamokų metu jie nenori mokytis. Taip taip, jie sako, kad yra daugybė kitų veiklų ir be diskusijų, skaitymo ar rašymo. Žinoma, neįvertinau to, kad mano mokiniai gali norėti tik žiūrėti filmus arba dainuoti. Per etikos pamoką. Na, filmai tai filmai, tikrai ką nors pažiūrėsim (jau esu numačiusi keletą, tik reikės gerai pagalvoti, kokio amžiaus moksleiviams juos galima rodyti). Turiu išsisukti iš situacijos, todėl garsiai skaitau, kas tariamai parašyta ant lapelių. Mokiniai atrodo suglumę – jie negali patikėti, kad kažkas parašė, kad norėtų skaityti filosofinius veikalus ir juos analizuoti. Gal ir nelabai gerai pasielgiau, bet juk kažką reikėjo sugalvoti.

– Nenuvertinkite savo klasės draugų, – sakau. Visi esate labai gudrūs ir protingi, tad turime tai išnaudoti. Atrodo, kad mokinių veidai pabąla, bet gal man ir vaidenasi. Tiesiog pamerkiu jiems akį, ir sakau, kad kaip jie norės, taip ir bus.

Vėliau, kai iš tiesų bandysiu pristatyti filosofus, ir vėl reikės vaidinti. Mokinių paprašau surašyti ant lapelių klausimus, kuriuos vėliau perskaitysiu ir atsakysiu. Taip, taip, aš tų klausimų ir pati prisirašiau (na, dabar pagalvoju, kad gal būčiau visai talentinga aktorė…)

– Nemeluosiu, tokių klausimų tikrai nesitikėjau! – mokiniai irgi. Na, bent kažkam linksma. Juokiuosi. Tiesa, pati iš savęs. Gal jau išprotėjau? Neee, tam dar bus laiko.

Galiu pasidžiaugti, kad penktokai besąlygiškai priima mano pasiūlymus pamokoms. Jiems viskas įdomu, jie jau vadina mane pačia geriausia mokytoja, o tuomet, jei sutinka mane per pertrauką, pribėga ir apsikabina. Nesu prie to pratusi, bet turbūt viskam savas laikas. Turiu būti atviresnė. Dirbu daug ir nuoširdžiai, idėjų tikrai nestinga, tad kažkada pelnysiu ir kitų mokinių palankumą – kol kas galiu pasidžiaugti tik pačiais jauniausiais mokiniais. O kaip gi kitaip? Juk aš jiems AUTORITETAS. O valdžios juk nori visi (ir baikit čia raukytis, jei jūs nenorit, nereiškia, kad ir visi kiti yra lygiai tokie patys). Aš tikrai pasistengsiu, kad būčiau autoritetų autoritetas, su kuriuo net pats ponas direktorius negalės lygiuotis!

Iki išnaktų ruošiu pamokų planus, ir tobulinu juos iki nukritimo. Visos pamokos turi pavykti sklandžiai – juk pastangos visada pasiteisina, ar ne? Ruošiu skaidres, ieškau tinkamų filmų… Miegoti tikrai nėra kada, o juk savaitinių pamokų turiu ne taip ir daug – vos 12. Apie būsimą atlyginimą negalvoju, net nefantazuoju, ką pirksiu, kai jį gausiu. Pinigų bus mažai, bet ar reikia apie tai svarstyti? Svarbiausia turėti savo kelią, ir juo ryžtingai eiti!

III. Priešpilnis. Įkvėpimas. Iškvėpimas.

Praėjo savaitė. Mokytojai ir mokytojos vis dar negali atsistebėti mano entuziazmu. Taip, man sekasi prastokai, tačiau manau, kad kažkada vis tiek įvyks lūžis. Pavaduotoja sako, kad dirbu net labai tinkamai, nes ankstesnė mokytoja tiesiog sėdėdavo, ir kartais įjungdavo kokį filmą (tiesa, mokiniai ją mini geru žodžiu). Mane labai myli ir gerbia penktokai ir šeštokai, septintokai – kiek mažiau, aštuntokai – dar mažiau… Na, o apie dvyliktokus geriau visai nepasakoti. Jiems nuobodu. Jie norėtų kažko tokio… Linksmesnio. Labiau įtraukiančio. Nesusijusio su pamoka. Tiesa, kai kurie mokiniai, kurie pagal metus jau turėtų mokytis maždaug trečiame kurse, labai atkakliai prašo mano telefono numerio. Nuoširdžiai manau, kad man pavaduotoja neturėjo atiduoti savo dvyliktokų. Juk aš ir jie esame labai panašaus amžiaus. Bandau jiems įtikti. Nelabai sekasi. Viena pamoka su dvyliktokais tikrai prilygsta kelioms darbo valandoms su jaunesniais moksleiviais. Sakau tai visiškai nuoširdžiai. Prisimenu, kaip buvo smagu, kai atlikau praktiką kitoje mokykloje – dvyliktokai buvo labai žingeidūs, o diskusija su jais visada buvo įdomi. Deja, su šiais mokiniais nieko nepavyksta, nors visaip bandau juos sudominti ir išprovokuoti diskusiją tokiomis temomis, kokios, mano manymu, jiems yra aktualios. O jie tiesiog šypsosi, ir sako, kad papasakočiau apie save. Nėra ką pasakoti, vaikai, tikrai nėra ką…Turbūt ir mano laisvalaikis toks pat, kaip ir jūsų… Skirtumas tik tas, kad aš ką tik baigiau universitetą, o jūs tuoj baigsit mokyklą. Tik tiek.

Jie vis tiek norėtų, kad aš juos kaip nors pralinksminčiau – juk jiems tikrai tikrai liūdna. Juk greitai paskutinis skambutis, egzaminai, stojamieji, darbas... Nedaug to gyvenimo beliko. Mokiniams sakau, kad čia ne cirkas ir ne humoro šou, bet jie taip nemano.

– Klounas ir mokytojas yra visiškai tas pat. Tik kitaip vadinasi, – rimtu veidu paaiškina man Matas, o aš nerandu žodžių atsikirsti. Šypsausi. Man tikrai pavyks rasti bendrą kalbą. Kada nors. Gal.

Mano kantrybės lobynai tai išsenka, tai vėl pasipildo, bet tikiu, kad viskas bus gerai. Na, praėjo jau šiek tiek laiko, bet gal dar pernelyg mažai... Aš jums sakau – darbas mokykloje yra išlikimo žaidimas. Arba aš, arba mokiniai. Na, nebūtinai. Patikslinu: arba aš, arba mokiniai, arba direktorius. Pastarasis mane stebina kaip niekas kitas – šiandien pasikvietė pas save į kabinetą, kad kai ką pasakytų. O ką jis norėjo pasakyti? Ogi nieko svarbaus. Paprasčiausiai patikrino mano feisbuko profilį, ir jam užkliuvo tai, kad jis yra privatus. Patys suprantat, nesimato, kuo aš dalinuosi, ir kuo gyvenu. Aš jam sakau, kad mažai ten lankausi, ir nesidalinu kiekvienu šūdniekiu (kažkaip kitaip pasakiau, neišsigąskit), o jis man sako, kad toks tuščias profilis yra mažų mažiausiai įtartinas, ir kas jis skaitė straipsnį, kuriame rašė štai ką: feisbuku nesinaudojantys asmenys gali būti psichopatai, žudikai maniakai, teroristai ar dar kokie kiti blogiečiai. Natūralu, kad tokiems žmonėms mokykloje ne vieta, todėl direktorius man davė „namų darbų“ – pagyvinti savo socialinio tinklalapio profilį, ir taip pat, žinoma, jį padaryti atvirą visiems. Na, kad užėjus būtų smagu – gal geros muzikos būtų galima pasiklausyti, gal peržiūrėti mano kelionių nuotraukas, gal dar ką nors. Juk ne jam vienam smalsu – mokiniai irgi nori žinoti, kuo ir kaip mokytojai gyvena. Nelabai turiu, ką direktoriui pasakyti, tai tiesiog nuolankiai palinksiu galva, ir tiek. Bėda tik ta, kad feisbuku beveik išvis nesinaudoju, bet ką jau čia – sukelsiu ten pamokų medžiagą!

IV. Ne mokyti, bet mokytis!

Per kūrybinio rašymo paskaitą dėstytoja davė užduotį: reikėjo parašyti laišką mokytojui. Ilgai nedvejojusi parašiau laišką matematikos mokytojai, kuri mane ir suolo draugę vadino cinikėmis. Aš jai padėkojau už kantrybę ir norą išmokyti net tuos, kurie yra visiškai beviltiški ar net nemokytini (čia jau aš apie save), taip pat paminėjau, kad dabar aš suprantu, kaip yra sunku dirbti mokykloje. Kūrybinio rašymo paskaitų metu mums visada reikia garsiai perskaityti, ką parašėme. Šį kartą visi vienareikšmiškai sutiko, kad mano laiškas – be galo ciniškas ir atrodo taip, tarsi iš mokytojos norėčiau pasityčioti. Turbūt jie teisūs. Niekada nemokėjau rašyti laiškų ar juo labiau už kažką padėkoti. Na, bent jau supratau, kad darbas mokykloje yra sunkus. Taip, aš tikrai sakydavau, kad matematika man nėra reikalinga, ir jos man niekada neprireiks (na, bet atlyginimą kažkokiu būdu suskaičiuoti įstengiu, ir net būdama nemokša suprantu, kad tai – labai labai labai mažai pinigų). Apie etikos pamoką taip pat visi tokios nuomonės, ir aš juos visiškai suprantu. Jaunesni mokiniai dar nekelia klausimų, kam jiems ta etika, ir kuo tai gyvenime pravers – gal dėl to su jais dirbti taip smagu (kad ir kaip žiauriai tai skambėtų…) Ir dar – jie gali daug ko išmokyti. Pavyzdžiui, gražiai sukarpyti popierių (na, mano rankos išaugusios truputį iš kitos vietos nei derėtų, tad kai kurie darbai man tiesiog neįveikiami). Tuoj papasakosiu, kaip čia viskas buvo.

Su penktokais ruošėme atvirukus Mokytojų dienos proga, ir aš jiems atnešiau materialų. Na taip, A4 popieriaus lapus perkirpau pusiau – taip tiesiai, kaip jau ten pavyko, nes labai skubėjau. Taigi, nieko nuostabaus, kad tuoj pat gaunu pastabą nuo pedantiškosios Karolinos – ji sako, kad tiesiog pasibaisėtina, kad turi piešti ant tokio lapo. Audrius beveik verkia – jam nepavyko gražiai užrašyti teksto, nors ir su liniuote subraukė linijas. Na nieko, juk duosiu kitą lapą. Jo tai nepaguodžia, ašaros ima tekėti upeliais, nes jis nori būtent šito – juk jau nupiešė dailės mokytoją su puokšte gėlių ir pintine kiaušinių (???) Neįprasta. Nematyta. Originalu. Nauji vėjai dailės padangėje. Paskolinu jį savo stebuklingąjį trintuką, kurį naudodavau pažymių knygelės įrašų korekcijai (tikrai geras daiktas, tarnauja jau daugelį metų), ir situacija tampa kiek švelnesnė. Žinoma, per pamoką Audrius nespėja visko pabaigti, bet žada dailės mokytojai pats įteikti šį originalų atviruką. Nelabai tikiu, kad jis taip ir padarys, tačiau visaip čia gali nutikti. Aš ir pati gaunu nemažai atvirukų, ir galvoju, kad gal mokiniai mane netinkamai suprato – galbūt pamanė, kad būtent man reikia įteikti sveikinimą. Nuo tokios minties net skruostai išrausta. Vienas mokinys man parašė tikrai originalų palinkėjimą (kalba ištaisyta): „Mokytoja Ingute, linkiu neišprotėti ir mokyti mus iki šeštos klasės”. Dabar, kai praėjo visai nemažai laiko, galvoju, kada išprotėjau – ar dar prieš einant dirbti į mokyklą, ar vėliau. Gerai, kai mokiniai žino, ko iš tiesų reikia palinkėti.

Kolegos ir toliau bando slopinti mano pozityvumo proveržius. Mane stebina tai, kad suaugę žmonės be perstojo apkalbinėja vieni kitus, o direktorius ir pats nevengia prie to prisidėti – pastebi, kam tinka, o kam netinka nauja šukuosena, kas turi tatuiruotę, ir kas ne, būtinai akcentuoja ir tai, kad kažkas priaugo svorio. Panašu, kad aptaria tai su kiekvienu mūsų. Nedrįstu net pagalvoti, ką jis kalba apie mane. Tikiuosi, kad nėra apie ką čia kalbėti, bet, matyt, esu pernelyg naivi – juk aš pati jauniausia iš visų mokytojų, o dar ir sukaupta darbo patirtis yra ne tokia didelė, kaip kitų. Turbūt mane būtų galima apkalbinėti kiaurą dieną, bet ką jau čia… Nesusireikšminsiu.

Dar tik antra darbo savaitė, bet jau pastebėjau ir dar vieną blogybę. Niekas nepersistengė sudarinėti mano pamokų tvarkaraštį. Ypatingai sunku po penkių pamokų, kada turiu du langus, ir aštuntą (?) pamoką su dvyliktokais. Pirmąją savaitę laiką leidau skai(s)tykloje, kur varčiau vaikiškas enciklopedijas, mane iš ten išvarė – liepė eiti į pamokas. Na, eiti, tai eiti. Bibliotekininkė pamanė, kad esu mokinė. Komplimentas, ne kitaip, tačiau rasti vietą, kurioje galėčiau atsipūsti, nėra taip paprasta. Kaip sakot? Neee, mokytojų kambarys tikrai nėra ta vieta, kur galima pailsėti. Vos tik prisėdu, girdžiu mokytojų kalbas, kurios tiesiog išmuša iš vėžių, iš klumpių ir iš koto.

– O tu matei, o tu matei? Rita naujus batus nusipirko.

– O tai iš kur pas ją pinigai, labai įdomu…

– Kas mėnesį ji tuos batus perka.

– Vyras turtingas akivaizdžiai.

– Baik tu, taigi ji išsiskyrusi… Šiaip turbūt koks sugyventinis…

Stengiuosi mokytojų kalbų nesiklausyti, nors ir sunkiai sekasi. Vartau penktokų gamtos mokslų vadovėlį, ir mane labai nudžiugina tai, kad čia yra tema apie šunų veisles. Deja, džiaugiuosi trumpai – akys užkliūna už kai kurių šunų veislių aprašymų – bulterjerai, Stafordšyro terjerai ir dobermanai įvardijami kaip kovinių šunų veislių atstovai. Mintyse pasižadu kada nors kada nors išleisti normalų vadovėlį, bet šios minties, deja, išplėtoti nepavyksta. O kodėl kodėl? Ogi todėl, kad visus mano pamąstymus nubraukia paplonintas pavaduotojos balselis:

- Inguteeee... Gal galėtum su ikimokyklinukais porą dienelių padirbti? Niekas daugiau negali, serga... Čia tik šią savaitėlę... Bus apmokėta tau.

Ach, ta mano gera širdelė… Taigi sakau: gerai! Užsidirbsiu papildomų pinigų, jau vizualizuoju, ką už juos pirksiu... O ir praktika visai nebloga – tikiuosi, kad bus įdomu.

Gal net kiek per įdomu, dabar pasakyčiau. Vaikai nenori mokytis. Jie nori žaisti, tačiau žaidimų kambarys užrakintas, ir man nėra leidžiama jį atrakinti. Ką gi. Mokysimės. Pasiruošiau įvairių įdomių mįslių, bet susidomėjimas dingsta jau po 10 minučių. Vaikai sako, kad jie kasdien daro mankštą. Taigi, mankštinamės. Jiems pabosta po 5 minučių. Iki skambučio – dar pusvalandis. Piešiame. Laimei, vaikams tai tikrai labai patinka, bet kai paprašau užrašyti, ką nupiešė, jiems pasidaro baisiai sunku ir nuobodu. Per pietų pertrauką einame pietauti, bet aš neturiu kada valgyti – reikia sužiūrėti, kas gauna nemokamą maitinimą, kas ką norės valgyti, ir ar visi nusineša indus. Valgyklos kvapai labai viliojantys, bet man nėra kada galvoti apie pietus. Nėra kada ir į tualetą nueiti, bet čia jau mano problema – juk mokytojai neturi jokių poreikių, o jei ir turi, tai tada jau reikia permąstyti, ar jis tikrai kompetentingas.

- Mokytoja Inga, o tai jūs neatsinešėte kotletų? – Per ketvirtą pamoką užklausia Lukas.

– ???? – Nenumanau, ką atsakyti.

– Mokytoja Nijolė per ketvirtą pamoką visada valgo kotletus.

Šauni ta mokytoja Nijolė. Aš tikrai taip nesugalvočiau! Vis dėlto, pati lieku nevalgiusi. Nieko nieko, svarbu graži ir plona būsiu. Cha, to nepasakyčiau apie Nijolę, bet čia tik tarp mūsų! Be to, nemėgstu dirbdama užkandžiauti – paprasčiausiai noriu gerais dalykais džiaugtis atskirai, o ne miksuoti gėrį su blogiu.

Nors dienos pradžia slinko kaip koks juodas debesis, kurio joks vėjas niekaip negali nuvyti, tačiau vėliau pastebiu, kad laikas ima tiesiog skrieti. Darbo daug, ir aš turiu pasitelkti visą savo fantaziją, kad tik jiems būtų įdomu. Vėliau aš tiesiog pasiduodu – na, nebus klasėje visiškos tylos, o kai aš nebebandau jų suvaldyti (gerai, gerai – sutramdyti), jie dar labiau įsismarkuoja.

Kęstutis skundžiasi savo mamai, kad nauja mokytoja yra kažkokia ragana. Nepaaiškina, kad taip mano dėl to, kad neatrakinu žaidimų kambario. Mama ateina pas mane aiškintis – sako, kad tikrai dažnai užsuks pasižiūrėti, kas čia per situacija, ir ką aš jos vaikui darau. Ji pati dirba mokyklos valytoja, tad galės užsukti kas valandą. Man jos tonas nepatinka, bet ką jau čia... Užsukit, užsukit... O, ji, žinoma, ir pasinaudoja šia galimybe, bet taip dirbti juk dar linksmiau, ar ne? Sako, kad jos vaikas norėtų vien tik lipdyti iš plastilino, mat, jo potencialas labai didelis, tad nieko kito jam nereikėtų liepti daryti. Ir valgyti jis nei pusryčių, nei pietų metu tikrai neprivalo, nes ji jam visada įdeda šokoladą ir du sūrelius. Tiek vaikui visiškai pakanka. Vaikystėje turbūt būčiau bet ką paaukojusi už tokius pusryčius ir pietus, bet ne, man mama liepdavo valgyti košę ir kotletus. Na, bet dabar juk visai kiti laikai.

V. Pilna kantrybės taurė. Pilnatis.

Vėliau, gavusi algalapį, supratau, kad nevertėjo tas tris dienas vargti už dvidešimt septynis litus. Jaučiuosi taip, tarsi būčiau laimėjusi neįveikiamas varžybas, po kurių man tiesiog niekas neploja. Viskas – tik dėl garbės. Tai – mano sunkiausiai uždirbti pinigai, nė kiek nepersūdau taip sakydama. Net ir daržo ravėjimas vaikystėje buvo pelningesnis, ir gal net ne toks varginantis, nes tuo pačiu galėdavau ir pasideginti. Maža to, direktorius sužinojo, kad moku visai neblogai rašyti, todėl gražiai paprašė (privertė) užsiimti dar viena veikla – mokyklos garsinimu spaudoje. Taip ir žinojau, kad reikia imti pavyzdį iš kūno kultūros mokytojo, kuris tikrai nepersistengia pildydamas dienyną (štai, kad ir šios dienos pamokos tema – „draugyški patarimai bėgiuojant laukia”). Kai paklausiau, ar galima būtų kaip nors pridėti bent vieną savaitinę valandą už šį darbą, jis man tik šyptelėjo, ir pasakė, kad taigi ne už viską reikia norėti pinigų. Man juk Dievas už tai atlygins. O dabar svarbiausia – mokiniai ir mokyklos įvaizdis. Tu, Ingute, tik rašyk, rašyk, tau gi patinka ir gerai sekasi. Talentų talentas. Taigi, reikia laukti, kada ponas D arba dar kas nors įvertins mano pastangas. Na, kaip čia pasakius… Aš lyg ir laukiu užmokesčio už gerus darbus, bet nesulaukiu. Negaunu nieko, nors kartais ir tiesiogine prasme susitepu rankas (o tą daryti tenka ne taip ir retai). Tai lentą pavalyti, tai šiukšles surinkti, nes mokytojos vis burba, kad jų kabinetai po mano pamokų atrodo tarsi tikra kiaulidė. Atrodo, kad mokiniai susirenka visus popieriukus, bet vis tiek randu tai vieną, tai kitą. O grįžtant namo vėl tenka atlikti pačius juodžiausius darbus – ir viskas vien dėl to, kad mano kaimynai prasti krepšininkai. Nors kartoninė dėžė nepageidaujamai reklamai stovi po pašto dėžutėmis, visi lankstinukai ir visos skrajutės guli visai šalia. Aš surenku. Ir, galit juoktis kiek norit, tai darydama sugalvoju norą. Man gėda, kad mane, renkančią šias šiukšles, pamatys kaimynai, bet visada pralinksmina mintis, kad už šį „darbą“ kaimynams išrašysiu sąskaitą. Gal ir nieko būtų šiek tiek prisidėti prie „solidžios“ algos, nes gaunu net šiek tiek mažiau nei mokykloje dirbančios valytojos, bet panašu, kad pavargstu labiau nei jos.

Kolegos gyrėsi, kad pernai gavo po šimto litų premiją. Tryliktas atlyginimas, ne kitaip. Žinoma, džiaugėsi visi, pagaliau galėjo susimokėti už kopijavimo paslaugas – direktorius visada pateikia sąskaitą (kartais dar tenka rašyti pasiaiškinimą, kodėl tiek daug kopijuojame). Jei kažką mokykloje duoda, geriau iš karto atsisakyti, nes tokiu atveju vėliau bus mažiau bėdų. Mokytojai sakė, kad metų pradžioje jiems davė šiek tiek papildomų valandų už projektinę veiklą. Vėliau tas valandas nubraukė, o projektus tenka vykdyti ir toliau. Nors dirbu dar visai neseniai, aš jau perpratau šio žaidimo taisykles. Jokių projektų. Užsidirbti mokykloje vis tiek niekada nepavyks.

Niekada nebuvau labai taupi, bet dabar po truputį mokausi tokia tapti. Na, vaikystėje iš tiesų sekėsi taupyti, bet viskas tik dėl drovumo. Kai išdrįsau kioske nusipirkti kramtomosios gumos, viskas apsivertė aukštyn kojom (kažko paprašyti kioske buvo tikrai nelengva užduotis). Ir, žinot, kai galiausiai išdrįsau, supratau, kad man tikrai labai patinka pirkti. Reikėjo ar ne, aš vis tiek pirkdavau, nes mane tai labai džiugino. Deja, dabar, užspausta skurdo (taip, taip…) perku tik tada, kai tikrai tikrai reikia. Ir, žinot ką? Dažniausiai nieko nereikia! Kai kurių išlaidų išvengti neįmanoma, tačiau visada galima pirkti mažiau batų, mažiau paltų, mažiau suknelių ir kelnelių.

Kai prieš kelis mėnesius su draugais nusprendėme organizuoti kasmetinį teminį neproginį vakarėlį (šį kartą tema – akmens amžius), ilgai svarsčiau, ar galiu sau leisti nusipirkti aprangą. Nuėjusi į dėvėtų drabužių parduotuvę iš karto pamačiau viziją, kaip galėčiau apsirengti, tačiau ilgai svarsčiau, ar tikrai tikrai verta pirkti tuos vaikiškus dirbtinio kailio kailinukus. Už 12 litų! Nusipirkau, bet labai graužiausi, tad po vakarėlio sumąsčiau, ką gero galėčiau iš jų pasiūti – nors ir esu kreivarankė, tačiau katinui hamakas pavyko visai neblogas. Jis man ilgai dėkojo už tai. Juokauju. Tik po mėnesio nusprendė į jį prigulti. Svarstau, gal gi galėčiau būti kostiumų dizainere – man tikrai neblogai sekasi susikurti teminę aprangą. Na, aš tikrai pasistengiu tai padaryti, ir galėčiau laimėti geriausio kostiumo konkursą. Bet nelaimiu, nes toks konkursas nevyksta. Taigi, taigi, kaip gi tam mano užslėptam talentui atsiskleisti? Vėl juokauju. Nesiseka man tokie ir visokie kitokie dalykai, todėl labai žaviuosi mokinių sugebėjimais. Apie ką aš čia? Tuoj tuoj tuoj papasakosiu, turėkite truputį kantrybės!

Kaip jau minėjau anksčiau, penktokai tikrai mane labai myli. Per technologijų pamoką mokosi ruošti maistą, ir pasikviečia mane pietų. Man kaip tik langas, tai ir sutinku. Prisipažinsiu – jie gamina geriau už mane. Na, bet gal dėl to, kad esu labai nekantri. Štai, gaminu sluoksniuotą patiekalą… Darau viską taip, kaip parašyta recepte. „Sudėkite pomidorus, alyvuoges, suberkite sūrį, užpilkite padažą“… ant plonais griežinėliais supjaustytų bulvių. Atsiprašau, o tai nereikėjo tų bulvių anksčiau paminėti?! Tai tokie ir būna tie mano pagaminti patiekalai – nei į feisbuką įkelti, nei ką nors pavaišinti.

Jaučiuosi kiek nepatogiai – mokiniai paruošė tikrai apetitą keliančius patiekalus, bet kaip čia valgyti neapsidrabsčius… Irgi reikia talento tam. Visada žavėjausi žmonėmis, kurie turi drąsos valgyti šaltibarščius vilkėdami šviesius drabužius. Na, o gal tik aš, Inga, nesu labai sėkminga. Ot bus juoko mokiniams, jei mane ištiks nelaimė, o tikimybės, kad taip nenutiks, paprasčiausiai nėra. Taigi, apsimetu, kad man šilta, ir nusimetu baltą švarkelį. O ką daugiau daryti? Ant juodų marškinėlių ne taip matysis dėmės, kurių net nereikės slėpti skarele ar dar kuo. Taigi, pasiraitojam rankoves, ir valgom! Skanu, skanu, tikrai labai skanu! Dėkodama lenkiuosi vos ne iki žemės – o ką daugiau daryti, kai gauni nemokamą maitinimą?

Sočiai pavalgius tikrai sunku dirbti, bet bandau apsimesti žvalia ir energinga. Siūlau dvyliktokams kitą savaitę apsilankyti universitete, kur bus švenčiama filosofijos diena. Na, ar yra norinčių? Rankų miško nėra, o aš tiesiog degu nekantrumu. Tyla. Tyla. Mirtina tyla. Galiu mėgautis šiomis akimirkomis. Deja, ir vėl prasideda bruzdesys, todėl jiems pasakau, kad vyksime vietoj pamokų. Nori visi. Bus sunku juos visus sutramdyti, bet ką jau čia… Viskas bus gerai. Na, turėtų būti gerai. Pamokos pabaigoje mokiniai nuotaiką pakelia visai dienai – lyg niekur nieko Audrius pašoka ir sako:

– Mokytoja, mokytoja, o mes feisbuke matėm matematikos mokytojo užpakalį ir girtą direktorių!

– ???

- Nu, mokytojų dieną gi šventė. Mokytoja Rūta įdėjo nuotraukas į feisbuką.

Nuoširdžiai džiaugiuosi, kad tame „vakarėlyje“ nedalyvavau. Bandė mane prikalbinti ten dalyvauti, bet laikiausi iš paskutiniųjų. Sakiau, kad draugas man neleidžia, bet, tiesą sakant, jokio draugo net neturiu. Mokytojai, bandę mane įkalbėti, sakė, kad draugas – jokia ne siena, juo labiau, kad net žiedo man neužmovė. Taip taip, matė, kad ant piršto jokio žiedo nėra. Ir kas čia per draugas? Toks pat, kaip ir bet kuris kolega. Na, o tada, jau visi juokiasi. Sako, kad juokiasi tas, kas juokiasi paskutinis… Na, tai kieno ten užpakalis feisbuke mirga?

Ak, atleiskite man už tokį minčių srautą – juk pilnatis. Patys žinote. Ir negalvokit, kad aš viena jaučiu pablogėjimą – visi mokytojai ir mokiniai skundžiasi suprastėjusiu gyvenimu, ir klausia, kada gi bus geriau. O aš jums pasakysiu, kad geriau jau buvo, ir dabar, kai už lango kabo toks apskritas ir neapsakomai didelis mėnulis, jokio pagerėjimo geriau nesitikėti – nusivilsite ir tiek.

VI. Po skambučio

Dažna diena atrodo nieko gero nežadanti, bet viskas pasikeičia net ir tada, kai nutinka kas nors, atrodytų, nereikšmingo. Buvusio skambutis! Nežinau kodėl, bet šį kartą man tai prilygsta aukso puodo laimėjimui. Aš suprantu, kad su juo susitikus vėliau bus dar sunkiau, tačiau noriu, kad bent dabar būtų lengva. Aš jau matau, kaip mano draugės linguoja galva, bet juk kai kuriose šalyse tai reiškia „taip“! Taigi, why not? Žinau, kad gal ir ne pati geriausia mintis susitikti, bet šiuo metu mano gyvenime nevyksta nieko įdomaus. Tiksliau, turiu kiek per mažai problemų. Taip, mes galim susitikti. Taip, taip, vakare, – mintyse jau sukasi vaizdai, ką apsirengsiu. Sako, kad moterys per savo gyvenimą praleidžia maždaug vienerius metus vien galvodamos, ką apsirengti. O ką jau kalbėti apie apsipirkimą... Laiko gaišimas, ne kitaip! Bet man dabar rūpi visai ne tai. Svarbiausia – įtikinti, kad man sekasi tiesiog puikiai. Juk to ir susitinkama su buvusiais, ar ne?

Pasiruošimas trunka ilgai... Juk man ir į kirpyklą reikia nueiti, ir nagus gražiai nusilakuoti, ir apsirengti ką nors gražaus. Kirpykla, parduotuvės, manikiūras, makiažas... Prireiks gerų šešių valandų, kad būčiau pasiruošusi, bet juk šeštadienis, galiu sau tą leisti. Na, gal ir reikėtų pasimokyti ar parašyti kokį rašto darbą, bet tam yra skirtos kitos savaitės dienos.

Atrodo, kad visas paruošimas – viena didelė nesėkmė. Apėjau visas rajono kirpyklas, ir niekas nesutiko manęs priimti. Na, išskyrus šešiasdešimtmetę Tatjaną su nudegintu varnų lizdu ant galvos. Nuo jos paprasčiausiai pabėgau, nes reikėjo laukti apie pusvalandį (nuoširdžiai dėkoju jos klientei, nes nežinau, ką būčiau sakiusi ar dariusi, jei Tatjana būtų galėjusi mane apkirpti). Neradau nė vienos patinkančios suknelės. Nagų lakavimas užtruko ne 10 minučių, bet dvi valandas. Rausiuosi po spintą, ieškodama bent vieno drabužio su nenukirpta etikete. Katastrofa! Šita suknelė netinka, kita per daug uždara, dar kita yra labai panaši į tą, kurią Rolandas jau kažkada matė. Pasaulio pabaiga! Tai ką, po velnių, rengtis?! Nu tai džinsus! Ką daugiau... Bet tada tikrai apsiausiu pačius aukščiausius aukštakulnius, kokius tik turiu. Bus lengviau laikyti aukštai iškeltą galvą. Labai jaudinuosi prieš šį susitikimą. Taip, tai aš palikau Rolandą dėl nepaaiškinamų priežasčių, ir iki šiol dėl to gailiuosi. Jei atrodysiu laiminga ir pozityvi, gal jis pagaliau sutiks su manimi taikytis? Jau dvejus metus to siekiu, tačiau pastarąjį pusmetį jis visiškai mane ignoravo. Jo skambutis – tarsi perkūnas iš giedro dagas. Tarsi šviesa tunelio gale. Tarsi grūdas aklai vištai. Daugiau palyginimų neatsimenu, tad užteks ir tiek. Maždaug supratot.

Taip, taip, man ir draugės sakė, kad nesižeminčiau, ir palikčiau jį ramybėje, bet aš tarsi apsėsta. Supratu padariusi didelę klaidą, kai pasakiau jam, kad skiriamės. Kodėl aš taip pasielgiau, iki šiol nesuprantu – gal paprasčiausiai nemoku puoselėti santykių. Rolandas labai ramus, ir gal net kiek per ramus, o aš – karštakošė. Mes draugavome beveik dvejus metus, ir man buvo keista, kodėl mes niekada nesipykstame. Tai atrodė paprasčiausiai nenormalu (dabar, kai pagalvoju, reikėjo džiaugtis). Vėliau mane ėmė graužti pavydas, kuris, jo teigimu, nebuvo pagrįstas. Kartais jis susitikdavo su savo geriausia drauge, su kuria yra pažįstami nuo pat vaikystės. Jis mane supažindino su ja, ir galiu pasakyti tik tiek – Eglė tikrai tikrai puiki mergina. Graži, draugiška, paslaugi... Negalėjau susitaikyti, kad jis su ja gana dažnai susitinka, taigi, užgraužta pavydo pasiryžau skyryboms. Aišku, vėliau graužiausi, ir draugės mane graužė, ir tėvai. Spėju, kad iš manęs liko tik graužtukas, nes vien per pusę metų numečiau penkis kilogramus. Kad ir kiek kartų jam siūliau susitikti, tačiau Rolandas buvo kategoriškas, ir nesileido į jokias kalbas. Na, o dabar jis pats man paskambino. Pakvietė susitikti! Aš jau kokius du mėnesius (na, gal kiek ir mažiau...) nerodžiau jokios iniciatyvos. Pasakiau sau, kad ir dabar išliksiu pakankamai šalta – elgsiuosi daugiau mažiau taip pat, kaip ir jis. Ir nepraskysiu.

Nors į kavinę ateinu anksčiau, Rolandas jau manęs laukia. Hm, turbūt nekantravo susitikti, juk senokai nesimatėme. Jis atrodo kažkoks... pagražėjęs. Na, bet barzdą tai tikrai galėjo nusiskusti. Jam ji netinka. Na, kai esi viengungis, viskas atrodo kitaip – juk niekas neduoda naudingų patarimų. Jis šypsosi. Aš – irgi. Tik kažkodėl jis žiūri į žemę, o balti dantys atsispindi lakierkose. Juokauju, žinoma. Tiesiog labai norėjau tokį palyginimą čia įterpti. Lakierkų jis neavi, o ir dantys tikrai nėra labai balti. Rūko juk daug.

Nežinau, kaip pradėti pokalbį, todėl tiesiog užsisakome alaus, ir toliau šypsomės. Persimetam bereikšmiais klausimais, kaip gi sekasi, kaip ką. Ogi puikiai, puikiai, abiem sekasi tiesiog puikiai. Na, tai kaip ir pasišnekėjom jau turbūt. Kita tema – apie orą. Šiandien puiki diena, saulė šviečia, bet va vakar tai tokia prastoooka dienelė buvo. Nei saulė švietė, nei nieko. Net neįsivaizduoju, kada prieisime prie pagrindinio klausimo – kokio velnio mes susitikome. Ir žinot, Rolandas yra greitesnis. Kaip visada. You know what i mean.

– Po mėnesio vedu, – sako man jis.

Ir dėl to reikėjo susitikti? Ne, ne dėl to. Geriau atspėkit, KĄ jis veda. Nu tai va. Tokios tos tokelės. Ką čia ir beprikomentuoti.

Važiuodama namo bandau save įtikinti, kad ir šiaip tie mūsų santykiai nebuvo perspektyvūs. Kad ir kur išeidavome kartu, viskas baigdavosi nesėkme. Kartą kelionės metu šiek tiek pasiklydome, ir jis man pasiūlė trumpinti kelią iki uosto... per kalnus. Nežinau, gal kaitri saulė man tada paveikė smegenis, bet ėmiau ir sutikau. Džiugu, kad tai nesibaigė tragedija, bet net ir tai atsiminti nėra labai linksma. Pripažinti, kad jis klydo, paprasčiausiai niekada neįstengė. O kaip gi kitaip? Juk jis – ponas Teisuolis. Kitaip ir nepavadinsi. Kas jam ir galėjo įkrėsti proto, tai tik geriausia draugė. Deja, aš tokia nebuvau, tad ir veda jis visai ne mane. Anksčiau ar vėliau vis tiek taip būtų nutikę, tik kokio velnio jis ma suteikė tuščių vilčių pasiūlydamas susitikti? Kai draugavome, praktiškai viskas buvo pagal jį. Jis išrinkdavo ir filmus, ir keliones, ir maistą, ir visa kita. Turbūt dėl to ir nesipykome. Dabar tai jam tikrai pasakyčiau tris žodžius – eik tu šikt! Bet... Tiesiog palinkėjau laimės. Galbūt jis ras ją su ta kūtvėla Egle. Gal ji tau pagimdys kokį vaiką, su kuriuo jau fantazuoji žaisti krepšinį, ir galbūt ji su tavimi laipios po kalnus ir stogus, šokinės su parašiutu ir darys kitas nesąmones, nes man skrydis oro balionu – jau yra maksimumas. Ir to niekada nekartosiu.

Apibendrinsiu vienu žodeliu – ASILAS.

VII. Pilnatis. Vis dar pilnatis…

Kartais man taip kyla noras parodyti kokį nepadorų gestą ar susikeikti, bet susilaikau (tą padaryti be galo sunku). Na, ir tegu tos mokytojos, kurioms bent kartais to nesinori, meta į mane akmenį (tik ne per stambų). Anksčiau ir aš galvojau, kad mokytojos beveik šventuolės, bet gi taip nėra. Jūs užsukite kokią pertraukėlę į mokytojų kambarį – pamatysite, ko nematėte. Egzistuoja tokia Brazilijai priklausanti sala, į kurią piliečiams įeiti draudžiama, nes vieno kvadratinio metro plote yra po kelias nuodingas gyvates. Tai ir čia tas pat. Nerekomenduoju tokios „kelionės“ niekam. Vis dėlto, čia man niekada netenka ilgai užsibūti – vos tik įžengiu, direktorius mane kviečia į savo kabinetą. Šiandien vėl kažką prisidirbau (tai bent naujiena!) Mintyse tiesiog akimirksniu įvyko perversmas – gal vis dėlto tame mokytojų kambary nebuvo taip blogai, kaip atrodė. Na, bet ką jau čia. Kaukšt, kaukšt, kaukšt, ir aš jau prie pono direktoriaus kabineto durų.

– Inga, tu man pasakyk, kodėl nebuvai šeštadienio mišiose?

– Kokiose mišiose?

– Mūsų bendruomenės mišiose. Gi kabėjo skelbimas pakabintas, ir dar tris kartus pakartojau, kad dalyvauti privaloma.

– Kada tas skelbimas buvo pakabintas?

– Penktadienį.

– Aš juk penktadieniais nedirbu. Niekas neįspėjo.

– Inga, jei tau penktadieniais nėra pamokų, tai nereiškia, kad tu nedirbi. Reikia domėtis, kas mokykloje vyksta.

Jaučiuosi sutrikusi (švelniai tariant), todėl tik palinksiu, ir išeinu. Iš kur jau jis taip viską žino? Su visos Lietuvos kunigais susimokė? Privalomosios mišios??? Paskutinį kartą bažnyčioj buvau gana seniai. Nors mama ir prašo kartais ten apsilankyti, bet aš tikrai nežinau, kokiu tikslu reikėtų taip elgtis. Visi bando mane paversti doru žmogumi – na, gal tai ir nėra įmanoma, bet bent jau kaimynai ar kolegos tikrai tokiu žmogumi mane laikys. Nesuprantu, kam čia reikalinga tokia pakazūcha, nes doresniu žmogumi vaikščiodama į bažnyčią netapsiu. Tai tėra vieta, kur galima apsikeisti naujausiais pletkais, kuriais nespėta pasidalinti poliklinikoje. O dėl visa ko mintyse pasimeldžiu – na, maža ką. Tiesa, vieną kartą susapnavau gana įdomų sapną – buvau jau numirusi, ir į karstą pasiėmiau raštelį, kodėl nevaikščiojau į bažnyčią, ir dar dvidešimt litų. Kai papasakojau šį sapną mamai, ji sakė, kad tai labai panašu į mane, bet iš tiesų tai ne – būčiau pasiėmusi bent penkiasdešimt.

Po apsilankymą pas poną direktorių lieku it musę kandusi. Tiksliau, jausmas dar šlykštesnis (žinau, nes man yra tekę ir musę, ir bitę perkąsti – netyčia). Sunku įsivaizduoti, kad visi visi mokyklos mokytojai, išskyrus mane, dalyvavo tose privalomosiose mišiose. Tikintieji, mat. Negalėčiau įsipaišyti į jų gretas. Na, juk jie – kitokie nei aš. Kodėl taip sakau? Nes paprasčiausiai nepritampu! Jie nesupranta mano humoro, o aš nesuprantu jų juokelių. Jie manęs klausinėja, ką kitais metais sodinsiu šiltnamyje, o aš gyvenu tėvų bute. Jie teiraujasi, kaip gyvuoja mano šeima, o tada, kai užsimenu apie savo šunį, jie tiesiog nueina (neatidėliotini reikalai). Kai paklausiu, ar kas eis pietauti į valgyklą, niekas neturi laiko, bet tada, kai ten nueinu, matau, kad visi jau seniai susirinkę. Nuoširdžiai nieko nesuprantu. Tai kodėl jie mane primygtinai kviečia į darbo vakarėlius???

Visiems draugams jau išūžiau smegenis apie visokius vargus mokykloje. Jie mane erzina, sakydami, kad reikėjo nueiti į mišias, ir taškas. Viskas tuomet būtų gerai. O man tokie juokai net neatrodo juokingi. Kokios dar mišios, po šimts pypkių?! Tik vaikystės draugas Karolis dar kažkiek manęs klausosi (na, bent jau taip atrodo, nes jis kartais palinksi galva). Jei jau klausosi, tai ir guodžiuosi jam visais klausimais – draugės kartais sako tai, ką norėčiau girdėti, bet tai ne visada būna panašu į tiesą. Su Karoliu viskas daug paprasčiau – jis tiesiai šviesiai rėžia viską, ką galvoja ar sugalvoja. Štai ir dabar jis sako, kad neturėčiau vilčių kada nors pritapti mokykloje – man ten ne vieta, ir tiek žinių. Išpučiu akis ir tankiai klapsiu blakstienomis, bet giliai širdyje (o gal net ir paviršiniuose jos sluoksniuose) suprantu, kad jis yra teisus, todėl paprasčiausiai bandau nukreipti temą kita linkme.

– Mano dantistė vėl dekretinėse, – guodžiuosi prisiminusi paskutinio apsilankymo odontologijos klinikoje siaubą.

– O aš saviškę siųsčiau ir siųsčiau į dekretines... Bet ištekėjusi ji... – Šis mano draugas nuolat nusižiūri kokią nors gydytoją. Žinoma, nė karto nepaėjo, bet jis vis dar nesiliauja bandyti. Ar gydytoja, ar padavėja, ar pardavėja... Kada nors juk tikrai turi pasisekti. Nors nuolat dalinu patarimus, kaip maždaug reikėtų elgtis su merginomis, tačiau jis manęs neklauso, sakydamas, kad aš nesu tas statistinis vienetas, pagal kurį būtų galima vertinti kitus. Nežinau, kaip priimti tokį pasakymą, tad vertinu tai kaip komplimentą – juk visada geriau kažkuo išsiskirti iš kitų.

– Tu gi žinai, kad labiau mąstai kaip vyras nei kaip moteris.

Turbūt jis teisus – mano tėtis visada norėjo sūnaus. Ne viskas pavyksta taip, kaip tikimasi – kas gimė, tas jau gimė, tik tėtis nevengia per šeimos šventes papasakoti, kaip verkė, kad gimė ne berniukas. Bet negailėkit jūs manęs – paprasčiausiai šeimoje mes taip bendraujame, ir tai atrodo visiškai normalu. Nors mažai pažįstamiems žmonėms išgirdus mano ir tėvų kartais tiesiogine prasme šiurpsta oda, bet žinot, mes tiesiog esame TOKIE. Nevengiam nei aštrių replikų, nei nieko. Štai, tėtis klausia, kaip mane tie mokiniai pakenčia, teiraujasi, ar į mane nemėto pomidorų ar kiaušinių. Kol kas dar ne. Ką gi, matyt, kol kas viskas gerai. Prieš akis – gana ilgas savaitgalis, kurio metu galėsiu ir į pono D užmiršto kampelio privalomąsias mišias nueiti, ir pasimokyti, ir dar bala žino ką nuveikti.

VIII. Mokytojos nevaikšto į pasimatymus

Svarstau, kaip turėtų elgtis TIKRA mokytoja. Na, tokia, kurią mokiniai prisimena ir po dešimties ar dvidešimties metų, ir, žinoma, mini geru žodžiu. Manau, kad tokios mokytojos turėtų tik sėdėti namuose, eiti į darbą, ir gal dar į teatrą ar muziejų, kur nėra jokių šansų sutikti mokinių. Na, ir, žinoma, privalo lankytis bažnyčioje. Tokia mokytoja niekada netapsiu, nes man kartais tikrai norisi kažkur išeiti. Sakydama „kažkur“, turiu omeny tikrai ne bažnyčią ir net ne muziejų. Norėčiau nueiti į vandens parką. Į kiną. Gal net ir alaus vieną kitą bokalėlį karts nuo karto norėčiau išgerti. Bet puikiai supratu, kad taip daryti paprasčiausiai NEDERA. Nors nuo mano gyvenamosios vietos iki mokyklos tarsi praraja atsiveria 22 kilometrų kelias, tačiau nuo mokinių turiu slapstytis visur. Miesto centre – ypač. Negaliu tiesiog atsisėsti lauko kavinėje ir užsisakyti alaus (na, gal ir nėra reikalo taip daryti, nes dabar vėlyvas ruduo), tačiau aš žvelgiu į ateitį – juk kada nors norėsiu tai padaryti. O dabar... Dabar ir VĖL prisidirbau net neišeidama iš namų.

Žinojau, kad anksčiau ar vėliau atsitiks tai, ko norėtųsi išvengti, tačiau jokių veiksmų nesiėmiau… Internetinės pažintys… Kas jau kas, bet mokytojos čia tikrai neturėtų kurtis savo anketų – kokia tikimybė, kad tai praslys mokiniams pro akis? Būtent. Tokios tikimybės nėra. Mano aštuntokai labai landūs. Nuo jų nieko neįmanoma nuslėpti, taigi, vieną dieną Audrius ėmė ir pasigyrė, ką jam pavyko rasti:

– Mokytoja, mokytoja, mes radom jūsų anketą pažinčių portale!

– Mokytoja, mokytoja, o ten parašyta, kad kartais taurelę išgeriat!

– Ir kad parūkot!

– Ir dar ten tokia gera nuotrauka yra! Iš jaunystės turbūt!

Ten ne aš. Ten ne aš. Ten tikrai ne aš. Kažkas sukūrė anketą mano vardu. Tai kartoju ir garsiai, ir mintyse – net pati pradedu tikėti, kad tai tiesa. Nesitikėjau, kad mokiniai lankosi tame pačiame pažinčių portale, kaip ir aš. Ech, bent nuotraukų galėjau nekelti. Kad ir kokia populiari ten būčiau, teks ištrinti anketą. Na, bet argi gaila? Juk ją net ne pati susikūriau (tuo jau beveik įtikėjau).

Turiu pripažinti, kad internetinės pažintys yra tikras nesusipratimas. Vaikštau aš į tuos pasimatymus, bet jau pirmomis susitikimų minutėmis matau, kad tai nieko gero nežada. Dažniausiai nepabėgu, nes gaila laiko, kurį sugaištu važiuodama į centrą. Ir visada galvoju tą patį – gerai, gerai, pasėdėsiu, pabendrausiu, gal ne viskas taip blogai, kaip atrodo iš pradžių. Jaunuolis, su kuriuo po ilgų įkalbinėjimų sutikau nueiti į pasimatymą, yra baisiai baisiai pasibaisėjęs, kad aš geriu alų:

– Na, aš suprantu, kad tau mokykloje mažai moka, bet juk aš sumokėsiu už tave. Užsisakyk degtinės su redbuliu.

– Ką??? Aš tikrai mėgstu alų. Degtinės niekada negeriu.

– Nes neįperki…

– Įperku, įperku, juk pas tėvus gyvenu, lieka man tų pinigų.

– Tai užsisakyk.

– Aš visiškai negeriu degtinės.

– Nes neįperki.

– Įperku.

– Aš sumokėsiu.

– Aš jau ir alaus nebenoriu.

Čia ir baigiame susitikimą. Taip, esu vargeta, neįperkanti degtinės su energiniu gėrimu. Kartais man kyla klausimas, kodėl kiti nėra tokie nevykę, kaip ir aš. Taip, taip, tai aš užbaigiau šį susitikimą: tiesiog atsistojau, padėkojau už kartu praleistą laiką, apsisukau ant kulniuko, ir tikrai tikrai būčiau gana elegantiškai išėjusi pro duris, jei tik šios nebūtų buvusios stiklinės, ir dar be jokio lipduko. Taigi, tiesiog galva trenkiuosi į duris. Išeinu, lauke žmonių daug, jie klausia, ar man nieko nenutiko.

– Na, svarbiausia, kad niekas nematė, – bandau juokauti.

– Humoro jausmas miršta pirmas. Pasveiksit. – Sako man kažkas, kas taip pat tariamai nematė šios mano gėdos.

Už ką man tai? Atrodytų, kad to visiškai pakaktų, kad galėčiau būti pakankamai susigėdusi, bet gi ne. Teks grįžti susirinkti daiktų. Tą padarau lyg niekur nieko, nors ir viskas krenta iš rankų. Dabar jau tikrai suprantu, kodėl labiau mėgstu tokius tvarkingus, labai apšviestus ir nelabai jaukius bariukus – ten bent jau daiktų neišmėtau. Visokie foteliai ir sėdmaišiai verčia jaustis tarsi būčiau savo namuose, o ten tvarkos nė su žiburiu nerasi. Šviesos – irgi. Na, žinoma, puikiai žinau, kad geriau šviesūs ar gerai apšviesti namai, nes ten gyvenantys žmonės paprastai būna pozityvesni, bet aš tokia net nenoriu būti. Na, šypsausi ir aš kartais, jei yra ko šypsotis, bet darbo dienos pradžia ar šešias valandas trunkantis mokytojų posėdis retai kada padeda išspausti šypseną. O jei pasimatymas nevykęs, kartais norisi tiesiog… nusišauti. Sugaištos beveik dvi valandos, kurias galėjau skirti miegui arba mokslams. Gal geriau miegui. Bet ir koks ten miegas, kai pas porą valandų lyg sąžinės priekaištas prieš akis išdygsta rūstus mano alkano katino snukis.

Na, kartais būna ir taip, kad pasimatymas atrodo gana vykęs, bet jo pabaigoje gaunu klausimą:

– Ar tau patinka būti surakintai grandinėmis? – ir tai jokia metafora.

Būna ir dar keistesnių. Štai, su vienu rūkom, ir prieina kažkoks kitas (alfa) vyras. Kažką sušnabžda į ausį mano pasimatymo draugui, tas atsako, kad taip, ir ne vieną kartą, ir abu juokiasi. Tai spėkit, ko gi manojo pasimatymo draugo klausė? Ogi, ar jau pavyko mane užlenkti. Apšaukiau jį asilu, ir tada labiau gėda buvo ne man. Na, aš bandau suprasti tuos vyrus – juk vyriškumo trūkumą reikia kažkaip kompensuoti. O kaip kitaip tai padaryti, jei ne pasirodant prieš kitus? Paauglystėje draugavau su labai mėgstančiu pasimušti jaunuoliu. Kartą jis slapta perskaitė žinutę, kurioje kažkoks mano gerbėjas kažką nepadoriai siūlė. Taigi, mano tuometinis vaikinas Aurelijus (ar Eugenijus, ar kažkoks kitas –ijus, jau nepamenu) parašė savo adresą, ir laukė jo atvykstant su beisbolo lazda. Na, gal ir be lazdos – čia jau aš pati sugalvojau. Žodžiu, faktas yra tas, kad jis sumušė tą nepadorėlį.

Kartais pasimatymą tenka užbaigti ir tada, kai mano pasimatymo draugas pasako, jog nepritaria šunų laikymui bute. Kodėl tiek daug žmonių vis dar mano, kad šuniui visiškai pakanka voljero ir namo kiemo? Kodėl tada dauguma taip auginamų šunų graužia tvoras ir stengiasi pabėgti? Ir kodėl veisėjai mieliau parduoda šunis šeimoms į butus, bet ne į nuosavus namus? Šiuo klausimu net neketinu diskutuoti. Jei jaunuolis mano, kad šuniui vieta lauke, aš manau, kad man laikas baigti pasimatymą, ir eiti namo.

Svajonių vyro pageidaujamų savybių sąrašą tenka nuolat koreguoti. Iš pradžių maniau, kad svarbiausia yra tai, kad tas svajonių vyriškis turėtų būti sportuojantis vegetaras, kuris yra labai raštingas. Kai teko susipažinti su vegetaru – religijos fanatiku, pirmąją savybę išbraukiau, ir pasvarsčiau, kad vis dėlto jis turėtų būti tiesiog gyvūnų mylėtojas. Na, tuomet susipažinau su gyvūnų mylėtoju sportininku, kuris labai stebėjo, ką aš valgau. Jokių spurgų! Na, spurgas tai aš mėgstu. Ir kebabus. Ir picą. Ir tortą kartais… Ką gi… Būsimas vyras turėtų būti tiesiog gyvūnų mylėtojas, kuris skiria, kada reikia rašyti žodžius jai (įvardžio naudininkas) ir jei (jeigu). Na, ir tada tas ponulis, kur sėdi ant debesies, ir kontroliuoja mano gyvenimą, atsiuntė tikrą intelektualą, kuris visus žodžius mokėjo parašyti be klaidų. Ir, žinoma, jam gyvūnai nepatiko, o šunų jis ne tik bijojo, bet ir nekentė. Jis buvo toks puikiai išauklėtas ir toks intelektualus, kad net seksas su juo buvo beprotiškai… kultūringas. Teko savybių sąrašą ir vėl koreguoti. Liko tik viena – meilė gyvūnams. Bet vėlgi, ir tokį pavyko sutikti… Jis labai nekaip elgėsi su mano draugais ir tėvais. Pasirodo, ne visi gyvūnų mylėtojai yra tokie geri, kaip gali atrodyti. O vieną vaikiną teko palikti tik dėl to, kad jis tikėjo ateiviais. Na, o aš, kaip suprantate, nelabai tuo tikiu. Kasdien turėdavau klausytis „dokumentinių istorijų“, ir paprasčiausiai pradėjau gailėti laiko, kurį leidžiu su juo. Nors ir buvo jis visai nieko kandidatas, bet ką jau čia... Na, kurį laiką turėsiu pabūti viena.

Būna ir taip (nesididžiuoju), kad į pasimatymą tiesiog nenueinu. Na, bet tikrai ne iš piktos valios – dėl nesėkmių kirpykloje. Metai bėga, bet tam tikri dalykai nesikeičia. Štai, visai neseniai apsilankymas pas kirpėją ir vėl buvo nesėkmingas. Jau buvau pasiryžusi savo šviesius šviesius plaukus patamsinti... Na, pora tonų. Nežinau, kaip čia taip pavyko, kad plaukai tapo žali žali (dabar taip madinga). Taigi, sakau kirpėjai, kad man reikia parūkyti. Kitokio rezultato turbūt ir nebuvo galima tikėtis – kirpėja ir vizažistė dalinosi pastebėjimais, kaip naujoji kosmetologė kasdien keičia savo įvaizdį. Sako, kad va, šiandien su pilnu makiažu. Vizažistė negali patikėti, ir teiraujasi, ar tikrai tikrai, ir su pravodkėm??? Žodžiu, parūkiau, ir pasakiau kirpėjai, kad reikia atlikti „klaidų taisymą“. Išėjau iš kirpyklos juodais plaukais. Man labai sunku priprasti prie savo išvaizdos. Mokiniai mane tikrai gote vadins. Turbūt jau užteks eksperimentų su savo plaukais – jie vis tiek būna visiškai nesėkmingi, o dar ir dienos planus tenka koreguoti, nes man reikia... pagulėti lovoje ir truputį savęs pagailėti. Nuėjusi į parduotuvę jau matau, ką norėčiau šiandien veikti – valgyti apelsinus ir verkti. Taip, manikiūrą tikrai sugadinsiu, bet nuotaika taps geresnė. Nesuprantu, kaip kitos moterys esant blogai nuotaikai valgyti ledus, mėsainius, picas ir pyragus. Kai nuotaika tokia rūgšti, man labiausiai tinka neprinokę citrusiniai vaisiai. Į kirpyklą nusprendžiau eiti vos kartą ar du kartus per metus, ir jaučiausi tikra maištininkė, bet vėliau sužinojau, kad visos draugės taip daro. Štai kodėl jos turi tokius ilgus plaukus!

Tie pasimatymai su virtualiais draugeliais kartais man yra tarsi šiaudas, kurio griebiuosi, kada noriu pabendrauti. Draugės mane retai kur bekviečia – juk aš neturiu nei vyro, nei vaikino, o visi susitikimai vyksta poromis. Sako, kad pasiimk bent kažką… Karolį gal? O paskui sako, kad mes turėtume būti pora – juk ir taip visur kartu būnam. Aš nesijaučiu blogai, kad esu vieniša, tačiau kartais tikrai norisi kažkur išeiti pasižmonėti. Deja, dažniau teišeinu pasišunėti, bet tai irgi nėra blogai – sutinku nemažai šunų augintojų, su kuriais taip pat smagu pabendrauti. Šiuos žmones atpažįstu tik pagal šunis, ir kartais labai nustembu, kai žmonės be jokių šunų su manimi sveikinasi – ne visada taip paprasta juos identifikuoti.

Nors man visada labiau patiko mišrios kompanijos, tačiau dabar negaliu apsakyti džiaugsmo, kada draugės nusprendžia vakarą paskirti mergaitėms. Manęs tikrai neprašys, kad atsivesčiau kokį vaikiną, tad galėsime normaliai pabendrauti. Vieniems pavartojus alkoholio kyla noras muštis, kitiems atsiranda „pagarbos stadija”, o štai man atsiranda prisilietimų poreikis. Man visada reikalingas kitų žmonių įvertinimas, o kada daugiau, jei ne išgėrus alaus, paklausti draugių, kaip gi mano raumenys atrodo. Jos, žinoma, sako, kad gerai gerai, bet aš prašau jų, kad paliestų. Taip, taip, ne tik ranką. Taip, prašome ir presą paliesti. Ir koją dar! Na, gerai, jei labai norisi, ir krūtinę. Atsipalaiduokit, leidimas juk duotas. Nežinau, kodėl drauges tai taip trikdo.

Kalbamės apie sapnus, ir Monika pasakoja, kad sapnuodama ji visada jaučiasi viską galinti. Deja, aš tuo negaliu pasigirti. Veikiau priešingai – nuolat sapnuoju, kad kažko nerandu, ar kažko negaliu padaryti. Naktį prieš šuns varžybas susapnavau, kad niekaip negaliu rasti Molėtų – nors iš pradžių ten atskridau su šluota (taip, taip, teisingai perskaitėt), ir viską mačiau iš viršaus, tačiau vėliau ją kažkur netinkamai priparkavau, ir likau be transporto. Teko klaidžioti gatvėmis, ir niekaip neradau tos aikštelės, kurioje vyko varžybos. Kaip ir visada, iš kelių galimų takelių pasirinkau netinkamus, ir keikiausi, kad dingo mano transportas, leidžiantis viską matyti iš aukštai. Kai galiausiai radau varžybų aikštelę, supratau, kad nepasiėmiau šuns. Ką jau padarysi, kai esu tokia nevykusi ne tik realybėje, bet ir sapnuose…

Nors mane labai erzina kalbos apie kirpyklas, drabužius ir visokias kitokias moteriškas šmutkes, tačiau aš, kaip ir visos normalios moterys, kurios nestokoja normalumo (sarkazmas), apsilankau kartais kokiame puikiame moteryčių forume. Ir, žinoma, viskas baigiasi tuo, kad susigadinu sau nuotaiką. Forume viena moterytė anonimiškai sukūrė temą ir užklausė, ką gi mes, puikiosios damos (koks juokingas žodis, negaliu), turėjome, tada, kai mums buvo dvidešimt vieneri metai. Pagalvoju. Gerai pagalvoju. Aš turėjau šešką, daug draugų, ir tris pabaigtus kursus universitete. Darbą kebabinėje. O kitos moterytės, žinokitės, turėjo daugiau – kai kurios ne tik automobilį, bet taip pat ir butą. Nuosavą! Aišku, kitoms moterytėms iš karto kyla klausimas, iš kur gi pas jas tokie dziengai, ir pyksta, kad anos moterytės turi daugiau. Sutikit, juk kur kas smagiau skaityti apie tai, kaip kažkam nesiseka, ar ne? Turėjau aš tokią vieną draugę, kuri labai pyko ant manęs, kai susirasdavau vaikiną. Sakė ji man, kad jai kur kas smagiau, kai mums abiem nesiseka. Ot gražu. Ot lietuvaitė. Tai gerai, kad aš dar kartais randu jėgų pasidžiaugti už kitus – tai bet jau nustelbia kitus mano blogus bruožus, o apie savo sėkmę stengiuosi garsiai nebekalbėti – taigi užpuls mane ir forumo moterytės, ir realios moterys, kurioms nesėkmės yra tiesiog tapusios gyvenimo būdu. Tiesa, kodėl man ten dingsta nuotaika? Na, nes aš tapau kažkokia virtualiai pozityvi, vis bandau apginti tas kitas moterytes, kurias josios užsipuola. Tai ir kapoja tada mane visos. Tiesą sakant, net šiek tiek džiaugiuosi, kai man kas nors nepasiseka – juk tada bus ką papasakoti, o manęs visi išsižioję klausysis!

Su draugėmis visada galima ir pasibėdoti. Vakaro pradžioje jos visos skundžiasi prastais santykiais (tiesa, kai kurių net ne santykiai, o santiekiai: aš tau – pinigų, tu man – kotletų) su savo vaikinais (ar jau vyrais), ir sako, kad kažką būtinai būtinai reikia keisti, gal net skirtis ar kurį laiką pagyventi atskirai, o man rekomenduoja arba jau vaikus gimdyti, arba jaunesnį vyrą susirasti, kad senatvėje mane prižiūrėtų. Vis dėlto, kuomet antras butelis vyno jau eina į pabaigą, jos savo nuomonę pakeičia, ir skambina savo brangiausiems, kad pasiimtų jas namo – pasiilgo baisiai. Aš visai norėčiau dar pratęsti vakarą, bet, deja, neturiu kam paskambinti, ir nė viena draugė nesutinka išgerti dar po taurę vyno – joms REIKIA namo. Rytoj sekmadienis – diena, kada reikia morališkai pasiruošti naujai darbo savaitei. Kad ir kaip norėtųsi, kad šeštadienis tęstųsi kuo ilgiau (dabar tik devinta valanda vakaro), teks keliauti namo. Na, nieko, dar turiu tų apelsinų, skirtų juodai dienai. Ir paverksiu prie to paties.

Guliu ir galvoju, ką čia sugalvojus. Man jau dvidešimt treji metai (taip, taip, po dar tiek pat metų sakysiu, kad buvo TIK 23). Dar nespėjau įsitvirtinti darbe, o mano kai kurios draugės jau ir vaikus gimdo. Na, džiaugiuosi aš už jas, bet jaučiuosi gana nejaukiai, kai ateinu lankyti kūdikių. Taigi, klausiu, ar greitai pavyko „prasukti TĄ reikalą“, o jos juokiasi, juokiasi, sako, kad nieko, nieko, 13 valandų gimdymo, ir štai – Petriukas, Jonukas, Kęstukas ar Onytė. Vienos gimdo vaikus, nes nori, kitos – nes reikia, dar kitos krauju pasirašo sutartį su anytomis. O aš... Tiesą sakant, pati apie savo vaikus niekada net negalvojau. Negaliu aš prisiimti tokio finansinio įsipareigojimo 18 (na gerai, ne aštuoniolikai, o trisdešimčiai) metų. Na, turiu aš tų vaikų... Mokykloj... Kokius du šimtus. Tik man nereikia jų išlaikyti, kas tikrai labai didelis privalumas. Kol kas tiek vaikų visiškai pakanka. Ir man visai nereikia užauginti kažkokią geresnę savo versiją (taip, taip, būtent to tikisi dauguma tėvelių), nes šiuolaikiniame pasaulyje tą padaryti paprasčiausiai neįmanoma.

Na... tai kam man tie pasimatymai tada??? Spaudžiu „stabdyti narystę“, užpildau trumpą anketą, kodėl noriu tą padaryti, ir lupuosi apelsinus.

IX. Mokytojai neserga

Ko jau ko, bet sirgti tai sau tikrai neleidžiu. Reikia galvoti apie mokinius (tai mums kasdien kalama į galvą). Patys pagalvokit: kur jie, vargšai, dėsis per laisvas pamokas? Nors ir jaučiuosi siaubingai, į darbą einu, ir tik po aštuntos pamokos, kai tampu baltesnė už pavaduotojos dirbtinius dantis, direktorius manęs šiek tiek pagaili.

– Ingute... Pasiimk biuletenį. Gi būtų labai gaila, jei tokia graži mergina numirtų.

Na, direktorius sako – direktorius žino. Pasiimsiu biuletenį. Pailsėsiu. Padidės darbo našumas. Iš karto po pamokų važiuoju į polikliniką, sėdžiu eilėje ir verkiu. Jei bent kartą lankėtės tokioje įstaigoje, turbūt daugiau ar mažiau žinote, kokia tvarka čia viskas vyksta, ir kokiomis temomis dažniausiai kalbama: „Kiek, kiek turite temperatūros? 37? Mano tai temperatūra 37,5“. „O mano tai 38, aš eisiu pirmiau“, „O mano tai beveik 39!“ – giriasi dar vienas paliegėlis. Na taip, taip, jūsų pirmenybė. Man temperatūra niekada nepakyla, bet tai nepalengvina ligos eigos. Po beveik trijų valandų šeimos gydytoja priima ir mane.

– O... tai ko jūs čia atėjote... Namie gulėkit sau šiltai, arbatą gerkit...

– Na, man biuletenio reikia...

– Oi, vaikeli, gi nėra temperatūros, bet jei taip nenorit į darbą..

Tyliu.

Tyli.

– Na? – ragina mane šeimos gydytoja.

– Kas?

– Na? Tai kaip?

– Kas kaip?

– Tai reikia biuletenio?

– Reikia.

– Na, jei reikia, tai reikia.

Tyliu.

Tyli.

– Tai kiek laiko nenorit į darbą?

– Kol pasveiksiu.

– Tai kiek sirgsit?

Jaučiu, kad tikrai tikrai tuoj pratrūksiu.

– Iki kitos savaitės.

– Na, tai aišku tada.

Tyliu.

Tyli.

– Tai gausiu biuletenį?

– Tikriausiai.

Gerai, gerai, pasiduodu. Išsitraukiu piniginę ir ištraukiu 20 litų. Daugiau neturiu! Aš gi mokytoja!

– Na va, susitarėm.

Vakare paskambinu pavaduotojai ir pranešu, kad savaitę nebūsiu darbe. Atsakymas mane pribloškia:

– Ingute... Taigi reikia ir apie mokinius galvoti.

– Ir aš taip galvoju, bet direktorius sakė, kad būtų gaila, jei numirčiau.

Tyla.

Pyp, pyp, pyp…

Sirgdama niekada nemokėjau gulėti lovoje. Tik tada, kai plaudama grindis beveik nualpstu, trumpam prigulu. Užmigti nesiseka, nes prisigėriau žalios arbatos (kitokios neturėjau), suskaičiuoju 3655 avis, ir svarstau, ką gero nuveikti. Skaityti negaliu – akys ašaroja, pajudėti negaliu – raumenis skauda, miegoti irgi negaliu – neužmiegu. Mano mylimas katinas neateina kartu pamiegoti – jis nemėgsta tokių klipatų, matyt, baiminasi, kad ir pats užsikrės, o šuo jau atnešė turbūt visus savo žaislus, kuriuos rado pakampėse. Truputį apseilėti, bet nieko. Kas jau kas, bet šuo mane visada slaugo – pagulėti su šeimininke lovoje yra vienas geriausių dalykų, kokie tik gali nutikti. Jei prispaudžia koks vienas kitas reikalas ar reikaliukas, šuo nesivargina manęs paprašyti, ramiai nueina prie durų, ir palieka kokią krūvą ar balą. Ir toliau miega, kiek jau ten reikia.

Nebemoku net ilsėtis – mane kankina sąžinės graužatis, kad guliu ir nieko neveikiu. Matyt, tik darbas patvirtina mano egzistavimą. Iš to, kad ilsiuosi, niekam jokios naudos. Kai namuose nieko nevyksta ir girdžiu tik spengiančią tylą, pradedu suprasti, kaip sunku ištverti vienatvę. Na taip, taip, taip, grįš kažkada tėvai iš darbo, bet kol kas labai jau baisiai liūdna. Man reikia kažkuo užsiimti. Aš veikėja, o ne kažkokia mąstytoja – kažkokiame populiariosios psichologijos žurnale atlikau testą ir tai sužinojau. Na, pagulėjau kelias valandas, tai… gal jau pasveikau? Į darbą tik kitą savaitę, todėl turiu daugiau laisvo laiko… darbams. Paruošiu naujų pamokų planų, gal pasiruošiu paskaitoms. Kartais tikrai neblogai imti ir susirgti – juk niekas nepasiginčys, kad sveikata yra brangiausias turtas, taigi, švaria sąžine galiu tūnoti namuose. Kai sergu ir negaliu niekur išeiti, užsiimu tik savigaila, bet tada, kai būnu sveika kaip nesukirmijęs ridikas, kartais namuose leidžiu laiką visiškai savanoriškai, ir įsitraukiu į virtualaus bendravimo pasaulį. Ne, jau nebeieškau kokio pasakų princo – tiesiog skaitinėju vieno populiaraus forumo merginų sukurtas temas. Taip, dauguma įdomesnių istorijų būna išgalvotos, bet pagal kitų merginų pasisakymus labai lengva nustatyti, ar su jomis eičiau arklių vogti, ar vis dėlto ne. Tiek daug skirtingų nuomonių, tačiau visada galima rasti tariamai artimą sielą ar bent kažkokį virtualų palaikymą – taip taip, ir aš rašinėju įvairius komentarus, ir vėliau stebiu, kiek patiktukų surinkau. Kai kurios gyvenimiškos situacijos net padeda ruošiant pamokų planus – juk ne visada paprasta sugalvoti, kaip pamokų metu išprovokuoti diskusiją. Taigi taigi taigi, šokame iš lovos, ir kimbame į darbus – juk pamokoms reikia tinkamai pasiruošti, kitaip mokykloje sakys, kad esu visiška tinginė, kad net savaitę tūnodama namuose neįstengiu nieko padoraus nudirbti.

X. Pilnas mėnulis (o kur kitos trys fazės dingo?)

Grįžti į darbą po ligos – tai lygiai tas pats, kas ateiti į vakarėlį, kai jau visi gerokai įkaušę. Neįmanoma susikalbėti. Bet aš vis kartoju sau mintyse, kad manęs mokiniai tikrai nesugebės pravirkdyti. Tikrai tikrai nesugebės. Taip, kai aš buvau mokinė, taip pat bandydavau ribas, ir, turiu pasakyti, kad tos ribos buvo labai labai siauros. Mokytojos verkdavo. Kad ir kaip būtų ciniška, aš maniau, kad esu gera mokinė. Na, bent jau normali tai tikrai. Mūsų mokytojos buvo, švelniai tariant, keistokos – štai, muzikos mokytoja vieną klasioką po kabinetą su kėde vaikėsi, mat, norėjo jam užvožti. Bet nieko tokio, pasiskųsdavom kokiai pavaduotojai, išprotėjusi mokytoja porą savaičių pasigydydavo, ir vėl grįždavo į darbą. Kurį laiką vėl būdavo gana ramu, ir be jokios įtampos galėdavom dainuoti ir dūduoti už dešimtukus.

Dabar gi mokiniai kitokie! Įžūlesni. Jiems ir tėvai leidžia daug daugiau, ypač bendraujant su mokytojais. Nebėra taip, kad turi gerbti vyresnį žmogų vien dėl amžiaus skirtumo. Pagarbą turi užsitarnauti. Ar man pavyks? Jau girdžiu, kaip jūs tariate tą žodį „varrrrgu”, pabrėždami „r“ raidę. Aš jau žinau, kad ir šiandien verksiu – direktorius ir vėl mane kviečia pas save. Ir vėl kažką prisidirbau. Nieko tokio – juk jūs žinot, kad prisidirba tik tie, kurie daug dirba.

– Inga, kodėl tu mokiniams liepi kalbėti lietuviškai? Taigi jie lenkai. Tai tegu ir kalba lenkiškai. Kam tu tą lietuvybę jiems kiši?

Na, mokykla tai lietuvių, bet, pasirodo, kad mokiniams galima kalbėti lenkiškai ir pamokų metu. Tai kokia kalba man vesti pamokas? Lenkiškai moku tik vieną žodį – „Do zobaczenia”. O gal čia du žodžiai? Mokytojų kambaryje visi tikrai kalba lenkiškai, bet juk ir pokalbio dėl darbo metu pasakiau, kad nemoku nei rusiškai, nei lenkiškai. Direktoriui tai tiko. Dabar netinka. Ne aš viena tokia nemokša – kai kurios mokytojos taip pat lietuvės iki pat panagių ir protinių dantų, bet joms taip galima. Juk jos – lietuvių kalbos mokytojos, ne šiaip kokios. Na, po pusantrų metų ir aš turėsiu lietuvių kalbos mokytojos diplomą (man pavyko įstoti į magistrantūrą pabaigus visiškai kitą specialybę). Gal tada man bus leista kalbėtis savo kalba.

Kai nesiseka, atrodo, kad viskas nesiseka, o jei ir nukrenta koks grūdas, tai jau žinok, kad tau jis nepriklauso. Reikės grąžinti. Arba atidirbti. Kita vertus, kai nuotaika visada būna prasta, vėliau netenka kažkuo nusivilti. Ar nusiminti. Viskas blogai, todėl viskas gerai – dieną pakeičia kita, pakankamai bloga diena. Ramu. Tik bėda ta, kad pradėjau svarstyti, ar aš apskritai ką nors sugebu. Nes mokykloje dirbu tai tikrai prastai. Visi tą mato, visi tą žino. Ir, žinoma, nepraleidžia progos tai išsakyti garsiai. Aštuntokas Arnoldas sako, kad jiems visai gerai sekėsi, kol manęs nebuvo – jiems nereikėjo nei ant palangių sėdėti, nei popieriukais mėtytis, nieko nereikėjo – užtekdavo pamatyti perkreiptą p. Petraitienės, lietuvių kalbos mokytojos veidą, ir noras išdykauti kaip mat praeidavo. Na, su manimi viskas kitaip. Mokiniai nori mane erzinti, ir tai jiems tikrai puikiai sekasi. Pasakau vieną kartą, kad ant palangių sėdėti draudžiama, tačiau tuojau pat tenka kartoti ir antrą kartą. Ir trečią. Ir ketvirtą. Na, o vėliau jau ir pertrauka baigiasi, visi išsiskirsto po kabinetus. Pabandysiu juos sudrausminti kitą pertrauką. Maža ką, gal pavyks? Varrrrgu. Budėti prie mokytojų kambario man tikrai nepatinka. Kur kas mieliau vaikyčiau rūkančius iš tualetų, tačiau yra viena bėda – niekas čia nerūko, nes mokytojų ir mokinių tualetai yra bendri. Kartais gaunu pastabą nuo kitų mokytojų ar mokinių – prastai budžiu. Va, kol stovėjau ir šnekėjau su aštuntokais, Mantas su Erika spėjo pasibučiuoti. Pasibaisėtina. To tikrai negalima toleruoti. Blogiausia, kad tai iššaukia tikrą skandalą – Mantas draugauja ir su Lina, kuri pamatė šį neištikimavimo ženklą. Jei būčiau sustabdžiusi tą jų bučinį, jokių dramų nebūtų buvę. Tai aš dėl visko kalta. Kaip visada.

Lyg to būtų maža, pamatau ateinantį direktorių, kuris kažkaip keistai šypsosi. Turbūt vėl kvies pas save, kitaip ir būti negali. Vis dėlto, jis su manimi kalbasi prie vietos (na kaip gi, juk kabinete šiandien jau buvau). Sako jis man:

– Čia mes ruošiam tokį projektėlį... Ar tu gerai žinai anglų kalbą?

– Taip, tikrai gerai žinau, kad tokia yra. – Apsisuku ir einu pasiimti rakto nuo kabineto. Juk tuoj bus skambutis. Vėluoti į pamoką tikrai negaliu. Jaučiuosi šiek tiek savimi patenkinta, bet dvejoju, ar direktorius suprato, ką norėjau pasakyti.

Sėdžiu kabinete ir kikenu, bet iš tiesų labiau norėčiau paverkti (turbūt jau išprotėjau).Visi mokytojai kaip mokytojai, o man paprasčiausiai nesiseka. Kartais koks irgi nelabai vykęs mokytojas mane paguodžia ir pasikviečia kavos, bet nuo to geriau dirbti nepradedu. Tiek daug valandų praleidžiu rengdama pamokų planus, kad kartais nė nepajuntu, kaip ateina laikas ruoštis į darbą. Žinoma, neverta net eiti miegoti, kai tų miego valandų lieka tik kelios. Nemiegojusi būsiu kur kas žvalesnė. Na, gal kiek ir piktesnė, bet griežtumas dar nė vienai mokytojai nepakenkė. Na, bet... Kodėl mokiniai manęs neklauso? Kodėl vienų pedagogų mokiniai net žvilgsnio bijo, o kitus gali išerzinti iki nugriuvimo? Atrodo, kad jau išbandžiau viską – ir tapti mokinių drauge kaip biologijos mokytojas (tiesa, į jį mokiniai kreipiasi „tu“, o vardą dar ir trumpina), ir būti tokia pat griežta kaip dauguma kolegų. Nepasiteisino. Gal problema yra būtent tai, kad aš tiesiog per jauna tokiam darbui? Kada galima pradėti dirbti mokykloje? Jei ne iš karto po universiteto, tai kada?

Atrodo, mokykloje viskas kaip ir tuomet, kai dar pati mokiausi. Bet... Mokytojoms tada viskas buvo paprasčiau – tuomet mokiniai žinojo savo pareigas, o apie teises buvo kalbama mažiau. Dabar tai pasikeitė. Mokiniai žino, kas mokytojams neleistina, o patys elgiasi taip, kaip jiems tą dieną susišviečia. Nepakanka vien tik atsikankinti per pamokas, bandant ne tik suteikti mokiniams žinių, bet ir juos sudominti. Užkabinti. Pralinksminti. Dar reikia atkentėti ir pertraukas, per kurias reikia budėti, atvykti į tėvų susirinkimus, mokytojų posėdžius, įvairias šventes, ir, žinoma, mišias. Ką jau kalbėti apie dažnus apsilankymus direktoriaus kabinete... O dar čia verda aistros kaip kokiame meksikietiškame seriale. Mokyklą gana taikliai būtų galima apibūdinti keturiais žodžiais – intrigos, apkalbos, nelaiminga meilė… Jau tik nesakykit, kad jūs į mokyklą eidavote paprasčiausiai pasimokyti ir pasisemti išminties (kiaurasamčiu nebent). Visa tai atsimenu dar iš savo mokyklos laikų, tačiau, tiesą sakant, man net patikdavo nelaimingai įsimylėti. Berniukų šiek tiek bijojau, net išrausdavau, kai tekdavo su jais kalbėtis, tad nelaiminga meilė buvo visai saugus variantas. Dabar paaugliai kur kas drąsesni – tikrai jaučiuosi nejaukiai, kai reikia pasakyti, kad negalima viešai bučiuotis ar glamonėtis ant palangės. Taigi, spėkit, kas raudonuoja… Na, visi nori laužyti taisykles ir užsitarnauti savo bendraamžių pagarbą, tik šio siekio metodai bėgant metams tampa vis įžūlesni (o gal man taip tik atrodo?)

Prie mokytojų kambario budėti man nesisekė, todėl dabar man paskyrė neaprėpiamus valgyklos plotus, ir tai dar blogiau… Čia juk ir maisto karas kartais vyksta. Negaliu patikėti, kiek daug maisto mokiniai išmeta. Man mama niekada to nebūtų leidusi. Pamenu, važiavom su pusbrolio šeima iš bažnyčios (dalyvavom Žolinių mišiose). Mano pusbroliui pabodo valgyti saldainį, tad mama jam liepė tiesiog išmesti per automobilio langą. Iš nuostabos vos pati per tą langą neiškritau – norėjau įsidėmėti, kur tas saldainis guli. Deja, vėliau jo ten neradau. Keista iš tiesų. Niekada negyvenome labai vargingai, bet net vaikystėje maisto išmetimas man atrodė didžiausia nuodėmė (na, tekdavo tuos kotletus pamėtyti pro langą, nieko čia nepadarysi…) O saldainio išmetimas atrodė kaip vienas didžiausių nusikaltimų (nežinau, kiek „Sveika Marija“ už tai reikėtų sukalbėti). Išmesdavom tik tuos neskanius su kmynais, kurių dabar tikrai labai norėčiau paragauti. Žinoma, kartais mokinius aplanko ir gobšumas – ypatingai tada, kai gaunantiems nemokamą maitinimą gerosios valgyklos tetulės duoda po apelsiną. Jau matau, kad tuoj bus veiksmo filmo vertas kriminalas, kai šūstresni mokiniai bandys nugvelbti bent du apelsinus. Jų nevalgys, bet per pamokas lavins žongliravimo įgūdžius. Nesutarimų kyla ir tada, kai mokiniams padedamos ne tokio paties dydžio lėkštės, nes juk į kai kurias telpa mažiau maisto, ir visai nesvarbu, kad pusė porcijos keliauja į šiukšlių dėžę. Prie pietų stalo vieną neteisybės apraišką įžvelgiau dar vaikystėje, kada su mama lankėmės svečiuose, bet aš tada buvau dar mandresnė. Lėkštės, atrodo, buvo tokio paties dydžio (nematavau), tačiau vieni svečiai gavo sidabrinio atspalvio šakutes, o kiti – auksinio. Aš, žinoma, supratau, kad auksas yra kur kas vertingesnis, tad bandžiau persėsti į kitą vietą. Koks nusivylimas – man atsisėdus šakutė įgauna sidabrinį atspalvį! Tą kartą mamos draugę išvadinau ragana, tačiau vėliau supratau, kad čia kalta net ne ji, o saulė, apšviečianti stalo įrankius. Reikės paskambinti ir atsiprašyti. Na, o mokiniai, nors kai kurie jau gana brandaus amžiaus, mandagumu tikrai nepasižymi. Reikės skirti pamoką elgesiui prie stalo – galėsime visi kartu į valgyklą nueiti. Žinau, žinau, kad tokiais pamąstymais pati kasuosi sau duobę, bet jei reikia, tai reikia. Kur daugiau kalbėti apie elgesį prie stalo, jei ne prie tikro pietų stalo? Aštuntokai giriasi, kad tuomet, kai atvyksta svečių, labai mėgsta būti po stalu ar dar kitais būdais siekia dėmesio. Sakau, kad tai nėra mandagu, bet man atsako paprastai ir aiškiai: „Mooookytoja, taigi čia normalu. Mes ten sėdim, žvengiam, įdomių pokalbių nugirstam, svečių šlepetes surišam“. Ir tada jau chi chi chi ir cha cha cha. Visiems linksma. Štai, kokie jie padykę. Aš po stalu sėdėdavau tik tada, kai griaudėdavo ir žaibuodavo – mama sakydavo, kad tai labai baisu, tad aš ja ir patikėjau. Gerai, gerai, per daug čia pasakoju apie save – bandau nutylėti, kaip smarkiai man nesiseka budėjimas valgykloje.

Po blogybių, sako, kad bus gėrybės, kurias bus galima semti kibirais (kažkaip ten dainuodavo apie semiamą gėrį), bet neišlaukiu tokio momento. Kartais norisi griūti ant žemės ir daužyti kumščiais į grindis, be, sakau iš patirties, tai visiškai nepadeda. Išbandžiau tą dar vaikystėje.

Nebesinešu į darbą namie ruošto maisto, nes tai nieko gero nežada, – negaliu apsispręsti, kas blogiau: rankinėj išsibarsčiusios morkų salotos su česnaku ar salotos su tunu aliejuje. O gal visai reikėtų atsisakyti tokio maisto. Na, tikrai tikrai nekvepia. Na, kita vertus, kažkaip juk reikia apsisaugoti nuo blogio, tiksliau, energiją siurbiančių vampyrų, o česnakas tam puikiai tinka. Man visada paskiria tokius kabinetus, kuriuose pamokas turiu vesti iš paaukštintos tribūnos. Niekas to česnako neužuos, o jei jau teks su kuo nors kontaktuoti, tai su direktoriumi, kuris mane nuolat kviečiasi pas save. Gal bent jau rečiau norės mane matyti.

Panašu, kad mane visi dėl visko skundžia, bet savo klaidų net nemato ir nenori matyti. Viena mokytoja, neminėsiu nei vardo, nei pavardės, šluostosi rankas į užuolaidas. Jai tai atrodo pakankamai normalu, ir nesupranta, kodėl aš jai vis duodu užuominą apie kriauklę, esančią kabinete. Sako, kad jai taip patogiau. Na, mano šuo irgi užuolaidas naudoja švarinimuisi (į jas valo snukį, kai palaka vandens), bet bent jau žino, kad daro kažką ne taip. Ir dar moka komandą „gėda“, ko nepasakyčiau apie šią ponią, bet čia tik tarp mūsų! Būčiau (dar) bjauresnė, tai paskųsčiau ją už mokyklos inventoriaus niokojimą – o ką? Juk mane tai visi skundžia ir skundžia. Vos tik randa kokį nusususį popiergalį, ir tiesiu taikymu į raštinę: „Stuku stuku, radau po Ingos pamokos!“ Laimei, raštinės darbuotoja ne visus tarnybinius pranešimus perduoda direktoriui, juos suplėšo, spėju, pasakydama tik „Stuku stuku už save!“.

Už visus blogus darbus (tikiuosi, kad ir už gerus) kažkada bus atlyginta. Nors netikiu nei likimu, nei dar kažkuo, bet tikrai žinau, kad kiekvienas veiksmas turi atoveiksmį. Aš tikrai gailiuosi, kad mano kompiuteryje kažkokiu mistiniu būdu (na, gal ir įtariu) atsirado nelegalūs „Windows‘ai“, bet už tai sumokėjau jau ne kartą. Kompiuterių taisykloje mane puikiai pažįsta – čia lankausi maždaug kas keturias dienas. Tai klaviatūrą tenka pakeisti, tai įkroviklis nebeveikia, tai dingsta vaizdas... Jau turbūt būčiau nusipirkusi du tokius pat kompiuterius, bet gi ne – vis taisau. Juk reikia išpirkti kaltę už tą apmaudžią klaidą. Negaliu sakyti, kad man už nieką nesiseka. Visada yra už ką bausti!

O ponui direktoriui ėmė ir pasisekė (matyt, už gerus darbus) – „Teleloto“ jis laimėjo automobilį! Kolegos negali patikėti, kad aš to nežinojau, bet juk nežiūriu televizoriaus, tai ir nemačiau, kaip jis iškilmingai atsiėmė raktelius. Dabar jis mus visus ragina pirkti bilietus – juk niekada negali žinoti, kada tau pasiseks. Sako, kad už gerą darbą visada atlyginama, o juk jis dirba daug geriau nei bet kuris iš mūsų. Va taip va! Nuoširdžiai tikiuosi, kad nebus privaloma tam tikrą atlyginimo dalį skirti loterijos bilietams. Bet… visaip čia gali būti. Pagyvensim – pamatysim.

XI. Kada bus geriau? Geriau jau buvo!

Mūsų mokykloje įsidarbino nauja mokytoja. Nauja jauna mokytoja. Nauja jauna šviesiaplaukė mokytoja. Vardu Eglė. Lituanistė, tik pamanykit. Neseniai ištekėjusi, visa švytinti iš laimės. Rolando žmona! Tokio akibrokšto tikrai nesitikėjau. Mokykloje visi tik ir kalba, kokia ji graži, ir kokia ji maloni, o dvyliktokai jai ir knygas paneša, ir duris atidaro, ir sveikinasi lenkdamiesi vos ne iki pat žemės. Įdomu, kiek tai truks, bet kol kas direktorius džiaugiasi, kad lietuvių kalbos pamokų lankomumas tapo kur kas geresnis. Per mokytojų susirinkimą kartą net pareiškė, kad turėtume imti pavyzdį iš Eglės. Jis pasakė tiesiog taip: „Nežinau, ką tu darai, kad pagerintum moksleivių lankomumą, bet tu tęsk, ką pradėjai“. O va taip va. Eglės šypsena pakyla iki debesų (šypsena iki ausų būtų per menkas palyginimas), ir garantuoju, kad jos sijonai taps dar trumpesni nei dabar. O ką? Kojos juk iki pat pažastų, kodėl to nepademonstravus? Taip, taip, pavydas liejasi pro kraštus, ir aš to net neslepiu. Negaliu pakęsti neteisybės ir nelygybės. Kodėl ji gali rengtis taip, kaip tik nori, o mums, paprastiems mirtingiesiems, nuolatos tarkuojama sėdimoji, kad kažką ne taip padarome. Na, kažką tokio, kas neatitinka tuometinės direktoriaus nuotaikos ir nuolat besikeičiančių nuostatų, kurie yra žinomi tik jam pačiam. Jaučiu, kad tiesiog verdu iš pavydo, pykčio, ar dar iš ko. O gal tiesiog šiaip karšta, nes mano veidas jau nusidažė skaisčia aviečių spalva. Einu atidaryti langą, jei, tik, žinoma, už tai negausiu per nagus.

Na štai, mokykla jau turi dvi šlykščiai pozityvias „labas ryteliukas“ darbuotojas. Jau beveik laukiu, kada Eglė išeis į dekretines, kad ir kieno ji žmona bebūtų. Nesuprantu, kodėl mane nuolatos persekioja tokie šlykštūs sutapimai. Kodėl būtent ji atėjo dirbti būtent čia, į šitą Dievo ar kieno pamirštą kampelį, kur galioja atskiros taisyklės, ir apskritai, kur egzistuoja visiškai atskiras pasaulis? Kolegos manęs nebekviečia į mokytojų pasibuvimus. Dėl to džiaugiuosi. Bet dabar jie kviečia Eglę, o ji mielai sutinka. Neabejoju, jei būtų galima pelnyti metų mokytojo titulą, visi išsižioję balsuotų būtent už ją. Juk tokia puiki. Juk tokia graži. Juk taip gražiai šypsosi. Net bloga darosi. Kai Eglė mane mokykloje pamatė pirmą kartą (tiesą sakant, vengiau susitikimo, nors pamačiusi vardą ir pavardę tvarkaraštyje dar dvejojau, ar tai tikrai ji), pradėjo šaukti: „Inguteeeee! Laaaabas!“, ir bėgo mane apsikabinti. Mes juk tokios puikios draugės. Kai bandau išspausti dirbtinę šypseną, atrodau tarsi paralyžiuota, na, bet gal niekas to nepastebi. Ir apsikabinu aš ją. Ir pasveikinu susituokus. O mintyse nieko gero jai tikrai nelinkiu. Bet gal reikėjo palinkėti?

Maža to, kad ši pozityvi gražuolė yra mano buvusio, su kuriuo dar ketinau susitaikyti, žmona, ji dar ir pridirba man bėdų pačią pirmąją darbo savaitę. Nežinau, kas jai užėjo (gal buvo laikas vyrui pietus ruošti), tačiau ji nusprendė mokinius paleisti 10 minučių anksčiau, ir tai nepraėjo be pasekmių. Aštuntokė Milda, bėgdama į rūbinę, susilaužė ranką. Na, gal ir pati kalta – juk bėgioti koridoriais mokyklos taisyklės neleidžia, tačiau Mildos mamai atrodo kitaip. Sakysit, kad cha cha cha, taip Eglei ir reikia? Žinokit, likau kalta aš. Kodėl? Aš tą savaitę budėjau prie rūbinės (kaip supratot, ir valgykloje budėjimas nesisekė, todėl mane ir vėl perkėlė kitur). Žinoma, budėjau per pertraukas, ne per pamokas, bet... Jau kitą dieną Mildos mama atvyko į mokyklą, norėdama išsiaiškinti, kas kaltas, ir kas gi dabar bus. Tiesiu taikymu pas mane. Vėliau ir direktoriui pateikė pasiūlymą, kad budintys mokytojai pamokas baigtų anksčiau. Kur logika? Kur? Eglės niekas nenubaudė, ir niekas su ja net nesikalbėjo šiuo klausimu. Na, juk ji taaaaip gražiai šypsosi... O aš gavau įspėjimą (taip taip, pati kalta, mažiau reikia vaikščioti susiraukus). Ir dar kartelį buvau iškviesta į direktoriaus kabinetą. Jau pripratau, kad čia tenka lankytis vos ne kasdien. Na, žinokit, dar vienas įspėjimas, ir mane atleis. Bet... Gal tai į naudą?

Gražiems ir taip sekasi, o likusiems tenka dirbti. Sunkiai. Tą supratau jau seniai, kai mano šuniui parodose nepavyko gauti puikių įvertinimą. Na, tai ką daryti? Belieka tik sportinės varžybos – neužteks vien tik gražiai apibėgti ratuką ir pastovėti. Reikės dirbti. Daug. Bet vis tiek šuniui gerokai pavydžiu – jam nereikia atsikėlus tiesinti ūsų ar darytis manikiūro. Atsikeli – ir pro duris, nei akių trinti, nieko nereikia. Ir jokių nepatogumų nesukelia tai, kad kailiniai visada tie patys. Tiesa, mano šuo visada pageidauja, kad tie kailiniai būtų nuolat glostomi. Dėl to net sulaukiu šiokių tokių aplinkinių priekaištų – manęs nuolat klausia, kodėl spausdinu tik viena ranka. Kaip tai kodėl? Kita ranka visada šunį glostau! O kartais visą šį reikalą apsunkina ir tai, kad mano pilkoji katė nuolat vaikšto aplink klaviatūrą. Tada spausdinu panašiai, kaip ir mano mama – viena raidė, enter, kita raidė, enter… Tai jau supratot, kodėl taip ilgai trunka, kol parengiu pamokų planus – jei rašyčiau ne pati, bet kažkam diktuočiau, viskas vyktų kur kas greičiau.

Na, o gražiajai Eglei, panašu, kad ir darbai patys už save nusidirba. Visos negandos – kaip vanduo nuo žąsies (šį palyginimą parašiau visai ne atsitiktinai…) Atrodo, ir taip darbe pakankamai nesmagu, o čia dar ji… Tokių šlykščių sutapimų turbūt tik man ir gali pasitaikyti. Na, kaip sako, ko bijosi, tas ir bus…

XII. Vėliau ateina delčia...

Juokitės, kiek tik norit, bet ėmiau domėtis, kaip gi Mėnulio fazės veikia žmones. Tuoj tuoj bus jaunatis. Kaip gerai! Rašo, kad šiuo laikotarpiu žmonės išsivaduoja nuo baimių ir pradeda kaupti teigiamus patyrimus. Mintyse pasižadu priimti visokius pasiūlymus, kad ir kokie jie man atrodytų iš pirmo žvilgsnio, bet visai pamiršau, kad artėja Kalėdos, ir… Nežinau, kad man galvoje susišvietė, tačiau ėmiau ir sutikau dalyvauti kalėdiniame mokytojų vakarėlyje (keista, bet Eglė nesutiko jame dalyvauti, sakė, kad turi labai daug darbų). Apie savo sprendimą nuvykti į šį mokytojų susibūrimą galiu pasakyti tik tiek – o varge… Nemaniau, kad mano kolegos tiek daug geria. Nemaniau, kad tiek daug dainuoja… Nemaniau, kad tiek daug šoka… Moka linksmintis, žodžiu. Jau po poros valandų direktorius buvo pašokdinęs visas mokytojas, išskyrus mane (cha, laikausi iš paskutiniųjų) ir savo žmoną, kuri ką tik atkimšo antrą vyno butelį ir lieja man širdį (mat, aš nešoku, tai nėra kam daugiau išsipasakoti). Pasakoja ji man, kad jos vyras, ponas direktorius, turi meilužę. Ir ne šiaip sau meilužę – geografijos mokytoją, kuri dirba mūsų mokykloje. Esu girdėjusi tokių gandų, bet šventai tikėjau, kad tai nėra tiesa. Na, matyt, esu labai naivi. Net mokiniai apie tai šneka ir ant suolų rašo „Genadij+Ilona=KMA”. Galvojau, kad tik šiaip sau pokštauja – juk žinote, kokie šmaikštūs būna tie mokiniai. Ką gi, klausausi direktoriaus žmonos pasakojimų, linksiu galva, ir galvoju, kada gi baigsis šis vakarėlis. Panašu, kad jis dar tik įsivažiuoja... Taurelė po taurelės, ir mokytojai ėmė teikti įvairius pasiūlymus, kaip mokykloje galėtume prasklaidyti savo niūrią kasdienybę. Tyliu, nes man atrodo, kad ta kasdienybė net per daug spalvinga. Direktorius, nors ir primerkęs vieną akį, ir bandantis sukoncentruoti žvilgsnį į popieriaus lapą, užsirašo visus pasiūlymus, ir sako, kad po savaitgalio tikrai pasakys, kokius pasiūlymus atrinko. Dar kažkokią premiją žada geriausios idėjos autoriui, bet iš kur jis gaus tų pinigų, tai tikrai nežinau – juk mokykla skęsta skolose (o kodėl skęsta? Ogi todėl, kad direktorius už kažkokius reikaliukus gavo didelę baudą – bent jau taip kalbama mokytojų kambary). Direktoriaus žmona šiek tiek bando jį raminti, sako, kad jam vakarėlis jau kaip ir baigėsi, bet jis nenori net klausytis.

– Na, ir valdingą žmoną turiu, – sako jis vos pastovėdamas ant kojų.

– Tai... Kaip ir visi... – sako pavaduotojas ūkio reikalams, kurį žmona jau sodina į automobilį.

Šiame vakarėlyje specialiai negeriu nei vyno, nei degtinės, nei alaus – maža kur vėliau kreivos nuotraukos atsiras. Tiesa, man patinka būsena po vieno alaus bokalo – atrodo, kad galva prašviesėja, ir norisi daug kalbėti (kai kurie turbūt visada tokioj būsenoj – o gal išgeria prieš darbą???) Kalbėti nenoriu, nes bijau prisikalbėti, todėl geriu kavą, vandenį ir sultis. Tuoj sprogsiu, nemeluoju. Taip pat ir nerūkau – pastebiu, kad rūkantys tai daro slapta nuo direktoriaus. Žodžiu, aš išvis čia nieko neveikiu, tik sėdžiu ir linksiu, kai kas nors ateina išsipasakoti. Į pirtį irgi neinu – nenoriu, kad vėliau būtų aptarinėjamos mano tatuiruotės. Net neabejoju, kad mane laiko keistuole, bet man tai mažai rūpi. Svarbiausia – neprigaminti medžiagos apkalboms. Nors, kita vertus, kas čia ką atsimins. Direktorius jau šoka ant stalo, o aš išeinu į lauką ir kviečiuosi taksi. Niekas nepastebės, kad manęs jau nėra. Na, nebent vėliau pamatys nuotraukos, kuriose nesimatys mano užpakalio.

XIII. Mokytojai – talentingi

Mokykloje kas dieną po naujieną. Direktorius iš tiesų apsvarstė įvairius vakarėlio metu pateiktus pasiūlymus, ir išsirinko, žinoma, patį geriausią. Naiviai tikėjausi, kad jis pamirš apie šį reikalą, bet gi ne. Gal ne toks ir girtas buvo, kaip man atrodė… Šiandien sužinojau, kad bus organizuojamas MOKYTOJŲ talentų konkursas, dalyvavimas – privalomas. Tarsi neužtektų talento ištverti darbo dieną šioje įstaigoje. Pavaduotoja jau sudarinėja sąrašą, kas dainuos, kas šoks, kas dar ką rodys. Žinoma, klausia ir manęs, kokį talentą turiu. Sakau, kad parodysiu magišką triuką. Pavaduotoja šie tiek pasirauko, sako, kad geriau padainuočiau ar pašokčiau kaip kiti normalūs mokytojai, bet ką jau čia, jei jau nesi talentinga, nieko čia nepadarysi. Rodyk tą savo triuką, Ingute, bet žiūrėk, kad jis būtų įdomus.

Džiaugiuosi, kad turiu kortas iš pradedančiojo mago rinkinio. Jose labai išmaniai surašyti skaičiai: reikia sugalvoti skaičių nuo 1 iki 67 ir išrinkti kortas, kuriose yra tas skaičius. Stebuklas – išrinktų kortų kairiuosiuose kampuose esančių skaičių suma ir bus tas sugalvotas skaičius. Paprasčiau nebūna. Ilgą laiką bandžiau išspręsti mįslę, kokiu būdu tie skaičiai čia yra sudėlioti, tačiau tai atlikti nėra jokių šansų – aš džiaugiuosi jau tada, kai išskalbtas kojines pavyksta surūšiuoti taip, kad paskutinioji pora sutaptų. Deja, ne visada tai pavyksta, ir tenka ieškoti klaidų. Didelio pasiruošimo man neprireikia – užtenka ir burtininko skrybėlės (kurios, tiesą sakant, ieškojau visą savaitę, ir turbūt aplankiau visus Vilniaus skudurynus). Dešimt litų... Na, bet ką jau čia – reikia, tai reikia. Gal kokį tušinuką laimėsiu, vis šis tas. Taip taip, jau mačiau, kad direktoriui kurjeris atvežę kažkokią siuntą – matyt, prizai, skirti talentingiausiems mokytojams, ne kitaip. Jau girdėjau kalbas mokytojų kambary – sakė, kad visi dalyviai gaus po tušinuką su mūsų mokyklos pavadinimu. Tai bent originalumas! Iš tiesų, tai man nereikia jokių prizų – aš tik norėčiau, kad manęs mokiniai neapmėtytų kiaušiniais ar kotletais – juk talentų konkursas vyks iš karto po pietų. Mokiniai, žinoma, džiaugiasi, kad šiame unikaliame renginyje galės dalyvauti vietoj dviejų pamokų – kam pavyks išvengti eilėraščio deklamavimo, kam – matematikos kontrolinio, o kai kam pavyks išsisukti negavus neigiamo pažymio už neatliktus namų darbus. Žodžiu, džiaugsmas didelis, o dar ir mokytojai juos jau tuoj tuoj linksmins – apie tai juk svajoja visi. Nemeluosiu, labai jaudinuosi prieš savo pasirodymą: o jei triukas nepavyks, o jei niekas nesupras, ką aš čia rodau, o jei nukrisiu nuo scenos... Tada tai jau tikrai bus ajajai... Bijau.

Daug nebėdosiu, tiesiog pasakysiu, kad mano pasirodymas didelio įspūdžio nepaliko. Turbūt dėl to, kad mano asistentu panoro būti pats direktorius, ir man padavė ne visas korteles, kuriose yra jo sugalvotas skaičius. Na, tik įsivaizduokit, kiek mokiniams turėjo būti juoko! Gal vis dėlto reikėjo bandyti groti dantimis... Esu tą bandžiusi, sekėsi gana neprastai, tačiau tai tikrai nėra pats estetiškiausias dalykas, kurį galima rodyti ant scenos. Gal geriau daryti įprastus dalykus – padainuoti ar pašokti, bet, kaip suprantate, man nei tas, nei anas netinka.

Talentų konkursą laimėjo Eglė. Kitaip ir būti negalėjo – juk ji atsivežė šunį, ir parodė, kad jis moka sėdėti ir gulėti. Argi kas nors galėjo atsispirti tam pūkų kamuoliukui? Mažai kas balsavo už mokytojų liaudiškų šokių kolektyvą, ir nesvarbu, kad šiai šokių grupei priklausė ir pats ponas direktorius. Na, ką padarysi, yra kaip yra, jau greitai galėsiu atsipūsti po darbų ir linksmybių – nors ir ne iš pirmo karto, tačiau pavyko su direktoriumi susitarti, kad atostogų metu neisiu į mokyklą, o metodinę medžiagą ruošiu namuose. Na, ir dar nueisiu į vieną seminarą – truputį trūksta valandų, kurias reikia atidirbti per atostogas.

Turbūt sakysit, kad fantazuoju, bet paskutinė pamoka (na, ta, aštuntoji pamoka, vykusi prieš pat atostogas) su dvyliktokais praėjo kur kas sklandžiau nei aš tikėjausi. Matas ir Audrius po pamokos priėjo ir padėkojo. To net susapnuoti nebūčiau išdrįsus! Na, ne veltui sako, kad Kalėdos – stebuklų metas. Didesnio stebuklo net negalėčiau tikėtis. Gal didesnių stebuklų paprasčiausiai net nebūna.

XIV. Atostogos!

Mokytojai turi daug atostogų? Gal ir taip, bet kai jos ateina, nėra jokių jėgų atostogauti. Oi, tikrai nėra jokių jokių jėgų jėgelių… Artėjant atostogoms aš visada fantazuoju, ką per jas veiksiu – gal net kažkur keliausiu. Gal bėgiosiu po mišką ir po laukus. Sniego taigi nėra! Gal susitiksiu su seniai matytomis draugėmis. Gal. Bet jėgų nebėra niekam. Noriu tik gulėti. Na, galiu ir pasėdėti, tačiau ne tada, kai lyja. Automobilių, važiuojančių per šlapią asfaltą garsas, tiesiog migdo. Panyru į tokią apsvaigimo būseną, kuri ir maloni, ir šiek tiek gąsdinanti. Iš kur gauti energijos? Na, žinoma, mama sako, kad eičiau sportuoti. Aš ir einu! Pamenu, mokykloje reikėdavo padaryti 10–15 tokių savotiškų prisitraukimų. Dabar padarau vieną. Na, galėčiau ir antrą išspausti, tačiau labai labai labai sunku. Išgeriu po keturis kavos puodelius per dieną, bandau ką nors veikti, bet negaliu. Truputį paskaitau medžiagą seminarams universitete, ir vėl grimztu į miegą. Išmokau miegoti net sėdėdama. Manau, kad stovėdama miegoti gal irgi išmoksiu, bet tam reikia šiek tiek laiko.

Mano sapnai jau tapo trijų lygių. Sapne sapnuoju, kad sapnuoju, o tame sapne dar kažką sapnuoju. Pakankamai įdomu, tačiau problemų kyla tada, kai man reikia iš visų tų sapnų pabusti. Viename sapne girdžiu žadintuvą, tad pabundu iš to sapno. Kitame sapne sapnuoju, kad žadintuvas skamba visai ne man, tad miegu toliau, na, o mano telefonas tikrai neturi tiek kantrybės, kad mane galėtų pažadinti iš visų šių sapnų. O ir šiaip, žadintuvas miegui tikrai netrukdo. Atsikeliu gerokai po pietų. Na ir kas? Juk atostogos! Juk galėčiau ir toliau eiti miegoti, tačiau mane slegia neparašyti pamokų planai ir magistro darbas, kuris vis dar guli mano galvoje (tiksliau, fantazijų pasaulyje), ir žvengia. Žino, kad jis pats nepasirašys, o man tai suprasti vis dar labai sudėtinga.

Kažkada Monikai pasiskundžiau, kad kartais pristinga kūrybinio įkvėpimo rašant straipsnius ar šiaip kokius tekstus. Ji man patarė užsirašyti savo sapnus, bet kad mano tie sapnai tokie… Švelniai tariant, keistoki. Kai pradėjau juos užsirašinėti, pastebėjau, kad jie kartais ima ir išsipildo. Ypač tie, blogieji. Štai, sapnuoju, kad važiuoju automobiliu, tačiau sėdžiu ne priekyje, bet gale. Ir taip labai skubu, o dar nelabai sekasi rašyti straipsnį (taip taip, ir važiuoju, ir rašau apie mūsų šauniosios mokyklos šaunius pasiekimus). Staiga suprantu, kad kito vairuotojo, be manęs, tiesiog nėra, ir imu ieškoti mygtuko, kad paspausčiau „Stop“. Na, turbūt labai keista, kad tokio mygtuko paprasčiausiai nėra, tad sustabdau kitaip (kaip visada sapnuose – su koja). Ir ką jūs sau manot – stovi policininkas, ir matau, kad kažką jis man tuoj sakys. Aš mintyse pasvarstau, kad už vairo nesėdėjau, tad manęs nubausti negali. Sapno pratęsimas buvo jau realybėje – kitą dieną gavau baudą, nes ėjau ne per perėją. Nelabai man tai būdinga, bet juk... Labai skubėjau, nes man reikėjo pamiegoti. Kitą kartą labiau įsiklausysiu, ką man tie sapnai bando pasakyti, nors su realybe jie gerokai kertasi.

Svarstau, kaip tinkamai išnaudoti atostogų laiką: miegojimas vis tiek nepadeda būti žvalesnei, nors ir bandau rašyti pamokų planus ir magistro darbą, nieko protingo nepasirašo. Taigi, nusprendžiu atnaujinti šuns dresūros pamokas... Labai noriu, kad mano šuo būtų protingas ir tinkamai išauklėtas, lankom daug dresūros pamokų, bet vienoje mokykloje jau šuo susigadino santykius su treneriu – jis liepė man nebūti skregai, ir duoti šuniui daugiau skanėstų. Parodė, kaip tą padaryti. Nenusimovė pirštinės. Mano šuniui tai labai nepatiko. O ir skanėstas buvo su žuvimi, tad šuo ėmė žiaukčioti. Na, reikia treneriui suteikti antrą progą – gal jau išmoko gražių manierų šeriant gyvūnus. Tikrai pravers ir pačiai galvą pravėdinti… Dresūros mokykla tikrai yra ta vieta, kurioje galima pamiršti dienos rūpesčius. Vien tik šunų mylėtojai ir šunys… Geras laikas tiesiog garantuotas. Deja, nespėji nė mirktelėti, o pamoka jau į pabaigą… Kitas kartas – tik po savaitės, taigi, vėl teks galvoti, kuo čia užsiimti.

Mano mokiniai vis dar reikalauja, kad per pamokas žiūrėtume filmus, bet išrinkti tinkamus tikrai nėra taip paprasta, kaip gali pasirodyti iš pirmo žvilgsnio. Tenka ir pačiai nemažai peržiūrėti, kol galiausiai pavyksta atrasti tokį, kuris tiktų penktokams, šeštokams, septintokams... Bandžiau žiūrėti dokumentiką ar šiaip ką naudingo, bet tai tik sujaukė visas mintis. Kai pažiūrėjau dokumentinį filmą apie cukrų, nebežinojau, kaip gyventi toliau. Ką valgyti? Visur tik cukrus, cukrus, cukrus, ir aš jau matau, kaip mano kepenys riebėja. Puoliau tikrinti, ar mano šuns maiste nėra cukraus – pasirodo, ir ten jo galima rasti. Katės maiste – ne, bet gal tik todėl, kad katės nejaučia saldaus skonio. Bet tai štai iš kur tas šuns hiperaktyvumas. O tai ką jau kalbėti apie vaikus ir jaunuolius, kurie pusryčiams valgo dribsnius ar jogurtą, ir dar užgeria sulčių koncentratu. Mokiniai kartais visiškai pašėlsta: ima lakstyti, mėto šiukšles, arba atlieka abu šiuos darbus vienu metu. Akivaizdu, kad vartoja per daug cukraus. Štai, kartą viena mokinė išbėgo iš klasės ir ėmė ūbauti. Kas jai nutiko, aš tikrai nežinau. Po pamokos pavaduotoja manęs prašė surašyti protokolą, sakau, kad gerai, gerai, bet tik vėliau supratau, ko ji iš tiesų norėjo – ne tarnybinio pranešimo, o posėdžio protokolavimo. Tą supratau tik vidury posėdžio, kai manęs paklausė, ar aš tikrai viską atsiminsiu. Tai aišku, kad ne – juk pusiau miegojau. Labai tikiuosi per atostogas atgauti jėgas. Vis dėlto, neguodžia tai, kad ir mokiniai taip pat bus gerokai pailsėję...

Per atostogas (tuo metu, kai nemiegojau) teko sudalyvauti gana keistame seminare. Atlikdami grupines užduotis turėjome išsiaiškinti, kokie vertinimo metodai yra veiksmingi, o kokie – ne. Viena užduotis ypatingai papiktino kelias mokytojas, ir tuoj pat papasakosiu, kas tai per pratimas. Taigi, keli seminaro dalyviai buvo išsiųsti už durų, o kiti liko sėdėti ratuke. Vidury salės lektorius pastatė kėdę, ir įėjęs į patalpą turėjo suprasti, ką jam reikia padaryti. Jei jis eina link tikslo, mes plojame. Na, ne visi buvo labai gudrūs, kad iš karto galėtų atsisėsti, tačiau ši užduotis man patiko – juk ir šunis dresuojant naudojame klikerius, taip pažymėdami tinkamą elgesį. Vis dėlto, tokia užduotis ne visiems atrodė suprantama, o kai papasakojau apie pozityvios dresūros metodus, žinoma, buvau apšaukta, kad šunis lyginu su mokiniais. Na, gal ir netikęs palyginimas, bet... Žodžiu, seminaras tikrai nebuvo vertas sugaišto laiko, nes sužinojau tik tai, ką ir taip žinojau. Mokytojai nemoka mokinių girti. Aš – irgi. Tik tą išsiaiškinti buvo galima greičiau nei per devynias valandas.

XV. Nežinau, kokia mėnulio fazė. PMS.

Hormonai kartais mane verčia jaustis serijinės žudikės personažu. Tai dar gerai, kad labai laikinai, ir tik kartą per mėnesį. Sako, kad pozityvius žmones, kurie nuolat vaikšto su šypsena, lengviau apiplėšti. Tai gerai, kad aš visada vaikštau su kankinės išraiška. Žymiai saugiau. O ir pati atrodau panašiai kaip žudikė maniakė: ilgi juodi plaukai, truputį susilenkusi laikysena, beveik žemę siekiantis tamsus paltas, kaulėti ilgi pirštai, ir dar kerzai (žinau, žinau, ką galvojate, bet čia tikrai yra patogiausia avalynė, kurią avėdama galiu įveikti kelią iki mokyklos per balas ir tešlas). Nors nuotaikų svyravimai tiesiog nepakeliami, laikausi iš paskutiniųjų. Net išmokau sveikintis, kaip mokykloje pridera kiekvienam gerai išauklėtam piliečiui – žodį „labasryteliukaitis” man ištarti nėra taip jau ir sunku. Tiesa, vien dėl to, kad žinau, jog kitus tai truputį (švelniai pasakyta…) nervina. Na, dėl visa ko užsirašiau pas gydytoją. Maža ką, gal ir kokios moteriškos ligos mane kankina, nes kartais tikrai sunku tramdyti savo blogas emocijas. Tik yra viena bėda – susrinkimo bus diena. Nežinau, ką man direktorius pasakys, bet bandysiu atsiprašyti. Kitu atveju laukti vizito pas gydytoją teks labai, labai ilgai. Kaukšt, kaukšt, kaukšt (iš tiesų tai sunku apibūdinti, kokį garsą skleidžia kerzai), ir aš jau prie direktoriaus kabineto durų.

(Laba diena, laba diena, kaip sekasi, blablabla, neateisiu į susirinkimą, ką ką, kodėl kodėl).

– Kodėl negalėsi ateiti į posėdį? Bus pravaikšta. – Ponas direktorius įspėja, tiksliau, grasina.

– Na, juk parašiau prašymą dar iš anksto.

– Ten parašyta, kad dėl asmeninių priežasčių. Tai kokios gi jos?

– Eisiu pas gydytoją.

– Pas kokį?

– Pas moterų.

– Kodėl darbo metu?

– Nes nėra galimybės nuvykti kitu laiku.

– Taigi žinojai, kad bus posėdis.

– Prieš mėnesį dar nežinojau.

– Prašau savo reikalus tvarkyti ne darbo metu.

Esu tikra maištininkė, nes net direktoriui neleidus darau tai, ką esu suplanavusi. Na, gal ne tik dėl to, kad noriu laužyti taisykles… Posėdį vis dėlto atidėjo kitai dienai, nes patsai Genadij B. turėjo kažkur išvykti, o aš direktoriui jau pasisakiau, kur eisiu. Vienas žodis – puikumėlis. Na, o gydytoja man sako, kad esu sveika. Liepia valgyti bananus ir graikinius riešutus, sako, kad tai labai puikus maistas nusiminusioms smegenims. Viskas, tik tiek, ir nuotaika visada bus pakili. Patikėjau. Atrodo, kad visi jaučia, kada esu lengviau palaužiama, ir tuo naudojasi. Taip, suprantu, kad niekas nekaltas dėl mano nuotaikų svyravimų, tačiau man viskas atrodo taip nesąžininga, kad norisi tiesiog rėkti. Kaip visada, nė viena mokyta nesutinka paskolinti savo kabinetą, o aš, kaip kokia vištelė, lakstau, ir ieškau kokio nors grūdo, bet girdžiu tik NE, NE ir NE. Tai ką man blet, daryti? Soriukas, tikrai nesusilaikiau. Raktinės darbuotojos iš manęs jau juokiasi, sako, kad eičiau į numatytus kabinetus, ir nekreipčiau dėmesio, kad manęs ten neįleidžia. Aš irgi bandau pašmaikštauti, paklausiu, galbūt jos galėtų paskolinti man laužtuvą – juk kažkaip reikia patekti į kabineto vidų, kai negailestingieji kolegos užsirakina iš vidaus. Raktininkės juokiasi, juokiasi, ir juokiasi, o aš, susiraukusi, kaip jau tapo įprasta, eisiu su mokiniais išbandyti laimę skaitykloje – galbūt šį kartą neišvarys.

Kitą dieną direktorius nepraleidžia progos paklausti, ką gi man diagnozavo ta moterų gydytoja, pasakau jam, kad viskas gerai, bet panašu, kad jis paskleidžia gandus, kad aš laukiuosi. Geriau jau būčiau direktoriui melavusi, kad einu pas odontologą… Štai, prisėlina prie manęs pavaduotoja, ir glosto man pilvą.

– Na, tai, kiek, kiek jau? – klausia ji šypsodamasi.

Nesumoju (labai geras žodis), ką atsakyti, tai ir šmaikštauju:

– Du.

– Oi, tai, dar nereikia gal niekam sakyti, palauk bent trijų, – puikiai žinau, kad būsimos mamos iki trijų mėnesių slepia nėštumą.

– Trijų cepelinų niekad neįveikiu, – pasakau, ir, žinoma, nueinu. Taip, taip, pasidariau kažkokia mandra, bet labai nenoriu veltis į jokias diskusijas, kurios prie nieko nepriveda. Tegu galvoja, ką tik nori, ar ko nenori, ar kas jai paprasčiausiai galvojasi (jei apskritai kas nors galvojasi).

Kai galiausiai tenka pasakyti, kad aš nė truputėlio nesu nėščia, visi kaip susitarę kartoja, kad Ingutei jau laikas pasinaudoti savo gimda. Norėčiau banaliai atkirsti, kad kai kam pats laikas pasinaudoti smegenimis, o ne vadovautis kažkokiais kvailais įsitikinimais, kada ir ką reikia daryti, bet aš tyliu. Kaip ten sako, tyla – gera byla? Būtent. Bent apkalbų tampa mažiau.

XVI. Mokytojams – jokio gailesčio!

Mirė mano močiutė. Trečiadienį laidotuvės. Parašiau prašymą gauti laisvadienį, nunešiau į raštinę. Raštinės vedėja mane guodžia, sako, kad vargšelė vargšelė vargšeliukė. Nekilo net minčių, kad direktorius man gali neduoti laisvos dienos. Bet... Čia juk mokykla... Čia viskas kitaip. Vakare gavau laišką, kuriame prisegtas mano prašymas su antspaudu – direktorius nepatvirtina mano prašymo. Tai reiškia, kad... nedalyvausiu artimo žmogaus laidotuvėse? Gal visai ponas Genadij B. su protu susipyko?

Penktadienį atėjau į darbą. Mano sunkūs ir greiti žingsniai išdavė, kad geriau man nesipainioti po kojomis. Nėriau tiesiu taikymu į raštinę, o ten pavaduotoja su raštinės vedėja kavutę gurkšnojo.

– Inga? Ką tu čia veiki?

– Man direktorius nedavė laisvos dienos.

– Oi... Taigi davė... Važiuok, kur tau reikia.

– Na, nedavė.

– Mes jau suderinome pavadavimus, – sako raštinės vedėja, godžiai atsikąsdama šakočio.

Gerai. Einu ieškoti direktoriaus. Jau tikrai tikrai pasakysiu, ką apie jį galvoju. Randu jį lauke kuo smagiausiai beplepantį su pavaduotoju ūkio reikalams.

– O, Inga, ką tu čia veiki? – klausia jis lyg niekur nieko.

– Taigi nedavėt laisvadienio.

– Taigi reikėjo man paskambint įį asmeninį telefoną.

– ???

Kiek patylim, apsisuku ir išeinu. Svarstau, iš kur man reikėjo gauti jo asmeninį telefono numerį, ir kokiu tikslu. Atrodo, kad vakar visi savo telefonus išsijungė. Susimokė, ar kas? Čia tik mano telefono numeris visiems laisvai dalinamas – savaitgaliais skambinėja ūkvedžiai ir į pasimatymus kviečia. Į kavinę, restoraną, ar bent jau į valgyklą. Mane tokie pasiūlymai siaubingai piktina. Visi jie turi ir žmonas, ir vaikų, ir nemenką metų bagažą. Skambina man jie, matyt, tada, kaip žmonos jau paslepia degtinės butelius, ir paprasčiausiai nebelieka, ką veikti. Mokykloje jie vėliau elgiasi lyg niekur nieko, tiksliau, vengiu su jais susidurti.

***

Mano senelis liko vienas. Nors visada daugiau baiminomės dėl jo sveikatos nei dėl močiutės, tačiau ji iškeliavo pirma. Senelis patyrė jau tris infarktus. Kai važiuodavau jo lankyti, jis visada lošdavo kortomis iš… cigarečių. Va tokie tie širdininkai. Mes jau pradėjom įtarinėti, kad jis nemirtingas, o tai tikrai džiugina.

Kai kas nors numiršta, jaučiu pasišlykštėjimą savimi. Štai, aš valgau, aš geriu. Turiu dar kažkokių žemiškų poreikių, o tas miręs žmogus paprasčiausiai tuoj bus po žeme. Jam jau nieko nereikės. Mirtis visada sukrečia ir iššaukia filosofinius apmąstymus: kas mes esame, kur mes einame, kas mūsų laukia, ir kokia viso to prasmė. Net neabejoju, kad visi iškilūs filosofai visada yra akistatos su mirtimi būsenoje. Mane kankina nerimas, kas bus, kai aš mirsiu. Aš visai nenoriu, kad kiti žiūrėtų į mano lavoną, aš visai nenoriu, kad dėl mano mirties sutriktų kitų žmonių gyvenimo ritmas. Jei jau mirti, tai tik išnykti. Nežinau kodėl, bet mirus artimam žmogui tarsi atsiranda geležinė siena, ir nesuvokiu, kad viskas vyksta iš tikrųjų. Į realybę grąžina tik vienas, daugumos susirinkusiųjų į laidotuves, ištariamas žodis – „užjaučiu“.

Mane stebina žmonės, kurie kruopščiai renka laidotuvėms skirtus vainikus. Ne ne, tos gėlės netinka. Tos irgi kažkokios negražios. Garantuoju, kad jų galvoje tik viena mintis – ką giminės pagalvos. O mirusiajam jau vis tiek. Tiesą sakant, ir man nesvarbu, kokį vainiką pirkti. Visi jie vienodi, ir visi skirti visai nelinksmai progai. Paskutiniu metu jaunieji vis dažniau prašo vietoj vestuvinių gėlių pirkimo paremti prieglaudas, taigi, kai aš mirsiu, neneškit man vainikų. Paremkit beglobius. Aš niekada nebuvau didelė gėlių mylėtoja, o po mirties tai tikrai nepasikeis.

Per laidotuves man sunku elgtis taip, „kaip reikia“. Aš žinau, kad giminaičiai norėtų (ypač teta Regina), kad aš verkčiau, bet gi negaliu. Jau verkiau. Jau viską išverkiau. Aš nemoku verkti prie žmonių. Kai mirė mano prosenelis, taip pat neverkiau, ir tai tapo puikia medžiaga apkalboms. Bet juk aš niekada nesielgiau „normaliai“. Nors maišto amžius jau praeityje, tačiau niekada nebūsiu tokia, kokios jie tikisi. Aš neįstengiu išspausti ašaros tada, kada reikia. Būčiau prasta aktorė.

Visi tie ritualai man atrodo tarsi spektaklis. Jei mane palaidotų laikantis visų tradicijų, su giedoriais, ir su viskuo, kas mums yra įprasta, dar ilgai visiems vaidenčiausi. Jau būdama trejų metų kėliau klausimus, kam viso to reikia, o tuomet, kai mane krikštijo, pasakiau kunigui du paprastus žodžius „baik, nenoriu“, bet jis manęs nepaklausė. Vėliau dėl to tėvams daug kartų priekaištavau, bet jie tik juokėsi. Vis dėlto, juoko tame mažai: man buvo tik treji. Aš negalėjau pasirinkti. Mane privertė tapti krikščione katalike, o vėliau ir mokykloje tikyba buvo privaloma pamoka, ir maldas tekdavo sakyti prieš klasę, vėliau ir nuodėmes ant lapelio surašyti, ir išpažintį surepetuoti. Štai tokie tie dalykai. Pirmoje klasėje tikėjau, kad mano mėgstamiausia lėlė yra gyva, ir planavau ją ruošti Pirmajai komunijai, bet pusseserė pasakė, kad tai būtų labai jau didelė šventvagystė, taigi, teko šios minties atsisakyti, o su laiku – ir to įpiršto tikėjimo Dievu. Tėvams mano nusistatymas prieš krikščionybę atrodė kaip didžiausia tragedija, sako, kad visi tiki – tai ir tu tikėk, o tai dabar elgiuosi kaip kokia satanistė. O aš jiems sakau, kad aš netikiu į Dievą, tai kokių galų man tikėti velnio egzistavimu?

Įdomius klausimus kelia vaikai. Sako, o tai ką, jei kunigas ten kažką pašneka, pašneka, ir vanduo iš karto šventintas tampa? Tetos sako apsiraminti ir nekalbėti nesąmonių, bet klausimas tikrai verčia susimąstyti. Laidotuvių diena turėjo būti labai karšta, tad apsivilkau gana ilgą suknelę trumpomis rankovėmis. Vis dėlto, sinoptikai eilinį kartą apsiriko. Na, maždaug 15 laipsnių netikslumas (reikėjo pasikliauti savo nuojauta – juk dabar balandis). Aš vienintelė be pėdkelnių, kitos moterytės akivaizdžiai nepatikėjo orų prognoze. Taip, taip, turbūt 27 laipsniai tėra... krematoriume. Atsiprašau už sarkazmą. Svarsčiau, ar kunigas įleis mane į bažnyčią – jau vieną kartą neįleido dėl to, kad mano sijonas buvo kiek trumpesnis nei iki kelių. Tėvams dėl to buvo labai gėda, nors tą sijoną man pati mama išrinko. Dėl tatuiruočių taip pat nebuvau tikra, ar mane įleis, bet nieko. Na, kaip nieko... Kunigas iš karto pasakė, kad ne visiems čia esantiems yra vilties gyventi amžinąjį gyvenimą, ir dar pasakė, kad tai, ką mes veikiame čia, žemėje, Dievui yra visiškai tas pats, todėl neverta jam kvaršinti galvos savo prašymais, kurie visiškai nėra svarbūs. Na, ką aš galiu pasakyti... Nieko sau.

Šie metai, galiu konstatuoti, visiški šūdini. Nebijokime šito žodžio. Aš laukiu, kad kuo greičiau viskas baigtųsi. Noriu grįžti į įprastas gyvenimo vėžes, bet jau niekada nebus taip, kaip buvo. Kai pagalvoji, numirus paaiškėja visos tavos paslaptys – kiek nugertų romo butelių buvo paslėpta apatinių stalčiuje, kiek pinigų buvo užkišta į kojines, kiek slaptų meilės laiškų, kurie taip ir nepasiekė gavėjo, buvo prirašyta, ir dar daugiau... Po mirties net gali pasikeisti artimųjų nuomonė apie tave. Močiutė mane tikrai nustebino.

XVII. Jaunatis

Mokykloje taip pat manęs klausia, kaip čia yra, kad atrodau tokia žvali. Suprask: neverkei, ar ką? Kai esi pavargusi, ir tai matosi veide, kaip ir viskas gerai, bet, neduokdie, atrodysi pakankamai neblogai (pavyzdžiui, išsimiegojusi), jau, žiūrėk, kažkas prie tavęs prikibs. Na, bet nutaisau savo įprastą veido išraišką, ir kalbos nutyla. Tiksliau, ne visai taip… Esu kviečiama pas direktorių. Kas dabar?

Tik dabar sužinojau, kad svarbu laikytis aprangos reikalavimų. Kad į mokyklos patalpas nevalia įžengti su šortais ar trumpais sijonais, tą žinojome jau seniai, bet, pasirodo, kad džinsai tinkami tik penktadieniais. Na, aš penktadieniais net nedirbu, bet kitomis dienomis visi laksto su džinsais. Žinoma, direktoriui užkliūnu tik aš. Einu pasiaiškinti, kodėl gi esu tokia savavalė.

– Inga, taigi žinai, kad mokykloje reikia laikytis taisyklių. Kaip kitaip kažko galime išmokyti, kai duodame tokį pavyzdį?

– Mes su mokiniais daug kalbame apie etiketą, bet vis tiek dauguma rengiasi kaip į klubą, – tiesą sakant, ir į klubą ne visada drįsčiau rengtis taip, kaip kai kurios mokinės, – kalbėjausi apie tai ir su mokinių tėvais, bet likau nesuprasta. Tiksliau, mane viena mama labai apšaukė, ir pasakė, kad tai – mano problemos.

– Inga, taigi ji tiesą ir pasakė!

– Na, rytais aš nebūnu pas mokinius, nestoviu prie spintos, ir nepatarinėju aprangos klausimais.

– Jei rodytum tinkamą pavyzdį, ir mokiniai kitaip elgtųsi!

– Gerai, galiu apsivilkti kostiumėlį. Bet kaip kiti mokytojai?

– O ką kiti mokytojai? Reikia žiūrėti savęs!

Išeinant iš kabineto direktorius atsistoja, ir tiesia man saldainių dėžutę, atseit, pasivaišink. Bet man į akis labiau krenta tai, kaip direktorius apsirengęs. Džinsai ir sportbačiai?! Kaip 60 metų vyrui, ir dar direktoriui, sakyčiau, drąsoka, drąsoka. Nenoriu aš tų saldainių, ir šiaip, rankos šiek tiek dreba – įprasta savijauta po pokalbio su ponu Genadij B.

Vis dėlto, mokiniai nusiteikę visai neblogai. Pasirodo, kad jie pradėtų tave vertinti, reikia visai nedaug – tiesiog pavaduojančio mokytojo, kuris pasirodytų dar blogesnis už tave. Ačiū p. Kazlaičiui, kuris mokiniams pripasakojo visokių nešvankybių ir mitų apie homoseksualus. Dabar mokiniai tikrai pradės mane labiau vertinti, tačiau reikės nemažai darbo, kad galėčiau pakeisti jų nuomonę apie netradicinės orientacijos žmones.

– Mokytoja, o mums tikybos mokytojas pasakojo apie gėjų seksą... – skundžiasi Karolina.

– Ir dar nuotraukų kokių šlykščių rodė...

– Ir dar sakė, kad gėjai gali būti žmogėdros.

Na, ponas Kazlaiti, manau, kad „stuku stuku“ – tikrai nekompetentinga šitokiomis nesąmonėmis gąsdinti penktokus. Po pamokos jau stoviu prie direktoriaus kabineto, bet raštinės darbuotoja pasako, kad direktoriaus nėra, ir nebus iki pat kitos savaitės. Ką gi... Su džinsais ir tekinas kažkur išskubėjo.

Šiandien turėjau vieną pamoką poilsio – per penktą pamoką buvo atvykusi odontologė, kuri kalbėjo apie dantų priežiūros svarbą. Net nemaniau, kad mano mokiniai tokie šmaikštus – paklausus, ar jie žino, kaip tinkamai apsaugoti dantis, visi kartu rėkė, kad geriausia nesivelti į muštynes. Repetavo gal ar ką. Kartais mokinių šmaikštumas pakelia nuotaiką visai dienai, ir, kai pagalvoju, vien dėl to verta keltis vidury nakties, ir keliauti į pono D užmirštą kampelį. Niekada nežinai, ko čia galima tikėtis, bet gal taip daug įdomiau?

Mane nustebina ir aštuntokai, sako, kad džiaugiasi, jog sugrįžau, tik keli kietuoliai bando pajuokauti, kad galėčiau ir dažniau sirgti, bet klasės draugai juos puola tildyti. Galvoju, ar tik kas nebus paprašęs su manimi elgtis švelniau – juk į darbą grįžau po skaudžios netekties. Keista, tikrai labai keista, bet šiandien diena darbe yra tiesiog puiki. Dėl tokių, nors ir labai retų, darbo dienų mokykloje, verta tęsti tai, ką pradėjau. Norisi įdėti dar daugiau pastangų, kad viskas eitųsi tik geryn. Na, nemeluosiu, taip pat norėtųsi nuo sosto nuversti tą mūsų poną Genadij B. Pasakysiu gana grubiai, bet cenzūruotai – užkniso jis jau mane!

XVIII. Priešpilnis

Visi žino, kaip žmones veikia pilnatis, ir atrodytų, kad jai artėjant jau po truputį turėtų lįsti blogosios Žemės gyventojų savybės, bet gi ne, viskas kiek kitaip. O iš kur aš žinau? Ogi pagūglinau. Rašo, kad artėjant pilnačiai vyrauja pozityvi nuotaika, žmonės tampa energingi, kupini naujų idėjų ir ryžto. Tokia dabar ir jaučiuosi, bet galbūt tik dėl to, kad per daug prisiskaičiau apie Mėnulio fazes. Atrodo, sekasi tik man, o aplinkiniams – ne. Eglė atėjo į mokyklą su pamušta akimi – atsitrenkė į duris. Atrodo, kad tik pozityvioji pavaduotoja tuo tiki. Mintyse pergalvoju, ar tik nebūsiu Eglei ko blogo prilinkėjus, bet tokių dalykų nelinkėčiau niekam. Vietoj jos turbūt imčiau biuletenį, bet gi Rolandas dirba namuose, tai ką jai bedaryti… Aišku, net jei ji ir pasakytų, kad Rolandas pamušė jai akį, kiti tik gūžčiotų pečiais ir sakytų, kad gal tu, mergaite, jam dovanok, juk tikrai geras vaikinas atrodo. Jis juk ne koks kumščiuotojas. Gal pati kalta, gal ką… Juk vyrai turi kantrybės ribas. Jaučiu, kad viduje tiesiog verdu. Man gaila Eglės, nu!

Visada vengiau su ja dviese likti mokytojų kambary, bet šiandien tai buvo neįmanoma – pamiršau kompiuterio įkroviklį, todėl negalėjau pamokų metu užpildyti elektroninį dienyną. Ką gi, padarysiu tai dabar. Tikiuosi, kad Eglė nepradės pokalbio. Na, bet ir patys žinote – ko bijosi, tas ir bus.

– Žinau, ką galvoji, – sako man ji.

– Aš…– ir jau džiaugiuosi, kad ji mane pertraukia.

– Rolandas geras vyras, ir jis mane labai myli. Tai tikrai ne tai, ką tu galvoji.

– Ok. – Neturiu, ką daugiau pasakyti.

– Žinau, kad netiki, bet…

– Tu neprivalai man nieko įrodinėti. Yra, kaip yra. Ir tai nėra mano reikalas.

Eglė pradeda verkti. Na, ir kaip man dabar elgtis?

– Žinau, kad tau nemalonu, kad viskas susiklostė.... Tikiu, kad ir tave jis mylėjo…

– Egle, baik. Tiesiog baik. Dabar jau niekas nėra svarbu, ir nereikia man nieko teisintis.

– Bet o ką man dabar daryti?

– Saugotis durų.

Manyje sukyla toks pyktis, kad paprasčiausiai nebegaliu būti vienoje patalpoje su Egle. Išeinu. Čia jos bėdos, tik jos bėdos. Aš jai negaliu padėti. Jau tikrai to Rolando nepasiimsiu pas save. O kodėl nepasiimsiu? Nes man jo seniausiai nebereikia!

Na, matot, kartais nepasiseka net ir patiems… geriausiems, ar kaip čia pasakyti? Populiariausiems? Mylimiausiems? Pavyzdingiausiems? Pastarasis žodis gal ir būtų labiausiai tinkantis. Ir, žinot ką? Nepatinka man tie pavyzdingieji, ir kalbu ne vien tik apie Eglę Eglutę. Štai, kad ir pavyzdingieji mokiniai… Gal reikėtų sakyti – „vadovėliniai mokiniai“? Taip, jie išmoksta viską, kas parašyta knygose, bet garantuoju, niekada neišmoks protauti. Kai užduodu klausimą, kurio atsakymo reikia ieškoti savo galvoje, jau matau, kaip mokiniai pirmuose suoluose varto sąsiuvinio ar vadovėlio lapus. Ten atsakymo nėra! Bet vos tik pateikia atsakymą, kuris yra asmeninė nuomonė, iš karto klausia, ar atsakė teisingai. Štai dėl ko nemėgstu „taisyklių”. Nes jos nuo-bo-džios. Tokie mokiniai visada sėdi pirmame suole, ir visada yra pasiruošę kelti ranką ir atsakyti į klausimus. Jie net pavagia kitų mokinių dėmesį – juk ir toliau sėdintys mokiniai taip pat norėtų gauti pliusą mano stebuklingajame sąsiuvinyje. Bet jie nespėja. Todėl iškeliu mintį, kad kitą pamoką susodinsiu mokinius visai kitokia tvarka. Žinoma, pirmame suole sėdintys mokiniai jau ima verkšlenti, kad jie gi nematys lentos, bet gi per mano pamokas jos niekada nenaudojame, nors ir gaunu dėl to pastabas. Taip, taip, būtinai būtinai reikia užrašyti pamokos temą ir iškelti tikslus, tačiau šioje mokykloje kreida nėra taip lengvai randamas daiktas, tik per geras pažintis jos ir galima susiveikti. Tiksliau, kreidos kabinetuose turi tik išrinktieji – matematikos ir lietuvių kalbos mokytojai.

Taisyklės, kurios neturi jokio paaiškinimo, man nepatiko jau vaikystėje. Kai vasarą svečiavausi pas močiutę ir padėjau jai skusti bulves, iš manęs juokėsi pusė kaimo – peilį laikiau „netinkamai“. Na, atsirado ir mano užtarėjų, kurie sakė, kad paaugusi išmoksiu. Ir, žinot ką? Neišmokau! Ir vis dar noriu peilį laikyti taip, kaip noriu. Galit tyčiotis ir toliau, bet aš jums pasakysiu tik tiek – taip bulves galima nuskusti daug greičiau. Oi, tikrai žinau, kad mėgstat cepelinus. Ką gi, mokykitės iš nepavyzdingų.

Mintimis kiek nuklydau, tad pasakysiu, kol nepamiršau, – pagaliau atradau bendrą kalbą su didžiąja dalimi mokinių. Nežinau, ar pilnatis čia taip paveikė, ar aš pati persilaužiau, ar ponas D man už kažką atsidėkojo, bet vesti pamokas tapo kur kas smagiau. Net ir per pertraukas mokiniai su manimi ėmė dalintis įvairiais pasvarstymais. Štai, šiandien jie klausosi senų „Sel“ dainų ir labai smarkiai juokiasi. Hm, mano laikais klausytis jų buvo labai labai kieta, ir kai netyčia tai ištariu garsiai, mokiniai vos ne choru atsako: „Taigi žinom, žinom, čia gi mūsų tėvų muzika“. Pasijuntu sena. Vakare pasitikrinu, ar tikrai tikrai jau atrodau senstelėjusi – išeinu pirkti cigarečių nepasiėmusi asmens tapatybės kortelės. Taip, manęs tikrai paprašo dokumento, ir cigarečių neparduoda. Ach, vadinasi, viskas gerai. Na, gal ir visai gerai – už manęs stovėjusi garbaus amžiaus moteriškė ėmė kvatoti, ir pasakė man šitaip: „Rūkykit, rūkykit, dar baisiau atrodysit“. Ir žinot, negaliu sulaikyti juoko, gal kada ir būčiau dėl to įsižeidusi, bet jaučiuosi neblogai užgrūdinta, tad padėkoju už „komplimentą“, ir juokdamasi (na, gerai, gerai, – kvatodama, nueinu). Gyvenimas tikrai įdomus – niekada nežinai, kas už kokio kampo nutiks, ir ką tau pasakys kiti Žemės gyventojai. Juk Mėnulis yra bendras visiems, tad ir nuo artėjančios pilnaties neišsisuksime – tik galbūt ji paveiks skirtingai.

XIX. Darbas puošia net mokytojus

Biologijos mokytojas labai norėjo su manimi vesti integruotą pamoką penktokams. Paruošėme mokiniams įvairių klausimų, susijusių su gyvūnais, bet mokinių spėjimai buvo tokie keisti, kad vėliau kelias naktis sapnavau, kad auginu šunį-žirafą, tiksliau, žirafa yra šuns veislė. Tas mano šuo buvo maždaug kurtsharo ūgio ir vietoj ausų teturėjo ragiukus. Labai įdomus augintinis. Tikiuosi, kad tai nepamėtės idėjos šunų daugintojams. Mokiniai dar išradingesni nei mano sapnų generatorius. Parodėme kelių šunų nuotraukas, ir klausėme, ar jie žino, kokia tai veislė. Pamatę balto samojedo nuotrauką mokiniai beveik choru rėkė, kad tai – albinosas čiau-čiau. Išradingumo tikrai nestinga, bet mintyse svarstau, iš kur jie žino, kas yra albinosas. Bet čia pat randu ir atsakymą – mokiniai tiesiog yra labai protingi. Ir dar – jie viskuo domisi.

Kai Eglė sužinojo, kad vedėme integruotą pamoką, atėjo man papriekaištauti, kodėl gi mes iki šiol dar nevedėme kartu pamokos. Juk tikrai tikrai galėtume. Jei tik norėtume, aišku. O noro tai visai nedaug, nors ir turiu minčių, ką galėtumėme nuveikti. Tik numykiu, kad ak, taip, o taip taip taip, būtinai, vėliau vėliau, ir neriu į koridoriaus tolimuosius tolius. Nueidama jaučiu jos žvilgsnį, įsmeigtą man į nugarą. Na, bet gal ir apsirinku – nedrįstu atsisukti, kad galėčiau pasitikrinti savo šeštojo jausmo stiprumą. Kada nors, Egle. Kada nors. Tiksliau, kažkada tarp kada nors ir niekada.

Darbų šiuo metu tikrai nestinga ir be integruotų pamokų planavimo. Štai, kad ir savaitė be patyčių. Taip, niekas nesityčiojam. Šią savaitę. Visą visą savaitę. Ir net užsiklijuojam lapelius, kuriuose parašyta: „Šiandien aš nesityčiosiu” (čia jau pavaduotojos mintis). Tai aišku, galima ir nesityčioti vieną kitą dieną, bet kas iš to, jei prisityčiota buvo vakar ir dar anksčiau? Mokytojams matoma tik dalis vykstančių patyčių, bet kas vyksta socialiniuose tinklalapiuose, kas vyksta po pamokų ar net persirengimo kambariuose, mums nėra žinoma. Aš ir pati mokiausi mokykloje (kaip netikėta), ir žinau, kad batų ir kitų daiktų atiminėjimas, galvos nardinimas į vandens pripiltą kriauklę vyksta ne tik amerikietiškuose filmuose. Patyčios gali būti labiau žiaurios, bet gi nė vienas nenori būti skundiku… Nors programa prieš patyčias buvo aptarinėjama jau anksčiau, tačiau dabar mokytojai ir administracija dar labiau sujudo. Mokiniai ėmė žaisti žaidimą, pavadintą „Mėlynasis banginis“. Taip, taip, mėlynasis, kurio taisyklės neleidžia išvengti mėlynių ir dar blogiau. Į Lietuvą žaidimas atkeliavo iš Rusijos, kur jau yra laimėjusių šį žaidimą. Tiesa, laimi tas, kuris nusižudo, ir net tai žinodami mokiniai ryžtasi „išbandyti savo jėgas“. Jau kurį laiką mes visi tarsi ant adatų, kasdien kalbamės su mokinių tėvais, kurie jau atmetinėja skambučius, ir prašo mažiau kištis, nes tai – tik kvailas žaidimas. Ar tikrai? Žaidžiantys 50 dienų gauna nurodymus, ką jie turi daryti – pasėdėti ant stogo, susipjaustyti riešus, nekalbėti su tėvais ir mokytojais, klausytis siunčiamos muzikos, ir t.t. Tai žaidimas? Tikiuosi, kad greitai ši mada prieis, nes net nežinau, ką mes galime padaryti be tėvų pagalbos. Nejaugi jie nežiūri žinių ir neįvertina, kokie galimi pavojai? Matyt, ne. Dauguma tėvų tiesiog atveža vaikus į mokyklą, ir čia jau jūsų rūpesnis – užimkit juos kuo nors, auklėkit, perauklėkit, ir visko visko išmokykit. Ir kad namuose nematytumėm ir negirdėtumėm jokių nesąmonių. Tegu grįžta ir ruošia namų darbus ar ką ten jūs liepiat. Mūsų vaikai – jūsų rūpestis, gi mokykla gauna už vaikus pinigus, tad...

Nežinau, kada mokiniai išlipa iš apsauginio burbulo ir pradeda suprasti, kad pasaulis vis dėlto nėra saugus. Atrodo, kad visi paprasčiausiai mano, kad jiems nieko negali nutikti, o kaip gi kitaip – juk visi blogi dalykai gali nutikti tik KITIEMS. Jie negali iškristi per langą, o jei ir iškris – kas gi gali nutikti? Atrodo, kad mokiniai nieko daugiau ir neveikia, tik žiūri filmukus, kuriuose visi personažai turi atsinaujinančias gyvybes. Žinoma, su realybe tai gerokai prasilenkia, ir įvairias klaidas tikrai ne visada pavyksta atitaisyti.

Kai koks nors asmuo tau nepatinka, visada paprasčiausia jį tiesiog primušti. Taip visada buvo, yra, ir bus. Taip jau yra, ir nieko čia nepakeisi: „Mane mušė, aš mušiau, ir iki šiol vieni kitus vis dar muša“. Kitaip nesutarimai, matyt, net negali būti išsprendžiami. Nugirdau, kad dvi penktokės planuoja sumušti savo klasės draugę, ir (ach, kaip aš savimi didžiuojuosi), užkirtau tam kelią. Tiesiog nuėjau į tą vietą, kurioje jos turėjo susitikti – parkelyje už mokyklos. Renata ir Viktorija buvo pasiėmusios diržus (spėju, savo tėvų), ir pamaniau, kad ši situacija man labai pažįstama – dar nėjau į mokyklą, kai dvi draugės iš to paties namo nusprendė mane prikulti. Pasiėmė diržus, susidėjo rankas ant klubų, ir laukė. Garantuoju, kad tokią povyzą yra mačiusios kiek kitoje situacijoje, kai pačios kažko prisidirbo. Nepavyko joms manęs primušti, o šioms panelėms taip pat planas nenusisekė. Paprasčiausiai į parkelį atėjau aš, ir palydėjau jas namo. Visą kelią jaučiau jų nebylią baimę, kad tik nepapasakočiau jų tėvams, ką jos buvo sumaniusios, o aš ir nepapasakojau, nes nei vienos, nei kitos tėvų nebuvo namuose. Gal ir gerai, nes už tokį savo planą būtų gavusios pylos, o aš smurto kaip ir nepalaikau.

Tuo „Savaitė be patyčių“ jau kaip ir baigėsi. Kas toliau?

XX. Pilnatis

Seniau rytais būdavau tiesiog nepakaltinama (kartą paštininkė net pasiteiravo – galbūt man nebenešti siuntų į namus, matyt, per piktai duris turbūt atidariau). Atsikelti 6 ryto atrodė be proto sunku, o dabar keliuosi ketvirtą ar pusę penkių, ir viskas atrodo normalu. Kol nuvažiuoju į darbą, visas rytinis pyktis išsisklaido, o išgėrusi termosą stiprios kavos net ir pamirštu apie tai, kad teko anksti keltis. Tiksliau, po tokio kavos kiekio tampa sunku suprasti, kaip apskritai galėjau norėti miegoti. Ir niekas taip nepažadina kaip skambutis į pirmą pamoką. Net jei ir negeriu kavos, išmokau vaidinti labai energingą moteriškę, kuriai vieni niekai vesti kelias pamokas iš eilės. Pamiegosiu per paskaitas, kad ir kaip šventvagiškai tai skambėtų. Taip, tikrai ne visada girdžiu, ką kalba dėstytojai, o jei ir girdžiu, ne visada suvokiu informaciją, išskrendančią iš dėstytojų lūpų. Turbūt atrodau labai vangi studentė, bet tokia ir esu. Grupiokai ateina į paskaitas labai neblogai išsimiegoję, nes dauguma jų dar niekada niekur nedirbo, ir nežinia, ar kada nors užsiims tokia veikla. Pavyzdžiui, Kristinai mama neleidžia dirbti – sako, kad dar spės prisidirbti per gyvenimą, o kol kas lai ją draugas išlaiko – nejaugi ji mokosi magistrantūroj tam, kad dirbtų pardavėja. Visiškai žemas lygis. Štai toks mamos požiūris. Kita grupiokė moko vaikus lietuvių kalbos, nemoka jokių mokesčių ir jaučiasi visai rami – sako, kad kada nors juk vis tiek eis į darbą, o mokesčių slėpimas joks ne nusikaltimas. Na, o kiti grupės draugai paprasčiausiai nedirba. Kam to reikia? Juk daug smagiau gyventi studentišką gyvenimą. Nemeluosiu, šiek tiek jiems pavydžiu, bet tada, kai esu labai užsiėmusi, išmokstu efektyviau planuoti savo laiką. Nesu dešimtukininkė, bet abejoju, ar tokia būčiau, jei ir niekur nedirbčiau. Mokytis tiesiog patingėčiau, gal daugiau laiko surytų miegojimas, gal – valgymas, o gal ir sportas (nelabai tikiu).

Mano buvusi grupiokė labai skeptiškai žiūrėjo į tai, kad einu mokytis lietuvių filologijos – sakė, kad aš niekaip čia nepritapsiu, arba, neduokdie, imsiu ir pritapsiu – iš stilingos merginos bala žino kas išeis. Iš tiesų lituanistės rengiasi gana stilingai, nors pirmas įspūdis buvo kiek kitoks – ilgi raštuoti sijonai ir palaidinės su aukštu kaklu, kurios spalviškai visiškai nedera, ilgi ilgi plaukai, kurie jau gerus penkerius metus nematė žirklių, na, ir, žinoma, jokio makiažo ir jokio nagų lakavimo. Vėliau pastebėjau, kad rengiasi jos panašiai kaip ir aš (na, gal aš prie jų prisiderinau, sunku objektyviai įvertinti). Na taip, lituanistės tikrai niekada nesilakuoja nagų, nes nesupranta to prasmės, bet aš jums sakau, tą reikalą sau ramiausiai galima atlikti tiesiog skaitant knygą. Įdomu, ką dabar ši grupiokė pasakytų apie mane – greičiausiai pripažintų, kad iš stilingos merginos neliko nieko. Bet juk protas visada svarbiau už skudurus ir kosmetiką. Bet gal aš ir nesu teisi. Juk gražiems visada viskas sekasi kur kas geriau. Na, pažiūrėkite į Eglę – gal su Rolandu ir nelabai pasisekė, bet pati kalta – ko norėjo, tą ir gavo, o dar ir nušvilpė man jį iš panosės. Gal ir ne visai taip, bet kažkas labai panašaus. Visas smulkias ir stambias klaidas jai darbe atleidžia. Juk ji graži. Juk ji taip gražiai šypsosi. Juk taip maloniai šneka. Be to, tai jos pirmasis darbas, todėl, direktoriaus teigimu, klaidas ir klaideles jai galima dovanoti – visko išmoks bemokydama.

Nepagalvokit, kad aš jaučiuosi pranašesnė prieš savo grupės draugus vien dėl to, kad dirbu. Riesti nosies tikrai nėra ko. Na, nebent tik dėl to, kad moku išsivirti ryžių ar makaronų – ne viena mano grupiokė skundėsi, kad neturi visiškai jokių maisto gaminimo įgūdžių. Ką jos veikė mokykloj per darbų pamokas, aš tikrai nežinau, bet, matyt, skaitė knygas. Jaučiu, kad tikrai jos perskaičiusios daug daugiau nei aš, nors kažkada ir buvau užsibrėžusi tikslą perskaityti VISAS į lietuvių kalbą išverstas knygas. Na, gal tada, kai būsiu pensininkė, o iki tol dar teks sumokėti tikrai nemažai mokesčių... Turiu prisipažinti, kad atlyginimas baigiasi anksčiau nei mums mokamas avansas. Bet gi mano magistro darbo vadovė siūlo įsidarbinti dar vienoje mokykloje, ir žada mane užtarti geru žodeliu. Į mokyklą nereikėtų važiuoti labai toli, o papildomi pinigai man tikrai nepatrukdytų. Net ir darbo pokalbis praeina sklandžiai, tačiau sužinojau, kad mūsų labai smarkiai gerbiamas direktorius Genadij B. nesutinka, kad mes dirbtume ir kitose mokyklose. Tai prieštarauja vidaus taisyklėms, kurias vis žada mums visiems parodyti. Deja, pinigai man tikrai reikalingi, ir negaliu sau leisti rinktis tik tą antrąjį darbą – juk gaučiau beveik per pusę mažiau nei čia. Liūdna… Gal labiau pikta! Skurdžiumi gimęs, milijonieriumi nepatapsi – turbūt toks šios mokyklos šūkis. Ir negalvokit, kad aš vienintelė skundžiuosi prastu atlyginimu – mokytojai, kurie turi auklėjamąsias klases, net ir tėvų apklausą padarė – buvo įdomu sužinoti, kiek, jų manymu, mokytojai gauna papildomai. Kai per posėdį pristatė rezultatus, visi labai kvatojosi. Na ne, negauna tie mokytojai papildomų penkių šimtų litų, o kiek gauna – paslaptis. Bet, nors ir skundžiasi, juk kažkaip gyvena, ir kažkokiu mistiniu būdu išgyvena... Namus turi, daržus, šiltnamius, viską... O aš vis dar gyvenu pas mamą, tuo be galo juokindama kolegas. O dirbu juk daug, bet to, kaip matau, nepakanka. Aš nusiteikusi padaryti viską, kad situacija pasikeistų, bet panašu, kad iš manęs mokyklos valdžia nori kur kas daugiau. Kartą man viena mokytoja pasakė, kad paprastai po penkerių metų išnaudojimas baigiasi, ir belieka apsiriboti vien tik turimomis pamokomis ir mokytojų posėdžiais (ir tai nebūtinai, nes kolegos gali suraityti tavo parašą, pažymėdami, kad tariamai dalyvavai). Bet kaip ištempti tuos metus, ir kas gali garantuoti, kad bus būtent taip, kaip ji ir sakė? Gal melavo. Spėju, kad nesužinosiu.

XXI. Kada tie penkeri metai praeis?

Išmokau dar iš tolo pastebėti, kada laikas sprukti. Matau, kad pavaduotoja vėl iš manęs kažko nori, nes labai šypsosi, ir eina prie manęs lėčiau nei įprastai. Tuoj puls.

– Inguteeee... Gal gali vietoj manęs nuvažiuoti su mokiniais į muziejų? Mokytoja Aušra viena nesusitvarkys.

– Kada?

– Šiandien, po šešių pamokų.

– Negaliu, šiandien užsirašiau pas dermatologą. Alergijos tyrimų laukiau pusę metų.

Pavaduotoja su manim nesikalba maždaug dvi savaites. Nu, ot Ingutė – pi*dutė. Kai dirbi mokykloje, turi daug ko atsisakyti, o jei kažko ir nori (pavyzdžiui, nueiti pas gydytoją), būtinai reikės atsiskaityti. Niekada negali žinoti, kas ir ko tavęs paprašys. O atsisakyti negalima. Bet man tikrai reikia pasidaryti tuos tyrimus, ir susiplanavau datą taip, kad niekam nereikėtų teisintis. Tikrai noriu išsiaiškinti, kokioms kosmetikos sudedamosioms dalims esu alergiška – juk kiek kartų dėl to nelemto dermatito buvo sugadintos atostogos… Kiek kartų turėjau rengtis visą kūną dengiančiais drabužiais ir rištis šalikėlius, kad niekas nepastebėtų to rupūžiško bėrimo… Bet juk noriu, kad visi mokykloje būtų laimingi, tad ką man daryti? Ai, šį kartą pasirinkau alergijos tyrimus, tačiau jie nebuvo tokie naudingi kaip tikėjausi. Sužinojau, kad esu alergiška arkliams, ir negalėjau tuo patikėti, nes su arkliena kosmetikos tikrai nenaudoju, o ir arklį glosčiusi esu tik kartą gyvenime. Na, bet gydytojai žino geriau už mane. Vengsiu susitikimo su arkliais. Nemanau, kad bus labai sudėtinga.

Kitą dieną tampa sunku išvengti direktoriaus, kuris vėl kažko iš manęs nori. Tiesa, šį kartą nieko neprisidirbau, ar paprasčiausiai dar nespėjau to padaryti. Šiandien kažkodėl direktoriui gera nuotaika, todėl jis mane užregistravo į nemokamus rašytojų kursus. Sako, pabendrausi su bendraminčiais, ir tau tai tikrai bus į naudą, bet kažkodėl nelabai tikiu, kad mes su jais turime kokių bendrų minčių. Būtų keista, jei turėtume – juk tada visi rašytume vienodai. Gavau pasiūlymą įkurti būsimųjų rašytojų būrelį (direktorius sakė, kad apmokės), tačiau norinčių prisijungti prie negausaus būrio (na, be manęs, ir vienos septintokės, kuri jau yra parašiusi knygą) daugiau niekas nenori. Na, tai man pasidarė įdomu, ką jie nori veikti, kai paaugs dar kokių 10-15 centimetrų. Paklausiau, ir supratau, kad klausimas gal ir nėra labai tinkamas. Tiesiog per anksti tuo domėtis. Septintokai jau išaugo iš to amžiaus, kada svajodavo tapti ledų pardavėjais, mokytojais ir lenktynininkais, tačiau tai pakeitė kitos, ne ką mažiau įdomios, svajonės. Pusė mergaičių nori būti manekenėmis, o didžioji dalis berniukų – verslininkais. O ko nori likę mokiniai? Deja, visiškai nieko, nes tėvai jiems kala į galvą, kad nieko iš jų neišaugs, kas tikrai labai liūdina. Jau dabar kai kurie mokiniai planuoja baigti tik 10 klasių, nes gyvenimas vis tiek nieko gero nežada. O tai kur svajonės? Jei iš tiesų jiems imtų ir pasisektų, ką tada sakytų tėvai? Be abejo, kartotų, kaip jais didžiuojasi, ir kad čia ne kieno nors kito, bet būtent tėvų nuopelnas, kad tokius talentingus vaikus užaugino. Deja, deja, palaikymo sulaukia tikrai ne visi.

Kai buvau tokio amžiaus, labai norėjau būti veterinarė, tik viena bėdelė – kraujo kaip bijojau, taip vis dar ir bijau. Na, dar chemijos pamokų nelabai lankiau, nes antradieniais tai buvo pirmoji pamoka, o ketvirtadieniais – paskutinė. Na, gal ne taip aš ir norėjau siekti savo svajonės, tad dabar turiu tai, ką turiu. Darbą mokykloje ir... priverstinius kursus, kurie buvo, kaip čia pasakius… Na, bandau apibūdinti trimis žodžiais: „Tai bent kursai!“ Mokėmės eiliuoti. Bet ir arkliui aišku, kad žodis „saulutė“ puikiai rimuojasi su „meilutė“, o jei tai ketureilis, galima surimuoti visas eilutes – čia puikiai įsipaišys žodeliukai „zuikutė“ ir „mažutė“. Deja, šie kursai truko net keturias valandas, o man direktoriui reikėjo atnešti diplomą. Laimei, jei norėtume toliau lankyti šiuos kursus, reikėtų mokėti nei daug, nei mažai – 700 litų per mėnesį. Džiaugiuosi, kad direktorius tokių pinigų niekur neras, ir net nesistengs ieškoti, nes mokykla vis dar skęsta skolose.

Kitą dieną sulaukiau mistiško skambučio iš vieno žurnalo, kurio nenoriu reklamuoti. Sako, kad laimėjau stiliaus pokyčius, ir dabar iš pilkos pelytės galiu virsti tikra gulbe! Tik pamanykit, ką? Kokia sėkmė! Tik bėda ta, kad aš niekur nesiregistravau, ir niekada nelaikiau savęs pilka pelyte.

Esu tikrai spalvinga žiurkikė, ir jokių pokyčių man paprasčiausiai nereikia. Įdomu, kas to nori už mane? Bandykit spėti! Nebus labai sunku – juk tik keturios raidės!!! Reikės užregistruoti ir Eglę.

XXII. Kaip mokykloj, taip ir kieme

Kai kuriems žmonėms keista, kad aš kalbuosi su savo šunimi, bet man atrodo dar keisčiau, kad kiti kalbasi su ponu D. Na, šuo tai bent jau tikrai egzistuoja. Kodėl jo nepakalbinus? Rajone, kuriame gyvenu, pensininkams nėra jokių pramogų, ir, vietoj to, kad jie kalbėtųsi su ponu D (jau kaip ir būtų laikas pradėti tartis dėl nuodėmių atleidimo), užsiima smulkiu chuliganizmu – kabinėjasi prie žmonių. Žinoma, jie nežino, kad kalytės šlapinasi atsitūpusios, todėl nuolatos rėkauja, kad susirinkčiau krūvas, kurias tariamai palieka šuo. Mojuodama maišeliu jiems atsakau, kad viskas gerai, tai tik mažas reikaliukas, kai bus didelis, tikrai viską surinksiu. Vis dėlto, ne visiems tokio atsakymo pakanka, ir vienas diedukas net pabaksnoja mano šunį lazda. Tokių dalykų tai jau aš netoleruosiu – šaukiu jam, kad iškviesiu policiją, ir kad pasakytų savo draugams chuliganams, kad visko taip nepaliksiu, ir vieną dieną už visus nusižengimus jiems tikrai teks atsakyti. Diedukas pasirodo esantis guvesnis nei gali pasirodyti – užsikiša lazdą po pažastimi, ir skuodžia namo neatsigręždamas. Gal kada buvo bėgikas, to jau nesužinosiu. Nesuprantu, kodėl dauguma pensininkų tokie pikti – mano kaimynė Aušrelė (taip, toks vardas parašytas pase) yra labai pozityvus žmogus. Ne toks erzinančiai pozityvus, kaip esu pratusi, kiek kitoks… Toks, kuris savo teigiama energija pozityviai nuteikia visai dienai. Spėju, kad taip yra dėl to, kad ji niekada taip ir neištekėjo – augina sau viena tris kates, padeda žmonėms ir gyvūnams, ir dar dalinasi pozityvumo daigais (braškių daigais – irgi). Metų jai gal jau aštuonios dešimtys, bet žiemą ne kartą mačiau ją varinėjančią su slidėmis. Tiek energijos net ne kiekvienas paauglys turi! Žinokit, aš jai tikrai pavydžiu... Jei būčiau aktorė ir vaidinčiau filme, be jokios abejonės, man tektų zombio vaidmuo. Sunku suskaičiuoti, kiek laiko po pamokų prireikia, kad galėčiau atsigauti. Jei neturėčiau šuns, tikrai nevaikščiočiau vakarais, o rytais dar gerai pagalvočiau, ar keltis, ar vis dėlto neverta. Tikriausiai išvis niekada nesikelčiau. O dabar… Nueinu tikrai daug kur. Net bažnyčioj buvom! Pats kunigas pakvietė, kai buvom netoliese. Gal ir gerai – nuolat sakau, kad šuniui reikia daryti egzorcizmą, kalytė tikrai nemažai velnių priėdus. Bet jai buvo taip karšta (prieš tai gainiojo įsivaizduojamas voveres ar kažkokį kitą tariamą grobį), kad vos tik įėjom į vėsią patalpą, iš karto išgriuvo ant grindų, ir lekavo kaip įprastai. Net kunigas jos paklausė, ko žvengia. Gal reikėtų vieną kitą kartą užsukti į bažnyčią, gal be reikalo tam nuolat priešinuosi, čia visai smagu. Žmonės šypsosi. Mano šuo, mano šuo... Tiek daug apie jį kalbu, ir nieko padoriai nepapasakoju. Tai koks tas mano šuo? Nerealus! Tiksliau, tai net ne šuo, bet kalytė, prancūzų buldogė Hera, kuri jau skaičiuoja penktus metus. Mano tėtis visada sakydavo, kad neturi vaikų, nes turi dukrą. Visada galvojau, kad jis mergaites laiko „aukščiau žmogaus“, bet dabar, kai pagalvoju, turbūt viskas atvirkščiai. Na, manoji Hera yra tikrai daugiau nei šuo, labai draugiška, kartais net ir paklusni. Žinoma, mamos kartais gąsdina savo vaikus, sakydamos, kad jei neklausys, šitas baisus šuo vaiką suvalgys, bet tai išgirdusi sakau, kad Hera labiau mėgsta suaugusius – daugiau mėsos. Reikėtų pamatyti, kaip greitos tos mamos moka bėgti!

Mokykloje stebisi, kad aš auginu šunį ne lauke, o bute. Sako, kad kankinu gyvūną ir tiek. Ten jie ir tokių veislių nelabai supranta – mieliau augina vokiečių aviganius, haskius ar akitas. Prie būdos. Ir stebisi, kaip apskritai galima šunį auginti namuose. O dar vedžioti... Taip taip, prie būdos visiems daug geriau. Ir didelį namo kiemą gali apžvelgti, ir lakstyti pirmyn-atgal, kiek jau leidžia ta grandinė. Ir dar šeria kruopomis, sumaišytomis su pigiausiai konservais (nereklamuosiu kokiais). Na, o manoji Hera, žinoma, tikra gurmanė. Ji net ir sausą maistą valgo tarsi kokius chinkalius, palikdama viršūnėles. Nesukramto padoriai, o gal sauso maisto viršūnėlės nėra tokios skanios, ar tiesiog nori vėliau suskaičiuoti, kiek suvalgė. Turbūt žinot, kad šunys puikiai moka skaičiuoti – jūs tik pabandykit parodyti tris skanėstus, ir atiduoti tik du...

Vis dėlto, nėra tokie blogi tie mokyklos darbuotojai. Na, bet čia žvelgiant į praeitį, dabar gal jie ir vėl sublogėjo. Vieną šaltą žiemos rytą prie mokyklos atklydo šuo. Neprižiūrėtas, sušalęs ir alkanas. Mano didžiausiai nuostabai, direktorius jį įleido į mokyklą, ir net maisto atnešė. Šis šuo man labai priminė tą, kurį kieme buvau prisijaukinusi vaikystėje. Tėvai nieku gyvu neleido jo auginti, bet kartais įleisdavo į namus nakvynei. Deja, vėliau tą šunį užmušė kiemo chuliganai, ir su nuoskauda tą prisimenu iki šiol. Nesuprantu, kodėl jo nenusivežėm į kaimą pas senelius – juk ir man būtų buvę daug smagiau, kai ištisą vasarą leisdavau tik su seneliais, be jokių draugų. Vėliau tėvai turbūt norėjo išpirkti savo nuodėmes, ir pasakė man, kad galėsiu auginti šunį, jei tik įrodysiu, kad esu pakankamai atsakinga. Taip, aš buvau pasiryžusi bet kam, bet nesitikėjau, kad jie nupirks man vazoninę gėlę, kurią turėjau prižiūrėti tik aš. Žinokit, man ir dabar ta gėlių priežiūra yra neįmanomas dalykas. Bet tuomet aš stengiausi, bet gėlę smarkiai perlaisčiau, ir jos šaknys nupuvo. Tėvai galėjo lengviau atsikvėpti – na, dar kol kas nesu atsakinga, ir viskas. Sakė, kad šunį permaitinčiau, ir tas sprogtų. Štai tokie tie dalykai.

Nors dauguma mokinių apsidžiaugė į mokyklą užklydusiu šuneliu, pamačiau, kad keli šeštokai kažką šnabždasi ir juokiasi. Ir be žodžių suprantu, kad sugalvojo kažką negero. Paprašau budinčių valytojų, dosniai dalinančių mums raktus nuo kabinetų, kad užmestų akį, ar niekas to šuns nemuša, nes jau keli penktokai skundėsi, kad matė, kad dičkiai šunį spardo. Galvoje tik viena mintis – jei gyvenčiau ne pas tėvus, tikrai pasiimčiau tą šunį pas save, bet aš net neįpusėju „Nuu maaama, leisk...“ derinimo darbų, o Eglė jau vežasi šunį pas save. Žinoma, džiaugiuosi. Be sarkazmo, be nieko. Tiesiog džiaugiuosi.

XXIII. Visi klausia, kas bus…

Mokiniai siaubingai bijo egzaminų. Bandau jiems pakelti nuotaiką, sakydama, kad pasimokęs kiekvienas durnius gali išlaikyti. Na, vartoju kitą žodį – kvailys, bet pabrėžiu, kad jie visi yra labai protingi. Na, ir kas čia yra tie egzaminai? Tik nedidelis testas, padedantis patikrinti, ką mokykloje veikei visus 12 metų. Na, jei nieko ten neveikei, gal ir yra ko baimintis, bet jei jau pavyko įveikti vienuoliktą lygį, pavyks ir dvyliktą.

– Mhm, mokytoja... Jei būtume protingi, tada tikrai net nesimokę išlaikytume. Žinome mes tą posakį. Aš jau net melstis pradėjau, – skundžiasi Mindaugas.

– O aš jau Dievą užknisau su savo maldom... Jau niekas nepadės, – Erikas taip pat netrykšta optimizmu.

– Na, baikit, juk tai – tik visko pradžia. Gyvenime išbandymų bus ne vienas ir ne du... O dabar tikrai visi išlaikysit, pamatysit, ir dar man apelsinų atnešit už palaikymą.

Mokiniai pradeda juoktis. Džiugu, kad pagaliau bent kažkiek atsipalaidavo. Bet apelsinų tai aš tikrai neatsisakyčiau – juk paskutiniu metu vėl verkimo nuotaika. Na, bet aš, žinoma, laikausi iš paskutiniųjų. O už kurios vietos laikausi, tai jau tikrai nepasakysiu. Dar sakau, kad gi ponas D niekada neužkrauna tokių sunkumų, kurių jie negalėtų pakelti, ir pati nustembu, ką aš čia šneku. Jei Dievas ir egzistuotų, jis tikrai negalėtų sužiūrėti visos žmonijos – juk kurdamas Adomą ir Ievą tikrai nebuvo numatęs, kad žmonių šitiek prisidaugins.

Panašu, kad pagaliau pavyko susikalbėti su dvyliktokais, nors ir buvau benuleidžianti rankas. Na, gal ir ne visai laikausi paruoštų pamokų planų, bet bent jau matau, kad pamokos yra naudingos. Na, bet čia tik tarp mūsų, žinoma! Už tokius bajeriukus man tikrai tektų ilgai ilgai ir gana nuobodžiai aiškintis direktoriui. Na, pavaduotoja man buvo kažką į ausį pašnibždėjusi, kad galima truputį ir papokštauti, bet persistengti irgi nereikėtų. Na, gal niekas manęs neįskųs. Juk ir lankomumas tapo kur kas geresnis. Gal vis dėlto liksiu dar vieniems metams mokykloje, nors ir jau buvau suplanavusi visai kitaip. Na, neturiu, kur eiti dirbti, ir net neįsivaizduoju, ką sugebėčiau daryti… Sako, kad reikia užsiimti tuo, ką moki geriausiai… Bet man labai sunku sugalvoti, ką aš moku daryti geriau nei kiti. Man vis dar sunku susitelkti tik į vieną veiklą, tad vienu metu stengiuosi atlikti kelis dalykus. Kokius? Na, pavyzdžiui, sukti lanką ir tuo pačiu skaityti knygą… Bet turbūt ir tai netinka, nes taip jau sudaužiau ne vieną elektroninę knygų skaityklę… Dar lakuotis nagus ir tuo pačiu metu skaityti knygą. Rašyti straipsnius, tuo pat metu glostyti šunį ir atlikti kvėpavimo pratimus. Reikia tik šiek tiek fantazijos! Sėdėti nuobodžiam biure ir galvoti, ką čia dar nuobodesnio nudirbti, – tikrai ne man.

Vis pasvarstau, kokias savo klases kitąmet man dabar atiduos pavaduotoja – juk ji gali rinktis, o aš – ne. Ir šių smagių dvyliktokų jau nebebus…Galiu planuoti neplanavusi, vis tiek už mane bus nuspręsta. Netrukus susirinkimas – direktorius dalins kitų metų krūvį. Visi mokytojai įsitempę ir labai priešiškai nusiteikę vienas kito atžvilgiu – vos už porą papildomų pamokų tikrai galėtų vieni kitiems ir gerkles perkąsti, ir akis iškabinti. Aš esu rami. Kiek duos, tiek. Vis tiek pavaduotoja neturi daug laisvo laiko vesti pamokas, o naujam mokytojui paprasčiausiai nėra pinigų. Greitai tą sužinosim – direktorius jau dosniai dalina kitų metų pamokas, reikia tik užsukti į mokytojų kambarį. Nors čia ateinu gerokai per anksti, bet panašu, kad pavėlavau. Visi jau seniausiai susirinko (matyt, nusprendė paleisti mokinius lakstyti po laukus). Ką gi, kokios klasės liko, tokios liko. Kažkiek pamokų gausiu ir aš, tik direktorius bando mane egzaminuoti:

– Inga, kaip tu planuoji tvarkytis su nauja devintokų klase? – Taip, taip, ir bus šiokių tokių naujovių. Gausiu naują tikrai tikrai nepaklusnių mokinių klasę. Man su jais ne kartą teko susidurti koridoriuje, kai budėjau. Jau tada pagalvojau, kad ko jau ko, bet šitos klasės nenorėčiau. Na, neprofesionalu, bet…

Meluoti visai nenoriu, tad sakau, kad neįsivaizduoju. Na, jis man sako, kad gal, jei neįsivaizduoju, geriau atsisveikinam. Labai nustembu, kad kitos mokytojos užsipuola pavaduotoją, sakydamos, kad taip negalima elgtis, kam gąsdinti jaunus mokytojus, kurie paskui niekada nenori grįžti į mokyklą. Pavaduotoja nesitikėjo tokio mokytojų išpuolio, tad labai greitai persigalvoja, kas atrodo gana įtartinai. Taigi, tų devintokų negausiu. Kitaip tariant, pavaduotoja atsiėmė tą devintokų klasę – kaip bebūtų, 20 papildomų litų per savaitę, o gal ir kiek daugiau. Na, ne mano reikalas, kiek ji ten uždirbs – ji juk ir pusės milijono litų paskolą turi, jai labiau reikia pinigų nei man. Dabar galiu tik atsikvėpti. Turėsiu tas pačias klases kaip ir šiemet, plius dvi naujas penktokų klases. Dėl to aš tik džiaugiuosi. Pavaduotoja džiaugsmu nespinduliuoja, na, bet aš čia ne prie ko. Prieš akis – ilga graži vasara, kurios metu galėsiu šiek tiek atsikvėpti, ir, žinoma, parengti dar geresnius pamokų planus. Eidama į autobuso stotelę galvoju apie nuostabias būsimas atostogas, per kurias galėsiu nuveikti daugybę įvairių dalykų. Tiksliau, gal net ne einu, o skrendu – juk tas laisvės pojūtis toks svaiginantis. Na, užkliūnu už vieno kito kupsto, bet argi tai svarbu? Pagaliau atostogos, kurių šitaip laukiau!

***

Vasarą aš nieko neveikiau. Paprasčiausiai nieko. Todėl ir neturiu, ką papasakoti. Mielai parašyčiau ilgą skyrių, kaip aš intensyviai sportavau, plaukiojau jūroje, ir leidausi į svaiginančius nuotykius. Deja, to papasakoti negaliu. Maudymosi sezono taip ir neatidariau, jokių įsimintinų knygų neperskaičiau, ir jokiame pasimatyme, apie kurį būtų verta šnekėti, nebuvau. Bet laikas kaip bėgo, taip ir prabėgo. Atrodo, kad nieko daugiau neveikiau, tik valgiau ir miegojau. Na, dar kartais gėriau alų, tačiau tuo girtis kaip ir nereikėtų. Dar rengiau pamokų planus, kuriuos, kaip įsivaizdavau, nudailinsiu iki smulkiausių smulkmenų. Spėkit, ar pavyko tą padaryti? Na, dar atrašiau keliems dvyliktokams žinutes, pasveikindama įstojus į vieną ar kitą universitetą – tikrai nemaniau, kad jie mane vis dar atsimins. O jie sako, kad dar ir susitikimą reikėtų padaryti. Tiesą sakant, neįsivaizduoju, kaip tai turėtų atrodyti. Na, bet sakau, kad taip, taip, būtinai.

Svarstau, ar juos taip pat į universitetus ir kolegijas lydėjo mamos rugsėjo pirmą, ar jie patys pildė paraiškas, ar tai padarė tėvai… Visada stebiuosi, kai pamatau visą šeimyną, atvykusią priduoti reikalingus dokumentus. Na, bet gal tai suprantama – tėvai paprasčiausiai baiminasi, kad vaikas niekur neįstos, todėl taip ir liks sėdėti namuose gimtajame krašte. Na, bet tikiu, kad mano mokiniai yra pakankamai savarankiški. Tokie klausimai buvusius mokinius labai prajuokina, tad jie sako, kad BŪTINAI, būtinai reikia susitikti!

Magistro darbą taip pat rašiau, tačiau nieko naujo ar verto dėmesio taip ir neparašiau. O vasara baigėsi. Prieš akis – vėl nauji mokslo metai, ir sunku net įsivaizduoti, kaip man reikės vėl grįžti į darbus. Įsimintinesnis vasaros įvykis – Monikos vestuvės. Ji – paskutinė mano draugė, kurią ištekinau (taip taip, aš ištekinau, ne joks kunigas, nes kur kas labiau prisidėjau prie vestuvių planavimo). Apie sužadėtuves ji man pranešė likus mėnesiui iki vestuvių, tad reikalų reikaliukų buvo iš tiesų nemažai: kvietimų maketavimas, kėdžių papuošimai, o kur dar balionai, gėlytės, ir visi kiti reikalai, apie kuriuos paprastą dieną nė nesusimąstytum. Ji labai staigiai mane išsikvietė pas save, ir kalbėjo labai per aplinkui – kokias dvi valandas šnekėjo apie vairavimo instruktorių, kurio išvaizda primena buldogą (taip, taip, toks gražus ir mielas, bent jau man taip atrodo), o galiausiai pasakė, ką ir norėjo pasakyti. Ji išteka. Vup vup, valio! Tai va. Ir likau viena vienintelė senmergė visoje draugių kompanijoje. Na, bet galėjau pasidžiaugti bent dėl to, kad neturėjau kam skaityti moralų dėl striptizo klubo, į kurį ėjo visų draugių vyrai, kai šventė bernvakarį. Kiekvienas jų savo žmonoms teisinosi, kad nenorėjo ten eiti, bet kažkodėl visi ėmė ir nuėjo. Kaip tai nutiko, niekas negali paaiškinti. Žmonos ir būsimosios žmonos buvo piktos, o kaip gi kitaip? Sakė, kad taigi prisižiūri namuose krūtų, ir gali už tai sumokėti – nė viena neprieštarautų. Na, o vienas gudruolių, puikus „Google“ reklamos specialistas, ėmė ir pareiškė, kad jis norintis mokėti ne už parodymus, bet už paspaudimus. Va taip va.

Pagaliau supratau, kodėl man taip nepatinka dalyvauti vestuvėse. Ne, ne todėl, kad aš esu viena (vieniša, ar kaip bepavadinsi), bet todėl, kad man tiesiog nepriimtinos tokios baliavonės. Kas vemia po stalu, kas nulūžta ant slenksčio, dar kas nors nugriūna bešokdamas ir nebeatsikelia. Vienos bėdos! Nuotaka pusę laiko praverkia, o kitą dieną ištinusiais paakiais važiuoja į povestuvinę kelionę. Jei ne ši baliavonė, jaunieji galėtų sau leisti kelionę aplink pasaulį! Ir nesakykit, kad niekaip niekaip niekaip nepavyktų įsispausti į 50 000 litų – tereikia susirasti geriausių pasiūlymų. Na, tai ką galiu pasakyti… Jau kai aš tekėsiu… Tai darysiu tą slapta. Ir tikrai keliausiu aplink pasaulį. O tetoms Aldonoms ir dėdėms Juozams tikrai nusiųsiu po atviruką… Iš Havajų!

Štai tokie tie vasaros pabaigos pamąstymai. Reikia grįžti į realybę – tų 50 000 litų mokykloje paprasčiausiai NIEKADA neuždirbsiu.

O po vestuvių ir toliau laukia išlaidos – juk maždaug numanot, kiek kainuoja išlaikyti vaikus. Greičiausiai būsiu bevaikė tetulė, kurios karts nuo karto paprašo prižiūrėti vaikus ar anūkus. Bet aš atvira, iš karto sakau, kad nemoku, paprasčiausiai nemoku žaisti su vaikais. Draugės juokauja, kad su šunimi juk žaidžiu, tad ir čia tas pats. O aš sakau, kad viskas yra atvirkščiai – šuo numestą kamuoliuką atneša atgal, o vaiko numestus žaislus tenka nešioti pačiai. O man juk nugarą skauda! Va čia tai argumentas… Niekas negali man paprieštarauti.

XXIV. Ruduo atskrieja per laukus

Grįžusi į mokyklą vos negavau infarkto – tvarkaraštyje pamačiau šviečiančią 9B klasę, kurios neturėjau gauti, bet yra, kaip yra. Juk po vasaros esu pailsėjusi, ar ne? Ir galiu sau ramiausiai priimti naujus iššūkius. Na, nieko, pavaikščioju porą savaičių susiraukusi, ir galiausiai susitaikau su šia mintimi, nors ir dirbti tikrai nėra lengva. Koks ten darbas… Visą pamoką tenka tramdyti mokinius. Vienas nori į tualetą. Kitam reikia į kirpyklą. Dar kitas negali išsėdėti, nes jau laikas valgyti. Dar kitas vaizduoja beždžionę… Kitam skambina tėtis. Dar kitas apsimeta, kad jam bloga, bet išbėgęs į koridorių padega šiukšliadėžę. Nuobodžiauti tikrai nėra kada, praeina beveik 10 minučių, kol sužymiu lankomumą, bet per tą laiką grindys jau pasidengusios popieriukais. Dar tiek pat laiko tarsimės, kas sutvarkys kabinetą. Jau tikrai būtų daug paprasčiau tai atlikti pačiai, bet laikausi iš paskutiniųjų. Nuoširdžiai tikėjausi, kad šie metai mokykloje bus geresni, bet gi paaiškėjo, kad tai tėra praėjusių metų tęsinys... Tik laikas bėga neatsigręždamas, o mokykloje viskas lieka taip pat, kaip ir buvo. Taip pat, kaip ir pernai. Taip pat, kaip ir užpernai... Taip pat, kaip ir MANO LAIKAIS. Kad ir kaip norėtųsi sakyti, kad mano laikais tokių dalykų nebuvo, bet turiu konstatuoti faktą, kad buvo dar ir ne taip...

Nežinau, ar dėl sunkumų dirbant su šia klase, ar šiaip dėl intriguojančių naujienų trūkumo, mokykloje pasklido kalbos, kad aš planuoju išeiti iš darbo, o aš to garsiai dar nebuvau ištarusi – tik kartais apie tai pagalvoju (nebent stogelis jau taip nučiuožė, kad visas savo slapčiausias mintis ėmiau įgarsinti). Na, matyt, kažkas skaito mano mintis. Netrukus kalbos pasiekia ir mokinius. Mano puikieji septintokai, atrodo, nuoširdžiai nusimena.

– Mokytoja, jei pas mus ateis kita mokytoja, mes jos neklausysim.

– Nepalikit mūsų.

– Mes nenorim, kad ateitų nauja mokytoja…

– Tikrai… Ką mes su ja veiksim???

Nuraminu mokinius, kad kol kas tikrai niekur neplanuoju išeiti, ir kad paliksiu mokyklą gal tik tada, kai jie jau bus baigę dvyliktą klasę. Žinoma, jiems sunku tuo patikėti – sako, jei man čia blogai, tai kam čia tiek kankintis – juk po penkerių metų jau būsiu sena, ir manęs jau niekas nepriims dirbti. Mokiniai tikrai nuoširdūs, ir man sunku sulaikyti šypseną.

O aštuntokai džiūgauja išgirdę naujausias naujienas, ir visai netyliai. Jie jau fantazuoja, kad į mokyklą ateis nauja mokytoja, kuri nelieps nei skaityti, nei rašyti. Ir į pamokas ateiti gal net nelieps. Viskas, ką jie veiks per pamokas, tai tik lukštens saulėgrąžas. Tiesa, jie ir dabar bando tą daryti, tačiau su tuo labai kovoju (ar tik bandau tą daryti).

Devintokai, dešimtokai ir vienuoliktokai labai apatiški – jiems mokytojai apskritai mažai rūpi, o penktokų, panašu, kad ši žinia taip pat per daug nesujaudino – nieko apie tai man neužsiminė. Na, galbūt jų dar nepasiekė šviežiausios naujienos – ne visi gandai sklinda pakankamai greitai.

Dvyliktokai sako, kad gaila, kad aš nesugalvojau išeiti anksčiau iš darbo – jie jau vis tiek tuoj tuoj baigs mokyklą, ir mielai neitų į tą aštuntą pamoką (tam, kas sudarinėjo tvarkaraštį, reikėtų pirštus nukapoti). Net nežinau, ką tiems mokiniams atsakyti – gal tikrai išeiti iš darbo, jei jau visi apie tai kalba? Vyresni mokytojai, su kuriais kartais pasikalbu, mane protina, kad tikrai tikrai mesčiau darbą ir emigruočiau, nes Lietuvoje niekada neuždirbsiu tiek, kad galėčiau oriai gyventi. Gal jie ir teisūs – iš mūsų šalies net ir sinoptikų žadamos audros emigruoja, tai ką jau kalbėti apie mus, paprastus žmones, kuriems tenka vaikščioti po šią žemelę ir nugarą lankstyti.

Bet klausimas lieka vienas ir tas pats – kas apie mane paskleidė tokius gandus?

Nueinu pas pavaduotoją – gal ji ką nors žinanti. Iš kur čia tokios šnekos, gal direktorius planuoja mane atleisti, ar kas čia vyksta? O ji tik išpučia akis, tankiai mirksi, ir sako, kad gi pati aš jai tai sakiau. Klausiu, kada aš jai tą sakiau. Na, sako, kai sirgai, kai sirgai… Kai išbalus visa buvai, ir pas gydytoją nėjai. Na, labas ryteliukas. Juk sirgau prieš pusę metų, ir tikrai nieko panašaus jai nesakiau. Na, gal jos manymu, man buvo taip blogai, kad net kliedėjau, o dabar to net negaliu atsiminti. Nuostabybė. Gandai sklando greitai, ir aš jau pavargau neigti, kad svarstau išeiti iš darbo. Tegu visi galvoja, ką tik nori galvoti. Man nė motais (o kas tie motai išvis?)

XXV. Pradėkim nuo pradžių. Jaunatis.

Po savaitgalio jaučiuosi kiek atsipalaidavusi, tiksliau, užsiauginusi naują geležinę odą. Ot, dirbsiu kaip dirbusi, ir ką jūs man? Kalbėkit, kiek tik norit, ir kiek tik jums užtenka medžiagos apkalbėti. Jūs sau, aš sau. Nuotaika gana pakili, su keliais mokytojais prieš pamokas išgeriam kavos tyloje, ir išsiskirstome po kabinetus. Tuoj skambutis. Tuoj prasidės nauja graži darbo savaitė, į kurią įterptas ir tėvų susirinkimas. Jau pats laikas pasimatyti ir su tėveliais.

Įsivaizdavau, kad vykstant tėvų susirinkimui niekas pas mane neateis. Juk iki šiol nė viena mamytė ir nė vienas tėvelis manęs nepažinojo, ir per tėvų susirinkimus iki kabineto, kur sėdžiu su kitų „nesvarbių” pamokų mokytojais, paprasčiausiai neateidavo. Taip, tėvams rūpi vien tik matematikos, lietuvių kalbos ir užsienio kalbų mokytojai. Tie tai daugiausiai prisidirba (taip, taip, žinau, daugiausiai dirba). Na, šiemet viskas kitaip, bet turbūt reikia tik pasidžiaugti, kad tėvams rūpi jų atžalos. Žinoma, kad rūpi! Štai, penktokės Karolinos mama yra tiesiog pakraupusi, kad aš neleidžiu jos dukrai naudotis telefonu per pamokas.

– Jei vaikas nori naudotis telefonu, tai tegu ir naudojasi! Ar jums aišku?! Ar dar paprastesne kalba paaiškinti?! O jei koks skubus atvejis, ar kas?!

Aiškiau nebūna. Nesuprantu, kodėl visi bijo tų „skubių“ atvejų. Juk tokiu atveju galima skambinti į raštinę. O jei mokiniams prireiktų pasinaudoti telefonu, aš mielai paskolinčiau savąjį. Negi gaila? Be to, neseniai skaičiau straipsnį, kad telefonu besinaudojančių vaikų raida yra blogesnė, jiems prasčiau koncentruoti dėmesį, o vaikų žodynas tampa labai skurdus. Žinoma, negalėčiau to ištarti garsiai, tuojau pat mane visos mamos užsipultų. Jos nori, kad vaikai kuo anksčiau išmoktų naudotis išmaniosiomis technologijomis, bet panašu, kad to mokyti net nereikia. Netikit? O jūs pabandykit kokiam penkiamečiui duoti išmanų telefoną – pamatysit, ko nematę. Deja, dažnai mokiniams tenka aiškinti, ką reiškia vienas ar kitas žodis. Pavyzdžiui, jie nesupranta, „što eta motyvacija”, nesupranta namų darbų, kuriuose reikia įvardinti penkis draudimus, kurie paremti morale („a što eta moralė???”) Kai kas net konsultuojasi net su mama, kuri težino tris draudimo kompanijas. Kas klausosi pamokų metu? Niekas, nes po stalu maigo savo naujausią „Iphon’ą“. Net aš tokio neturiu. Iš kur jau ten turėsiu… Ne vieną algą reikėtų įsidėti į kojinę, kad tokia prabanga galėčiau puikuotis, bet man, žinoma, to nė nereikia.

Aš ir į elektroninį dienyną kartais gaunu pastabų nuo mamų – jos pyksta, kad rašau pastabas, ir tikisi, kad daugiau tai nepasikartos. Žinoma, mokiniai vėliau atkartoja savo tėvų žodžius, ir susišnekėti tampa neįmanoma. Taip, ir aš kažkada bandydavau kopijuoti savo tėvus, bet vėliau supratau, kad mano tėčio mėgstami žodžiai, tokie kaip „pendelis“, „atfutbolinti“, ar pan. paprasčiausiai neskamba kietai. Klasės draugams tereikėjo kartą mane sugėdinti, ir tiek žinių. Deja, su supermamų supervaikais viskas yra sudėtingiau, ir net nežinau, kaip su jais kalbėtis. Tiesa, dar būna ir supertėčiai, kurie įkyriai skambina darbo metu, o vėliau, kai neatsiliepiu į kelis skambučius ir per pertrauką nesiteikiu perskambinti, gaunu žinutę: „A atsiliepti moki?!!!” Perskambinu šiam mandaguoliui, išklausau man priskirtus epitetus, pasiaiškinu, kodėl jo sūnui dienyne pažymėjau „N“ raidę, ir galvoju, ką čia toliau daryti. Liepė ištrinti, nes jo vaikas pamokoje tai TIKRAI buvo. Na, tėvai visada žino geriau.

Po tėvų susirinkimo jaučiuosi tarsi išsunkta citrina, įsivaizduoju, kad tikrai žinau, kaip ji galėtų jaustis. Kolega pažada mane pavežti namo, ir kažkur dingsta. Autobusas – po valandos. Puikumėlis. Net nemaniau, kad esu tokia bailė, nes laukti autobuso tamsų tamsų vakarą buvo tikrai nejauku. Vienoj pusėj keli girtuokliai, bebaigiantys savo paskutinįjį butelį, kitoje pusėje – jaunieji chuliganai, sprogdinantys petardas, prieš akis – aklina tamsa, o už nugaros – nesibaigiantys krūmynai. Nejauku, nejauku, ir net nežinau, ko imtis. Anksčiau, kai aktyviai vaikščiodavau į pasimatymus, tiesiog galėdavau paskambinti kokiam gerbėjui, ir jau po kelių minučių sėdėčiau šiltame automobilyje. Bet gi ne, man būtinai reikėjo atsisakyti šių patogumų… Pala, pala… Juk aš savarankiška moteris! Važiuosiu su taksi. Gaila, kad tik dabar tai sugalvojau, kai praėjo beveik pusvalandis. Šios paslaugos man ne visai pagal kišenę, bet ką jau padarysi, kai esi žiopla ir niekaip neišmoksti vairuoti. Na, bet ką jau ča, turiu šiek tiek laiko pagūglinti apie mokinių sekamas Lietuvos padangės „žvaigždes“, apie kurias nieko nežinau. Juk tikrai labai svarbu sekti karščiausias naujienas – kas su kuo susimušė, kas kam užtvojo, kas mandresniais keiksmažodžiais pavarė ant valdžios, ir t.t. Negaliu patikėti, koks platus tų mūsų „įžymybių“ žodynas – štai iš kur mokiniai tiek daug keiksmažodžių išmoksta. Kuo daugiau keikiesi, tuo daugiau sekėjų turi. O vat taip va. Jaučiuosi apsišvietusi kaip tikra apšviestūnė, sumoku už taksi paslaugas 50 litų, ir einu namo. Kitą kartą tikrai rašysiu prašymą neatvykti į tėvų susirinkimą. Pernelyg brangu. Geriau nė neskaičiuoti, per kiek laiko tokią sumą uždirbu.

XXVI. Tegu prasideda nuotykiai!

Juokauju, tegu jie geriau baigiasi... Mokytojų dieną šventėme Druskininkuose. Su nakvyne, su vandens pramogomis. Aš, žinoma, nenorėjau pasirodyti kaip paskutinė bailė, ir vandens parke išbandžiau visus visus nusileidimo takelius. Net ir pačius ekstremaliausius. Jau buvau bekelianti aukštyn galvą, ir besipuikuojanti, kokia gi aš drąsi, kad nepabūgau nusileisti tuo baisiuoju raudonuoju tuneliu, tačiau labai greitai ir pačiai teko raudonuoti – pakeliui pamečiau maudymosi kostiumėlio viršutinę dalį. Piktasis tunelis jos man taip ir negrąžino. O gal pakeliui tas maudymkinas ištirpo? Ką gi, vandens pramogos man jau baigėsi, o juk tik dabar planavau eiti į baseiną. Ką gi, eisiu paraudonuoti kažkur kitur.

Vėl alkoholis liejasi laisvai, bet šį kartą prisijungiu prie kompanijos – gal vėliau bus mažiau apkalbų, kad negeriu, nebendrauju, ir išvis nieko nedarau, tik nuogybes demonstruoju vandens parke. Šį kartą susirinko mažiau mokytojų nei paskutiniame pasibuvime, kuriame dalyvavau. Svarstau, kokių dabar genialių idėjų kils p. direktoriui – juk praeitą kartą net ir talentų konkursą sugalvojo ir įgyvendino. Žinoma, aš nė kiek neklystu – mūsų laukia šokių vakaras, ir aš iš karto sakau, kad tikrai tikrai nedalyvausiu. Kodėl? Ai, koją skauda, ir ranką vieną... Na, man sako, kad galbūt nebeskaudės po mėnesio, bet aš žinau, kad tikrai tikrai skaudės. Vaikystėje geriausiu pasiteisinimu, kodėl nevalgau kotletų, buvo tai, kad man ausytę skauda, taigi, galvoju, kad ir šį kartą panašus pasiteisinimas paeis. Bet šį kart ne itin sekasi – jau man renka porą... Gal, Ingute, šoksi su ūkvedžiu, o gal ir su pačiu direktoriumi. Tai bent laimė! Tik nežinau, ar jie žino, kad aš niekada, kartoju, niekada, tikrai niekada nešoku. Nešoksiu ir šį kartą. Pasvajokit. Žinoma, kolegoms viskas atrodo kiek kitaip, jie tik šypsosi, linksi galvą, ir garantuoju, kad visų galvose sukasi ta pati mintis: „Taip, taip, nešoksi...“ Na, ir, žinoma, ne viskas priklauso nuo mano norų – jau kitą savaitę prasidės repeticijos, kurių grafikas sudarytas labai preciziškai. Vakarėlis jau neblogai įsisiūbavo – prasidėjo ir „šmaikščių“ bajeriukų, ir keiksmažodžių, ir pagarbos etapas. Štai, direktorius, užsilipęs ant stalo, sako: „Jeigu vyras kultūringas, jam b**** nereikalingas“, o pavaduotojas ūkio reikalams atšauna, kad taip yra tik dėl to, kad kai tau virš 60 metų, viskas, kas ryte pakyla, tėra saulė. Ir tada visi labai smarkiai juokiasi. Pasiimu nugertą vyno butelį ir einu į saugesnę vietą.

Viešbučio kambariu dalinuosi dar su trimis mokytojomis, kas man tikrai nėra įprasta. Na, nesu pratusi dalintis savo teritorija, bet vieną naktį tikrai galiu pakentėti. Žinoma, po šitiek vyno viskas tampa daug paprasčiau, ir kalbamės iki išnaktų. Džiaugiuosi, kad net ir išgėrus liežuvis ne per labiausiai atsiriša – ir burnos išskrenda tik tie žodžiai, kurie praeina griežčiausius filtrus. Inga, nepasakok nieko asmeniško. Susiimk, nieko nesakyk apie direktorių! Ir apie mokinius nieko! Taigi, tiesiog klausausi svetimų pokalbių, kuriuose dalyvauju tik savo mintyse. Nieko, svarbu mokėti gerai linksėti – ir tampi iš tiesų puikia pašnekove.

Ši išvyka praėjo geriau nei tikėjausi, nepaisant patirtos gėdos vandens parke. Atrodo, nieko neprisišnekėjau ir kitaip neprisičiūdinau. Nerimą kelia tik šokių konkursas, bet gal rasiu būdą, kaip nuo jo galėčiau išsisukti. Gal susirgsiu, gal dar kas nutiks – juk tuomet, kai dar pati mokiausi mokykloje, rasdavau, kaip išsisukti nuo nemėgstamos veiklos. Tiesa, tuomet visos mokytojos žinojo, kad jei jau tikrai kažko nenoriu, tai ir nedarysiu. Štai tokie tie Ožiaragiai, ir nieko čia nepakeisi. Darbe viskas kitaip – darome tai, ką REIKIA, bet ne tai, ko iš tiesų norėtume. Nori išlaikyti darbo vietą – na, tai malonėk, eik ir šok, dalyvauk talentų konkursuose, ir kitaip džiugink publiką.

Eglė šį kartą nedalyvavo šioje mokytojų šventėje, ir bandau sugalvoti, kodėl. Gal vyras neišleido, gal vandens parke mėlynės būtų pernelyg pastebimos, o gal tiesiog jai atsibodo kolegų dėmesys. Kažin, ar pavyks sužinoti, bet kai jos nėra toje pačioje patalpoje, galima lengviau kvėpuoti. Įdomu, ar ją nudžiugins šokių konkursas?

XXVII. Priešpilnis

Pavaduotoja mane kaltina ryžtingumo stoka, bet tai tikrai ne taip, kaip ji sako. Na, tikrai nesiruošiu jums meluoti, nes kartais tikrai tas ryžtas išgaruoja: neseniai norėjau pasidaryti tatuiruotę, bet meistras pasigyrė, kad kartas pavyksta dar geriau nei tikėjosi, taigi, apsisukau ir išėjau. Na, bet čia vienkartinis atvejis. Buvo ir tokių kartų, kai neapsisukau, nors meistras pasakojo, kaip jam darant pirmas tatuiruotes rankos drebėjo (pasižiūrėjus į tą jauną veidelį tampa akivaizdu, kad tai buvo ne taip ir seniai), o dar 10 žmonių aplink stovėjo ir žiūrėjo, tai nelabai ten kas pavyko (gal ir be reikalo neapsisukau, nes tą tatuiruotę jau teko taisyti). Žodžiu, nežinau, ar tas ryžtas gerai, ar blogai. Nors ir bandau įkalbėti mokinius kur nors nuvažiuoti, tačiau jie nieko nenori... Jie man sako:

– Nu moooookytoja... Kam gali būti įdomūs tie muziejai? Jau auklėtoja mus po juos tąso... Taip neįdomu.

– O kas jums įdomu?

– Kraujas ir lavonai! Mes norim į kokį nors siaubo filmą nueiti!

Na, į tokį filmą tai tikrai neisim, nes jie dar per jauni, o ir man pačiai būtų pernelyg baisu. Tie visi šliaužiojantys pirštai, besitaškančios žarnos ir miestus užgrobiantys zombiai tikrai ne man. Tik vaikystėj nebijojau, bet dabar gi viskas pasikeitė. Atsimenu, kad kažkada mokyklos laikais istorijos mokytoja mus nusivedė į kažkokios bažnyčios požemį pasižiūrėti į karstus. Leido juos atidengti, ir tai mums paliko labai didelį įspūdį. Na, žinoma, vėliau gerą mėnesį klasės draugai, jei tik kas nutikdavo neįprasto, juokavo apie įvairius maro požymius, bet mūsų auklėtoja nemanė, kad esame per jauni tokioms ekskursijoms. Pasidomėsiu, galbūt galėčiau ir savo septintokus ten nusivesti. Visi bus laimingi. Pavaduotoja – ypač. Aišku, sunku iš anksto numatyti, kiek maždaug tėvų tai papiktintų, bet gal verta pabandyti? Tereikia prisiminti, kokia tai buvo bažnyčia, ir kas per požemiai – paskaičiusi savo mokyklos laikų dienoraščius gal ir rasiu reikalingą informaciją.

Bet čia ir vėl nesėkmė – mano mama, pasirodo, juos seniausiai sudegino. Įdomu, ar perskaitė ir sudegino, ar beskaitydama nusprendė, kad verčiau juos sudeginti, ar tiesiog paėmė ir sudegino. Klausti tai jau tikrai niekada neišdrįsčiau. Na, tai kur dabar, po galais, nusivesti tuos mokinius??? Net puikieji moteryčių forumiukai nepadeda atkapstyti reikalingos informacijos… Žodžiu, eilinį kartą prisišnekėjau. Ar tik ne pačiai dabar teks daryti kaulų maketus ir kalti karstus? Negalima juk mokinių nuvilti. Ne-ga-li-ma! Yra tik viena alternatyva, kuri mokiniams patiko – tai universitetinė ligoninė, kurioje galima pamatyti „užkonservuotų“ kūno dalių, tačiau čia apsilankyti, pasirodo, septintokams dar per anksti. Na, ir ką man dabar daryti? Prisikarksėjau, kaip sakoma... Dabar net nežinau, ko imtis, ir kuo sudominti mokinius – juk pažadėjau juos kažkur nusivesti. Tikiuosi bent ką nors tinkamo susapnuoti – juk visada taip nutikdavo, kai ieškodavau kokio nors atsakymo. Na, bet dabar mane kankina nemiga, tai nieko ir nesapnuoju. Vaikštau kaip koks zombis, bet, kadangi esu beveik nematoma, per pertraukas man tenka įvairių pokalbių nugirsti. Žinoma (nežinau, ar patikėsit), aš specialiai nesiklausau, bet visaip būna… Vieni pokalbiai būna juokingi, kiti – absurdiški, dar kiti – gana protingi. Štai, šiandien nugirdau kalbantis Astą ir Karoliną – dalinosi atostogų įspūdžiais:

– Buvau krokodilų fermoj, – giriasi Karolina.

– O ko ten eiti? – nesupranta Asta.

– Kaip suprasti?

– Taigi iš jų ten paskui rankinukus daro.

– Tai?

– Nu tai gaila labai. Aš tai neičiau.

– Man tai įdomu buvo.

– Nu bet kodėl?

– Nu pasižiūrėti į krokodilus.

– Taigi jie visi mirs!

Aš palaikau Astą. Kai keliavau į Izraelį, krokodilų fermą iš karto išbraukiau iš programos, – tikrai nesuprantu, ko ten eiti ir į ką žiūrėti. Ir taip, iš tiesų tokios vietos alsuoja mirties nuojauta. Aš tikrai nesilankyčiau ir jokiose kailinių žvėrelių fermose, kad pažiūrėčiau, kokie gražūs tie gyvūnai. Pernelyg baisu. Net ir viešėdama pas draugę kaime nėjau pasižiūrėti į jos senelio laikomus triušius – juk aš žinau, kad jie vėliau pavirs mėsa ir kailiu. Taigi, tikrai džiaugiuosi, kad yra protingai mąstančių mokinių. Ir staiga man šovė geniali mintis – aplankysim gyvūnų prieglaudą! Nuvešim dovanų, pavedžiosim šunis, ir pakylėtos nuotaikos (arba ne) grįšim į mokyklą. Tereikia susitarti, kad mokyklos autobusiukas mus nuvežtų, nes su visuomeniniu transportu nelabai pavyks ten nuvykti. Kaip manot, ar ponas Genadij B. palaimins mano idėją?

XXVIII. Eglė. Ne mano sesė.

Eglė nėščia. Jau labai nėščia. Tokia nėščia, kad tai galima matyti plika akimi. Na, Rolandai, gerai padirbėta! Turbūt taip reikėtų sakyti, bet gi liežuvis nelabai apsiverčia. Jau tuoj tuoj Eglė išeis motinystės atostogų, viskas suprantama ir gražu, bet ji neturi, kur eiti! Išsiskyrė su Rolandu, nes jai pabodo slėpti mėlynes. Ir, žinot, ką? Norėčiau jai padėti, bet neturiu kaip. Nesu aš kokia geroji samarietė, bet ir žiauri nesu. Nieko panašaus jai tikrai nelinkėjau, nors ir mintyse vadinau ją kūtvėla. Ar gal dar kaip kitaip. Atsiprašau už tai.

Dabar mokytojų kambary nenutyla apkalbos – o tai varge vargeli, kaip Eglutei nepasisekė... Tokia graži, tokia jauna, o čia jai šitaip... Taigi turėjo matyti, kad jos tas Rolandas kažkoks latras... Taip, taip, matėsi iš karto... O tu jį matei? Aš irgi ne. Bet latras, latras, tikrai tikrai latras.

Nesiseka jai paskutiniu metu išvis. Nežinau kodėl, bet ji į mokyklą pradėjo vedžiotis savo šunį, kurį palieka automobilyje. Na, ir kartą jai kažkas ėmė ir iškvietė policiją – juk šuniukui šalta! Ilgai jai teko aiškintis, bet viskas baigėsi gerai. Baudos negavo (na, už tokius dalykėlius mūsų šalyje nėra baudžiama, juk vis dar daugybė žmonių savo šunis augina prie būdos). Maža to, ji neseniai „pagavo“ du rūkančius peraugusius dvyliktokus, ir iš karto paskambino jų tėvams. Turbūt galvojo, kad „va čia tai bus!“, betgi ne – tėveliai ją net labai aprėkė, sakydami, kad ji mažiau kištųsi. Taip, taip, jų sūnūs iš tiesų rūko. Na ir kas? Jie gi pilnamečiai. Taip, sako, ir kartu parūkom. Nieko čia nepadarysi. Žiūrėkit savų reikalų. Tai ji ir žiūri – savų problemų tikrai per akis. Jau vien tai, kad Rolandas siuntinėja gėles į mokyklą, jai kelia tikrai nemažą įtampą. Juk visi viską mato, visi viską žino... Pavaduotoja netgi pataria jai Eglei susitaikyti su juo – juk vyrukas šitaip stengiasi... Juk tokios gražios gėlės... Rolandas tikrai labai atkaklus – su gėlėmis ateina net į mokytojų kambarį. Tiesa, ir pačiai Eglei sunku susilaikyti – jau neberėkia ant Rolando. Kalba gana tyliai ir švelniai. Na, kad mes negirdėtume, aišku, bet nėra ko jį temptis į tą gyvačių irštvą. Net ir labai norėdama negaliu negirdėti, ką jie ten šneka. Rolandas atsiprašo. Žada pasitaisyti. Daugiau negers. Daugiau nieko nemuš. Bus geras tėtis. Neš pinigus į namus, o ne iš namų. Tegu ji jau eina dekretinių atostogų. Taigi jis sakė, kad į mokyklą nėr čia ko eiti. Taigi sakė, kad čia kažkokie atsilupėliai dirba. Taigi viskas bus gerai. Tegu ji tik grįžta. Nors aš ir nusisukusi į savo nešiojamo kompiuterio ekraną, net ir nugara matau, kaip ji linksi. Truputį verkia. Na, panašu, kad viskas gerai. Tiksliau, maždaug gerai, kiek ten jau įmanoma, kad būtų.

XIX. Pilnatis, arba ko į tą darbą?

Kiekvieną sekmadienį tikrinu „Teleloto“ bilietą, ir sakau, kad jei laimėsiu milijoną, tai rytoj tikrai tikrai neisiu į darbą. Na, bet ateina pirmadienis, ir bilieto tikrinimas neduoda tokių rezultatų, kokių norėtųsi. Vis trūksta ir trūksta užbraukti penkis langelius, kad laimėčiau didįjį prizą. Ką gi, turbūt reikia nusipirkti penkis bilietus – kas žino, gal ims ir pasiseks. Kad tik neprasiloščiau... Dešimt litų per savaitę, išleidžiami loterijos bilietams, mokytojams yra labai didelė suma – juk už tiek valgykloje būtų galima nusipirkti kokius tris kotletus! Na, bet kotletų nevalgau, tad tai man nėra labai aktualu. Tiesą sakant, kai laimiu kokį litą ar du, labai tingiu eiti atsiimti laimėjimą – juk eilėje kartais tenka palaukti tikrai netrumpai, o ir terminalai ne visada dirba... O dar ir to „prizo“ atsiėmimas visada būna su nuotykiais. Kur galima sutikti daugiausiai pensininkų? Būtent. Loterijos bilietų tikrinimo terminale, poliklinikoje ir pašte. Mane mama visada mokė, kad reikia gerbti vyresnius žmones, bet kartais man kyla klausimas, kas jiems galvoj susišviečia. Bet koks išėjimas į žmones kartais virsta tikru kriminalu. O tada, kai reikia atsiimti tą savo didįjį prizą – dviejų litų laimėjimą, prireikia tikrai nemažai kantrybės. Tvarkingai stoviu eilėje. Prieš mane dvi moteriškės keičiasi monetas rakinamai dėžutei – taip, taip, tą galima padaryti be eilės. Staiga už manęs stovėjęs vyras pradeda rėkti, kad tos moterys kuo greičiau trauktųsi, nes jam reikia sumokėti už butą. Sako, kad tos bobos tokios naglos, kad visiškai negerbia vyresnių žmonių. Stoviu ir galvoju, ar aš nematoma dėl to, kad šiandien nepasidažiau, ar dėl kitų priežasčių. Juk aš stovėjau prieš jį. Stovėsiu eilėje dar tikrai ilgai. Bet tik todėl, kad neturiu lazdos, ir negaliu kaip šis ponas pagrasinti užvažiuoti į kuprą. Kaip baisu, kaip baisu, kaip baisu… Bet negaliu nustoti kikenti, jaučiuosi kaip kokia penktokė. Na, iš tiesų man gaila pensininkų, kurių pensija tesiekia kelis šimtus litų, tačiau dar kai ką pasakysiu… Jums, žinoma, tai nepatiks. Galima gyventi padoriai, tik reikia šiek tiek fantazijos! Na, pavyzdžiui, kodėl pensininkai nenusprendžia kooperuotis su kaimynais? Jei vieną butą išnuomotų, o kitame kartu gyventų, būtų galima visai neblogai prisidėti prie pensijos. O pasitaupius, galima ir vėl grįžti į savąjį butą. Na, ne pati sugalvojau – kaimynė neseniai gyrėsi atradusi tokį dalyką. Planas tikrai puikus. Ir garantuoju, kad pensijų dydžiui įtakos turi tai, kad pensininkai mėgsta gydytojams duoti kyšius – neturės pinigų, nebus ką ir duoti. Nuolat nugirstu pokalbių, kiek viena ar kita močiutė savo gydytojui davė pinigų, ir panašu, kad tuo labai didžiuojasi. Na, jūs pagalvokit: jei pensijos būtų dar didesnės, kada mes atpratintume senosios kartos medikus nuo kyšių?

Mokykloje, kaip ir parduotuvių kasose, kriminalų taip pat nestinga. Šiandien į elektroninį dienyną gavau net labai nemalonų laišką. Kažkas man parašė tokį, kaip čia pasakius… Su seksu susijusį grasinimą. Laiškas atkeliavo iš pradinukės paskyros, bet man kaip dieną aišku, kad tai – kažkieno kito darbas. Prašau informatikos mokytojo, kad atsektų, iš kieno kompiuterio rašytas laiškas, o jis man sako, kad tiesiog pamirščiau. Bet gi negaliu! Dar sako, kad taip nutinka dažnai, ir niekas į tai nereaguoja, tad kodėl aš turėčiau elgtis kitaip? Nežinau, kas man susišvietė, bet ėmiau ir direktoriui persiunčiau šį laišką. Pasigailėjau, žinoma, nes jis pasipiktino, kad į jo kompiuterį pakliuvo tokios nešvankybės. Na, bet pažadėjo išsiaiškinti, kieno tai darbas.

Užbėgdama įvykiams už akių pasakysiu, kad laukti teko ilgai... Ne vieną mėnesį ir ne du. Jau buvau bepamirštanti šią istoriją, kai mane pasikvietė mokyklos psichologė. Pasirodo, apkaltintas buvo visiškai ramus ramus mokinys, kurio, tiesą sakant, net vardo neatsimenu. Socialinė darbuotoja liepė jam ateiti pas mane ir atsiprašyti. Na, jis atėjo, pasakė „atsiprašau“, ir išėjo. Taip ir knieti pasakyti, kad mano laikais to nebuvo! Maža to, jų auklėtoja per savo gimtadienį susirgo, todėl pirmą pamoką turėjau ją pavaduoti. Pats pirmas atėjo TAS mokinys, kuris man laišką parašė, ir šaltu veidu paklausė, ar čia man tas gėles duoti. Parodžiau jam vazą, ir sakiau sėstis, kur jau jam ten priklauso (aišku, mintyse kažką kitą jam ten pasakau, bet ką jau čia). Kiti mokiniai irgi piktinosi, kad gėles pirko tai auklėtojai, o ne man. Žinoma, žinoma, suprantu, man būtumėt varnalėšų ar dilgėlių priskynę, bet tos gėlės niekur nepradings. Be to, dabar žiema, iš kur tų varnalėšų ir begausi.

XXX. Kalėdos, Kalėdos, pati gražiausia šventė

Kai tik artėja šventės, pasireiškia visas mokytojų išradingumas. Šį kartą žaisime angelus sargus. Gerą mėnesį savo rankinėje vis rasdavau aktyviosios anglies pakuočių (suprask – buvau bloga ištisus metus), ir niekaip negalėjau išsiaiškinti, kas gi čia toks dosnus. Direktorius! Kas gi daugiau gali būti toks išradingas. O vėliau, kai keitėmės dovanėlėmis, nuo direktoriaus gavau... Gana nejaukią dovaną, apie kurią nesinori nei rašyti, nei garsiai kalbėti. Ką gi, reikės mokytis, kaip mokyklos koridoriuose tapti nematomai – juk kitiems kažkaip pavyksta išvengti jo žvilgsnio, pakalbinimo ir kvietimo į kabinetą. Na, supraskit, tikrai labai nejauku, kai santykis su direktoriumi, toks... kaip čia pasakius... įdomus. Džiugina tik tai, kad jau greitai atostogos, ir beveik dvi savaites nereikės čia lankytis. Žinoma, iki tol dar reikės susitarti, ką naudingo galėčiau nuveikti žiemos atostogų metu – gal pabudėti per karnavalą, gal prižiūrėti sporto salę, o gal rengti metodinę medžiagą (šis pasirinkimas, žinoma, vienas mėgstamiausių). Bet direktorius sako, kad kiek čia galima rengti tą metodinę medžiagą, ir dar etikos pamokai. Reikės kažką naudingesnio nuveikti – keturias dienas ateiti į mokyklą kaip niekur nieko, prašyčiau! Na, gerai… Vieną dieną ateisiu išgerti kavos, o kitas tris – budėsiu sporto salėje. Ne, ne, jokių karnavalų. Supraskit – man ten paprasčiausiai bus pernelyg linksma. Guodžia tik tai, kad laisvų dienų turėsiu ne taip ir mažai, taigi, kaip visada: bėgiosiu, skaitysiu, rašysiu, mokysiuosi, dailinsiu pamokų planus, ir dar daug daug visko nuveiksiu. Patikėjot? Aš irgi (tiesa, nevadinkit manęs tingine – vieną kartą iš tikrųjų atsikėliau 5 valandą ryto ir nubėgau keturis kilometrus, tačiau vėliau taip skaudėjo raumenis, kad antram išbėgimui į mišką taip ir nesiryžau – teisinausi tuo, kad vakare nėra jėgų, o ryte bijau ten rasti lavonų. Taip taip, nejaugi spaudos neskaitot?)

5 C klasės auklėtoja paprašė, kad mokiniai per mano pamoką galėtų apsikeisti dovanėlėmis, mat, pati turi išvykti neatidėliotinais reikalais, ir nei klasės valandėlės negalės vesti, nei žiburėlio neįstengs suorganizuoti. Ką gi, sakau, kad gerai, bet jau pirmosiomis pamokos minutėmis smarkiai dėl to pasigailiu. Iš Miglės ir taip klasės draugai tyčiojasi, o dar suolo draugei ji kažkodėl sugalvojo padovanoti vazoninę gėlę. Jau matau kaip klasės kietuolės prunkščia, ir negali nustygti savo vietoje. Kostas apsikeitė dovanomis su suolo draugu Antanu, tačiau pamatęs, ką gavo dovanų, paprašė (na, gal labiau pareikalavo) „atsikeisti“. Gavo jis piniginę, o padovanojo tai krepšinio kamuolį! Nelygūs mainai, nors tu ką. Taigi, pamoką skiriu pasakojimams apie TIKRĄJĄ Kalėdų prasmę, ir sakau, kad dovanos tėra priedas prie viso to, kas iš tikrųjų turėtų šildyti širdį. Meluoju išsijuosusi, kad vaikystėje pati niekada dovanų negaudavau (bandau įtikinti, kad mes su šeima ir giminaičiais esame be galo dvasingi), tačiau Kalėdos visada buvo mano mėgstamiausia šventė, nes tik šiuo metų laiku vyksta tikrieji stebuklai. Būtent tada, kai lauži paplotį ir žiūri savo artimajam į akis ir įvyksta tai, ko mes taip ilgai laukėm. Mes visi kartu. Mes galim bendrauti, kam kitomis metų dienomis ne visada pavyksta rasti laiko… Iš tikrųjų ne viskas taip – apsikeičiam dovanomis, prisivalgom, ir einam miegoti, bet mokiniams to nereikia žinoti. Sakau jiems, kad iki švenčių dar padarytų bent vieną gerą darbą, ir tikrai supras, kokia yra tikroji Kalėdų prasmė. Mokiniai žiūri į mane nustebę, bet linksi, – vadinasi, girdėjo, ką aš sakau. Vis dėlto, Kostas laikosi savo nuomonės, kad šis keitimasis dovanomis yra visiškai nepavykęs – kam jam ta piniginė – juk tėvai visai neseniai nupirko naują. Kur kas gražesnę. Su Betmenu, o ne šiaip kažkokią rudą kaip š***. Na, bet jau įkalbėjau, kad dovanų mainai įvyktų. Ne visi laimingi, bet ką čia padarysi… Pasiūlysiu klasės auklėtojai kitąmet atsisakyti minties keistis dovanomis.

Iki švenčių dar turime aplankyti gyvūnų prieglaudą – atrodo, viskas jau suderinta, tereikia nupirkti dovanų ir sulaukti rytojaus. Kaip ir tikėjausi, mokinių važiuos ne taip ir daug – vos septyni, taigi, mums mokyklinio autobuso neprireiks. Tiksliau, direktorius pasakė, kad neapsimoka mums skirti transporto, ir kad pati sugalvočiau, kaip nuvykti už miesto. Juk kelionė į gyvūnų prieglaudą – mano mintis, ne kažkieno kito. Taigi, mus veža… Karolinos mama ir Austėjos tėtis. Jaučiuosi gana keistai, bet viskas praeina gana sklandžiai. Žinoma, grįžtant namo manęs niekaip neapleidžia slogi nuotaika – mes nuvežėm tik maisto ir žaislų, o daugumai prieglaudos gyventojų vadinamasis kalėdinis stebuklas taip ir neįvyks… Visų neišgelbėsim, bet džiaugiuosi, kad Karolinos mama planuoja priglausti vieną šunį – žada atvykti kitą dieną ir su juo praleisti daugiau laiko. O vėliau – kas žino.

XXXI. Sirgti – vis dar nevalia!

Na, ir ką. Aš ir vėl susirgau! Pavaduotoja purkštaudama man sako, kad gal imunitetą pagaliau stiprinčiau, ar ką, nes taip dažnai sirgti (kiekvienais metais) tikrai negalima. Ir dar sako, kad tikrai tikrai tikrai nupirks man kepurę, nes yra mačiusi, kaip vienplaukė (ar kažkaip panašiai) po laukus lakstau. Bet aš jums sakau – visos moterys taip daro, ir nieko čia tokio. Panašu, kad mano mama laikosi tos pačios nuomonės, kaip ir pavaduotoja, tik duoda man ne kepurę, bet jau kažkada anksčiau pradėtą antibiotikų pakuotę. Bandau sakyti, kad taip negalima, kad reikia pačiai nueiti į polikliniką, pasidaryti tyrimus ar ką, gal man tie antibiotikai visiškai nėra reikalingi... Bet man ji atsako gana trumpai: „Tai nori pasveikti ar ne? Tau gi dirbti reikia“... Na, reikia, tai reikia, tačiau matau, kad man tikrai negerėja. Veikiau priešingai – prisidėjo baisūs skrandžio skausmai ir išbėrė visą odą. Ką gi, pas gydytoją tikrai teks keliauti, tik dabar jaučiuosi dar blogiau nei prieš tai.

Kaip ir įprasta, atsisėdu į ilgą dejuojančių pagyvenusių žmonių eilę ir kantriai laukiu. Taip, taip, čia aš būsiu paskutinė. Taip, taip, žinau, kad jūs atėjot anksčiau... Taip, taip, eikit, eikit, palauksiu... Greičiausiai buvau užmigusi, nes net neišgirdau, kada seselė ištarė mano pavardę. Nueinu į kabinetą. Šeimos gydytoja pasako tik kelis žodelius, kažką tokio panašaus, į „O Dieve, o varge, o siaubas“, nusiunčia atlikti kraujo tyrimų, taigi, užtrunku poliklinikoje beveik visą dieną. Mane muša karštis (norėčiau jam trinktelėti atgal, bet visiškai neturiu jėgų), o ant kojų išstovėti tikrai nėra lengva. Bet gi reikia – juk daugybė pensininkų taip pat nori pasidaryti kraujo tyrimus, todėl nė neprašyta užleidžiu jiems vietą. Šį kartą net neverkiu, kad man ims kraują. Ką padarysi. Vis tiek jau turbūt artėja paskutinioji...

Žinoma, kraujas labai prastas, ir gydytoja man išrašo kitokių antibiotikų ir atskaito moralą, kad bandžiau savarankiškai gydytis. Klausia ji manęs, argi aš nežinau, kiek daug žmonių dėl tokios savigydos miršta? Atleiskit, bet tikrai nežinau. Ir nenorėčiau būti tuo statistiniu vienetu. Taip, taip, viską darysiu, kaip sakot. Taip, taip, gulėsiu lovoje... Dar man sako gerti gerąsias bakterijas, bet spėju, kad jos tiesiog prastai perauklėtos iš blogųjų, nes visai nepadeda. Ne visus gali perauklėti taip, kad jie būtų tokie, kokių norėtum. O mano skrandžiui turbūt jau visiškai kaputt.

Na, bet, kaip matot, pasveikau, antraip ties šiuo skyriumi knyga ir pasibaigtų. Darbe nebuvau beveik mėnesį. Jei papasakočiau, kokių haliucinacijų per tą laiką regėjau, vis tiek nepatikėtumėt. Bent jau pasimokiau, kad ne visada reikia klausyti mamos. Jau vaikystėje įtariau, kad tas besąlygiškas tėvų klausymas ne visada prie gero priveda, o dabar tuo galutinai įsitikinau. Peržiūrėjau mamos vaistinėlę, išmečiau visus vaistus, kurių galiojimo laikas pasibaigė dar prieš penkerius metus. Gal nepastebės, nes kitaip tai tikrai gaučiau pylos. Bijodama bereikalingų barnių keliauju į vaistinę, ir suprantu, kad tikrai tikrai vis dar sergu. Kodėl? Nes tuomet mane visada kalbina pensininkai. Štai, vienas senukas klausia, kokiems vaistams dabar akcija, mat, norintis pasipildyti vaistinėlę iš anksto, o viena močiutė prašo paskolinti nuolaidų kortelę, ir pasakoja, kad vakar pavogė jos piniginę. Matyt, atrodau labai patikimas žmogus, nes ji man rodo, kur šiuo metu pinigus slepia – šiek tiek vidinėj striukės kišenėj, šiek tiek už kojinės, ir dar truputį rankinės gilumoje.

Per šį pamokantį laikotarpį beveik pamiršau, ką reiškia dirbti. Juokauju. Darbo nuojauta mane persekiojo kasdien, o pavaduotojos skambučių net nesuskaičiuoju. Keista, kad ji neatvyko į namus patikrinti, kaip aš jaučiuosi, ir ar tikrai sergu (matyt, per toli gyvenu). Kai mokiausi pradinėse klasėse, mums iš tiesų tekdavo lankytis arčiausiai gyvenančių sergančių klasės draugų namuose – svarbu įvertinti situaciją, ir numatyti, kada jau bus galima grįžti į mokyklą. Dabar galvoju, kad mes buvome tarsi slaptieji agentai, kurių misija – įsitikinti, kad tas sergantysis nesimuliuoja. Na, bet buvo, kaip buvo, dabar jau tikrai nesužinosim.

Šiandien (turbūt mano pasveikimo proga) mūsų rajone labai didelė šventė – atsidarė nauja parduotuvė, kurios nenoriu reklamuoti (gerai, gerai, – „Maxima“). Nuoširdžiai sakau, kad nesitikėjau, kad šiame Vilniaus pakrašty yra tiek daug gyventojų – norintys patekti į parduotuvę turi laukti eilėje kartu su 50 žmonių, kol galiausiai apsaugos darbuotojas suteiks progą čia užsukti. Taigi, išsvajotųjų saldžiųjų bulvių šiandien taip ir nenusipirkau. O būtų buvęs visai neblogas vakarėlis – juk pagaliau jaučiuosi gerai!

XXXII. Priešpilnis (taip, kelios fazės dingo man besergant)

Žiemą kartais pasvarstau, kur dingsta visi žmonės, nes vos tik ateina pavasaris, jie visi iš kažkur išlenda. Išlenda, vaikšto ir šypsosi, kad net pradeda atrodyti, kad kažkas jiems negerai (tiesa, vasarą ir vėl žmonių sumažėja, spėju, kad vasarinės basanoškės paleidžia kojas kraujais). Pasipuošia pačiais ryškiausiais drabužiais, kokius tik galima rasti parduotuvėse, ir slampinėja po gatves. Stebiuosi, iš kur Vilniuje tiek žmonių. O universitete apskritai neįmanoma pereiti koridorių su niekuo nesusidūrus kaktomuša. Artėja sesija, štai kodėl. Atrodo, kad prieš tai visas universitetas buvo tiesiog išmiręs. Paskaitas lankė tik moksliukai, dėstytojai, ir, žinoma, aš, jei tik turėdavau tam pakankamai laiko. Dabar lipant laiptais net kojos linksta – galbūt dar iki galo nepasveikau, o gal jau ir nujaučiu, kiek darbų manęs laukia. Gal ne tiek ir daug – bandau save guosti. TIK magistro darbas ir du atsiskaitymai. Ir tada – viskas, teks grąžinti studento pažymėjimą ir gyventi suaugusiųjų gyvenimą. Ką gi, reikia gražiai pasipuošti ir pasitikti naują gyvenimo etapą! Tik klausimas – ką rengtis per magistro darbo gynimą? Tokiais reikalais būtina pasirūpinti iš anksto, nes kitaip – visiška nesėkmė. Kartais pasitikėjimo savimi suteikia visai paprasti dalykai, kad ir nauji batai, ar spalvoti lęšiai, kurie tapo mano atradimų atradimu. Su tais lęšiais jaučiuosi tarsi už pertvaros, ir jokie direktoriai ir įžūlūs mokiniai man nėra baisūs. Pavaduotoja juokiasi, kad su tokiom akim dabar galėsiu vaikus gąsdinti, bet gi ne, jei to norėčiau, būčiau nusipirkusi tuos, kurie skirti Helovinui. Aišku, iš arti pažiūrėjus matosi lęšių pikseliai, bet vis tiek su jais jaučiuosi žymiai geriau. Aišku, mano oda dabar atrodo dar blyškesnė, bet gal pavyks pagauti vieną kitą saulės spindulį, ir situacija pasikeis? Iki magistro darbo gynimo dar yra šiek tiek laiko. Tai ir ačiū D, nes jis vis dar žvengia neparašytas. Patys žinot, kiek daug NEATIDĖLIOTINŲ darbų atsiranda, kai reikia padirbėti prie rašto darbų. Na, bet nesutvarkomoji spinta jau beveik užsidaro, grindys blizga, voratinkliai nuo lubų taip pat nuvalyti... Vienas-du-trys, Inga kai rašys, jos niekas nepavys!

Atėjus pavasariui kartais ir mane aplanko romantiški jausmai – žygiuodama gatve noriu įkvėpti ką tik sužaliavusios žolės aromato, ir pajusti tą nepaprastą bundančios gamtos svaigulį, bet… Giliai įkvepiu, ir konstatuoju faktą, kad smirda. Tiesiog smirda. Tas dusinantis žolės kvapas ir vėl priverčia iš padebesių nusileisti į realybę. Rytoj į darbą. Taigi, nieko keisto, kad ir pakankamai gražūs dalykai džiugina labai vidutiniškai ar net kelia pasišlykštėjimą.

Grįžti į darbus dar sunkiau nei galėjo atrodyti iš pradžių. Atrodo, kad visi šneka dar garsiau nei įprastai, ir iš manęs reikalauja dar daugiau nei anksčiau. Na, gal per daug laiko praleidau namuose, kuriuose tik šuo vieną kitą garsą išleidžia. Meluoju, meluoju, meluoju… Šunį aš vedžiojau! Tai ir naujų traumų pasidariau – susilaužiau pirštą (bet tik vieną, tai gal nesiskaito…) Visiems kalu į galvą, kaip blogai vedžioti šunį su sutraukiamu pavadėliu, o pati ir su paprastu (ne visai paprastu! Su gumuotu neslystančiu paviršiumi ir labai patogia rankena) pirštą sutraumavau. Na, guodžia tai, kad sutraukiamas pavadėlis turbūt būtų visą pirštą nupjovęs, jei Hera pamatytų katę, voverę, pelę, haskį ar kaimyną, kuris nuolat nešiojasi prožektorių.

Na, jei jau grįžti, tai su trenksmu! Darbe sukuosi kaip bitė – lakstau ir į kairę, ir į dešinę. Po ligos raumenys kiek silpnoki, bet stengiuosi iš paskutiniųjų. Mokiniai atrodo kažkokie... pasikeitę. Na, gal užaugti spėjo, kol sirgau. Ir balsai spėjo mutuoti. Penktokai neįprastai šnekūs, dvyliktokai kažkokie tylūs, mat, po šimtadienio juos jau kausto baimė – kaip čia reikės palikti mokyklą ir tapti studentais visai nepažįstamoje vietoje, tarp nepažįstamų žmonių… Pamenu, kad ir man nebuvo lengva – net su klasiokėmis galvojome stoti į tą pačią specialybę, kad tik būtų ne taip baisu. Planas nepavyko. Atėjo rugsėjo pirmoji, stoviu aš prie auditorijos, kuri buvo nurodyta tvarkarašty, bandau, taip sakant, socializuotis. Ak, kokia aš komunikabili pasirodžiau, susiradau draugų, išsirinkau, šalia ko sėdėsiu. Ateina dėstytojas. Pasirodo, kad aš istorikų paskaitoje. Nepasimetu. Šypteliu, atsistoju ir išeinu. Dar kartą bandau studijuoti tvarkaraštį. Prieina trys mergaičiukės. Sakau joms: „Jūs gal filosofės?“ Jos man sako: „Aha“, ir nueina. Jau po truputį imu nerimauti, nueinu, kažkur atsisėdu, išsitraukiu cigaretę. Prieina prie manęs koks tai dėdė ir sako: „Su tavim niekas nebendrauja, nes tu rūkai?“ Pošimts. Vėliau, kaip paaiškėjo, mums kas antrą savaitę turėjo vykti pirma paskaita. Tas ilgas juodas brūkšnys tvarkaraštyje būtent tą ir reiškia. Turbūt nereikia net sakyti, kad čia viskas buvo kitaip nei mokykloje... Kiek daug pirmosiomis savaitėmis aš verkiau! Vėliau, susitikusi su buvusia klasės drauge, supratau, kad jai irgi ne kažką, tad susitaikiau su savo kančia. Žinoma, per paskaitas nevengiau pasisakyti, kad aš visai ne čia norėjau įstoti, kad tai – visai ne mano sritis, tad natūralu, kad viena dėstytoja man pasakė: „Tai gal neverta kankintis ir švaistyti savo brangaus laiko?“. O, brač, galvoju, tikrai. Tada bandžiau pamėgti tai, ką mokausi. Ir, žinokit, pavyko. Kitaip juk nedirbčiau etikos mokytoja. Kai įveiki kažkokius savo nusistatymus ar pažvelgi tave kankinančiai pabaisai į akis, viskas tampa kur kas paprasčiau, ir aš kalbu apie viską apskritai. Spėkit, ko dvyliktokai vis dar labiausiai bijo? Būtent – lietuvių kalbos egzamino žodžiu. Ne, ne dėl to, kad nemoka kalbėti lietuviškai, bet dėl „scenos baimės“. Na, kokia dar scena – juk komisijoje bus vos kelios lietuvių kalbos mokytojos, na, ir aš – man teks atlikti patį juodžiausią darbą. Man skirta užduotis – prižiūrėti, kad mokiniai neišgėrinėtų prieš šį egzaminą. Naiviai tikiuosi, kad niekas nė nesugalvos atsinešti kokio buteliuko ar termosiuko su „kava“. Direktorius sako, kad viską reikės atimti, ir net pataria pasiimti kuo didesnį maišą konfiskuotiems daiktams. Ką gi, turėtų būti įdomu, tačiau direktorius pamiršo pasakyti, kur man vėliau dėti tuos konfiskatus. Matyt, reikės pristatyti į jo kabinetą.

Nors dar tik balandis, merginos jau iš spintos išsitraukė sukneles be rankovių, o apie pėdkelnes, panašu, kad visiškai pamiršo. Nuoširdžiai gaila, kad joms tenka kęsti šaltį, o ir kojos jau gerokai mėlynuoja. Žinau, žinau, ir aš taip kažkada dariau, bet negalvojau, kad į mane žmonės gali žiūrėti su tokiu gailesčiu. Na, matyt, čia savotiška savibauda. Mokinės man sako, kad net negalėtų įsivaizduoti kažko baisiau už šį egzaminą, kad dainuoti yra kur kas paprasčiau nei kalbėti, ir kad pavydi mums, mokytojoms, kad mums dabar tereikia tik dirbti, bet ne kažkokius egzaminus laikyti. O aš joms sakau, kad mums kiekviena diena tarsi egzaminas – juk nežinai, ar tavęs klausysis, ar tave supras, ir įvertins tavo pastangas. O dar niekada nežinai, ar pavyks išgėrinėjančius pagauti tokio baisaus nusikaltimo vietoje. O jos man sako, kad jei būtų norėjusios, būtų dar namuose išgėrusios, bet negalėjo – juk tų lituanisčių labai gera uoslė, ypatingai Eglės, kuri visus rūkančius sugaudo ir pristato direktoriaus teismui. Žodžiu, nėra joms jokio gyvenimo, ir tegu greičiau viskas baigiasi – Dėve Dėve Dėve, už ką gi joms kančia, sako, kad daug geriau odontologo kėdėje praleistų kelias valandas. Šypsausi, nes tikrai atsimenu, kai šį siaubą teko iškęsti ir man pačiai, tik dabar niekaip negaliu suprasti, ko tada reikėjo bijoti – juk tik kelios minutės, o vėliau laukia labai malonus palengvėjimas. Bet taip, pripažįstu, kad pas odontologą ir man smagiau.

XXXIII. Ir vėl atsiveria plačiosios platybės…

Numečiau dar šiek tiek svorio. Mano draugė Monika man labai pavydi, nes net ir badaujant joks kilogramas nenori su ja atsisveikinti. Nesiseka jai. Sako, kad valgo mažai, sportuoja, ir ko tik ji nedaro. Prisipažįsta, kad tik važinėti automobiliu neatpranta, nors ir reikėtų. Situacija pasikeitė tik tada, kai ji nusipirko žingsniamatį, ir ėmė stebėti, ar tikrai nužingsniuoja tuos 10 000 žingsnių per dieną. Tiksliau, svoris ėmė kristi dar vėliau – kai žingsniamatis sugedo, nes žingsniuodavo ji tai tikrai sąžiningai, o šis velnio neštas prietaisas iš jos tyčiojosi. Aš nuoširdžiai norėčiau du kilogramus atsiimti atgal, nes stresas mane baigia sugraužti ir iš vidaus, ir iš išorės. Kaip ir mokiniams, man teko stoti akistaton su vienu didžiausiu siaubūnu – viešuoju kalbėjimu, tik susidūrimas su šia pabaisa truko ilgiau nei kelias minutes.

Magistro darbo rašymas nepraėjo taip sklandžiai, kaip norėtųsi. Darbo vadovė, manimi buvo labai patenkinta, apsimesdavo, kad paskaito, ką parašau, ir tepasakydavo du žodžius: „Įspūdis neblogas“. Deja, tą dieną, kai teko gintis parašytą darbą, dėstytoja šaltu veidu pasakė tik du žodžius: „Mums nepavyko“. Bet ar ne ji turėjo stoti į mano pusę? Kaip bebūtų keista, daug daugiau gerų žodžių pasakė mano recenzentas, kuris net pasiūlė maksimalų įvertinimą. Gavau aštuonis. Mano darbo vadovei, poniai Birutei K., tai atrodė labai keista, ir vėliau man pasakė, kad visai geras tas darbas buvo. Norėtųsi suversti kaltę netikusiai Mėnulio fazei, bet dabar jau gerai nepamenu, kokia ji tuo metu buvo...

Na, svarbiausia, kad aš jau tikrai tikrai turėsiu diplomą, ir su juo galėsiu daryti viską, ko tik įsigeisiu. Pavyzdžiui, galėsiu įsirėminti, ir pakabinti garbingiausioje ar mažiau garbingoje namų vietoje. Galėsiu bandyti įsidarbinti naujoje darbovietėje, jei kam nors mano diplomas bus įdomus. Galėsiu jį nunešti į raštinę, – sako, kad atlyginimas kažkiek šoktelės į viršų. Galimybių tikrai daug, tad nėra labai paprasta išsirinkti pačią tinkamiausią.

Vis pagalvoju apie darbo keitimą, tačiau neapsisprendžiu, ką iš tiesų norėčiau veikti. Dabar, kai pagalvoju, nesisekė man nė vienoje darbovietėje. Drabužių parduotuvėje buvau laikoma „vidutinio lygio pardavėja”, o kai dirbau kebabinėje, man nebuvo leista kalbėtis su klientais. Liepė kebabą ruošti tyloje, paimti duodamus pinigus, ir arčiau pristumti dėžutę arbatpinigiams, kad būtų patogiau įmesti kokią monetą. Va taip va. Kai pardavinėjau akinius nuo saulės (ne kur kitur, o prie parduotuvės), mane labai smarkiai apvogė. Buvau siaubingai pasipiktinusi – lyg nebūtų ką daugiau aplinkui apiplėšti. Iki to nelemto nutikimo darbas man visai neblogai sekėsi, net ir pajuokauti galėdavau, kas visada padėdavo parduoti. Štai, vienas jaunuolis klausė, kaip atrodo su akiniais. Manau, kad jis juokauja, ir tokios kvailos formos akinių tikrai nesirinks, tad pasakau, kad atrodo kaip Terminatorius (tai buvo pirmas žodis, kuris šovė į galvą, nelabai aš žinau, kas tas Terminatorius, ir kaip jis atrodo). Bet štai, jaunuolis paima ir nusiperka akinukus. Liuks. Man tai juk ir procentus nuo pardavimų moka (MOKĖJO). Vėliau dar buvo daugiau ar mažiau reikšmingos darbo patirties, kol neatsidūriau mokykloje. Na, pati to norėjau, negaliu to paneigti. Kaip ir norėtųsi kažkokio mano egzistencijos patvirtinimo, bet tikrai nenumanau, ko galėčiau imtis, kad galiausiai imtų sektis. O gal kaltas tik požiūris? Kartais imu ir patikiu, kad viskas bus gerai. O kaip gi kitaip – juk pamačiusi žalią šviesoforo šviesą nepagalvoju apie tai, kad netrukus šviesoforas ims mirksėti.

Ateitis mane visada gąsdindavo. Kai draugės su nekantrumu laukė, kas bus toliau, kur jos įstos, kur jos dirbs, kokį vaikiną susiras, man viskas atrodė taip baisu ir taip svetima. Vis pagalvoju, kas bus lygiai po metų tuo pačiu metu, ir ta mintis mane visada baugina. Gal aš būsiu pakliuvusi į gėdingą situaciją (labai tikėtina), galbūt sirgsiu, o gal apskritai gulėsiu karste. Ir tokie pamintijimai visada ką nors prišaukia. Štai, kad ir dabar – prisišaukiu čigonės prakeiksmą. Dažniausiai neatsisakau padėti žmonėms, tad ir tuomet, kai prie manęs priėjo čigonė, nepabėgau. Na taip, galiu paaiškinti kelią.

– Jūs labai laimingas žmogus.

– Aha, ačiū.

– Sugalvokit norą.

– ?

– Duokit ranką.

Apsisuku, ir tuoj tuoj bėgsiu.

– Sustok!

O aš jau bėgu.

– Tau ir raudonas siūlas nepadės! Tavo laimė greitai baigsis! Visą giminę prakeiksiu.

Nežinau, kas man užėjo, bet aš grįžau prie jos kai ką pasakyti. Na, dar norėjau vožtelėti su rankinuku, bet pabijojau, kad piniginė iškris.

– Jei norit, aš galiu prakeiksmą ir nuimti, ir uždėti.

– Ką?!

– Aš irgi čigonė!

Žinoma, melavau, tačiau ji tikrai nustebo, ir pagrasino atimti mano „galias“, bet toks „prakeiksmas“ man tinka. Ši moteriškė man pakėlė nuotaiką. Kai papasakojau apie šį nutikimą mamai, ji man papriekaištavo, kodėl aš šv. Agotos duonos kišenėje nesinešioju. Taigi, kad nešiojuosi, sakau. Na, bet pasirodo, tos duonos pašventinimas „galioja“ tik metus – jau po Velykų turėjau pasiimti naują gabaliuką. Bet juk net nesu tikinti. Nepadės.

Kol mokiausi universitete, atrodė normalu dirbti taip mažai dienų per savaitę, o ką aš veiksiu dabar? Į doktorantūrą manęs net ir su mamos rašteliu nepriimtų, tad teks pagalvoti apie papildomą, o gal ir naują darbą. Tokį, kuriame IŠ TIKRŲJŲ moka pinigus. Mokykloje turtų niekada nesusikrausiu, bet kitiems tai kažkodėl pavyksta – kolegos ima paskolas, perka namus, sodybas, automobilius ir šunis. Nežinau, kaip jiems pavyksta sudurti galą su galu, nes man net ir gyvenant pas tėvus išsiversti yra gana sudėtinga. Aišku, gyvenimas su tėvais turi savų privalumų, bet ir trūkumų nėra taip mažai. Va, vakar mama liepė susitvarkyti spintą, bet ji nesupranta, kad jos jau paprasčiausiai neįmanoma sutvarkyti, o privačios erdvės praktiškai neturiu. Jei grįžtu namo, ir matau, kad mama yra pikta, galiu spėti, kad ji bandė sutvarkyti mano spintą, bet šio sumanymo, žinoma, įgyvendinti nepavyko. Ir šiaip, yra dalykų, kurie tikrai erzina. Štai, kai mokiausi aštuntoje klasėje, sugedo durų spyna, ir kas rytą turėjau prašyti kažko iš aukščiau, kad pavyktų tas nelemtas duris atsirakinti su atsuktuvu – tėtis pažadėjo pataisyti tą velnio neštą spyną, bet tai, žinoma, užtruko, o savų santaupų neturėjau tiek, kad galėčiau sumokėti už durų, ar bent spynos, keitimą. Aišku, nereikia gaminti ir pirkti maisto produktų, bet pinigai, esantys mano piniginėje, neabejotinai turi mažas nematomas, bet tikrai labai greitas kojytes. Na, dabar nebereikės pirkti knygų, tai gal susitaupys maždaug pusė algos. Su pinigais, matyt nelabai moku elgtis – Rolandas kažkada man papriekaištavo, kad aš nagų lakui išleidžiu didžiąją dalį algos. O iš tiesų perku po buteliuką kas antrą mėnesį. Po porą litų. Na, jei to atsisakyčiau, manau, staigiai pajusčiau praturtėjimą. Iš tiesų tai visiškai neįsivaizduoju, ką darau ne taip. Litas po lito, vienas po kito išsikrausto iš mano nedidelės mielos piniginės, ir išeina kažkur toli toli, kur mes tikrai niekada nesusitiksime.

Mokykloje įprasta sveikinti mokytojus įvairiomis progomis: mokslų baigimo, jubiliejų, vaikų ir anūkų gimimo, vestuvių, ir kitomis progomis. Vos ne kasdien tenka eiti į mokytojų kambarį ką nors sveikinti, ir tai, žinoma, kainuoja. Na, bet štai, esu tikra, kad pasveikins ir mane – ką tik baigiau magistrantūrą. Direktorius mus kviečiasi po ketvirtos pamokos ateiti į mokytojų kambarį. Kai kurios mokytojos jau ir gėlių pasiruošusios. Na, galvoju, tikrai pasveikins mane, mane, ne kažką kitą. Bet gi ne! Tiesiog į mokyklą atvažiavo banko atstovas, kuris mums siūlo tapti klientais. Ir tai viskas? Štai kam tos gėlės skirtos. Nors man niekada nebuvo svarbūs tie pasveikinimai ar juo labiau tos gėlės, jaučiuosi įskaudinta. Visi apie mane pamiršo. Ką gi. Mesiu apsilankymus mokytojų kambary. Ir po pamokų tikrai nepilstysiu to šampano. Žodžiu, metu neapmokamas asistentės pareigas. Kad jūs surūgtumėte. Štai taip mano močiutė sakydavo. KITUS mokytojus sveikiname ir tada, kai jų vaikai ar anūkai pradeda lankyti mokyklą ar universitetą, kai kas nors iš mokytojų giminaičių paima ir susituokia, kai kas nors iš mokytojų atžalų baigia darželį, ar nutinka dar kas nors svarbaus. Juk tada aš, atsakingoji Ingutė, visada turiu nupirkti gėlių, ir įteikti tiems, kurie to nusipelnė. Na, tikriausiai, tų gėlių turėjau nusipirkti pati sau? Logiška.

Nebėra paskaitų, magistro darbas apgintas, nemokamos asistentės pareigos jau irgi apleistos, tai ką gi Ingutei dabar reikės veikti? Tokia dilema man kildavo ir tada, kai dar pati mokiausi mokykloje. Prasidėdavo atostogos, visi džiaugdavosi, o aš neturėdavau, ką veikti. Kai pamokų būdavo mažiau nei numatyta, taip pat nesidžiaugiau – o ką veikti po jų? Baigusi universitetą taip pat nelabai sugalvoju, ką čia nuveikus. Tik dirbti? Mielai pasirinkčiau ir dar vieną specialybę, bet negaliu sau to leisti – pernelyg brangu. Teks įžengti į suaugusiųjų pasaulį, ir, atidavus studento pažymėjimą, atsisakyti jaunuolio privilegijų. Jau trečią naktį sapnuoju tą patį košmarą – važiuojant autobusu mane vis pagauna keleivių kontrolė. Tai – ne šiaip sau darbuotojai, tikrinantys, ar visi keleiviai yra sąžiningi. Veikiau – tai greito reagavimo specialiųjų pajėgų būrys. Netikit? O jūs pasižiūrėkite, kaip veržliai keleivių kontrolė įlipa į viešąjį transportą, ir kaip staigiai išsitraukia savo specialiosios tarnybos korteles. Žinoma, kartais būna ir kitaip. Sėdi atsisėdę kaip normalūs žmonės, o tada tik šnai šnai, išsitraukia tas savo korteles (ne šiaip sau korteles, o specialiosios tarnybos korteles), ir bėga per visą autobusą, ieškodami nusidėjėlių. Kartą iš tiesų teko sumokėti baudą, ir didesnės gėdos neturėjau net vandens parke, kai pamečiau maudymuką. Iš kitų keleivių nesulauksi jokios užuojautos – skvarbiais žvilgsniais jie privers tave pasijusi nuogam. O vandens parke juk tik viršutinę dalį pamečiau! Dar blogiau, jei keleivių kontrolė nusprendžia nusivesti tave į autobusiuką. Stebiuosi, kad jie neuždeda jokių antrankių – juk keliauti už pusę kainos, neturint studento pažymėjimo, yra vienas didžiausių nusikaltimų, kokį tik gali sugalvoti mūsų šalies piliečiai.

XXXIV. Kaip ten dėl tų pasimatymų?

Pamiršau jums paminėti, kad VISIŠKAI užraukiau su internetinėmis pažintimis. Tuomet, kai sakiau, kad į pasimatymus nebevaikštau, vis dar karts nuo karto nueidavau į vieną kitą. O dabar jau tikrai tikrai nebe. Net anketą pažinčių portale ištryniau! Ne, nesustabdžiau narystės, bet tiesiog paėmiau ir drebančia ranka paspaudžiau „trinti“. Nors manęs dar kartą perklausė, ar tikrai tikrai to noriu, ėmiau ir ištryniau. Iš tiesų tai nei norėjau, nei ką, tiesiog neturėjau kito pasirinkimo. Ir vis dėlto, tą savo „- intelį“ radau ne interneto platybėse, bet autobuse. Taip, taip, tame pačiame prakeiktame autobuse, kuriuo tenka važinėti į darbą (kartais kelionė autobusu labai primena amerikietiškų kalnelių atrakcionus, ypač kai tenka važiuoti per duobes). Tiesa, tai buvo šiek tiek seniau, tačiau nelabai turėjau ūpo apie tai jums pasakoti. Na, geriau vėliau nei niekada.

Buvo balandžio pirmoji, kuri man visada kelia stresą. Ši diena visada prasidėdavo taip pat: durų atrakinimas, skambutis į duris, ir jau tada tėtis ateina į kambarį pranešti, kad kažkas pas mane atėjo. Jau seniai toks pokštas nepaeina, bet jis vis tiek naujos apgavystės nesugalvoja. Mokykloje ši diena man prilygsta tikram košmarui, atrodo, kad kiekviename žingsnyje gali nutikti kas nors nelabai linksmo. Na, šiemet ir aš nusprendžiau kiek papokštauti, ir taburetę, kurią planavau išmesti, pastačiau lifte. Užrašiau, kad jei yra laisvų vietų, keleiviai nesivaržytų atsisėsti. Vakare tą kėdę išmesiu. Na, jei nepamiršiu.

Važiuodama į darbą sėdžiu sau, laikau rankinuką ant kelių, ir staiga įlipa kažkoks pasišiaušęs vaikinas. Jis man sako lyg niekur nieko:

– Tavo pėdkelnės suplyšo.

Staigiai pašoku, o jis man sako:

– Taigi juokauju!

Galvoju, ar durnas, ar ką. Užsidedu ausines ir toliau nereaguoju į aplinką. Atrodo, tuo viskas turėtų ir baigtis, bet gi ne – visokie pamišėliai mane nuolat persekioja. Išlipant iš autobuso jis manęs klausia, ar žinau, kur yra toji mokykla, kurios pavadinimo čia nerašysiu. Na, taip, žinau, juk dirbu aš ten. O tas pasišiaušęs peraugėlis turbūt iš kalėjimo neseniai išėjo, ir mokyklą ketina baigti. Eina jis šalia manęs, kažką šneka, o man nelabai įdomu. Mėgstu darbo dieną pradėti tyloje, nes vėliau tylos minutėmis tikrai neturėsiu galimybės pasimėgauti. Prie mokyklos vartų atsisveikinam, ir ilgai netruks, kol sutiksiu pavaduotoją. Taip taip, tą pačią „labas ryteliukas“ optimizmu trykštančią moteriškę.

– Ingute, šiandien per tavo dešimtokų pamoką verslumo mokymai bus, ar gerai gerai? Ateisit į 205 kabinetą.

Ar turiu iš ko rinktis? Ateinam, ateinam.

Na, ir ką jūs galvojat? Tas pasišiaušėlis mano mokinius verslumo mokys! Pajuokauju, kad galėsiu nusnausti, tik nepagalvoju, kad taip iš tiesų gali nutikti. Gėda! Na, bet ką… Su balandžio pirmąja, mokiniai!

Taip, taip, aš mačiau filmą apie blogą literatūros mokytoją – Cameron Diaz įkūnyta personažė nuolat miegodavo pamokų metu, o aš tik vieną kartą nusnaudžiau, ir tai ne visą pamoką! Svarbu, kad direktorius nesužinotų, nes pagalvos, kad dažnai taip darau – juk ne kartą juokavau, kad mokiniai saugo duris, kol aš miegu. Tai labai visus prajuokino. Na, o tas Mindaugas, sako, kad tikrai niekam neišplepės apie mano šią gėdą, ir jau padarė išvadas, kad kalba pernelyg monotoniškai. Ne, ne, sako, kad per daugelį metų nieko panašaus dar nebuvo nutikę, bet juk visada būna pirmas kartas.

Irrr, kas įdomiausia, po viso šito jis vis bando nevykusiai mane kviesti į pasimatymą. Klausinėja, ką veikiu, o aš vis užsiėmusi. Sugalvoju ir jam įvairios veiklos, kai pasiguodžia, kad neturi su kuo kavos išgerti ar pasivaikščioti nueiti. Sakau jam, kad susitvarkytų spintą, pažiūrėtų filmą, ar pasportuotų... O jis man atsako, kad suprato jau, kad yra tos veiklos, o jis tik šiaip paverkšlenti norėjo. Na, turi, turi jis tą humoro jausmą. Aš suprantu, kad anksčiau ar vėliau man galiausiai teks su juo susitikti – viskas tik dėl to, kad tik neišplepėtų mano gėdingos paslapties. Maža to, jis man ne tik skambinėja, bet ir dovanas siuntinėja. Žinoma, ne į namus, bet į darbą. Turbūt patys suprantat, kad mokykla tikrai nėra ta vieta, kurioje būtų galima priimti siuntas, tačiau kurjeriai nesupranta, kodėl jie negali čia atvežti siuntų. Sakau, kad dirbu mokykloje, tai sako: „Nu ir kas?“ Nu ir tas, kad negaliu nutraukti pamokos ir eiti pasiimti siuntos. Na, bet jiems turbūt paprasčiau rasti mokyklos įėjimą nei namo, kuriame gyvenu, „tinkamą“ laiptinę (jei atvyksta piktas kurjeris, jau žinau, kad jis lipo laiptais, mat, rasti „lifto laiptinę“ nėra taip paprasta). Na, bet gauti siuntų į mokyklą tiesiog nepageidauju. Tiesiog. Tas mokinių smalsumas… Kaip manote, kokia tikimybė, kad mokiniai nepaklaus, ką gavau? Būtent. Visiškai nulinė. Ir vis dėlto, gaunu tokią siuntą, kuri yra tokia ganėtinai... Įdomi. Trys poros pėdkelnių. Žinoma, aš Mindaugui parašau laišką, kad jei planuoja mane kabinti, kitą kartą tegu atsiunčia geresnių, kurios tikrai nesuplyš. Na, ir, žinoma, jis atsiunčia. Nelabai mėgstu priimti dovanas – juk kažkada jas gali tekti grąžinti. Tuo įsitikinau jau vaikystėje, kada aukštu žemiau gyvenanti kaimynė padovanojo man labai daug daiktų. Kitą dieną atėjo jos mama ir paprašė, kad viską grąžinčiau. Nemeluosiu, buvo labai skaudu. Na, bet pėdkelnių net ir pardavėjai atgal nepriima, tai gal ir Mindaugui jų nereikės grąžinti.

Šitas jaunuolis dar atkaklesnis už pavaduotoją ūkio reikalams, kuris vis kviečia mane į valgyklą ir vis skambinėja po darbo. Nereikia net stebėtis, kodėl mano telefono baterija taip greitai išsikrauna – paskambina tai vienas atkaklūnas, tai kitas, tai supertėvelis, tai supermamytė. Na, bet nieko, per daug nepykstu – tie skambučiai bet kokiu atveju morališkai patrumpina kelionę iš darbo. Kartais telefoniniai pokalbiai pakelia nuotaiką, o kartais – kaip reikiant supykdo, na, bet negali gi viskas gerai sektis. Dirbant tokį darbą apskritai turbūt neverta tikėtis sėmės – pamenu, kai pati mokiausi mokykloje, direktorius sakė, kad joks normalus žmogus niekada neitų dirbti į mokyklą, nes jam ir savo paties problemų pakanka. Na, mokytojams vis maža. Mes turtingi problemomis, ir to turėtų pakakti.

Vieną dieną važiuodama iš darbo nesulaukiau nė vieno skambučio – nei tėvelių, nei mamyčių, nei ūkvedžių, nei mindaugų. Kažkas ne taip – kelionė siaubingai ilga, ir žmonės kažkaip labai garsiai šneka. Tėveliams neturiu ko skambinti, ūkvedžiui – juo labiau, tad belieka tik Mindaugas. Nežinau, kas man užėjo, užplaukė ar užvažiavo, paėmiau ir pati jam paskambinau. Pakviečiau kavos. Juk turiu laisvo laiko. Mindaugas buvo labai nustebęs, bet panašu, kad apsidžiaugė. Susitikimas buvo toks sklandus, kad namo grįžau paryčiais, o buvo net ne savaitgalis. Nieko, turėjau laiko pamiegoti, nes mokytojų susirinkimas buvo tik po pietų. Kad ir kokios pagirios kankino, buvau labai linksma, net kolegos stebėjosi, iš kur tiek pozityvumo (na, turbūt buvau ne iki galo išsiblaiviusi…) Ir tai truko ne vieną dieną – pagaliau įgavau jėgų sportuoti, skaityti, ruoštis pamokoms ir jas vesti. Visi buvo labai labai nustebę, arba man tik taip atrodė. Mano budėjimo reitingas šoktelėjo į viršų – pagaliau mane nusiuntė į antrą aukštą budėti prie kelių kabinetų, kuriuose pamokos vyksta retai. Gyvenimas gražus. Su Mindaugu matomės kasdien, ir tai labai džiugina. Mes galim nieko neveikti, ir tiesiog kalbėtis iki paryčių sėdėdami ant suoliuko. Nieko aplink nereikia. Kartais nueinam į kokį teatrą ar kiną, bet po paskutinio apsilankymo kino teatre nusprendžiau, kad nuo šiol čia lankysiuosi viena. Nesu kažkokia jautruolė, bet žiūrėdama filmą apie šuns tikslą apsiverkiau keturis kartus. Verkiau jau po penkių minučių, kai mačiau, kad šuniui, paliktam automobilyje, trūksta oro, ir kankina troškulys. Žadėjau Mindaugui neverkti, bet gi nepavyko. Šunys man pernelyg jautri tema. Filmą su Mindaugu žiūrėjom tik antrą kartą. Pirmą kartą jis pasikvietė pas save, mat, norėjo parodyti kažkokį banalų romantinį filmą apie vaikiną, kuris niekaip negali įsipareigoti. Sako jis man, kad kais su draugais žiūrėjo šį filmą, labai juokėsi, nes tas pagrindinis personažas yra lygiai toks pats, kaip jo geriausias draugas. Su draugais žiūrėjo romantinį filmą? Tikiuosi, kad bent žvakių neužsidegė.

Po truputį, po truputį Mindaugo namuose atsirado gana nemažai mano daiktų, tačiau „oficialiai“ čia dar neapsigyvenau. Čia tik valgau, ir, jei turiu laiko, šviesiuoju paros metu pasnaudžiu. Noriu to ar ne, tačiau nuovargis daro savo. Matyt, per daug naktų beplepant ant suoliuko praleista. Kartais miegas dienos metu mane tiesiog žudo, bet tik taip galiu įveikti nuovargį. Nuolat sapnuoju sapnus sapne, ir net sapnuodama suvokiu, kad būtų gerai, kad kas nors mane pažadintų. Mindaugas prastas žadintojas, tad eilinį kartą sapne paukštis apšika mano telefoną. Labai ačiū. Tai tikra nėra pats maloniausias sapnas. Jei būtų pažadinęs tada, kai prašiau, nieko panašaus nebūtų nutikę. Aš juk mačiau, kad ta varna ruošiasi tai padaryti, bet… nespėjau pabusti. Ką gi, dar daug ko reikia išmokyti.

Būna ir kitokių sapnų. Kur kas baisesnių už šikančius paukščius. Visai neseniai sapnavau tikrų tikriausią, patį baisiausią košmarų košmarą. Sapne manęs niekas neatpažino! Niekam negalėjau prisiskambinti, oro uosto pasų skyriuje pareiškė, kad nuotraukoje – visai ne aš, o grįžus namo manęs net augintiniai neatpažino. Mane pažadino vėsi šuns nosis, kuri bandė suuosti, ar lovoje guli vis dar ta pati šeimininkė. Laimei, Hera mane pažino. Ką gi, nė nežvilgtelėjusi į sapnininką galiu pasakyti, kad manęs laukia pokyčiai. Juk kitaip net ir negali interpretuoti.

XXXV. Jaunatis. Vėl.

Pristatyti vaikiną tėvams yra tikrai pakankamai baisu. Jau vien dėl to, kad tėtis visada pasakoja apie mano... šlapinimosi problemas vaikystėje. Na, ar tikrai visiems būtina tą žinoti? Aš, kaip kokia paauglė, visus vaikinus nuo tėvų slepiu. Juos vadinu TIK draugais, bet tėtis visada priduria ką nors nešvankaus, kad man tenka raudonuoti. Daug dalykų visada tekdavo slėpti nuo tėvų, ir įsivaizduodavau, kad man gerai sekasi tą daryti, tačiau visai neseniai, per giminių susitikimą tėtis išdidžiai pareiškė, kad šiandien yra jau septyni metai, kada jis iš manęs karts nuo karto slapta pasiima cigaretę. Turbūt nereikia net pasakoti, kokios spalvos tapo mano veidas... Bet nieko, Mindaugas su mano tėvais randa bendrą kalbą, ir vienu metu netgi pasijaučiu palikta nuošaly. Bet viskas tik į gera, juk pati norėjau, kad jie susibendrautų. Tiesa, žinau, ką tai reiškia – vyrišką susivienijimą prieš mane. Iš manęs tėtis visada mėgsta tyčiotis. Bet ką jau čia, esu prie to pratusi. Gal iš šalies toks bendravimo būdas atrodo gana keistas, bet man tai visiškai normalu. Negailėkit manęs, kad turėjau gimti berniuku. Kad užaugusi turėjau tapti medike. Kad turėčiau mokėti gerai vairuoti. Kad turėčiau būti pamaldi. Ir paklusni. Tokia nesu, tad man apie tai nuolat primenama.

O prisistatyti pačiai vaikino tėvams irgi pakankamai baisu. Tiksliau, tikrai tikrai tikrai baisu. Ypač tada, jei tenka atvykti į giminės susitikimą, kuriame esi tarsi po padidinamuoju stiklu: „Kas, kas ji tokia?“, „MOOOKYTOJA??? O tai kodėl ne buhalterė?“, „Na, gerai, gerai, eik Mindaugui maisto įdėti“. Čia tik nuotrupa iš labai „smagaus“ ir labai didelio giminės susitikimo. Labai sunku prie visų pritapti. Nesu pratusi svečiuose pati virti kavą ir dar „aptarnauti“ savo vaikiną, kurį pažįstu tik porą mėnesių. Na, o mane stebi, stebi, stebi. Klausia, ar moku vaikui vystyklus pakeisti (labai nustemba, kad ne), teiraujasi, kaip dažnai verdu cepelinus (NIEKADA), ir atrodo, kad visi tuoj gaus sinchronišką širdies smūgį, kai Mindaugas pasako, kad aš nevalgau mėsos. Na, jis pats tik žiūri į mane atsiprašančiu žvilgsniu, ir gūžčioja pečiais. Kadangi man visko gerokai per daug, sakau, kad einu išplauti indus – juk man reikia kažkaip atsikvėpti, o ir šiaip, Mindaugo giminaičiai dega nekantrumu mane apkalbėti. Plaudama indus beveik juokiuosi – prietarai byloja, kad indų plovimas svečiuose reiškia pinigų išnešimą iš jų namų. Na, turtą gal paliksiu, bet Mindaugą tai turbūt išsinešiu – jei jis išgers dar vieną čierkelę, tuoj ir pats taps nekilnojamuoju turtu.

Ar mane išgąsdino jo giminaičiai? Nelabai. Kiekviena šeima turi savų keistenybių, tad smerkti tikrai negaliu. Juo labiau, kad Mindaugas vėliau sakė, kad aš jo tėvams labai patikau. Tetoms aldonoms ir nijolėms gal ir nelabai, bet giminių susitikimai nėra tokie dažni, kad dėl to nerimaučiau.

Mindaugas, mano (ir mano tėvų) manymu, tikrai geras vaikinas. Štai, sako jis man, išsirink kelionę, pailsėsim. Aš renkuosi Gruziją, nes kitokios kelionės mokytojo atlyginimas nelabai gali leisti. O kodėl ne? Kalnai, vynas (apsieikim be cenzūros: jei žodį „vynas“ pakeistume „kava“, tai jau būtų faktinė klaida – Gruzijoje kava tikrai ne pati skaniausia), sako, kad ir maistas gardus. Deja, nežinojau, kad jis planuoja už viską mokėti – tikrai būčiau pasirinkusi Balį ar Šri Lanką, na, bet ką jau čia. Naktį prieš išskrendant susapnavau gana keistą sapną – mano angelas sargas (taip, taip, teisingai perskaitėt), plevendamas virš mano lovos, vis vėmė ir vėmė. Sapnas gana juokingas, bet ryte jaučiausi gana keistai. Galvoju – gal čia įspėjimas, kad niekur nevykčiau? Gal mano angelas sargas nepratęs skristi lėktuvu? Juokiuosi pati iš savęs – jei pradėsiu tikėti tokiais dalykais, niekada iš namų negalėsiu išeiti. Atostogos yra atostogos. Reikia džiaugtis, kad jas turiu, ir neieškoti priežasčių, kodėl negalima to daryti. Bus, kaip bus.

Atostogos buvo vidutiniškai geros, arba vidutiniškai nevykusios, kaip pažiūrėsi. O pažiūrėjau, tiesą sakant, iš abiejų pusių, ir tuoj pat jums apie tai papasakosiu.

Jau tikrai tikrai Gruzijos kurortas Batumis nieko gero nežadantis – akmenys, šlykščios spalvos jūra, daug žmonių. Nesitikėjau, kad Mindaugas planuoja visas atostogas pragulėti, ir trečią dieną nebeištvėriau. Jūroj maudytis vis tiek negaliu – bijau žuvų, lavonų ir tubifleksų, o viešbučiuose baseinai čia nelabai populiarūs. Neištvėrusi imu ir sakau:

– Žinai, aš keliones įsivaizduoju kiek kitaip.

– O tai kas tau netinka? Valgom, geriam, ilsimės…

– Na, aš noriu ką nors pamatyti…

– O tai ką tu jau pamatysi šitoj šaly?

Oi, tikrai yra ką pamatyti. Visur yra. Net ir Baltarusijoj. Deja, niekada nesu keliavusi viena, tad pasiryžti iššūkiui buvo be gali sunku, bet tikėjau, kad verta. Palikau Mindaugą gaudyti saulės spindulius ir toliau kepinti odą, o pati grįžau į viešbutį. Pasirodo, čia galima užsisakyti vairuotoją – nuveš, kur tik nori. Tai aš ir sakau, kad turiu penkias dienas, pavežiokit jūs mane kur nors. Žiūri jie į mane, akivaizdžiai nelabai supranta, ko aš noriu, arba galvoja, kad netinkamai suprato. Na, bet atrodo, kad viskas aišku. Taip, yra tokia galimybė. Nuveš mane į Tbilisi, tada ten galėsiu apsistoti jų draugų viešbutyje, o galiausiai mane nuveš į Kutaisi – visur turėsiu nuosavą vairuotoją. Už nebrangiai! Kainos, žinoma, man iš anksto niekas nesako, tad nežinau, ar tai bus įperkama. Na, jei ką… Mindaugas padės, juk beveik sugadino atostogas. Kerštas, kerštas, kerštas, ne kitaip! Ech, garantuoju, kad jis iš tų vaikinų, kurie prisidirbę dovanoja šlepetes ir vazonus. Bet tai – ne man.

Blyn, tas mano Mindė Mindelis Mindaugėlis… Jis visada slėpėsi po juokdario kauke – jam atrodė nieko tokio apsiauti skirtingus batus ar apsivilti išvirkščią megztinį. Ir visa tai tik tam, kad galėtų prajuokinti kitus. Iš pradžių tai buvo juokinga ir man, bet vėliau, švelniai tariant, užkniso. Nežinau, kiek kartų pilnatį pakeitė delčia, ir vėl ciklas pasikartojo, bet manau, kad man jau gana. Pavargau, pavargau, pavargau. Galiu būti ir viena. Nesvarbu, kad nuo šiol pėdkelnes teks pirkti pačiai – šitas pėdkelnių princas jau išsėmė mano kantrybės tvenkinį.

Gruzijoje susišnekėti gana sunku – nelabai moku rusiškai, o vyresni vietiniai nelabai moka angliškai (na, ir aš negaliu pasigirti ypatingomis žiniomis, tad taip ir kalbamės… daugiausia gestais). Žmonės čia nuostabūs – be galo draugiški ir paslaugūs. Gal buvo kiek nejauku praeiti pro jaunuolių grupelę, bet jie tenorėjo pasisveikinti. Nieko neatėmė, tik ranką paspaudė, ir paklausė iš kur aš esu. Garantuoju, kad Lietuvoje toks susidūrimas baigtųsi kiek kitaip. Mindaugas skambino jau 7 kartus – sako, kad nedaryčiau nesąmonių, nes tie gruzinai iškrypę ir pakrypę, maža kaip čia mano išvyka gali baigtis. Aš jam sakau, kad važiuojam kartu, bet jis negali. Na, jam nėra kada, nes jam reikia degintis. Draugą kelionėje pažinsi. Na, geriau anksčiau nei vėliau.

Nuvykus į Kutaisi laukė šiokia tokia nesėkmė – nebuvo, kur nusipirkti tamponų. Nors ši knyga nėra kelionių apžvalga, tačiau, merginos, duosiu jums patarimą, – vykdamos į Gruziją tamponų pasiimkite daugiau. Galbūt sostinėje rasite, kur jų įsigyti, bet mažesniuose miestuose greičiausiai ne. Žinoma, dabar gal jau viskas pasikeitė. Vis dėlto, apibendrinsiu: antra kelionės buvo fantastiška! Mane pagavo įkvėpimas rašyti, rašyti, rašyti. Čia viskas yra kitaip nei Lietuvoje – žavi ir laisvai besiganančios karvės, ir kvapą gniaužiantys kalnai, ir vietinių bendravimo kultūra. Per kelias dienas parašiau net tris straipsnius apie šią nuostabią šalį. Na, nebuvo lengva, bet laiko turėjau daug – rašyti telefonu nėra pats patogiausias būdas. Ir žinot, nuvykusi į Tbilisi ir įsikūrusi viešbutyje pamaniau, kad viską aš galiu pati viena. Nesuprantu, kodėl niekada nesiryžau kelionei be jokios palydos – juk tai taip paprasta. Tiesą sakant, vieną ištikimą draugą susiradau jau pačią pirmą naktį – į mano kambarį iš kažkur atklydo katinas, ir įsirangė spintoje. Pamaniau, kodėl turėčiau jį išvaryti? Pavaišinau savo šuniui pirktais skanėstais, tad ryšys tik dar labiau sustiprėjo (naktį atėjo miegoti į lovą). Tik ryte jis buvo kažkoks pasimetęs, o kai pamatė, kad jau šviesu, nuskuodė neatsisukdamas. Tai tiek to dėkingumo už maistą ir nakvynę.

Su Mindaugu susitikome tik oro uoste. Jis buvo kažkoks piktas ir labai juokingai nudegęs saulėje (o galbūt tiesiog paraudo iš pykčio, to nepaklausiau, tai ir nesužinosiu). Lėktuve sėdime kartu. O ką daryti? Vietos tai iš anksto užsakytos. Nieko nekalbame – bet turbūt ir nėra apie ką. Tik prieš pat nusileidžiant jis man pasakė tai, ko aš nebuvau pasirengusi išgirsti:

– O tu žinojai, kad aš tau planuoju pasipiršti?

– Ką? Dabar?

– Tikrai tikėjau, kad mes galime būti kartu, ir nesvarbu, kad taip neseniai susipažinome. Su tavimi taip gera ir paprasta… buvo.

– Na, bet dabar turbūt supranti, kad nieko nebus…

– Aš norėčiau bandyti.

– O aš negaliu.

Net nesu tikra, ar aš esu pasiryžusi ištekėti ir kurti šeimą. Gal per jauna? Turbūt nebesu tam per jauna. Tiesiog mane pastovūs santykiai vilioja tik tuo, kad nereikia eiti į barą ir susipažinus su bent šiek tiek simpatišku vaikinu bandyti lipdyti kažkokius pseudosantykius. Aš nuo to jau pavargau. Vis dėlto, neįsivaizduoju savęs besirenkančios vestuvinę suknelę ar užsakinėjančios gėles vestuvių šventei. O dar kur visų giminių poreikiai. Juk balius – tiesiog būtinas, kitaip ir nebus. Priešingu atveju pradėtų sklisti kalbos, kad neturiu pinigų vestuvėms, arba, dar blogiau, kad pinigų turiu, bet gailiu.

Nežinau, kiek man buvo metų, kai supratau, kad negaliu pateisinti VISŲ žmonių lūkesčių. Jie į mane deda įvairias viltis, kurių aš negaliu paversti realybe. Štai, vaikystės draugas Karolis paatviravo, kad apie mane fantazuoja jau nuo penktos klasės. Nieko negaliu atsakyti, todėl tiesiog padėkoju. Nežinau, iš kur jis traukė tą medžiagą savo fantazijoms, nes tam niekada nesudariau jokių sąlygų. Ne, nesiunčiau erotinių nuotraukų. Ir nežinau, iš kur ten tos fantazijos jam kildavo, nes su juo visada buvau labai atvira. Tai juk taip… nepatrauklu. Vėliau man Monika sakė, kad esu durnių durnė, jei patikėjau, kad vaikinas ir mergina gali būti tik draugais. Ir dar nuo penktos klasės. Na, bet ką aš čia. Tikrai negaliu būti Mindaugo žmona. Aš iš gyvenimo noriu šiek tiek daugiau nei vien tik gulinėti paplūdimy ar ant sofos, tad tenka atsisveikinti. Jei tai būtų filmas, atsisveikinus nueinant į skirtingas puses turėtų groti labai graudi muzika. Na, bet čia realybė, tad viskas teka įprasta vaga.

Lietuva mus pasitinka lietumi ir žvarbiu vėju. Kad dar labiau sustiprinčiau tą šalčio įspūdį, pasakysiu, kad tą savaitgalį feisbuke niekas nebuvo įkėlęs nuotraukų su šašlykais. Nuėjome savais keliais. Neatsisukome.

Tiesa, straipsnis apie Gruziją pardaviau kelionių agentūrai, ir man tai pakišo puikią mintį, kaip užsidirbti daugiau pinigų. Į mokyklą daugiau negrįšiu! Mintis apie tai, kaip padedu prašymą atleisti iš darbo buvo be galo viliojanti, tad tai atidėliojau gana ilgai… Na, tris dienas. Bet proga tai padaryti atsirado pačiu tinkamiausiu laiku.

XXXVI. Mėnulis nesuspėja skrieti aplink Žemę

Trečiadienis, trečiadienis, trečiadienis… Pati blogiausia savaitės diena. Lakstau po kabinetus kaip akis išdegusi. Štai – man priskirtas 32 kabinetas, bet chemijos mokytoja negalinti man jo užleisti, mat, nori pailsėti ir išgerti kavutės. Jau tuoj nuskambės skambutis... Kur mums eiti? Visi kiti kabinetai užimti. Aišku, galiu eiti pasiskųsti, ir kabinetas tuojau pat taps laisvas, bet... aš taip nedarau. Ką gi, einame į skai(s)tyklą. Mus ir iš čia norėtų išvaryti, tačiau kažkokiu būdu pavyksta suminkštinti bibliotekininkės širdį. Pažadame, kad netriukšmausime ir nešiukšlinsime. Žinoma, pažado ištesėti nepavyksta, tačiau sąžinės priekaištų negirdžiu – juk jau tuoj tuoj apskritai čia nebedirbsiu, o jei kas pasikeistų, prieš akis – ilgos vasaros atostogos, per kurias poniai Žanetai D. tikrai praeis pyktis.

Viena bėda būtų maža bėda, o gal iš vis net ne bėda, bet chemijos mokytoja, (ta pati, kuri neleido būti mums paskirtame kabinete), parašė tarnybinį pareiškimą – ponia Anastazija J. skundžiasi, kad po mano pamokos kabinetas tapo sąvartynu. Na taip, kartais pašiukšlina tie mokiniai, bet viską susirenka... Gal ko nepastebėjau... Palaukit, palaukit... Ką? Juk pamoką vedžiau skaitykloje. Na, parašysiu atsakomąjį tarnybinį pranešimą – „Stuku stuku, ponia Anastazija J. NIEKADA neužleidžia kabineto“. Na, jai nėra nei kaip, nei kada, nes geria kavą. Dar prieš porą mėnesių ši situacija mane būtų taip įsiutinusi, kad nebegalėčiau miegoti naktimis, tačiau dabar tiesiog šypsausi – nešu du popieriukus į raštinę. Kruopščioji nuolat pavargusi raštinės darbuotoja sako, kad ilgai čia aš ištvėriau, ir stebisi, kad tik dabar pirmą kartą atnešiau prašymą atleisti iš darbo. Tiesa, ča pat suprunkščia, kad manęs vis tiek niekas nenorės paleisti – juk rasti naują darbuotoją tikrai nėra taip paprasta. Suburbu, kad man nerūpi, apsisuku, ir išeinu. Svarbiausia – kelyje nesutikti nei direktoriaus, nei pavaduotojos. Aš visiškai nepasirengusi jokioms šnekoms. Dabar tiesiog noriu pasidžiaugti, kad atversiu naują savo gyvenimo puslapį.

Taigi, ir vėl jaunatis. Ir vėl viskas iš naujo. Bet gal tai tik į gera – maža ką. Naujienų ne taip ir mažai. Pradėsiu nuo to, kad manęs iš tiesų nelabai norėjo atleisti iš darbo. Sako „Ingute, na, pabūk dar metelius, taip visiems bus geriau“. Tikrai nežinau, kam nuo to geriau pasidarys, bet tikrai ne man. Aš jau radau, kaip užsidirbti pinigų, ir, maža to, pagaliau išsikrausčiau iš tėvų namų – buvę kolegos jau tikrai juoktis nebegalės. Žinoma, ši mintis buvo tikrai puiki – dabar ir santykiai pagerėjo, ir tėvai daugiau laiko praleidžia tik dviese. Dabar jie man net ir bulvių kartu prikasa, kai važiuoja savaitgaliais į kaimą. Man nebereikia sukti galvos, ką pameluoti, kai nuspręsiu naktį negrįžti namo. Taip taip, kartais tikrai nesumodavau (labai geras žodis), pas kokią draugę nakvoti šįkart. Taigi, dabar viskas bus žymiai geriau. Tėvams, žinoma, liūdna, kad su savimi pasiėmiau ir augintinius, tačiau tikrai neatimsiu teisės su jais matytis. Žinoma, darbas namuose turi savų trūkumų – na, pavyzdžiui, atsirado žmonių baimė. Ėjimas į parduotuvę ar į paštą tampa tikru nuotykiu, na, bet ar nesu pakankamai pašėlusi, kad galėčiau tą padaryti? Iš tiesų labiau norėčiau vaikščioti tuščiomis gatvėmis ir apsipirkinėti tuščiose parduotuvėse, nes susidūrimas su žmonėmis tampa pernelyg slegiantis. Apskritai, ryte išlipti iš lovos tapo pačiu didžiausiu iššūkiu – nerandu vidinės motyvacijos ką nors daryti. Monika sako, kad nueičiau kartu su ja į kokį nors pozityviai pozityvų seminarą – ten jie ploja, dainuoja, rėkauja, ir ko tik nedaro. Sako, kad padeda. O man juokas ima, kai apie tai pasakoja, nes nesuprantu, kaip žmonėms negaila tiek daug pinigų išleisti kažkokiems paplojimams. Na, bet vieniems padeda vieni dalykai, o kitiems – kiti, ir nieko čia nepadarysi. Mane motyvuoja tik nauja veikla, bet kaip rasti tokią, kuri tikrai patiktų, ir leistų pradėti naują dieną ilgai nesivoliojant lovoje?

Draugai mane ragina parašyti knygą, bet aš žinau, kad paprasčiausiai neįstengčiau to padaryti. Kiekvienas parašytas puslapis vis labiau mane apnuogina, ir su kiekvienu sakiniu jaučiu tarsi mano oda būtų plešiama sluoksnis po sluoksnio. Kai ką nors rašau, rašau, ir prirašau, vėliau tiesiog negaliu patikėti, kad mano galvoje yra nusėdusių tokių minčių – net ir sapnuose tokia tamsi mano pusė ne visada atsiskleidžia. Na, gal kada tikrai tą įgyvendinsiu (maždaug tarp kada nors ir niekada, kai turėsiu daugiau laisvo laiko ir kūrybinio įkvėpimo).

XXXVII. Delčią vėl keičia pilnatis

Nežinau, ar tik man vienai taip būna, ar ir prastų komedijų personažams, bet šiandien mane sužeidė laiptais lipusio darbininko įrankiai. Paprasčiausiai lipau iš paskos, o statybininkas ėmė ir suklupo. Įrankių dėžė čiuožė tiesiai man į koją, ir prakirto. Net gėda kam papasakoti. O jei ir papasakočiau, kas patikėtų? Būtent. Kažin, ar kas patikėtų, kad tai – gana nemaloni puikios pažinties pradžia? Gal juokaujat? Kokia dar draugystė gali prasidėti nuo smurto? Kas būtų toliau? Skilo kaulas, bet bent jau esu užtikrinta, kad kurį laiką nekils noro grįžti į mokyklą. Tik namuose ir tegaliu dirbti. Lovos režimas. Ilgam. Nieko, vis tiek į mokyklą nereikia, nors ir artėja rugsėjo pirmoji. Galėsiu gulėti ir dirbti. Gulėti ir nedirbti. Žodžiu, galėsiu veikti, ką tik noriu ir ką tik įmanoma veikti gulint. Na, gal paskambinsiu kokiai draugei, kad atneštų apelsiną ir, žinoma, pavedžiotų šunį, – nemeluosiu, man truputį savęs gaila. Herai irgi manęs gaila, bet dėl to savo poreikių tikrai neatsisako. Paskambinsiu Monikai, gal ir ji norės manęs pagailėti... Žinoma, jei tik turės tam laiko.

Paėmusi telefoną matau, kad man skambino Mindaugas. Tris kartus! Klausimas tik vienas – ar ignoruoti, ar perskambinti, ar palaukti, kol pats paskambins. Na, čia gal jau ir trys klausimai. Nemeluosiu, ranka dreba (kita turbūt irgi, bet to nepastebiu, nes ji chalato kišenėje). Telefonas ima vibruoti. Kažin, ko jis nori?

– Alioooo...

– Labas! Gal nori pabėgioti? Šunį nusipirkau!

Durnas gal? Aišku, kad noriu! Taigi šuo yra šuo! Deja, vėliau prisimenu, kad kol kas tikrai dar negaliu lakstyti po laukus, tad susitikimą tenka atidėti. Žinoma, labai laukiu, kada galėsiu vėl normaliai vaikščioti – nuėjus į mišką atrodo, kad dingsta visos pasaulio problemos. Na, nebent sutinku kokį haskį – tada jau Herai nebebūna taip linksma. Nekenčia ji jų. Gal vaikystėje buvo koks įvykis, taip ir neužfiksavau.

Na, bet taip, Mindaugai, mes susitiksime. Tik po dviejų savaičių. Nieko, nieko, orai žadami šiltesni. Šunį tai tikrai noriu paniurkyti. Cha, supažindinsiu su saviškiu, pažiūrėsim, ar galėsim bendrauti toliau. Ko jūs juokiatės? O kaip kitaip patikrinti „jaunikio“ tinkamumą, jei „kelionės testas“ buvo neišlaikytas?

Pasirodo, mano Herai bulterjerai net labai patinka, o ir man pačiai kuo toliau – tuo labiau. Nors vadovėliuose ir esu skaičiusi, kad šie šunys išveisti kovoms (tiesa, dar bandžiau susisiekti su autoriumi dėl netinkamos informacijos), ir gali būti pavojingi, bet aš juk mąstau gana kritiškai, ir žinau, kad tame visiškai nėra tiesos. Nesisektų tiems bulterjerams kovos, galite tuo net neabejoti!

Susitinkame šunų aikštelėje, ir praeina nemažai laiko, kol galiausiai pasisveikinu su Mindaugu. Šunį juk norisi paglostyti!

– Na, tai kokį vardą uždėjai? – klausiu.

– Ai, jokio. Bulka vadinu.

– O tai gražesnio nesugalvojai?

– Taigi patelė, vardas Batonas išvis netinka!

Nu ok, Minde. Neturiu, ką daugiau pakomentuoti. Kalbamės apie šunų maistą ir žaislus, ir pradedu jaustis ekspertė šioje srityje. Pasakoju jam apie tai, kokia maisto sudėtis yra gera ar bent jau normali, kokie žaislai yra saugūs, kaip ir kada šerti, ir t.t. Žiūri jis į mane išpūstom akim, linksi, ir vis kartoja, kad veisėja jam to nesakė. Jaučiu, kaip kyla įtampa, bet vis dar nedrįstu klausti, kur jis tą šunį pirko, bet įtarimų jau turiu.

– O Bulka turi dokumentus? – bandau nedrąsiai paklausti.

– Neee, taigi į parodas nevaikščiosiu.

– Tai, žinok, tavo šuo mišrūnas.

– Nu koks tau mišrūnas? Taigi matai, kad bulterjeras!

Bandau jam gražiai paaiškinti, kam yra reikalingi šuns dokumentai, bet panašu, kad jis nelabai nori klausytis. Ką gi, man po truputį ima mažėti laiko, dairausi į namų pusę, pasakau, kad Hera jau pavargo, ir skuodžiu neatsigręždama. Taip ir maniau – nereikėjo susitikti.

Per pilnatį nutinka keisčiausių dalykų, ir kyla pačių keisčiausių minčių. Kodėl gi man nepadarius ko nors gero, kad visiems blogai būtų? Na, kad ir buvusį direktorių apkaltinti seksualiniu priekabiavimu. Ar iš mokyklos išlupti paskutines likusias lentas. Ar mokytojų antrosioms pusėms pranešti, kas vyksta per darbo vakarėlius. Visko taip norisi, bet žinot – tingisi. Scenarijų galima prigalvoti daug ir įvairių, bet žinot, kažkada vienas dėstytojas pasakė kelis žodžius: „Gyveni, bet nieko nenutinka”. Mes labai supykom, nes manėm, kad tai nėra tiesa, šūkavom ir dalinomės savo pamąstymais: „Pernai egzaminą išlaikiau dešimtukui!”, „Dėstytojau, baikit, nes aš nusižudysiu”, „Nuuuuu, kaip nieko? Taigi diplomas tuoj gausim”, „O tai jei laimėčiau milijoną?” Kilo daug įvairių klausimų, bet vėliau, praėjus ne vieneriems metams, atrodė, kad nutiko daug, bet iš tiesų – nieko. Taigi, ir aš palikau mokyklą gyvuoti taip, kaip ji gyvavo anksčiau. Tebūnie.

XXXVIII. Pabaiga. Du kartus į tą pačią upę…

Neįbrisi. Taip, taip, žinau. Bet į ją neįbrenda tik kiti, bet ne aš. Taigi, ir vėl gavau pasiūlymą dirbti mokykloje. Pamaniau: kodėl ne? Ju nebuvo ten taip blogai, ar ne? Tikriausiai dauguma nuoskaudų jau buvo pasimiršusios, tad į darbo pokalbį važiavau gana gerai nusiteikusi. O ką? Pabandyti juk galima, ar ne? Na, jei sakot, kad ne, turiu pakankamai pateisinamą priežastį – viršuje gyvenantys kaimynai pradėjo remontų darbus, kurių, kaip spėju, niekada nepabaigs. Dirbti namuose tapo neįmanoma, tad kažkur reikia išeiti. Laiptinėje kažkas jau pakabino skelbimą, kuriame išdėstė priekaištus „negabiems remontininkams“, kurie neįstengia rasti profesionalių meistrų, galinčių greitai ir sėkmingai pabaigti pradėtus darbus.

Į naująjį darbą važiuoti gana netoli, o ir pokalbis praėjo gana sklandžiai. Direktorius apie asmeninio gyvenimo detales neklausinėjo, peržiūrėjo mano pamokų planus, kurių sukaupiau tikrai nemažai, ir paklausė, nuo kada galiu pradėti dirbti. O aš juk galiu nuo bet kada, atsibodo namie sėdėti ir klaviatūrą barškinti. Pamokų man pasiūlė visai nedaug – vos vienai dienai per savaitę. Tai gerai! Dar pasakė, kad į mokytojų ar tėvų susirinkimus reikės atvykti tik pagal galimybes (aš jų neturėsiu!) Taigi, ir vėl jaučiuosi tokia pat laiminga, kaip ir tada, kai mokykloje įsidarbinau pirmą kartą. Dabar jau turiu šiokios tokios patirties, žinau, kad negalima piratinių filmų vaikams rodyti, kad tikrai nėra reikalo per daug pasakoti apie save, kurti anketas pažinčių portaluose ar pernelyg daug asmeninio gyvenimo detalių viešinti socialiniuose tinklalapiuose. Bėda tik ta, kad su mokiniais kartais teks susidurti visai netoli namų, bet nieko – ištversiu. Juk kitos mokytojos gyvena vos už kelių žingsnių nuo mokyklos, ir nieko nenutinka.

Pirmoji diena mokykloje mane kaip reikiant nustebino. Iš kur atsiranda tokie išauklėti vaikai? Dešimtokų auklėtoja paprašė, kad pakalbėčiau su mokiniais apie patyčias. Nemeluosiu – labai bijau šios temos, nes pradėjus apie tai kalbėti, patyčios gali dar labiau paūmėti (žinau, nes jau kartą taip buvo). Ir vis dėlto, viskas pasirodo kur kas paprasčiau – mokiniams ši tema pasirodo gana įdomi, aš jiems papasakoju ir apie savo patirtį (juk akinius nešioju dar nuo trečios klasės, o tuomet lęšių dar nebuvo), mokiniai klauso ištempę ausis, sako, kad sunku patikėti, jog kažkas iš manęs galėjo tyčiotis. Kai kurie išdrįsta papasakoti ir apie savo patirtį ankstesnėse klasėse – nemaža dalis mokinių visai neseniai atkeliavo iš kitų mokyklų. Sakau jums nuoširdžiai – tokios jaukios pamokos dar nebuvo! Įgnybkit man, bijau, kad sapnuoju! Kitos pamokos prabėga taip pat puikiai, tad bandau galvoti apie tai, ar anoj mokykloj tikrai viskas buvo taip blogai, kaip man atrodė, ar aš tiesiog nebuvau pasirengusi tokiam darbui.

Darbas man tikrai patinka, bet yra viena bėda – nėra laiko ir gana. Pamokoms ruošiuosi tikrai labai kruopščiai, be to, individuali veikla atima daug laiko, tad neturiu nei kada pavalgyti, nei kada pamiegoti. Kartais pavalgyti tiesiog pamirštu, bet dažniausiai parduotuvėje nusiperku jau paruoštų gaminių, kas sukelia aplinkinių pasipiktinimą. Štai, parduotuvėje gavau pastabą nuo už manęs stovėjusios moteriškės. Ji sako, kad labai baisu, gal net ir siaubinga, kad aš perku tuos makaronus su kalmarais. Ir dar dvi pakuotes. Sako ji man:

– Mergaite, taigi nesunku namie tuos makaronus išvirti… Jei draugą nori nustebinti, aš galiu papasakoti, kaip skaniai paruošti. Net pirštus apsilaižytų!

Bet aš makaronus perku sau, ir nuomojamame bute neturiu viryklės, tai tyliu.

– Nėra sunku tiems vyrams įtikti, – sako ji man, – pavedi, paverdi, uždedi pomidorų padažo, faršo, ir gerai yra!

Bet aš neturiu vyro, tad bandau tylėti toliau. Nepavyksta:

– Ponia, bet žinokit, kad visai neturiu laiko…

– Tai iš ryto paruošk…

– Ryte aš dirbu.

– Tai iš vakaro.

– Vakare irgi dirbu.

– Savaitgalį tada gali visai savaitei pasiruošti.

– Bet ir savaitgalį dirbu…

– Nu, mergaite, naktį tada aukok.

– Bet naktį mes…

– Nu ir įžūlumas! Aš visai nenoriu girdėti, ką jūs ten naktį veikiat!

Mindaugas kuriam laikui buvo dingęs (galvojau, kad jau sudegino visus tiltus tarp mūsų), bet ne, vieną dieną paėmė, ir vėl atsirado. Pakvietė susitikti. Ką gi, ir vėl sutikau, bet nutiko toks gana įdomus dalykas – tą vakarą vyko tėvų susirinkimas, norėjau jam pranešti, kad neateisiu, bet… pamečiau telefoną. Žinoma, taip nutinka tik man, ir nieko čia nepadarysi (vėliau tą telefoną radau šaldytuve, bet vėliau. Daug vėliau.) Jis nesinaudoja jokiais socialiniais tinklalapiais, o elektroninio laiško, žinoma, nesugalvojau parašyti, taigi, tiesiog neatėjau. Tiesiog.

Bet likimas yra likimas (kuriuo, beje, netikiu), ir po kelių savaičių susitikome poliklinikoje. Tikrai labai nustebau, kai nuėjau prie kasos susimokėti už kraujo tyrimą (20 litų), o administratorė neslėpdama šypsenos (ar net juoko) pasakė, kad už mane tą jau padarė slaptas gerbėjas. Na, tai spėkit kas toks? Taip taip, tas pats, kur pėdkelnes į darbą siuntinėja! Ir juokinga, ir gėda, ir pikta.

Na, bet nueinam kavos, ir, labai panašu, kad bendrausime ir toliau. Jis pagaliau pripažino, kad jo šuo tikrai tikrai mišrūnas, bet nuo to meilė tai kalytei tikrai nemažėja. Augins ir toliau, bet daugiau taip neapdairiai nesielgs. Nupirko jis šuniui kokybiškesnio pašaro, pradėjo lankyti dresūros mokyklą... Žodžiu, viskas tik į naudą. Tiesą, jis susilaužė vieną koją – nešė savo šuniuką laiptais į viršų, bet užlipus šuniukas jį paėmė ir nustūmė. Dabar vedžioju du šunis. Dvigubai daugiau meilės. Dvigubai daugiau džiaugsmo.

Žinau, labai norėtumėte, kad parašyčiau, jog gyvenome ilgai ir laimingai, bet nepasakyčiau, kad labai ilgai, o ir laimės buvo ne tiek, kiek norėtųsi. Na, bet toks gyvenimas, laimės akimirkas kartais pakeičia visai kiti dalykai. Bet net ir tada, jei laiką atsukčiau atgal, tikrai nieko nekeisčiau. Nereikia liūdėti, kad tam tikri dalykai baigiasi – kartais pakanka pasidžiaugti, kad jie apskritai buvo.

Vis dar dirbu mokykloje. Mane vis dar džiugina šunys. Esu viena, bet ne vieniša. Nėra ko liūdėti – tik pažiūrėkit, alyvos jau pražydo!

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt