Lukas Butkus

ALISA ŽINO

Detektyvinis romanas

Viršelis – Gintaras Balionis

Redaktorė – Viktorija Povilaitytė

ISBN 978-609-8245-03-5

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2019

Autoriaus žodis

Prieš penkis metus, kai man buvo keturiolika, nusprendžiau parašyti romaną. Po metų turėjau rankraštį, po pusmečio ir paredaguotą jo variantą. Dėl įvairių priežasčių „Alisa žino“ atgulė į stalčių. Abejojau ja, o ji kantriai laukė. Per tą laiką užsiėmiau kitomis kūrybinės išraiškos priemonėmis – ne tik literatūrinėmis, bet ir muzikinėmis. Tik aštuoniolikos su puse išdrįsau nupūsti nuo jos dulkes, pažvelgti „naujomis akimis“ ir išsiųsti į leidyklą, galvodamas: „Jeigu nepriims – nepriims, tai kas?“ Todėl džiaugiuosi, kad po tiek laiko „Alisa“, kaip ir aš, galės pradėti naują savo gyvenimo etapą. Dabar man devyniolika ir tuoj pradėsiu studijuoti kompoziciją Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje. 

„Alisa žino“ gimė tam tikru mano gyvenimo laikotarpiu ir priklauso tik jam. Jeigu būtų tekę parašyti šį romaną dabar, neabejoju, kad būčiau išvengęs ne vienos pradedančio rašytojo klaidos, kurių romane apstu (tikriausiai tą patį sakysiu ir po dešimties, ir po dvidešimties metų). Dėl to tikiuosi, kad skaitytojas (-a) man atleis ir skaitys jį tokį, kokį parašiau, – kaip nuotykį ir galimybę atitrūkti nuo kasdienybės.

Skiriu šią knygą Mamai – detektyvų mylėtojai, įkvėpusiai mane pamilti knygas ir pasakojimus.

Lukas Butkus

Leidėjų žodis

Pirmasis „Naujo vardo“ išleistas detektyvas. Kaip ir reikia tikėtis – su visais privalomais atributais: policininkais, žmogžudystėmis ir t. t. Ir istorija, kuri ne vieną kartą pasisuka netikėtu kampu, verčia skaitytoją kartu su detektyvu vėl ir vėl spręsti painias mįsles – iš pirmo žvilgsnio kiek mistines, bet, kaip paaiškėja... Tačiau neišduosime, skaitykite ir spėliokite patys.

1 skyrius

Alisa. Pradžia

1

Rytas švito blankiai. Saulė liejosi danguje, tarytum ant lininių marškinių ištiškęs kraujas. Įgavęs neaiškią formą, rūkas pasiglemžė visą miestą savo išdilusiais gniaužtais, primenančiais iškruvintus nagus. Ryto vėjas pūtė ypač smarkiai toje miesto dalyje, į kurią skubėjo advokatas Vitkauskas, nešinas senu rudu, odiniu portfeliu. Vyras vėlavo. Kas kelias sekundes automatiškai pažvelgdavo į Rolex ant riešo, laikrodį, kurį gimtadienio proga prieš kelis mėnesius padovanojo žmona. Ironiška, bet vakar iki vėlumos užsitęsęs jųdviejų barnis buvo ta priežastis, dėl kurios Vitkauskas šįryt sunkiai kėlėsi iš lovos ir net vėlavo į darbą. Vakar jiedu vėl riejosi – žėrė į veidą vienas kito trūkumus itin garsiai. Tas erzelis liovėsi tik tada, kai pasibeldė kaimynas iš gretimo buto. Vitkauskų balsai pritilo – akivaizdu, kad neilgam. Advokatas baiminosi, kad barnis pasikartos ir šį vakarą.

Klientas, kaltinamas vagyste, tikriausiai jau laukė sutartu laiku – aštuntą. Laikrodis rodė beveik pusę devynių. Advokatas nusprendė, kad bus greičiau, jei sutrumpins kelią iki kontoros, pasukęs skersgatviu, kurio paprastai vengdavo, nes ten buvo pernelyg siaura ir tamsu.

Gatvės žibintai vienas po kito geso, kontora jau matėsi priešaky, bet Vitkausko akys nukrypo kitur: gale skersgatvio kažkokia figūra sėdėjo atsirėmusi į pastato plytinę sieną. Advokatui iš pradžių pasirodė, kad tai paprasčiausias miegantis valkata, bet toje ryto tyloje, kurią sudrumsdavo tik vienas kitas pravažiuojantis automobilis, būtų girdėjęsis net ir tyliausias kvėpavimas ar šnopavimas. Vyras liovėsi dirsčioti į laikrodį. Jis sustojo, tada pritūpė prie sėdinčio žmogaus, kad atsidurtų ties jo akimis. Atsargiai pabaksnojo pirštu ir pasiteiravo: „Atsiprašau, ar jums viskas gerai?“ Jokio atsakymo neišgirdo. Advokatas mikliai išsitraukė iš kelnių kišenės telefoną ir pasišvietė. Viskas aplinkui tarsi susiliejo: jis priešais save išvydo išbalusį, sustingusį vyro veidą, kurio krūtinėje žiojėjo šautinė žaizda. Advokatas atšoko nuo negyvėlio – vos neišmetęs telefono, surinko bendrosios pagalbos numerį. Nukritusio odinio portfelio garsas atsimušė į visas skersgatvio sienas.

2

Vienišas pageltęs medžio lapas kybojo ant šakos ir plazdėjo vėjo pučiamas, kol galiausiai pasidavė ir nusklendė ant automobilio stiklo. Lėtai, bet grakščiai nutūpė ir sulaukė Aurimo Igliaus dėmesio. Automobilyje sėdėjęs vyras netrukus ir vėl užsimerkė ir įsiklausė į vaikų balsus, skambančius už uždaryto lango. Tik tiek tegirdėjo be ūžaujančio spalio vėjo.

Aurimas prasimerkė ir nužvelgė vaikų darželio pastatą, neseniai renovuotas sienas, jo baltas duris, kurios kas kelias sekundes atsiverdavo – pasirodydavo darželinukas su vienu iš tėvų. Jis atsiduso, tada pažvelgė į laikrodį ant riešo. „Kurgi tu?“ – spėjo paklausti savęs mintyse, kai durelės atsidarė ir įlipo sūnus. Aurimas pamojavo darželio auklėtojai, stebinčiai jį pro langą, kad žinotų, jog sūnus saugus tėvo rankose; moteris atsakė tuo pačiu.

Berniukas tądien elgėsi neįprastai. Šešiametis Motiejus visada būdavo mažakalbis, bet dabar atrodė dar tylesnis. Vaikas sėdėjo nuleidęs galvą ir nė nepažvelgė į tėvą. Toks elgesys privertė Aurimą sunerimti.

– Na, kaip sekės, Motiejau? – žvaliai paklausė Aurimas. Motiejus visada buvo ramaus būdo, netgi drovus. Kai susijaudindavo ar susidurdavo su naujais žmonėmis, vaikas pradėdavo mikčioti. Aurimas su žmona sunerimo, kai, sulaukęs ketverių, jis dar nebuvo ištaręs pirmųjų žodžių. Jie net išsigando, kad sūnus autistas, bet galiausiai berniukas ištarė pirmąjį žodį – šuo. Tuo metu Iglių šeima turėjo dalmatiną vardu Bučkis, vėliau tas šuo nugaišo.

– Ko toks surūgęs? – bandė prakalbinti sūnų Aurimas.

Motiejus atsiliepė ne iš karto. Pauzė truko keletą sekundžių.

– Nieko.

Vyras jautė, kad sūnus kažką slepia.

– Nagi, juk matau, kad kažkas nutiko, papasakok. Juk mes – draugai.

– Jokūbas mane erzina, – šiaip ne taip išspaudė berniukas.

– Koks Jokūbas? Kaipgi jis tave erzina? – ramiu balsu klausinėjo Aurimas. – Pala, kuris? Tas su akinukais?

Motiejus linktelėjo.

– Ir ką jis tau sakė?

– Sakė, kad aš kvailys…

– Auklėtoja girdėjo?

– Ne... Aš juk ne skundikas...

– Nesijaudink, pasikalbėsiu su ja. Daugiau tai nepasikartos.

– Tikrai? – berniukas pakėlė į tėvą akis.

– Žodis.

Saulė buvo pakilusi virš horizonto, o pietų spūstis – kaip visada – didžiulė. Žmonės, kaip ir Aurimas, skubėjo namo. Jis su sūnumi kiekvieną dieną tokiu metu parvažiuodavo namo pietauti. Po pietų, kol Alisa grįždavo namo, berniuko prižiūrėti ateidavo ponia Elžbieta iš gretimo namo. Aurimas iki šiol nuoširdžiai mylėjo savo žmoną. Jiedu buvo susituokę vienuolika metų. Susipažino dvidešimt penkerių. Tada Aurimas dar nedirbo dienraščio redaktoriumi – laisvai samdomas žurnalistas ieškojo darbo visu etatu. Kartą kolega pakvietė į vakarėlį, o ten Aurimas pirmąkart sutiko Alisą. Jie pradėjo bendrauti, kol galiausiai pamilo vienas kitą. Netrukus susituokė, o po šešerių metų susilaukė Motiejaus.

– Ką paimti? – paklausė Aurimas, statydamas automobilį prekybos centro aikštelėje.

– Ką nors skanaus, – kaip visada atsakė Motiejus.

– Eime, pažiūrėsim, ką pavyks rasti, – kaip visada atsakė Aurimas.

Alisa, Aurimo akimis, buvo tobula moteris – pareiginga darbuotoja, mylinti žmona, gera mama. Notaro sekretorės darbui ji atsiduodavo šimtu procentu, o grįžusi namo visada rasdavo dar laiko ir vyrui, ir sūnui. Alisa buvo darbšti, atsakinga, rūpestinga – šios savybės be galo žavėjo Aurimą.

Nuo Motiejaus darželio iki namų buvo dvidešimt minučių kelio automobiliu ir beveik dvigubai tiek pėsčiomis. Iglių šeimos namas stovėjo gatvės kampe. Kuklus dviejų aukštų namelis iš baltų plytų, aptvertas neaukšta tvora. Vartai buvo atidaryti. Keista, nes Aurimas tądien paskutinis išvažiavo iš namų ir buvo tikras, kad juos uždarė. Jis įvažiavo į kiemą, išlipo iš automobilio, neišjungęs variklio, nes norėjo pastatyti automobilį garaže. Jo nuostabai, garaže jau stovėjo kitas automobilis. Tai buvo Audi – Alisos mašina. „Ji turėtų būti darbe“, – pagalvojo Aurimas.

Durys buvo atrakintos, įėjus girdėjosi, kad kažkas tarška virtuvėje. Aurimas perėjo valgomąjį ir pamatė pietus gaminančią Alisą. Ji atsisuko. Baltas, švelnus veidas, tiesi nosis, apgamas ant skruosto, mėlynos akys ir besišypsančios lūpos – taip, tai tikrai jo Alisa.

– Kas nors negerai? – paklausė moteris, išvydusi kiek sutrikusį vyrą.

– Nežinojau, kad šiandien taip anksti grįši, – jo veidas atsipalaidavo. – Pagalvojau, kad kažkas atsitiko.

Motiejus, pasikabinęs striukę rūbinėje, atėjo į virtuvę ir apkabino mamą.

Eik persirengti, Motiejuk. Tuoj bus pietūs, – pasakė Alisa, paleisdama sūnų iš glėbio.

– Iš tiesų, šis tas nutiko... – tarstelėjo Alisa, atsisukdama į vyrą. – Mečiau darbą. Dešimt metų ten dirbau – manau, atėjo laikas pokyčiams. Nematau ten jokių perspektyvų. Ar supranti, ką noriu pasakyti?

– Taip… Tiesiog visada atrodė, kad darbas tau patinka.

– Gal ir atrodė, – pertraukė jį Alisa, – bet taip niekada nebuvo. – Sugalvosiu, ką veikti, gal stosiu mokytis ir vėl bandysiu prasimušti į advokatūrą.

– Gal kurį laiką pailsėk? Pagalvok, ką norėtum veikti toliau, be to, Motiejui patiktų, kad tu namie.

Moteris kurį laiką tylėjo, tarsi svarstė, tada vėl prabilo:

– Neblogas pasiūlymas, mėnesį galiu patinginiauti…

„Kas bus, tas bus“, – pagalvojo mintyse, kol Aurimas dengė stalą.

– O kaip tau sekėsi redakcijoje? – paklausė Alisa.

– Geriau aš nieko nesakysiu…

3

Išsisklaidžius rūkui, skersgatvis tarsi įgavo gyvybės. Praėjus dvidešimčiai minučių po advokato Vitkausko skambučio į bendrosios pagalbos centrą, įvykio vietoje pasirodė pirmasis policijos ekipažas, dar po dvidešimties minučių jau visas skersgatvis buvo aptvertas policijos juosta. Teismo medicinos ekspertai atliko pirminę lavono apžiūrą ir tyrė nusikaltimo vietą. Aplinkui zujantys pareigūnai neblaškė atokiau stoviniuojančio vyresniojo inspektorius Leonido Neniškio. Nors komisariate dirbo ne pirmus metus, regėdamas žmogaus lavoną, jis vis dar jautė šleikštulį burnoje. „Tau nereikėjo eiti į miliciją“, – prisiminė amžinatilsį motinos žodžius, pasakytus daugiau nei prieš trisdešimt metų. Motina ir pats Leonidas žinojo, kad jam ten ne vieta. Jei ne tėvo, buvusio milicijos seržanto, raginimai, jis būtų pasirinkęs kitą gyvenimo kelią. Leonidas tiesiog norėjo, kad tėtis didžiuotųsi – niekada jo nunuvylė.

Vienas iš nedaugelio tėvo patarimų, kurie padėjo Leonidui, buvo tai, kaip išvaikyti baimę: „Žinai, Leonidai, gyvenime bus daug akimirkų, kai jausiesi pažeidžiamas, atrodys, kad esi niekam tikęs ir viskas eisis blogai. Aš dažnai jausdavau baimę tiek darbe, tiek namie – dėl tavęs ar mamos. Kai taip nutikdavo, tiesiog užmerkdavau akis, pakeldavau galvą į viršų ir skaičiuodavau. Tik tas kelias sekundes leisdavau sau bijoti, o atsimerkęs pasakydavau, kad viskas gerai, kad nėra reikalo jaudintis.“

Leonidas įsiminė tą patarimą visam gyvenimui. Taip jis ir padarė tą dieną. Pakėlė galvą į popietės dangų, atsipalaidavo ir pradėjo skaičiuoti: „Vienas, du, trys…“ – ir kai pasiekė dešimt, atsimerkė – visa baimė išnyko. Tada galėjo tęsti darbą.

– Leonidai, viskas gerai?

Skardus jaunatviškas moters balsas jį pabudino – tik pažvelgęs jos pusėn suprato, kad per ilgai buvo atitrūkęs nuo realybės.

– Viskas gerai… – atsakė savaime, bandydamas atsitokėti.

Lenos Rukanskytės žodžiai sugrąžino jį į realybę. Jos žalios akys, kupinos drąsos ir pasiryžimo, žvelgė į inspektorių. Pastarąsias savaites mergina pas Leonidą atliko praktiką. Ji studijavo policijos akademijoje ir ketino dirbti kriminaliniame skyriuje. Lena buvo labai aktyvi, kaipgi kitaip – tai juk pirmasis nusikaltimas per jos praktiką. Ji tiesiog degė nekantrumu, tuo jaunatviškai naiviu pasitikėjimu savimi – mergaitės, kuri niekada nematė tikro skausmo.

– Prieisi apžiūrėti lavoną? – paklausė ji, kai inspektorius atsisuko.

– Taip, einu… – atsiduso jis. – Kaip išsimiegojai?

– Negaliu skųstis. O tu?

– Būta ir geresnių naktų.

Vyras buvo tamsių, kaip šarkos plunksnos, plaukų, nuo trisdešimties iki keturiasdešimties metų amžiaus. Jis žvelgė į žemę stiklinėmis akimis – atrodė ramus. Krūtinėj žiojėjo šautinė žaizda. Viršutiniai drabužiai – baltas megztinis, juoda liemenė – buvo kruvini, bet aplink lavoną nebuvo nė lašelio kraujo. „Vyras negalėjo mirti anksčiau nei vakar, – svarstė mintyse Leonidas. – Bet nužudytas ne šiame skersgatvyje. Kažkur kitur. Kokiame nors atokiame rūsyje su šimtais koridorių.“

– Na, pasakok. – Kreipėsi inspektorius į lavoną jau apžiūrėjusį teismo medicinos ekspertą, gerą pažįstamą, Vytautą Abromavičių.

– A, čia tu, Leonidai, – numykė. – Nepastebėjau tavęs.

– Ėmiau ir patikėjau – juk skersgatvis vos trijų metrų pločio, – Leonidas nusišypsojo tyrėjui.

– Gerai, gerai, – Abromavičius nusimovė pirštines ir pradėjo pasakoti: – Ką galiu pasakyti? Jį nužudė vakar, kažkur tarp keturių ir šešių – vėliau patikslinsiu, bet ne šitame skersgatvyje, nes, kaip matai, kraujas tik ant drabužių, o aplinkui – švaru.

– Kas dar?

– Į auką buvo šauta iš nedidelio atstumo. Manau, kad ne profesionalo darbas. Žudikas neturi patirties su ginklu.

– O kas jį rado? – paklausė Lena.

– Advokatas. Dirba toje kontoroje, – parodė pirštu Abromavičius. – Jis ir paskambino pagalbos numeriu.

– Palaukit, – tarstelėjo Leonidas, pasukęs link kontoros, į kurią teismo medicinos ekspertas parodė pirštu. Virš kontoros įėjimo kabojo stebėjimo kamera. To inspektorius ir tikėjosi, nes aplinkiniai pastatai buvo gyvenamieji – nedidelė tikimybė, kad viename iš jų būtų įmontuota stebėjimo aparatūra. Svarbu, turės už ko užsikabinti.

– Yra stebėjimo kamera. Dabar tik reikės gauti leidimą pasiimti įrašo kopiją, – tarė jis sugrįžęs pas Leną ir Abromavičių.

Lena linktelėjo.

– Vytautai, daugiau nieko?

– Kol kas tiek. Kai bus atliktas skrodimas, gausi išvadas.

Leonidas padėkojo. Tuo tarpu Lena paklausė:

– Kas toliau?

– Lauksime skrodimo rezultatų ir vaizdo įrašo. Kada tau prasideda paskaita?

– Po valandos.

– Puiku, – nusišypsojo Leonidas. – Spėsiu pavaišinti kava.

– Iš kur toks dosnumas?

– Nežinau, gal pirmosios žmogžudystės bylos tavo gyvenime proga, – inspektorius nusišypsojo. – Na, važiuojam.

Kai įsėdo į automobilį, Lena vėl užkalbino inspektorių. – Papasakok apie save, Leonidai, – paprašė Lena.

– Ką galėčiau papasakoti... Dirbu komisariate daugiau nei trisdešimt metų. Net tiksliai nepasakysiu. Turiu du vaikus. Tiesa, dukrą įsivaikinom. O sūnus po mano žmonos mirties nieko nepasakęs išvyko iš Lietuvos. Bet ką atiduočiau, kad tik žinočiau, kur jis bastosi...

– Užjaučiu dėl netekties.

– Jau praėjo pakankamai metų, – pasakė inspektorius ir norėjo pridurti „treji“, bet nutylėjo.

– Sūnus nei rašo, nei skambina?

– Nė žodžio.

Leonidas pastatė automobilį aikštelėje priešais mažą kavinukę – vos už kelių gatvių nuo nusikaltimo vietos.

– Galiu lažintis, kad čia ruošia geriausią kavą mieste, – pareiškė Leonidas, lipdamas iš automobilio, ir nusišypsojo, pažvelgęs į Leną.

– Pažiūrėsim, – atsainiai tarstelėjo mergina, prisimindama nužudytąjį, žvelgiantį negyvom akim į žemę. „Kaip man jo gaila“, – tarė sau mintyse, rinkdamasi kavą.

2 skyrius

Pabaisa

1

Žvarbus vėjas pūtė į Motiejaus kambario langą, atsitrenkdamas į namo sieną ir kedendamas plikas medžio šakas. Tamsa gaubė visą miestą, tik vieniši gatvės žibintai rodė kelią einantiems naktyje. Tikriausiai praeivių balsai ir prižadino vaiką. Keli įsiaudrinę krepšinio sirgaliai garsiai sveikino visus su pergale. Berniukas pagriebė antklodę ir apsivertė ant kito šono.

Namas skendėjo tamsoje ir tyloje, bet nugirstas prie stalo pokalbis vis tiek skambėjo vaiko galvoje. – Girdėjai? Jie rado nužudytą vyrą mieste.

– Kur? – susidomėjo Alisa.

– Netoli tavo buvusio darbo. Viename skersgatvyje...

– Koks siaubas! – pasibaisėjo moteris. – Ar tai koks nors pažįstamas?

– Nežinau. Dar nenustatė tapatybės, bet greitu laiku turėtų paaiškėti.

Motiejus tada įsivaizdavo žudiką: aukštą, liesą, su peiliu vienoje rankoje ir vietoje kitos rankos kyšančiu kabliu.

Staiga jis išgirdo žingsnius koridoriuje – tikriausiai, tėčio. Berniukas atsimerkė ir nužvelgė mieguistomis akimis tamsų kambarį, tada vėl išgirdo ramumoje sklindantį garsą. Žingsnis po žingsnio – garsas artėjo. Netrukus tyla vėl gaubė namą. Motiejui tikriausiai prisisapnavo. Ne, tai ne sapnas – už durų kažkas kvėpavo. Berniukas stipriai užmerkė akis, bandydamas galvoti apie ką nors kita, bet staiga prisiminė savo įsivaizduojamą žudiką. Berniukas stipriai sugniaužė rankoje antklodę ir bandė apsimesti miegąs.

Durys sugirgždėjo ir prasivėrė, įleisdamos žmogų, kurio veido nesimatė. Nenusakomos spalvos plaukai siekė žmogystai iki pečių, jie krito ant berniuko, kai žmogysta pasilenkė. Staiga ji atšoko. Berniukas tai matė pro vos pramerktą akį. Jis jautėsi sukaustytas baimės – dar niekada jam neteko taip bijoti. Skruostu nusirito ašara.

Žmogysta atsargiai išslinko iš kambario. Durys užsidarė, o žingsniai nutolo. Motiejus gulėjo nekrutėdamas, kol iš akių pabiro sunkios ašaros. Paleidęs antklodę pajuto, kaip suprakaitavo delnai. Jis nežinojo, ką daryti. Pabaisa galėjo stovėti už durų ir laukti jo. Vaikas gulėjo lovoje lyg kažko laukdamas, namuose buvo tylu, bet slogi atmosfera ilgai neapleido berniuko. Galiausiai Motiejus neiškentė: šoko iš lovos ir puolė į tėvų miegamąjį, klykdamas iš siaubo.

2

Leonidas vėl sapnavo ją. Jos šviesius plaukus, akis, balsą, skambų juoką… Leonidas Neniškis pažvelgė į gretimą lovos pusę. Dabar Janinos vieta buvo tuščia, šalta, bet per tuos trejus metus žmonos pagalvė gulėjo šalimais kaip visada; retsykiais inspektorius ją pataisydavo, pakedendavo ir padėdavo taip, kaip jai patikdavo. „Gyveni praeitimi, Leonidai, – tarė sau mintyse. – Išpurenta pagalvė jos nesugrąžins.“

Leonidas pažvelgė į laikrodį. Buvo bemaž trečia valanda nakties, o inspektorius jautėsi žvalus kaip dieną. Jis vėl pabandė užsimerkti ir užmigti, bet prisiminimai nedavė ramybės. Kai lipo iš lovos, nudiegė tą vietą, kur prieš porą metų kliudė kulka. Buvo praėję metai nuo žmonos laidotuvių, kai nusikaltėlis pasekė inspektorių ir pašovė. Gydamas po operacijos sužinojo, kad užpuolikas – vieno iš jo sulaikytų nusikaltėlių brolis, pasiryžęs susidoroti su žmogumi, įkalinusiu jo šeimos narį. Vienaip ar kitaip, jis nukeliavo ten pat – į kalėjimą.

Leonidas pažvelgė į automobilių aikštelę. Nyku, tamsu. Jis apsirengė, išėjo iš laiptinės į vėsų nakties orą, sėdo į automobilį ir išsuko iš kiemo. Kai apimdavo nemiga, inspektorius važiuodavo ten, kur kelias vedė – kelionė į niekur padėdavo atsipalaiduoti.

Miestas naktyje, kaip ir dieną, buvo gražus: naujai sutvarkytos ir švarios gatvės, renovuojami namai, šiuolaikiniai pastatai. Nė gyvos dvasios, jokio pravažiuojančio automobilio. Leonidas jautėsi vienišas kelyje – toks pat vienišas jis buvo ir namie. Vyras pasuko į dešinę ir sustojo prie „stop“ ženklo, žvilgsniu palydėdamas įsiaudrinusių krepšinio sirgalių bandą, šturmuojančią naktį savo pergalę skelbiančiais balsais. Po penkių minučių Leonidas atsidūrė norimoje vietoje. Tai buvo kiemas, įsibrovęs tarp daugiaaukščių pastatų, o viename iš jų gyveno Oliveris, Leonido sūnus. Kol nebuvo išvykęs... Abu vyrai dirbo ten pat – miesto komisariate – ir kartu išsprendė ne vieną bylą. Jie buvo puiki komanda. Bet po Oliverio mamos mirties tėvas ir sūnus nutolo. Jau kitą dieną po laidotuvių sūnus išvyko iš Lietuvos nežinoma kryptimi.

Leonidas sėdėjo automobilyje ir stebėjo nebylius sūnaus buto langus, kai netikėtai ten įsižiebė šviesa. „Nejaugi Oliveris grįžo?!“ Netrukus šviesa užgeso, o inspektorius liko sėdėti kaip sėdėjęs. Sūnus grįžo, tačiau tėvui apie tai nepranešė.

3

Alisa prisimins tą naktį visą gyvenimą.

Ji žengė koridoriumi – ilgu ir tamsiu – matė tiktai šviesą, sklidusią iš tolimo kambario. Alisa ėjo, nežinodama kodėl. Šnabždesiai ir balsai ją ragino judėti į priekį. Ji jautėsi maža: rankos ir kojos buvo kaip vaiko, atrodė, kad ją nuo lubų skyrė daugybė metrų. Ji vis dirsčiojo sau už nugaros. Alisa jautė, kad ją stebi.

Visos durys koridoriuje buvo uždarytos, išskyrus vienas – tas, link kurių ji ėjo. Priėjusi Alisa pažvelgė į vidų, ten pamatė du vyrus, kurie pasirodė per daug panašūs vienas į kitą, ir isteriškai rėkiančią moterį, kuri vis kartojo žodžius: „Tu ją nužudei! Tu tai padarei!“ Kambarys buvo erdvus, ištaigingas, Alisai jis priminė muziejų: sienos nukabinėtos senais tapybos darbais, medžioklės trofėjais, visi baldai antikvariniai. Prie ištaigingo darbo stalo iš vienos pusės sėdėjo aukštas juodbruvas vyras – Alisa spėjo, kad jis yra kambario savininkas, o iš kitos – du žmonės: moteris ir jaunesnis vyras, panašus į aną, sėdintį priešais.

– Prisipažink, – griežtai reikalavo jaunasis vyras.

Alisa neišgirdo vyresnio vyro atsakymo, tik pamatė, kaip iš niekur nieko liepsna apgaubė jį. Ugnis pasiglemžė vyrą, kartu su juo liepsnose paskendo moteris, kuri prieš kelias minutes rėkavo. Visas kambarys, kur stovėjo stalas, paskendo liepsnose. Jaunesnysis vyras atsigręžė į Alisą ir artėjo.

– Tu būsi kita, – pagrasino jis Alisai plačiai šypsodamasis. – Tu būsi kita.

4

Alisą prižadino sūnaus verksmas. Ji iš pradžių nesuprato, ką jis sako.

– Mama, mama! – kūkčiojo išsigandęs berniukas. – Pas mane buvo pabaisa!

– Ką? Kas buvo? – sumurmėjo ji apsimiegojusiu balsu.

– Pabaisa, mama, pabaisa!

Sūnus pasakojo, kad į kambarį buvo kažkas užėjęs. Alisa paaiškino sūnui, kad pabaisų nebūna, ir stengėsi jį nuraminti.

– Bet kažkas vaikščiojo mano kambaryje. Tikrai tikrai. Aš nemeluoju.

Aurimas nenorom pakilo iš lovos ir nuėjo į Motiejaus kambarį „patikrinti“, ar nėra pabaisos, bet vaikas vis vien nenurimo. Jis tąnakt užmigo tik paryčiais. Alisa irgi. Ji labai norėjo papasakoti Aurimui apie savo sapną, bet neišdrįso. „Tai tik sapnas, nieko daugiau“, – ramino save moteris, kai liepsnų fone stovintis vyras vis išnirdavo prieš akis. Jis atrodė kažkur matytas, tik pamirštas. Kas jis? Moteris užmigo paryčiais. „Gerai, kad nereikės anksti keltis“, – pagalvojo prieš panirdama į tą patį keistą sapną.

3 skyrius

Atleidimas

1

Lena pasirodė vyresniojo inspektoriaus kabinete įprastu laiku – vienuoliktą valandą. Savaitė jai buvo sunki. Mokslai ir praktika gulė ant vienos svarstyklių lėkštutės, šeima ir draugai – ant kitos, ji ne kartą pagalvodavo, kad galbūt reikėjo numoti į viską ranka ir priimti draugo pasiūlymą. Jis su keliais jo pažįstamais kvietė leistis į kelionę po Europos sostines – tiesiog praleisti mokslo metus ir pravėdinti smegenis. „Kita vertus, gal ir gerai padariau, kad nevažiavau“, – pagalvojo ji, praverdama kabineto duris.

Lena rado inspektorių prie darbo stalo, jis baksnojo kompiuterio klavišus. Inspektoriaus kabinetas buvo nedidelis, tilpo tik darbo stalas, lentyna, kelios kėdės ir pakaba, ant kurios tuo metu kabojo pilka Leonido striukė.

– Labas rytas, – pasisveikino jis, nepakeldamas akių nuo ekrano. – Prisėsk, tuoj baigsiu ataskaitą.

– Ką norėjai man parodyti?

– Gavom advokato kontoros stebėjimo kameros įrašą.

Po kelių minučių į kabineto duris kažkas pabeldė, į vidų įėjo aukštas vyras. Jo vardas buvo Icchokas Antokolskis – žydų kilmės pareigūnas, jau daug metų dirbantis komisariate kartu su Leonidu. Kartu jiems teko tirti ne vieną bylą. Vyrai susidraugavo ir vienas kitam visada padėdavo. Antokolskis atnešė diską su įrašu; Leonidas buvo dėkingas, kad atsakingi žmonės „atkirpo“ tą vietą, kur matosi žudikas, idant pareigūnas galėtų įrašą peržiūrėti į valias.

– Štai tavo įrašas, – tarė Antokolskis, paduodamas diską Leonidui.

– Ačiū. Icchokai, susipažink. Čia Lena, ji nuo rudens žada dirbti pas mus, komisariate, dabar mokosi.

– Malonu susipažinti. Linkiu sėkmės, – Antokolskis paspaudė merginai ranką ir patraukė link durų.

– Ai, kol nepamiršau. Icchokai, norėtum prisidėti prie žmogžudysčių tyrimo grupės, jeigu Gorskis leis pasirinkti narius?

– Mielai, kodėl turėtų neleisti? – tarė kolega.

„Taip, kodėl turėtų neleisti...“ – nusišypsojo inspektorius. Olegas Gorskis, komisariato viršininkas, senais laikais, kai su Leonidu buvo eiliniai pareigūnai, dirbo kartu, dalijosi vienu kabinetu ir, galima sakyti, buvo draugai. Tik Gorskis turėjo kitokių planų. Jis siekė karjeros, nes buvo ambicingas, o komisariatas buvo tam tinkama vieta. Gorskiui ir Leonidui teko tirti moters žmogžudystę; abu pareigūnai vadovavo „veidrodinėms“ nusikaltimo tyrimo grupėms, kurios dirbo nepriklausomai viena nuo kitos, bet tyrė tą pačią bylą. Subadytą peiliu moterį sutuoktinis rado namuose; ta byla išgarsėjo ir sulaukė žiniasklaidos dėmesio. Po užsitęsusio tyrimo Leonidui pavyko surinkti įrodymus, kad moterį nužudė būtent jos sutuoktinis. Jis papasakojo Gorskiui apie savo versiją ir nurodė įkalčius, bet netrukus pasigailėjo. Tą pačią dieną Gorskis pateikė tą versiją vadovybei kaip savo, visiems apsiskelbęs, kad bylą ištyrė vienas. Ta penkiolikos minučių šlovė, inspektoriaus nuomone, ir padėjo Gorskiui kilti karjeros laiptais. Nors tai tik nuomonė.

Leonidas nesisielojo dėl išdavystės, nekėlė skandalo. „Tegul jis būna didvyris“, – nusprendė tada. Vėliau, kai Gorskis tapo komisariato viršininku, jis pasiūlė inspektoriui pavaduotojo vietą, bet Leonidas atsisakė, nes nenorėjo pakliūti į Gorskio įtakos zoną. Nuo tada, kai pradėjo vadovauti, Gorskis kėlė savo autoritetą, raizgydamas tarsi voro tinklą aplink kiekvieną komisariato pareigūną, kad niekas nepraslystų pro jo ausis. Inspektoriams net neleisdavo suburti tyrimo grupės, kol pats asmeniškai nepaskirdavo narių.

– Na, žiūrėsim, kaip bus. Viso, – tarė Icchokas ir išėjo.

Leonidui įjungus įrašą, kompiuterio ekrane jie pamatė tos gatvės, kur stovėjo advokato kontora, atkarpą. Stebėjimo kamera buvo nuleista žemyn, kad galėtų fiksuoti praeivius, tačiau pačiame kampe matėsi ir skersgatvis, kur buvo rastas nužudytojo vyro kūnas. Apatiniame ekrano kampe buvo nurodytas laikas ir data.

Kameros laikrodis rodė 03:17, kai prie skersgatvio išniro automobilis. Studentė nubraukė nuo akių tamsių plaukų sruogą, pasilenkdama arčiau ekrano. Kai automobilis sustojo, iš vairuotojo pusės išlipo moteris. Ji Leonidui priminė nužudytąjį: net iš nespalvoto stebėjimo kameros įrašo buvo galima spėti, kad jos plaukai labai tamsūs. „Kaip šarkos plunksnos“, – inspektorius prisiminė, ką pagalvojo apžiūrėdamas nusikaltimo vietą.

Iš automobilio išlipusi moteris atrodė akivaizdžiai susijaudinusi ir išsigandusi, net įraše matėsi jos nervingumas – išlipo drebėdama, sunkiai nuslinko iki bagažinės ir galiausiai įstengė atidaryti. Įrašą stebintys Leonidas ir Lena kažką įžiūrėjo atidarytoje bagažinėje, lyg kažkokį netaisyklingos formos ryšulį. Tai buvo nužudytasis vyras. Moteris pastovėjo lygiai šešias sekundes, kol staiga, lyg kažkam pagrasinus, pasilenkė ir ėmė traukti lavoną iš bagažinės. Jai sunkiai sekėsi. Buvo matyti, kad moteris apimta isterijos ir nesivaldo. Ji kelis kartus krito, smuko nuo naštos, bet vis tiek traukė sunkią naštą, kol galiausiai parėmė negyvėlį nugara į sieną skersgatvio gale. Atgal prie automobilio ji grįžo klupinėdama, lyg bandantis išmokti vaikščioti vaikas. Ramstėsi ant pastato sienų, automobilio... Nors kamera neįrašinėjo garso, Lena galėjo prisiekti, kad moteris verkia.

Įrašas baigėsi, kai automobilis, vairuojamas tos pačios moters, dingo už posūkio.

Lena nežinojo, ką pasakyti. Ji spoksojo į ekraną ir tylėjo, pritrenkta žiaurumo ir skausmo, pajausto įraše.

– Nori pažiūrėti dar kartą? – paklausė Leonidas.

– Ne, nenoriu.

Studentė atsisėdo į savo vietą. Mergina atrodė išbalusi.

– Atleisk, nežinojau, kad taip jautriai reaguosi.

– Viskas gerai, bet skausmas moters veide tiesiog išmušė iš vėžių... Man reikia atsigauti.

Išleidęs Leną namo, Leonidas peržiūrėjo įrašą dar kelis kartus, bet nieko naujo neatrado, ir nusprendė nueiti pas Gorskį. Priešais viršininko kabinetą inspektorius sustojo ir paklausė sekretorės, ar gali su viršininku šnektelti. Ji tik pasakė:

– Bandyk laimę, jo šiandien nekokia nuotaika.

Gorskio kabinetas buvo blyškus, niūrus ir priminė patį Gorskį. Viršininkas sėdėjo savo darbo vietoje ir kalbėjosi telefonu. Pabaigęs pokalbį, kreipėsi į pavaldinį:

– Kam turiu būti dėkingas už tavo apsilankymą?

– Turbūt žinai, kokią bylą tiriu.

– Žinoma, pats ją paskyriau.

– Norėčiau, kad leistum suburti tyrimo grupę.

– Kodėl turėčiau? – nustebo Gorskis.

– Man reikia surasti žudiką, o tam reikia žmonių, kuriais galiu pasitikėti, tavo besmegeniai statytiniai nesiskaito. Jeigu žudikas nebus sugautas, galėsi kaltinti tik save ir atsiprašyti aukos šeimos.

– Gana, – piktai atrėžė viršininkas. – Gausi tą savo grupę, turėsi šešis žmones, bet su sąlyga, kad du pareigūnus išrinksiu pats.

Leonidas jau nusisuko ir pradėjo eiti link durų, kai jį sustabdė Gorskis.

– Nepamiršk, kad esu tavo viršininkas, todėl nusileisk iš padebesių. Niekas nesavivaliaus, kol aš vadovauju, o jei pamėgins, kris žemiau, nei galėjo įsivaizduoti.

Leonidas išėjo patenkintas.

2

Tądien, kai išėjo iš darbo, Alisa nusprendė, kad pradės kasdien sportuoti ir sveikai maitintis. Juk gali nubėgti iki sūnaus darželio ir parsivesti jį pėsčiomis, planavo taip daryti iki žiemos šalčių, tada galės lipti ant bėgtakio. Tačiau planai staiga pasikeitė. Dėl košmaro, kuris kartojosi kiekvieną naktį, Alisa negalėjo normaliai išsimiegoti. Ją palaikė ant kojų tik kava. Jeigu bandydavo dieną nusnausti, iškart pabusdavo nuo skvarbaus sapnuose ją persekiojančio vyro žvilgsnio.

Alisa ir Motiejus buvo jau nebetoli namų. Diena buvo šiltesnė negu vakarykštė – tobulas ruduo.

– Šiandien, – tęsė darželio istoriją Motiejus, – man iškrito dantukas.

– Tikrai? Parodyk, – Alisa nusišypsojo. – Taip greitai augi. Tuoj teks išleisti tave į universitetą.

– Dar negreitai, – nesutiko sūnus.

– Laikas greitai prabėga.

Alisa kiek nustebo, pamačiusi šalia namų stovintį automobilį.

– Motiejuk, pažiūrėk, senelis atvažiavo, – tarė Alisa.

Automobilyje sėdėjęs vyras išlipo, kai pamatė į kiemą įsukančią Alisą.

– Labas, tėti, – pasisveikino moteris.

– Sveika, Alisa, – atsakė Leonidas.

Jis paėmė anūką ant rankų ir ėjo paskui Alisą į vidų.

– Ilgai laukei? – paklausė ji.

– Vos kelias minutes.

Kai užsukdavo pas dukrą, inspektorius mėgdavo pasižvalgyti. Šį kartą jis apžiūrinėjo nuotraukas ant sekcijos, kol Alisa atnešė kavos puodelius ir jį užkalbino:

– Ką veikei tiek laiko? Kur buvai prapuolęs?

– Dirbau.

– Na, suprantama. Kaip visada, be cukraus? – Leonidas linktelėjo. 

 – Kaip jautiesi? – paklausė Alisa, galvodama apie jo šautinę žaizdą.

– Jaučiuosi gerai. Galima sakyti, tiesiog puikiai.

– Aha, žinoma, juk matau, kad meluoji.

Vyras atsiduso ir nuleido akis į puodelį, nes negalėjo pažiūrėti dukrai į akis.

– Pričiupai mane. Tiesiog nenoriu, kad suktum dėl to galvą. Kartais pamaudžia, bet greitai atlėgsta, – prisipažino inspektorius, gurkšteldamas kavos.

Jis žinojo, jog Alisa nepatikėjo, nors šį kartą pasakė tiesą. Jiedu kurį laiką sėdėjo tylėdami, iš viršaus girdėjosi Motiejaus žingsniai.

– Ką dabar tiri? – vėl prakalbo Alisa. – Tikriausiai ką nors rimto, kad tiek laiko nei skambini, nei atsakai į skambučius. Ką galiu žinot? Gal guli lovoje negyvas...

– Neperdėk. Neketinu mirti. Dabar tiriu vyro žmogžudystę. Gal girdėjai? Jį rado skersgatvyje.

Alisa buvo girdėjusi pranešimą per žinias. Vėliau jiedu pasikalbėjo apie tai, kad Alisa išėjo iš darbo, apie jos ateities planus. Beje, kol kas jie buvo migloti.

– Nesikalbėjai su broliu? – lyg iš niekur nieko paklausė Leonidas.

– Juk žinai, kad ne. Seniai būtum apie tai žinojęs.

– Man atrodo, kad jis grįžo.

– Kodėl taip manai? – sukluso Alisa.

– Vieną vakarą buvau užvažiavęs ir mačiau, kad degė šviesa.

– Kodėl neužėjai?

– Bijau, kad neatidarys durų...

– Neperspausk, tėti. Jis tavo sūnus. Jei gerai pažįstu Oliverį, tikriausiai jis labiau bijo nei tu. Pats pasiplovė, ne mes jį atstūmėm.

– Tu teisi. Užeisiu šiandien.

Leonidas jau stojosi eiti, bet dukros žodžiai jį sustabdė.

– Paklausyk, tėti. Noriu tavo patarimo...

– Kas atsitiko? – sukluso jis.

– Nežinau, kodėl, – pasiskundė Alisa, – bet jau turbūt septintą naktį sapnuoju tą patį košmarą. Negaliu paaiškinti, bet niekaip neišsimiegu... Jaučiuosi be galo pavargusi...

– Gal dėl darbo? Tiek metų dirbai, o dabar sėdi namie... Aš turiu vieną pažįstamą gydytoją, kuris, kiek žinau, gydo panašias problemas. Galbūt jis padės.

– Kas jis toks?

– Marijonas Krasauskas. Dirba klinikoje.

– Gerai, nueisiu. Bet ką padarysiu, kad tik išsimiegočiau.

3

Tą vakarą butas skendėjo muzikoje. Sodrus Sam’o Smith’o balsas tartum užklojo šilta vienatvės paklode jo besiklausantį vyrą. Jau visą savaitę Oliveris buvo grįžęs į Lietuvą, bet gyveno kaip atsiskyrėlis. „Muzika vienišiems“, – pagalvojo vyras, vėl klausydamas tos pačios dainos.

Oliveris Neniškis ilgai gyveno užsienyje, bet niekada nesijautė toks vienišas, kaip grįžęs į Lietuvą. Prabėgo treji bastymosi metai – tai buvo didžiulė jo gyvenimo klaida, kurią pripažino. Svetur griebdavosi padienių darbų, kad pragyventų, nors Lietuvoje turėjo stabilų darbą. Kai motina pralaimėjo ilgą kovą su vėžiu, jis jautėsi netekęs dalies savęs; gedėjo labiau už tėvą ar seserį – bent jam taip atrodė. Tada Oliveriui pasirodė, kad švaisto savo gyvenimą, kad viskas, ką daro, nieko nereiškia, todėl spjovė ir išvyko ieškoti savęs. Po ilgų klajonių ir apmąstymų, regis, kažkur Šveicarijoje, vyras galiausiai suprato, kad padarė klaidą. Jo „egzistencinė krizė“ – taip pats pavadino savo klajones – atvėrė akis, parodė tai, kas svarbiausia. Gyvenimo kertiniai akmenys – šeima ir namai.

Padaręs tokią išvadą, Oliveris užsisakė bilietą į Lietuvą. Visa laimė, kad užteko proto neparduoti buto. Tiesą sakant, jis per daug skubėjo pabėgti nuo savęs, o butas tada atrodė kaip nereikšminga smulkmena. Pagaliau, vėl atsigulęs į savo lovą, gerai išsimiegojo. Jeigu nebūtų gėdijęsis susitikti su seserimi ir tėvu, seniai būtų juos aplankęs, bet jautėsi prasikaltęs. „Nenustebčiau, jeigu pasiųstų ten, kur valkiojausi tiek metų“, – galvodavo.

Netikėtai pasigirdo durų skambutis – trumpas, bet įkyrus zyzimas. Išjungė muziką ir nuėjo prie durų. Pažvelgęs pro akutę nustebo – kitoje durų pusėje stovėjo vyresnysis inspektorius Leonidas Neniškis. Tėtis. Tas pats švarkas, padėvėta striukė, liūdnos akys ir visiškai žili plaukai.

Oliveris kurį laiką dvejojo.

– Aš žinau, kad tu namie, – ramus tėvo balsas aidėjo pro sunkias medines duris.

Oliveris pasuko užraktą. Senis inspektorius vos tramdė ašaras, kai išvydo sūnų. Oliverio nebuvo matęs trejus metus: jokių laiškų, žinučių, skambučių... Kaip jis pasikeitė. Kaip kitos šalys jį pakeitė. Sūnus taip pat vos tramdė ašaras. Tačiau tėvo apkabinimas nuvaikė visas blogas mintis.

– Atleisk, – sukuždėjo Oliveris. Tai buvo pirmas jo ištartas žodis. – Atleisk, kad palikau jus.

Jie prisėdo svetainėje. Leonidas atrodė liūdnas, nors iš tiesų labai džiaugėsi.

– Iš kur sužinojai, kad grįžau? – nedrąsiai paklausė sūnus.

Leonidas nusišypsojo ir paaiškino:

– Kai negaliu užmigti, man padeda naktiniai pasivažinėjimai po miestą. Tiesiog suku po gatves, jos būna visai tuščios – tai mane ramina. Prieš savaitę užvažiavau į tavo kiemą. Ir anksčiau užsukdavau, bet tąkart tavo bute degė šviesa.

– Negalvok, kad tu vienas negali užmigti, – pusiau juokais tarstelėjo Oliveris ir pirmą kartą tądien nusišypsojo. – Kodėl iškart neatėjai?

– Baiminausi, kad neišvarytum, – prisipažino Leonidas.

– Be reikalo, nes aš ir pats bijojau rodytis, – prisipažino Oliveris, – jau kelios savaitės, kaip grįžau, bet nedrįsau užsukti nei pas tave, nei pas Alisą. Suknistas bailys. Man nereikėjo niekur važiuoti, nerandu pasiteisinimo. Tiesiog gėda.

– Tu patyrei, koks būna gyvenimas, – ramiai prabilo Leonidas. – Pajutai gyvenimo skonį, panašu, kad ir pinigai iš dangaus nekrito, nes tikrai sulysai, – pastebėjo inspektorius ir nusišypsojo. – Dabar jau žinai, ką reiškia nusivilti, ką reiškia ilgėtis, supratai, kam reikalinga šeima. Ir kiek daug ji reiškia gyvenime. Sveikinu. Gal papasakosi, kur buvai, ką veikei?

– Na, pirmiausia buvo Švedija. Ten dirbau visus atsitiktinius darbus, bet niekur nepritapau. Tada – Norvegija. Tenai irgi panašiai ėjosi. Dirbau žuvies fabrike, bent jau darbas buvo pastovus, bet bjaurus iki koktumo.

Leonidas nusijuokė. Nuoširdžiai.

– Tada, kaip visi, tradiciškai nusibeldžiau į Angliją. Apsigyvenau tokiam miesteliūkšty šalia Londono. Nuomojau kampą pas tokią netipinę anglę, visai miela moteriškė pasitaikė. O pernai išmoviau į Šveicariją. Man ten patiko labiausiai, bet gyvenimas ne pagal kišenę. O kaip gyveni tu?

– Gyvenu byla po bylos, bet, deja, ne visas pavyksta išspręsti. Nuo tada, kai išėjai, man pradėjo nesisekti, lyg būtų protas apsiblausęs. Noriu, kad grįžtum į komisariatą, kad dirbtume kaip anksčiau. Jaučiu, kad ši byla, kurią dabar tiriu, ypatinga.

– Atleisk, tėti, bet nežinau, ar sugebėsiu tau padėti.

– Tikiu, kad sugebėsi.

– Leisk man pagalvoti, – pertraukė Oliveris. – Aš tau pranešiu, bet… iš anksto atsiprašau, jeigu eilinį kartą nuvilsiu.

– Tikiu tavim, tu nesi manęs nuvylęs.

Dar kiek pasėdėjęs, Leonidas išėjo. Pagaliau Oliveris kiek atsipalaidavo, pasijuto ramesnis. Visgi pasaulyje dar yra žmogus, kuriam jis svarbus.

4 skyrius

Šeima

1

Alisa iš pirmo karto net neišgirdo, ką pasakė vyras, tiesa, ne itin stengėsi klausytis, nes galva spengė nuo miego stokos. Matė, kaip jo lūpos juda, tardamos kažkokius žodžius, todėl moteris automatiškai tarstelėjo:

– Ką?

Vyras pakartojo:

– Alisa, kaip jautiesi?

Tada ji pagaliau suprato psichiatro Marijono Krasausko žodžius. Parėmusi galvą delnu, Alisa pažvelgė į gydytoją. Jis buvo pakankamai solidžios išvaizdos, tačiau neatrodė vyresnis nei keturiasdešimties. Jo vešlūs ir tamsūs plaukai krito ant akių, todėl kas kelias minutes juos pasitaisydavo; juodi skaitymo akiniai kabojo ant grandinėlės prie krūtinės. Klinikoje vyras jau dirbo daugiau nei dvidešimt metų. Kiekviena jo darbo diena būdavo neatsiejama nuo pacientų problemų. Nukamuoti depresijos, sutrikę, praradę norą gyventi žmonės dažnai skundžiasi nemiga, išgyvena košmarus ar tiesiog nori būti išklausyti... Kartą net Leonidas po Janinos mirties lankėsi pas šį gydytoją.

Psichiatras sėdėjo tiesus kaip styga ir laukė naujos pacientės atsakymo.

Jaučiuosi gerai, bet vėl naktį nemiegojau.

– Papasakok, kas tave slegia? – paprašė psichiatras.

Alisa išklojo savo košmaro siužetą, kurį mokėjo mintinai, o Krasauskas klausėsi, veide matėsi nežymios raukšlės.

– Ir taip kasdien, – tęsė moteris. – Jeigu prigulu net dieną nusnausti, vis tiek – tas pats vyras, tos pačios baisios akys. Net juokinga pagalvojus. Kažkoks košmaras bando sujaukti mano gyvenimą... Net nežinau, kodėl jus trukdau. Mano tėtis, Leonidas, pasiūlė į jus kreiptis...

– Neniškis? – Krasauskas nusišypsojo. – Prisimenu, malonus žmogus. Na, bet grįžkime prie mūsų reikalų, jeigu sapnas trukdo gyvenimui, – tai jau problema, kurią reikia spręsti. Ar žmones, kuriuos regi savo košmare, esi mačiusi gyvenime?

– Ne, nesu.

– Supranti, – ėmė aiškinti psichiatras, – protas negali sukurti veidų. Visi veidai turi būti matyti ir išsaugoti atmintyje, tik tada jie gali persikelti į sapną.

„Ačiū už informaciją“, – tarė Alisa mintyse.

– Gal ir esu mačius, bet jų nepažįstu: nei moters, nei vyrų.

– Kaip manai, kodėl tie reginiai išplaukė dabar? Kas juos paskatino? Na, tarkim, gal tavo gyvenime nutiko kas nors neįprasta?

– Nieko konkretaus nenutiko, tiesiog neseniai išėjau iš darbo.

– Ar save laikai darboholike?

– Ne, bet vyras mane kartais taip pavadina, – nusišypsojo moteris.

– Gal veiklos trūkumas ar saviraiškos stoka sukelia košmarus? Pabandykim vieną terapiją. Skaičiau prieš kelis mėnesius vieną straipsnį apie psichiatrą Kanadoje, kuris kenčiantiems nuo košmarų pacientams pasiūlė laikyti šalia lovos vadinamąjį košmarų sąsiuvinį.

– Ką man reikės daryti?

– Kiekvieną rytą parašysi, ką sapnavai. Nesvarbu, ar tai bus pasikartojantis košmaras, ar paprastas sapnas – turėsi jį aprašyti. Svarbu įtraukti kiekvieną variaciją, viską, kas neįprasta. Tada ir suprasi, kokie tie košmarai bereikšmiai.

– Ar tokia praktika kam nors padėjo?

– Turėjau panašų pacientą. Vyrui buvo prasidėjusi viduramžio krizė, jis skyrėsi su žmona. Pacientas skundėsi košmarais ir nemiga, pasiūliau jam tą patį metodą. Padėjo.

Alisa pažvelgė į savo rankas. Baltos kaip drobės, jos nežymiai drebėjo.

– Ar viskas gerai? – nuoširdžiai paklausė Krasauskas.

– Taip, taip...

Staiga Alisa pasijuto lyg būtų užsisvajojus ir pradingusi savo mintyse. Kai atsitokėjo, jos rankos nedrebėjo, moteris pakėlė akis į Krasauską, stebintį ją rimtu žvilgsniu. Moteriai svaigo galva.

– Kas man atsitiko? – paklausė ji drebančiu balsu. Alisa pradėjo trinti smilkinius, kad numalšintų skausmą.

– Kelias sekundes nereagavai į mano balsą. Tikriausiai užsisvajojai ar užsnūdai... – psichiatras atrodė įsitempęs. – Gal būtų geriau, jeigu dabar eitum namo. Atsigulk, pabandyk atsipalaiduoti. Bent šiek tiek, gerai? Susirask kokios veiklos, pasportuok.

Alisa nusišypsojo gydytojui, dėkodama už skirtą valandą, pažadėjo perduoti Leonidui linkėjimus ir išėjo. Tas keistas jausmas ir svaigulys išliko visą dieną. Užsiėmė namų ruošos darbais, sukosi virtuvėje, kad tik turėtų kuo daugiau veiklos. Kaip buvo suplanuota, po spaudos konferencijos žadėjo užsukti inspektorius – Alisa jau senokai nebuvo ruošusi šeimos vakarienės. Ta tradicija nutrūko su Janinos mirtimi ir brolio dingimu. Gal paskutinį kartą visi buvo susėdę prie bendro stalo prieš ketverius metus, kai Janina dar nebuvo pasiekusi paskutinės vėžio stadijos. „Kaip aš jos ilgiuosi“, – pagalvojo Alisa. Net gamino šeimos pamėgtus vištienos kepsnius pagal motinos receptą. Ji išmokė dukrą visko. Buvo griežta, kai reikėjo, bet dažniausiai buvo miela, romi moteris, kurios patarimai ir pamokymai įsiminė visam gyvenimui.

2

Į komisariato salę susirinko pagrindinių televizijos kanalų ir dienraščių žurnalistai. Pirmoje eilėje sėdėjo Leonidas. Kadangi spaudos atstovė sirgo, Gorskis pageidavo, kad spaudos konferenciją vestų inspektorius.

– Jaudiniesi? – nuskambėjo Icchoko balsas, ataidėjęs per triukšmą link Leonido.

– Prisipažinsiu – taip. Seniai nekalbėjau prieš publiką.

– Neimk į galvą. Tai dar viena byla. Geriau negalvok apie tai, – ramino Icchokas, nužvelgdamas pakylą, kur pūpsojo šeši ar daugiau įvairiaspalvių mikrofonų su kanalų logotipais. – Gorskis leido tau suburti komandą?

– Leido. Matai kur nors Gorskį?

– Ne, jis vengia tokių renginių.

Leonidas linktelėjo, tada prie jo priėjo viršininko pavaduotojas.

– Jau laikas pradėti, – tarė jis Leonidui.

– Sėkmės, – palydėjo Leonidą Icchoko žodžiai.

Inspektorius užlipo ant pakylos, kurią apšvietė fotoaparatų blyksniai. Leonidas atsikrenkštė, peržvelgė žurnalistus ir pradėjo.

– Labas vakaras visiems susirinkusiems. Informuoju visus, kad šių metų spalio šešioliktosios rytą skersgatvyje, – Leonidas pasakė gatvės pavadinimą, – buvo rastas nušautas vyras. Tyrimo metu nustatyta, kad žmogus nužudytas kitoje vietoje. Peržiūrėjus stebėjimo kameros įrašus paaiškėjo, kad kūną į tą vietą trečią valandą nakties automobiliu, kurio markė ir registracijos numeriai policijai žinomi, atgabeno ir perkėlė moteris, kurios tapatybė dar nenustatyta. Auka jau identifikuota. Tai Feliksas Norkūnas. Vyras gyveno Airijoje ir dirbo vertėju. Kokiu tikslu vyras atvyko į Lietuvą – neaišku. Nužudytojo kraujyje nebuvo aptikta alkoholio ar narkotinių medžiagų. Tokią informaciją šiuo metu galiu pateikti jūsų dėmesiui, toliau vyksta tyrimas.

Leonidas nužvelgė susirinkusiuosius, visi nekantravo, kada galės užduoti inspektoriui klausimus.

– Dabar atsakysiu į jūsų klausimus.

Tuzinas rankų pakilo. Leonidas parodė į moterį, sėdėjusią antroje eilėje, ir ji paklausė:

– Ar turite šiuo metu įtariamųjų?

– Vyksta tyrimas. Feliksas Norkūnas savo artimiesiems neminėjo, pas ką svečiavosi.

– Ar yra dėl ko bijoti? – paklausė jaunas vyras. Kitas klausimas.

Visi klausimai buvo įprasti ir banalūs, po dvidešimties minučių spaudos konferencija baigėsi. Pagaliau Leonidas galėjo atsikvėpti. Jo laukė vakarienė su šeima, apie kurią galvojo visą dieną. Prisiminė, kaip anksčiau, kol žmona buvo gyva, tokios vakarienės būdavo įprastos. Jausdavo tą artumą, šilumą, kurios dabar inspektorius pasigedo. „Tie laikai praėjo, bet gal dar ne vėlu atgaivinti tradiciją“, – pagalvojo.

3

Nors gatvė buvo nutvieksta žibintų šviesos, bet aplink vis tiek tvyrojo tamsa – Oliveris niekada nemėgo rudens. Vėjas smarkiai pūtė į akis, net perštėjo. Ignoruodamas bjaurų orą, vyras mąstė apie šeimą: Alisą, Leonidą, Aurimą... Oliveris ėjo į svečius pas seserį.

Labiausiai jis bijojo sesers žvilgsnio. Gal Alisa išstums jį pro duris ir nenorės nieko girdėti.

Namas per tuos metus pagražėjo. Viduje degė šviesa, Oliveris nekantravo. Nuėjęs šlapiu nuo prieš gerą valandą pasibaigusio lietaus asfalto taku, jis sustojo prie durų, pažiūrėjo į jas. Paspaudė vieną kartą durų skambutį. Tyla. Bet po kelių sekundžių Oliveris išgirdo žingsnius, kurie sklido nuo virtuvės pusės. Kai trakštelėjo užraktas, jis išvydo Alisą. Nespėjus nieko pasakyti, sesuo apkabino jį.

– Oliveri, – tarė ji. – Kaip aš džiaugiuosi, jog grįžai.

Alisa susigraudino. Ji pakėlė akis į brolį. Jis pasikeitė per tuos metus.

– Neįsivaizduoji, kaip džiaugiuosi, – tarė ji. – Visus tuos metus – nė žodžio. Ar tau ne gėda? O tėtė...

– Atleisk, – pertraukė ją Oliveris. – Atleisk, kad tiek laiko tylėjau.

– Tu kaip tėtis. Irgi linkęs dingti nė žodžio netaręs. Ką su tavim padarysi...

– Kas atėjo? – pasidomėjo Aurimas.

Vyras išlindo iš virtuvės ir pamatė Oliverį. Jis tarė:

– Kaip netikėta! Sveikas sugrįžęs, Oliveri. Tuoj padėsiu dar vieną lėkštę.

Alisa paėmė brolį už rankos ir nusivedė į vidų.

– Pačiu laiku. Tuoj vakarienės ateis tėtis. Kodėl taip ilgai tylėjai?

– Man buvo gėda, – prisipažino brolis, prisėsdamas svetainėje ant sofos. – Sunkiai pragyvenau iš algos – kad padariau klaidą, buvo sunku pripažinti net sau.

Po kelių minučių pasirodė Leonidas. Jis kiek nustebo pamatęs sūnų, bet labai apsidžiaugė. Niekas nepriekaištavo Oliveriui, pagaliau vyras pajautė, kad ir pats nurimo. Visi susėdo prie stalo, o Alisa atnešė vakarienę.

– Na, Oliveri, – pradėjo Aurimas, – papasakok, ką veikei. Kur buvai prapuolęs?

Ir vyras pradėjo pasakoti.

4

Už šešių kilometrų nuo miesto pūpsojo plati giria, nuo seno vadinta Drupingiu. Populiari vieta grybauti. Platūs žali plotai slėpė daugybę įvairiausių grybų rūšių, kurie kaišiodavo galvas po lietaus.

Diena aušo šviesi ir rami: nei vėjelio, nei šalčio. Puiki diena grybauti. Juk kelias dienas neprastai palijo, tad nemažai grybautojų nutarė išbandyti laimę ir papildyti žiemos atsargas. Tokia buvo Renatos ir Giedriaus pora. Susituokę dvejus metus, antrą mėnesį laukėsi vaiko.

Po geros valandos žygio ir dviejų pilnų kibirų, jiedu sustojo girios aikštelėje, kur po eglės šaka glaudėsi didelė nepaliesta baravykų kolonija.

– Nueisiu šiek tiek tolėliau, – tarė Renata.

Giedrius nieko nepasakė.

Moteris patraukė gilyn taku, kol išlindo į plačią aikštę, apsuptą plikų medžių. Atokiau stovėjo automobilis. Moteris priėjo arčiau. Automobilis kėlė jai nerimą, net pati nežinojo kodėl. Renata žvilgtelėjo pro priekinį stiklą – pasirodė, kad automobilio gale miega moteris. Ji pažiūrėjo pro kitą langą. Dabar matėsi aiškiau – negyva moteris gulėjo kraujo klane. Visi Renatos grybai nukrito ant žemės ir išbiro, moteris suspiegė. Širdis pradėjo daužytis.

5 skyrius

Opera

1

Rytas po šeimos vakarienės – pirmos per tiek metų – švito. Kai Alisa pramerkė akis, suprato, kad pagaliau išsimiegojo. Nei prisiminė, ką tąnakt sapnavo, nei jautė užsitęsusį nuovargį. Ji apsivertė ant kito šono, norėdama apglėbti Aurimą, tačiau ištiesusi ranką pajuto tik paklodę, pusiau nukritusią ant grindų.

Apsisiautusi chalatą, Alisa priėjo prie durų ir pabandė jas atidaryti, bet jos buvo užrakintos. Ji pašaukė Aurimą, iš apačios atidundėjo vyro žingsniai.

– Ar tau viskas gerai? – paklausė Aurimas už durų.

Vyro balsas išdavė jo nerimą.

– Taip. Kas gali būti negerai?

Aurimas atrakino duris ir apkabino žmoną.

– Aurimai, Aurimai... – Alisa išsilaisvino iš jo glėbio. – Kas atsitiko? Kodėl mane užrakinai?

Pažvelgusi atidžiau Alisa pastebėjo kiek patinusį kairįjį skruostą.

– Kas nutiko tavo veidui? – išsigando moteris.

– Tu man trenkei. Naktį pabudau nuo krebždesio ir pamačiau, kad sėdi ant lovos krašto...

– Aš nieko neprisimenu, – pertraukė Alisa.

– Tada paklausiau, kas atsitiko, o tu pradėjai kalbėti nesavu, lyg vaikišku balsu. Sakei, kad kažko ilgiesi, beveik verkei... Galėčiau prisiekti, kad kalbėjai ne tu.

– Kaip suprasti?

– Nežinau. Tada tu riktelėjai ant manęs jau visai kitokiu balsu – kimiu, griežtu... Aš nesupratau, kas tau darosi. Apšaukei mane, iškoneveikei, o tada trenkei.

Alisa nenorėjo tuo tikėti, bet Aurimas juk nemeluotų, o pridėjusi prie jo veido delną jautė raudoniu degančią odą.

– Bandei mane dar smarkiau mušti, bet išbėgau iš kambario ir užrakinau tave.

Aurimas jai papasakojo nakties įvykius, bet Alisa nieko neprisiminė. Mintis, kad ji kalbėjo svetimais balsais ir sužeidė vyrą, pravirkdė.

2

Popiet oras atvėso. Su tuo nykiu vėjo gūsiu ant kojų sukilo policijos pajėgos ir po mažiau nei valandos, Drupingio girios aikštelė jau knibždėjo įvairių policijos pareigūnų bei ekspertų.

Kol nužudytosios kūnas nebuvo įkištas į lavonmaišį, auka gulėjo juodo BMW automobilio gale. Kraujas jau buvo spėjęs sukrešėti. Jis kurį laiką tekėjo pro dvi šautines žaizdas. Ginklo greta aukos nerasta.

Leonidas pamatė pažįstamus veidus nusikaltimo vietoje. Jis išlipo iš savo automobilio, nužvelgdamas juodą BMW, paskui jį pasirodė Oliveris ir Lena. Juos inspektorius supažindino dar komisariate. „Ai, čia tas sūnus palaidūnas, apie kurį pasakojai, – prisiminė Lenos žodžius. – Malonu su tavim susipažinti, Oliveri.“ Leonidas stebėjo automobilio veidrodėlyje, kaip sūnus, sėdėjęs gale, nužiūrinėja studentę. Tėvui pasirodė, kad Oliveris susidomėjo Lena.

Miško aikštelėje jų laukė Abromavičius, kuris nudžiugo po tiek laiko vėl išvydęs Oliverį.

– Nužudyta moteris, amžius – nuo trisdešimties iki keturiasdešimties, – dėstė tyrėjas. – Ją surado du grybautojai. Lavonas čia išbuvo apie savaitę. Manome, kad ji kažkaip susijusi su Norkūno nužudymu, nes automobilis primena matytąjį vaizdo įraše. Dabar ši informacija tikrinama.

– Ar galiu apžiūrėti lavoną?

– Be abejonės, – neprieštaravo tyrėjas.

Moters lavonas jau buvo nuneštas į specialųjį automobilį, kuris nugabens kūną autopsijai.

Leonidas atsargiai atsegė maišą. Jis neabejojo, kad tai ta pati moteris, kurią matė stebėjimo kameros įraše. Jos veido bruožai labai panašūs į Felikso Norkūno, pirmosios aukos. Gal jie buvo giminės – reikės patikrinti. Leonidas užsegė maišą ir leido važiuoti automobiliui.

Juodo BMW vidus nebuvo kažkuo ypatingas. Oliveris nuėjo link bagažinės, kol Lena ir Leonidas apžiūrėjo vidų.

Atidaręs bagažinę, vyras sekundę nustėro, bet susitvardė ir pašaukė kolegas.

– Ar kas nors neįprasta? – paklausė Leonidas.

– Pats pažiūrėk.

Bagažinėje gulėjo nukirstas pirštas.

3

Vaiką prižadino motinos balsas. Jis atsisėdo lovoje, kai išgirdo dundančius žingsnius iš apačios, bet neketino žiūrėti, kas vyksta. Nuo tos dienos, kai pas jį apsilankė pabaisa, Motiejus tapo dar baikštesnis ir rečiau išeidavo iš savo kambario

Po kelių minučių berniukas sukaupė drąsą ir įžengė į tėvų kambarį, kur rado juos besikalbančius. Abu sužiuro į sūnų.

– Ar kas nors atsitiko? – paklausė Motiejus.

– Ne, vaikeli, viskas gerai, – ramino Alisa. – Eik dar atsigulk.

– Nenoriu.

– Tada persirenk, gerai? Tuoj paruošiu pusryčius.

Motiejus nenoromis išslinko ir paliko tėvus vienus.

– Ar bent sapnavai tą savo sapną? – pasiteiravo Aurimas, pakeisdamas temą.

– Keisčiausia, kad nesapnavau. Pagaliau išsimiegojau.

– Bent jau tiek gerai, – Aurimas nusišypsojo. – Nesudėjau nė bluosto.

Vyras nusileido į apačią, o Alisa liko miegamajame, apgalvodama jųdviejų pokalbį. Po kelių sekundžių beprasmės tylos moteris pasiėmė sąsiuvinį juodais viršeliais, kuriame nutarė fiksuoti savo košmarus, ir su šypsena veide brūkštelėjo kelis sakinius apie tai, kad praėjusi naktis liko be sapnų. Visgi nepaaiškinama grėsmės nuojauta nepaleido jos visą dieną.

4

Leonido Neniškio suburtą tyrimo grupę sudarė šeši asmenys, be vyriausiojo inspektoriaus dar buvo Oliveris, Lena, Icchokas, Albertas Korsakauskas ir Viktorija Rimšelienė. Korsakauskas dirbo komisariate jau aštuntus metus. Aukštas, trisdešimt ketverių metų vyras, kurio Leonidas asmeniškai nepažinojo, bet Gorskis labai aiškiai nurodė, kad nori bent dviejų žmonių Leonido komandoje, kuriuos pats paskirs. Taip grupėje atsirado ir Viktorija Rimšelienė. Moteris komisariate dirbo antrus metus, ji buvo vidutinio ūgio, šviesaus veido blondinė. Abu buvo lojalūs Gorskiui.

Leonidas nužvelgė tyrimo grupės narius ir nenorom pripažino, kad nepasitiki Gorskio statytiniais.

Pasitvirtino, kad vaizdo įraše užfiksuota moteris yra ta pati, kurios kūną grybautojai aptiko miške. Automobilis taip pat tas pats, – pasakė Leonidas. – Noriu, kad rastumėte daugiau sąlyčio taškų tarp šių aukų.

Po kelių minučių turėjo sudarę sąrašą. Aukos buvo panašios amžiumi, plaukų spalva, veido bruožais, sutapo tam tikros išorinės smulkmenos. Toliau pareigūnai aptarė žmogžudysčių aplinkybes.

– Automobilyje, be moters, buvo dar bent vienas žmogus. Balistikos ekspertai tvirtina, kad šauta iš priekinės sėdynės, auka tuo metu sėdėjo automobilio gale.

– Tame įraše, iš skersgatvio, atrodo, – įsiterpė Viktorija Rimšelienė, – jog moteris visus veiksmus atlieka ne savo noru, tarsi kažkieno liepiama. Gal tikrasis žudikas ją privertė taip elgtis?

– Gerai pastebėta, – sutiko Leonidas, – bet nedarykim skubotų išvadų.

Oliveris sėdėjo šalia Lenos, užsikėlęs koją ant kojos, ir žvelgė į Leonidą, stovintį priešais visą grupę.

– O kaip pirštas? – paklausė jis kiek prikimusiu balsu. – Tas, kurį radome bagažinėje.

– Nieko dar nežinau apie tai, – pripažino Leonidas. – Ekspertai teigia, kad pirštas nukirstas prieš kokias tris savaites.

– Tai reiškia, kad čia ne pirmoji ir ne antroji žudiko auka, – pasitikslino Lena.

Kažkas pasibeldė į duris. Leonidas atidarė.

– Galima pasikalbėti koridoriuje?

Už durų mindžikavo Vytautas Abromavičius.

– Ką nors naujo sužinojot? – paklausė Leonidas nekantraudamas.

– Patikrinau, pagal tavo nurodymus, ar moteris neturi giminystės ryšių su Norkūnu. Nusiunčiau nuotrauką nužudytojo šeimai, jie atpažino moterį. Tai Sandra Vilkienė. Mergautinė pavardė Norkūnaitė. Ji – Felikso Norkūno dvynė sesuo.

„Štai iš kur tas stulbinantis panašumas“, – pamanė Leonidas.

– Ačiū už informaciją, – padėkojo Leonidas ir ruošėsi grįžti pas kolegas.

– Dar ne viskas, – sustabdė jį Abromavičius. – Jų motina, su kuria kalbėjausi, pasakė, kad Sandra pernai dingo iš namų, ir niekas iki šiol apie ją nebuvo girdėjęs.

5

Po pietų galva pradėjo plyšti iš skausmo lyg traiškoma, o apie antrą valandą Alisa jau gulėjo lovoje, išgėrusi kelias tabletes nuo skausmo. Kai skausmas mažumėlę atslūgo, Alisa ėmė ruošti vakarienę. Moteris paskutiniu metu jautėsi kaip nesava. Padažnėjo galvos svaigimas, jautėsi nuovargis, suprastėjo atmintis, rega.

Aurimas grįžo apie pusę šešių vakaro, ji buvo jau baigus gaminti vakarienę ir sėdėjo ant sofos priešais televizorių. Vyras nustebo.

– Dar neapsirengei? – paklausė Aurimas.

– Ką? – nesuprato Alisa.

– Šiandien juk einame į operą su Budriais. Nejaugi užmiršai?

– Atleisk, bet… – ji svarstė, ką atsakyti, – labai prastai jaučiuosi. Visą dieną skauda galvą, pykina… Man tiesiog išėjo iš galvos.

Alisa įtikino Aurimą, kad važiuotų vienas. Ji paskambino pažįstamos dukrai, kuri turėjo prižiūrėti Motiejų, kad neateitų, bet pažadėjo, kad vis tiek sumokės už vakarą. Motiejus nudžiugo, kad mama liko namie, bet laimė truko neilgai.

6

Salė buvo beveik visiškai pilna, kai užgeso šviesos ir į sceną išėjo solistai.

Aurimas sėdėjo vienoje iš vidurinių eilių, jam iš kairės Egidijus Budrys, kuris pakvietė juos su Alisa, o iš dešinės – nepažįstamas vyras. Aurimas jautėsi tartum sėdėtų ant adatų. Dėl to gretimais sėdėjęs vyras priekaištingai žvilgčiojo į jį. Aurimas neįstengė įsijausti į operos siužetą, nes galvojo apie Alisą. Ji atrodė ligota – išbalusi, išsekusi…

Kai tik solistė užtraukė aukštą natą, Aurimas pajuto, kaip kelnių kišenėje pradėjo vibruoti telefonas. Nepažįstamas vyras dėbtelėjo į Aurimą piktu žvilgsniu. Aurimas pridengė telefoną delnu, kad nesklistų šviesa.

– Negaliu dabar kalbėti… – pradėjo tyliai šnibždėti.

– Tau reikėtų paskubėti, – prabilo moteris, nuo jos balso pagaugai per nugarą perbėgo. Aurimas atpažino, kad tai balsas iš praėjusios nakties. Jį išgirdo prieš gaudamas smūgį į veidą. – Alisai nedaug liko.

Baimė tartum domino kauliukų eilutė nusirito nuo širdies ir užplūdo visą kūną iki pirštų galiukų.

– Jaučiu, kad netiki manimi, – tęsė moteris. – Bet geriau nežaisk žmonos gyvybe.

Balsas kitoje ragelio pusėje nutilo.

Vyras net nepajuto, kaip nusigavo iki aikštelės ir įšoko į automobilį. Grįžęs rado užrakintas namų duris, viduje – tyla.

– Alisa?! Motiejuk?! – riktelėjo Aurimas.

Staiga jis išgirdo kūkčiojimą, sklidusį iš virtuvės. Ten ir nuėjo. Ant grindų rado gulinčią Alisą, nuo jos tįso kraujo srovelė. Moteris kvėpavo – nei durtinės žaizdos, nei šautinės. Kraujas plūdo iš riešo, šalia gulėjo peilis kruvinais ašmenimis. Aurimas priėjo arčiau ir tik tada pastebėjo kamputyje susigūžusį ir kūkčiojantį iš baimės sūnų.

– Tėti, tėti… – aikčiojo berniukas. – Pabaisa, tai padarė pabaisa…

Aurimas pagriebė Alisos telefoną, gulėjusį greta jos įskilusiu ekranu, ir surinko bendrosios pagalbos numerį. Papasakojęs, kas atsitiko, vyras čiupo rankšluostį ir aprišo kraujuojantį riešą, tada pamatė, kad moters pakaušis sužalotas. Tikriausiai krisdama trenkėsi į stalviršį.

Po kelių minučių greitoji išvežė Alisą į ligoninę, o Aurimas liko namie raminti sūnų. Vaikas nustojo verkti tik po pusvalandžio.

– Motiejuk, gal gali papasakoti, kas atsitiko?

– Ten buvo pabaisa. Pabaisa tai padarė.

– Kokia pabaisa?

– Kuri mane tą naktį aplankė.

– Kaip tu radai mamą?

– Nuėjau pažiūrėti, kodėl taip tylu. Virtuvėje radau mamą gulinčią, – pasakojo Motiejus, užsidengęs akis.

– Viskas gerai, viskas gerai… – ramino sūnų Aurimas. – Ar ilgai ten tūnojai, kol grįžau?

– Nežinau.

Prie išvargusio ir sukrėsto sūnaus lovos Aurimas sėdėjo tol, kol vaikas užmigo. Tada nuėjo į miegamąjį, persirengė ir krito į lovą. Vos užsimerkus prieš akis iškildavo kruvinos Alisos vaizdas. Vyras ilgai neužmigo, vartėsi nuo vieno šono ant kito... Staiga jo dėmesį patraukė kažkoks daiktas ant naktinio staliuko. Aurimas įjungė šviesą.

Tai buvo sąsiuvinis juodais odiniais viršeliais, kurio anksčiau nepastebėjo. Vėliau suprato, kad tai sapnų sąsiuvinis, apie kurį Alisa pasakojo. Pirmasis įrašas buvo vakar dienos. „Nieko“. Tik tiek parašyta. Aurimas atvertė kitą puslapį. Jis iki pusės buvo užpildytas nepažįstamu raštu – dailiai ir elegantiškai išraitytos raidės, tikslūs kableliai… Aurimas pradėjo skaityti, net nenujausdamas, kad vėliau gailėsis. Keletą kartų skaitė tas eilutes, bet niekaip neperprato jų prasmės. Naktis liko bemiegė.

6 skyrius

Kapų tyla

1

Palatoje nebuvo per karšta, bet veidu sruvo prakaitas. Alisa prisiminė praėjusį vakarą, kaip stovėjo, rankoje spausdama peilį. Vieną minutę ji dar sėdėjo priešais televizorių, o kitą – atsidūrė virtuvėje. Viskas sukosi, moterį pykino, jautėsi taip, tarsi nevaldytų savo kūno, lyg kažkas svetimas tampytų ją kaip marionetę už virvelių ir nurodinėtų, kaip elgtis. Išvydusi ant grindų varvantį kraują ji apalpo, o krisdama dar susitrenkė pakaušį. Nuo vaikystės Alisa paniškai bijojo kraujo ir bet kokių žaizdų, kaip ir jos motina, Janina. Alisa prisiminė, kaip motina įsidūrė pirštą, siūdama Oliverio kojinę, vos vienas lašas ištryško, bet moteris nugeibo.

Jei Aurimas nebūtų taip greitai sugrįžęs namo, Alisa tikriausiai būtų nukraujavus toje virtuvėje, kur gamindavo šeimai maistą. Pjūvis buvo gilus.

Išblaškydama Alisos mintis į palatą įėjo seselė. Ji paklausė, kaip jaučiasi ligonė, ar pajėgia priimti lankytojus. Kai Alisa linktelėjo, seselė pravėrė duris – į palatą įžengė Aurimas su Motiejumi. Sūnus pribėgo prie mamos ir apkabino taip, kad neužgautų riešo.

– Čia tikrai tu, mama, – pratarė rimtu balsu Motiejus. – Tėti, pabaisa paliko mamą ramybėj.

Alisa nesuprato, apie kokią pabaisą kalba sūnus, bet jai tuo metu nerūpėjo.

– Kaip laikaisi? – paklausė Aurimas.

– Neblogai...

Jis prisėdo šalia Alisos.

– Papasakok, kas nutiko tą vakarą?

– Prisimenu labai nedaug, – pradėjo ji, – žinau, kad sėdėjau svetainėje ir žiūrėjau televizorių, bet staiga atsitokėjau virtuvėje su kruvinu peiliu rankoje. Pamačiusi kraują apalpau. Žinai, kad nepakenčiu kraujo vaizdo.

– Neprisimeni, kad man skambinai?

– Aš tau skambinau? – sutriko Alisa.

– Sakei, kad paskubėčiau, nes bus per vėlu, – kalbėjo Aurimas, bet Alisa nenorėjo tikėti. – Tu vėl kalbėjai tuo balsu, kaip aną naktį.

– Tai – pabaisa, – įsiterpė Motiejus.

Aurimas ir Alisa sūnaus žodžius praleido negirdom. Jie sėdėjo tylėdami, kol vyras prisiminė, ką norėjo pasakyti.

– Kai atsiguliau į lovą, radau ant tavo stalelio šitą, – Aurimas išsitraukė iš striukės kišenės juodą sąsiuvinį.

– Tai mano sapnų sąsiuvinis. Pasakojau apie jį.

Aurimas atvertė trečią sąsiuvinio puslapį.

– Aš perverčiau. Ir radau štai ką. Tai ne tavo raštas.

Jis padavė Alisai sąsiuvinį, moteris ėmė skaityti.

– Aš šito nerašiau, – nusipurtė ji, permetusi akimis pirmas eilutes.

Sąsiuvinyje dailiai rikiavosi tvarkingai surašytas tekstas:

Alisa,

tai reiškia pradžią, dėl kurios atleisk. Atleisk, kad teko tai patirti. Kiek laiko praėjo nuo tos nakties Žaltyčiuose? Ar prisimeni liepsnas, kuriose aš paskendau?

Tu kentėsi. Šios žaizdos neužgyja. Tavo tėvas pražudė mano mažylę, aš sunaikinsiu tavo gyvenimą. Ar prisimeni 1992 m.? Žaltyčius? Kaipgi atsiminsi, juk tau buvo tik ketveri. Bet tu matei. Tu matei, kas atsitiko. Tu verkei, tu verkei... Man tavęs negaila.

P. S. Kaip manai, kodėl tu tokia nepanaši į Neniškį? Kol nedažei, tavo plaukai buvo juodi, o kitų kaštoniniai. Žinau, kad jauteisi kaip balta varna savo šeimoje. Paklausk tėčio, ar tu tikrai jo.

Karolina

Alisa pakėlė akis į Aurimą susigraudinusi.

– Nesąmonė. Kokie Žaltyčiai? Čia pokštas, ar ne? Tu bandai mane apgauti, Aurimai?

– Aš to nerašiau.

– Tai kas tada?

– Ka-ro-li-na, – tarė Motiejus, skiemenimis perskaitydamas vardą.

– Nėra jokios Karolinos! – išrėkė Alisa.

Ji sviedė sąsiuvinį į sieną. Motiejus atsitraukė nuo mamos.

– Tai pasakyk, kas tai parašė? – neatlyžo vyras.

– Nežinau, supranti? Aš tikrai nežinau, patikėk.

Išgirdusi riksmą pasirodė seselė.

– Ar viskas gerai?

– Viskas gerai, – nukirto Aurimas. – Galit palikti mus vienus? – Seselė išėjo iš palatos ir uždarė duris.

– Tai melas. Aš esu Leonido dukra, – bėrė žodžius Alisa. – Tai melas.

Moteris užmerkė akis. Patylėjo kelias minutes.

– Gal nori, kad išeitume? Vėliau užsuktume...

– Gerai, – sutiko Alisa, nes pajuto, kad vėl pradeda skaudėti galvą.

– Iki, mama.

– Iki, mažiuk, – Alisa pabučiavo sūnui į kaktą.

Prieš išeidamas Aurimas atsisuko į žmoną ir tarė:

– Pranešiau Leonidui. Šiandien jis žadėjo pas tave užsukti.

„Gerai, – pagalvojo Alisa. – Tėtis patvirtins, kad esu jo dukra.“

2

Apklausa praėjo sklandžiai, bet pora nieko ypatingo nepasakė: tiesiog grybaudami pastebėjo automobilį, kai priėjo arčiau, pamatė, kad viduje yra negyva moteris. Kita liudininkė vėlavo, bet apie antrą valandą moteris pasirodė.

Žema, apkūni, žilais plaukais, šeštą dešimtmetį perkopusi Eugenija Norkūnienė buvo neseniai išlipusi iš lėktuvo, atskridusio iš Airijos. Moteris ten gyveno. Išvyko su šeima vos Lietuvai atgavus nepriklausomybę.

– Labai atsiprašau, kad vėluoju, – tarė ji.

Jos balsas buvo bedvasis, vos gyvas, inspektorius jautė, kad skrydžio metu moteris pasivaišino ne vienu alkoholiniu gėrimu.

– Nieko tokio, ponia, – atsakė Leonidas. – Prisėskit.

Taip moteris ir padarė. Ji žvilgčiojo tai į vieną, tai į kitą kambario pusę. Jautėsi nesaugiai, tarsi ją kas būtų kaltinęs žmogžudystėmis.

– Man toks didelis šokas, – pasakė ji. – Pirmiausiai dingo Sandra, o dabar ir Feliksas negyvas. Aš niekaip negaliu su tuo susitaikyti, – Norkūnienė pravirko, didelės ašaros, regis, tramdytos per visą skrydį, pagaliau prasiveržė. – Atsiprašau, – kūkčiojo moteris, išsitraukdama iš rankinuko vienkartinę servetėlę.

– Jūsų vardas Eugenija Norkūnienė? – pradėdamas oficialią apklausą pradėjo Oliveris.

– Taip, – patvirtino moteris.

Inspektorius Neniškis pateikė daug įprastų klausimų: apie gyvenamąją vietą, gimimo metus, telefono numerį… Jis žvelgė į moterį su gailesčiu – ji atrodė taip, kaip atrodytų bet kuri kita motina, netekusi abiejų savo vaikų.

– Kaip dingo jūsų dukra? – paklausė inspektorius.

– Na, tai nutiko prieš metus. Buvo birželio penkiolikta – įprasta, niekuo neišsiskirianti vasaros diena. Sėdėjome su vyru ir žiūrėjome televizorių, kai mums paskambino Arvydas, Sandros vyras, – ji nutilo. Dar kartą nusivalė ašaras nuo skruostų ir tęsė:

– Jis paklausė, ar Sandra pas mus. – Nužudytoji su vyru gyveno tame pačiame mieste, kaip ir tėvai. – Pasakiau, kad ne. Tada supratau, kad kažkas negerai. Arvydas sakė, kad Sandros nėra namie, o telefonas paliktas.

– Labai užjaučiame jus, – įsiterpė Lena.

– Ar vyras pasigedo Sandros daiktų? – paklausė inspektorius.

– Ne, viskas buvo vietoje.

– Kuo užsiima Sandros vyras? – paklausė Oliveris.

– Jis – architektas.

– Kur jis dabar gyvena?

– Nejaugi manote, kad Arvydas kaltas? Nejuokaukit. Jis – geras vaikas, labai mylėjo Sandrą.

Leonidas paaiškino, kad tokia yra apklausos praktika, šiuos klausimus būtina užduoti, nes pradiniame tyrimo etape visi yra įtariamieji. Užsirašęs kelis faktus pažvelgė į moterį ir tęsė:

– Ar jūs numanote, kokiu tikslu Sandra atvyko į Lietuvą?

– Ne. Ji turėjo draugų, bet nemanau, kad kuris nors būtų tiek laiko ją slėpęs.

– Gal ji ko nors bijojo ar slapstėsi?

Moteris papurtė galvą.

– Jums sūnus nesakė, pas ką svečiavosi Lietuvoje?

– Suprantat, po Sandros dingimo mes kažkaip rečiau bendraujam. Kartą per porą savaičių pasišnekam telefonu apie gyvenimo smulkmenas, ir viskas. Jis tik užsiminė, kad vyks į Lietuvą, o aš daugiau neklausinėjau, nes dažnai čia skrisdavo.

Apklausa truko dar valandėlę, bet nieko svarbaus sužinoti nepavyko. Norkūnienė po apklausos kreipėsi į inspektorių su prašymu.

– Atsiprašau, inspektoriau, ar negalėtumėte manęs palydėti į morgą?

Nuo moters klausimo kūną nupurtė šaltis. Ieškojo kokios nors priežasties, kad galėtų atsisakyti, bet įsiterpė Lena.

– Aš galiu su jumis nueiti, – pasisiūlė studentė.

– Labai miela, ačiū, – padėkojo Norkūnienė. – Nenoriu ten eiti viena...

– Suprantu, – pasakė Lena.

Ji matė, kaip Leonidas dėkoja jai žvilgsniu.

3

Seselė nuvedė Leonidą ir Oliverį į Alisos palatą. Moteris tuo metu snaudė, nusukusi veidą į langą. Jos plaukai buvo susivėlę, o kairė ranka gulėjo ant pagalvėlės prie šono. Alisa atsisuko, kai išgirdo prasiveriančias duris, moters veidą nušvietė plati šypsena. Inspektorius priėjo prie dukros, o paskui tėvą nedrąsiai žengė Oliveris. Leonidas pažvelgė į pabalusį dukros veidą, tada suėmė sveiką ranką ir suspaudė tarp delnų, kad sušiltų.

– Kaip jautiesi? – paklausė inspektorius ramiu balsu.

– Gerai, tėti. Tikrai.

– Labas, – tarė Oliveris. Jis priėjo prie sesers lovos šypsodamasis.

– Na, papasakok, kas tau nutiko?

Alisa pamelavo, kad susižeidė dėl neatsargumo – nenorėjo, kad artimieji manytų, jog ji išprotėjo. Vieną sekundę ant sofos, kitą virtuvėje – kas tuo patikėtų? Pasakė, kad dėl miego trūkumo, pjaustydama mėsą, neapskaičiavo judesių ir persipjovė ranką.

– Nieko baisaus, – paguodė Oliveris. – Viskas susitvarkys. Kaip laikosi Aurimas ir Motiejus?

– Suprantama, abu šiek tiek išsigandę...

Pokalbis pakrypo apie jųdviejų darbą: jie papasakojo apie vakar rastą BMW su negyva moterimi ir tos dienos tardymą. Kai vyrai nutilo, Alisa suprato, kad laikas užduoti klausimą, užstrigusį gerklėje nuo tada, kai Aurimas parodė sąsiuvinį.

– Tėti… – ji atsikrenkštė, – tas susidūrimas su mirtimi mane privertė susimąstyti. Žinau, kad jeigu dabar nepaklausiu, niekada daugiau neišdrįsiu... Ar aš esu tavo dukra?

Tyla. Tas klausimas ne tik Leonidą išmušė iš vėžių, bet ir Oliverį, kuris sukiojo galvą tai į Alisą, tai į tėvą.

– Ne, – atsidusęs ištarė inspektorius ir nutilo. – Mes tave įsivaikinome, kai tau buvo šešeri. Mums su Janina nesisekė susilaukti vaikų... Pažinę tave, iškart pamilome ir įsivaikinome. Maniau, kad tu žinai, kad prisimeni...

– Vaikystėje jaučiausi kiek kitokia, nebuvau panaši nei į mamą, nei į tave... Ypač trikdė tai, kad jūs šviesiaplaukiai, o mano plaukų spalva tamsi. Gal dėl to ir pradėjau šviesinti. Bet augant šie nuogąstavimai išblėso, niekada nemaniau, kad esu įvaikinta, – prisipažino Alisa ir nutilo.

Tyla apgaubė juos kaip šilta paklodė, tarsi suartindama visus tris. Tada Leonidas nedrąsiai paklausė:

– Ar vis dar laikai mane savo tėvu?

– Tu visada buvai ir visada būsi vienintelis mano tėtis. Aš myliu tave ir mylėjau mamą.

Leonidas apkabino Alisą, o Oliveris priėjo prie sesers ir pabučiavo jai į kaktą.

– Tu esi ir būsi Neniškytė, – nusišypsojo.

Ji susigraudino.

– Myliu jus abu, – ji apkabino savo šeimą, nors ir pradėjo perštėti riešą.

4

Morgas buvo kelių aukštų pastatas už poros kvartalų nuo komisariato. Lenai nuoširdžiai pagailo Norkūnienės, kuriai, akivaizdu, buvo labai sunku susitaikyti su mintimi, kad abiejų vaikų nebėra.

– Jau atvažiavom… – pratarė ji liūdnai.

Lena morge lankėsi pirmą kartą. Atmosfera, sienos, net darbuotojų veidai buvo pilni mirties nuojautos, o visi koridoriai ir kambariai buvo keistai tylūs – lyg kapuose. Žingsnių aidai atsimušė į sienas, kvėpavimas sulėtėjo. Jas palydėjęs darbuotojas parodė, kur laikomi dvynių kūnai. Norkūnienė priėjo tyliai. Atrodė, kad jos kojos nesiekė žemės, kai artėjo prie vaikų, kuriuos užaugino, kuriuos mylėjo, kurių ilgėjosi. Uždengti judviejų kūnai gulėjo vienas šalia kito. Kai sūnaus kūnas buvo atidengtas, Norkūnienė aiktelėjo. Ji užsidengė rankomis burną, ašaros pradėjo riedėti viena po kitos, moteris palietė tamsius sūnaus plaukus, glostė, kartodama jo vardą. „Feliksai, Feliksai, Feliksai…“

Lena priėjo prie jos, paėmė Norkūnienei už rankos, bet verkianti motina nustūmė ją ir pradėjo glostyti sūnaus veidą.

– Eugenija, – ramino Lena. – Dabar jau nieko nepakeisit.

Moteris nieko neatsakė, bet toliau glostė sūnaus veidą. Lena pakėlė moters ranką nuo negyvo Felikso veido. Sugniuždyta motina užverktomis akimis pažvelgė į studentę. Tada Norkūnienė puolė į Lenos glėbį ir ėmė balsu raudoti. Lena stipriai apkabino verksmo purtomą moterį.

– Prisiekit, kad surasit žudiką! Prisiekit, pareigūne, prisiekit...

Lena pažadėjo, kad policija nenuleis rankų, dar kiek pastovėjusi moteris susitvardė ir paleido ją. Tada Norkūnienė priėjo prie uždengto dukters kūno ir vėl nuaidėjo širdį verianti rauda.

5

Vakare Alisa pabudo perštinčiu riešu. Ji atsistojo ir nuėjo pasiimti savo sąsiuvinio, besimėtančio ant grindų nuo pat ryto. Ant stalelio prie lovos gulėjo tušinukas, kuriuo po praėjusios nakties užrašė vienintelį žodį: „Nieko“. „Gal jau nebesapnuosiu to sapno?“ – viltingai paklausė savęs mintyse. Alisa jautėsi nerami dėl užrašo sąsiuvinyje. „Tu kentėsi. Šios žaizdos neišgyja“. Ji nepažino rašto ir neturėjo nei menkiausio supratimo, kas galėjo rašyti jos sąsiuvinyje. Tikrai ne Aurimas. Jo raštas kitoks. Dailios, elegantiškai išraitytos raidės, parašytos jos mėgstamu rašikliu. Alisa baiminosi, kad tai bus tikrojo košmaro pradžia.

7 skyrius

Fabrikai

1

Jos riešas buvo sutvarstytas, bet skausmas nemažėjo, o didėjo. Alisa sėdėjo toje pačioje vietoje kaip ir praėjusį kartą, kai lankėsi pas Krasauską. Psichiatras nustebo, pamatęs sutvarstytą ranką. Alisa papasakojo apie tą vakarą, bet niekaip negalėjo paaiškinti, kas iš tiesų nutiko. Suėmusi perštintį riešą, ji pasakojo, kad košmarai buvo nustoję kankinti, bet atsinaujino grįžus iš ligoninės – baisesni ir tikroviškesni. Sakė, kad pildo sąsiuvinį, kaip rekomendavo gydytojas.

Ji žinojo, kad turi kam nors atskleisti ją sukrėtusią žinią. Alisa neturėjo artimų draugių, kurioms galėtų išlieti širdį, todėl nutarė, kad logiškiausia pasipasakoti Krasauskui.

– Būdama ligoninėje sužinojau, kad buvau įvaikinta, – pradėjo Alisa, o psichiatras sukluso. Pakėlė nebylų žvilgsnį į pacientę, paprašė tęsti.

– Tikiuosi, kad jūsų santykiai su Leonidu nepakito, – ramiu tonu ištarė gydytojas.

Alisa patikino, kad jų ryšys tapo stipresnis nei prieš tai.

– Galiu jumis pasitikėti?

– Visiškai.

Moteris papasakojo apie keistąjį nutikimą naktį, kai užpuolė Aurimą. Krasauskas klausėsi tylėdamas.

– Sakė, kad aš kalbėjau, atsakinėjau į jo klausimus. Paskui jis pasakė kažką, kas mane supykdė, todėl ėmiau šaukti, trenkiau jam per veidą. Aš neprisimenu, kad būčiau dariusi ką nors panašaus. Niekada nedrįsčiau kelti ranką prieš savo vyrą... Tačiau kitą rytą mačiau, kad jo skruostas sutinęs.

– Ir nieko neprisimeni? – nepatikliai pasitikslino psichiatras.

– Visiškai nieko. Tą naktį net nesapnavau košmaro.

– Turiu versiją, koks psichinis sutrikimas galėtų tave kankinti. Bet patvirtinimui reikia laiko.

– Kas man darosi? – paklausė Alisa.

Psichiatras pasakė, kad nustatyti tikslią diagnozę per anksti.

Alisa ištraukė iš rankinės savo sąsiuvinį ir atvertė puslapį, kuriame buvo paslaptingoji žinutė.

– Dieną po incidento Aurimas rado šią žinutę, – pasakė ji ir dūrė pirštu. – Nenutuokiam, kas galėjo tai parašyti.

Krasauskas atidžiai perskaitė žinutę kelis kartus.

– Pasirašyta Karolinos, – toliau tęsė Alisa. – Tai mane gąsdina. Labai gąsdina.

– Kas tie Žaltyčiai? – paklausė psichiatras šaltu balsu, nenuleisdamas akių nuo sąsiuvinio.

– Pažiūrėjau internete, kad tai nedidelis miestelis pasienio ruože, netoli Jurbarko.

Krasauskas pakėlė akis į ją. Paklausė:

– Ar tau teko ten būti?

– Aišku, kad ne. Žinutėje užsimenama apie vaikystę Žaltyčiuose, nors iš tiesų nesu ten buvusi. – Patylėjusi Alisa patikslino: – Nors mano vaikystė labai miglota. Nieko neprisimenu iki pradinių klasių. Net vaikų namų, kuriuose gyvenau.

Alisa staiga susiėmė už skaudančios riešo ir įkvėpė iš skausmo, lėtai iškvėpė. Tai pamatęs Krasauskas suprato, kad laikas baigti.

– Šiandien užteks. Suprantu, kad buvo labai sunki savaitė. Grįžk namo, pailsėk, pabūk su sūnumi.

Ji pažiūrėjo į laikrodį ant sienos. Taip, atėjo pokalbio pabaiga.

– Ačiū, kad išklausei, – padėkojo Alisa, linktelėjo psichiatrui ir išėjo.

2

Tądien inspektorius buvo pasirengęs išklausyti komandos raportą apie tai, ką pavyko surinkti apie Sandrą ir Feliksą. Lena, išsitraukusi iš aplankalo spausdintą tekstą, pradėjo skaityti.

– Sandra ir Feliksas, kaip ir jų tėvai, gimė ir užaugo mažame pasienio miestelyje – Žaltyčiuose. Po nepriklausomybės visi keturi netikėtai emigravo į Airiją. Ten Feliksas dirbo vertėju leidykloje. Vertė iš anglų, lietuvių, vokiečių ir italų kalbų, o Sandra – odontologė pagal išsilavinimą, bet dirbo privačiam knygyne Viklou miestelyje, kur gyvena jų tėvai. Feliksas dirbo ir gyveno Dubline. Kalbant apie jų asmeninius gyvenimus, Sandra buvo ištekėjusi už Arvydo Vilko – architekto, irgi lietuvio iš emigrantų šeimos. Feliksas neturėjo jokių artimų santykių, apie kuriuos žinotų jo šeima ar draugai. Galiu pasakyti, kad pavyko susisiekti su keliais draugais iš Lietuvos ir Airijos, bet jie nesuteikė jokios naujos informacijos. Pasak jų, abu dvyniai buvo geri ir nuoširdūs žmonės, neturintys jokių priešų. Jų motina yra sakiusi, kad tarp jos ir vaikų – stiprus ryšys, jie neturėdavo vienas nuo kito jokių paslapčių.

Toliau tęsė Oliveris:

– Sandra dingo pernai birželį. Grįžęs iš darbo, jos vyras rado tuščius namus – jokių grumtynių žymių, niekas nebuvo paimta. Ir Lietuvos, ir Airijos policija tyrė moters dingimą, tačiau nieko konkretaus išsiaiškinti nepavyko. Tai, kad ją rado Lietuvoje, kelia klausimą, kada ir kaip ji čia atvyko. Nebuvo užfiksuota, kad būtų skridusi lėktuvu. Manoma, kad Sandra atvyko į gimtinę autobusu arba traukiniu, kad pasinaudojo netikra pavarde – mažai tikėtina. Abu iš dvynių bent kelis kartus per metus atvykdavo į Lietuvą; kartais atskirai, rečiau kartu, abu palaikė ryšius su vaikystės draugais Žaltyčiuose. Tie, kurie matėsi su Feliksu prieš mirtį, minėjo, kad jis buvo toks pats kaip visada, jokių nerimo ženklų. Paskutinė jį matė Eugenijos Norkūnienės draugė Žaltyčiuose, pas kurią Feliksas visada apsistodavo. Moteris pasakė, kad vyras turėjęs Vilniuje susitikimą, bet konkrečių vardų neminėjo. Tikėtina, kad tas susitikimas buvo lemtingas, o žudikas gyvena Vilniuje.

– Arba, – įsiterpė Leonidas, – tame miestelyje, Žaltyčiuose. Turiu vieną klausimą: ką turėjai omeny sakydama, kad Norkūnai emigravo staiga?

Lena papasakojo, ką sužinojo iš dvynių mamos. Žaltyčiuose veikė dešimt fabrikų, kuriuos valdė verslininkas Ignas Varžinskas, UAB „Žaltyčiai“ vadovas. Kai vyras žuvo, pagal testamentą jo akcijos atiteko žmonai, Valerijai Varžinskienei, kurią bendrovės valdyba išrinko vadove, tačiau niekas nebūtų galėjęs sustabdyti įmonės bankroto, todėl netrukus teko atleisti darbuotojus. Kadangi fabrikuose dirbo didžioji dalis miestelio gyventojų, tarp kurių buvo ir Norkūnai, daugybė žmonių liko be pragyvenimo šaltinio ir perspektyvų, todėl nusprendė išsikraustyti, kad pradėtų gyvenimą kitur.

Pasibaigus susirinkimui Icchokas, Rimšelienė ir Korsakauskas atsistojo ir išėjo, tik Oliveris ir Lena pasiliko su Leonidu.

– Kas toliau? Regis, neturim už ko užsikabinti? – pastebėjo Oliveris.

– Lauksim.

– Ko? Kad žudikas pats ateis ir prisipažins?

– Ne, lauksim, kol kas nors suras piršto savininką.

3

Kažkas ne taip. Alisa prisiminė, kad vėl sapnavo tą patį sapną, bet įvykių eiliškumas šį kartą buvo kitoks. Šįkart moteris, kuri paprastai išnykdavo liepsnose, artėjo link jos. Iš po šviesių plaukų į ją žvelgė liepsnojančios akys, o skardus balsas ragino:

– Prisimink mane, Alisa. Pažiūrėkit fabrikuose… Žaltyčiuose.

Apimta liepsnos moteris pavirto pelenais ir subyrėjo Alisai po kojomis. Tada Alisa pabudo – suprakaitavusi, išbalusi. Kiek pagulėjusi ji atsikėlė ir nuėjo į virtuvę.

– Labas rytas, – pasisveikino Aurimas. Jis pakėlė akis nuo laikraščio ir suprato, kad vėl kažkas negerai. – Tavo košmaras?

– Taip, – atsakė Alisa, traukdama iš spintelės buteliuką nuskausminamųjų. Paėmė puodelį, įsipylė vandens iš čiaupo ir nurijo tabletę.

– Gal kavos? – pasiūlė Aurimas.

Ji linktelėjo.

– Laikraštyje parašyta apie naują žudiko auką, – užkaisdamas arbatinuką, pasakė jis.

Alisa atsivertė pirmąjį puslapį, kurio viduryje buvo įdėta gražios tamsiaplaukės moters nuotrauka. „Sandra Vilkienė, nužudytojo F. Norkūno sesuo, buvo rasta negyva. Tyrėjai neabejoja, kad tai to paties asmens, arba tų pačių asmenų grupės, darbas“, – toks prierašas buvo po nuotrauka. Žurnalistas išdėstė žmogžudystės aplinkybes. Policijos žiniomis, moteris buvo nušauta tuo pačiu ginklu, kaip ir brolis, ir netgi tą pačią dieną – tik kelių valandų skirtumu. Sandra metus laiko buvo laikyta dingusia be žinios, laikraštis atspausdino interviu su aukų tėvais, artimaisiais. Straipsnio pabaigoje buvo pateikta moters biografija. Priešpaskutinė pastraipa privertė Alisą sustingti. „Sandra su šeima iki 1997 m. gyveno pasienio miestelyje – Žaltyčiuose, kur jos tėvai dirbo fabrike…“ Alisa apmirė. Mintyse pasigirdo neaiškūs moters žodžiai: „Pažiūrėkit fabrikuose... Žaltyčiai…“ Ji pabaigė skaityti straipsnį.

– Ar kas nors negerai? – paklausė Aurimas.

– Ne, viskas normaliai.

„Ką tai turi bendro su manim? – paklausė savęs Alisa. – Ką Žaltyčiai turi bendro su šiais nusikaltimais?“ Pirmiausiai tas pavadinimas pasirodė jos sąsiuvinyje, o dabar sužinojo, kad abi aukos kažkada ten gyveno. Alisa paruošė pusryčius Motiejui, tada nuvežė sūnų į darželį. Kai grįžo, prisėdo prie kompiuterio ir puolė naršyti po internetą. Pagal nuorodą „Žaltyčiai“, paieškos rezultatų buvo nedaug, dalis jų buvo susijusi su skandalingąja nužudymų byla, bet moters dėmesį patraukė Žaltyčių bibliotekos puslapis. Čia ji rado miestelio istoriją. 1975 m. Žaltyčių apylinkėse veikusios gamyklos, kuriose buvo gaminami įvairūs namų apyvokos daiktai, tekstilės gaminiai, buvo sujungti į „Žaltyčių“ gamybinį susivienijimą, ir miestelis suklestėjo. Gamyboje dirbo trys ketvirtadaliai miestelio gyventojų. Alisa skaitė toliau. „Paskutinis ilgalaikis fabrikų vadovas buvo Ignas Varžinskas. Atgavus nepriklausomybę, 1992 m. jis privatizavo fabrikus ir įkūrė UAB „Žaltyčiai“, kurią po vyro žūties trumpai administravo verslininko žmona. 1995 m. pradžioje akcinė bendrovė bankrutavo, todėl didžioji dalis gyventojų liko be darbo ir pasirinko emigraciją.“ Alisa pamatė Varžinsko nuotrauką – rimtas, pasitempęs, tamsių plaukų. Tada ji suprato, bet negalėjo tuo patikėti. Tai tas pats vyras, kuris sudegė liepsnose – jos sapne. Alisa neapsiriko – tai jis. Vikipedija rašė, kad Varžinskas buvo verslininkas, visuomenės veikėjas. Žuvo savo namuose per gaisrą.

4

Išgirdęs beldimą į duris, Leonidas pakvietė užeiti. Į kabinetą galvą įkišo Alisa – per ranką persimetusi pusiau sulenktą striukę, su rankine ant peties.

– Nesitikėjau tave pamatyti šiandien, – prisipažino jis, tada apkabino dukrą. – Kaip ranka?

– Kasdien vis geriau. Užsukau tik trumpam, tėti, – prabilo ji, sėsdamasi priešais. – Net nežinau, nuo ko pradėti.

Alisa papasakojo viską nuo pradžių: apie tą naktį, kai susižalojo riešą, po to apie sapnų sąsiuvinį, kurį tuoj pat ištraukė iš rankinuko ir parodė. Sunkiausia buvo papasakoti apie šį rytą.

– Tas vyras, kuris sudegė mano sapne, yra realus žmogus. Tiksliau sakant, buvo realus, bet dabar jau miręs. Jo vardas – Ignas Varžinskas. Tikriausia girdėjai apie jį, – pasitikslino Alisa, o Leonidas linktelėjo. – Šįryt, perskaičiusi straipsnį apie Vilkienės nužudymą, pasidomėjau internete ir sužinojau, kad jis ne tik iš išvaizdos toks pat kaip mano sapne, bet ir žuvo taip pat – per gaisrą. Ta moteris iš sapno mane ragino sugrįžti į Žaltyčius ir apžiūrėti fabrikus.

Sekundę abu tylėjo.

– Aš net nežinau, ką pasakyti, – suglumęs prisipažino Leonidas. – Tu nori, kad patikrintume tuos fabrikus?

Ji linktelėjo.

Apsvarstęs viską kelias sekundes, Leonidas suprato, kaip tai beprotiška, bet...

– Tai beprotybė. Supranti? – paklausė jis.

– Suprantu, – tyliai tarė Alisa.

***

Leonidas papasakojo tai, ką prieš pusvalandį išgirdo iš dukros, Oliveriui ir Lenai.

– Manau, – tarė Lena, – kad vertėtų ten nuvažiuoti. Vis tiek neturime jokių versijų.

– Kad ir kaip myliu Alisą, tai tiesiog kvaila... – nesutiko Oliveris.

– O aš pritariu Lenai. Manau, kad turėtumėt tenai nuvažiuoti, – pasiūlė inspektorius, priversdamas sūnų nustebti. – Mes neturim už ko užsikabinti. Kuo daugiau laiko leidžiam nieko nedarydami, tuo ilgiau žudikas mėgaujasi laisve. Nuvažiuokit, pašniukštinėkit, pasidairykit po aukų gimtąjį miestą.

– Kartu nevažiuosi? – paklausė Lena.

– Ne, negaliu. Turiu kitų reikalų.

Po kelių minučių Oliveris su Lena jau buvo kelyje.

5

Inspektoriui nedavė ramybės rytinis Alisos pasakojimas. Iš kur ji būtų galėjusi pažinoti Varžinską? Jis miręs daugiau negu trisdešimt metų! Tada Leonidas suprato, kad nieko nežino apie dukros praeitį, apie tuos laikus, kai pateko į vaikų namus. Nė neįsivaizdavo, kas galėjo būti jos biologiniai tėvai.

Jis rado telefono numerį internete. Šv. Juozapo vaikų namai buvo nedidelė vaikų globos įstaiga; iš ten prieš daugybę metų Leonidas su Janina įsivaikino Alisą.

– Laba diena, – tarė jis atsiliepusiai prieglaudos direktorės sekretorei. – Aš esu vyresnysis inspektorius Leonidas Neniškis… Taip, iš komisariato. Man reikia jūsų pagalbos. Jūsų prieglaudoje gyveno mergaitė, jos vardas Alisa. Ją įsivaikino 1994 m. rugpjūčio 2 d., – Leonidas pasinaudojo savo tarnybine padėtimi ir šiaip ne taip įtikino prieglaudos vadovybę, kad jo bylos tyrimui žūtbūt reikalinga informacija apie Alisos praeitį.

Po pusvalandžio trys nuskenuoti lapai, kuriuose sutilpo Alisos gyvenimo istorija iki įvaikinimo, jau buvo jo elektroniniame pašte. Pirmajame lape buvo surašyta visa pagrindinė informacija apie vaiką, bet pavardės laukelis liko tuščias. Kitame lape buvo išdėstytos aplinkybės, kaip mergaitė pateko į prieglaudą: „1992 m. gruodžio 2 d. prie paradinių durų buvo palikta keturmetė mergaitė. Ji buvo sukrėsta, kelias dienas nekalbėjo. Po kelių savaičių ji pasakė savo vardą – Alisa. Pavardės negalėjo pasakyti. Nei tėvų, nei iš kur kilusi.“ Paskutinis lapas buvo raštelis, kurį turėjo mergaitė, atsidūrusi prie vaikų namų durų. Dailiu raštu buvo parašyta: „Atiduodu savo dukros globą Jūsų įstaigai, negaliu pati pasirūpinti ja. Atleisk man. Atleisk.“ Pasirašyta: „Valerija V.“

Leonidas perskaitė raštelį daug kartų, žinodamas, kad tas vardas kažką priminė. Staiga supratęs, Leonidas pradėjo ieškoti, kol surado Lenos ir Oliverio lapą su informacija apie Norkūnus. „Žuvus fabrikų savininkui Ignui Varžinskui, jo žmona, Valerija Varžinskienė, bendrovės valdybos nutarimu buvo išrinkta vadove…“

– Tai negali būti sutapimas, – garsiai ištarė Leonidas.

Tais pačiais metais, kai bendrovė bankrutavo, Alisa atsirado prieglaudoje. „Alisa yra buvus Žaltyčiuose, – svarstė Leonidas. – Ji ten gyveno, o Ignas Varžinskas buvo jos tikrasis tėvas.“ Leonidas surado internete fabrikų vadovo nuotrauką ir žvelgdamas į vyrą pastebėjo akivaizdžių panašumų tarp Varžinsko ir Alisos. Natūrali jų plaukų spalva buvo juoda, o nosys praktiškai identiškos. Žvilgsnis, apgamas ant dešiniojo skruosto...

– Ji matė, kaip žuvo Varžinskas.

6

Tolyje jiedu pastebėjo bažnyčios bokštą. Tai buvo senosios Žaltyčių bažnyčios bokštas. Apie pastatą stovėjo įvairiausių dydžių ir formų namukai. Pramoninis centras buvo pavirtęs paprasčiausiu kaimu. Dabar čia gyveno apie penki šimtai gyventojų, kurių daugumą sudarė senoliai. Kelios privačiai valdomos maisto parduotuvėlės, bažnyčia, gyvenamieji namai. Žmonės zujo aikšte: vaikai bėgiojo, žaidė, senoliai, prisėdę ant suoliukų, kalbėjosi. Jiems įvažiavus į miestelį, ne vienas miestelėnas sužiuro į prašalaičius.

Lena išlipo iš automobilio, priėjo prie vienos moteriškės, kuri kalbėjosi su savo draugėmis, ir paklausė, ar negalėtų pasakyti, kur senieji fabrikai. Moteris nusišypsojo.

Ji tarė:

– Jų nedaug teliko, brangioji. Trys iš dešimties, kitus nugriovė arba patys sugriuvo. Vienam iš jų aš irgi dirbau. Duoną kepiau… Ai, klausei, kur jie. Važiuok tuo keliuku. Bus rodyklės su užrašais: „Pirmasis fabrikas“, „Antrasis fabrikas“… Bet likęs tik trečiasis, septintasis ir dešimtasis. Sek rodykles ir rasi.

Padėkojusi Lena grįžo pas Oliverį. Jie nuvažiavo ten, kur nukreipė senutė. Pirmiausiai link trečiojo – tai buvo kelių aukštų betoninis pastatas, išdužusiais langais ir skyle vietoj įėjimo. Stogas išgriuvęs, kartu su viena iš sienų. Tuščias.

– Čia labai ramu, – pastebėjo Lena, kai jie patraukė link kito fabriko

Anksčiau septintasis fabrikas buvo tekstilės. Nors ir tvarkingesnis už aną, čia pareigūnai taip pat nieko gero nerado. Paskutinis, dešimtasis, buvo atokiausias, iki jo teko pavažiuoti toliau. Vėliausiai pastatytas, jis geriausiai išsilaikė. Pirmas į akis kritęs dalykas buvo tai, kad fabrike neseniai būta lankytojų.

– Kažkas apsitvarkė, – pastebėjo Lena, rodydama į apvalytas nuo nuolaužų grindis.

Jie sužiuro į duris, vedusias į rūsį. Rudai lakuotos, ąžuolinės, visiškai naujos ir netinkančios prie apgriuvusio pastato. Oliveris ketino jas atidaryti, bet durys buvo užrakintos – teko išlaužti. Į tamsą leidosi laiptai, todėl Oliveris nubėgo iš bagažinės paimti kelis žibintuvėlius. Jie pradėjo leistis. Žingsnių aidai atsimušė sienomis – tai buvo vienintelis garsas, kurį jie girdėjo. Nulipus pusę laiptų, Lena ištiesė ranką ir sustabdė Oliverį.

– Kas? – paklausė jis.

– Ar užuodi?

Jis kelis kartus giliau įkvėpė ir suprato, kad tai pūvančio lavono tvaikas. Pašvietę žibintuvėliu grindis, jie pamatė vyro lavoną, gulintį embriono poza.

– Jo ranka... – sumikčiojo Lena su siaubu balse.

Kairei rankai trūko vieno piršto.

8 skyrius

Sofija

3

Smarkus ūžimas galvoje. Balsai. Alisa vėl jį girdėjo – vyrą liepsnų fone. Vyras tamsiais kaip šarkos plunksnos plaukais palietė ją, ir Alisa pradėjo skęsti liepsnose.

– Alisa! Alisa! – ją šaukė vardu Krasauskas.

Ji suprato, kad buvo užsnūdus. „Taip arti tas vyras dar nebuvo priėjęs“, – pagalvojo.

– Kas? Kas nutiko? – paklausė išsigandusi.

– Tu buvai kaip nesava, – tarė Leonidas. – Kalbėjai kažką nesuprantamo, grasinai mums, spardeisi, čiupai už vairo ir bandei nuvažiuoti nuo kelio.

– Tai ir vėl pasikartojo, – išsigando pati savęs Alisa. Jautė, kad tuoj apsiverks iš beviltiškumo ir nežinios.

– Kas pasikartojo? – nesuprato Leonidas.

– Tai ne pirmas kartas, kai tampu kitu žmogumi. Aš nesuprantu, kas man darosi. Šiandien piešiau su Motiejum. Aurimas sakė, kad tuomet kalbėjau ir elgiausi kaip maža mergaitė.

Krasauskas susimąstė.

– Užsukit rytoj su vyru į mano kabinetą apie dešimtą. Numanau, kas tau yra, Alisa. Reikės atlikti keletą tyrimų.

Jos tai nenuramino. Alisa negalėjo pamiršti to vyro akių liepsnų fone. Negalėjo…

1

Redakcijoje diena praėjo įprastai, jokių didelių sunkumų neiškilo, todėl Aurimas galėjo sau leisti tądien grįžti namo beveik valanda anksčiau. Niekas jo darbe nepasigedo. Vyras atsirakino duris ir įėjo į keistai tylius namus. Iš pirmo žvilgsnio atrodė, kad jie tušti, bet tada iš viršaus atsklido juokas. Paspartinęs žingsnį užlipo į viršų. Sūnaus kambario durys buvo praviros; Aurimas pažiūrėjo į vidų ir lengviau atsikvėpė. Ant grindų sėdėjo Motiejus, o šalia – Alisa. Jie abu laikė po kreidelę ir piešė ant baltų lapų. Žmonos plaukai buvo susivėlę, nešukuoti; džinsai, megztinukas ir jos pirštai bei delnai buvo išmarginti dažų dėmių. Prie jų gulėjo krūvelė pripieštų lapų: vieni gulėjo apibraukyti nepavykusių piešinių, kiti buvo suglamžyti išmetimui.

Motiejus pakėlė akis nuo piešinio į tėtį. Vyras įėjo į kambarį, ir sūnus plačiai jam nusišypsojo.

– Labas, tėti!

Alisa krūptelėjo nuo sūnaus žodžių ir atsisuko į Aurimą nebyliomis, kiek išsigandusiomis akimis. Jos veidas prašviesėjo lyg pamačius seniai nematytą draugą, o šypsnis tapo vaikiškas, nekaltas ir kartu smalsus. Aurimas priėjo arčiau, nežinojo, ką pasakyti. Tai nebuvo jo žmona. Veidas, akys, kūnas – Alisos, bet kai prakalbo – vaikiškai – suprato, kad tai ne ji. Tai buvo balsas iš tos nakties. Tos mergaitės, kalbinusios apsimiegojusį Aurimą. „Ji prisistatė Sofija“, – prisiminė jis.

– Sveiki, pone, – prakalbo Alisa. Jos balsas buvo aukštas, skardus, ir Aurimas jautė, kad tai ne jo žmona. Jis priėjo arčiau. – Tikiuosi, kad nepykstat, jog išgąsdinau jus tą naktį. Atrodėt labai labai išsigandęs.

– Alisa, kas čia darosi? – paklausė Aurimas.

– Kokia dar Alisa, pone? – nusijuokė. – Aš – Sofija.

– Gerai… Sofija, – nesiginčijo Aurimas. – Ką tu čia veiki?

– Žaidžiu su savo draugu Motiejumi, – atsakė ji šmaikščiai.

– Taip, tėti, Sofija labai gera, – Motiejus mirktelėjo tėčiui.

Vaikas manė, kad mama tik žaidžia, bet ji nežaidė.

– Ar jūs ilgai taip žaidžiat?

– Ilgai, – tarė Alisa-Sofija.

Aurimas priklaupė ant vieno kelio, kad būtų lygus, ir paklausė:

– Sofija, kur tavo tėveliai?

– Tėtė – nežinau kur, mama… irgi nežinau.

– O kur tu gyveni?

– Žal… Žalty… – neištarė.

– Žaltyčiuose? – Aurimas atrodė susijaudinęs. Jis prisiminė žinutę žmonos sapnų sąsiuvinyje.

– Taip, ten.

Aurimas nieko nesuprato. „Kodėl viskas susiję su tuo kaimu?“

– Sofija, ar pažįsti Karoliną? – nei iš šio, nei iš to paklausė jis.

– Mano mamos toks vardas, – nekaltai tarė ji.

– Kas jai užėjo? Ko ji nori iš mūsų?! – užsipuolė vyras, nejučia pakeldamas balso toną. Aurimas norėjo tik atsakymų.

Nespėjus jai atsakyti, staiga suskambėjo Alisos telefonas džinsų kišenėje. Jos žvilgsnis persimainė, ji spoksojo į Aurimą, nesuprasdama, kas atsitiko, lyg pabudusi iš sapno. Alisa pažvelgė į savo delnus, tada į sūnų ir vėl į vyrą.

– Kas atsitiko? Telefonas vis dar skambėjo jos kelnių kišenėje.

– Tu vėl pradėjai kalbėti tuo balsu, Alisa. Kaip aną naktį. Tu vadinai save Sofija, sakei, kad gyveni Žaltyčiuose… Mano protas to nesuvokia. Tartum buvai kitas žmogus.

Moteris išsitraukė iš kišenės telefoną ir, pasižiūrėjusi į ekraną, kas skambina, atsiliepė:

– Sveikas, tėti… Kaip? Kas? Kur tu?

– Kas nutiko? – paklausė Aurimas.

– Tu nori, kad važiuotume su tavim?! Palauk, tėti, tuoj perskambinsiu, pirma turim surasti, kas prižiūrės Motiejų, – Alisa nutilo ir atsiduso. – Mano sapnas pasitvirtino. Tau nepasakojau, bet šiąnakt sapnas buvo kitoks. Ta moteris ragino mane sugrįžti į Žaltyčius, patikrinti fabrikus. Tenai Oliveris nuvažiavo ir… – Alisa apsiašarojo. Aurimas nesuprato priežasties. Tada moteris paaiškino: – Jie rado lavoną.

Aurimas nieko nepasakė, priėjo ir apkabino žmoną per pečius.

– Tėtis nori, kad kartu važiuotume į Žaltyčius.

– Kodėl?

– Nežinau... Aurimai, o jeigu mano sapnai nėra paprasti? O jeigu…

– Važiuok, pabūsiu su Motiejumi, kol grįši.

Alisa linktelėjo, tada paskambino Leonidui. Inspektorius pasakė, kad bus prie jos namų po penkių minučių. Alisa persirengė ir nusiplovė dažus nuo rankų bei veido. Jos būsenos pasikeitimai nedavė jai ramybės. „Kaip galėjau tapti maža mergaite? Sofija?“ Ji jautėsi silpna, atrodė, kad netgi regėjimas laikinai suprastėjo. Žvelgdama į veidrodį vonioje blankiai įžiūrėjo savo veidą. „Kas man darosi? – paklausė mintyse. – Susiimk, nagi, susiimk!“

2

Leonidas Neniškis jautė, kad pakilo kraujospūdis. Tuo metu pareigūnai iš Jurbarko tikriausiai jau buvo pakeliui į Žaltyčius pas Oliverį ir Leną. „Jam trūksta vieno piršto“, – prisiminė sūnaus žodžius. Alisa įsėdo į Leonido automobilį, ir tėvas iškart pastebėjo, jog ji pavargusi ir nusiminusi. Jie buvo ne vieni automobilyje. Kai Leonidas išsiaiškino apie Alisos praeitį, paskambino ir pakalbėjo su psichiatru Krasausku. Inspektorius pasikvietė psichiatrą kartu važiuoti į Žaltyčius, manė, kad galbūt ši kelionė padės išsiaiškinti Alisos negalavimų priežastį. Alisa atsisėdo priekyje, o psichiatras – gale, už Leonido. Alisa nesitikėjo tądien sutiksianti Krasauską. Inspektorius papasakojo, kad jie rado negyvą vyrą viename iš fabrikų, ir spaudai nuslėptą faktą: automobilio, kuriame buvo rasta nužudytoji, bagažinėje taip pat buvo rastas nupjautas vyro pirštas.

– Tam vyrui buvo nupjautas pirštas. Įtariame, kad tai to paties žudiko darbas, – Leonidas nutilo. – Tavo dėka mes pasistūmėjom greičiau negu tikėtasi.

Alisa nieko neatsakė, jai buvo nejauku, kad kartu vyko Krasauskas.

– Tau tikriausiai įdomu, ką čia veikiu, Alisa, – tartum perskaitęs jos mintis, prakalbo psichiatras.

– Taip.

– Leonidas papasakojo apie tavo sapną. Pasakyk, ar esi buvusi Žaltyčiuose?

– Sakiau šimtą kartų, jog ne, – suirzo Alisa.

– Kol nebuvo to Karolinos raštelio, ar bent jau buvai girdėjus apie tokį miestelį? – Ji papurtė galvą.

– Alisa, – tarė Leonidas rimtu balsu, – aš kreipiausi į vaikų namus, iš kurių tave įsivaikinom. Dokumentuose buvo parašyta, kad tave rado prie prieglaudos durų, turėjai šitą raštelį, – pasakė Leonidas ir padavė dukrai suglamžytą popieriaus lapą.

Ji pradėjo skaityti.

– Valerija V.?

– Man irgi iš pradžių tas vardas nieko nesakė, bet vėliau supratau, kad jį kažkur esu matęs. Prisiminiau, ką tyrimo grupė atkapstė apie Žaltyčių miestelį. Žuvus Ignui Varžinskui, fabrikų vadovui, visas jo turtas, įskaitant bendrovės akcijas, atiteko žmonai, Valerijai Varžinskienei, – pasakojo Leonidas, vis labiau stebindamas Alisą. – Tais pačiais metais, kai tu patekai į prieglaudą, fabrikai, vadovaujami Varžinskienės, bankrutavo. Netikiu, kad tai sutapimas…

– Tai paaiškintų mano sapną, – pertraukė jį Alisa. – Tai reiškia, kad ...

– ... matei, kaip žuvo tavo tėvas, – pabaigė Krasauskas.

Alisa tylėjo.

– Galbūt pažinojai abu sudegusius žmones, bet to neprisiminei, kol tavo pasąmonė „atrakino“ užslėptus prisiminimus ir sudėliojo į sapną, – dėstė psichiatras.

Alisa nieko nesakė, bandė suvokti tai, ką išgirdo. Po kiek laiko ji tarė:

– O kur dabar Valerija Varžinskienė… mano biologinė motina?

– Niekas nežino. Ji kažkur išvyko. Paskutinė jos gyvenamoji vieta – šeimos namas Žaltyčiuose.

4

Apie dešimtojo fabriko perimetrą spietėsi Jurbarko policijos ekipažai su neseniai atvykusiais ekspertais ir tyrėjais. Saulei beveik nusileidus, prožektoriai buvo vieninteliai šviesos šaltiniai. Oliveris su Lena automobilyje laukė Leonido. Kai drauge su inspektoriumi pasirodė Alisa ir Krasauskas, jie labai nustebo. Fabriko teritorijoje seniai nebuvo tiek žmonių vienu metu nuo tų laikų, kai dar veikė gamyba. Leonidas nusekė Oliverį į rūsį, kur rado Vytautą Abromavičių.

– Pasakok, ką turim, – tarė jam Leonidas.

– Vyras mirė iš bado. Mirė maždaug prieš tris savaites, neaišku, kiek laiko čia išbuvo. Žudikas iš pradžių jam nešė maisto ir vandens, bet kažkodėl liovėsi, tada žmogus mirė.

– Baisu, – sau po nosimi sumurmėjo Alisa. – Bus kraujo? – paklausė ji, ir lengviau atsiduso, kai pareigūnai papurtė galvas.

– Jos visiškai naujos, – toliau tęsė Abromavičius, rodydamas į duris – Spėju, žudikas jas tik dėl aukos čia įtaisė. Matyti, kad nelaimėlis bandė ištrūkti, yra nagų žymės, – parodė pirštu į šimtus šviesių įbrėžimų durų apačioje.

Grupelė nulipo žemyn į prožektoriaus šviesos nušviestą rūsį, kur gulėjo lavonas. Leonidas pradėjo skaičiuoti mintyse, kaip darydavo tokiais atvejais, o Alisai pasidarė negera. Ji užlipo į viršų, peršokdama kas antrą laiptą, ir išbėgo į vėsų orą.

Ji pastovėjo, atsirėmusi į fabriko sieną, kol aprimo.

– Viskas gerai?

Tai buvo Oliveris. Alisa linktelėjo.

– Man baisu. Labai baisu.

Ji papasakojo broliui, ką sužinojo važiuodama.

– Užjaučiu, kad tau teko tiek daug išgyvenimų pastaruoju metu... Susitvarkysi, viskas bus gerai.

– Tikiuosi. Rytoj Krasauskas žadėjo pranešti diagnozę. Tikiuosi, kad tai pagydoma. Jau pavargau gyventi nežinioje.

***

Auka buvo keturiasdešimties–šešiasdešimties metų vyras, jo užmerktos akys jau buvo pradėjusios pūti. Kairiajai rankai buvo nupjautas vidurinysis pirštas – tas pats, kurį rado bagažinėje. Jeigu žudikas būtų norėjęs, kad jo nesusektų, nebūtų nupjovęs to piršto ir palikęs juodojo BMW bagažinėje. „Gal jis nesitikėjo, kad taip greitai susiesim tyrimą su Žaltyčiais? O gal tiesiog nori, kad jį surastume?“ Svarstydamas įvairias versijas, Leonidas apėjo aplink lavoną. Apie ranką žemė buvo patamsėjusi, turbūt nutekėjo šiek tiek kraujo – nedaug, tad peršasi išvada, kad žudikas sudarkė mirusią auką. Pažvelgęs dar kartą į duris, Leonidas suprato, kiek žudikas labai pasistengė, kad auka nepabėgtų. Kodėl jis įkalino tą žmogų? „Jam reikėjo kažką sužinoti“, – dingtelėjo Leonidui.

– Ką manai? – paklausė Lena.

– Žudikas, spėju, vietinis. Pažįstantis apylinkes, kraštą. Gyveno arba gyvena miestelyje.

– Ilgai čia pragulėjo? – paklausė Krasauskas, šiek tiek atsitraukęs nuo yrančio kūno.

– Dar labai sunku pasakyti. Sako, iki keturių savaičių.

– Juk kas nors turėjo pasigesti šio vyro.

– Rytoj peržiūrėsime įvykių suvestines, gal bus koks įrašas, kuris padėtų atskleisti jo tapatybę.

Jie išvažiavo jau visai sutemus. Alisa priglaudė apsunkusią galvą prie stiklo ir žvelgė į mišką. Virš juodų medžių viršūnių išniro didelis namas, jo langų virtinėje atsispindėjo mėnulio šviesa. Namo galas buvo apgriuvęs ir atrodė tarsi nukąstas. Tai buvo Varžinskų šeimos namas, stovėjęs kalvos viršuje tarp šimtų plikų medžių. Anksčiau tai buvo dvaras, paskui čia apsigyveno fabrikų vadovas su šeima. Namo vaizdas sužadino prisiminimus, kurių Alisa apskritai nemanė turinti – ji prisiminė tuščius ir, atrodė, nesibaigiančius koridorius, save, įsitaisiusią minkštame kabineto krėsle, prisiminė, kaip sėdi tėvui ant kelių, šiltą mamos žvilgsnį… Bet visa tai lyg išgaravo.

Alisa atsimerkė, buvo užsnūdus kelioms sekundėms, bet didysis namas vis dar matėsi tolyje. Staiga jai prieš akis išniro dar vienas prisiminimas – sapnas ar įsivaizdavimas – Alisa pati nežinojo, kaip įvardyti pasąmonės siunčiamus signalus. Ji, dar visai mažytė, pro pravertas duris stebi motiną, kuri, atlupusi vieną grindų lentą, kažką deda į atsivėrusią kiaurymę.

– Aš prisimenu! Ten gyvenau su tikraisiais tėvais, – sušuko Alisa, rodydama į namą. – Sustokime!

– Ar tikrai to nori? – paklausė Leonidas.

– Taip, – Alisa atrodė susijaudinus. – Aš noriu ten nueiti. Noriu pažiūrėti į savo namus.

– Jau tamsu. Gal kitą dieną? – nenusileido Leonidas.

– Žinau, kad tai keista, bet jeigu dabar nenueisiu, bijau, kad mano prisiminimai apie šį namą vėl išblės...

5

Kai ji atmerkė akis, tėvas su Krasausku žvelgė į ją sunerimusiais žvilgsniais. Moterį sukaustė baimė. „Nejaugi vėl persikūnijau?“ Alisa paklausė, kas atsitiko, kodėl jie sustojo.

– Tu tapai mergaite, – pasakė psichiatras. – Sakei mums: „Noriu pas Alisą! Noriu pas Alisą į namus!“ Kalbėjai spigiu, vaikišku balseliu.

Alisą nupurtė šleikštulys. Prie jų sustojusio automobilio atbėgo Oliveris ir Lena.

– Kas atsitiko?

– Mes turim užeiti į Varžinskų namą, – ryžtingai pareiškė Alisa.

– Buvimas čia dar labiau sujaukė tavo protą... – pradėjo Leonidas, bet Alisa jį pertraukė.

– Aš buvau teisi dėl tų fabrikų, dabar paklausykit manęs. Mes turim tenai nueiti.

Galiausiai Alisa juos įtikino.

6

Aurimas atsisėdo ant Motiejaus lovos ir pradėjo kalbėtis su sūnumi.

– Papasakok, Motiejuk, kaip praėjo diena, – pavargusiu balsu paprašė Aurimas.

– Aš piešiau, tada Sofija atėjo pažaisti.

– Ką judu veikėte?

– Statėme kaladėles, – ėmė vardyti vaikas. – Po to su „Lego“ kareivukais pažaidėm, tada piešėm. Kaip visada, ji gražiau už mane piešia, – šypsodamasis pareiškė Motiejus.

– Kaip suprast, „kaip visada“? Ar tai ne pirmas kartas, kai mama… Sofija atėjo pažaisti?

Motiejus nusišypsojo taip, kaip gali tik penkiamečiai berniukai – plačiai, pakiliai.

– Aš ir pats žinau, kad mama taip žaidžia su manim.

– Atsakyk į mano klausimą.

– Nuo tada, kai mama neina į darbą, mes kas kelias dienas taip žaisdavom. Nežinau kodėl.

– Jūs visada taip žaisdavot?

– Aha… Nori pamatyti mamos piešinius?

Aurimas linktelėjo. Motiejus nutipeno iki spintos ir paėmė krūvelę A4 formato lapų. Visi buvo piešti tada, kai Sofija ateidavo pažaisti. Piešiniai buvo įvairūs, tokie, kokius galėtų piešti mažamečiai. Aurimas negalėjo atskirti, kurie buvo Alisos, kurie – Motiejaus. Tačiau vienas piešinys išsiskyrė – jame buvo pavaizduotas vyras, nupieštas tik juoda spalva, o aplink rangėsi geltoni, raudoni zigzagai – liepsnos.

9 skyrius

DAS

1

Namas stovėjo ant kalvos, į kurios viršų vedė seni mediniai laiptai. Jis stovėjo apleistas nuo to laiko, kai šeimininkė, žuvus vyrui, kažkur išvyko. Visa didybė išnyko, o namas liko stovėti tuščias ir apleistas kaip paminklas miesto klestėjimo laikams. Fojė buvo erdvi, tuščia ir vėsi, dvokė pelėsiais, dulkėmis; priešais pagrindinį įėjimą kilo laiptai į antrąjį aukštą, išsišakojantys į dvi dalis. Leonido paliepimu, jie pasiskirstė į dvi grupeles: Alisai ir Oliveriui teko viršus; Leonidui, Lenai ir Krasauskui – visa kita. Ko ieškojo, jie nežinojo, bet pasitikėjo Alisos nuojauta.

– Eime, – paragino Oliveris, įjungdamas žibintuvėlį.

Mediniai laiptai girgždėjo, jų aidas atsimušė į sienas. Senojo pastato garsai Alisą šiurpino, bet kartu kažką priminė.

– Manau, kad išprotėjau, – sušnabždėjo ji broliui.

– Nesinervink, – ramino ją Oliveris. – Krasauskas – ar kuo jis ten vardu – tau padės.

– O jeigu nepadės?

– Gal tu ekstrasensė? – pasišaipė brolis, nuleidęs negirdom Alisos žodžius. – Ir žudiko aukos bando per tave susikalbėti su gyvaisiais.

– Nejuokinga, Oliveri.

Alisa nutilo, jos žvilgsnis sustingo. Ji suprato, kad tai tas pats koridorius, kurį nuolat mato sapnuose. Staiga Alisa paspartino žingsnį, kone bėgo, Oliveris vos spėjo iš paskos. Priešais ją, žvelgiant kone iš trijų metrų žemyn, gulėjo įvairios pastato dalys, apdegusios tą lemtingą naktį. Ji negalėjo negalvoti apie savo gyvenimą, koks jis būtų, jeigu ne tas gaisras. „Nebūčiau susipažinus su Aurimu, – mąstė. – Nebūčiau turėjusi Motiejaus.“ Visas jos gyvenimas būtų neatpažįstamas.

– Čia buvo Varžinsko darbo kambarys, – pasakė Oliveriui rodydama į tuštumą, ji nebijojo aukščio. – Aš mačiau, kaip jis žuvo. Tame gaisre.

Oliveris tylėjo.

– Alisa, kur eini?

Ji pasitraukė atgal, bet neatsakė.

– Alisa? – pakartojo pribėgęs Oliveris.

– Einu pas tėtį, – vaikišku balsu pasakė ji ir nusijuokė, nepažvelgusi į brolį. – O kas jūs būsit?

Alisa vėl pradingo, atsirado Sofija.

– Aš Oliveris, tavo brolis.

– Ne, aš turiu brolį, bet jis – tai ne tu.

***

Leonidas su Lena ir Krasausku nerado nieko įdomaus nei valgomajame, nei buvusioje virtuvėje, nei svetainėje. Tik vienos durys, vedusios į rūsį, atrodė vertos dėmesio. Sunkios, medinės – jos buvo užrakintos. „Per visus tuos metus tikriausiai nė karto nebuvo atidarytos“, – pagalvojo Leonidas. Inspektoriui įsibėgėjus, po vieno stipraus spyrio jos atsilapojo, smulkūs medžio gabalėliai ir dulkės pasklido ore. Žengus pirmą žingsnį, Leonidas pajuto kartų pelėsių ir drėgmės kvapą. Rūsys, palyginus su valgomuoju, atrodė mažas, visos keturios sienos buvo apkrautos dėžėmis, bet tos dėžės buvo tuščios. Tikriausiai žmonės išvogė Varžinskų šeimos paliktus daiktus.

Leonidas pašvietė žibintuvėliu į rūsį ir tarė:

– Regis, daugiau nieko be šių dėžių čia nėra. – Jie toliau apžiūrinėjo patalpą.

2

Aurimas nusivylė – Alisa buvo palikusi telefoną namie. Jam buvo neramu, nes žmona su tėvu seniai išvažiavo, o už lango jau sutemo. Motiejus miegojo, o vyras negalėjo nustoti galvojęs apie Alisą. Bandė skambinti Leonidui, bet telefonas buvo ne ryšio zonoje. Grįžo į miegamąjį, prisėdo Alisos lovos pusėje, išsitraukė iš stalčiaus jos sapnų sąsiuvinį ir dar kartą perskaitė Karolinos žinutę, tada pervertė likusius puslapius. Tas pats sapnas kartojosi kiekviename puslapyje, dieną iš dienos.

Žmona rašė apie aukštą vyrą juodais plaukais, skęstantį liepsnų fone, Aurimas prisiminė Motiejaus rodytą piešinį. „Nejaugi…“ Jis mąstė apie tai kelias savaites, ko gero, baisiausias savaites gyvenime. „Tos žmogžudystės kažkaip susijusios su Alisa, tie proto užtemimai, tie balsai…“ – pagalvojo Aurimas. Jis jaudinosi dėl Alisos. Prieš užsnūsdamas dar kartą paskambino Leonidui, bet nepavyko su juo susisiekti.

3

Alisa suprato, kad eina tuo pačiu koridoriumi iš sapnų ir girdi balsą, bet nesuprato, ką jis sako. Ji pamatė uždarytas duris ir pirmą kartą jautėsi pakankamai drąsi susitikti su vyru juodais plaukais. Staiga pajuto ranką ant peties ir atsimerkė. Priešais ją – durys, bet ne tos, kurias matė sapne. Alisa atsigręžė į Oliverį, sugrąžinusį ją į realybę.

– Ir vėl pranykau, – suprato Alisa, brolis linktelėjo. – Kuo buvau? Sofija?

– Turbūt, kalbėjai kaip maža mergaitė, norėjai pas tėtį.

– Tai – Sofija.

Alisa pažvelgė dar kartą į duris ir jas atidarė. Kadaise čia buvo miegamasis – didelis, erdvus, – priklausęs Ignui ir Valerijai Varžinskams. Prie sienos stovėdavo lova, violetinėmis pagalvėmis, o šalia – aukšta drabužių spinta. Alisa įžengė į kambarį. Priešais akis išniro vaizdas, kaip jos motina, pakėlusi vieną grindų lentą, kažką deda gilyn. Alisa atsiklaupė toje vietoje, kur matė prisiminimuose motiną taip darant, atrinko, kuri lenta nepritvirtinta, ir ją pakėlė. Lėtai ištraukė paprastą kartoninę dėžutę.

***

Grįžę atgal į fojė, Leonidas, Lena ir Marijonas išgirdo bildančius Alisos ir Oliverio žingsnius. Jiems nusileidus, Alisa įbruko Leonidui į rankas dėžutę.

– Kas čia? – paklausė jis nustebęs.

– Radau.

Visi penki išėjo į nakties vėsą ir pasuko prie automobilių. Leonidas padėjo dėžutę ant kapoto ir paprašė, kad Lena ir Krasauskas apšviestų žibintuvėliais radinį. Inspektorius lėtai pakėlė dangtelį.

4

Dėžutė buvo sena. Susispietę šalia Leonido – Oliveris, Alisa, Lena ir Marijonas – pamatė tai, ką dėžutė slėpė tiek metų. Ten buvo senos nuotraukos, nespalvotos. Pirmoje buvo nufotografuota moteris, išsitiesusi kaip styga kėdėje priešais fotografą, kitoje pusėje buvo parašyta „V. Varžinskienė, 1990 m.“

– Čia tavo mama? – paklausė Krasauskas, bet Alisa tylėjo; ta moteris buvo gąsdinančiai panaši į ją.

Kitoje nuotraukoje ant tos pačios kėdės sėdėjo išsigandusi maža mergaitė trumpais tamsiais banguotais plaukais. Kitoje pusėje to paties žmogaus ranka buvo užrašyta: „A. Varžinskaitė, 1990 m.“

– Čia aš, – sumurmėjo Alisa.

Trečioji nuotrauka buvo kitokia. Joje trijose ilgose eilėse stovėjo kone keli šimtai žmonių. Tai vieno iš fabrikų darbuotojai. Dar buvo penkiolika panašių nuotraukų su darbuotojais.

Visų fotografijų nugarėlėse tuo pačiu dailiu raštu buvo užrašyta, kurio fabriko darbuotojai, ir nurodyta ta pati data – 1988 m.

– Pažiūrėkit, – pirštu parodė į vieną iš nuotraukų Oliveris. Jo parodyta moteris nuotraukoje buvo apvesta pieštuku. – Šita taip pat pažymėta.

– Tiksliai. Ir šita moteris, – parodė Lena.

Jie suskaičiavo, jog iš viso buvo pažymėtos keturios moterys.

– Nieko nesuprantu, – prisipažino Leonidas.

Dėžutėje gulėjo dar dvi nuotraukos, derėjusios prie pirmųjų. Tai buvo vyro, nepriekaištingai išlygintu švarku ir kelnėmis, nuotrauka. Jis žvelgė į fotografą nieko nesakančiu veidu. Jo plaukai buvo juodi kaip šarkos plunksnos.

– Tai jis, – tarė Alisa. – Mano tėvas.

Kitoje pusėje buvo parašyta „I. Varžinskas, 1990 m.“

Paskutinė nuotrauka buvo visos šeimos: Alisa, sėdėjusi ant motinos Valerijos Varžinskienės kelių, ir Ignas Varžinskas. Jie atrodė laimingi.

5

Aurimą pažadino rakinamų durų garsas. Nulipęs laiptais žemyn, pamatė atsirišančią batų raištelius Alisą.

– Atleisk, nenorėjau tavęs prižadinti, – tarstelėjo žmona.

– Aš jaudinausi dėl tavęs.

Jie prisėdo svetainėje, Alisa papasakojo vyrui, ką sužinojo Žaltyčiuose.

– Tai paaiškina tavo sapnus, bet nepaaiškina, iš kur sužinojai apie tai, kad viename iš fabrikų yra vyro lavonas.

Aurimas apkabino žmoną.

– Krasauskas pažadėjo nustatyti mano diagnozę.

– Nebijai sužinoti tiesą?

Alisa bijojo.

6

Vis dar jausdamasis mieguistas Leonidas papasakojo tyrimo grupei, ką sužinojo Žaltyčiuose.

– Man reikia, kad jūs surastumėt tas keturias moteris. Reikia apklausti senuosius Žaltyčių gyventojus, duokite skelbimą į vietinį laikraštį… Ar viskas aišku? – Visi pritarė. – Taip pat surinkite informaciją apie Valeriją Varžinskienę, ypač apie jos gyvenimą po vyro žūties.

Tyrimo grupės nariai išsiskirstė, liko sėdėti tik Lena ir Oliveris.

– Ką mums daryti? – paklausė Lena.

– Šiandien atėjo pranešimas, kad BMW buvo pavogtas savaitę prieš pirmąją žmogžudystę. Mes niekaip nesusisiekiame su savininku, važiuosime pas jį į namus ir apklausime.

***

– Man atrodo, kad tuoj snigs, – tarė Lena, pažvelgus į dangų pro automobilio langą.

– Pats metas, – pritarė Oliveris, sėdėjęs gale. – Kas tas vyras, pas kurį važiuojam?

– Giedrius Šleivys – šešiasdešimtmetis pensininkas, buvęs verslininkas.

Namas nebuvo pats kukliausias. Dviaukštis, modernus, su nemažu žemės sklypu. Leonidas pastatė automobilį šalia kelio. Inspektorius priėjo prie vartų, kur buvo nedidelė pilka telefonspynė.

Jis paspaudė mygtuką ir tarė:

– Laba diena, mes iš policijos. Norėjome užduoti kelis klausimus dėl jūsų pavogto automobilio.

Atsakymo jie nesulaukė. Vartai buvo atrakinti ir praviri. Nekoks ženklas.

7

Krasauskas žvelgė į ją pavargusiomis akimis, atrodė, kad tąnakt vyras neišsimiegojo.

– Alisa, – kreipėsi jis, – aš jau pakalbėjau su tavo sūnumi ir vyru, todėl dabar noriu pasikalbėti su tavim. Labai svarbu, kad atsakinėtum atvirai ir nieko neslėptum. Ar supranti mane?

Ji linktelėjo.

Kada pirmą kartą pastebėjai, kad pradėjai elgtis keistai?

– Maždaug prieš mėnesį.

Ji prisiminė tą rytą, kai pabudo viena lovoje, o vėliau pamatė sužalotą Aurimo veidą.

Gydytojas užsirašė.

– Į kiek asmenybių tu persikūniji ar susitapatini?

– Man atrodo, kad į dvi. Tai mergaitė, vardu Sofija, ir kažkokia moteris, užpuolusi Aurimą. Tiesa, kai susižeidžiau, – ji parodė beveik užgijusį riešą, – man pasirodė, kad buvo dar kažkas, bet nesu tikra.

– Ką darydavai persikūnijusi?

– Vakar sužinojau, kad tapusi Sofija žaisdavau su sūnumi, bet būdama ta kita moterimi tapdavau agresyvi.

– Aišku, ar vaikystėje, paauglystėje yra nutikę kas nors panašaus?

– Ne, tikrai ne. Viskas prasidėjo tada, kai pasklido žinia apie žmogžudysčių bylą.

Marijonas pasižymėjo sąsiuvinyje.

– Ar nieko neprisimeni, ką darydavai, kai persikūnydavai?

– Visiškai nieko, – ji nutilo. – Toks jausmas lyg pabusčiau iš miego, o visa, ką dariau, išnykdavo.

– Gerai. Dabar užduosiu keletą iš pirmo žvilgsnio keistų klausimų. Tavo regėjimas, kai paskutinį kartą tikrinaisi, buvo puikus, – pasakė psichiatras, o Alisa linktelėjo. – Bet po šios dienos patikros gydytoja pastebėjo, kad tavo regėjimas žymiai suprastėjo. Kodėl? Paaiškinsiu vėliau. Ką vakar iš ryto valgei pusryčiams?

Alisa sutriko. Ji žinojo, kad valgė pusryčius, bet neprisiminė, ką tiksliai.

– Neprisimenu.

– O šįryt?

– Taip pat neatsimenu.

– Gerai, paskutinis klausimas. Kada tavo gimtadienis?

Alisa tylėjo, spoksojo į psichiatrą.

– Balandžio trečią, – neužtikrintai atsakė ji.

– Birželio trečią, – pataisė Krasauskas.

Alisa susigėdo, niekaip nesuprato, kodėl atsakė neteisingai.

– Taip ir maniau – atminties iškraipymai, – sumurmėjo Krasauskas. – Gali dabar eiti pas savo šeimą. Aš jus pakviesiu.

8

Leonidas, Oliveris ir Lena įėjo į Giedriaus Šleivio namą pro duris. Pirmojo aukšto kambariai buvo tušti.

– Savininko čia nėra, eime toliau, – paragino sunerimęs Leonidas.

Jie užlipo į antrąjį aukštą, kur Leonidas išsitraukė savo tarnybinį SIG Sauer, pasirengęs, jeigu bus būtina, šauti. Inspektorius kelis kartus pašaukė šeimininką vardu, bet niekas neatsiliepė. Koridoriaus gale žiojėjo atviros durys į biblioteką. Pirmas žengė Leonidas. Jis sustojo šalia pravirų durų. Tyla. Leonidas suskaičiavo iki trijų ir įėjo į kambarį, į priekį atkišęs ginklą.

– Užeikit, – pakvietė jis, nuleidęs ginklą, – ir iškvieskit tyrimo grupę.

Šalia sofos gulėjo negyvas Giedrius Šleivys.

9

– Galite užeiti, – pakvietė Krasauskas.

Visa Iglių šeima įėjo į psichiatro kabinetą, kur rado laukiančius dar kelis gydytojus.

– Prisėskit, – pasiūlė psichiatras. – Po ilgo pasitarimo su kolegomis nusprendėme, kad jūs, Alisa, sergate disociaciniu asmenybės sutrikimu, sutrumpintai vadinamu DAS.

– Kas tai? – paklausė Aurimas, glostydamas Alisos ranką.

– Pati disociacija – tai nesąmoningas psichinis procesas, kurio metu tartum suyra mąstymas, asmenybė suskyla į atskiras dalis, – paaiškino viena gydytoja.

– Ligai būdingas, – toliau tęsė Krasauskas, – asmenybės susidvejinimas, vaikiškas elgesys, koordinacijos ir regėjimo sutrikimai, atminties pablogėjimas. Šiuo metu jūs, Alisa, turite kelias asmenybes: vaikiškąją ir agresyviąją. Įsivaizduokite, kad dalijatės vienu kūnu su dar dviem žmonėmis, kada tik jie nori arba kada pasireiškia būtinybė, tie žmonės išlenda ir naudojasi jūsų kūnu. Bet tai tik jūsų proto dalys.

– Ar tai pagydoma? – paklausė Alisa. Jos balsas neišdavė susijaudinimo.

– Taip, bet sunkiai. Gali užtekti savaitės gydymo, bet gali prireikti ir mėnesio ar net metų. Gali būti, kad niekada nepasveiksite.

– Ką mums reikės daryt? – drįso paklausti Aurimas.

– Gyventi toliau. Reikės vartoti tam tikrus vaistus, dalyvauti terapijos seansuose, ir jums tikrai pagerės, tačiau negaliu garantuoti, kad visiškai pasveiksite.

– Ir man teks taikstytis su tomis… Kaip jūs pavadinot? Asmenybėmis?

– Deja, taip.

Alisa giliai atsiduso ir padėjo galvą Aurimui peties.

– Kodėl? – uždavė klausimą, į kurį nėra atsakymo.

– Atsiprašau?

– Kodėl man taip nutiko? Kas sukėlė tą sutrikimą?

– Nėra konkretaus atsakymo. Vieni psichiatrai teigia, kad kalta genetika, kiti sako, kad ligą sukelia traumuojanti vaikystės ar paauglystės patirtis: tėvų skyrybos, smurtas, mirtis… Tai abstraktus dalykas, daugelis net nepripažįsta tokios ligos. Tavo atveju, pasakyčiau, kad ją sukėlė biologinio tėvo žūtis.

Jie aptarė gydymo detales, suplanavo terapijos seansų grafiką ir išvažiavo namo.

– Ar tu pasveiksi? – paklausė Motiejus.

– Taip, sūneli, būtinai. – Ji nebuvo tuo tikra.

10 skyrius

Sapnų sąsiuvinis

1

Tyrimo grupės susirinkimo metu Leonido mintys vis nuklysdavo į praėjusį vakarą ir Alisą. Duktė papasakojo apie savo ligą.

– Įmanoma pasveikti, bet išlieka reali tikimybė, kad teks visą gyvenimą su tuo taikstytis.

Leonidas tik kelis kartus, labiau sau nei jai, pakartojo, kad viskas bus gerai. Pats kažin ar tuo tikėjo.

– Mirus Varžinskui 1992 m., – pradėjo dėstyti Viktorija Rimšelienė, – UAB „Žaltyčiai“ bendrovės valdyba išrinko Varžinskienę vadove. 1995 m. įmonė bankrutavo, o kartu žlugo ir fabrikai. Apie Varžinskienę po to nėra jokių žinių. Atleisk, Leonidai, bet atrodo, kad ta moteris tiesiog išnyko...

Leonidas nusivylė.

– Ką dar pavyko sužinoti? Kas nors sieja Varžinskienę su Šleiviu?

– Tik vienas dalykas. Jis ir toks Steponas Vaičiulis kartu su Varžinskiene buvo „Žaltyčių“ akcininkai, sudarę bendrovės valdybą.

Leonidas susižvalgė su Oliveriu ir Lena ir visų trijų mintys buvo vienodos – vakar savo namuose buvo rastas nužudytas Giedrius Šleivys.

– O moterys? Ką apie jas sužinojot?

– Negi manai, kad per vieną dieną surasime keturias moteris be jokių nuorodų, – pyktelėjo Icchokas.

Leonidas suprato, kad per daug skubina įvykius. Antokolskis, Rimšelienė ir Korsakauskas išėjo, kabinete liko Leonidas, Oliveris ir Lena.

– Dabar žinome, – pradėjo kalbą Leonidas, – kad Šleivio žmogžudystė taip pat susijusi su mūsų tyrimu. Ekspertų teigimu, lavonas namuose pragulėjo maždaug dvi savaites, po skrodimo patikslins.

– Bet kam reikėjo jį žudyti? – garsiai svarstė Lena.

– Nebuvo jokių grumtynių ar priverstinio įsilaužimo žymių. Tai gali reikšti, kad auka pažinojo žudiką.

– Arba žudikas nepastebėtas pateko į jo namus, – tarė Oliveris.

Leonidas ketino kažką sakyti, bet beldimas į duris išblaškė jo mintis. Tarpduryje stovėjo susijaudinęs Icchokas.

– Turim naujienų.

2

– Alisa? – tyliai pakvietė išsigandęs Aurimas. Žvelgdamas nuo laiptų žemyn į svetainę, matė, kaip apsigaubusi antklode žmona sėdėjo ant sofos priešais televizorių. Ji neatsakė.

Tai buvo pirmas rytas, kai jie pabudo žinodami Alisos diagnozę. Aurimas lėtai nulipo laiptais ir prisėdo šalia jos.

– Ar čia tu? – nepatikliai paklausė jis.

– Hm, – numykė ji.

Taip, tai buvo jo Alisa – Aurimas jautė. Jis pažvelgė į ekrano apšviestą profilį ir lėtai paėmė už rankos.

– Ar vis dar mane myli? – sušnabždėjo Alisa nė nepažvelgusi į vyrą.

– Kodėl klausi? Aišku, kad myliu.

Ji minutėlę patylėjo, tada pažvelgė į Aurimą.

– Paklausyk. Jeigu aš nepasveiksiu… jei viskas tik pablogės, vis dažniau tapsiu kažkuo kitu, o manęs nebeliks, noriu, kad paimtum Motiejų ir paliktum mane.

– Ką?

– Uždarykit mane į beprotnamį, palikit, aš nenoriu, kad Motiejus matytų tokią mamą.

– Nekalbėk nesąmonių. Viskas bus gerai.

– Girdėjai, ką Krasauskas sakė. Galiu ir nepasveikt.

– Reikia stengtis, – kalbėjo Aurimas, – pasveik dėl Motiejaus ir dėl manęs. Net jeigu tikrosios tavęs neliktų, vis tiek tave mylėsiu. Nagi, susiimk. Žinau, kad viskas bus gerai.

3

– Auka fabrike atpažinta, – paskelbė Icchokas. – Tai Steponas Vaičiulis, vienas iš fabrikų akcininkų.

– Kas jį atpažino? – paklausė Oliveris.

– Jis buvo paskelbtas dingęs prieš keturias savaites. Jo dukra atpažino policijos nuotrauką. Ir tai dar ne viskas, – pasakojo naujienas pareigūnas. – Nepatikėsite, bet Šleivio anūkas prieš pusvalandį atėjo į komisariatą ir parašė prisipažinimą dėl senelio automobilio vagystės. Gorskis norėjo, kad perduočiau tau šitą informaciją. Šiandien, trečią valandą, tu vadovauji to vaikio apklausai.

– Pagaliau turim įtariamąjį, – tarė Oliveris.

4

Aurimas buvo redakcijoje ir dirbo prie straipsnio, bet mintys vis grįždavo prie pokalbio su Alisa. Žmonos žodžiai nesiliovė skambėję galvoje. „Jeigu nepasveiksiu…“ Jis bandė realiai įvertinti situaciją, todėl norom nenorom apsvarstė variantą „kas būtų, jeigu būtų“. Iš apmąstymų pažadino skambutis. Skambino Alisa. Priešais Aurimo akis šmėstelėjo vakaras teatre, kai žmona vos nemirė

– Klausau? – Aurimas buvo įsitempęs.

– Aurimai, – pratarė ji pro ašaras, – tai kartojasi. Aš vos vėl nepersipjoviau riešo.

– Nusiramink. Tuoj pat grįžtu.

Jis išsaugojo kompiuteryje straipsnį ir čiupęs striukę nuo pakabos nulėkė prie automobilio. „Tikiuos, kad manęs niekas nepasiges“, – pagalvojo jau išėjęs, nes neperspėjo kolegų, kad dingsta.

***

Pailgas, plonas virtuvinis peilis su gumine rankena – ji jautė ašmenis prie riešo, kai sugrįžo iš transo, siaubas surakino visą kūną. Alisa sakė sau, kad gana ašaroti, bet nepajėgė susitvardyti. Ašaroms neklusniai ritantis skruostais, Alisą apėmė bejėgiškumas, ji niršo ant viso pasaulio. Pagalvojo, kad ją erzina Aurimo rūpestingumas – atsirado mat riteris ant balto žirgo. Jei tik kas nors pakliūdavo į bėdą, jis puldavo į pagalbą. Tuoj atlėks ir tūpčios apie ją. Ji gali pati savim pasirūpinti, jei ne tas prakeiktas DAS... „Tai dar nereiškia, – pagalvojo ji, – kad turiu būti priklausoma nuo kitų. Esu suaugusi moteris, kuri paprasčiausiai pateko į duobę gyvenimo kelyje. Galiu susitvarkyti pati...“ Bet tuoj pat susivokė, kad neseniai žliumbdama pati paskambino Aurimui. „Kodėl aš jam nuolat skambinu?“ – klausė pati savęs, bet atsakymo nerado. Suprato, kad Aurimas čia niekuo dėtas, o jos blaškymasis – užklupusios ligos pasekmė. Alisa nuėjo į vonią, apsiprausė veidą. Pažvelgė į save veidrodyje ir pasibaisėjo: papilkėję paakiai, išblyškęs veidas.

– O kadaise tikrai neblogai atrodžiau, – tarė pati sau.

Tie garsiai ištarti žodžiai sukėlė isterišką juoką.

Alisa išgirdo atrakinamas duris, po to – Aurimo žingsnius. Neradęs žmonos svetainėje, vyras pradėjo šaukti ją vardu. Nesuspėjus nulipti Alisa jau buvo vyro glėbyje.

– Aš taip išsigandau, – tarė jos riteris ant balto žirgo.

Alisai pasidarė ramiau, kai Aurimas buvo šalia. Jie prisėdo ant sofos ir kurį laiką sėdėjo tyloje.

5

Nors vyro veidas liko ramus tartum pokerio lošėjo, bet vidinis jaudulys vertė jaunuolį pirštais barbenti į stalą. Oliveris bandė perprasti Eimanto Šleivio veidą. Greta sėdėjusi Lena netikėjo, kad šis jaunuolis yra žudikas. Nuojauta jos paprastai neapgaudavo.

– Kas jus privertė prisipažinti? – paklausė Leonidas. – Tikiuosi, kad suprantate, jog dabar esate įtariamas senelio nužudymu.

– Suprantu, inspektoriau.... Bet aš nenužudžiau jo.

– Gerai, pasakokite savo versiją, mes paklausysim.

Eimantas Šleivys buvo vienas iš tų žmonių, kuriems atrodė, jog viskas gyvenime turi būti padėta ant lėkštelės.

– Prieš keturias savaites pavogiau senelio automobilį. BMW.

– Kodėl?

– Skolos spaudė, man reikėjo pinigų.

– Kodėl tik dabar atėjote į policiją prisipažinti? – paklausė Oliveris.

Jam nepatiko Šleivio tonas.

– Kaip ir kiti žmonės, aš turiu sąžinę, todėl prieš savaitę nuėjau pas senelį prisipažinti dėl vagystės, bet… radau jį negyvą. Patikėkit manimi, aš jo nežudžiau.

– Kodėl visą tą laiką tylėjote?

– Nenorėjau, jog mane įtartumėt senelio nužudymu.

– Netikiu, kad tik sąžinės raginamas atėjote į policiją. Gal yra ir kitų priežasčių? – paklausė Lena.

– Kodėl klausiate?

– Ar tie žmonės, iš kurių skolinotės pinigų, jūsų neieško?

– Na, pinigų visoms skoloms pagesinti neužteko... Na, taip, man būtų naudinga kurį laiką pabūti policijos prieglobstyje, – nenorom pripažino jaunuolis.

– Taigi, situacija paaiškėjo. Dabar papasakokite, kas nutiko automobiliui.

– Internete įdėjau skelbimą ir pardaviau raudonplaukei moteriai.

Koks jos vardas?

– Juk suprantate, kad mašiną pardaviau be dokumentų, todėl ir pirkėjos paso neprašiau.

Kai įtariamasis paminėjo raudonplaukę moterį, Oliveris iškart pagalvojo apie Alisą.

– Papasakojau jums apie BMW, dabar papasakokit apie mano senelio nužudymą.

Leonidas sudvejojo, bet pasakė.

– Manome, kad jo nužudymas yra susijęs su Felikso Norkūno ir Sandros Norkūnaitės nužudymais.

Šleivio anūkas buvo girdėjęs apie tuos nužudymus.

6

Alisa padėjo galvą Aurimui ant peties ir pažiūrėjo į laikrodį. Laikas paimti Motiejų iš darželio. Aurimas išvažiavo vietoj jos, o Alisa užlipo į miegamąjį, kur ketino nusnūsti. Vartėsi nuo vieno šono ant kito, bet niekaip negalėjo nurimti, vis galvojo apie tai, kas atsitiko. Kai galiausiai suėmė snaudulys, pastebėjo ant naktinio stalelio gulėjusį sapnų sąsiuvinį. Tai buvo neįprasta, nes aprašiusi nakties sapną įkišdavo sąsiuvinį į stalčių. Pastarosiomis dienomis vis rečiau sapnavo tą košmarą, bet jis vis dar pasikartodavo. Alisa paėmė sąsiuvinį ir pradėjo vartyti: keliolika lapų, skirtų tam pačiam sapnui aprašyti, tada keistoji Karolinos žinutė, ir staiga ji pamatė dar kažką – ryte to įrašo tikrai nebuvo – lyg vaiko ranka pieštas keverzones. Tai ne Motiejaus darbas – tuo ji buvo tikra. Tada tarp daugybės kitų ji pamatė žodį, panašų į Sofi. Alisa susivokė, kad tai jos pačios keverzonė – parašė, kai buvo persikūnijusi į Sofiją.

Alisa nežinojo, kodėl, bet užrašė tušinuku žodį „labas“, ir staiga viskas pradingo.

7

Alisos pirmajame aukšte nebuvo. Padėjęs pirkinių krepšius virtuvėje, pasakęs Motiejui, kad eitų persirengti, Aurimas užlipo į viršų. Miegamajame, ant lovos krašto, sėdėjo Alisa ir kažką rašė savo sąsiuvinyje.

– Alisa?

– Netrukdyk man, – tarė ji nesavu balsu. Balsas buvo žemas, piktas.

Jis prisiminė, kur girdėjo tą balsą. Tai buvo agresyvioji jos asmenybė, kuri užpuolė vyrą tą naktį.

– Vadink mane Aldona, – prisistatė ji. – Tuoj baigiu su Alisa. – Ji keverzojo sąsiuvinyje dešine ranka. Keista, nes Alisa – kairiarankė.

– Gali atsakyti į mano klausimus?

Aldona padėjo tušinuką ant naktinio stalelio ir atsiduso.

– Ar tu nori nužudyti Alisą?

– Apie ką tu čia kalbi? Kam man ją žudyti?

Alisos akys persimainė – ji sugrįžo.

– Aurimai... Ar seniai tu čia?

– Tapai savo agresyviąja asmenybe. Jos vardas Aldona. Kalbėjausi su ja.

Alisa pažvelgė į sąsiuvinį.

Ar ką nors rašiau? Aurimas linktelėjo.

– Man atrodo, kad kažką atradau.

Ji atsivertė sąsiuvinį, paskaitė ir tarė:

Supratau, kad galiu su savo asmenybėmis susikalbėti. – Aurimas nustebo. – Supratau, kad jos gali susikalbėti su manim per žinutes sąsiuvinyje. Pažiūrėk.

„Ar tu agresyvioji mano asmenybė?“ – parašyta Alisos.

„Vadink mane Aldona.“

„Kiek tau metų?“

„Keturiasdešimt treji.“

„Iš kur tu?“

„Iš Žaltyčių. Koks tau skirtumas?“

„Man reikia atsakymų, Aldona. Nusibodo kasdien manyti, jog išprotėjau.“

„Vis tiek beprotystė įdomesnė už darbą kabinete.“

Taip tęsėsi dar puslapį.

– Alisa, – Aurimas nusijuokė. – Tai neįtikėtina.

– Žinau.

„Tu nori, kad aš mirčiau?“ – buvo parašyta Alisos.

„Ne, jei tu mirsi – aš irgi mirsiu.“

„Ar negalite su Sofija palikti manęs ramybėje?“

„Mielai, bet Karolina nenori. Štai kur šuo pakastas.“

„Kas ta Karolina?“

„Ji nori tavo mirties. Ji nori tik keršyti – toks jos tikslas.“

„Aš ją pažįstu?“

„Kai gyvenot Žaltyčiuose, pažinojai. Bet ji jau mirusi.“

„Kaip ji mirė? Ar tai susiję su žudiku?“

„Taip. Tu jį irgi pažinojai, kai gyvenai Žaltyčiuose. Jis netoli tavęs. Negaliu pasakyti, kas jis, nežinau jo vardo, bet būk akyla.“

Pokalbis Alisos sapnų sąsiuvinyje baigėsi. Aurimas apkabino žmoną, žiūrėdamas į tušinuku parašytus žodžius.

– Aš nežinau, kas čia vyksta, – stebėjosi Alisa. – Nesuprantu, kaip tai įmanoma. Jos mano esančios gyvos?

– Aš nežinau, Alisa. Nežinau.

– Net raštas kitoks…

– Kai grįžau, o tu dar buvai Aldona, rašei dešine ranka.

Alisa nieko nesakė, tik buku žvilgsniu stebeilijo į sąsiuvinį.

11 skyrius

Kritimo sapnas

1

Marijonas Krasauskas atidavė Alisai sąsiuvinį. Jis perskaitė tą keistą pokalbį. Buvo akivaizdu, kad psichiatras nustebęs. Kurį laiką nei jis, nei Alisa nepratarė nė žodžio.

– Na, – išsklaidė tylą psichiatras. Jis atrodė pavargęs ir nusiminęs. – Tai tikrai stulbinantis dalykas. Nesitikėjau, kad tavo asmenybės galėtų susikalbėti su tavimi, suprasti, kad tu egzistuoji, o jos yra tik dalis tavęs. Skaičiau apie DAS ir žinau, kad taip kartais nutinka, bet toks reiškinys itin retas.

– O kaip vertinti perspėjimą? Kad žudikas šalia…

– Kažin ar galime tai laikyti racionaliu perspėjimu, – Krasauskas nutilo. Jis dar galvojo apie Alisos atradimą. – Atrodai pavargus. Ar sapnuoji tą košmarą?

– Nuo tada, kai grįžom iš Žaltyčių, susapnavau kelis kartus. Ilgai neužmiegu.

– Gal nori, kad paskirčiau migdomųjų?

– Būtų ne pro šalį, – atsakė Alisa pamąsčiusi.

– Sutarta. Svarbiausia, nenusimink, pabūk su šeima, atsipalaiduok. Tavo gydymas prasidės nuo kitos savaitės.

Alisa nekreipė dėmesio į psichiatro žodžius. Ji stiklinėmis akimis spoksojo į sieną. Krasauskas spragtelėjo kelis kartus pirštais jai priešais akis, bet moteris nė nemirktelėjo.

– Alisa? Kas yra? – sunerimo gydytojas.

– Alisa dabar ne su mumis, – nuskambėjo žemesnis balsas. – Dabar čia tik aš – Karolina.

– Ar tu nori pakenkti Alisai?

– Taip, – niūriai patvirtino balsas. – Noriu.

– Kodėl? Juk ji nieko nepadarė.

Staiga Alisa pradėjo gaudyti orą, ji vos galėjo kvėpuoti. Psichiatras puolė ją gaivinti, kol pacientė atsigavo. Moteris drebėjo. Praėjo kone pusvalandis, kol Alisa vėl reagavo į aplinką.

– Tai buvo vienas iš tavo persikūnijimų…

– Kuris?

Karolina. Kalbėjausi su ja vos kelias sekundes.

Alisa pasiėmė nuo pakabos striukę, įsidėjo sąsiuvinį į rankinę ir netarusi nė žodžio išėjo. Net neatsisveikino su Krasausku. Paprastai Alisa visada atsisveikindavo.

2

Vytautas Abromavičius pasirodė Leonido kabinete po pietų. Vakar inspektorius jam buvo nurodęs dar kartą peržiūrėti visus įkalčius ir daiktinius įrodymus, ar niekur neaptikta raudonos spalvos plaukų. Jie galėjo priklausyti moteriai, kuri pirko BMW. Leonidas nesitikėjo, kad ekspertas taip greitai apsisuks, todėl pagyrė už spartų darbą. Abromavičius atkišo inspektoriui du DNR mėginius.

– Šitą, – parodė į pirmąjį plauką, – radome automobilyje, o šitą – Šleivio namuose. Jie identiški. Vadinasi, jų savininkas, bet labiau tikėtina, kad savininkė, nes, pagal struktūrą, plaukas moteriškas, buvo abiejose nusikaltimų vietose.

– O kitur? Fabrike neradote?

– Kol kas radome tik šituos.

Persimetęs dar keliais žodžiais su Leonidu, Abromavičius išėjo.

„Moteris, kuriai Šleivio anūkas pardavė automobilį, buvo dviejų nusikaltimų vietose. Kiek mieste gali būti raudonplaukių moterų?“ Inspektoriaus mintis išblaškė atsidariusios kabineto durys. Tai buvo Alisa. Ji atrodė išsigandusi.

– Alisa, kas atsitiko? – paklausė inspektorius.

– Nežinau. Mane purto drebulys…

– Nusiramink, prisėsk. Papasakok, kas tau nutiko. Kur tu dabar buvai?

– Aš sėdėjau pas Krasauską. Tada vėl prasidėjo... aš dingau, o tada… – Alisa pradėjo verkti.

Leonidas priėjo prie dukros, apkabino.

– Aš išprotėsiu! Aš jau išprotėjau!

– Nekalbėk šitaip.

– Aš juos nužudžiau! Aš nužudžiau Norkūnus!

– Alisa, tyliau, nekalbėk nesąmonių! Tu nieko panašaus nepadarei. Ar girdi mane? Tu to nepadarei.

Ji aprimo taip staiga, kaip staiga pasirodė tėvo kabinete. Jos rankos nedrebėjo, žvilgsnis atrodė tuščias... Alisa pažvelgė į Leonidą su nuostaba veide.

– Kaip aš čia atsidūriau?

– Tu neprisimeni?

– Ne.

Abu suprato, kas nutiko, – Alisą į tėvo kabinetą atvedė viena iš jos asmenybių.

– Koks tavo paskutinis prisiminimas?

– Buvau Krasausko kabinete. Neprisimenu, kaip čia atvažiavau.

Kurį laiką Alisa pasėdėjo pas Leonidą, kol visiškai aprimo. Išeidama iš kabineto nepastebėjo aukšto, pliko vyro ir atsitrenkė į jį. Alisa atsiprašė ir nuėjo. Tai buvo Gorskis. Jis atrodė neįprastai džiugus, jo veide spindėjo šypsena.

– Ką aš girdėjau, Leonidai? – ištarė džiugiu balsu žengdamas į kabinetą.

– Ir ką gi tu girdėjai?

– Jei mano senos ausys manęs neapgauna, eidamas koridoriumi nugirdau, kaip kažkas šaukė: „Aš juos nužudžiau! Aš nužudžiau Norkūnus!“ Argi ne tiesą sakau?

Leonidas tylėjo.

– Kiek pamenu, tavo ataskaitoje nurodyta, kad Šleivio anūkas pardavė automobilį raudonplaukei moteriai? Be to, dvejose nusikaltimų vietose rasti raudonplaukės moters plaukai, tiesa? O dabar matau, kad iš tavo kabineto išeina raudonplaukė moteris, kuri ką tik garsiai ir aiškiai prisipažino, jog nužudė Norkūnus... Ką racionalus žmogus pagalvotų tokiu atveju? Akivaizdu, štai jums žudikė. Kas ji, Leonidai?

Inspektorius laikė tvirtai suspaudęs žandikaulį, neketino sakyti.

– Nebūk mažas vaikas. Kas ji tokia? – jau griežčiau paklausė Gorkis.

– Ji mano dukra! – sušuko inspektorius. – Alisa. Patenkintas?

– Hm… Ar ne ta pati, kurios „sapnas“ atvedė jus į Žaltyčius? – Leonidas nieko neatsakė, norėjo, kad Gorskis kuo greičiau dingtų. – Kuri iš niekur nieko atėjo ir pasakė, jog lavonas guli tame užmirštame kaime? Taip, Leonidai, aš žinau šitą istoriją. Nepamiršk, kad turiu patikimų žmonių.

– Turėk sau į sveikatą! – atrėžė Leonidas.

– Kodėl man nepaprašius tų patikimų žmonių išrauti kelis plaukelius iš tavo dukrelės galvos ir nepažiūrėjus, ar jie sutaps su plaukais iš nusikaltimų vietų?

– Ne! – suriko Leonidas, jis staigiai atsistojo, nuversdamas kėdę. – Tu neturi teisės. Jos psichika sutrikusi, ji serga…

– Ar tu ką nors nuo manęs slepi? – Gorskis nusišypsojo. – Perspėju, jeigu tavo dukrelės DNR sutaps, galėsiu tave išmesti iš darbo už svarbios tyrimui informacijos slėpimą.

– Daryk, ką nori, – atšovė inspektorius, – bet mano Alisa nėra žudikė.

3

Tądien Aurimas pabudo anksčiau nei įprastai. Visa savaitė praėjo neramiai, jautėsi tarytum sėdėtų ant adatų. Kai praėjusią savaitę užėjo keli vyrai iš policijos dėl Alisos DNR tyrimo, jautė, kad nutiko kažkas negero. Aurimas pažvelgė į Alisos lovos pusę ir pajuto, kaip sugrįžta baimė. Lovoje jos nebuvo. Vyras įsispyrė į šlepetes, nubėgo į apačią ir rado ją sėdinčią priešais televizorių. Priėjo lėtai, nes bijojo, kad tai viena iš Alisos asmenybių.

Kai Aurimas paklausė, ką ji čia veikia, pasigirdo atsakymas:

– Ššš… žiūriu „Pūkuotuką“.

Tai buvo Sofija. Aurimas prisėdo šalia. Jei kas nors juokingo įvykdavo filmuke, Alisa krykšdavo vaikišku juoku. Taip jie prasėdėjo vienas šalia kito, kol baigėsi filmas, tada Alisa – Sofija tarė:

– Šitą žiūrėdavau su broliu.

– Kur jis dabar? – nedrąsiai paklausė Aurimas.

– Nežinau. Paskutinį kartą mačiau per savo laidotuves.

Alisa pasakė tai lyg paprasčiausią dalyką.

– Mama labai verkė.

– Kodėl tu mirei?

– Blogas vyras mane nužudė.

Alisa sugrįžo. Ji apsidairė ir pamatė šalia sėdintį Aurimą.

– Kas šįkart? – paklausė liūdnu balsu. – Aldona?

– Sofija.

Alisa pasirąžė ir tarė:

– Einu prigulti.

– Palauk.

Ji sustojo.

– Turiu vieną klausimą. Ar esi ką nors girdėjusi apie mergaitės nužudymą Žaltyčiuose?

– Nieko panašaus nepamenu. Jeigu tau apie tai užsiminė viena iš mano asmenybių, nekreipk dėmesio. Jos visos netikros ir niekada neegzistavo.

– Bet tavo sapnas padėjo surasti lavoną.

Alisa tik liūdnai papurtė galvą ir nuėjo į viršų. Aurimas pažiūrėjo į laikrodį ir paskambino Leonidui. Inspektorius jau turėtų būti atsikėlęs.

– Klausau? – atsiliepė Leonidas.

– Labas rytas, tikiuosi, kad neprižadinau.

– Ne, viskas gerai, Aurimai. Ar kas nutiko?

– Na, gal ir nieko tokio, tiesiog pagalvojau apie vieną dalyką. Žinau, kad nuskambės kvailai…

– Sakyk.

– O jeigu Alisos persikūnijimai yra paremti tikrais žmonėmis? Noriu pasakyti, kas jeigu tie žmonės iš tiesų egzistavo.

Kitoje ragelio pusėje – tyla.

– Kai Alisa persikūnijo į Sofiją, papasakojo, kaip ji mirė. Tai gal...

– Suprantu, ką nori pasakyti, – pertraukė Leonidas, – bet dabar negaliu kalbėti, paskambinsiu vėliau. – Inspektorius baigė pokalbį.

4

Leonidas Neniškis pažvelgė į besišypsantį Gorskį. Prieš dvidešimt minučių viršininkas iškvietė jį į komisariatą, bet nepasakė kodėl. Viršininkas žiūrėjo į Leonidą tartum žvėris į grobį.

– Tu žinojai, kad tavo dukra prikišo nagus prie tų žmogžudysčių, bet tylėjai.

– Olegai…

– Tuo tarpu ji galėjo pabėgti, nužudyti dar vieną žmogų.

– Ji ne žudikė! – trenkė kumščiu į stalą Leonidas.

– Ir kas tave verčia taip manyti? Įrodymai akivaizdūs – plaukų DNR sutampa! – viršininkas kone springo iš pykčio.

– Aš pažįstu Alisą. Neišauginau jos žudike.

– Nagi, pabusk, Leonidai. Faktai kalba, jausmai tyli.

– Tie du plaukai dar nėra galutinis įrodymas...

– Būtent jie ir yra svarbiausias įrodymas. Tuo pagrindu prokuroras išdavė arešto orderį, ekipažas jau pakeliui. Tik nežinau, ką dabar daryti su tavim. Jei kas nors suuos, kad tu slėpei informaciją, gali susilaukti didelių nemalonumų.

– Daryk, kaip išmanai, – pareiškė Leonidas. – Aš žinau viena, mano dukra – ne žudikė.

– Liaukis, – ramiai tarė Gorskis. – Nemanyk, kad neturiu širdies. Tu esi nušalinamas nuo pareigų. Jeigu nenori kelti nereikalingo susidomėjimo, oriai užbaik karjerą ir parašyk atsistatydinimo prašymą.

Gorskis jau ėjo durų link, kai Leonidas paklausė:

– Kas perims tyrimą? Kaip mano tyrimo grupė?

– Nesirūpink. Aš asmeniškai perimu ikiteisminį tyrimą, – nusijuokė. – Jeigu įtariamoji pripažins savo kaltę, reikalas bus baigtas, bylą perduosim teismui.

– Turiu paskutinį klausimą, iš kur sužinojai?

– Apie ką?

– Apie Alisos sapną. Korsakauskas, Rimšelienė?

– Abromavičius „netyčia“ prasitarė.

Gorskis išėjo iš kabineto su šypsena veide – istorija pasikartojo, visa šlovė vėl atiteks jam. Leonidas liko sėdėti. Nieko daugiau negalės padaryti. Pirštai inspektoriaus neklausė, bet pavyko šiaip ne taip paskambinti Oliveriui, tada – Lenai.

5

Aurimas pabudo. Buvo užsnūdęs prie televizoriaus, kur liko įjungtas animacinių filmukų kanalas. Galva spengė. Galiausiai jis susivokė, kas jį prižadino. Durų skambutis. Už durų stovėjo du uniformuoti pareigūnai su arešto orderiu. Žemesnis pareigūnas parodė Aurimui dokumentą ir paklausė:

– Ar čia gyvena Alisa Iglienė?

Aurimas prisiminė, kad labai panašūs vyrai buvo atėję paimti Alisos DNR.

– Taip, – numykė Aurimas, praleisdamas pareigūnus į vidų. – Kas atsitiko?

– Alisa Iglienė yra įtariama dėl Felikso Norkūno, Sandros Vilkienės, Giedriaus Šleivio, Stepono Vaičiulio nužudymų. Jūs esate jos vyras?

– Taip, – patvirtino Aurimas, dar nespėjęs susivokti, ką pasakė pareigūnai.

– Kur galėtume rasti jūsų žmoną?

Aurimas sudvejojęs padarė tai, kas liepta. Jie rado Alisą sėdinčią vidury lovos, apsiklojusią antklode. Ji laikė sapnų sąsiuvinį vienoje rankoje, o kitoje – rašalinį parkerį. Vaizdas Aurimui pasirodė kraupus: stiklinės beveik negyvos akys, dėbsančios į sieną, ritmiškas lingavimas pirmyn ir atgal. Pareigūnų veidai persimainė, kai pamatė įtariamąją.

– Alisa Igliene, jūs esate įtariama keturiomis žmogžudystėmis. Viskas, ką pasakysite, gali būti ir bus panaudota prieš jus teisme... Jeigu neišgalite pasisamdyti advokato, valstybė jums… – Alisa puolė pareigūną kaip įsiutęs žvėris, bet ją pačiu laiku sulaikė ir užsegė antrankius. „Tai ne ji“, – pagalvojo Aurimas.

– Aurimai, padėk. Man viskas gerai, – padrikai kalbėjo Alisa, vedama pareigūnų.

Ji juokėsi kaip beprotė, Aurimas liko stovėti kaip stovėjęs – išblyškęs, nustebęs, bejėgis. Atbėgo persigandęs Motiejus, vaikas nesusigaudė, kas vyksta. Aurimas jam paaiškino, kad mamos kurį laiką nebus namie.

– Ar tai dėl ligos? – baugščiai paklausė sūnus.

– Manau, kad taip, Motiejuk. Tikiuosi, kad taip.

6

Oliveris uždusęs įlėkė į tėvo kabinetą, jis negalėjo patikėti tuo, ką išgirdo telefonu. Jis rado palinkusį prie stalo Leonidą ir šalia sėdinčią Leną. Ant stalo stovėjo kelios dėžės inspektoriaus daiktų.

– Ar tai tiesa? – paklausė Oliveris. – Ar tiesa, kad tu išeini iš darbo?

– Taip, – atsiduso Leonidas, – deja, bet neturiu pasirinkimo.

– Ką dabar darysi? – paklausė Lena.

– Nežinau. Juk suprantat, kad įvyko klaida, ją kažkas pakišo. Alisa tikrai nenužudė tų žmonių. Šleivio namuose ir automobilyje rado jos DNR. Prieš savaitę ji atlėkė pas mane tiesiai iš Krasausko kabineto ir pradėjo klykti, kad yra žudikė. Rėkė, kad nužudė tuos žmones. Bet po kiek laiko net neprisiminė, kaip atėjo. Ji buvo persikūnijusi į vieną iš savo asmenybių. Tą išgirdęs Gorskis pasidomėjo šiuo reikalu, o Alisos DNR sutapo su rasta nusikaltimo vietose.

– O jeigu Alisa tuos žmones žudė tuo metu, kai persikūnydavo? – paklausė Lena.

– Aš nežinau, nežinau, ką galvoti.

Jie tylėjo.

– O kaip tolesnis tyrimas? Kas jam vadovaus? – pasiteiravo Oliveris.

– Gorskis perėmė.

– Nesąmonė, – pasipiktino sūnus.

– Štai, ką darysim, – nutarė Leonidas. – Mes tirsime šią bylą patys. Turiu įrodyti, kad Alisa nekalta, tiesiog privalau tai padaryti – dėl jos ir dėl savęs.

– Nori, kad mesčiau darbą? – paklausė Oliveris.

– Ne, aš kaip tik noriu, kad liktumėte tyrimo grupėje ir man teiktumėte informaciją. Jeigu Gorskis suuos, gali baigtis blogai, bet aš pasiryžęs rizikuoti. Beje, Lena, gali nesivelti į šitą reikalą.

– Ne, ne, aš noriu.

– Velniop tą Gorskį. Mes įrodysim, – pareiškė Oliveris, – kad Alisa nekalta ir surasime tikrąjį žudiką.

7

Alisa sugrįžo. Ji vos nepargriuvo, bet ją vedę pareigūnai sulaikė paskutinę akimirką. Moteris pažvelgė į juos: abu buvo rimti, nekreipė dėmesio į jos sutrikimą. Jiems Alisa – tik dar viena sulaikytoji. Visi trys įėjo į policijos komisariatą, kur zujo pareigūnai. Alisa nesuprato, kas įvyko, kodėl ją veda surakintą, bet nedrįso klausti. Komisariato vestibiulis buvo nedidelis: budinčiojo vieta, laiptai į antrą aukštą, koridoriai… Alisa pamatė laiptais žemyn besileidžiančius tris žmones. Tai buvo Leonidas, Oliveris ir Lena. Alisos akys susitiko su tėvo akimis. Ji norėjo pulti jam į glėbį, stipriai apkabinti ir suprasti, kad visa tai tik košmaras. Bet ėjo toliau, vedama pareigūnų, kol dingo koridoriumi. Oliveris ir Lena susižvalgė, Leonido veide nesujudėjo joks raumuo.

– Mes jai padėsim bet kokia kaina, – pratarė jis.

12 skyrius

Kelios tabletės ir sąvaržėlė

1

Komisariato kamera, kurioje Alisa praleido naktį, nebuvo didelė: baltos sienos, mažas grotuotas langelis į lauką, gultas, medinė kėdė, pritvirtinta prie grindų. Alisa išmatavo savo kamerą: dvi sienas vieną nuo kitos skyrė du vidutinio dydžio žingsniai, langą nuo grotų – keturi. Nuo laisvės ją skyrė geležinės grotos. Alisa jautėsi pavargusi, naktis buvo tikra kančia: skaudėjo galvą, perštėjo akis, jautėsi miego trūkumas. Ji vis mintimis grįždavo į praėjusį rytą, galvojo, kaip atsidūrė komisariato kameroje, jautėsi nerami, vieniša, tokia pat maža ir pažeidžiama kaip savo košmare. „Kas man darosi? – vis klausė savęs. – Aš… Alisa Iglienė. Taip, tai prisimenu. Mano vyras – Aurimas Iglius, redaktorius, mylintis tėvas ir vyras… Viešpatie, Motiejus! Jis tikriausiai baisiai sutrikęs. Vargšas vaikas.“

Staiga ji išgirdo atidaromas duris ir priėjusi prie grotų pamatė Aurimo veidą. Jam iš dešinės stovėjo pareigūnas, nešinas kameros raktais. Vyras, akmeniniu veidu, atrakino kameros duris ir įleido Aurimą. Alisa apkabino vyrą.

– Tau viskas gerai? – paklausė jis, prisėdęs ant gulto šalia Alisos.

Ji linktelėjo galvą ir ištarė:

– Aš – ne žudikė.

– Tikiu tavimi... – tyliai tarstelėjo Aurimas ir nuleido akis žemyn.

– Taip ir maniau. Net mano vyras manimi netiki... – sunkiai atsiduso Alisa. – Viešpatie, aš ir pati savimi netikiu!

Ji nutilo.

– Kaip Motiejus laikosi? – paklausė Alisa.

– Sutrikęs ir išsigandęs.

– Ar jis manęs ilgisi?

– Labai, – liūdnai patvirtino Aurimas.

Pareigūnas, stovėjęs prie durų, perspėjo, kad pasimatymui skirtas laikas baigėsi.

– Kai tik leis, ateisiu aplankyti, – pažadėjo stodamasis Aurimas.

Kai jis jau buvo kitoje užrakintų grotų pusėje, Alisa paprašė:

– Atneši mano sapnų sąsiuvinį ir parkerį? Man atrodo, kad jie prie lovos.

Aurimas su pareigūnu jau buvo išėję, kai ji suprato, jog buvo kelioms sekundėms išnykusi.

2

Leonidas Neniškis anksčiau niekada nebuvo Airijoje. Inspektorius turėjo juodą kelioninį lagaminą ant ratukų, pilną būtiniausių daiktų, o pinigus ir telefoną laikė švarko kišenėje. Jis išėjo iš trečiojo terminalo ir įsėdo į pirmą pasitaikiusį taksi.

– Where to? – Kur? – paklausė airis vairuotojas.

– Dublin bus station. – Į Dublino autobusų stotį.

– You‘re not from here, ain‘t yeah? – Jūs ne iš čia, tiesa?

Leonidui nepatiko vairuotojo smalsumas.

– No, I‘m from Lithuania. – Ne, aš iš Lietuvos. – Leonido anglų kalba nebuvo tobula, bet jis galėjo susikalbėti.

– I see… You‘re on business? – Aišku… Jūs verslo reikalais?

– You can say that. – Galima ir taip sakyti.

– Are you a policeman? – Jūs policininkas? – paklausė vairuotojas, pažiūrėjęs į veidrodėlį.

– I‘m police inspector, so I hope you will shut up. – Aš policijos inspektorius, todėl tikiuosi, kad tu užsičiaupsi, – tarė jis laužyta anglų kalba.

Taksi vairuotojas likusį kelią tylėjo.

Stotyje Leonidas nusipirko bilietą iki Viklou. Kelio nuo Dublino iki ten buvo apie pusantros valandos autobusu. Viklou gyveno Eugenija ir Jonas Norkūnai, kurie per savaitę neteko abiejų vaikų. Autobusas išvažiuos tik po pusvalandžio, tad Leonidas prisėdo ant suoliuko ir išsitraukė telefoną, kurio ekrane pamatė tris praleistus skambučius.

– Klausau, – tarė Oliveris. – Tėti, kur tu? Visą dieną bandau prisiskambinti.

– Aš Dubline, – pareiškė tėvas, nustebindamas sūnų. – Ketinu pasikalbėti su Norkūnais ir Sandros vyru.

– O ką mums su Lena daryti?

– Kol kas nieko, – pasakė inspektorius ir baigė pokalbį.

3

Į tyrimo grupės kabinetą įėjo Gorskis. Išskyrus Oliverį ir Leną daugiau niekas nežinojo, kad Leonidas išvykęs. Kai pasirodė viršininkas, nuščiuvo visos kalbos.

Gorskis atsistojo priešais visus ir tarė:

– Sveiki, nuo šios dienos bylą perimu aš.

– Kas atsitiko Leonidui? – paklausė Antokolskis.

Dėl sveikatos problemų vyresnysis inspektorius laikinai nusišalino nuo pareigų.

„Melas, – pagalvojo Oliveris. – Jis meluoja.“

– Tyrimas eina į pabaigą. Kaip žinote, vakar sulaikėme moterį, įtariamą žmogžudystėmis. Tai Alisa Iglienė. Jos DNR buvo rasta dviejose nusikaltimų vietose, be to, moteris atitinka Šleivio anūko per apklausą pateiktą BMW pirkėjos portretą, – viršininkas nutilo. – Kiek girdėjau, Oliveri, ji tavo sesuo?

Visi sužiuro į Oliverį. Jis tylėjo.

– Tyla reiškia sutikimą, – nusijuokė Gorskis. – Šiandien galite baigti savo įprastus darbus, – kreipėsi į susirinkusius, – laukiam svarbaus dokumento iš teismo, kol kas negalime imtis jokių veiksmų.

Gorskiui besišypsant savo plačia šypsena visi, įskaitant Oliverį ir Leną, nedrąsiai atsistojo ir nuėjo durų link, bet staiga juodu sustabdė viršininkas.

– Ką veikia Leonidas?

– Jis išvažiavo atostogų, – atsakė Oliveris.

– Kur? Į Airiją?

Oliveris išbalo.

– Taip, aš viską žinau. Pakartosiu tai, ką sakiau tavo tėvui, turiu patikimų žmonių. Negana to, kad Leonidas trukdė tyrimui, dabar žaidžia privatų seklį. Jam pateikiau ultimatumą: arba tyliai išeina, arba visi sužinos apie tai, kad dangstė žudikę. Tau galioja tas pats – arba išeini geruoju, arba tavo reputacija nukentės. Neabejoju, kad dangstei savo sesers darbelius.

– Aš parašysiu prašymą atleisti iš darbo savo noru, – pro sukąstus dantis iškošė Oliveris ir nėrė pro duris.

4

Alisa tyliai verkė, žvelgdama į lubas. Ašaros biro nevaldomai, slėgė tuštuma ir senojo gyvenimo ilgesys. Ji nusišluostė ašaras, nes išgirdo koridoriuje aidinčius žingsnius – nenorėjo atrodyti sugniuždyta ir pažeidžiama. Alisa atsisuko į duris ir už grotų pamatė Marijoną Krasauską. Ji prisiminė, kad susipažinus su Krasausku, vyras atrodė žvalus, o dabar priešais ją stovėjo kone suvargęs senis. Pareigūnas atrakino duris, įleisdamas Krasauską į vidų, ir vėl jas užrakinęs liko budėti. Psichiatras prisėdo šalia Alisos.

– Kaip jautiesi? Ar išsimiegojai? Atrodai išblyškusi.

– Jaučiuosi baisiai, visai neužmigau. Mane kaltina keturių žmonių nužudymu – tai kažkoks košmaras.

– Suprantu, Alisa. Manau, kad ši situacija susijusi su tavo liga. Reikia aptarti tolimesnio gydymo galimybes.

Šnektelėjęs su Alisa, Krasauskas, lydimas pareigūno, nuėjo aptarti Alisos sveikatos būklės su izoliatoriaus gydytoju. Reikėjo pradėti kuo greičiau taikyti terapiją ir medikamentinį gydymą. Kai pacientė sėdi kalėjime, tai nėra paprasta.

5

Oliveris buvo įtūžęs ant Gorskio, Lenai teko jį raminti.

– Maniau, kad jis padoresnis, – niršo Oliveris, – klydau.

– Man jis nuo pat pradžių atrodė nesukalbamas.

– Lena! – pasigirdo Gorskio balsas iš kabineto. – Prašom, grįžti. Tu man reikalinga.

– Paklausyk, – tarė ji. – Mes įrodysime, kad Alisa nekalta. Su komisariato palaiminimu ar be jo – nesvarbu. – Ji apsidairė, ar Gorskis jų nestebi ir pridūrė: – Patys nuvažiuokime į Žaltyčius paieškoti tų moterų. Paskambinsiu tau vakare.

6

Eugenija Norkūnienė pakvietė inspektorių į svetainę. Moteris atrodė taip, lyg būtų nemiegojusi kelias savaites: akys pasruvusios krauju, plaukai susivėlę, veide išryškėjusios gilios raukšlės. Svetainė buvo kukli, senamadiška, kaip ir pats namas. Ant komodos gulėjo nuotraukų albumai, į krūveles sudėtos atskiros nuotraukos. Iš jų žvelgė dar visai maži Feliksas ir Sandra. Atskirai nuo kitų, gulėjo viena, regis, neseniai daryta nuotrauka. Leonidas nedrąsiai paėmė ją ir pažiūrėjo – tai buvo Sandros Norkūnaitės ir jos vyro vestuvinė nuotrauka. Abu linksmi ir besišypsantys.

– Gal jūsų vyras namie? – pasiteiravo Leonidas.

– Nežinau. Tikriausiai į parduotuvę išėjo. Nuo tada, kai… – jos balsas užsikirto, – pats žinot. Jonas pradėjo kažką meistrauti garaže. Sakė, kad ketina padaryti šio miestelio maketą. – Norkūnienė atsiduso. – Vis rečiau ir rečiau išlenda iš ten.

– Jūsų vyras gedi Sandros ir Felikso, tik savaip.

– Suprantu, – atsiduso moteris. – Inspektoriau, jums pasakiau viską, ką žinojau. Tikiuosi, kad ne šiaip atskridote manęs aplankyti. Gal kas nors paaiškėjo?

– Iš dalies, bet aš jau nebedirbu komisariate. Galite mane vadinti tiesiog Leonidu.

Norkūnienė paklausė, kodėl nebedirba.

– Dėl kelių nesutarimų su viršininku. Dabar tiriu šią bylą nepriklausomai.

– Ko jūs atvažiavot?

Leonidas išsitraukė nuotraukos, rastos Žaltyčiuose, kopiją ir padavė moteriai. Norkūnienė užsidėjo akinius.

– Kur ją radote? – paklausė ji, neslėpdama nuostabos. – Tokia sena. Prisimenu tą dieną, kai fotografavomės.

– Man reikia surasti tas keturias pažymėtas moteris, – paaiškino Leonidas.

– Tai kaip nors susiję su byla? – paklausė Norkūnienė.

Leonidas linktelėjo.

– Štai, aš, – pasakė moteris ir bakstelėjo pirštu į vieną iš pažymėtų moterų. Besišypsanti, graži, o jai iš kairės stovėjo toks pat laimingas jos vyras.

– Gal galėčiau paprašyti rašymo priemonės?

Moteris surado tušinuką ir Leonidas prie Norkūnienės nuotraukoje parašė vienetą; kitoje pusėje užrašė pavardę.

– Štai čia, – parodė pirštu, – Valerija Varžinskienė.

– Fabrikų vadovo žmona? – Leonidas ją pažymėjo antru numeriu.

– Gera moteris, tokia sava, paprasta, – pasakojo Norkūnienė. – Ji visada užsukdavo per pietų pertraukas, domėdavosi, kaip mums sekasi. – Norkūnienė atsiduso, tada parodė į kitą moterį. – Va, šita, tai… neprisimenu jos vardo. Ji nusižudė. Praėjus kelioms dienoms po dukrelės laidotuvių.

– Kas nutiko jos dukrai? – paklausė Leonidas.

– Ją pagrobė ir nužudė. Savaitei praėjus po dingimo, jos mažas kūnelis buvo rastas miške. Tikra tragedija. Niekas neišaiškino žudiko.

Norkūnienė pasiėmė nuo stalelio servetėlę ir nusivalė akis.

– Daugiau neprisimenu.

– Jūs labai padėjot. O jūsų dukros vyras gyvena šitame miestelyje?

– Arvydas išsikraustė į Limeriką, ten gyvena jo tėvai.

– Ar toli? – paklausė inspektorius.

– Kitoje salos pusėje. Kokių 3–4 valandų kelias automobiliu.

Leonidas į Dubliną grįžo autobusu, kur susirado nebrangų viešbutį netoli centro. Jis prisiminė, ką sakė Aurimas praėjusią dieną. Jis manė, kad Alisos asmenybės kažkaip susijusios su realiais žmonėmis. Maža nužudyta mergaitė… „Velnias, reikėjo paklausti tos mergaitės vardo.“

7

Alisa snaudė, kai jau girdėtų žingsnių aidas sudrumstė tylą.

– Atnešiau tavo sąsiuvinį, kaip prašei, – tarė Aurimas.

„Aš neprašiau jokio sąsiuvinio“, – pagalvojo ji, bet tiesiog padėkojo, nenorėjo gilintis.

– Kaip Motiejus? – paklausė Alisa.

– Viskas gerai. Nusiramino. Nesijaudink.

– Perduok nuo manęs linkėjimus ir nupirk kokį žaisliuką.

Trumpą juos apnikusią tylą pertraukė Alisa:

– Kaip dėl advokato?

– Nesijaudink, pasisamdysime geriausią.

– O kaip pinigai?

– Nesuk galvos dėl to.

Kai liko viena, Alisa atsisėdo ant lovos krašto, atsargiai paėmė parkerį, atsuko plunksną – ir jai į delną nukrito tai, ką ji įkišo kelios minutės prieš sulaikymą. Taip, kaip buvo planuota. Niekas nepatikrino parkerio.

– Puiku, – sušnabždėjo Alisa.

Jos planas ėjosi kaip sviestu pateptas – delne gulėjo kelios mažos tabletės ir sąvaržėlė.

13 skyrius

Senelė trobelėj

1

Tą šeštadienį iškrito pirmasis sniegas. Lena stovėjo prie tėvų namo vartų ir žvelgė į atvažiuojantį automobilį, kurį vairavo Oliveris. Vyras atrodė geresnės nuotaikos nei vakar, net šypsojosi. Kaip visada, apsirengęs spalvotai: džinsai rapsų geltonio, striukė – violetinė, o batai mėlyni. Paklaustas apie drabužius, Oliveris rimtu veidu atsakė:

– Jeigu patektume į pūgą ir tektų ieškoti išsigelbėjimo, mano sustirusį lavoną rastų greičiau nei tavo.

Lena nusišypsojo.

– Leonidas nesakė, kada grįš?

– Šiandien arba rytoj, – Oliveris nusijuokė po nosimi. – Pasiuto, kai papasakojau apie Gorskį. Beje, jis jau išsiaiškino dvi iš keturių moterų – pasirodo, viena iš jų – nužudytųjų dvynių motina. Gal mes akli, kad žmogaus neatpažinom. Ir dar vienas įdomus atradimas, – toliau perpasakojo naujienas Oliveris. – Alisa, kai buvo persikūnijusi į Sofiją, sakė, kad vaikystėje buvo nužudyta. Ir paaiškėjo, kad Žaltyčiuose iš tiesų buvo nužudyta maža mergaitė. Tai gali būti svarbu.

– Nekalbėjai su Alisa? – po ilgos pauzės paklausė Lena.

– Ne, nenoriu, kad mano broliški jausmai pakenktų tyrimui.

– O jeigu išaiškės, kad ji – žudikė?

– Mylėsiu ją – vienaip ar kitaip.

Po trumpo sustojimo degalinėje Oliveris tarė:

– Bandysime paklausti vyresnių žmonių, gal jie atpažins tas moteris iš nuotraukos. Po to reikės pasidomėti nužudytąja mergaite ir jos motina.

Apie dešimtą valandą, kai buvo likę važiuoti kokį keturiasdešimt minučių iki Žaltyčių, kelias ėmė prastėti. Pūga ne juokais įsisiautėjo. Nei Lena, nei Oliveris nepagalvojo prieš kelionę pasidomėti orų prognoze.

2

Alisa pramerkė mieguistas akis ir pamatė už grotų stovinčius kelis žmones: jau pažįstamą iš matymo pareigūną, Aurimą ir aukštą vyrą trumpai kirptais žilais plaukais.

– Labas rytas, – pasisveikino nepažįstamasis, paduodamas ranką. – Esu Danielius Šumskas.

– Jis yra puikus advokatas, jį man rekomendavo išmanantys žmonės, – paaiškino Aurimas.

Žinoma, su Šumsku Alisai pačiai ne kartą teko bendrauti telefonu, kol dirbo sekretore advokato Stankaus kontoroje.

– Trečią valandą, – pradėjo Šumskas, – jūsų laukia tardymas. Tardymui vadovaus komisariato viršininkas Olegas Gorskis. Pripažinsiu, jūsų atvejis labai keblus. Jūs esate kaltinama keturių žmonių nužudymu. Jums gresia laisvės atėmimas nuo aštuonerių iki dvidešimties metų arba kalėjimas iki gyvos galvos. Skaičiau, kad jūs sergate disociaciniu asmenybės sutrikimu? – Alisa linktelėjo. – Tai gali jums padėti teisme. Jeigu norite pasakyti man dabar ką nors, ko nėra ataskaitose, būtų pats laikas.

– Jūs domėjotės mano ligos istorija?

– Deja, kol kas nespėjau.

„Reikėjo pasistengti“, – pagalvojo Alisa.

– Dėl ligos mano protas suskyla į kelias asmenybes. Aš persikūniju į tris skirtingus žmones. Sofija – maža mergaitė, Aldona – agresyvi, ūmaus būdo moteris, o paskutinė – žinau tik jos vardą – Karolina. Jos pasirodyti gali bet kada – man to nepavyksta sukontroliuoti.

– Įdomu, – nusistebėjo advokatas. – Nieko panašaus neteko girdėti.

Po dar pusvalandį trukusio pokalbio advokatas išėjo ir sutarė nevėluoti į tardymą. Alisai jis nepatiko.

– Nesikalbėjai su tėčiu? – paklausė Aurimo.

– Jis Airijoje.

– Ką jis ten veikia ? – Alisa nustebo, nes tėvas nebuvo didelis kelionių mėgėjas.

– Jis atsistatydino, tiksliau, jį privertė išeiti. Dėl to ėmėsi savarankiško tyrimo.

– O Oliveris?

– Jį irgi išmetė. Na, pati supranti, kad susiklosčius tokiai situacijai, jis negalėjo likti darbe. Dabar su Leonido praktikante jiedu išvažiavo į Žaltyčius, gal ten atras kokį siūlo galą.

Alisa paėmė Aurimui už rankos. Apėmė liūdesys ir kaltės jausmas. Regis, visų gyvenimai dėl jos griūva.

– Kaip aš noriu namo...

– Viską padaryčiau, kad dabar galėtum grįžti...

Kai Aurimas išėjo, Alisa vėl liko viena su savo mintimis. Tik tuomet ji pastebėjo, kad pernakt prisnigo. Danguje kaupėsi aršūs juodi debesys, o mintys apie tėvą jos neapleido: „Tikiuosi, kad jam viskas gerai ir jis suras visus atsakymus.“

3

Apie dešimtą valandą ryto Airijos laiku Leonidas išlipo iš autobuso Limerike. Su savim inspektorius turėjo lagaminėlį, kurio ratukų dardėjimas gatve erzino. Oras buvo subjuręs, nedaug trūko iki pirmojo sniego. Miestelis, jo akimis, buvo tvarkingas, bet paprastas ir neišsiskiriantis. Pastarosiomis dienomis jis galvojo tik apie dukrą, kuri vieniša sėdėjo tardymo izoliatoriuje, laukdama tardymo. Žinoma, jos imsis Gorskis. Kai tik prisimindavo skyriaus viršininko šypseną – suktą, pašiepiančią – jam dar labiau nudiegdavo širdį dėl Alisos.

Arvydas Vilkas gyveno antrajame daugiabučio aukšte, šešioliktu numeriu pažymėtame bute. Paspaudus durų skambutį, inspektorių liūdnu žvilgsniu pasitiko trisdešimties nesulaukęs vyras.

– Atsiprašau, kad taip netikėtai jus užklupau, bet aš atvykau iš Lietuvos, esu inspektorius Leonidas Neniškis, tiriu jūsų žmonos, Sandros, nužudymą. Ar galiu užeiti?

Vilkas nenoriai įsileido Leonidą į vidų.

– Aš jau pateikiau parodymus, atsakiau raštu į visus klausimus ir išsiunčiau, – tarė Arvydas.

Leonidas įėjo į erdvų trijų kambarių butą. Svetainė buvo šviesi, šiltų spalvų, ties viduriu stovėjo stiklinis staliukas, prie jo – du minkšti balti foteliai. Šalia stiklinių durų į balkoną rikiavosi daugybė įvairių formų vazonų su gėlėmis.

– Suprantu, – teisinosi Leonidas, – bet...

– Jūs suradot jos žudiką? – pertraukė inspektorių.

– Dar ne, – atsikrenkštė Leonidas, – bet tikiuosi, kad greitai tai padarysime.

– Tai ko atvykote?

– Noriu jūsų kai ko paklausti.

– Klauskite.

– Noriu, kad apibūdintumėte dieną, kai Sandra dingo.

– Tai nutiko pernai, birželio dvyliktą. Grįžau po pokalbio su klientu ir radau namus tuščius. Nei raštelio, nei Sandros. Viskas savo vietose, niekas nedingę. Tik jos niekur nebuvo.

– Ar tuo metu turėjot nesutarimų?

– Ne. Kartais pasiginčydavome dėl smulkmenų, bet dideliais nesutarimais to nepavadinsi.

– Nenumanote, kodėl ji dingo?

– Sakiau milijoną kartų pareigūnams, kad net neįsivaizduoju.

– O ryte, prieš jums išeinant į darbą, Sandra nesielgė keistai?

– Taip, ji buvo kažko sunerimusi. Pamenu, tą rytą ji net sudaužė lėkštę virtuvėje.

– Nemanot, kad kažkas ją privertė išeiti? Kažkas, kas jai kėlė baimę?

Arvydas nieko neatsakė, tik spoksojo į Leonidą.

– Ar prieš Sandros dingimą jūsų gyvenime neatsitiko nieko naujo, netikėto? Gal atsirado naujų pažinčių?

– Apie tai ne kartą kalbėjau su vietiniais policijos pareigūnais. Vienintelis nežinomasis, tiksliau, nežinomoji, pasirodžiusi Sandros gyvenime prieš dingimą, buvo vyresnio amžiaus moteris, kurią kartą radau su Sandra mūsų namuose. Jos gėrė arbatą. Ji neatrodė kažkuo ypatinga ar įtartina. Tiesiog miela moterėlė, kurią Sandra pristatė kaip tolimą giminaitę iš Lietuvos. Vėliau policija ieškojo tos moters, bet neaptiko jokių pėdsakų. Lyg būtų iš niekur atsiradusi ir vėl pradingusi.

– Tai labai svarbu. Ar atpažintumėte ją iš nuotraukos?

– Taip, tikriausiai.

Leonidas iš savo lagaminėlio išsitraukė aplanką su nuotraukų kopijomis ir parodė Valerijos Varžinskienės nuotrauką. Arvydas Vilkas įdėmiai žiūrėjo į seną nuotrauką. Kurį laiką vyras patylėjo, o tada tarė:

– Negaliu tvirtinti šimtu procentų, bet esu bemaž tikras, kad tai ji.

Leonidas įsidėjo nuotrauką ir tarė:

– Paskutinis klausimas: gal moteris turėjo kokių nors į akis krintančių išvaizdos ypatumų?

– Jos rankos. Prisimenu, kad rankos buvo apdegusios, randuotos.

Leonidas atsistojo ir, padėkojęs už atsakymus, išėjo. Dabar jis žinojo, kad Varžinskienė gyva ir yra šio žaidimo dalyvė. „Kiek jai dabar galėtų būti metų? Šešiasdešimt, septyniasdešimt?“ – svarstė Leonidas.

4

Sniegas krito iš dangaus tarytum saujomis. Valytuvai sparčiai dirbo, bet jie nedaug padėjo per tokią pūgą. Lena pažvelgė pro langą į blankų miško siluetą – pro šalį skriejo ta pati giria, kurios pašonėje slėpėsi Varžinskų dvaras. Vadinasi, jie jau netoli miestelio. Lena pajuto užplūstančią baimę, kai netikėtai ties posūkiu automobilis ėmė nevaldomai slysti ant kelio. Staiga – smūgis. Lena pažvelgė į priekinį langą, bet nieko nesimatė – tik balta snaigių paklodė. Oliveris paklausė, ar jai nieko nenutiko. Matyt, jis nesuvaldė automobilio ties posūkiu ir jiedu nulėkė nuo kelio. Akivaizdu, kad įskriejo į pakelės griovį ir be pagalbos negalės pajudėti. Oliveris susinervino – per skubėjimą prarado budrumą, o dabar praeis kelios valandos, kol pavyks išsikapstyti. Vargu ar artimiausiu metu pro šalį pravažiuos koks automobilis. Jis trenkė kumščiais per vairą.

– Nusiramink, Oliveri, – prabilo kuo ramesniu balsu Lena, nors širdis grasė iššokti iš krūtinės, – tiesiog palauksime, kol liausis pūga.

Oliveris nekreipė į ją dėmesio ir dar kartą vožė kumščiais į vairą. Turėjo skaudėti.

Svarbiausia, kad nesusižeidėm, – guodė ji.

Abu kurį laiką sėdėjo tylėdami, girdėjosi tik variklio burzgimas. Oliveris išsitraukė telefoną ir pamėgino išsikviesti techninę pagalbą, bet nusivylė – nebuvo ryšio. Jis pabandė atbulas pakilti į šlaitą, bet pastangos buvo bevaisės. Staiga Lena krūptelėjo. Į jos langą kažkas pabeldė. Kai Lena atsuko langą, iš pradžių akis kone užlipdė sniegas, o tada ji pamatė pagyvenusią moteriškę, kaimiškai apsigobusią marga skara, bet vilkinčią neprastą pūkinę striukę su gobtuvu.

– Nagi, jaunime, išlįskit, dar sušalsit per tokią pūgą, – kreipėsi ji tarmiškai. – Eime, palauksit pas mane pagalbos.

Palikę automobilį, Oliveris su Lena nubrido per sniegą paskui moterį. Eiti nereikėjo toli. Pamiškėje pastatyta trobelė nedvelkė prabanga, bet buvo tvarkinga. Lena ir Oliveris nusivalė batus, nusipurtė sniegą ir įėjo į namo šilumą. Šviesoje moteris pasirodė esanti jaunesnė.

– Tik nesiaukit batų, – perspėjo šeimininkė, užkaisdama virdulį. – Prisėskit, – parodė ji į seną sofą.

Jos svetainė buvo nedidelė: prie lango stovėjo staliukas, užtiestas nerta staltiese, greta jo – knygų lentyna, ant sienų kabėjo keli kryželiu siuvinėti paveiksliukai – tikriausiai šeimininkė trumpino ilgus žiemos vakarus pamiškėje. Moteris atnešė ir išdėliojo ant stalelio tris puodelius, išmargintus rožinėmis gėlytėmis, ir padėjo sausainių.

– Na, kokie vėjai jus čia atpūtė?

– Mes... – pradėjo Oliveris, – ponia…

– Kokia aš ponia, tiesiog Birutė, – prisistatė šeimininkė. – O jūs kas ir iš kur būsite?

– Mes – pareigūnai iš sostinės, – paaiškino Oliveris. – Tiriame nusikaltimą.

– Detektyvai? – nušvito senutės veidas. – Mano namuose tikri detektyvai, kaip man pasisekė. Aš taip mėgstu detektyvus: ir skaitau, ir žiūriu serialus.

– Na, mes tikrai ne iš serialų, tiesiog renkame medžiagą vienai bylai. Jūs tikriausiai girdėjot per žinias apie skersgatvyje rastą nužudytą vyrą ir jo…

– Ne, aš nežiūriu žinių, – pertraukė moteris, Oliveriui nespėjus nieko daugiau pasakyti.

– Manome, kad žudikas kažkaip susijęs su Žaltyčiais.

– O, Viešpatie! – aiktelėjo moteriškė. – Ko tik pasauly nebūna!

Lena gurkštelėjo arbatos ir laikė puodelį, kad sušiltų rankas.

– Jeigu jūs keliavote į Žaltyčius, turiu pasakyti, kad tikrai nuklydote nuo kelio, – pasakė Birutė, nugėrusi gurkšnį arbatos. – Tikriausiai sankryžoje ne į tą pusę pasukot. Gerai, kad išgirdau jūsų automobilio burzgimą.

– Ačiū jums, kad nepalikot mūsų pusnyne, – padėkojo Oliveris. – O gal ir jūs galėsite mums padėti. Turbūt seniai čia gyvenate?

– Galima sakyti, beveik visą gyvenimą.

– Turbūt prisimenate laikus, kai veikė Varžinskų fabrikai?

– Žinoma, – ji atsistojo ir įkišo malką į židinį. – Aš irgi ten dirbau, kol neuždarė ir negavau atleidimo lapelio.

Oliveris išsitraukė iš striukės kišenės nuotrauką ir padavė Birutei.

– Gal pažįstate šias pažymėtas moteris?

– Palaukit, užsidėsiu akinius.

Moteris atsinešė akinius iš kito kambario ir pažvelgė į nuotrauką.

– Aš jas prisimenu. Jos visos tuo metu dirbo Varžinskui. Štai Eugenija Norkūnienė, manau, kad tokia jos pavardė, – parodė į besišypsančią moterį. – Štai Karolina Polikaitė. Vargšė moteris, gyvenimas jai nenusisekė – tikra tragedija.

– Ar galite pasakyti, kas įvyko? – paprašė Lena.

– Tada Žaltyčiuose, – pradėjo pasakoti Birutė, – nutiko baisus dalykas. Dingo mergaitė. Niekur jos nerado: nei policija, nei savanoriai. Tik po savaitės miško gūdumoje, prie Žaltyčių piliakalnio, rado negyvą kūnelį. Tikras siaubas... Atrodė, kad pažįsti kiekvieną žmogų, niekad nepagalvotum, kad kuris nors galėtų nuskriausti vaiką. Ta mergaitė buvo Karolinos dukra. Tikras siaubas.

– Žudiką surado? – paklausė Lena.

– Ne, – atsiduso senutė, – nerado. Gal koks priklydėlis, kuriam protas aptemo? Kas dabar sužinos? Bet nuo tada jos motina, Karolina, išprotėjo iš sielvarto. Jūs tikriausiai domėjotės miestelio istorija? – paklausė pareigūnų, o sulaukusi jų linktelėjimo, tęsė pasakojimą. – Tai jau žinot, kas atsitiko fabrikų vadovui Ignui Varžinskui.

– Jis žuvo per gaisrą, – atsakė Lena.

– Taip, bet tas gaisras kilo neatsitiktinai... Iki šiol baisu darosi, kai prisimeni, – moteris nutilo. – Taigi, Karolinai susisuko protas, ir ji įsiveržė tą vakarą pas Varžinskus. Ji manė, kad Varžinskas nužudė jos dukrą. Po to gaisro policija aiškinosi, bet nerado jokių įrodymų, kad jis būtų kaltas. Karolina tą naktį atėjo nužudyti Varžinsko. Ji padegė vyrą, bet kartu liepsnose žuvo ir pati. Jos sūnus liko našlaitis.

– Prastas reikalas, – pripažino Oliveris, išklausęs pasakojimą.

– Raštelyje sūnui, kurį parašė prieš išeidama, atsiprašė jo. Vargšas vaikas… Štai ji – Karolina, – senutė parodė jiems nuotraukoje moterį, rimtai žvelgiančią į objektyvą.

– O kaip dėl šitos? – paklausė Oliveris, besdamas pirštu į dar vieną veidą.

– Aldona Orlickauskienė. Nors pragyveno su Orlickausku tik metus, bet po skyrybų nepasikeitė pavardės. Nedaug apie ją žinau, nelabai bendravom. Kai fabrikus į savo rankas perėmė Varžinskienė, ji išsikraustė, net neįsivaizduoju, kur dabar gyvena, ir ar iš viso dar gyva.

Pro langą matėsi, kad pūga pradėjo rimti.

– Čia Valerija Varžinskienė, taip? – pasitikslino Lena, parodžiusi pirštu į moterį pirmoje eilėje.

– Taip, tai ji.

– Ar žinot, kas jai nutiko po fabrikų bankroto?

– Ne, ji tiesiog dingo su savo dukryte. Daugiau nieko apie ją nesam girdėję.

Po valandėlės pūga baigėsi. Oliveris ir Lena dar šiek tiek pasėdėjo pas svetingą šeimininkę, kad neatrodytų nemandagūs, ir išėjo, padėkoję už svetingumą ir informaciją.

Prieš išeidamas, Oliveris paklausė jos:

– Gal prisimenate, koks buvo nužudytos mergaitės vardas?

– Sofija. Taip, jei atmintis nemeluoja, Sofija.

Kai jie grįžo prie automobilio, Oliveriui pavyko sustabdyti pakeleivingą mašiną, kurios vairuotojas padėjo išvažiuoti į kelią.

– Gera moteris, – tarė Lena, kai pasuko atgal. – Labai padėjo.

Hm… Tik atrodo vieniša, – burbtelėjo Oliveris ir staiga, mintyse sudėliojęs, pratarė: – Alisa persikūnija į Sofiją. Ir Karoliną.

Daugiau jis nieko nesakė, tik susimąstęs vairavo namo. Visos moterys atpažintos: Valerija Varžinskienė, Eugenija Norkūnienė, Karolina Polikaitė ir Aldona Orlickauskienė.

5

Alisa rado bendrą kalbą su vyru, sėdėjusiu gretimoje kameroje. Kaimynas prablaškė jos mintis. Jos manymu, jau tuoj turėtų būti trečia valanda – laikas tardymui.

– Prisiminkite, – pamokė advokatas Šumskas, kol jiedu ėjo koridoriumi, – atsargiai rinkite žodžius.

Mažoje tardymo kameroje jau sėdėjo Gorskis, kuris nurodė jiems atsisėsti, už durų liko budėti keli pareigūnai. Blanki komisariato viršininko šypsena Alisai nedavė ramybės. Kaip būtų gera sugrįžti namo, pabūti su Motiejumi ir Aurimu... Pažvelgti į dangų ne pro grotas... Be pareigūnų. To ji labiausiai norėjo. „Prasideda“, – pagalvojo ji, kai Gorskis įjungė diktofoną.

14 skyrius

Namas, paskendęs tyloje

1

Autobusas sustojo po trijų valandų kelionės, kai Leonidas išlipo Dubline. Jis pabandė paskambinti Oliveriui, tada – Lenai, bet nepavyko. Atgaminęs mintyse pokalbį su sūnumi, prisiminė, kad šis žadėjo važiuoti į Žaltyčius. „Tikriausiai bendrauja su vietiniais“, – pagalvojo Leonidas. Dubline pradėjo lyti. Spausdamas pigų skėtį rankoje, Leonidas lėtai žingsniavo gatvėmis, žvalgydamasis po miestą. Tūkstančiai žmonių šmėžavo pro šalį, gatvės buvo pilnos automobilių – aplink ūžavo tradicinis didmiesčio triukšmas. Diena buvo niūri. Leonidas sustojo prie perėjos, o kartu su juo – keli tuzinai žmonių. Šalia inspektoriaus sustojo vyras – iš pirmo žvilgsnio jis atrodė niekuo neišsiskiriantis, dėvėjo juodą paltą su pakelta apykakle. Inspektorius atsargiai nužvelgė akies kampeliu nebylų veidą – jis pasirodė kažkur matytas. Įsižiebus žaliam šviesoforui, vyras patraukė toliau.

Iš galvos niekaip nelindo to vyro atvaizdas. Leonidui prieš akis prabėgo vakarykštė diena. Autobusu važiavo į Viklou, buvo jau atsisėdęs savo vietoje – nieko ypatingo, bet… Bingo, jis neapsiriko. Leonidas vakar matė tą vyrą autobuse. Šis tipas sėdėjo už inspektoriaus, o viešbutyje Dubline Leonidas jį pastebėjo viešbučio fojė. „Kažkas čia vyksta“, – nusprendė jis. Inspektorius save ramino, kad tai tik sutapimas, bet, žvilgtelėjęs per petį, kažkokios Dublino parduotuvės vitrinoje pamatė to paties vyro atspindį. Nejučiomis Leonidas pagreitino žingsnius, nepažįstamasis taip pat ėjo sparčiau. Dublino centre buvo gausybė žmonių, jau atrodė, kad Leonidas atsiplėšė nuo persekiotojo, bet apsiriko – vyras vėl išniro iš minios.

Inspektorius pasuko į skersgatvį, buvusį tarp dviejų parduotuvių. Jo persekiotojas padarė tą patį, bet nespėjo sureaguoti, kai Leonidas pagriebė jį ir prirėmė prie sienos.

– Ko tu nori iš manęs? – paklausė Leonidas besimuistančio vyro.

– Nejuokink, seni, – prakalbo vyras lietuviškai ir nustūmė Leonido rankas.

Leonidas pagriebė vyrui už gerklės ir pradėjo smaugti.

– Ne, tai tu manęs nejuokink. Kas tu toks?

Leonidas paleido vyrą, nes tipas jau pradėjo vartyti akis. Susmukęs prie inspektoriaus kojų vyras gaudė orą.

– Gal jau kalbėsi.

– Man Gorskis liepė tave stebėti, kol būsi Airijoje, – švokštė nepažįstamasis.

– Ar kas nors stebi ir mano sūnų?

– Nežinau…

– Perduok šefui linkėjimus, – burbtelėjo Leonidas, trenkdamas kumščiu į veidą – pyktis atlėgo. – Kad daugiau tavęs nematyčiau. Supratai?

Vyras linktelėjo.

Tik oro uoste Leonidas pagaliau susisiekė su Oliveriu. Inspektorius apsidžiaugė sužinojęs, kad pavyko atpažinti visas moteris iš fotografijos.

– Gaisrą sukėlė mergaitės mama? O kodėl ji galvojo, kad Varžinskas nužudė jos dukrą? – paklausė Leonidas.

– Nežinau, – atsakė Oliveris, – gal jai iš tikro pasimaišė protelis, o gal turėjo svarių priežasčių taip galvoti.

– Koks buvo mergaitės vardas?

– Sofija.

– Kaip vienas iš Alisos persikūnijimų... – nutęsė Leonidas, tada prisiminė Aurimo žodžius, pasakytus tądien, kai sulaikė Alisą, esą „visi persikūnijimai gali būti paremti realiais žmonėmis“. – O koks motinos vardas?

– Karolina.

Leonidui nudiegė paširdžius. Toks buvo tos moters vardas, kuri bandė nužudyti Alisą. Tada inspektorius suprato ir drebančiu balsu papasakojo Oliveriui ir Lenai.

– O jeigu maža Alisa viską matė? Matė Karolinos ir Varžinsko konfliktą? Jos sapne pasikartoja tas pats scenarijus: mergaitė eina koridoriumi, užsuka į tėvo darbo kabinetą, kur randa jį su moterimi. Tada viskas užsidega.

– Bet kaip?.. – nespėjo pabaigti minties Oliveris.

– Kai sužinojau apie Alisos ligą, skaičiau apie vieną iš teorijų, dėl ko ji prasideda. Manoma, kad koks nors traumuojantis vaikystės įvykis gali likti pasąmonėje ir sukelti asmenybės susidvejinimus. Galbūt kaip tik šis įvykis ir nulėmė Alisos ligą? Viskas susiję. Nuotrauka, moterys, Alisa, gaisras, jos asmenybės, mergaitės žmogžudystė… Manau, kad Valerija Varžinskienė gyva ir yra prikišusi prie šios istorijos nagus. Sandros vyras pasakojo, kad žmona prieš dingimą bendravo su pagyvenusia moterimi, o kai padaviau Varžinskienės nuotrauką, jis patvirtino, kad tai ta pati moteris. Tik nesuprantu, kodėl ji išsižadėjo Alisos? Kodėl pabėgo?

– Galbūt ji ko nors bijojo.

– Galimas daiktas. Žiūrėk, kaip viskas dėliojasi: Karolina Polikaitė – vaikas pagrobtas ir nužudytas, Norkūnienė – jos abu vaikai nužudyti. Apie Aldoną Orlickauskienę dar nieko nežinome... Galbūt Varžinskienė bijojo dėl savo dukros? Gal Alisai kas nors grėsė, ir motina, atiduodama ją į vaikų namus, bandė taip saugoti dukrą?

Kitame ragelio gale – tyla.

– Viskas po truputį stojasi į vietas, – pratarė Oliveris. – Viskas susiję...

– Leonidai, Leonidai, – įsiterpė Lena. – O kaip dėl tų verslininkų? Ar jie susiję su byla?

– Nežinau, bet manau, kad išsiaiškinsim.

2

Alisa pažiūrėjo į Gorskį. Jis priminė į auką žiūrintį grobuonį.

– Ar viskas gerai, Alisa? Nešalta? Gal norite atsigerti? – paklausė Gorskis. Alisa papurtė galvą. – Galime pradėti.

Gorskis įjungė diktofoną.

– Tikiuosi, Alisa, kad suprantate, kuo esate kaltinama. – Ji linktelėjo galva. – Keturių žmonių nužudymas. Ar žinote, kad jums gresia kalėjimas iki gyvos galvos?

– Taip, – atsakė ji užkimusiu balsu.

– Papasakokite apie savo gyvenimą.

Alisa nesitikėjo tokios tardymo eigos, tad pasižiūrėjo į advokatą, kuris paragino atsakyti.

– Augau vaikų namuose, tada buvau įvaikinta, mano įtėvis – Leonidas Neniškis – buvęs vyresnysis inspektorius, kuris dėl mano bylos atleistas iš darbo. – Gorskis klausėsi tylėdamas. – Prieš mėnesį išėjau iš darbo, buvau advokato sekretore.

– Dėl kokios priežasties metėte darbą?

– Tiesiog reikėjo permainų, užsisėdėjau vienoje vietoje. Praėjusią savaitę sužinojau, kad sergu disociaciniu asmenybės sutrikimu.

Paprašyta papasakoti apie ligą, Alisa taip ir padarė.

– Kalbėjausi su jūsų psichiatru. Jis teigia, kad mažai tikėtina, jog žudėte žmones, nesuprasdama savo veiksmų. Taigi psichiatras patvirtina, kad esate pakaltinama ir galite atsakyti už savo veiksmus, liga prisidengti jums nepavyks, – kirto savo argumentus tardytojas.

– Aš nieko nenužudžiau, – atrėžė ji.

Gorskis atsikosėjo.

– Jūsų DNR buvo rasta dvejose nusikaltimo vietose. Kaip tai galėtumėte paaiškinti?

– Aš nežinau.

– Ar turite alibi bent vienai iš tų dienų, kai buvo įvykdyti nusikaltimai?

– Nežinau. Neatsimenu.

– Prie to grįšime vėliau. Vieno iš nužudytųjų, Giedriaus Šleivio, anūkas pavogė iš senelio automobilį, kuriame radome Sandros Vilkienės kūną. Eimantas Šleivys tvirtina, kad pardavė vogtą automobilį raudonplaukei moteriai. Atveskite liudininką, – paliepė tardytojas iškviestam pareigūnui.

– Sakykite, pone Eimantai, – kreipėsi į jį Gorskis, – ar automobilį pardavėte šiai moteriai?

Vyras atidžiai apžiūrėjo Alisą, tada tarė:

– Nors pardavinėjau automobilį naktį, nes taip buvo sutarta, bet manau, kad tai ta pati moteris.

– Galbūt tiesiog prisipažinkite, Alisa, – ramiai paragino tardytojas.

– Aš jų nenužudžiau, – pavargusiu balsu ištarė Alisa.

Tardymas truko dar valandą, Gorskis klausinėjo apie žmogžudysčių dienas – Alisa nei vienai iš jų neturėjo tvirtų alibi.

– Ar pažinojote aukas?

– Ne, – Alisa norėjo grįžti į savo kamerą, ji jautė, kad darosi bloga.

– Man jau baigiasi kantrybė, Alisa. Ar jūs prisipažįstate, kad nužudėte tuos žmones? Juk įrodymai akivaizdūs, kam taip kvailai spyriotis?

Viršininko žodžiai nutolo, Alisos sąmonė temo, kol galiausiai pradingo.

– Aš juos nužudžiau, – ištarė ji, pertraukdama komisariato viršininko tiradą.

Advokatas Šumskas pažvelgė į ją išsigandęs.

– Aš juos nužudžiau, man atsibodo čia sėdėti ir žaisti. Aš juos nužudžiau.

– Neturiu ką pridurti, – atsiduso tikslą pasiekęs Gorskis. – Apklausa baigta.

Gorskis išėjo, palikęs Alisą su nustėrusiu iš nuostabos advokatu. Netrukus moteris atsitokėjo, galvos svaigimas liovėsi.

– Aš buvau atsijungusi, – prisipažino ji Šumskui. – Aš… aš… nežinojau, ką kalbu.

Bet jau buvo per vėlu. „Mano gyvenimas baigtas“, – pagalvojo ji, vedama į kamerą.

– Viskas. Aš prisipažinau, – pranešė ji Aurimui, kuris buvo gavęs leidimą pasimatyti su kaltinamąja po apklausos.

– Alisa…

– Tai padarė viena iš asmenybių... Man jau gana, aš taip pavargau, noriu numirti!

– Nuosprendis dar nepaskelbtas. Ne viskas prarasta, Alisa...

Ji nusisuko.

– Galiu pabūti viena?

Aurimas išėjo. Alisa liko kameroje su savo neviltim.

3

Oliveris gavo leidimą pasimatyti su kaltinamąja. Tardytojas nusprendė, kad daugiau apklausų nevykdys ir ruošė bylą perduoti teismui.

– Kaip tau sekasi? – paklausė jis.

– Teismo posėdį greičiausiai paskirs kitą savaitę. Kalėsiu iki gyvos galvos.

– Ne, nekalėsi, – paprieštaravo jis.

– Koks skirtumas, vis tiek visi mano, kad aš nusikaltėlė. Ir tu taip manai, tiesa?

– Alisa, tu esi mano sesuo. Jeigu sakai, kad esi nekalta, tikiu tavimi, – kiek patylėjęs, pridūrė. – Tėtis išvažiavo į Airiją.

– Ieško darbo? – nelinksmai pasišaipė Alisa.

– Sužinojom, kas sieja moteris iš nuotraukos, – nekreipdamas dėmesio į ironiją pasakojo brolis. – Kai dar gyvenai Žaltyčiuose, ten tuo metu buvo nužudyta mergaitė. Ji buvo vienos iš moterų dukra. Nužudytųjų dvynių mama irgi yra toje nuotraukoje.

– O kitos moterys?

Oliveris papasakojo ir apie jas.

Kai pasimatymui skirtas laikas baigėsi, likusi viena, Alisa išsitraukė košmarų sąsiuvinį ir suprato, kaip seniai nesapnavo to košmaro. „Nes pats gyvenimas virto košmaru“, – pagalvojo ji. Alisa paėmė tarp lapų įkištą parkerį ir pažiūrėjo, ar viskas savo vietoje. „Viskas pagal planą“, – pagalvojo ji.

4

Namas skendėjo tamsoje, tik blyški švieselė sklido iš antrojo aukšto koridoriaus. Nusiavęs batus ir numetęs striukę, Aurimas užlipo pas Motiejų. Sūnus gulėjo savo lovoje susigūžęs į kamuoliuką ir spoksojo į sieną. Tėvas priėjo arčiau ir išgirdo tylų kūkčiojimą. Aurimas prisėdo ant lovos krašto ir tylėdamas uždėjo delną ant sūnaus paties. Motiejus atsisuko į Aurimą ir uždavė abiem neduodantį ramybės klausimą:

– Ar… ar mama grįš?

– Nežinau, Motiejau. Darome viską, kad sugrįžtų. Juk žinai, kad tavo senelis ir dėdė policininkai?

– Taip, – šniurkščiojo berniukas, šluostydamas nuo skruosto ašarą.

– Juk tu žinai, kad geri policininkai visada suranda tikruosius nusikaltėlius. Jie man prižadėjo, kad padarys viską, kad tik mama sugrįžtų. Ir aš jais tikiu, – ramino vaiką Aurimas, – o dabar turime būti labai stiprūs ir kantriai laukti mamos.

Aurimas pasėdėjo pas Motiejų, kol vaikas užmigo. Užgesinęs šviesą, vyras nusileido į svetainę –vaikščiodamas po tuščius namus jautėsi vienišas ir bejėgis. Kodėl viskas taip susipainiojo jų gyvenime? Staiga tylą sudrumstė durų skambutis. Tai buvo Oliveris.

– Pagalvojau, kad tau turbūt liūdna vienam.

– Norėčiau kaip nors jai padėti, – pasakė Aurimas po kelių minučių pokalbio. – Bet nežinau, ką man daryti.

Tu ir taip padedi. Jūs su Motiejum esat Alisos stiprybės šaltinis. Tik mintys apie jus neleidžia jai palūžti.

Oliveris trumpai papasakojo apie tai, ką jiems pavyko išsiaiškinti. Nauji faktai nustebino Aurimą.

– Paini istorija, kodėl jūs manot, kad tos mergaitės žudikas susijęs su šia byla?

– Tai vienintelė teorija, už kurios galime užsikabinti. Suprantu, kad skamba beprotiškai, bet tai vienintelė logiška versija.

Kai Oliveris išėjo, namas vėl paskendo tyloje.

15 skyrius

Nuvylė

1

Labai retais atvejais Leonidas imdavosi kruopštumo reikalaujančių darbų, bet tą dieną, kai grįžo iš Airijos, padarė išimtį. Inspektorius išsikirpo moterų – Norkūnienės, Varžinskienės, Polikaitės, Orlickauskienės – ir Varžinsko veidus iš nuotraukos. Tas iškarpas priklijavo ant kartono lapo ir pasikabino ant sienos. Oliveriui ir Lenai paaiškino, kad bus lengviau galvoti, žiūrint į visus bylos veikėjus. Tai buvo lyg dėlionė, iš kurios detalių reikėjo sudėlioti vientisą paveikslą.

Leonidui pavyko prisiskambinti Icchokui ir paprašyti pagalbos. Kolega surado inspektoriui Orlickauskienės nuotrauką, tada Leonidas paprašė, kad surastų moters adresą.

– Nederėtų dirbti, jei turi sveikatos problemų, – perspėjo Icchokas telefonu, o Leonidas suprato, kad pasakėlė apie pablogėjusią jo sveikatą – Gorskio sugalvota versija, kad nereikėtų aiškinti netikėto Leonido išėjimo iš darbo.

Paėmęs vieną iš Alisos nuotraukų, iškirpo jos atvaizdą ir priklijavo prie kitų iškarpų. Alisa nuotraukoje buvo juodaplaukė, kaip jos biologinis tėvas. Inspektorius pasižiūrėjo į dukrą, o tada į Varžinską. „Kokie jie panašūs, – pripažino inspektorius. – Plaukai, skruostai, akys…“

– Klausau, – inspektorius atsiliepė išgirdęs telefono skambutį.

– Tėti, – tarė Oliveris, – paklausyk, ką sugalvojau.

Inspektorius prisitraukė kėdę ir atsisėdo.

– Vakar tyrinėjau miestelio istoriją, – bėrė greitakalbe Oliveris, – ir sužinojau, kad tais laikais buvo leidžiamas vietinis laikraštis. Miestelyje veikia biblioteka. Pamaniau, gal rasčiau senų numerių, juk turėtų būti aprašyta tos nužudytos mergaitės istorija.

– Puiki mintis, internete to tikrai nerasi. Kada galėtum nuvažiuoti? Pasitark su Lena.

– Lenos praktika jau baigėsi, – priminė Oliveris. – Nuvažiuosiu vienas.

2

Naktis buvo ilga ir bemiegė, bet akys liko budrios, o protas – aštrus. Nors žinojo, kad nemiega, Alisa jautėsi taip, lyg košmaras būtų atgijęs ir virtęs realybe. Ji jautė to vyro būtį, žinojo, kad jis arti ir pasiruošęs pulti. Susisukusi kamputyje Alisa verkė – negarsiai, bet privertė vyrą iš gretimos kameros riktelti:

– Ar nenutilsi?!

Išaušo dar vienas sunkus rytas. Galvoje dūzgė padrikos mintys, koridoriuje pasigirdo žingsniai. Sargybinis perdavė Aurimo raštelį, nes pasimatymui leidimas nebuvo duotas.

– Kodėl negaliu susitikti su vyru? – pasipiktino Alisa.

– Toks viršininko nurodymas, – sausai nukirto pareigūnas.

Perskaičiusi Aurimo raštelį Alisa suprato, kas nutiko – teismo posėdis buvo paskirtas rytojui.

3

Biblioteka buvo įsikūrusi rytinėje miestelio dalyje. Oliveris nusipurtė sniegą, patrepsėjo batais ir įėjo į beveik tuščią patalpą. Vieniša bibliotekininkė maigė kompiuterio klaviatūrą.

– Gal galėtumėte papasakoti apie Žaltyčius po Varžinsko mirties? – paprašė Oliveris, kol jiedu leidosi į rūsį, kuriame buvo laikomi seni spaudiniai.

Moteris sklandžiai papasakojo gerai žinomą istoriją.

– Deja, ponia Varžinskienė nebuvo tokia gera vadovė, kaip jos vyras. Nekaltinu jos dėl fabrikų bankroto (nė vienas iš mūsų nekaltina – ji darė tai, ką galėjo, kad jie išliktų), bet visiems seniai buvo aišku, kad tik laiko klausimas, kada įmonė žlugs. Kai fabrikus uždarė, miestelis apmirė, žmonės išsilakstė.

– Čia yra mokykla?

Pagrindinė. Jei kas nori baigti vidurinę, turi važiuoti į Jurbarką ar kur nors kitur, – moteris atsiduso. – Žmonių mažėja: jaunimas išvažiuoja, seniai miršta... Su laiku miestelis išnyks.

– Liūdnas vaizdas, – pratarė Oliveris.

– Tokia realybė, – atsiliepė moteris, kuri tikrino lentynas su apdulkėjusiais senais spaudiniais. –

Štai čia jus dominantys metai, – pasakė ji, suradusi reikiamą krūvą. – Tikiuosi, kad galiu jus palikti, kaip matote, dirbu čia viena.

Inspektorius padėkojo ir moteris pakilo į viršų.

4

Krasauskas, išgirdęs beldimą į duris, pakvietė užeiti – įėjo Aurimas. Atsiprašęs už sutrukdymą, vyras atsisėdo priešais psichiatrą.

– Norėjau pasikalbėti su kuo nors, – prabilo Aurimas.

– Kas nors nutiko?

– Rytoj Alisos teismas.

– Suprantu jus, laukia nemenkas išbandymas ir jums, ir jai... – Krasauskas nutilo. – O kaip reikalai su advokatu?

– Kartais atrodo, kad jis netiki Alisa. Kad nėra prasmės kovoti. Žodžiu, labai sunku...

– Aš jus palaikau, Aurimai, – tarė Krasauskas pasitaisęs akinius.

– Ar gali būti, kad Alisos persikūnijimai paremti realiais žmonėmis? – netikėtai paklausė Aurimas.

– Aš nesu tikras. Sapnuose matome tik tuos žmones, kurių prototipus ar juos pačius esame sutikę realiame gyvenime. Smegenys negali išgalvoti veidų, bet įvykius – gali.

5

Buvo po penkių, kai Leonidas sulaukė skambučio.

– Na, sužinojai? – be įžangų paklausė išgirdęs kolegos balsą.

– Taip, – patvirtino Icchokas.

– Ji negyva? – tartum perskaitęs jo mintis, paklausė Leonidas.

– Žuvo prieš kelerius metus su sūnum autoavarijoje.

– Kokios aplinkybės?

– Kaktomuša rėžėsi į sunkvežimį. Užstrigo stabdžiai.

– Supratau. Gal gali parūpinti jos šeimos nuotrauką?

– Kam tau?

– Sakykim, asmeninis projektas. Ačiū.

Jo nuojauta dėl Aldonos Orlickauskienės pasitvirtino.

Visą dieną Leonidas praleido spoksodamas į iškarpytus veidus ant sienos. Dėl nuovargio žmonių veidai net pradėjo dvejintis akyse. Jo mintis išblaškė durų skambutis. Leonidas greitu žingsniu priėjo prie durų ir atrakino. Į kambarį įpuolė Oliveris, nešinas popierių aplankalu. Pasisveikinęs pradėjo svetainėje dėlioti laikraščių kopijas.

– Radai ką nors?

– Pats pažiūrėk.

Leonidas ėmė vartyti laikraščius. „Dingo mergaitė“, „Sofija Polikaitė rasta nužudyta miške“ – skelbė antraštės. Rado straipsnį apie mergaitės laidotuves, jis buvo iliustruotas didele nuotrauka, kurioje matyti verkianti motina prie karsto. Prierašas po nuotrauka skelbė: „Dukros Sofijos gedi motina Karolina Polikaitė“. Kitame laikraštyje buvo straipsnis apie gaisrą, iliustruotas apdegusio Varžinskų namo vaizdais. Buvo rašoma: „Praėjusią naktį dėl nenustatytos priežasties kilo gaisras Varžinskų name, žuvo viso miestelio gerbiamas verslininkas ponas Ignas Varžinskas. Visa šeima ir miestelio bendruomenė gedi.“

– Puikiai pasidarbavai, – pagyrė Leonidas sūnų.

– Žinau.

„Gaisro kaltininkė išaiškinta“ – skelbė kita antraštė.

Praėjusį penktadienį kilo gaisras, nusinešęs visų miestiečių gerbiamo verslininko Igno Varžinsko gyvybę. Kartu su jo palaikais buvo rastas moters lavonas, manoma, kad tai viena iš fabriko darbininkių – Karolina Polikaitė.

K. Polikaitė visai neseniai išgyveno devynmetės dukters netektį. Mergaitės mirtis buvo smurtinė. Jos kūnas buvo rastas miške. Panašu, kad dukters nužudymu ji apkaltino I. Varžinską ir norėjo jį sudeginti. Savo įtarimus moteris išdėstė dienoraštyje, kurį po motinos mirties namuose rado sūnus Maksimas. Rastas ir K. Polikaitės atsisveikimo laiškas, iš kurio matyti, kad ji siekė nužudyti ne tik I. Varžinską, bet taip norėjo mirti pati.

Policijos duomenimis, nėra jokių įrodymų, kuriais remiantis Sofijos Polikaitės nužudymu būtų galima apkaltinti I. Varžinską. Manoma, kad K. Polikaitės veiksmams įtakos turėjo nestabili emocinė būsena po dukters mirties. Bylos aplinkybės toliau tiriamos.

6

Aurimo rankos drebėjo, kai rinko uošvio telefono numerį.

– Klausau? – atsiliepė Leonidas, viena ranka vartydamas iškarpas iš senų laikraščių. Oliveris tuo metu ruošė kavą virtuvėje.

– Leonidai, niekur negaliu rasti Motiejaus. Manau, kad ji pabėgo, – išsigandęs kalbėjo Aurimas.

– Nusiramink. Paskambinsiu kolegoms...

Tuo metu į Leonido buto duris kažkas paskambino, todėl nebaigęs pokalbio vyras atrakino duris.

– Leonidai? – kalbėjo Aurimas, bet inspektorius nekreipė dėmesio.

Priešais inspektorių stovėjo anūkas – sušlapęs, sušilęs, aplipęs sniegu, lyg ką tik išlipęs iš pusnies.

– Aurimai? Motiejus pas mane, – ištarė apstulbęs Leonidas.

– Ką?!

– Jis pats atėjo. Nesijaudink, berniukas saugus.

– Kaip jis atsidūrė pas tave?

Išgirdęs tėčio žodžius telefonu, berniukas tarė:

– Autobusu.

– Jis sakė, kad autobusu, – šyptelėjo senelis.

– Tuoj pat atvažiuoju.

Aurimas baigė pokalbį Leonidui nespėjus nieko pridurti.

– Na, papasakosi seneliui, kaip čia atsidūrei?

– Norėjau pasikalbėti su tavim, todėl atvažiavau autobusu.

– Ar nepagalvojai, kad tavo tėtis jaudinsis?

– Nepagalvojau… Man labai reikėjo...

– Apie ką nori pasikalbėti?

– Tėtis sakė, kad padėsi mamai, kad jūs rasite tikrus nusikaltėlius. O vakar išgirdau, kaip tėtis kalbėjo su kažkuo telefonu ir sakė, kad viskas baigta. Aš nenoriu, kad mama sėdėtų kalėjime! Ji žadėjo, kad apvažiuosime visą pasaulį. O dabar jau niekur nebekeliausime! – vaikas pravirko.

Leonidas ne iš karto sumojo, ką atsakyti anūkui – kartus gumulas formavosi gerklėje. Senelis jautėsi beviltiškas ir prislėgtas kaltės jausmo, kad Alisa vis dar kalėjime.

– Man taip pat labai skaudu, kad mamytės nėra šalia. Bet mes labai stengiamės, kad ji greičiau sugrįžtų. Nenusimink, teisybė mūsų pusėje.

– Pažadas yra pažadas, – rimtai seneliui į akis pažiūrėjo Motiejus.

Kai Aurimas su Motiejumi išvažiavo namo, Leonidas jautėsi taip, lyg būtų apgavęs anūką – Alisos likimas tikrai neaiškus, o šio tyrimo gijos pernelyg padrikos, nors oficialiai byla jau išaiškinta.

7

Tik, tak… Tik, tak… Tik, tak… Tik, tak… – skambėjo laikrodis iš koridoriaus galo.

Alisa nemiegojo, akys buvo pramerktos. Iš gretimos kameros sklido knarkimas. Nesvarbu. Ji pasiėmė tarp sąsiuvinio lapų gulėjusį parkerį, atsuko. Viskas vietoje.

Tik, tak… Tik, tak… Tik, tak… Tik, tak…

Tai, ką išsiėmė iš parkerio, užkišo už kelnių atvarto.

Tik, tak… Tik, tak… Tik, tak… Tik, tak…

Viskas savo vietoje. Pagaliau galėjo užmigti. Sąvaržėlė ir tabletės vietoje.

16 skyrius

Teismo diena

1

Alisa išgirdo pareigūnų žingsnius. Vyrai buvo uniformuoti, vienas iš jų užsegė Alisai antrankius ir dar patikrino, ar gerai laikosi. Moteris net neverkė – nejautė nieko, tik tuštumą viduje. Išėjus pro pagrindines duris, ją apspito tuzinas žurnalistų. Sužybsėjo kameros, pasipylė klausimai, o Alisa, vedama pareigūnų, tylėjo nuleidusi akis.

– Ponia Igliene, ar jūs nužudėte visus tuos žmones? – vienu metu nuskambėjo tas pats klausimas iš skirtingų pusių.

– Kodėl jūs tai padarėte? – sušuko brunetė žurnalistė.

– Kas jus pastūmėjo? – riktelėjo jaunas žurnalistas.

Policijos automobilis, kuriuo ją vežė, buvo nedidelis. Kaltinamąją pasodino gale, ją nuo pareigūnų skyrė grotelės. Pradėjus važiuoti, kai konvojaus pareigūnai nusisuko, Alisa išsitraukė iš kelnių atvarto sąvaržėlę. Alisa perlenkė ją perpus ir įkišusi į reikiamą antrankių skylutę pakrapštė. Staiga viena ranka išsilaisvino. Laimė, priekyje sėdėję pareigūnai neišgirdo, kaip barškėjo metalas. Netrukus ir antra ranka tapo laisva.

Kai Alisa kalbėjosi su tikruoju žudiku, jis pasakė, kad padarys ją pagrindine įtariamąja. „Tu tik palauk“, – prisiminė jo žodžius. Alisai teko suplanuoti pabėgimo planą – dėl viso pikto. Ji nusipirko antrankius ir išmoko juos atrakinti sąvaržėle. Kai atsikratys antrankių, turėjo kažkokiu būdu priversti konvojaus pareigūnus sustabdyti automobilį. Ji nusipirko tablečių, sukeliančių vėmimą, kad išplautų apsinuodijusio žmogaus skrandį. Alisa visa tai paslėpė rašiklyje, kurį su sąvaržėle ir sapnų sąsiuviniu atnešė Aurimas.

– Man negera, – pratarė Alisa silpnu balseliu.

– Hm… – numykė vienas iš pareigūnų.

Praėjo kelios ilgos minutės, kol Alisa pajuto tabletės poveikį: iš burnos pasipylė skrandžio turinys. Ji apvėmė automobilio grindis, sėdynę. Laimei, ji tąryt nedaug valgė. Vienas iš pareigūnų nutilo vidury sakinio ir pažvelgė piktomis akimis į sulaikytąją. Vairuotojas sustabdė automobilį. Gatvė buvo tuščia. Alisa gailestingu balsu paprašė, kad leistų pakvėpuoti grynu oru, pareigūnai sutiko. Šalia vairuotojo sėdėjęs pareigūnas išlipo ir atidarė dureles. Nespėjus vyrui nieko pasakyti, Alisa jį užpuolė – pareigūnas krito ant asfalto. Vairuotojas nespėjo atsisukti, kai Alisa visu kūnu prispaudė pareigūno ranką, bandžiusią išsitraukti tarnybinį ginklą. Alisa pagriebė pistoletą ir nusitaikė į pareigūną prie vairo.

– Lipk lauk, – užriko Alisa. Ji vis dar jautė šleikštulį burnoje.

Tas bandė priešintis, bet Alisa nusitaikė jam į galvą.

– Lipk, – pakartojo ji.

Pareigūnas nepakluso, Alisa šovė į neperšaunamos liemenės dengiamą policininko krūtinę. Dėl smūgio pareigūnas neteko pusiausvyros ir nukrito. Alisa įšoko į konvojaus automobilį, užvedė variklį ir paspaudė akceleratorių iki dugno.

Tik tada kiek atsigavęs pareigūnas prisiminė apie radijo ryšį ir pranešė:

– Įtariamoji Iglienė užpuolė konvojų ir pabėgo.

2

Lena įžengė į Leonido butą, nes išgirdo šeimininko balsą, kviečiantį užeiti. Nenusiavusi batų, pasuko tiesiai į svetainę, kur rado inspektorių. Leonidas spoksojo į kabojusį ant sienos plakatą su iškirptais veidais.

– Sveika, – tarė Leonidas, nenusukdamas akių nuo to keisto koliažo.

– Atėjau perduoti dokumentus. Nuo Icchoko, – pasakė rodydama į aplanką Lena. Nors merginos praktika baigėsi, Antokolskis paprašė, kad užbėgtų ir nuneštų Leonidui dokumentus.

– Dėkui.

– Kas čia? – Lena parodė į sieną.

– Net nežinau, kaip pavadinti. Vaizdas man padeda galvoti. Kai matau visus su tyrimu susijusius žmones, jie tarsi dėlionės dalys, reikia tik rasti tinkamą momentą, kad viskas sudėliotų į vientisą paveikslą.

– Jau esi tai bandęs?

– Kelis kartus.

– Ką nors išsiaiškinai? – paklausė Lena, patylėjusi minutę.

– Dar nieko.

Studentė pažvelgė į išblyškusį Leonido veidą, krauju pasruvusias akis.

– Šiąnakt miegojai? – paklausė ji, prisiminusi, kad netrukus prasidės Alisos teismas.

– Ne, negalėjau užmigti.

Išleidęs Leną, Leonidas ištraukė iš aplankalo Orlickauskienės ir jos sūnaus nuotraukas, kurias taip pat priklijavo prie sienos. Visi veikėjai – priešais Leonido akis: visos moterys, jų vaikai, Varžinskai, Alisa… Prisiminus Alisą, pasidarė negera, tad inspektorius nuėjo prigulti. Jis neturėjo jėgų eiti į teismo posėdį ir žiūrėti, kaip dukra nuteisiama kalėti iki gyvos galvos.

3

Snaudulį išblaškė reporterės balsas, pranešantis, jog Alisa Iglienė netrukus turi būti atvesdinta į Teismo rūmus. Oliveris atsiduso, galvodamas, kad jo pažadas Alisai liko neįgyvendintas. Jis jautėsi nusivylęs ir piktas. Po kelių minučių ta pati reporterė susijaudinusiu balsu pranešė:

– Mus ką tik pasiekė žinia, kad Alisa Iglienė, vežama į teismą, pabėgo.

Oliveris pajuto, kaip jo kvėpavimas padažnėjo – „Negali būti.“

Daugiau informacijos kol kas neturime. Regis, nė vienas iš konvojaus pareigūnų nebuvo rimčiau sužeistas. Policija įspėja, kad moteris turi psichikos problemų. Ji pasisavino vieno iš pareigūnų ginklą, todėl būkite atsargūs. Alisos Iglienės požymiai...

Oliveris pagriebė telefoną ir paskambino Aurimui.

– Kur tu?

– Ką tik išvažiavau iš spūsties. Vėluoju.

– Alisa pabėgo. Ką tik per žinias pranešė. Ji pavogė policijos automobilį ir ginklą...

Kitame ragelio gale buvo tylu, Aurimas negalėjo patikėti tuo, ką išgirdo.

– Važiuoju pas tėtį, reikia kažką daryti.

Oliveris pagriebė striukę ir nubėgo į automobilį. „Kur ji galėjo nuvažiuoti? Kur? – jis savęs klausė. – Alisa nebūtų galėjusi įveikti dviejų ginkluotų pareigūnų.“

4

Iš košmaro jį prižadino durų skambutis. Leonidas atidarė duris ir į vidų įsiveržė Oliveris – suprakaitavęs, išsigandęs. Jis papasakojo tėvui naujausias žinias apie Alisą.

– Ji jau gali būti išvykusi iš miesto, – tarė Leonidas. – Kur ji galėtų važiuoti?

Oliveris žaibo greičiu permąstęs tai, kas paskutiniu metu atsitiko Alisos gyvenime, prisiminė pastarąjį Leonido ir sūnėno, kai šis buvo pabėgęs iš namų, pokalbį. Jam tada keistai nuskambėjo vaiko frazė, kad mama žadėjo su juo apkeliauti visą pasaulį. Alisa apskritai nebuvo kelionių mėgėja, geriausiai jautėsi Lietuvoje, atostogaudama prie Baltijos jūros. Jei tai ir buvo paguodos žodžiai nusiminusiam vaikui, vis tiek skambėjo keistai.

Senasis inspektorius nužvelgė sūnų keistu žvilgsniu.

– Ji viską suplanavo, – staiga tarė Oliveris – Alisa įtikino Motiejų, kad, atėjus laikui, vaikas nedvejodamas bėgtų kartu su ja.

Oliveris išbėgo į laiptinę net dorai savo baimių nepaaiškinęs Leonidui. Jis važiavo nuogąstaudamas, kad tik nebūtų per vėlu. Leonidas irgi išsiruošė, bet patraukė visai kita kryptimi.

5

Vienintelis Motiejus nesidžiaugė žaidimais lauke, nors ką tik pradėjo snigti. Auklėtoja žinojo, ką išgyvena vaikas, todėl leisdavo berniukui vaikščioti po darželio teritoriją vienam.

– Tik toli nenueik, – perspėjo auklėtoja.

Motiejus vaikštinėjo palei darželio tvorą, žaidė su sniegu tarp pirštų, kai staiga kitoje tvoros pusėje pamatė policijos automobilį. Motiejus pakėlė akis ir nusišypsojo plačiausia šypsena, kai pamatė iš mašinos išlipančią Alisą.

– Mama! – sušuko jis.

Alisa atsitūpė ant vieno kelio sniege ir tarė švelniu balsu:

– Sakiau, kad grįšiu. Atėjau tavęs pasiimt kelionei po pasaulį. Prisimeni?

Vaikas linktelėjo.

– Pasiilgau tavęs, mama.

– Aš irgi. Ar perlipsi tvorą?

Motiejus linktelėjo ir po kelių minučių buvo kitoje tvoros pusėje.

– O mano kuprinė? – paklausė jis, eidamas link automobilio.

– Nesirūpink. Nupirksiu tau šimtąkart geresnę.

Durelės užsidarė.

6

Oliveris darželyje rado sąmyšį, paklausęs vienos iš ten dirbusių moterų, kas atsitiko, sužinojo, kad dingo vaikas.

– Motiejus Iglius? – paklausė. Ji linktelėjo. – Aš – dėdė.

Jis rado sūnėno auklėtoją tuščioje grupėje. Moteris buvo išsigandusi, susinervinusi, rodėsi, kad tuoj pravirks.

– Aš nežinau, kas atsitiko, – aiškino auklėtoja. – Motiejus negalėjo pabėgti, aš suprantu, kad jis jautėsi blogai dėl mamos, bet negalėjo tiesiog išeiti. Tai jam nebūdinga...

– Manau, kad jis išėjo su mama, – ramiai pasakė Oliveris.

Vyras išbėgo į kiemą, kur paskutinį kartą, kaip sakė auklėtoja, matė Motiejų. Vieniši pėdsakai sniege vinguriavo tvoros kryptimi, už tvoros Oliveris pamatė didesnius pėdsakus, prasidėjusius nuo automobilio vėžių sniege. Jis perlipo tvorą ir pažvelgė į didesniuosius pėdsakus. Moteriški.

„Pavėlavau“, – pagalvojo.

17 skyrius

Į namus namučius

1

Tai buvo tartum sapnas. Leonidas jautė, žinojo, kur yra ir ką daro; valdė savo kūną ir mintis, bet protas buvo tartum atbukęs peilis, kuris nesugebėjo pjaustyti. Oliveris patvirtino, kad Alisa pasiėmė Motiejų.

Inspektorius, pastatęs automobilį kitoje gatvės pusėje, skubiu žingsniu nuėjo prie Iglių namų. Aurimo dar nebuvo. Leonidas jo laukė prie durų. Netrukus į kiemą įvažiavo automobilis. Aurimo žvilgsnis nesakė nieko gero.

– Kur mano sūnus?! – suriko Aurimas, išlipęs iš mašinos.

– Aurimai, nurimk...

– Ne! Negaliu būti ramus, kol Motiejus su ja... – Aurimas bejėgiškai nuleido galvą, supratęs, kokioje absurdiškoje situacijoje atsidūrė – baiminasi dėl to, kad mylima moteris gali nuskriausti judviejų sūnų... – Juk Alisa negalėtų Motiejui padaryti nieko bloga? – viltingai paklausė Aurimas inspektoriaus. – Ji negalėtų.

– Jei vakar būčiau pasakęs, kad Alisa nuginkluos du pareigūnus. Ar būtum manimi patikėjęs?

– Ne, – Aurimas atsiduso, – nebūčiau.

– Dabar mes nežinome, ką ji sugeba. Net nežinome, kas valdo jos kūną.

– Manai, kad tai gali būti viena iš jos asmenybių?

– Kito paaiškinimo neturiu.

Leonidas ir Aurimas žiūrėjo vakarines žinias, kuriose daug dėmesio buvo skirta Alisos pabėgimui, kol durų skambutis privertė grįžti į realybę. Tai buvo viršininkas Gorskis, atėjęs pasikalbėti su Aurimu apie Alisos pabėgimą ir Motiejaus pagrobimą. Leonidas atsistojo ir tarė:

– Matau, kad esu čia nereikalingas.

2

– Jūs įtariate, kad žmona pagrobė judviejų sūnų? – paklausė Gorskis. Aurimas linktelėjo. – Kodėl?

Aurimas atsiduso.

– Alisa serga... Tikroji Alisa taip niekada nepasielgtų, tačiau dabar nežinau, ko iš jos galima tikėtis. Alisos broliui kilo įtarimų, kai paaiškėjo, kad ji žadėjo sūnui apkeliauti visą pasaulį. Jis mano, kad Alisa manipuliavo vaiku, kad šis vyktų su ja.

– Ar numanote, kaip jai pavyko pabėgti? – Aurimas papurtė galvą.

– O jūsų sūnus nieko neužsiminė?

– Ne. Pastarosiomis dienomis Motiejus buvo tylus, labai jaudinosi dėl mamos.

Gorskis atsisėdo ant fotelio krašto arčiau Aurimo ir pažvelgė tiesiai į akis.

– Ar jūs prisidėjot prie Alisos pabėgimo?

– Ne, – kategoriškai atsakė Aurimas.

– Viskas čia labai keista... – tarstelėjo Gorskis ir netrukus išėjo.

3

Alisa važiavo šiaurės kryptimi šalutiniais keliais, kartais praeiviai atsisukdavo į jos vairuojamą policijos automobilį, bet didesnio dėmesio nesulaukė. Ji galėjo atsikvėpti. Pagaliau įsuko į miško keliuką, pavažiavo kelis šimtus metrų, kol pačioje tankmėje pamatė tai, ko ieškojo – seną, suklerusį automobilį. Alisa jį pirko labai pigiai pagal internetinį skelbimą. Bagažinėje buvo pinigai (beveik trys tūkstančiai eurų), drabužiai, tualetiniai reikmenys, maistas, vanduo, laikini plaukų dažai, žirklės ir veidrodis. Tuo metu Motiejus snaudė.

Alisa pasistatė veidrodį, tada kiek galėdama dailiau apsikirpo plaukus, vėliau juos persidažė juoda spalva. „Tikra Varžinskaitė“, – tarė sau pasižiūrėjusi į veidrodį. Veidą pasitepė natūralaus įdegio kremu ir tapo dar sunkiau atpažįstama.

Kai Motiejus pamatė mamą, iš pradžių sutriko, bet Alisa jam paaiškino, kad tiesiog norėjo pakeisti įvaizdį prieš išvykdama į kelionę. Berniukui mamos paaiškinimas atrodė suprantamas.

18 skyrius

Šarka

1

Oliveris sapnavo Alisą. Ji žvelgė tamsiomis akimis, vilkėjo baltą suknią ir šypsojosi balčiausia šypsena, bet staiga dantys nušvito kruvinai ir vienas po kito pradėjo birti – garsūs smūgiai nudiegdavo ausis. Oliveris atsibudo, bet iškart vėl užmerkė akis. Penkta valanda ryto. „Dantys biro tartum kruvinas porcelianas“, prisiminė Oliveris. Daugiau užmigti negalėjo. Išlipęs iš lovos pastovėjo prie lango, nužvelgdamas savo daugiabučio kiemą: automobilius, snieguotas gatves, kelis žmones. Ankstyvas paukštis – šarka – nutūpė kitapus stiklo ant skardinės palangės. Ji vaikštinėjo, suko ratus, klampiojo sniego lopinėliais, tada sustojo ir juodom akim pažvelgė į Oliverį; staiga šarka nuplasnojo, palikdama vieną tamsią plunksną. Oliveris atidarė langą ir paėmęs ją pasukiojo rankoje.

Grindys, užklotos keistų raštų kilimu, sugirgždėjo po Oliverio kojomis, ir garsas nusekė paskui jį, kol atsisėdo ant sofos priešais kavos stalelį. Jis įsijungė nešiojamą kompiuterį, pirktą dar tada, kai gyveno Norvegijoje. Atsidaręs žinių portalą ieškojo žinių apie Alisą. Rado straipsnį apie vakarykštes krepšinio rungtynes, kurias pamiršo pažiūrėti, apie garsenybių poros skyrybas, o pagrindinis straipsnis, kaip ir galima tikėtis, buvo apie Alisos pabėgimą.

Žmonės rašė komentarus, skundėsi policijos neveiksnumu, teigdami, kad negalės užmigti naktimis, kol žudikė nebus sulaikyta ir nuteista. Žmonių susidomėjimas šia byla buvo didžiulis. Vakar parduotuvėje pats nugirdo vienos poros pokalbį – žmonės kalbėjo apie Alisą lyg apie pabėgusį pasiutlige sergantį gyvūną, kurio reikėtų saugotis. Buvo labai nemalonu klausytis tokių šnekų – Oliveris tikėjo sesers nekaltumu.

Jeigu būtų paklaustas, kodėl, atsakytų, kad yra kalbėjęsis su žudikais – matė jų akis (visos buvo vienodos – šaltos, tuščios, netekusios žmogiškumo), o Alisa kitokia. Išjungęs kompiuterį, Oliveris grįžo į lovą. Net nesitikėjo, kad sugebės, bet vėl užmigo. Šį kartą sapnavo dar keistesnį sapną. Jis girgždančiomis grindimis ėjo tamsiu koridoriumi, kurio gale buvo pravertos durys į didžiulį kambarį, apstatytą senoviškais baldais. Jis pažvelgė į seną otomanę prie sienos, ant kurios tupėjo šimtai juodų varnų. Paukščiai lėtai gręžėsi į jį, o jų snapuose švietė balti dantys – paukščiai tarsi šypsojosi. Oliveris bandė trauktis, bet padarai pakilo ir visu būriu užgulė jį. Paukščiai kapojo inspektorių snapais. Išpiltas šalto prakaito Oliveris pabudo.

2

Regis, prie koliažo praleistos valandos buvo beprasmės. Pasiduodu.

Inspektorius jautėsi blogai. Ne kartą tą naktį širdį suspaudė skausmas – nevilties ir savigraužos. Jeigu ir būtų nuėjęs gulti, vis tiek neužmigtų dėl nesibaigiančių minčių apie Alisą. Jis jautė ilgesį. Tas žmogiškas ilgesys – pamiršto, išėjusio – žmogaus; jautė, kad jeigu ir suras dukrą, ji nebebus ta pati maža mergaitė, kurią parsivedė į namus iš prieglaudos ir užaugino. Kas minutę seko jo tikėjimas Alisa ir pasitikėjimas savo jėgomis.

Leonidas prisiminė kai ką iš Alisos vaikystės.

Tai buvo antroji vasara, kaip jie buvo įsivaikinę Alisą. Jis, Janina, naujagimis Oliveris ir Alisa pirmą kartą tais metais išvažiavo į sodybą. Buvo prognozuota, kad diena bus šilta ir nė lašelis neiškris iš dangaus. Bet, kaip įprasta, sinoptikai suklydo. Pylė kaip iš kibiro, viskas plaukė: daržas, darbo įrankiai, Alisos žaisliukai – todėl jiems teko praleisti laiką viduje. Jie kalbėjosi, Leonidas mokė Alisą žaisti šachmatais, žmona skaitė knygutę savo mažajam stebuklui – Oliveriui. Lietus kiek aprimo ir vyras su žmona išėjo į lauką rinkti vėjo ir lietaus išnešiotų daiktų. Pakėlęs grėblį nuo šlapios žolės, Leonidas pamatė tarpduryje stovinčią ir žvelgiančią nieko nematančiom akim Alisą. Paklausta, kodėl neina į lauką, mergaitė pasakė:

– Vyras juodais plaukais sugrįš, ir mes visi mirsim.

Inspektorius nužvelgė liesą, dar tamsiaplaukę Alisą, nežinodamas, ką atsakyti.

– Jeigu išeisiu, jis mane suras, – pridūrė ji.

Po kiek laiko Leonidui pavyko įtikinti dukrą, kad lauke nėra jokio žmogaus juodais plaukais ir daugiau Alisa apie tai niekada neužsiminė. Tuomet jiedu su žmona šį Alisos pareiškimą priskyrė lakiai vaiko vaizduotei.

Keista, kad po tiek metų Leonidas prisiminė šį nutikimą.

Penkta valanda ryto – inspektorius pasižiūrėjo į laikrodį. Jis paskutinį kartą pažvelgė į veidus ant sienos, priėjo, norėdamas nukabinti koliažą, bet staiga aiški mintis perskrodė jo protą. Pasigirdo Alisos žodžiai: „Vyras juodais plaukais sugrįš ir visi mes mirsime“, ir Leonidas pažvelgė atidžiau. Varžinskas – juodi plaukai; Sofija – taip pat juodaplaukė; Sandra ir Feliksas – juodi plaukai; Aldonos Orlickauskienės sūnus – juodaplaukis… Visų tų moterų vaikai turėjo juodus plaukus, kaip Varžinskas, bet Leonidui nedavė ramybės tai, jog nebuvo nė vienos tamsiaplaukės motinos. Leonidas pažiūrėjo į Alisos veidą nuotraukoje. Jos plaukai taip pat buvo juodi, kol nepradėjo dažyti. „Spalvą, – pagalvojo Leonidas, – paveldėjo iš Varžinsko. Gal tik sutapimas, kad visi juodaplaukiai...“ Tada inspektorius prisiminė dvynių – Sandros ir Felikso Norkūnų – tėvus. Mama – brunetė, o tėvas (kaip matė nuotraukoje) buvo šviesiaplaukis. Tai beprasmiška. Ramybės nedavė racionalus mąstymas – vienoda plaukų spalvą negali būti argumentas...

Tada geriau įsižiūrėjo į aukų veidus: pirmiausia Varžinsko, tada visų kitų... Vienoda plaukų spalva – ne vienintelis argumentas, visi – pradedant mažąja Sofija, Orlickauskienės sūnumi ir Norkūnais – buvo panašūs į Varžinską. Tai jo vaikai.

3

Pradėjus temti, jie sustojo miestelyje, kuris buvo pakeliui link tikslo. Centre stovėjo viešbutis, kuriam vadovavo pagyvenusi moteris ir jos sūnūs. Tenai Alisa su Motiejumi apsistojo nakčiai, supratusi, jog neverta važiuoti toliau, nes nuovargis ją baigia įveikti. Viešbučio savininkė pasitiko šiltu žvilgsniu pro duris įėjusią Alisą.

– Labas vakaras, – pasisveikino už registratūros stalelio stovintis vienas iš viešbučio savininkės sūnų. Greta jo dokumentus tvarkė motina. – Jūs norit pas mus apsistoti?

– Taip, – Alisa apsižvalgė. – Šiai nakčiai.

– Jums pasisekė. Vienas kambarys liko laisvas.

Alisa nujautė, kad vaikinas meluoja. Aikštelė, kurioje paliko automobilį, buvo visiškai tuščia, o trijų aukštų pastatas atrodė tylus, niekur nedegė šviesos.

– Kokia pavarde jus užregistruoti?

– Karolina Polikaitė.

– Iš toli keliaujate? – paklausė viešbučio savininkė, smalsiu žvilgsniu nužvelgdama viešnią.

– Su sūnumi iš Vilniaus važiuoju aplankyti giminių Liepojoje. Mes pavargom, tad nutariau nerizikuoti – juk naktį kelias tikrai bus slidus.

– Štai jūsų kambario raktas.

Padėkojusi Alisa sumokėjo už naktį ir nuėjo pažadinti Motiejaus, miegančio mašinoje.

Jų kambarys buvo vidutinio dydžio: dvi lovos, spinta, televizorius ir vonia. Tik įėjęs Motiejus išsitiesė vienoje iš lovų, o mama numetė į kampą kelionės mantą. Išsitrinkus plaukus, vienkartiniai dažai nusiplovė. Alisa vėl tapo šviesiaplaukė.

– Mama, kada tėtis atvažiuos pas mus?

Kai tik baigs darbus.

Į duris kažkas pasibeldė. Alisa apsuko šlapius plaukus rankšluosčiu ir pakvietė užeiti. Tai buvo vienas iš savininkės sūnų.

Gal norėtumėte užkąsti? – maloniai paklausė jis.

Alisa nenorėjo valgyt, bet paprašė, kad atneštų ko nors Motiejui. Kol kas viskas ėjosi taip, kaip Karolina suplanavo.

19 skyrius

Piešinys

1

– Oliveri, aš viską supratau! – sušuko jis. – Tai visai paprasta, bet kartu sudėtinga. – Leonidas įpuolė į sūnaus butą be perspėjimo, tempdamas didelį kartono lapą. – Žaltyčių fabriko darbininkės, tos moterys nuotraukose, – pasakojo badydamas pirštu į jas, – jų vaikų tėvas buvo Varžinskas.

– Ką? – nustebo Oliveris.

– Žinau, kad skamba beprotiškai, bet pažiūrėk į visus vaikus, – kalbėjo Leonidas, atkišęs sūnui koliažą. – Visi panašūs į Igną Varžinską: jų plaukai, nosis, lūpos...

– Ir Alisa, – užbaigė Oliveris.

– Vienintelis žmogus, galintis tai patvirtinti, yra Norkūnienė. Tuojau jai paskambinsiu.

– Tikiesi, kad ji prisipažins?

– Verta pabandyti.

Su kiekvienu signalu, inspektorius jautė didėjantį skausmą paširdžiuose, kur buvo pašautas. Nuovargis irgi nepridėjo jėgų.

– What? – Ko? – atsiliepė moteris; Norkūnienės tonas buvo piktas.

– Ponia Norkūniene, – kuo atsargiau pradėjo Leonidas, – čia inspektorius Leonidas Neniškis…

– Taip, inspektoriau. Atleiskit, kad taip piktai kalbu, tie žurnalistai man neduoda ramybės.

Leonidas įjungė garsiakalbį, kad Oliveris galėtų girdėti.

– Ar jūsų vyras šalia?

– Tas netikęs skystablauzdis jau seniai lovoje. O ką?

Inspektorius minutę nutilo ir atsargiai suformulavo klausimą.

– Nenoriu jūsų įžeisti, bet jūsų atsakymas gali daug ką nulemti. Ar suprantate?

Pašnekovė nutilo.

– Klauskite, inspektoriau, – po pauzės pasakė moteris. – Aš pasirengusi.

– Ar jūs buvote neištikima savo vyrui su Ignu Varžinsku?

Tyla.

– Ir taip, ir ne, – Norkūnienės balsas buvo kimus.

– Jūsų vaikai nėra jūsų vyro?

– Ignas Varžinskas buvo Sandros ir Felikso biologinis tėvas, bet tada dar nepažinojau Jono.

Papasakokite, kaip tai įvyko?

– Aš įsidarbinau dešimtajame fabrike, kur susipažinau su Ignu. Jis dažnai užsukdavo pažiūrėti, kaip mums sekasi, aš dirbau prekių pakuotoja. Netrukus užmezgėm romaną. Bet paaiškėjo, kad buvau ne pirma ir ne paskutinė jo „meilė“. Mūsų ryšys tęsėsi kelis mėnesius, mes nesiafišavom, bet buvo tokių, kurie apie tai žinojo. Galbūt tarp tų žmonių buvo ir jo žmona – nesu tikra. Tuo metu ji dar negyveno Žaltyčiuose, Ignas atvažiuodavo iš kito miesto. Nežinojau, kad jis turėjo žmoną ar tuo labiau, kad ji tuo metu laukėsi. Vėliau ta mergaitė draugavo su mano dvynukais, – Norkūnienė atsiduso ir tęsė. – Aš nutraukiau santykius su Ignu, kai sužinojau, kad jis vedęs. Nenorėjau griauti šeimos, bet jis greitai susirado pamainą. Kai susipažinau su Jonu, dar nežinojau, jog laukiuosi nuo Igno.

– O jūsų vyras žino apie tai?

– Ne.

2

Leonidas baigė pokalbį, širdingai padėkojęs Eugenijai Norkūnienei už pagalbą. Jis nežinojo, ką tai galėtų reikšti, bet nujautė, kad gauta informacija gali būti kertinis jo teorijos akmuo, susijęs su tyrimu ir padėsiantis viską paaiškinti.

Oliveris paėmė Leonido koliažą ir atsuko į šviesą, permetė akimis visus veidus ir, nieko netaręs, padėjo ant stalo.

– Kažko trūksta, – lėtai pratarė jis.

– Ko? – paklausė Leonidas.

– Nežinau. Niekada negali žinoti, ar viską surinkai ar nieko nepraleidai.

Jie nusprendė naują tyrimo posūkį aptarti iš ryto, Oliveris paklojo tėčiui sofą, o pats nuėjo į miegamąjį. Kelias minutes inspektorius pastovėjo prie lango, žvelgdamas į aikštelę, kol atsigulė. Jis galvojo apie Alisos piešinius, kuriuos parodė Aurimas.

3

Pirma Aurimo mintis tądien buvo, kad jis – baisus tėvas. Per kelias dienas vyras priprato prie tylos: nei mažų Motiejaus žingsniukų, nei balso – tik gryna tyla, kurios jis meldė daugiau nebeišgirsti. „Alisa tikriausiai jau išvažiavo iš šalies“, – liūdnai pagalvojo jis. Aurimas išlipo iš lovos – lėtai, sunkiai. Nusileido laiptais žemyn į svetainę, įsijungė visu garsu televizorių – tyla tartum dūmas išnyko iš namų.

Orai tądien buvo baisūs. Sniegas pernakt ištirpo ir liko tik pilki purvynai, kurių taip pat greitu laiku nebeliks. Per tas bemieges valandas, kai vartėsi lovoje bandydamas užmigti, Aurimas nusprendė, kad jeigu Alisa ir Motiejus nesugrįš, po Naujųjų metų parduos namą, išeis iš darbo ir išsikraustys į kaimą. Žinoma, labai tikėjosi, kad to neteks daryti. Per ryto žinias kalbėjo apie Alisos paiešką – jokių rezultatų. Atrodė, kad Alisa ir Motiejus būtų išgaravę. Aurimas paėmė puodelį kavos ir užlipo į viršų. Motiejaus spintelėje gulėjo Alisos-Sofijos piešiniai. Jis įsispoksojo į padarą juodais plaukais, kuris panašėjo į žmonos nupasakotą vyrą iš košmarų.

Bežvelgiant paskutinį kartą į piešinius, suskambo durų skambutis. Aurimas nulipo laiptais atidaryti durų – priešais jį stovėjo Leonidas ir Oliveris. Kai jiedu išklojo savo naujienas, Aurimas nustebo.

– Kodėl Alisa turėjo žudyti savo netikrus brolius ir seseris? Na, jeigu ji būtų tai padariusi...

– Tu jau nebetiki? – paklausė Leonidas.

– Nežinau.

– Nemanau, kad Alisa tai padarė, – pasakė Leonidas. – Prisimeni, ji papasakojo tau apie tos mergaitės nužudymą? – Aurimas linktelėjo. – Ta mergaitė irgi buvo Varžinsko dukra. Jos motina buvo pažymėta vienoje iš nuotraukų, manau, kad ją nužudęs asmuo vėliau nužudė ir kitus žmones. Alisai tada buvo treji ar ketveri.

– Kodėl tu tikras, kad ta žmogžudystė susijusi su šiuo tyrimu? – nesutiko Aurimas.

– Tai vienintelė sąsaja, kurią turime.

Vėl suskambo durų skambutis.

4

– Pro uždengtą langą sklido blyški šviesa. Gorskis suprato, kad namuose kažkas yra, tad dar sykį paspaudė durų skambutį. Netrukus Aurimas atrakino duris. Vyras, viršininko akimis, atrodė pasikeitęs nuo vakarykščio pokalbio toje pačioje svetainėje, kurioje dabar sėdėjo Leonidas ir Oliveris. Jie nesitikėjo Gorskio pasirodymo – jis irgi nustebo juos pamatęs. Pareigūnas, kuris stebėjo pabėgusios nusikaltėlės vyrą, pranešė, kad dienraščio redaktorius pasiėmė atostogas, tad didžiąją dalį laiko turėjo praleisti namie, laukdamas žinių iš policijos. Tam Gorskis ir atėjo – pranešti naujienų. Svetainėje įsivyravo įtampa.

– Norite mums kažką pranešti? – nesusilaikęs prabilo Aurimas.

– Radome pavogtą policijos automobilį. Tame pačiame miške, kur buvo aptiktas Sandros Vilkienės lavonas. Įtariamąją lydėję pareigūnai teigė, kad poniai Iglienei pasidarė bloga, ji apsivėmė, todėl konvojus sustojo. Tyrėjai ištyrė jos skrandžio turinį ir rado greitai veikiančių, vėmimą skatinančią tablečių pėdsakų. Radome sąvaržėlę ant galinės sėdynės, kuria ji atsirakino antrankius. Tai reiškia, kad viskas buvo suplanuota iš anksto. Ar galite paaiškinti, kaip jai pavyko gauti tą tabletę ir sąvaržėlę?

– Aš neįsivaizduoju, – Aurimas susiėmė už galvos. – Pasirodo, aš visai nepažįstu savo žmonos.

– Šalia tarnybinio automobilio miške buvo rastos padangų žymės, – toliau pasakojo Gorskis. – Manome, kad ji išvažiavo kitu automobiliu. Ji dingo mums iš akių, – atsiduso Gorkis. – Šiuo metu ji gali būti užsienyje. Taigi konstatuoju, kad įtariamoji Alisa Iglienė dingo.

Tiek Oliveris, tiek Aurimas, tiek Leonidas nenorėjo tuo patikėti. Net jeigu Alisa užsienyje, ją būtina surasti. Svarbiausia – dėl Motiejaus.

5

Motiejus atsimerkė ir prisiminė, kad jis viešbutyje, netoli Panevėžio. Greta jo, kitoje lovoje, miegojo mama – prie jos naujos šukuosenos berniukas niekaip negalėjo priprasti. Motiejus nemėgo vartytis lovoje, be to, jis labai norėjo paskambinti tėčiui. Nors Alisa prigrasino, kad jokiu būti negalima išeiti iš kambario, berniukas apie tai negalvojo. Jis matė registratūroje telefoną, o numerį mokėjimo mintinai, nes jau pažinojo skaičius. Tėvai buvo liepę išmokti jų telefono numerius – dėl visa ko. Motiejus atsikėlė, spyruoklės tyliai sucypė, bet Alisa neprabudo. Prisiminęs, kad mama užrakino duris ir pasidėjo raktus ant naktinio stalelio, tyliai prislinko ir pasiėmė.

Registratūra buvo tuščia. Pakėlė ragelį ir surinko tėčio numerį su dideliu nekantrumu. Berniukas pasiilgo tėčio, labai norėjo, kad jis kuo greičiau prisijungtų prie jų. Po antro pyptelėjimo Aurimas atsiliepė.

– Klausau? – ištarė jis prislėgtu balsu.

– Labas, tėti, – Motiejus plačiai nusišypsojo.

– Motiejau! – sūnus išgirdo balsus kitame ragelio gale. – Kur tu?! Ar viskas gerai?! Ar mama šalia?

– Pasiilgau tavęs, tėti. Mums viskas gerai. Mama dabar miega…

– Kur jūs?!

– Nežinau. Mama sakė, kad už Panevėžio. Mes viešbutyje. Čia labai ramu.

– Kur jūs važiuojat? – nenustygo vietoje Aurimas.

– Juk žinai. Važiuojam į kelionę aplink pasaulį. Tik prieš tai, mama sakė, kad nori užsukti į savo namus. Kada prie mūsų prisijungsi?

– Paklausyk, sūnau. Jeigu aplink matai suaugusiųjų, nubėk ir prašyk, kad nuvežtų tave į policiją. Greitai bėk, neklausyk ma…

Staiga berniuką sugriebė dvi drebančios rankos. Motiejus pažvelgė į įniršusią mamą.

– Ką tu darei?! Kam skambinai?! Juk liepiau niekur neiti iš kambario!

– Ne, niekam…

– Atsakyk!!!

Į registratūrą įėjo vienas iš moters, kuriai priklausė viešbutis, sūnų. Jo veidas persikreipė, kai pamatė raudonus Alisos plaukus ir baltą veidą. Alisa pagriebė sūnų už rankos ir nusitempė link kambario. „Velnias, velnias, velnias!.. – tarė ji mintyse. – Jis mane atpažino.“ Motiejus pradėjo verkti, bet Alisa nekreipė dėmesio. Ji pagriebė viską, kas tik papuolė po ranka: pinigus, kelis drabužius, mašinos raktelius – ir puolė pro duris. Vyras jau skambino į policiją. Alisa atrakino automobilio duris, įgrūdo verkiantį Motiejų į galą ir paspaudė akceleratorių. Ji neapsižiūrėjo, kad paliko savo netikrą pasą.

20 skyrius

Paskutinė grandis

1

Kitoje ragelio pusėje tyla.

Jei ne atsargus Oliverio prisilietimas, Aurimas būtų ilgai dar sėdėjęs, mintyse kartodamas paskutinius Motiejaus žodžius. Tada iš užmaršties sugrįžo Alisos žodžiai, kuriuos ji pasakė sužinojusi diagnozę: „Jeigu kas, pasiimk Motiejų ir išeik, nes bijau, kad galiu jį nuskriausti.“ Tai buvo Alisa – ne ta, kurios balsą išgirdo, šaukiantį ant sūnaus, tai nebuvo moteris, kurią kartą pamilo, tai nebuvo moteris, kurią vis dar myli. Tai buvo viena iš jos asmenybių.

– Aurimai, – prabilo Oliveris. – Ką tau pasakė Motiejus?

– Jie sveiki, – pasakė Aurimas, nusivalęs ašarą nuo akies. – Sakė, kad apsistojo kažkokiam viešbutyje netoli Panevėžio.

– Vadinasi, ji nevažiuoja Lenkijos kryptimi, – pratarė Leonidas.

– Motiejus nenutuokia, kokiame pavojuje atsidūrė, – liūdnai pratarė Aurimas.

Prieš akis iškilo vaizdas, kai sūnus papasakojo tėčiui apie Alisos planus: „Mama pažadėjo, kad važiuosime į kelionę aplink pasaulį.“ Tai reiškia, kad dar kameroje ji manipuliavo sūnumi, kad ruošėsi pabėgimui. „Kada ji viską suplanavo? – svarstė Aurimas. – Ir iš kur galėjo žinoti, kad ją suims?“

– Dar yra vilties ją surasti, – Leonidas atsistojo ir pažvelgė į Aurimą ir Oliverį. – Oliveri, pranešk apie skambutį Gorskiui. Tegul suseka, iš kur skambino.

Inspektorius apsirengė ir nieko nepaaiškinęs kažkur išėjo.

2

Rimvydas Požerskis buvo motinos dešinioji ranka, tvarkė visus viešbučio reikalus; jis dirbo registratūroje, prireikus tvarkė ir kambarius, ir finansus. Nors praleido su šeima tame viešbutyje visą gyvenimą, trisdešimtmetis nėra jautęs tokios įtampos kaip tą vakarą, kai pro duris įėjo Alisa. Iš pirmo žvilgsnio ta moteris pasirodė keista, lyg kažkur matyta, tik labai jau bjauria šukuosena. O dar makiažas, netikras įdegis...

– Keista porelė, – tarė jis motinai, kai Alisai ir Motiejus dingo iš akių.

– Hm, – numykė moteris, nekreipdama dėmesio į sūnaus žodžius.

Rimvydo rytas prasidėjo įprastai: keli ratai po miestelį, tada į sporto salę, kurią turėjo viešbučio rūsyje, ir dušas. Praeidamas pro registratūrą, jis išgirdo balsus, tad įkišo galvą ir pastebėjo tos keistos moters sūnų. Berniukas kalbėjo telefonu, tada pamatė įniršusią moterį, kuri rėkė ant vaiko. Moters plaukai iš tolo švietė raudoniu, o įdegis buvo dingęs – Rimvydas iš karto atpažino, kad tai ieškoma žudikė – Alisa Iglienė. Pamačiusi šeimininkės sūnų, Alisa išsigando. Ji pagriebė Motiejų ir nubėgo į kambarį.

Kol Rimvydas rinko bendrosios pagalbos numerį, Alisa ir jos sūnus jau buvo išbėgę pro duris.

– 112… – pradėjo tarti dispečerė.

– Mūsų viešbutyje nakvojo Alisa Iglienė.

Po kelių minučių atvažiavo pirmosios policijos pajėgos, bet Alisos ir Motiejaus jau nebuvo.

3

Aurimas ėmė svarstyti visus galimus variantus, net ir patį blogiausią – kad Alisa, užvaldyta kurios nors iš savo asmenybių, nužudys Motiejų. Baimė nupurtė jį, tačiau Aurimas grįžo prie klausimo, kurį sau uždavė, bet nerado atsakymo: kodėl Alisai prireikė žudyti savo netikrus brolius ir seseris?

Staiga serialas, kurį Aurimas buvo įsijungęs, kad išvaikytų tylą, buvo nutrauktas.

– Prieš daugiau nei pusvalandį pasklido informacija, kad nuo policijos besislapstanti, keliais nužudymais kaltinama Alisa Iglienė su pagrobtu sūnumi buvo apsistojusi šitame viešbutyje, – už žurnalistės nugaros pasirodė pastatas. – Kalbinu viešbučio bendrasavininkį Rimvydą Požerskį, kuris ir pranešė policijai apie bėglę. Pone Rimvydai, papasakokite, kaip atpažinote bėglę.

– Vakar vakare pas mus atvyko moteris su vaiku, sakė, kad važiuoja iš Vilniaus pas gimines į Liepoją. Tuo metu nesupratau, kad tai ieškoma Alisa Iglienė, nes moteris nusikirpo ir nusidažė juodai plaukus.

– Kada jūs atpažinote bėglę? – pasiteiravo reporterė.

– Po rytinės treniruotės nuėjau į vestibiulį, ten pastebėjau moters sūnų. Vaikas su kažkuo kalbėjosi telefonu, tad jau ketinau pasišalinti, bet tuo metu pasirodė Iglienė. Ji atrodė įpykusi, aprėkė berniuką ir nusitempė jį į kambarį. Ryte jos plaukai buvo raudoni, todėl ir pažinau. Kai paskambinau pagalbos numeriu, ji jau buvo dingusi.

– Ačiū už informaciją. Tikėkimės, kad artimiausiu metu policijai pavyks sulaikyti Alisą Iglienę.

Nerimas išvargino Aurimą, jis užlipo į viršų ir krito į lovą. Pažvelgė į Alisos pusę – seniai jos nepaliesta. Tada pastebėjo užrašų knygutę, kurią vėl padėjo ant naktinio stalelio. Nuo jos viskas prasidėjo. Nuo to grasinimo, keistos žinutės. Kelias sekundes Aurimas buvo prisnūdęs, bet sugrįžęs prisiminimas, kad Alisa galėdavo susikalbėti su savo asmenybėmis, nuvaikė miegus. Aurimas prisiminė ją sėdinčią kameros kamputyje, kai buvo sulaikyta. „Ji rašė!“ – nuovargio jausmas dingo, vyras pagriebė sąsiuvinį iš susijaudinimo drebančiomis rankomis.

Įrašai apie košmarus, ta grasinanti žinutė, kurią pirmą kartą perskaitė ligoninėje („Ar jai dar skauda riešą?“ – paklausė savęs mintyse Aurimas), o toliau – pokalbiai. Tai atrodė daugiau nei neįtikėtina – net keturi skirtingi raštai: Alisos, Aldonos, Karolinos ir net mažosios Sofijos. Jis pradėjo skaityti.

4

Kai Oliveris priėjo prie laiptinės, pamatė prie durų sėdinčią Leną. Ji pakėlė galvą.

– Atėjau, kai tik išgirdau per žinias, – išbėrė mergina.

– Ką išgirdai?

– Kad Alisa pastebėta viešbutyje prie Panevėžio.

– Jau žinau, ar ją sulaikė?

– Dar ne, bet tai tik laiko klausimas.

Abu įėjo į Oliverio butą. Vyras papasakojo, ką jiems su tėvu pavyko išsiaiškinti.

– Kol kas nesame tikri, ar šie nauji faktai reikšmingi žmogžudysčių tyrimui, – tarė užbaigdamas pasakojimą.

– Manau, kad ši sąsaja su Varžinsku turėtų paaiškinti, kodėl tie žmonės buvo nužudyti.

Lena išsitraukė iš rankinės užrašų knygutę.

– Pažiūrėk, – tarė ji rodydama, – aš visus sugrupavau: moteris, vaikus, jų ryšius su Varžinsku. Pažiūrėk, ar ko nors nepraleidau.

Oliveris paėmė tėčio paliktą koliažą ir palygino su Lenos schema. Jis perbėgo akimis abu, kiekvieną veidą palygino su vardu, bet kažko trūko koliaže.

Staiga jis prisiminė.

– Jau žinau, ką mes praleidom, – pasakė Oliveris, peržiūrėjęs Lenos sąsiuvinį. – Maksimą Polikaitį.

Jis sėdėjo priešais sieną, ant kurios anksčiau kabėjo jo sudarytas koliažas, net nežiūrėdamas galėjo aiškiai matyti visus veidus su mažiausiomis smulkmenomis. Suskambo telefonas.

– Tėti, – bėrė greitakalbe Oliveris, – mes pamiršom Maksimą Polikaitį. Karolinos sūnų.

Leonidas daugiau nebegirdėjo sūnaus, šaltas prakaitas išpylė prisiminus tą vaiką.

– Palauk, aš tuoj atskambinsiu.

Leonidas rinko Icchoko telefono numerį.

– Sveikas, – tarė žvaliu balsu Antokolskis.

– Icchokai. Man reikia skubios tavo pagalbos.

– Įdėmiai?

– Reikia, kad iškapstytum visą informaciją apie Maksimą Polikaitį.

– Jokių problemų.

– Atsiųsk, kai rasi ką nors. Skubiai reikia.

21 skyrius

Tarp eilučių

1

Kuo daugiau skaitė, tuo labiau Aurimas suprato, jog neskyrė pakankamai dėmesio žmonai; jos parašytos eilutės alsavo vienatve, kurią jautė uždaryta kameroje. Alisa bandė susirasti draugiją, naršydama savo proto kertėse, ji kalbėjosi su savo asmenybėmis kaip su tikrais žmonėmis. Savo mintis ji patikėjo ne gyviems žmonėms, o sąsiuviniui. Ji pasakojo apie jausmus, šeimos ilgesį, svajonę grįžti namo. Buvo keli piešinukai: gėlės, žvaigždės, žmonės… Jiems buvo skirti net keli puslapiai, Aurimas žinojo, kad jie ne Alisos. Sofijos. Kai Aurimas pamatė nupieštą vyrą juodais kaip šarkos plunksnos plaukais, pradėjo rimčiau skaityti.

<…>

Alisa: Sofija, čia tavo?

Sofija: Taip. Ar gražu?

Alisa: Labai, bet tai ne pirmas kartas, kai tu juos pieši.

Sofija: Tada piešiau su Motiejumi.

Alisa: O jam patiko?

Sofija: Labai.

Alisa: Pasakyk, kas tas vyras, kurį nupiešei?

S.: Nesakysiu.

A.: Tu jį pažįsti? Labai tikroviškai nupiešei.

S.: Jis buvo paskutinis žmogus, kurį mačiau, kai buvau gyva. Liepė niekam nesakyt.

A.: Ar jis kaltas dėl tavo mirties?

S.: Taip.

A.: Iš kur žinai, kad esi mirus?

S.: Nes tu esi šalia, o aš – tavo dalis.

A.: Ar toks yra pomirtinis gyvenimas?

S.: Nežinau.

A.: Kaip tu mirei?

S.: Buvo vasara. Sakė duos saldainių. Nuėjom į mišką. Aš ten miriau.

A.: Ar jis yra tavo tėvas?

S.: Ne, aš neturiu tėčio.

A.: Ar jis yra tavo giminaitis?

S.: Nesakysiu.

A.: Prašau, man labai svarbu tai žinoti. Prisiekiu, kad niekam nesakysiu.

S.: Taip, jis – mano giminaitis.

A.: Artimas?

S.: Jis liepė nesakyt.

Taip baigėsi pokalbis su Sofija. Po kelių valandų tylos Alisa vėl užsimanė su kažkuo pasikalbėti – naujas pokalbis su kita asmenybe.

Alisa: Ar norit pasikalbėti?

Aldona: Taip.

A.: Su kuo aš kalbuosi?

Al.: Su Aldona.

A.: Kodėl taip pasielgei su Aurimu?

Al.: Kaip?

A.: Išgąsdinai vidury nakties.

Al.: Atleisk, vaikeli, bet negalvok, kad pati neišsigandau. Tai buvo pirmas kartas, kai „išlindau“.

A.: Ar tu gyva?

Al.: Ne.

A.: O kaip mirei?

Al.: Nežinau.

Nutrūko dar vienas pokalbis.

2

Leonidui tas pusvalandis buvo pats ilgiausias gyvenime. Vieninteliai garsai inspektoriaus bute buvo svetainės laikrodžio tiksėjimas ir jo paties kvėpavimas. Neapkentęs tylos, Leonidas įsijungė televizorių, kur per trečiąjį kanalą rodė reportažą apie Alisą. Pasakojo, kad bėglė buvo pastebėta viešbučio savininko, žurnalistai įtikinėjo žiūrovus, kad greitu laiku nusikaltėlė bus sučiupta. Nieko naujo. Išjungęs televizorių atsistojo, pavaikščiojo po kambarius, rankoje laikydamas telefoną.

Svetainėje, ant nedidukės sekcijos, rikiavosi daugybė nuotraukų – vienos iš Alisos ir Oliverio vaikystės, kitos – paauglystės laikų, o naujausios buvo iš paskutinių Janinos gyvenimo metų. „Kaip aš jos ilgiuosi“, – atsiduso Leonidas. Jeigu Janina būtų buvusi šalia, būtų paguodusi, nuraminusi, bet dabar jis liko vienas. Leonidą į realybę sugrąžino skambutis.

– Sveikas.

Skambino Icchokas.

– Ar ką nors sužinojai? – Iš Leonido balso Icchokas suprato, kad inspektorius buvo susijaudinęs.

– Taip, persiunčiau tau duomenis apie tą vyrą. Įdomus tipas.

– Ačiū. Lieku skolingas.

Ant rašomojo stalo stovėjo senas kompiuteris, kurį inspektorius naudojo tik darbo reikalams. Aparatas lėtai krovėsi, Leonidas iš nekantrumo barbeno pirštais į stalą.

3

Alisa: Ar yra ta, kuri nori mano mirties?

Karolina: Aš čia, velnio vaike.

Taip prasidėjo paskutinis įrašas.

A.: Koks tavo vardas?

K.: Karolina, bet koks tau skirtumas?

A.: Noriu žinoti, ko tu sieki?

K.: Noriu, kad mirtum.

A.: Kodėl?

K.: Nes tu esi blogio, nusinešusio mano dukrelės gyvybę, vaikas. Už tai privalai kentėti ir mirti...

A.: Ignas Varžinskas tavo dukros nenužudė. Aš net neprisimenu savo tikrojo tėvo. Sofija dabar su mumis. Ji, kaip ir tu, yra tik viena iš mano asmenybių – mano proto dalis.

K.: MELAGĖ! Aš esu vienintelė, įsikūnijusi į tavo niekingą kūną. Ir kaip tu drįsti meluoti gedinčiai motinai? Vien už tai galiu tave nužudyti.

A.: Ne, negali. Aš nemeluoju. Pavartyk sąsiuvinį. Pamatysi savo mergaitės įrašus.

K.: Gal tai ir yra vaiko raštas, bet jis ne mano mergaitės – Sofija negyva!

A.: Tu irgi.

K.: Aš nemiriau! Niekas be Varžinsko negalėjo nusivesti Sofijos į tą mišką. Aš norėjau atsilyginti jam už tai, ką jis padarė.

A.: Ar susigrąžinai Sofiją?

K.: Ne. Bet gavau antrąjį šansą. Tavo sūnus ir aš iškeliausim iš čia, o tu būsi MANO proto dalis.

A.: Tu to nepadarysi.

K.: Tavo protas nusilpęs, išvargęs. Pats metas pasisavinti tavo kūną.

„Vadinasi, Karolina tikslingai bandė sužaloti Alisą? – mąstė Aurimas. – Kad ji nusilptų, pavargtų, kad jai būtų sunku kovoti? O, Viešpatie! Karolina seniai suplanavo pabėgimą.“

A.: Kaip tu tai padarysi? Atsimerk, mes užrakintos šitoje kameroje.

K.: Manai, kad apie tai nepagalvojau? Nuo tada, kai viskas prasidėjo, aš viską planavau.

A.: Tau nepavyks.

K.: Nesijaudink, tu nė nepajusi, kada ir kur išnyksi – tavo kūnas bus mano.

A.: Atsakyk tik į vieną klausimą: ar tu nužudei tuos žmones, kai valdei mano kūną?

Atsakymo nebuvo.

4

Inspektorius skaitė Icchoko atsiųstą laišką, kuriame rado Maksimo Polikaičio biografiją. Gimė Jurbarko ligoninėje, gyveno Žaltyčiuose. Motina – Karolina Polikaitė, kuri žuvo gaisre, tėvas nežinomas. „Ignas Varžinskas“, – pagalvojo Leonidas. Parašyta, kad turėjo sesutę, bet ji mirė. Sofija. Po motinos mirties keliavo iš prieglaudos į prieglaudą. Gyvena… ten pat, kaip ir Leonidas. Neturi nei giminaičių, nei žmonos, nei vaikų. Baigė Vilniaus universiteto psichologijos fakultetą, vėliau mokėsi medicinos ir pasirinko sau artimą psichinių sutrikimų sritį. Dirba psichiatru, o nuo 1999 m. pasikeitė pavardę ir tapo...

Leonidas suakmenėjo, mintys pabiro, iš nuostabos akys išsiplėtė. Jis negalėjo patikėti tuo, ką perskaitė, tada sugrįžo ir pažiūrėjo į vyro nuotrauką, į jo tamsius kaip šarkos plunksnos plaukus. Jis suprato, kad Karolinos Polikaitės sūnus Maksimas, paliktas likimo valiai, pasikeitęs pavardę ir nužudęs tiek daug žmonių, yra Marijonas Krasauskas.

Leonidas pašokęs nubėgo prie seifo, kur laikė devynių milimetrų pistoletą SIG Sauer PRO. Inspektorius įsikišo ginklą į dėklą ir išlėkė iš namų. Kai sėdo į automobilį, širdis virpėjo.

5

Praėjo pusvalandis nuo Lenos išėjimo, bet Leonido skambučio Oliveris nesulaukė. Mintys apie Maksimą Polikaitį jau netilpo galvoje: kas jis toks, kuo užsiima, ar turi šeimą. Staiga suskambo telefonas.

– Aš žinau, kas žudikas. Maksimas Polikaitis 1999 m. pasikeitė pavardę. Dabar jis Marijonas Krasauskas.

– Ką?! – suriko Oliveris.

– Paklausyk, – kalbėjo Leonidas, sustojęs prie šviesoforo. – Važiuoju pas jį.

– Vienas? Tu išprotėjai?

– Nesijaudink, aš tik pasikalbėsiu.

– O jeigu jis ginkluotas?

Leonidas pasuko į dešinę.

– Skambink Gorskiui. Aš neturiu jokių galimybių jį sulaikyti, kviesk policiją.

– Tu tikras, kad jis žudikas? – nerimo Oliveris.

– Taip.

22 skyrius

Pradžia

Maksimas Polikaitis išgirdo, kad atėjo jis. Mama atrakino duris, ir svetimi žingsniai nudundėjo į svetainę. Mama liepė neišlįsti iš kambario antrajame namuko aukšte, kol gerbiamasis verslininkas Ignas Varžinskas neišeis. Jis atėjo pasižiūrėti, kaip jiems sekasi. Dvylikametis girdėjo tėvo ir motinos pokalbio nuotrupas, iš kurių suprato, kad kalbama apie jį. Maksimas bijojo. Vakar jis susimušė mokykloje. Antrą kartą per mėnesį. Abu mušeikos gavo po porciją smūgių, ir juos stebėjo grupelė moksleivių. Kai Maksimui tiek nedaug trūko iki pergalės, direktorius juos išskyrė. Visi stebėtojai paliudijo, kad dėl muštynių kaltas Polikaitis.

Ignas Varžinskas jautė atsakomybę už viską, prie ko būdavo prikišęs nagus. Ir už Maksimą. Kraujas yra kraujas, sakydavo jis.

– Maksimai? – nuskambėjo motinos balsas, kviečiantis į svetainę.

Pas jį.

Jų namas buvo toks pat, kaip ir daugelio Žaltyčiuose – kelių aukštų medinė troba, skirta darbuotojams ir jų šeimoms, kukli ir paprasta, be jokios prabangos, kuria tviskėjo Varžinsko namai. Maksimas pažvelgė į tėvą. Piktą žvilgsnį pridengė juoda sruoga – tokios pat spalvos buvo ir berniuko plaukai.

– Prisėsk, – tarstelėjo Varžinskas. Maksimas taip ir padarė. – Dėl ko susimušei?

Berniukas nežinojo, ką atsakyti, todėl tylėjo.

– Kodėl mušiesi? – griežtai pakartojo klausimą Varžinskas. – Atsakyk!

– Nes man patinka, – tyliai sušnabždėjo po nosimi Maksimas.

Vaikas norėjo pajusti adrenaliną. Jį užvesdavo žvėriškų grumtynių vaizdai, norėjo patirti tokius pat išgyvenimus kaip gladiatoriai senovės Romoje. Jam patiko įsivaizduoti save kaip gladiatorių – Maksimą Nenugalimąjį.

Galbūt tokios fantazijos ir pastūmėjo jį siekti savo svajonės. Norėjosi ištrūkti iš kovų arenos, iš to gyvenimo, kurį diktavo Varžinskas.

– Pamanykit… jam patinka. Didvyris mat atsirado, – pasityčiojo Varžinskas.

Sulig tais žodžiais subliuško išdidaus verslininko įvaizdis, sugrįžo ta pati pabaisa, kurią Maksimas sapnavo košmaruose beveik kiekvieną naktį.

– Paklausyk, berniuk, jei dar kartą išgirsiu apie tokius dalykus, aš išsiųsiu tave į Čiobiškį, kur su neklaužadomis niekas nesiterlioja. Supratai? – Maksimas linktelėjo.

– Nors nenešioji mano pavardės, tai nereiškia, kad gali tepti savąją.

Karolina ir Ignas Varžinskas bendravo tik dėl jo ir Sofijos labo. Vyras jau seniai susirado kitą meilužę, nors Sofija dar net nebuvo gimus. Maksimas vis girdėdavo, kaip mama keikdavo naująjį Varžinsko aistros objektą. „Ta šliundra Eugenija“. Karolina vis dar mylėjo Varžinską, bent jau taip manė Maksimas, ir jis neklydo, bet nepamiršo fakto, jog Varžinskas turėjo teisėtą žmoną ir santuokinę dukrą.

Maksimas negalėjo pakęsti, kad kiekvienais metais vis labiau ryškėjo jo panašumas su tėvu. Varžinskas nežarstė žodžių vėjais. Tais pačiais metais jam teko tesėti pažadą – Maksimas buvo išvežtas gyventi ir mokytis į sunkiai auklėjamų vaikų internatą Čiobiškyje. Berniukas tos vietos nekentė: niekino visus mokytojus, neapkentė mokinių, darbuotojų, pastato sienų ir atmosferos. Jis jautėsi atstumtas ir niekam nereikalingas. Niekas jo nemylėjo. Jo paprasčiausiai bijojo. Vaikas užaugo vienas. Motinai, kai gimė dukra, jis paprasčiausiai nerūpėjo. Varžinskas jautėsi atlikęs pareigą, bet Čiobiškis nepadėjo – Maksimas tik dar labiau užsisklendė ir nekentė viso pasaulio. Noras kautis ir žudyti niekur nedingo.

Pas mamą Maksimas grįždavo tiktai per atostogas, jei leisdavo internato auklėtojai. Kiekvieną kartą parvažiavęs vis aiškiau suvokdavo, kad motinai jo gyvenimas nerūpi – jai svarbiausia tapo Sofija. Maksimui įgriso tai, kad per pastaruosius kelerius metus į alkoholizmo pinkles įsipainiojęs Varžinskas nė karto nebuvo nuskriaudęs Sofijos, bet smūgiai tekdavo Maksimui ir jo motinai. Karolina tylėjo. Bet koks skandalas sukeltų didelių problemų vadovui, o Žaltyčių gyvenimas buvo susijęs su jo fabrikais.

Jis prisimena, kaip kartą grįžo namo rudens atostogų. Maksimas dengė stalą vakarienei, jo mama buvo grįžusi iš darbo fabrike. Durys atsidarė ir į namus įžengė jo mažoji sesutė Sofija, apsirengusi balta puošnia suknyte. Mergaitė nustebo, pamačiusi brolį, apsidžiaugė ir šoko jam į glėbį.

– Ką veikei? – pasidomėjo Maksimas.

– Žaidžiau su dėdės Igno dukra, – atsakė Sofija. Vaikas nežinojo, kad Varžinskas yra ir jos tėvas.

– Koks jos vardas?

– Alisa. Mes vienmetės, – pasakė Sofija, atkišdama keturis pirštukus, – ji labai protinga.

– Tikiuosi, gerai sutariat.

– Žinoma, ji – mano geriausia draugė. – Maksimas įsidėmėjo savo netikros sesers vardą. Apie ją dažnai galvos ateityje.

Tą naktį iš apačios atsklido rakinamų durų garsas, kuris prižadino Maksimą. Atėjo Varžinskas. Jis patraukė tiesiai į mamos kambarį. Iš ten sklido aimanos, dejonės ir alsavimai... Tuos garsus Maksimas dažnai girdėdavo savo košmaruose... Netrukus žingsniai patraukė į viršų, į vaikino kambarį. Durys su trenksmu atsivėrė – lovoje gulėjęs Maksimas krūptelėjo.

– Sveikas sugrįžęs namo, sūnau.

Varžinskas buvo visiškai girtas.

– Girdėjau, tau neblogai sekasi mokslai?

Maksimas tylėjo. Varžinskas susinervino, kad nepaisoma jo autoriteto.

– Atsakyk! – subliuvo jis.

Maksimas tylėjo. Norėjo pažinti to žmogaus pykčio ribas. Vėliau to gailėsis.

Varžinskas pradėjo talžyti berniuką ir nesiliovė, kol Karolina nesutramdė apsvaigusio meilužio. Nežinodama, ko griebtis, moteris puolė grasyti, kad papasakos visam miestui ir verslininko žmonai apie romaną. Apdalinęs smūgiais ir sūnų, ir meilužę, didžiai gerbiamas verslininkas pagaliau išsinešdino.

Atrodė, kad skausmas niekada nesibaigs. Buvo vasaros pabaiga. Maksimas su Sofija slankiojo lauke ir nežinojo, kaip gintis nuo nuobodulio. Jie slinko takučiu iš miestelio per mišką. Staiga sesuo pastebėjo šalikelėje gulinčią šarką. Sofija drąsiai pakėlė leisgyvį paukštį nuo žemės. Regis, kažkoks didesnis paukštis buvo sužeidęs šarką. Sofija džiaugsmingai purtė paukštį už sparnų, vis kartodama, kad „moko iš naujo skraidyti“. Šarka nugaišo Sofijos rankose.

– Tik pažiūrėk, neatlaikė krūvio – paukštukas nudvėsė, – nusijuokė mergaitė.

Sofija atsainiai nušveitė negyvą paukštį į šalikelę. Tuo metu Maksimo viduje kažkas sprogo, vaikinas net pasipurtė. Sesers poelgis jį sukrėtė. Sofija – tai Varžinsko portretas. Moteriška kopija. „Ji – sadistė, – tarė mintyse Maksimas, – nors dar tik vaikas.“

Maksimas suprato, kad užaugusi sesuo gali tapti panaši į tėvą... Jis pats gali tapti kaip Varžinskas. Seksualinis iškrypėlis. Sadistas.

Maksimas bandė išblaškyti mintis, bet niekaip nepavyko.

Jie grįžo namo.

Tą pačią naktį, kai įvyko incidentas su paukščiu, Varžinskas įsiveržė į jų namus ir pasismaginęs sumušė Karoliną. Moteris neatsigavo iki paryčių. Varžinskas vėl pakilo į sūnaus kambarį ir spoksojo į jį kaip pasirengęs pulti žvėris. Kadangi motinos greta nebuvo, Maksimas gynėsi pats.

– Aš tavęs nebijau, – drėbė jis apsvaigusiam tėvui.

Varžinskas sutriko ir kažką sumurmėjo.

– Eik namo. Nei man, nei mamai tavęs nereikia. Kažkada sakei, kad neterščiau savo vardo. Pats pasinaudok šiuo patarimu

Vyras nežinojo, ką daryti, bet sūnaus žodžiai jį paveikė. Dar kiek pasišvaistęs kumščiais Varžinskas dingo, o kitą rytą nė neprisiminė, kad buvo užėjęs. „Jis toks apgailėtinas, – mąstė Maksimas, – kažin, ar muša savo žmoną.“ Kai tik Varžinskas išėjo, septyniolikmetis nuėjo į sesers kambarį. Mergaitė saldžiai miegojo ir negirdėjo namuose kilusio triukšmo. Ta maža mergaitė nepanaši į pabaisą, bet niekas nežino, kas slypi po vaikiško naivumo kauke.

– Sofija, – sušnibždėjo seseriai į ausį Maksimas.

– Kas? – paklausė mieguistu balsu mergaitė.

– Nori su manim į žygį?

– Juk lauke tamsu! – sušuko Sofija.

– Tyliau, – nuramino Maksimas. – Mama leido. Jeigu įvykdysi užduotį, gausi visą maišą saldainių. Tų, kur dėdė Ignas dažnai atneša.

Jis jautėsi taip, lyg kūnas būtų veikęs automatiškai. Nė nepajuto, kaip, paguldęs motiną į lovą, išėjo su Sofija į nežinią. Jie patraukė per miškelį, ir Maksimas galėjo prisiekti, kad nugaišus šarka tebegulėjo ten, kur ją numetė Sofija.

– Ar dar toli? – niurzgė iš miegų prižadinta Sofija.

– Ne, jau nedaug liko.

– Man baisu, – inkštė mergaitė, bet brolis ją ramino.

Vidury miško gilumos stovėjo piliakalnis, paliktas senovės baltų, vadinamas Žaltyčiu. Pagal jį miestelis gavo savo vardą, Maksimas ten ir vedėsi Sofiją. Mediniais laiptais jiedu užlipo į viršų. Aplink matėsi tik miškas, o tolumoje žėrėjo miestelio žiburiai.

– Kaip gražu, – nusistebėjo mergaitė. – O ką man reikės…

Mergaitė nespėjo pabaigti sakinio, kai pajuto ant pečių dvi stiprias rankas, nustumiančias ją nuo piliakalnio. Sofija ritosi žemyn klykdama iš baimės ir skausmo. Staiga viskas nutilo. Maksimas liko stovėti sustingęs. Tą akimirką jis suprato, ką padarė.

– Sofija? – negarsiai pašaukė vardu, bet atsakymo nesulaukė. – Sofija?

Maksimas nusileido mediniais piliakalnio laiptais žemyn ir pamatė sesutę, gulinčią ant pilvo. Ji rėžėsi į įkalnėje gulėjusį akmenį, buvo matyti žaizda smilkinyje, iš kurios į žemę pamažu sunkėsi kraujas.

Saulei pradėjus kilti, Maksimas jau buvo namie. Motina miegojo, tad nė nepastebėjo, kad vaikai buvo išėję. Jis atsigulė į lovą ir jautė kaltę bei šleikštulį, užvaldantį jo vidų kaip vėžys. Po Varžinsko apsilankymų jaunuolis visada jausdavosi baisiai. Jam atrodydavo, jog pats yra kaltas dėl to, kad Varžinskas jį muša. Tiesiog tuo metu Maksimas mokėdavo atsiriboti nuo realybės, bet šį kartą jam nepavyko. Jis save ramino, kad padarė gerą darbą – jo sesuo buvo per daug panaši į tą pabaisą. Varžinskas ją turbūt ir mylėjo labiau – juk niekada nemušė.

Visą naktį Maksimas pragulėjo lovoje, kol išgirdo mamos brazdėjimą. Moteris ruošėsi į darbą. „Mano gyvenimas baigėsi“, – pagalvojo jis, apsiversdamas ant kito šono. Karolina tyliai pravėrė sūnaus kambario duris. Pamačiusi, kad jis nemiega, įėjo į vidų.

– Nemiegi? – pakalbino motina, atsisėsdama ant lovos krašto.

– Neseniai pabudau, – pamelavo jis.

Karolina atėjo, kaip visada, paklausti apie Varžinsko siautėjimą.

– Po tavęs jis atėjo pas mane, kaip visada – aptalžė ir tiek, – Maksimas melavo, bet parodė ištinusį nuo praėjusių kartų veidą ir šonus. – Girdėjau, kaip jis vaikštinėjo po kambarius, tada išėjo. Aš paguldžiau tave į lovą.

– Ačiū, – ji atsistojo.

Maksimas liko vienas kambaryje. Namuose buvo tylu, kol motina neužėjo į Sofijos kambarį.

Kur Sofija?! – nuskambėjo klyksmas.

Po savaitės paieškų buvo rastas Sofijos kūnas. Karolina iškart apkaltino Varžinską mergaitės nužudymu, bet miestelėnai nesuprato, kodėl moteris užsipuolė visų mylimą darbdavį. Byla taip ir liko neišspręsta, niekam nė į galvą nešovė, kad gedintis brolis bus prikišęs nagus.

Praėjo dvi dienos po Sofijos laidotuvių – Maksimas gailėjosi labiau nei prieš tai. Baisiausiai pasijautė tada, kai suprato, kad jam patiko tas jausmas, kai rankose laikai svetimą gyvybę. Jis nekentė Sofijos dėl panašumo į Varžinską, bet negalėjo nemylėti to mažo veidelio. Ji visada su šypsena pasitikdavo namo sugrįžusį brolį.

Tądien Maksimas rado motiną kažką rašančią. Po laidotuvių motina visai praskydo. Kaip jį erzino mamos silpnumas, susitaikymas su smurtu, pasiaukojimas dėl kitų... O kaip jos sūnus? Ar nereikia išgelbėti Maksimo? Gal tai dar viena Varžinsko kopija, lakstanti po miestelį su pulsuojančiu žvėries krauju venose?

– Mama, ką darai? – paklausė jis.

– Nieko. Vakarienė ant stalo. Aš tuoj grįšiu.

Ji užsimetė striukę, pasiėmė kažkokį plastikinį buteliuką ir išėjo. „Nutiks kažkas blogo“, – kažkodėl iškart pagalvojo Maksimas. Vaikinas patraukė paskui motiną, atsilikęs keliais šimtais metrų. Mama ėjo link Varžinskų namo. Kai Karoliną kažkas įleido, Maksimas irgi drąsiai pasibeldė – jam duris atidarė kažkokia moteris. „Namų tvarkytoja“, – nusprendė Maksimas. Moteris tikriausiai jį atpažino, nes nieko neklaususi parodė laiptus į antrą aukštą. Užlipęs vaikinas patraukė ilgu koridoriumi link pravirų durų. Vaikinas kyštelėjo galvą į tėvo kabinetą ir be žodžių nužvelgė ten kalbančius žmones.

– Aš tave mylėjau. O tu? Ignai, kaip tu galėjai, – kalbėjo Karolina, – metei mane, susiradai naują meilužę, bet vis tiek nesiliovei kankinęs ir prievartavęs – už ką... Už ką tu taip baudi mane, kodėl atėmei mano mergaitę?

– Neliečiau aš tavo Sofijos. Prisiekiu, – Varžinskas buvo akivaizdžiai sutrikęs.

– Melagis! – suriko Karolina ir šliūkštelėjo ant stalo benzino, kurio turėjo plastikiniame butelyje. – Melagis, melagis, – kaip užkeikimą kartojo moteris.

– Mama? – į kabinetą įėjo Maksimas.

– Sūnau! – Maksimas iki tol nebuvo girdėjęs tokio Varžinsko tono. – Ar gali sutramdyti savo motiną? Manau, kad jai atsisuko keli varžteliai.

– Prisipažink, – klykė Karolina, mojuodama degtukų dėžute. – Kitaip padegsiu tave. Prisiekiu!

– Liaukis, Karolina. Ką aš tau padariau?

– Aš tylėjau ir niekam nesakiau, kad prisigėręs mušdavai mus, nes mylėjau. Tylėjau! O tu...

– Bet…

– O tu nužudei mūsų dukrą, mano dukrą, – rėkė moteris. – Prisipažink!

– Aš jos neliečiau! Prisiekiu!

Maksimas nelaukė, pagriebė iš motinos degtukų dėžutę, uždegė degtuką ir metė link stalo. Viską ryjanti liepsna sužibo kabineto prietemoje.

– Atsiprašyk! Atsiprašyk už visus tuos kankinimų metus! – šaukė jis Varžinskui.

– Atsiprašau. Meldžiu, atleisk, sūnau...

Bet Maksimas nesiklausė, įtūžęs metė degtuką į Varžinską – vyro drabužiai užsidegė. Liepsna po truputį rijo žmogų. Staiga ugnies liežuviai palietė Karolinos pirštus, nes moteris buvo apsipylusi benzinu. Ji bandė gesinti ugnį, bet liepsna negailestingai plito. Maksimas traukėsi iš liepsnojančio kambario, kuriame klykė du žmonės, bet tarpduryje sutiko išsigandusią mažą mergaitę. Varžinskaitė. Alisa. Pažvelgęs į ją, Maksimas išsigando, nes mergaitės ir Sofijos panašumas buvo akivaizdus – vienu tarpu jam pasirodė, kad priešais stovi sesers vaiduoklis.

– Aš tave nužudysiu! – sušnypštė jis nesavu balsu. – Aš tave nužudysiu.

Tada priešais jį išniro moteris. Valerijos Varžinskienės akys išsiplėtė, pamačius liepsnų fone stovintį Maksimą. Jos balsas įžiebė septyniolikmečiui baimę.

– Kas?.. Kas tu?.. IGNAI!

Moteris bėgo link liepsnų, bet atšoko nuo karščio. Maksimas pabandė įstumti moterį į liepsnas, bet ji tik suklupo ir rankomis atsirėmė į svylančias grindis – rankų žaizdos niekada neišgis.

– Paklausyk, – rėkė mirtinai išsigandęs Maksimas. – Tu niekam nieko nesakysi. Nes tavo mažajai Alisai bus blogai.

– Bet… – pro ašaras bandė kalbėti moteris.

Liepsnos artėjo.

– Jei prasitarsi, aš surasiu jus ir nužudysiu. Kaip tavo vyrą.

***

Maksimas pabėgo ir niekas nė neįtarė, kad būtent jis sukėlė gaisrą. Ugnyje žuvo Ignas Varžinskas ir Karolina Polikaitė, namus tvarkiusi moteris užduso nuo dūmų. Atlikus tyrimą buvo pripažinta, kad gaisrą sukėlė Karolina Polikaitė, nes tai paliudijo Maksimo grasinimo nepamiršusi Valerija Varžinskienė. Kitą rytą visas miestelis jau žinojo apie nelaimę, visi Maksimo pažįstami nužvelgdavo vaikiną liūdnu žvilgsniu – juk liko vienas kaip pirštas. Tačiau pats Maksimas nejautė liūdesio, priešingai, jis jautėsi laisvas. Pagaliau gladiatorius ištrūko iš prakeiktos arenos.

Po laidotuvių jį iš Čiobiškio perkėlė į vaikų namus Klaipėdoje. Jis baigė mokyklą, puikiai išlaikė abitūros egzaminus ir pasirinko psichologijos studijas Vilniuje. Nors buvo žiaurus ir liguistas, Maksimas buvo protingas. Laikui bėgant Maksimas Polikaitis išnyko, atsirado psichiatras dr. Marijonas Krasauskas. Žaltyčiai liko užmarštyje, kol po daugybės metų nesutiko Felikso Norkūno. Psichiatras vėl pamatė tėvo atspindį ir liguistas noras žudyti atgijo. Maksimas sunaikino pabaisą, o dabar norėjo, kad visi palikuonys būtų sunaikinti. Todėl pradėjo ieškoti. Jis surado Feliksą Norkūną, Sandrą Vilkienę, Aldoną Orlickauskienę (su ja Varžinskas buvo užmezgęs pirmąjį romaną Žaltyčiuose) ir jos sūnų. Bet niekaip negalėjo rasti nei Alisos, nei Varžinskienės.

23 skyrius

Žudikas

1

Beldimas į duris privertė Krasauską suklusti, nesulaukęs kvietimo į kabinetą, užėjo Leonidas Neniškis. Iš inspektoriaus veido psichiatras suprato, kad atsitiko kažkas nenumatyto.

– Nesitikėjau, kad ateisi, Leonidai. Ar viskas gerai? Ar yra žinių apie ją?

Leonidas tylėdamas atsisėdo priešais daktarą, priversdamas Krasauską sunerimti.

– Kiek laiko pažįsti Alisą? – paklausė Leonidas.

– Nuo tada, kai pradėjom kalbėtis apie jos košmarus, – psichiatro šypsena nedavė ramybės Leonidui. – O kas?

– Ar seniai įtarei, kad Alisa serga DAS?

– Nuo mūsų kelionės į Žaltyčius. Ko tu nori iš manęs, Leonidai? – muistėsi kėdėje Krasauskas.

Su kiekvienu neatsakytu klausimu vyras labiau irzo.

– Gal pažįsti vieną moterį – Karoliną Polikaitę.

Krasauskas išlaikė rimtį veide ir atsakė, kad tokios pavardės nėra girdėjęs ir moters nepažįsta.

– Argi? – Leonidui sunkiai sekėsi tramdyti pyktį.

– Inspektoriau, jūs trukdote man dirbti, – psichiatras perėjo prie oficialaus tono, tikėdamasis atsikratyti Leonido.

– Atleisk, Maksimai, bet teks priprasti.

– Mano vardas Marijonas. Leonidai, man tikrai reikia dirbti, – bandė gudrauti Krasauskas.

– Ar tu gailėjaisi? – nekreipdamas dėmesio į Krasausko žodžius paklausė inspektorius.

– Ko? – nuskambėjo klausimas, o Leonidas matė baimę psichiatro veide.

– Ar gailėjaisi, kad nužudei Sofiją? Ar sunkiai pakilo ranka prieš savo brolį ir seserį – Feliksą ir Sandrą? Ar pasiilgsti motinos? Ar pasigendi tėvo? – Su kiekvienu klausimu Leonido tonas tapo vis aštresnis, o pats jis slinko arčiau psichiatro.

– GANA! – Krasauskas suriko, trenkdamas delnais į stalą. Jo akys persimainė, ant jų nukrito juoda plaukų sruoga. Veidas išraudo. – Kaip tu sužinojai, – Krasauskas išspjovė žodžius pro sukąstus dantis.

– Išsiaiškinom, kas įvyko Žaltyčiuose – gaisras, Sofijos nužudymas. Tada supratau, kad visos moterys, pažymėtos nuotraukose, buvo užmezgusios romaną su Varžinsku. Suradau visus nesantuokinius jo vaikus, bet vieno, Maksimo Polikaičio, vos nepraleidau. Kai sužinojau, kas jis, man viskas paaiškėjo. Todėl ir atėjau čia.

2

Oliveris jautė įtampą, apėmusią visą kūną. Kai išlipo iš automobilio, ligoninės pastatas pirmą kartą jam pasirodė grėsmingas, gal dėl to, kad žinojo, jog jame yra žudikas. Tuo metu buvo praėjusios kelios minutės nuo pokalbio su Gorskiu. Nors komisariato viršininkas reagavo skeptiškai, sutiko pasiųsti greitojo reagavimo būrį, kurio Oliveris tuomet ir laukė.

***

– Aš nužudžiau Sofiją.

– Kodėl? – paklausė Leonidas. – Ji buvo tiktai maža mergaitė.

– Tu jos nepažinojai. Ji buvo kaip Varžinskas, žiūrėdamas į ją mačiau tą sadistą, kuris naudojosi mano motina, talžė mus kiekvieną kartą nusigėręs. Jis paliko žaizdų, kurių negali pamatyti plika akimi. Jos niekada neužgis. Mano tėvas nelietė Sofijos. Galbūt man kilo pavydas, dabar galvoju, bet iš tikrųjų nenorėjau, kad pasaulis išvystų dar vieną Varžinską.

– Kaip ironiška, – atsiduso Leonidas.

– Kas čia ironiško? Tas žmogus buvo psichas!

– Varžinskas nebuvo žudikas. O tu esi, Maksimai. Tu blogesnis už jį.

– Nedrįsk taip kalbėti, – sušnypštė jis.

– Nėra nieko baisiau už piktadarį, manantį, kad gelbsti pasaulį. Kiek žmonių per tave mirė? Sofija, Karolina, Varžinskas, namų tvarkytoja, dvyniai Norkūnai, abu verslininkai.

– Nepamiršk Aldonos ir jos sūnaus.

– Iš viso dešimt. Ir manai, kad tai ne psicho darbas?

– Tai tik maža kaina, nežinia, kiek galėjo žūti per juos.

– Tu išprotėjai, – atkirto Leonidas.

– Tavo įsiaudrinęs protas tiesiog neįvertina mano paslaugos pasauliui.

– Papasakok man viską, – paliepė Leonidas, jis jautė pistoletą už diržo.

– Kai prieš kelerius metus sutikau Feliksą, manyje vėl prabudo žudikas. Aš supratau, kad mano darbas nebaigtas. Susidariau Varžinsko nesantuokinių vaikų sąrašą ir pradėjau nuo Aldonos Orlickauskienės. Suradau, kur gyvena ta moteris ir jos sūnus. Po ilgų stebėjimų pasitaikė proga, kai pasisvečiuoti pas sūnų atvažiavo motina – naktį nupjoviau jo automobilio stabdžius. Kitą rytą, kai sūnus vežė motiną į autobusų stotį, jie abu žuvo, automobilis kaktomuša atsitrenkė į sunkvežimį, – ramiai pasakojo Maksimas, o Leonidas tvardėsi, kad nerodytų pasišlykštėjimo. – Tada atėjo Sandros eilė, viską buvau kruopščiai suplanavęs, bet ji netikėtai dingo. Tai sužinojau iš Arvydo, kai apsimečiau jos vaikystės draugu. Man pavyko išsiaiškinti apie keistos senutės apsilankymą jų namuose likus kelioms dienoms iki Sandros dingimo. Iš apibūdinimo supratau, jog tai Valerija Varžinskienė.

– Kodėl taip manai?

– Valerija, be Alisos, yra vienintelis žmogus, matęs mane per gaisrą. Daugiau niekas negalėjo įtarti, kad medžioju Varžinsko vaikus. Neabejoju, kad būtent ji stengėsi išgelbėti Sandrą.

– Kodėl Valerija neperspėjo Felikso?

– Neįsivaizduoju. Tuo metu neketinau žudyti Felikso, norėjau viską suplanuoti iki smulkmenų.

– Kodėl būtent tas skersgatvis?

– Tiesiog pasitaikė pakeliui į mišką, – liguistai nusišypsojo Krasauskas.

– Kaip tau pavyko surasti Sandrą?

– Valerija dingo, ir niekas nuo fabrikų laikų jos nebuvo matęs. Supratau, kad turiu surasti tą bobą ir nubausti už tai, kad perspėjo Sandrą. Ji žino, kas aš, bet neturi jokių įrodymų, kad prisidėjau prie žmogžudysčių. Grįžęs į Žaltyčius susitikau su senais pažįstamais ir pasidomėjau Varžinskienės likimu. Niekas jos nėra matęs nuo įmonės bankroto, o abu jos verslo partneriai – Šleivys ir Vaičiulis – išsilakstė. Tada pagalvojau: galbūt, suradęs skęstančio laivo žiurkes, surasiu ir jo kapitoną. Pasiknisęs giliau sužinojau, jog Valerijos Varžinskienės mergautinė pavardė buvo Vaičiulytė. Taigi paaiškėjo, kad Steponas – jos brolis.

Leonidas nustebo tai išgirdęs.

3

Po kelių nežinios minučių į ligoninės aikštelę įvažiavo juodas šarvuotas automobilis su užrašu „ARAS“ ir senas Gorskio automobilis.

Viršininkas išlipo iš mašinos ir pribėgo prie Oliverio.

– Kur Leonidas? – paklausė jis.

– Kalbasi su Krasausku. Sakė, kad niekas nešturmuotų pastato, kol neduos ženklo.

– Jis išprotėjo, – nusistebėjo Gorskis.

– Jis turi ginklą.

– Tai nieko nereiškia tokioj situacijoj.

Per kelias sekundes, gavus nurodymą, du iš šešių specialiojo būrio pareigūnų nubėgo į ligoninę, kad galėtų stebėti psichiatro kabinetą.

– Jie kalbasi, – raportavo pareigūnas. – Kol kas grėsmės nėra.

– Tikiuosi, jis žino, ką daro, – tarstelėjo Gorkis.

– Aš irgi, – atitarė Oliveris.

***

Krasauskas tęsė pasakojimą:

– Aš supratau, kad Vaičiulis turėtų žinoti, kur jo sesuo, galbūt tada rasiu ir Sandrą. Suradau Vaičiulį, jis apsimetė nieko nežinąs, bet aš jaučiau, kada tas tipas meluoja. Neturėjau kito pasirinkimo, vožiau jam per galvą ir jį nutempiau į mašiną. Pirmiausia Vaičiulį palaikiau savo namo rūsyje, bet jis tylėjo. Prisiminiau fabrikus, pamaniau, kad ten bus puiki vieta paslėpti jį, įtaisiau duris ir užrakinau. Tikriausiai nežinai, kad turiu dalį etato Jurbarko ligoninėje, todėl nebuvo sudėtinga užsukti ir patikrinti jį, laukiau, kada palūš – ir man pavyko. Pasisekė netgi labiau nei tikėjausi: jis tikrai nežinojo, kur gyvena Valerija, nes daugybę metų jie bendraudavo tik telefonu, tačiau pasislėpti Sandrai, paprašytas Valerijos, padėjo būtent jis. Netrukus jau viską žinojau, tad iš jo nebuvo jokios naudos.

– Palikai jį numirti, – užbaigė mintį Leonidas, o Maksimas linktelėjo. – O kaip Alisa sužinojo, kad jis laikomas fabrike?

– Viskam savas laikas, Leonidai. Įsilaužiau į Sandros butą, kuriame ji slapstėsi. Kaip ir Vaičiulis, Sandra kurį laiką pagyveno mano namo rūsyje, kol Feliksas grįžo į Lietuvą. Pamaniau, kad būtų gražu juos nužudyti vieną po kito, visgi – dvyniai, – savo makabrišką pasakojimą tęsė psichiatras. – Kai abu Norkūnai buvo mano rankose, nusipirkau automobilį...

– Palauk, – sustabdė Leonidas. – Šleivio giminaitis sakė, kad vogtą senelio automobilį pardavė raudonplaukei moteriai.

– Aš jį ir nusipirkau iš moters raudonais plaukais. Pagal skelbimą internete. Tikriausiai sutapimas, tiesa? Tai, kad pareigūnai pamanė, jog pardavėja – Alisa, man labai padėjo. Kur aš baigiau? Taigi, nusipirkau automobilį. Tik vėliau sužinojau, kieno jis. Šleivio. Ir vėl sutapimas, – pasimėgaudamas pasakojo Maksimas, Leonidui net teko nusukti akis į langą, kad susitvardytų ir neprismaugtų to psichopato plikomis rankomis – kitame korpuse jis pastebėjo pulti pasiruošusius specialiojo būrio pareigūnus. – Tą naktį nušoviau Feliksą ir įmečiau kūną į bagažinę, Sandra vairavo, aš sėdėjau šalia, laikydamas ginklą. Kai privažiavome skersgatvį, liepiau jai ištraukti iš bagažinės Felikso kūną. Šaunuolė – jai pavyko. Vėliau miške suradau aikštelę, kur liepiau Sandrai persėsti į galą. Kai ji tai padarė – pykšt! – ir moteris nebegyva.

Leonidas vos valdėsi, bet kantriai laukė pasakojimo tęsinio.

– Kas toliau? – paklausė jis, kai Maksimas nutilo.

– Kai Alisa pradėjo pas mane lankytis, nė nenutuokiau, kad ji yra mano netikra sesuo. Tas košmaras man atskleidė, kas yra iš tikrųjų. Ta pati mergaitė, su kuria žaisdavo Sofija. Jos geriausia draugė.

– Kodėl jos tiesiog nenužudei? – išspaudė klausimą Leonidas.

– Ketinau, – Krasauskas atsiduso, – labai apsidžiaugiau, kad auka pati mane susirado. Jau buvau sugalvojęs, kaip ją nužudysiu, kur paslėpsiu lavoną, bet tada pasireiškė jos liga. Tą pačią akimirką, kai ji prašneko nesavu balsu, pagalvojau apie DAS galimybę. Mane sukrėtė tai, ką išgirdau... Alisa pradėjo kalbėti mano sesers balsu. Tas balsas, intonacija, manieros... Maniau, kad išprotėjau, bet Alisoje mačiau Sofiją.

„Aurimas buvo teisus“, – pagalvojo Leonidas.

– Negalėjau patikėti, kad kalbėjausi su ja. Man nekilo ranka žudyti, tiesiog nesugebėjau atimti gyvybės tam pačiam žmogui dar kartą. Tada… prabilo kita asmenybė. Tai buvo mano motina – Karolina.

– Tu gailėjaisi to, ką padarei, – prabilo Leonidas. – Alisa tau parodė artimiausius žmones – mamą ir seserį – ir supratai, kad nenužudytum jų dar kartą?

Krasauskas atsiduso. Nieko neatsakė į šią Leonido repliką ir toliau tęsė pasakojimą.

– Pradėjau kurti kitą planą. Negalėjau nužudyti Alisos, todėl nusprendžiau panaudoti ją kaip atpirkimo ožį. Ji juk Varžinsko vaikas. Kol ji buvo pavirtusi Sofija, nukirpau kelis plaukus, kuriuos vėliau pakišau nusikaltimo vietose. Tu klausei, iš kur Alisa sužinojo, kad Vaičiulis Žaltyčiuose. Prisipažinsiu, šiek tiek praskydau. Kai Alisa buvo persikūnijusi ir tapusi mano mama, viską jai išklojau. Man to nereikėjo daryti. Tai atvedė jus į fabrikus.

– O nuotraukos, rastos Varžinskų name?

– Nežinau. Pats jas pirmą kartą mačiau. Turbūt Alisai tas prisiminimas iškilo savaime, kai vėl apsilankė vaikystės namuose. Tuomet susiradau Šleivį, nes vis dar tikėjausi aptikti Varžinskienės pėdsakus, bet jis nė neketino man pasakoti apie Varžinsko žmonelę. Greičiausiai nieko apie ją nežinojo. Jis vaidino labai drąsų – sunervino mane. Kaip jis drįso?! Todėl jį paprasčiausiai nušoviau.

– O Vaičiulio pirštas?

– Norėjau, kad policininkai žinotų, kad tai mano darbas. Kad jie suprastų ir įvertintų mano indėlį, juk darau šitą pasaulį geresnį.

– Kaip psichologas, turi suprasti, kad paprasčiausiai norėjai, jog tave surastume ir pagirtume, tiesa? Tau tiesiog reikėjo pagyrimo, juk mama niekada nėra tavęs pagyrusi. Ar ne tiesą sakau?

– Man nereikia jokių pagyrų, pats žinau, ko verti mano darbai.

Leonidas giliai atsiduso, supratęs, kokį beprotį buvo įsileidęs į savo gyvenimą. Galiausiai išdrįso užduoti klausimą, kuris nedavė ramybės.

– Ar tai reiškia, kad Alisa – nekalta?

– Ji kalta, nes yra Varžinsko dukra, bet jinai nieko nežudė.

– Ačiū, – Leonidas giliai atsiduso.

– Už ką? – nesuprato Krasauskas.

– Tu galutinai išsklaidei mano abejones, dabar žinau, kad mano dukra nekalta. Bet kodėl jai reikėjo bėgti?

– Kai ji buvo Karolina, papasakojau apie savo planus apkaltinti Alisą, tad ji suplanavo pabėgimą. Ir jai pavyko.

– Iš kur Alisa galėjo sužinoti apie žmones, vėliau tapusius jos asmenybėmis?

– Sofija ir Alisa vaikystėje buvo geros draugės, Aldona Orlickauskienė dažnai ateidavo pas juos į namus, nes buvo Varžinskienės draugė, o Karoliną Alisa matė gaisro naktį ir tikriausiai informacija užsifiksavo jos pasąmonėje. Galbūt, jausdama amžiną širdgėlą dėl prarasto vaiko, Karolina pasiėmė Motiejų…

Leonidas atsistojo ir pažvelgė pro langą, galvodamas apie tai, ką toliau pasakys.

– Esi žudikas, Maksimai ar Marijonai, net nežinau, kaip į tave kreiptis, bet nuo realybės nepabėgsi ir nieko nepakeisi.

Leonidas parodė sutartą ženklą specialiojo būrio pareigūnams, kad gali suimti psichiatrą. Žudikas to nepastebėjo.

– Mano gyvenimas seniai baigtas, – atsiduso psichiatras.

– Nereikėjo žudyti, jeigu norėjai geresnio gyvenimo.

– Jeigu nebūčiau nužudęs Varžinsko, jis būtų mane seniai užmušęs.

– Galėjai kam nors pasiskųsti.

– Galėjau, bet motina neleido. Ji buvo bevalė niekam tikusi kalė, kuri leido daužyti savo sūnų kaip kriaušę, – Krasausko veidas persikreipė nuo įtūžio. – Jai labiau miestelio gerovė rūpėjo, o ne savas vaikas... Gerai, kad ji žuvo per tą gaisrą. Žinai, Leonidai, – susitvardė psichiatras, – yra dar keli žmonės, kurių nekenčiu...

Leonidui nespėjus sureaguoti, Krasauskas puolė inspektorių. Nubloškė ant žemės ir pradėjo smaugti. Neniškis bandė griebtis pistoleto, bet nepajėgė. Staiga į psichiatro kabinetą įsiveržė keturi pareigūnai ir iškart atitraukė psichiatrą nuo Leonido, kuris sunkiai gaudė kvapą. Po kelių sekundžių Krasauskas buvo surakintas, ir visi šeši lipo laiptais žemyn. Lauke juos pasitiko Oliveris ir Gorskis.

– Ar tai jis? – paklausė Oliveris. – Žudikas?

– Taip, – patvirtino dar sunkiai orą begaudantis Leonidas.

Tu tuo tikras? – paantrino Gorskis.

– Šimtu procentų. Jis pats prisipažino. Čia visi įrodymai, – pasakė Leonidas, traukdamas iš kelnių kišenės mažą diktofoną.

– Viršininke, – kreipėsi Leonidas, nors oficialiai jau nebedirbo, – Alisa nekalta. Aš buvau teisus.

Inspektorius išsitraukė telefoną ir pamatė tris praleistus skambučius. Visi Aurimo. Kol Aurimas atsiliepė, Krasauskas jau buvo išvežtas policijos automobiliu,

– Leonidai! – sušuko Aurimas. – Ačiū Dievui, pagaliau susisiekėm, aš žinau, kur važiuoja Alisa.

Inspektoriaus pajuto kylančią įtampą.

– Perskaičiau Alisos sapnų sąsiuvinį, – kalbėjo Aurimas, – ir prisiminiau, ką Motiejus man pasakojo. Jis sakė, kad pradės kelionę nuo Alisos namų.

Leonidas suprato, ką norėjo pasakyti Aurimas.

– Ji važiuoja į Žaltyčius, – patvirtino jo mintį Aurimas.

Nieko netaręs inspektorius baigė pokalbį ir atsisuko į Oliverį.

– Alisa ir Motiejus važiuoja į Žaltyčius.

Gorskis pažadėjo perduoti Jurbarko policijai, kad visos jų pajėgos vyktų į miestelį, o Leonidas ir Oliveris išvažiavo savarankiškai. Jie neabejojo, kad Alisa bus ten.

Dangus niaukėsi ir nepranašavo nieko gero.

24 skyrius

Šviesa tamsoje

1

Penktą valandą visai sutemo, o iš dangaus pabiro snaigės, panašios į plunksnas. Leonidas išsitraukė telefoną ir paskambino Gorskiui pasakyti, kad tuoj atvyks į Žaltyčius.

– Ką gi, – tarė viršininkas, – tenka pripažinti, kad aš klydau. Suraskime Alisą ir tavo anūką. Perduodu vadovavimą tau, juk žinai, ką daryti. Ne man tave mokyti. Sėkmės.

Leonidas ir Oliveris išlipo iš automobilio Žaltyčių centre, kur jau laukė nemažas būrys policininkų.

– Yra didelė tikimybė, – pranešė Leonidas susirinkusiems pareigūnams, – kad Alisa Iglienė slapstosi šitame miestelyje. Noriu, kad jūs, – inspektorius suskaičiavo pareigūnus, – pasiskirstytumėte į tris grupes ir prašukuotumėte apylinkes, o likusieji turi apeiti visus namus ir pasikalbėti su gyventojais – gal kas nors matė bėglę. Raportuokite tiesiogiai man. Už miestelio yra trys fabrikai, kuriuose ji gali slėptis. Apžiūrėkite visas patalpas, – Leonidas paprašė radijo stotelės. – Ar viskas aišku? Vykdyt!

– Mes važiuosime į Varžinskų namą, – tarė Leonidas Oliveriui.

– Be pastiprinimo? – nustebo Oliveris. – Šiandien susidūrei akis į akį su serijiniu žudiku, o dabar važiuoji sulaikyti psichinės ligonės.

– Galvok, ką kalbi. Ji tavo sesuo. Jai reikia pagalbos.

2

Varžinskų namas atrodė kaip šmėkla, tarsi paminklas Žaltyčių miestelio praeičiai. Prie laiptų, kalvos papėdėje, stovėjo senas automobilis, kurio dar nebuvo spėję apsnigti. Leonidas sustojo ir neišjungęs variklio iššoko apžiūrėti vidaus, pasišviesdamas žibintuvėliu. Automobilio salonas tuščias, bet bagažinėje gulėjo drabužiai, tualetiniai reikmenys, skardinės su maistu.

– Ji čia! – netvardė susijaudinimo Leonidas.

Namo viduje buvo tamsu, šalta ir tylu. Nuo praėjusio apsilankymo turėklai buvo išvirtę, kur ne kur pūpsojo sniego krūvelės – prisnigo pro stoge žiojėjusias skyles. Nei rūsyje, nei pirmajame aukšte Leonidas ir Oliveris žmonių nerado, tik aptiko pėdsakus, vedusius į antrąjį aukštą. Pirmasis kambarys, į kurį užėjo, kadaise buvo miegamasis. Kitas buvo dar prašmatnesnis. Atrodo, jie užėjo į buvusią šeimininkų svetainę: rožiniai tapetai dabar jau luposi nuo sienų, medinės grindys vietomis puvo, čia praeitą kartą jie rado nuotraukas.

– Žiūrėk, tėti.

Ant vos besilaikančios lentynėlės gulėjo nuotrauka suskilusiuose rėmeliuose, kurią Oliveris pakėlė. Leonidas pašvietė žibintuvėliu ir įsižiūrėjo – joje buvo trys Varžinskai – laimingi, besišypsantys. Leonidas negalėjo atitraukti akių nuo mažosios Alisos – tokia simpatiška mažylė. Prieš išeidamas iš kambario, Leonidas įsikišo nuotrauką į striukės kišenę.

– Ššš… miegok.

Tie žodžiai nuskambėjo lyg pasakyti į ausis.

– Girdėjai ? – tyliai paklausė Oliveris.

Oliveris parodė pirštu į kambarį, iš kurio išgirdo dar vieną „ššš“. Jie tyliai nusliūkino link garso šaltinio. Leonidas pašvietė žibintuvėliu į kambario vidų, šviesa apakino kampe sėdėjusios, susigūžusios figūros akis.

– Alisa? – atsargiai paklausė Oliveris.

Neatpažįstamos akys pažiūrėjo į juos, bet iškart grįžo prie ant kelių miegojusio Motiejaus.

– Alisa, – pakartojo jis. – Čia aš – Oliveris, o su manim tėtis.

– Alisos nebėra, – pareiškė moteris.

Nei balsas, nei žvilgsnis nepriklausė Alisai – tik veidas tas pats.

– Seneli, – tyliai pratarė nubudęs Motiejus.

– Ar žinai, kas mes? – paklausė Leonidas.

– Atėjot atimti iš manęs Motiejų... Bet iš manęs jau kartą atėmė Sofiją. Jis atėmė...

– Mes tik norim padėti. Sofijos žudikas sugautas, jūs saugūs.

– Įsileidi jį į savo širdį, į namus, ir ką gauni? Jis atima iš tavęs viską. Viską.

– Alisa, – kreipėsi Oliveris iš lėto slinkdamas arčiau moters.

– Nesiartink, – sušnypštė Alisa, išsitraukdama ginklą ir nukreipdama į Leonidą.

– Mama? – išsigando Motiejus.

– Ššš… viskas gerai, miegok.

– Alisa, paklausyk, – ramiai prabilo Leonidas, – prisimink, kas aš toks. Aš – tavo tėvas. Turi tai žinoti. Policija vis tiek tave suras, niekur nepabėgsi. Tu esi nekalta, tavęs niekuo nekaltina, tu tiesiog sergi. Jeigu mus nušausi, tapsi žudikė. Kaip Varžinskas, – paminėjus tą pavardę, Alisa-Karolina nusipurtė. – Pagalvok, ką darai, pagalvok apie Motiejų, pagalvok apie Aurimą. Tiesiog pagalvok apie tau brangius žmones.

Alisos ranka, laikiusi ginklą, sudrebėjo. Tą akimirką buvo neaišku, kaip ji pasielgs, bet vamzdis nusviro žemyn.

– Prašau, Alisa.

– Alisos nebėra.

Nubloškusi Motiejų į šalį, moteris pasileido bėgti.

– Aš ją pasivysiu, – puolė Leonidas.

– Ne, tėti, geriau pasilik su Motiejum.

Oliveris pasileido paskui bėglę. Tokio triukšmo namai nebuvo sulaukę jau begalę metų – sunkių žingsnių aidas sklido tarp sienų. Pro praviras duris Oliveris išbėgo į tamsos persmelktą vakarą ir apsidairė.

3

Batai smigo į purų sniegą, šaltas prakaitas sruvo kakta ir gilus alsavimas virto garo tumulais. Svetimi žingsniai tolo, bet Oliveris vis dar matė siluetą. Jis žinojo, kad sustojęs pames iš akių Alisą, tad skubėjo pirmyn, blaškomas sniego ir tamsos. Kažkur tolyje žibėjo Žaltyčių šviesos, bet Oliveris neabejojo, jog sesuo traukė ne ten. Irdamasis per pusnis jis galvojo, kad vejasi ne Alisą, o ją užvaldžiusią Karoliną, kurią veda keršto troškimas. Galbūt ji tikėjosi, kad Motiejus užglaistys širdyje likusią žaizdą dėl dukros netekties. „Ji nežino, kad yra mirus“, – pagalvojo Oliveris, nors mintis net pačiam skambėjo labai klaikiai. Bet tokia buvo realybė, vaiduokliai egzistuoja ir gyvena kiekvienoje besikankinančioje sieloje, išnirdami tik sunkiausiais gyvenimo momentais. Vieniems pasiseka juos suvaldyti, kitiems – ne.

Trekšt, trekšt! – pasigirdo Oliverio žingsniai sniege. Trekšt, trekšt… Jis artėjo prie Alisos, bet staiga pokštelėjo šūvis. Oliveris krito ant pilvo, tada nuaidėjo dar vienas šūvis. Jo nekliudė, bent tada taip manė. Staiga viskas nutilo. Vyras gulėjo ant pilvo ir baiminosi, kad tie šūviai buvo skirti ne jam. Oliveris sukaupė drąsą ir pasileido šūvio kryptimi. Girdėjosi tik jo žingsniai.

Netikėtai tolumoje suspindo šviesa. Mažas žiburėlis išniro už medžio. Oliveris traukė link šviesos, bet pajuto, kaip žingsniai apsunksta, jėgos mąžta su kiekvienu žingsniu. Jis neketino pasiduoti, brido tolyn per sniegą. Ne, tas spindulėlis nebuvo Žaltyčių žiburys – tik paprasta žvakė. Už užsklęstų vartų buvo senosios Žaltyčių kapinės. Prie degančios žvakelės, kurios šviesą iš tolo pastebėjo Oliveris, jis rado klūpančią Alisą. Oliveris lėtai artėjo prie sesers, ji ginkluota, o jis – ne. Apšviestas žvakės sugebėjo įžiūrėti, kad jo striukė kruvina. Vienas šūvis buvo taiklus.

Ant antkapio, apšviesto vienos vienintelės žvakelės, buvo iškalti žodžiai: „Sofija Polikaitė.“ Jai buvo vos penkeri. Besišypsantis mergaitės veidelis žvelgė į Oliverį iš antkapio. Girdėjosi graudus Alisos verksmas. Oliveris prisišliejo prie sesers, brolio apkabinimas tarytum nutildė visą pasaulį.

Duslūs Karolinos, ne Alisos, žodžiai suardė tylą:

– Dėl jos… Dėl jos paaukojau viską. Dėl jos paaukojau gyvenimą, o dabar atgimiau šiuo kūnu.

Oliveris lėtai prispaudė delną prie ginklo, gulėjusio sniege, ir pasiėmė.

– Tu numirei, Karolina.

– Tai kodėl esu čia? Kokia prasmė?

– Tu padėjai mums surasti dukters žudiką. Todėl ir gavai antrąjį šansą. Dabar eime. Viskas baigta. – Jie brido per tamsą ir sniegą, pasišviesdami Oliverio telefonu. Visai netoli vartų Karolina sustojo. Jos žvilgsnį atkreipė senas kapas su išvirtusiais varteliais, kurie liko nepaliesti nuo pat laidotuvių. „Karolina Polikaitė. Čia ilsisi motina – mylinti ir mylima.“ Tarytum užhipnotizuota ji pratarė:

– Aš tikrai negyva. Bet mane mylėjo…

Tai buvo paskutiniai Karolinos žodžiai, akis nuo kapo pakėlė Alisa. Jos šypsena, pamačius brolį, buvo iškalbingesnė už bet kokius žodžius.

– Oliveri, – ištarė ji, – ką aš padariau?

Alisa sugrįžo. Netardami nė žodžio jie patraukė link miestelio.

4

Po kelių valandų tylos suskambo telefonas. Leonidas atsiliepė.

– Ar radot? Ar Motiejus sveikas? – nekantravo Aurimas.

– Taip, Aurimai, radom ir Motiejų, ir Alisą.

– Ar galiu pasikalbėti su sūnum?.. Sveikas, Motiejau, – Aurimas jautė, kaip palengvėjimo ašaros ima riedėti iš akių.

– Labas, tėti. Pasiilgau tavęs. Mes jau važiuojam namo.

– Kaip šaunu, aš tavęs irgi pasiilgau. Ar viskas gerai?

– Aha. Tik gaila, kad negalėjai su mumis pakeliauti.

– Nieko, dar turėsim progų. Sutarta? – Aurimas nusišluostė sudrėkusius skruostus.

– Aha.

– Gerai, ar dabar galiu pakalbėti su mama?

– Aurimai, – Alisos balsas slogus ir pavargęs. – Atleisk...

– Aš taip tavęs ilgiuosi. Girdi?

– Ar pasakėt Motiejui tiesą, kad jį pagrobė? – paklausė Aurimas, kai telefoną paėmė Leonidas.

– Ne, dabar tikrai ne laikas. Kada nors paaugęs jis pats viską supras.

– O gal tiesiog pamirš apie tai. Duok, Dieve.

Aurimas baigė pokalbį ir pajuto tai, ko seniai neteko jausti, – paprastą žmogišką džiaugsmą. Jis buvo laimingas, kad Motiejus ir Alisa grįžta namo. Žinoma, prireiks laiko, kol žmona pasveiks ir gyvenimas sugrįš į senąsias vėžes, bet svarbu, kad baisiausia jau išgyventa.

25 skyrius

„Tiesos vaga“

1

Iveta Lisauskaitė sulaukė skambučio apie dešimtą valandą. Jos šaltinis, dirbęs miesto komisariate, pranešė karščiausią naujieną – bėglė Alisa Iglienė surasta. Internetinio naujienų portalo „Tiesos vaga“ žurnalistė išklausė visą pasakojimą.

– Neniškis visą laiką tvirtino, kad Iglienė nekalta. Ir jis buvo teisus! Prieš kelias savaites jis išėjo iš darbo dėl sveikatos problemų, o dabar vos ne vienas sulaikė tikrąjį žudiką!

– O kas žudikas? – Iveta jautė, kad straipsnis apie tą tyrimą gali būtų svarbus jos karjerai, tad nekantravo išpešti kuo daugiau informacijos.

– Nepatikėsi, tai buvęs Iglienės psichiatras! – bėrė naujienas informatorius, žurnalistė vos spėjo sekti jo padrikas mintis. – Pasirodo, ta moteris serga kažkokia psichine liga, todėl ir pabėgo, o psichiatras ja naudojosi, kad suverstų visą kaltę.

Iveta žymėjosi informaciją užrašų knygutėje. Ji jautė kylantį susijaudinimą, o mintis rašyti knygą apie Iglienės bylą neatrodė visai kvaila.

– Kada ją atveš?

– Maždaug per valandą turėtų pristatyti į komisariatą.

– Gal susitarkim, kiek kainuotų tyla? Kiek nori, kad nekiltų pagunda „pakuždėti“ sensacijos kitoms agentūroms? – Vyras įvardijo sumą, Iveta kiek padvejojo, bet nutarė, kad tai bus investicija ateičiai. – Rytoj iš ryto turėsi sąskaitoj.

Iveta rimtai susinervino, kai pamatė būrį žurnalistų iš įvairiausių žiniasklaidos priemonių priešais komisariatą. Buvo praėjęs ketvirtis valandos po skambučio. Savo Honda CBR Superbike motociklą pastatė ištuštėjusioje aikštelėje greta sniego kupsto; nusiėmė šalmą, pasitaisė rudus plaukus ir nužvelgė kolegas, laukiančius atvežamos sulaikytos bėglės. Iveta atsirėmė nugara į TV3 žinių furgoną; ten sėdėjęs vyras paklausė, ar neturi ugnies. Žurnalistė išsitraukė mažą degalinėje pirktą žiebtuvėlį, vyras padėkojo.

Praėjo daugiau nei valanda, bet joks automobilis neįvažiavo į aikštelę. Tyla. Švilpė vėjas. Prieš gerą pusvalandį nustojo snigti. Pravažiavo kažkoks automobilis. Ne, tai ne jie. „Kur jie?“ – svarstė Iveta. Kai kantrybė jau lašėjo paskutiniais lašeliais, už kampo pasirodė keli automobiliai. Kas griebėsi filmavimo įrangos, kas čiupo tik užrašų knygutę – visa minia patraukė link išlipusių keturių žmonių: penkiasdešimtmečio vyro rimtu žvilgsniu, aukšto trisdešimtmečio, kurio petys buvo perrištas tvarsčiu, šešiamečio berniuko, išsigandusiu žvilgsniu, ir galiausiai visų nekantriai lauktos Alisos Iglienės. Gailų jos žvilgsnį pagavo kelios fotoaparatų blykstės, kol apie ją susibūrė trys uniformuoti pareigūnai, taip pat išlipę iš automobilio. Jie vedė moterį paėmę už alkūnių. Sulaikytoji nieko nekalbėjo, neatsakinėjo į klausimus, kurie liejosi kaip lavina: „Kur jūs praleidote paskutines dienas?“, „Kas jus paskatino bėgti?“, „Ar jūs nužudėte tuos žmones?“… Žurnalistė išsitraukė telefoną iš odinės striukės kišenės.

– Ar tu išprotėjai? – užsipuolė ji savo informatorių. – Sakiau tau, kad laikytum liežuvį už dantų!

– Aš nekaltas, – teisinosi. – Negalvok, kad vienintelis žinojau, kad ji rasta.

– Gali atsisveikinti su savo pinigais.

– Palauk, – pasakė vyrukas – Iveta tokios reakcijos ir tikėjosi. – Jei tave įleisiu pasikalbėti su inspektorium Neniškiu – matau, kad ateina – ar tada…

– Pervesiu pusę sumos.

Pareigūnas sutiko ir pasakė, kad prieitų prie geležinių durų kitoje komisariato pusėje. Kai Iveta ten nusigavo, jos jau laukė. Ji pirmą kartą pamatė savo šaltinio veidą. Icchokas Antokolskis ją palydėjo iki kabineto, kuris anksčiau priklausė buvusiam vyresniajam inspektoriui Leonidui Neniškiui. Vyras dabar ten ir sėdėjo, pasirėmęs mieguistą, išvargusią galvą rankomis ant stalo. Oliveris buvo greta.

– Atleiskit, vyrai, kad trukdau, bet mano draugė nori užduoti kelis klausimus.

Iveta atsisėdo nuošalyje ir užsikėlusi koją ant kojos laikė užrašų knygutę vienoje rankoje, o tušinuką – kitoje.

– Inspektoriau Neniški, – pradėjo ji, – suprantu, kad esate labai išvargęs po tokio žygdarbio, todėl esu labai dėkinga, kad skyrėte minutę savo laiko.

– Mažiau įžangų, klauskite, – atsakė jis žurnalistei.

– Ar jums niekada nebuvo kilę abejonių dėl dukters?

– Ne, aš pasitikiu savo vaikais, o Alisa yra mano dukra.

– Kas padėjo jums išspręsti šią bylą?

– Turiu padėkoti savo sūnui Oliveriui, – pasakė atsisukdamas jo pusėn, – jiedu su praktikante Lena rinko medžiagą Žaltyčiuose, Alisos gimtinėje. Tada iškilo daug metų neišspręsta žuvusios mergaitės byla. Aš susiejau turimą medžiagą su dabartine byla ir paaiškėjo, kad dėl Alisos biologinio tėvo mirties kalta žuvusios mergaitės motina. Viskas baigėsi tuo, kad suradome tos moters vyresnįjį sūnų, kuris buvo pakeitęs pavardę. Tai Marijonas Krasauskas. Mano dukros psichiatras. Jis prisipažino nužudęs iš pradžių savo seserį, vėliau visus tuos žmones, o pats pasinaudojo Alisos liga, kad apkaltintų ją...

Interviu truko dar kelias minutes, kol į kabinetą įžengė Gorskis. Ivetai po ilgų prašymų buvo leista stebėti tardymą, bet tik su sąlyga, kad jokia informacija nebus paskelbta, kol nebus duotas oficialus policijos leidimas.

2

Alisą nuvedė į tą patį tardymo kambarį, kuriame buvo vykdomos jos ankstesnės apklausos; tenai sėdėjo Gorskis, Leonidas, Oliveris, keli pareigūnai ir moteris, kurią įsidėmėjo iš žurnalistų minios. Šįkart Alisa nebuvo įtariamoji, jos niekas nekaltino, su ja buvo elgiamasi lyg su auka. Krasauską įvedė du pareigūnai, nuo jo žvilgsnio Alisa net nusipurtė. Sulaikytasis atsisėdo priešais pareigūnus ir visus susirinkusius varstė žvaliu žvilgsniu.

– Na, Alisa, mes vėl susitikom, – prabilo jis.

– Jums nebuvo leista kalbėti… – užsipuolė Oliveris, bet buvo nutildytas Leonido.

– Mums reikia, kad vėl papasakotumėte savo istoriją, – oficialiu tonu kreipėsi Leonidas, – kurią aš girdėjau ligoninėje.

– Kokią istoriją? Mane suėmė, nors aš nieko nepadariau.

– Krasauskai, nereikia vaidybos. Aš turiu įrašęs visą pokalbį.

– Tikiuosi, kad įrašas bus kokybiškas.

Nors bandė elgtis bravūriškai, bet iš akių Alisa matė, kad gerbiamam psichiatrui jau niekas nebuvo svarbu. Jis atpasakojo savo istoriją.

– Alisa, ar nenorite nieko pasakyti Krasauskui? – paklausė Gorskis.

Alisa atsistojo, kad jaustųsi pranašesnė, ir nužvelgė jį paniekinamai.

– Aš jums atvėriau širdį, o jūs manimi visą laiką naudojotės. Gerbiau jus kaip specialistą ir žmogų, kuriuo galima pasitikėti, bet, pasirodo, žvelgiau į pabaisą žmogaus veidu. Dabar aš daug ką prisimenu: prisimenu Žaltyčių laikus, prisimenu prieglaudą, kur kasdien ilgėjausi mamos, kol manęs neįsivaikino Neniškiai. Ar žinote, ką reiškia būti vienišam, kai nieko nėra šalia?

– Aš buvau vienas visą gyvenimą, – atkirto Krasauskas.

– Pats pasirinkai, – familiariai tėškė Alisa. – Tu nužudei savo motiną ir seserį, kurią netgi aš pažinau geriau nei tu. Prisimenu savo mamos žodžius, ką ji pasakojo apie Sofiją. „Ta vargšė mergaitė… Dievulis pašykštėjo protelio.“ Ar bent žinai, kad Sofija sirgo autizmo sindromu. Per savo nelemtą pasipūtimą ir susireikšminimą to net nepastebėjai. Irgi mat, sielų gydytojas! Ji nežinojo, ką daro, todėl Karolina ir skyrė jai daugiau dėmesio. Net girtas Varžinskas niekad nemušė mergaitės. O ką tu padarei? Tu išliejai savo aklą neapykantą tėvui ant bejėgio vaiko.

Alisa išėjo iš kameros lydima pareigūnų.

3

Alisa dar negalėjo grįžti namo – pagal įstatymą, ji buvo bėglė ir vaiko grobikė. Reikėjo laiko, kol teismą pasieks išvados apie Alisos ligą. Kompetentingi psichiatrai turėjo pateikti dokumentus, kurie patvirtintų, kad nusikaltimo padarymo momentu Alisa buvo nepakaltinama.

Komisariato viršininkas buvo pasiūlęs palikti Motiejų jo kabinete, kur stovėjo nedidelė sofa. Moteris atsisėdo ant sofos krašto ir pajuto begalinį nuovargį: skaudėjo nugarą, maudė kojas... Nepaisant fizinio nuovargio, Alisa jautė didžiulį palengvėjimą. Paglostė kaktą snaudžiančiam Motiejui ir nusišypsojo.

Naktis buvo rami. Retkarčiais subildėdavo kur nors varstomos durys. Ir vėl tyla. Staiga žingsniai... Pažįstami... Greiti, jie vis artėjo ir artėjo. Aurimas. Pavargęs, plaukai prilipę prie kaktos, skruostai įdubę, akys stiklinės. Alisa atsistojo ir priėjo prie vyro. Jų apsikabinimas tęsėsi visą amžinybę. Aurimas pakėlė akis ir pastebėjo nukirptus plaukus.

– Tau labiau tinka ilgi plaukai, – sukuždėjo.

Jie prisėdo šalia sūnaus. Aurimas nenorėjo daugiau skirtis nei su Alisa, nei su Motiejumi. Taip jie prasėdėjo valandėlę, po to tėvas su sūnumi išvažiavo namo, o Alisa vėl liko viena. Paprašė pareigūno, kad nuvestų ją į kamerą. Alisa padėjo galvą ir iškart užmigo, galvodama apie tai, kad tuoj viskas bus baigta.

4

Lena atvyko į komisariatą perskaičiusi pirmąsias žinias apie praėjusią naktį. „Tikrasis serijinis žudikas suimtas, – skelbė antraštė. – Alisa Iglienė – nekalta?“ Ją pasitiko per tas kelias praktikos savaites įsiminti veidai. Lena visus rado inspektoriaus kabinete. Užsikniaubęs ant stalo miegojo Leonidas, o ant fotelyje, susisukęs į kamuoliuką, snaudė Oliveris. Lena juos prižadino.

– Tardymas vyko iki keturių ryto, – paaiškino Leonidas, gurkšnodamas Lenos atneštą kavą.

– Ar tikrai Krasauskas – žudikas?

– Taip, – patvirtino Oliveris.

– Kaip Alisa? Ar ji pasveiks?

– Nežinau, – Leonidas atsiduso. – Laikas parodys.

Durys prasivėrė ir į kabinetą įėjo Gorskis. Jis atrodė kaip ne savas. Pasisveikino su visais. Komisariato viršininkas paprašė, kad Oliveris ir Lena trumpam išeitų. Tylą pirmas sudrumstė Gorskis.

– Atsiprašau, – ištarė jis. Tai nuskambėjo sunkiai. Tą Leonidas pastebėjo buvusio darbdavio balse. – Atleisk, kad tavimi nepasitikėjau. Niekada to nepripažinau, bet dabar sakau, nepyk, kad pasisavinau tavo nuopelnus.

– Pamirškim viską, – tarė Leonidas. – Ar galiu grįžti į darbą?

Gorskis linktelėjo.

26 skyrius

Perukas

1

Apie būtinumą apklausti Motiejų sprendė ikiteisminio tyrimo dalyviai. Kadangi Leonidas vėl buvo paskirtas bylos tyrėju, jis ryžosi, pasitelkęs vaikų psichologus, apklausti vaiką kaip specialųjį liudytoją. Berniuko apklausa buvo perkelta iš kameros, kurioje praėjusią naktį buvo apklausiamas Krasauskas, į Gorskio kabinetą. Pirmą klausimą uždavė Gorskis.

– Motiejau, – komisariato viršininkas stengėsi kalbėti labai ramiai, – ar žinai, kodėl mes tave klausinėjam?

– Ne, – tyliai atsakė Motiejus ir nuleido akis, tarytum lauktų nusivylusio tėvų žvilgsnio.

– Nieko tokio, – įsiterpė Oliveris, kuris taip pat buvo kabinete. – Mes norim sužinoti apie tavo ir mamos kelionę. Gali papasakoti?

– Aha, – iš visų sėdinčių kabinete dėdė vaikui pasirodė pats tinkamiausias pašnekovas, todėl jis šiek tiek atsipalaidavo. – Dieną mama atvažiavo.

– Kur atvažiavo?

– Į darželį. Mes žaidėm lauke, vaikščiojau prie tvoros ir pamačiau, kad atvažiavo mama. Policijos mašina! Perlipau pas ją ir mes išvažiavom.

– Kur jūs važiavot? – paklausė Leonidas.

– Į mišką. Ten pakeitėm mašiną, mama nusikirpo ir nusidažė plaukus, tada važiavom toliau. Sustojom kažkokiam viešbutyje, o kitą rytą… aš paskambinau tėčiui, bet mama labai supyko ir aprėkė. Tada mes greitai iš ten išvažiavom.

Leonidas rašėsi viską, ką anūkas pasakojo, į savo užrašų knygutę, nors žinojo, kad diktofonas veikia.

– Kur tada važiavot? Į Žaltyčius?

– Nežinau. Sustojom kažkokiam dideliam name. Jis buvo labai senas ir sulūžęs.

Visi suprato, apie ką kalba Motiejus, – vadinasi, kai viešbučio savininkas ją atpažino, Alisa nuvažiavo tiesiai į Žaltyčius. Dėl kokios priežasties?

– Kai atvažiavot, – paklausė Gorskis, – buvo šviesu?

Motiejus linktelėjo.

– Ar mama tave nuskriaudė? – šiaip ne taip išspaudė Leonidas.

– Ne. Tik aprėkė viešbutyje. Tada išsigandau.

Nebuvo daugiau ką pridurti. Gorskis įleido į vidų Aurimą.

– Manau, kad galime leisti Alisai sugrįžti namo, – nutarė Gorskis. – Po psichiatrinės analizės gydytojai sutiko, kad ją galima išleisti. Tik perspėju, kad bus užsegta stebėjimo apyrankė.

2

Namai atrodė nepasikeitę; ji įžengė į vidų ir pajuto, kaip nusirita akmuo nuo pečių. Namai apgaubia jaukumu ir šiluma. Užlipusi į viršų išsimaudė po dušu, nusiplovė visų tų baisių dienų nuosėdas nuo kūno, persirengė švariais drabužiais. Staiga pasigirdo durų skambutis. Rankšluosčiu apsukusi plaukus Alisa nusileido į apačią, tikėdamasi, kad atėjo Leonidas su Oliveriu, tačiau Alisa apsiriko. Prie durų laukė senyva moteris. Ji stovėjo tiesia nugara, iš po margos skaros krito šviesų atspalvį išlaikę plaukai. Moters rankos buvo apmautos megztomis raudonomis raštuotomis pirštinėmis, uždengusiomis kiekvieną odos lopinėlį. Kai pamatė Alisą, jos akyse suspindo ašaros. Alisa iš pradžių nepažino viešnios, bet melsvos akys sužadino vaikystės prisiminimus: ir gerus, ir blogus.

Valerija Varžinskienė žengė kelis nedrąsius žingsnius į vidų, ji nieko nesakė – nedrįso, tik prilietė pirštinėta ranka dukros skruostą.

3

Alisa paskambino Leonidui ir pasakė, kad kuo greičiau pas ją atvažiuotų. Po kelių minučių jie įsuko į kiemą.

Priešais Alisą sėdėjo pagyvenusi moteris, kurios žvilgsnis pasikeitė juos pamačius.

– Tai jūs, – nustebo Oliveris.

– Taip, jaunuoli, tai aš.

Tai buvo ta pati moteris, kuri jam su Lena padėjo per pūgą Žaltyčiuose. Be skaros ji atrodė daug jaunesnė. Tos pačios pirštinės, kurias ji mūvėjo per pirmąjį susitikimą, dengė rankas.

– Susipažinkit, – tarė Alisa, – tai Valerija.

Leonidas iškart pastebėjo panašumą, nors Alisa buvo daugiau panaši į tėvą. Jis nesusilaikė.

– Kodėl tik dabar pas mus atėjot? Kodėl visą tą laiką mes turėjome gyventi nežinioje? Kodėl jūs slapstėtės? – bėrė vieną po kito slogius klausimus.

– Dėl visko kalta baimė, – nesiteisindama pradėjo kalbėti moteris. Leonidas ir Oliveris atsisėdo šalia Alisos ant sofos; Aurimas stovėjo kaip stovėjęs. – Kad suprastumėt mano istoriją, reikia pradėti nuo pradžių. Igną man pripiršo tėvai, nes jis buvo draugo sūnus. Mano brolis sukūrė savo verslą, mūsų tėvas tarybiniais laikais spekuliavo, buvo prikaupęs šiek tiek pinigų. Visus pinigus jie investavo į fabrikus, nes protingi žmonės pamokė, kaip supirkti ir panaudoti investicinius čekius. Taip Ignas nusipirko visus fabrikus. Miestelio žmonės buvo patenkinti, nes išlaikė darbą, o tuo metu jiems tik to ir reikėjo. Mano vyras niekada nepasižymėjo monogamija, o dar prisidėjo ir pinigai. Kur pinigai, ten gražios moterys – toks jau tas pasaulis. Sužinojau, kad Ignas turėjo romaną su kažkokia lenke. Pratylėjau, nenorėjau veltis į skandalą. Laikui bėgant jo romanų vis daugėjo, vyras tiesiog negalėjo kitaip gyventi, o aš jam nekliudžiau.

– O tos nuotraukos, – įsiterpė Oliveris, – žymėjote Varžinsko pasijas?

– Taip, tiesa. Prieš pat gaisrą ruošiausi viską nutraukti, nusibodo būti mazgote. Jau buvau apsisprendusi išeiti su Alisa ir apsigyventi atskirai. – Ji nutilo. – Aš mačiau, kaip žuvo mano vyras.

– Kodėl tiek laiko tylėjot? – paklausė Leonidas.

– Bijojau dėl Alisos, bijojau dėl savęs. Maksimas pagrasino, kad nužudys Alisą, jei aš prasižiosiu. Jis bandė įstumti mane į liepsną, bet aš tik nudegiau rankas ir visą gyvenimą turiu šiuos randus. – Varžinskienė nusimovė pirštinę ir parodė randų išvagotą odą. – Kai nutarėm, kad perimsiu Igno verslą, Alisą laikinai – dėl saugumo, palikau prieglaudoje. Aš stengiausi ir dariau tai, ką galėjau, kad išlaikyčiau fabrikus, bet nesugebėjau – po kelių metų viskas žlugo. Tikėjausi, kad pradėsiu naują gyvenimą toli nuo Žaltyčių ir pasiimsiu dukrą, kai tik įsikursiu, – pasakojo gyvenimo istoriją Varžinskienė. Alisa tylėjo, tik žiūrėjo ašarų pritvinkusiomis akimis į motiną. – Atleisk, bet padariau viską, ką galėjau. Norėjau tave pasiimti, bet… jau buvai įvaikinta. Tada pasamdžiau kelis žmones, kurie sekė jūsų šeimą. Tu buvai laiminga, todėl nenorėjau griauti tavo laimės. Šis žmogus, – parodė pirštu į Leonidą, – suteikė tau tai, ko aš negalėjau – tu turėjai namus. Aš bėgau nuo pasaulio, nuo Žaltyčių košmaro. Buvau išvažiavusi iš Lietuvos, bet vis tiek sugrįžau į Žaltyčius, nes mane visur persekiojo degančio Igno veidas ir euforijos apimtas Maksimas...

– Jūs padėjot pasislėpti Sandrai Vilkienei, tiesa? – paklausė Leonidas.

– Taip, aš ją perspėjau. Kai sužinojau, kad Aldona Orlickauskienė ir jos sūnus žuvo paslaptingomis aplinkybėmis, supratau, kad tai Maksimo darbas, todėl susiradau Sandrą, vėliau Feliksą ir įspėjau apie gresiantį pavojų. Feliksas nemanė, kad yra pagrindo bijoti... Su Sandra grįžome į Lietuvą, kur mano brolis parūpino jai saugią gyvenamąją vietą.

– Mama, kodėl nieko man nepapasakojai? – paklausė verkdama Alisa. – Kodėl manęs neįspėjai?

– Jeigu būčiau anksčiau atėjusi pas tave į namus, nebūtum patikėjus. Kas patikėtų senos moters paistalais?

– O kodėl dabar atėjai? Kodėl?!

– Bijau, kad man nedaug liko, – pasakė moters ir pagriebusi už plaukų patraukė – perukas liko rankose.

Valerijos Varžinskienės galva buvo plika – taip žmonės atrodo po chemoterapijos.

– Sergu plaučių vėžiu, liga pasiekė paskutinę stadiją. Atėjau liudyti Maksimo teisme, kol dar galiu.

27 skyrius

Skuteliai

1

Teismo salė buvo pilna. Vyko atviras teismo posėdis, tad visi smalsuoliai netgi netilpo. Salės gale Alisa pamatė Aurimą, Oliverį ir Leonidą. Greta jos – advokatas Šumskas. Rimtas kaip visada. Tai buvo trečioji teismo diena, kai turėjo būti skelbiamas nuosprendis. Šumskas gynė Alisą, kad jos neapkaltintų sūnaus pagrobimu ir slapstymusi nuo teisėsaugos. Advokatas buvo nusiteikęs laimėti bylą. Vakar jau buvo paskelbtas Krasausko nuosprendis, jis buvo nuteistas kalėti iki gyvos galvos už devynių žmonių nužudymus. Bet vis dar buvo neaiškus Alisos likimas. Visi nuščiuvo. Teisėjas atsikrenkštė ir perskaitė nuosprendį:

– Alisa Iglienė pripažinta nekalta.

Salė nuščiuvo, Alisai nutirpo rankos.

– Jai skiriami šeši mėnesiai priverstinio gydymo psichiatrinėje ligoninėje, – pratęsė teisėjas. – Nuosprendis gali būti apskųstas per trisdešimt darbo dienų.

Šumskas atsisuko į Alisą ir ištarė vienintelį žodį:

– Sveikinu.

Prie jos pribėgo Aurimas, Oliveris ir Leonidas. Visi apsikabino.

Salės tarpduryje stovėjo Valerija Varžinskienė. Netrukus moteris prasibrovė iki dukros, paėmė už rankos ir tarė:

– Man jau laikas.

– Kur tu eini? – sukluso Alisa.

– Ten, kur tau netrukdysiu. Gyvenk savo gyvenimą.

– Bet… Tu ką tik sugrįžai į mano gyvenimą. Nejaugi…

– Alisa, – pasakė Varžinskienė, – aš nesu verta būti tavo gyvenime. Kai turėjau apginti nuo pasaulio, palikau tave likimo valiai. Dabar, kai jau praėjo tiek metų, suprantu, kad reikėjo priimti kitokius sprendimus, bet šokas po gaisro ilgai neišnyko. Atleisk man. Visi vaiduokliai turi kada nors išnykti. Pamiršk Karoliną, Sofiją, Aldoną. Pamiršk jas – ir tavo liga išnyks. Pamatysi, – Valerija matė, kaip Alisa susigraudino. – Tu verta geresnės už mane. Buvau netikus motina, bet… stengiausi. Prisiekiu. Atleisk.

Alisa norėjo vytis tolstančią motiną, Leonidas ją sulaukė.

– Ji tai daro tavo labui, kad greičiau pasveiktum, o praeities šešėliai nedrumstų ramybės. Dabar ne laikas liūdėti. Eime.

2

Motiejus sėdėjo minkštame krėsle priešais moterį, kurios šviesūs plaukai siekė pečius. Ji laikė tušinuką ir kartais užsirašydavo vaiko žodžius. Brigitos – psichologė prašė kreiptis vardu – kabinetas buvo jaukus, berniukas nejautė įtampos, o ramus moters balsas nereiškė jokio pavojaus.

– Kaip laikaisi? – paklausė moteris, nes vaikas antrą kartą lankėsi pas psichologę.

– Gerai.

– Girdėjau, kad tau greitai sueis septyneri. – Jis linktelėjo. – Labai šaunu. Gal žinai, ką gausi dovanų? – Motiejus papurtė galvą. – Tikriausiai laukia kažkas ypatingo. O kaip mama? Jau buvot aplankyti?

– Aha.

– Kaip jai sekasi?

– Gerai. Sakė, kad pabaisos jos nebelanko.

– Šaunu. Ar ilgiesi jos?

Labai.

– Nesijaudink. Tie šeši mėnesiai, – psichiatrė Brigita spragtelėjo pirštais, – greit praeis.

Vaikas giliai atsiduso.

Per pirmąjį pokalbį jie aptarė Motiejaus pagrobimą. Brigita paaiškino, kad Alisa pasielgė neteisingai, bet mama nekalta, nes ją buvo užvaldžiusios pabaisos.

– Žinau, kad ten buvo pabaisa, – pasakė Motiejus. – Kai mama išėjo iš darbo, mane vieną naktį irgi aplankė pabaisa. Tai buvo mama. Bet ne mama. O pabaisa. Sakiau visiems, kad ji gali mus nuskriausti, bet niekas manęs neklausė.

Po psichoterapijos seanso Aurimas užėjo į kabinetą ir pasikalbėjo su psichologe apie sūnų. Tądien, kaip pažadėjo, jie aplankė Alisą. Svečių priimamajame pasikalbėjo apie jos sveikatą.

– Jau atsigaunu, – pasigyrė Alisa. – Gydytojas sakė, kad vasaros pradžioje turėtų mane išleisti.

Aurimas išsitraukė iš savo striukės kišenės juodą sąsiuvinį ir padavė jį Alisai. Visi įrašai, visi pokalbiai buvo ten. Visi prisiminimai. Visos kančios buvo sugulusios juodu ant balto.

– Noriu, kad jį suplėšytum, – ramiai pasiūlė Aurimas.

– Kodėl?

– Reikia atsikratyti tų prisiminimų visiems laikams. Juk Valerija sakė, kad „visi vaiduokliai turi išnykti“.

Alisa atvertė pirmąjį puslapį nepatikliai žvelgdama į vyrą. Aurimas vėl paragino, ir pirmas lapas staigiu rankos judesiu buvo išplėštas. Vėliau toks pats likimas ištiko ir kitus lapus, iš sąsiuvinio liko tik skutai – tiek liko iš baisiausio gyvenimo košmaro.

– Kaip jautiesi? – paklausė Aurimas.

– Kaip niekada gerai.

Alisos veidas švietė ramybe.

3

Jos palata psichiatrinėje buvo nedidelė, bet jauki, su langu į parką. Alisa pasitaisė pagalvę ir atsivertė vakar pradėtą skaityti knygą – seniai neleido sau tokio malonumo. Įpusėjusi padėjo knygą ant stalelio, užgesino šviesą ir pradėjo galvoti apie Valeriją. Ji niekaip negalėjo atleisti už tai, kad tikroji motina ją paliko. Žinojo, kad darė tai dukters labui, bet… kažkas vis dar nedavė ramybės.

Ir su tomis mintimis užmigo.

Alisa sapnavo save. Rankose laiko kamuoliuką, o aplinkui tik tuščios gatvės – karštą vasaros popietę žmonės buvo išsilakstę atostogauti. Jai tuomet buvo kokie septyneri, o tėvai buvo užsiėmę: Janina su Oliveriu darže, Leonidas darbe. Kamuoliukas išslydo iš rankų ir nuriedėjo, Alisa jį pasivijo ir pasilenkė paimti, bet priešais išdygo nepažįstama moteris. Alisa žvelgė išsigandusiomis akimis, bet nepažįstamosios žvilgsnis buvo atviras, geras.

– Imk, – tarė paduodama kamuoliuką. – Tik nepamesk, Alisa.

– Iš kur žinote mano vardą?

Į šį klausimą moteris neatsakė, bet uždavė kitą. Nevaikišką.

– Ar tu laiminga?

Alisa sutriko.

– T-taip, – sumurmėjo Alisa.

– Ar tave myli tėveliai?

– Taip, – šįkart drąsiau atsakė ji.

– O tu? – Mergaitė linktelėjo.

Moteris nutilo, įsižiūrėjo į mergaitę.

– Tu užaugsi labai graži...

Valerija Varžinskienė nuėjo kaukšėdama aukštakulniais, o Alisa liko stovėti spausdama kamuolį. Iki tos nakties ji buvo pamiršusi apie tą nutikimą.

Epilogas

1

Kai Alisa grįžo iš psichiatrinės ligoninės, buvo vasara, bet tą džiaugsmą apkartino žinia apie Valerijos Varžinskienės mirtį. Ji pralaimėjo kovą su vėžiu. Moteris visą laiką gyveno pasivadinusi Anastazijos vardu, apie ją žinojo vos keli miestelio gyventojai, kurie, be Alisos, Aurimo ir Motiejaus, buvo vieninteliai laidotuvių dalyviai. Moterį palaidojo senosiose Žaltyčių kapinėse šalia Igno Varžinsko. Testamentu Valerija visą savo turtą paliko vienintelei dukrai. Alisa pasiliko tik kelis nuotraukų albumus. Ji atsisėdo ant motinos lovos krašto, atsiduso ir suprato, kad Varžinskienė dingo iš jos gyvenimo, bet vis tiek turės vietos Alisos širdyje. Moteris apsižvalgė po trobelę – jos dėmesį patraukė iš pirmo žvilgsnio pati paprasčiausia žvakė, stovėjusi ant stalo. Tai buvo kapų žvakė, Alisa priėjo arčiau ir staiga ji prisiminė. Prieš akis ji matė save klūpančią prie kapo, Oliveris – greta. Jos rankoje buvo tokia pati žvakė.

***

Alisa dar kartą užsuko į senąsias kapines. Prie mažosios Sofijos kapo ji įsitikino – ten degė tokia pati žvakė. Tik Varžinskienė prisimindavo nužudytąją mergaitę ir eidavo prie jos kapo. Valerija padėjo tą žiemos vakarą surasti ir išgelbėti Alisą.

2

Lena Rukanskytė ėjo tiesia nugara link pakylos atsiimti diplomo; ji paspaudė ranką dekanui, atsisuko į fotografą, kol tas pliaukštelėjo kelis kadrus. Leonidas sėdėjo priešpaskutinėje eilėje kartu su Oliveriu ir garsiai plojo. Pasibaigus ceremonijai, Leonidas su sūnumi priėjo prie merginos pasveikti.

– Nežinojau, kad atlikai praktiką pas tą Leonidą, – aikčiojo susijaudinusi Lenos mama, priversdama merginą raudonuoti.

– Puikią dukrą užauginote, – pagyrė Leonidas.

– Dar kartą sveikinu, – pasakė plačiai šypsodamasis Oliveris.

Lenos veide švietė pasitenkinimas nuveiktu darbu. Gera žinoti, kad niekas nesugadins puikios akimirkos.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt