Monika Mikėnaitė

IŠBLUKUSI SIELA

Maginės fantastikos romanas

Viršelio dailininkas – Laimis Kosevičius
Redaktorė – Miglė Lopetaitė

ISBN 978-609-95973-4-8

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2018

Autorės žodis

Kas nutinka, kai užmiegame? Ar sapnai yra tik sapnai, ar kažkas daugiau? Ir ar sapnai gali daryti įtaką sapnuotojui, o sapnuose gyvenančios būtybės pasprukti į realybę? „Išblukusi siela“ nukels į magišką sapnų pasaulį, kuriame gali nutikti viskas. Pagrindinė istorijos veikėja, Amarilė, stengiasi pabėgti iš šio nenuspėjamo pasaulio, kuris visad ją kvietė ir laukė, bet ištrūkti nėra taip jau paprasta, kaip galėtų pasirodyti. Ypač kai šis sapnų pasaulis žaidžia pagal savas Amarilei nežinomas žaidimo taisykles ir už kiekvieno kampo jos tyko įvairiausi pavojai, o priešas gali būti bet šalia atsidūręs asmuo ar būtybė.

Skaitytojas drauge su veikėjais keliaus po sapnų pasaulį ir patirs daugybę nuotykių, sutiks daugybę žinomų pasakų veikėjų bei drauge su jais atskleis vieną didžiausių paslapčių – kaip pabėgti iš sapnų ir tapti stipriems bei galingiems.

„Išblukusi siela“ yra dar vienas mano fantastinis romanas. Šįkart šioje istorijoje susipina fantazija, žinomos pasakos, sapnai, kūrybinio rašymo pamokėlių užuominos, paslaptys ir intrigos. Romanas skirtas visiems, kam patinka nuotykiai, fantastika, ir... tiems, kas mėgsta istorijose ieškoti užslėptų dalykų ir nerti į pačias gelmes.

Monika Mikėnaitė

Leidėjų žodis

„Naujas vardas“ nebūtų leidęs „Išblukusios sielos“, jei po paviršine sentimentaloka maginės fantastikos istorija jaunimui neslypėtų kita – gilesnė, subtilesnė, labiau komplikuota. Rašytojos dukters ir rašytojos motinos konfliktas. Nepripažintos, nepritampančios, savęs nerandančios jaunos rašytojos tragedija. Rašytojos, norinčios laužyti visas rašymo taisykles ir, deja, suvokiančios, kad nuo jų niekaip neišsisuks. Ir iš to beviltiškumo kylanti beveik isterija, dažniausiai išsiliejanti kūrinyje kaip rašymo pamokslai iš rašytojos motinos, rašytojos dukters ar literatūros autoritetų lūpų. Ir verčianti maginės fantastikos kūrinį maginės fantastikos parodija. Irzlia, piktdžiugiška ir įžūlia. Atrodo, kad sąmoningai. Ir kaip parodija šis romanas – nejuokingas. Jis skausmingas, priverčiantis kentėti ir ieškoti drauge su pagrindine veikėja, kas gi iš tiesų yra Kūryba. Ir kokia ji turėtų būti. Ir ar iš tiesų mūsų visuomenei dar reikalingi Kūrėjai.

Gilaus Jums skaitymo!

„Naujas vardas“

Tai pasakotojas kurdamas savo istoriją paverčia mus tais, kuo esame. Pasakotojas sukuria atsiminimą, kurį privalo turėti išgyvenusieji, kitaip jų išgyvenimai nieko nereikš.

Chinua Achebe[1]

Prologas

Prieš daugybę ir po daugybės metų

Ten, kur Šviesa sutinka Tamsą

Kiekviena istorija yra pasaka, o kiekviena pasaka – istorija. Jas valgau pusryčiams, pietums ir vakarienei. Mėgstu jas „gaminti“: supjaustau griežinėliais dramą ir kliūtis, sutarkuoju įtampą ir romantiką, pasūdau problemomis ir pasaldinu stebuklais, iškočioju žanro tešlą, leidžiu veikėjams ją iškildinti. Nepamirštu įdėti įdaro – moralo, sumaišyto su tema. Viską patiekiu vienoje lėkštėje.

Šiandien pagaminau ypatingo skonio patiekalą ir neišpasakytai įsižeisiu, jeigu atsisakysi jo paragauti. O koks tai patiekalas? Jis vadinasi „Išblukusi siela“. Tai yra nepaprasta pasaka apie savęs atradimą ir plieninių rėmų, į kuriuos visuomenė kiekvieną mielą dieną sugrūda milijonus nekaltų sielų, susprogdinimą. Deja, šią pasaką pradėsiu „gaminti“ pasinaudodama folija „prologas“.

Taip, retas kas pataria istoriją „arti“ pasikinkius ši laukinį eržilą. Juk prologai ne veltui yra vadinami romanų žudikais, o patys rašytojai – kamikadzėmis. Tačiau nusprendžiau tai daryti turėdama kelias svarias priežastis. Pirmoji – noriu Tau duoti užuominą bei leisti žvilgtelėti į kažkieno praeitį. Tai, ką Tau dabar iškilmingai pateiksiu, negali vadintis pirmu skyriumi. Kodėl? Nes panaudotas kitas laikas, pasakotojas ir erdvė. O antroji? Noriu Tau užduoti klausimą. Bet užduosiu jį truputį vėliau.

Pradėkime pasaką. Ji gimė vieną gūdžią žiemos naktį, malkoms spragsint židinyje, prasidėjo kaip ir visos kitos. Kartą gyveno šviesiaplaukė mergaitė, turinti skirtingų spalvų akis. Jos gyvenimas buvo paprastas ir nuobodus, ar bent ji norėjo tikėti, kad jis toks yra. Bet klydo.

Ji buvo daugiau nei paprastas žmogus. Mergaitė buvo apdovanota tokia lakia fantazija, kad net pavydu. Ji visur regėjo istorijas ir jas su džiaugsmu užrašydavo. Mergaitė turėjo milijonus įsivaizduojamų draugų, tačiau tik vienas jų buvo jai mieliausias, nuolatinis jos gyvenimo palydovas, kuris dėl jos padarytų viską...

Gal net per daug padarytų.

Tik staiga kažkas atsitiko ir mergaitės gyvenimas ėmė griūti į šipulius, o draugas tapo priešu.

Žodis pavirto tik žodžiu.

Mergaitė užmerkė akis. Pamiršo viską. Tačiau tas viskas nenorėjo būti pamirštas. Jis lyg šešėlis persekiojo mergaitę šnabždėdamas, kad ji nuo visko taip lengvai nepaspruks.

Jai lemta pavirsti pavojingo ginklo dalimi.

Ir štai Tau pažadas! Vieną dieną pasikeis status quo ir atsiras dramų bei konfliktų. Nesijaudink, toji diena ateis greičiau, nei gali pagalvoti. Ir štai, drįsiu sugriauti sieną tarp skaitytojo ir pasakotojo, Tavęs išdidžiai paklausdama ypatingo klausimo. Neskubėk iškart pulti į jį atsakyti. Pirma labai gerai pagalvok.

Kuo Tu vadovaujiesi gyvenime: savo širdies balsu ar įnoringomis neapsisprendusios visuomenės taisyklėmis?

I dalis

Geriausias būdas atskleisti veikėjų būdą, tai leisti šiems atverti savo burnas.

Roddy Doyle[2]

1 skyrius

Pakeliu sunkius akių vokus ir mano gyvenimas pradeda riedėti link viską ryjančios bedugnės.

Vaizdas susiliejęs, tačiau kiekvienas mirksnis padeda sufokusuoti regėjimą ir daiktų kontūrai ryškėja. Man šalta. Kūnas susisukęs į kamuoliuką ant kietų ir ledinių grindų. Nosį kutena drėgmės ir pelėsių tvaikas, sumišęs su... šlapiu cementu?

Pamėginu atsisėsti tvirtai atsiremdama delnais į šiurkštų grindų paviršių. Galva sunki ir ją sopa, sulipę plaukai krinta ant prakaitu išmušto veido. Per didelius vargus nusibraukiu sulipusias sruogas ir apsidairau aplinkui. Plačiai prasižioju ir akyse susikaupia drėgmė.

– Ne... negali būti, – sumurmu netekusi žado. Kraujas venose stingsta. – Tai... tai... ne. Tik ne vėl. Tai juk... tai nelogiška, – sumurmu, bet tada suvokiu, kad gyvenimas retai kada būna logiškas, priešingai nei istorijos knygose. Jose logika yra visagalė karalienė.

Plačiai atsimerkusi purtau galvą.

– O, Dieve, – sušnibždu. – Tai sapnas, – žnybiu sau į ranką kiek tik galėdama skaudžiau. Nepabundu.

Greitai nusuku akis ten, kur visados būdavo... Ten nebėra lango. Jo vietoje dabar stūkso raudonų plytų siena. Žvakės blausioje šviesoje žvilga dar drėgnas cementas.

Esu kalinė.

Savo košmaro kalinė.

Dar niekad taip nebuvo nutikę. Čia visada būdavo langas į nuostabų obelų sodą. Man tik reikia paliesti ant obels kabantį vaisių – ir košmaras pasibaigia. Vėl atsiduriu savo lovoje, apsupta tamsos ir iki skausmo pažįstamų kambario daiktų.

Dar kartą įsižnybiu. Privalau pabusti. Dabar! Bet nepabundu. Seni triukai nesuveikia. O kodėl turėtų? Juk... juk nujaučiau, kad vieną dieną taip gali atsitikti. Juk ne veltui visi sako, jog man trūksta vieno šulo.

– Ne, – pasukioju galvą. Krūtinė sunkiai ir vis greičiau kilnojasi į viršų. Netikiu, jog esu įkalinta. Tai neįmanoma. Ten turi būti langas ir, kaip ir visados, pro jį iššoksiu ir iš čia pabėgsiu. Nes...

Dirsteliu į duris. Už jų slypi tik blogis.

– Ne, – papurtau galvą ir pamėginu atsistoti. Kojos virpa vos atlaikydamos kūno svorį, pradeda suktis galva. Noriu vėl prigulti, bet mintyse save raginu, drąsinu ir... man reikia iš čia dingti. Dabar!

Širdis skaudžiai daužosi krūtinėje. Mintys sujauktos, o laikas nesigailėdamas manęs lekia šuoliais čaižiai juokdamasis.

Dirsteliu į savo kumščius. Keliose vietose oda pradrėksta, kraujas varvėdamas žemyn formuoja piešinius. Bet mano dėmesį traukia ne kumščiai, o riešai. Negi šįkart... Papurtau galvą. Tai buvo tik viena nesėkminga silpnumo akimirka.

Sunkiai iškvepiu.

Nerangiais, netvirtais žingsniais prisiartinu prie sienos ir kumščiu trenkiu į ją. Plytos nejuda. Tvoju dar kartą. Stipriau. Skausmas iškreipia veidą. Nekreipiu į tai dėmesio ir iš visų jėgų vožiu dar kartą. Veidą išvagoja sūrios ašaros. Žengiu arčiau durų. Žvelgiu į jas. Sunkiai nuryju seiles. Negaliu patikėti, kad jos čia. Kad aš čia.

Kad tai vienintelis būdas pabusti.

Ne, turi būti kitas išėjimas ir ji turiu surasti dabar pat, kol neatėjo jis, o jis tikrai pasirodys, jeigu tik suvoks, kad esu čia.

Tas nelemtas balsas galvoje nesiliauja manęs kviesti atverti šias duris ir žengti į priekį.

Apatinė lūpa virpa. Stipriai rankomis apglėbiu save, stoviniuodama prieš didžiules baltas medines duris. Kadaise jos buvo nuostabiai gražios, su daugybe įvairių, įspūdingų raižinių, padengtais žvilgančiu auksu. Kai pirmą kartą išvydau šias duris, žandikaulis atvipo iš nuostabos. Tai buvo neapsakomo grožio durys. Šypsodamasi jas liesdavau pirštų pagalvėlėmis... Vis skaitydavau ant staktos viršaus parašytus žodžius...

– Plačiai atmerk akis ir pasaulis pasikeis, – sumurmu.

Dabar durys nebeatrodo tokios įspūdingos. Balti dažai vietomis atsilupę, medis kai kur pajuodavęs, storas dulkių sluoksnis nusėdęs raižinius, o auksas... kažkas bandė jį nugremžti nuo durų, palikdamas žiojėti bjaurias žaizdas.

Netoli durų stovi nedidukas staliukas. Ant jo – krištolinė žvakidė su degančia gelsva žvake. Vaškas įnirtingai ritasi žemyn ir liepsna vis pergalingai stiebiasi į viršų. Po trumpos valandėlės kambarys skendės tamsoje. O kas tada? Nuojauta kuždėjo, kad tamsa nieko gero neatneš.

Ilgai nepajudu iš vietos. Ramiai stebiu degančią žvakę. Vaškas skuba pabėgti nuo besiblaškančios liepsnos, kuri, atrodo, tvirtai užsibrėžusi tikslą pasiekti pačią apačią.

Šis košmaras yra prakeiksmas ir negyjanti žaizda. Niekam nepasakoju apie šį kambarį. Netgi apie jį nerašau į dienoraštį. Netgi nė žodeliu neužsiminu tai kiaulei psichologei, kuri visada sako, kad turiu labai lakią vaizduotę, kad balsai galvoje, išnyrančios pabaisos... visa tai yra netikra, tik vaizduotės vaisius.

Bet tai yra kažkas daugiau nei vaizduotės vaisius. Jaučiu tai visa savo esybe.

O balsas man tai patvirtina kiekvieną dieną.

Laikas bėga. Amžinai negalėsiu stovėti nejudėdama. Reikia pabusti, išgerti migdomųjų tabletę ir vėl eiti miegoti. Niekaip nesuprantu, kodėl šios neišgėriau šįkart.

Apsidairau. Mane supa juodos sienos. Jokių kitų durų. Jokio lango. Jokio kito būdo palikti šią patalpą.

Giliai įkvepiu. Metrai tarp manęs ir durų dingsta, pavirsdami centimetrais.

– Kuo ilgiau ji stovi prieblandos apgautame kambaryje, tuo mažesnė jaučiasi. Atrodo, jog sienos traukiasi, spaudžia ją iš visų pusių. Jos tyliai su pasimėgavimu stebi vis giliau merginos veide išgraviruotą neviltį, – sumurmu ir truputį pagerėja. Atrodo, jog su žodžiais iškeliauja ir nepageidaujamos emocijos. Tačiau jos kaip kokie parazitai tuoj suras kelią namo.

Ranka virpa, kai leidžiasi arčiau keistos rankenos. Tai gyvatė. Jos galvelė pakelta į viršų, akys keistai blizga žvakių skleidžiamoje šviesoje, tarsi šios dvi sidabrinės akutės žinotų kažką, ko nežinau aš. Vėliau seka nedidelis apskritimas, aplink kurį gyvatė yra apsivijusi. Jo viduryje parašyta „B“ raidė. Tada gyvatės uodega keliauja tolyn ir susiraito į kamuoliuką.

Sunkiai nuryju susikaupusias seiles burnoje. Pirštai nedrąsiai suspaudžia rankeną, tarsi bijotų, kad šioji gali būti įkaitinta.

Pasaulis apmiršta. Girdžiu krūtinėje skaudžiai šėlstančią širdį.

Akimirkai stipriai sumerkiu akis.

Kitoje pusėje slypi tiesa, melas bei tikri siaubai. Pasidaro bloga, kojos virpa.

Anksčiau prieidavau prie šių durų ir paslapčia vis dirstelėdavau pro rakto skylutę. Nieko nepavykdavo išvysti, o drąsos manyje nuleisti durų rankeną žemyn... buvo. Net sunku apsakyti, kiek daug jos turėjau. Bet tada nebuvo rankenos. O dabar ji yra. Čia, priešais mane, tyliai laukdama, kada mano skirtingo atspalvio akyse atsiras drąsos kibirkštys, pavirstančios viską griaunančia liepsna.

Giliai įkvepiu. Durų rankena suaimanuodama nusileidžia žemyn ir baltos išdrožinėtos duris prasiveria. Prieš mane atsiveria tamsus ir miręs pasaulis. Pasaulis, kuris išsiurbia iš tavęs viską, ką turi geriausio, ir palieka tave be nieko. Tu tampi vaiduokliu, savo praeities aidu.

Kas galėjo blogiausia nutikti, ką tik ir nutiko.

„Sveika sugrįžusi namo, plunksnos meistre“, – girdžiu džiugų vyrišką balsą galvoje. Krūpteliu. Dairausi aplinkui visa perbalusi.

– O, varge, – sumurmu dusdama.

„Tuoj susitiksime“, – pažada jis man.

Purtau galvą.

– Nesusitiksime, – sušnibždu.

„Dar pasižiūrėsime.“

Stipriai sučiaupiu lūpas. Man reikia veikti.

Apsidairau. Priešais mane daugybė visur šmirinėjančių šešėlių. Ūmai jie visi sustingsta ir suklusta. Netrukus skuba prie manęs, čaižiai juokdamiesi. Stipriai suspaudžiu pirštus aplink rankeną. Ji skaudžiai įsirėžia į delną. Nevalingai žengiu žingsnį atgal, tolyn nuo durų ir link manęs skubančių piktų šešėlių.

– Prašau, palikite mane ramybėje. Keliaukite į tolius, – sušnibždu ir šešėliai sustingsta, tada pranyksta. Akyse akimirkai aptemsta ir viskas pajuoduoja. Suklumpu ant kelių, delnais įsiremiu į žemę. Užmerkiu akis ir daugybę kartų giliai įkvėpiu. Kai pasidaro geriau, lėtai atsistoju ant netvirtų kojų ir įdėmiau apsidairau aplinkui. Man nepatinka tai, ką tenka išvysti.

– Baimė paverčia mus ne tik bebaimiais ir prikelia iš letargo laukinę mūsų prigimtį, taip pat ji mus sustingdo. Ji paverčia mus tobulai iškaltais žmogaus rankų darbo kūriniais. Bet šios statulos labai trapios. Tokios trapios, kad tiesai prisilietus jos pažyra ant žemės sukurdamos šukių kilimą. Kilimą, kuriuo dabar žingsniuoju basomis pėdomis, – sušnabždu.

Tarsi nematomos rankos esu stumiama į priekį. Iš niekur atsiradęs stiklas pjausto man pėdas. Jaučiu šiltą, kone deginantį skystį, besiveržiantį iš manęs. Smalsumo pagauta, dirsteliu per petį žemyn. Raudonos pėdos. Skausmo žingsniai. Lėtai pasuku galvą, dirsteliu į priekį, į kairę, į dešinę... Nesimato skausmo pabaigos. Ją slepia rūkas ir tie vaiduoklių medžiai su sustingusiomis varnomis.

Bet skausmas ir neturi pabaigos. Jis moka tik keisti pavidalą. Kartais skausmas yra tyras kaip pakalnutės, o kartais – grėsmingas kaip bebaimė motina lokė. Tačiau kartais skausmas yra tarsi narkotikai, išpildantys tavo sielos troškimus.

Vėsus vėjo šuoras trenkiasi į mane. Plona medvilninė nėriniais išpuošta suknelė menkai tepadeda apsiginti nuo žvarbaus šalčio. Susigūžiu. Iškvepiu. Garo kamuoliukas pasprunka pro virpančias ir pamėlusias lūpas.

„Ir ką gi tavo dvi dailiosios akytės regi priešais save, Miegančioji Gražuole?“ – vėl kreipiasi į mane balsas. Krūpteliu. Greitai apsisuku aplinkui ieškodama balso savininko, bet mane supa tik tirštėjantis rūkas, mirę medžiai ir pravertos durys, kviečiančios į šiltą ir spalvingą gyvenimą.

Tikrovę.

„Pasakyk, kad galėčiau lengviau tave surasti“, – meiliai paprašo balsas.

– Norėtum, – prunkšteliu piktai.

„Negi nenori su manimi susitikti? Juk tau turėtų būti smalsu, kaip aš atrodau.“

– Man nusispjauti, kaip atrodai, – atsakau atvirai.

„Meluoji. Taigi, ką matai, Miegančioji Gražuole?“

Sugriežiu dantimis.

Tai ne mano sąžinė kalba su manimi. Tai – kur kas blogiau.

Kiekviename iš mūsų tūno demonas ir maniškis surado raktą nuo savo kalėjimo. O gal aš jį pati išlaisvinau? Gal pati pasišaukiau jį vildamasi, kad tai ekskaliburas, magiškas kardas, kuriam pavyks nugalėti visas blogybes, atsliūkinusias į šį pasaulį, iš kurio jos dabar paliko tik bjaurią dykinę?

„Tylos įžadai, – jis nutęsia mąsliai. – Tyla yra gera byla, argi ne? Bet na... šiame pasaulyje tyla tau nepadės. Gaila, kad nenori man pagelbėti. Teks griebtis senamadiškų būdų.“

Pasigirsta vyrių girgždesys. Stebiu lėtai užsidarančias duris. Girdžiu spragtelint spyną. Plačiai atmerkiu akis. Skuodžiu atgal, susiraukdama kiekvieną sykį šukei skaudžiau įsmingant į pėdas. Abejomis rankomis sugriebiu už rankenos. Desperatiškai mėginu atverti duris. Lenkiu rankeną žemyn... bet jau per vėlu.

Aš įkalinta netgi blogesnėje vietoje, nei buvau prieš tai.

– Tai tik košmaras, – tarsteliu atremdama nugarą į duris. Raižiniai skaudžiai įsirėžia į mentes. Pasitinku skausmą kaip seną gerą draugą. – Tai tik košmaras. Kaip ir visados, – bet širdyje jaučiu, kad tai ne košmaras.

Tai prakeiksmas.

„Tik tu vadini visa tai tokiais negražiais žodžiais, – balsas dirbtinai įsižeidęs. – Puikiai žinai, kad tai ne prakeiksmas, o dovana. Tik tu grožį sugebi paversti bjaurastimi. Bet dar turėsi laiko pakeisti savo nuomonę. Arba... Geriau nekalbėkime apie tai, Miegančioji Gražuole,“ – švelniai ištaria paskutinį sakinį, tarsi mėgintų mane palenkti į savo pusę.

O tai yra neįmanomas dalykas.

– Nustok vadinti mane Miegančiąja Gražuole, – tariu pro sukastus dantis.

Balsas tik garsiai nusijuokia.

– Tau visa tai yra žaidimas, demone? – spjaute išspjaunu žodžius.

„Tsk, tsk. Neliek tulžies ant manęs. Aš noriu tau padėti, o tu man neleidi.“

– Žinau tavo tą pagalbą, – tariu karščiai. – Man jos nereikia.

Susiraukiu. Baimė nyksta, o pyktis auga, leidžia pumpurus, kuriuose slypi nuodingas aromatas. Dar kartą paklibinu rankeną. Durys tikrai užrakintos. Žengiu žingsnį atgal. Po akimirkos jos pavirsta ryškiu šviesos stulpu ir pradingsta. Na, dabar jau tikrai į tamsų kambarį nepavyks sugrįžti. Reikia surasti kitas duris. Kitą išėjimą.

– Taip, turiu rasti kitas duris.

Žengiu žingsnį į priekį. Primerkiu akis. Mėginu ką nors įžiūrėti tirštame rūke. Šiame pasaulyje turėtų būti daugiau įėjimų ir išėjimų.

„Ir tu manai, kad bent vieną iš jų surasi, Miegančioji Gražuole? – balsas atrodo nuoširdžiai nustebęs. – Tu tiek daug laiko vengei atverti duris, kai pagaliau atsirado rankena, kad net nenutuoki, kas čia slypi. Pasakyk, ką matai, kad galėčiau tau padėti.“

– Man ir neįdomu, kas čia slypi, – piktai sušnibždu. Net nežinau, kodėl kalbuosi su demonu galvoje. Jis tik ir laukia, kada gi galės mane sugluminti ir išmušti iš teisingo kelio. Jis ne kartą tai yra mėginęs daryti. Kelis kartus ir pavyko.

Psichologė patarė jį ignoruoti. Tarsi lengva būtų tai padaryti.

Tačiau šį kartą viskas bus kitaip. Šįkart demonas neturi užantyje nieko svarbesnio man už galimybę surasti išėjimą iš čia.

Nesusilaikau ir liūdnai šypteliu. Knygose kiekvienas veikėjas visados turi kažko norėti ir siekti tam, kad galėtų judėti ir veikti istorijoje. Tačiau realybėje retai kas turi tikslą.

„Nepasakyčiau, kad man tai pavyko, Miegančioji Gražuole, – priešgyniauja balsas. – Ir, jeigu jau apie tai prabilome,vienintelis dalykas, kurio siekiu – tau padėti. Visados padėti.“

Prunkšteliu. Ant liežuvio galiuko sukasi žodžiai, bet nuryju juos. Burnoje pasilieka rūgšties skonis. Neleisiu jam blaškyti manęs. Neleisiu jam manęs gaišinti. Dabar kaip niekados anksčiau kiekviena sekundė yra svarbi.

„Miegančioji Gražuole, tu manai, kad bus lengva tai padaryti be mano pagalbos?“

Stiklo šukės traška po mano pėdomis. Skausmas it profesionalus muzikantas groja mano kūnu. Stengiuosi pro stipriai suspaustas lūpas neišleisti jokio garselio. Nesuteiksiu demonui galimybės džiaugtis mano skausmu.

„Negi taip blogai apie mane galvoji, Miegančioji Gražuole? – balsas nuoširdžiai įsižeidęs. – Man pikta, kad tau skauda. Man pikta, kad niekados manęs neklausai ir... – nutyla. Mano kūnas sustingsta. Mirksiu akimis. – Jie žino, kad tu esi čia,“ – balsas taria tyliai ir atsargiai, tarsi šalia būtų kas nors, kas mūsų klausytųsi.

– Kas žino? – nesuprantu.

Tolumoje sustaugia vilkas. Akys pačios nukrypsta į garso pusę. Aikteliu tolumoje pastebėjusi išnyrančias ryškias gintarinio atspalvio akis. Bet po akimirkos jos pradingsta. Man jos pasivaideno? Negera nuojauta nusmelkia mane.

Stipriai suspaudžiu lūpas ir, giliai įkvėpusi bjauraus tvaiko, žengiu į priekį spartesniu žingsniu. Girdžiu, kaip nuo mano svorio sutraška šukės. Skausmas apglėbia ir stipriai mane spaudžia savo glėbyje. Tolumoje vėl sustaugia vilkas. Sustoju, širdis nusirita į kulnus ir ten drebėdama tūno.

– Viskas bus gerai, – sušnibždu sau ir, trumpam užmerkusi akis, giliai įkvėpiu.

Žengiu kelis plačius žingsnius į priekį. Migla sklaidosi ir tolumoje pavyksta įžiūrėti kažkokį keistą rubino spalvos plotelį. Žengiu arčiau. Kojos sminga į smėlį. Mane iš visų pusių pradeda supti įvairaus dydžio smėlio pilys. Dirsteliu į vandenį.

Tai kraujo ežeras.

Staiga kažkas drįsta praskelti ramų vandens paviršių ir visur paskleisti raibulius. Netrukus vėl išnyra ir panyra.

Žengiu žingsnį į priekį. Mane apleidžia visi savisaugos instinktai ir net pamirštu, kur esu. Kantriai laukiu, kada vėl vandens ramus paviršius bus suerzintas. Ir štai. Į viršų išnyra didžiulė žuvies uodega. Ir šį kartą – arčiau kranto.

Arčiau.

Kranto.

„Kas vyksta, Miegančioji Gražuole? Ką matai?“

Tyliu. Stebiu artėjantį daiktą. Staiga jis pradingsta. Sunkiai nuryju seiles ir greitai pasileidžiu tolyn nuo kranto. Tolyn nuo ežero. Nežinau, kur link bėgu, tačiau lekiu taip, tarsi pats velnias mane vytųsi.

O jis ir vejasi.

„Nagi, padėk man sutaupyti laiko ir pasakyk, ką matai. Juk mes abu sutaupysime tiek daug brangaus laiko.“

Sustingstu vietoje. Krūtinė sunkiai kilnojasi, o plaučiai dega, rydami aitrų orą. Skausmas akimirkai užgožiamas klaikaus suvokimo. Ėdu save mintyse, kad nusprendžiau atverti tas duris ir įžengti ten, kur žinojau – nieko gero niekados nesurasiu.

Tik ne dabar.

Tik ne po šio pasilakstymo vingiuotais, duobėtais gyvenimo keliais.

„Bet pasižiūrėk, jie tau tik suteikė savito žavumo, pavertė tave gražuole,“ – šaiposi balsas. Su mielu noru trenkčiau tam prakeiktam demonui į snukį.

Neatsispiriu pagundai ir su neapsakomu džiaugsmu suteikiu liežuviui laisvę.

– Pasižiūrėk, pasakei pirmą melą, – tariu garsiai.

„O, ji kalba, – juokas mane užpuola iš visų pusių. Šiam aprimus, jis ramiai sako: – Tai ne melas, Miegančioji Gražuole. Tai tiesa. Reikia pripažinti, kad realybė suteikia žmogui savito grožio. Žinoma, ne kiekvieno akys jį regi, tačiau tavo atveju tu pražydai kaip raudona rožė. Gaila, kad ši rožė turi dyglius.“

Prieš mano pačios valią į skruostus pliūpteli šiltas kraujas. Kad ir koks pagyrimas bebūtų, jis visados sukels emocijas, išprovokuos reakciją.

– Gal todėl ji yra tik dar gražesnė, nes... yra pavojinga?

Balsas delsia atsakyti.

„Pavojus visados yra gražus, – galiausiai paskelbia demonas mano galvoje, tačiau žodžiai be emocijų. – Pavojus mus prikelia ir mus nužudo. Ar žinai, kas dar sugeba mus taip paveikti?“

Greitai mirksiu akimis. Bijau net klausti, ką balsas turi omenyje.

– Palik mane ramybėje, – galiausiai sumurmu piktoku tonu. Nežinau, kiek kartų per visą savo gyvenimą kartojau šią frazę, tačiau jis manęs nepalieka. Prilipęs prie užpakalio it koks šlapias ąžuolo lapas.

Balsas kelias akimirkas tyli.

„Jeigu palikčiau, tu pražūtum, – taria liūdnai. – Jeigu netoli tavęs yra miškas, pasislėpk jame. Nebūk atviroje vietoje. Taip nesaugu.“

Pasuku galvą į šoną. Rūke galiu įžiūrėti kažką panašaus į medžių siluetus. Susiraukiu.

– Kaulėtos rankos siekia sudraskyti dangų. Kad siaubų prašalaičiai nematytų, apsivilkę jie tamsa. Ten, kur atrodo esant baisu, iš tikrųjų yra saugu, – sumurmu stipriai apkabindama save per juosmenį.

Sunkiai atsidustu. Nenoriai žengiu arčiau miško.

2 skyrius

– Ar išgėrei savo vaistus? – prie stalo paklausė tėvas. Lėjus, mano vyresnysis brolis, stovėjo prie atidaryto šaldytuvo ir žiūrėjo, ką gi čia galėtų praryti vienu kąsniu. Viena ranka jis vis šiaušė savo trumpus rudus plaukus. Neva su pasistojusiais plaukais jis atrodo kietesnis ir patrauklesnis. Nė velnio.

Truputį susiraukiau. Atsargiai nuleidau šaukštą į dubenėlį ir stebėjau, kaip pienas ir kakavos dribsniai mėgino jį visą pasiglemžti. Misija nepavyko. Fone tauškė „Labas rytas, Lietuva“ vedėjai. Jie tryško pozityvia nuotaika, tačiau tai nebuvo užkrečiama liga. O galėtų būti. Virtuvėje tvyrojo sunkumas ir pilkumas. Tarsi mes sėdėtumėme šermenyse. Ir toks dažniausiai būdavo kiekvienas rytas nuo tos siaubingos nakties ir asmenybę į gabalus sutrynusio paniekos kupino laiškelio.

– Taip, išgėriau. – atsakiau šaltai. Pirštais timptelėjau už palaidinės apačios.

– Gerai, – tėvas linktelėjo patenkintas, giliai įkvėpė. – Nepamiršk, šiandien tau reikės nueiti pas Elvyrą. Ji man sakė, kad tau pas ją neblogai sekasi, – ir visa tai išpyškino abejingai, nežiūrėdamas į mane.

Dabar mano eilė linktelėti. Nežinojau, ką dar galiu jam pasakyti. Šis pokalbis virto kone mūsų kasdieniu papročiu. Priminimu visiems, kam tik šiame sužvėrėjusiame pasaulyje rūpėjo, kad būtent šiame kambaryje buvo asmuo su vienu atsisukusiu varžteliu galvoje. Jeigu ne keliais.

Lėjus garsiai trenkė šaldytuvo dureles. Krūptelėjau kėdėje nuo garso. Tėvas tylėdamas piktai pažvairavo į sūnų, bet neatrodo, kad brolis tai būtų pastebėjęs. Po akimirkos Lėjus sudribo į kėdę ir nuo stalo pagriebė savo stiklinę sulčių, kurią ištuštino keliais maukais. Akies krašteliu stebėjau keleriais metais vyresnį brolį. Jis buvo kone tobula mamos kopija: ryškiai rudi plaukai, pilkos akys, griežti veido bruožai. Nenuostabu, kad jam tenka išjunginėti mobilųjį telefoną naktimis.

– Sektųsi dar geriau, jeigu ji nebėgtų iš tų sumautų susitikimų, – tarstelėjo Lėjus giliu, kiek prikimusiu balsu, dėl kurio dauguma merginu alpsta dėl jo. Brolis paniekinamai pažvelgė į mane. Norėjau pasiųsti jam tokį pat piktą žvilgsnį, bet nusprendžiau, kad neverta. Jau pavargau girdėti, kaip mano beprotystė gadina jam reputaciją mokykloje, draugų būryje ir visur kitur.

– Lėjau, – tėvo balsas kaip botago pliaukštelėjimas.

– Ką? – nekaltai skėstelėjo rankomis brolis. – Tai juk tiesa. Ji visada bėga iš tų kvailų susitikimų, bastosi kur nors gatvėmis. Kiek kartų man teko tave girtą partempti namo iš visokių narkomanų irštvų? – jis pasilenkia arčiau manęs, akys primygtinai reikalauja atsakymo.

Tyliu. Jau seniai išmokau, kad mano žodžiai tik pablogina situaciją. O jeigu ir mėginčiau teisintis, tikriausiai tas „beprotės“ štampas taptų tik dar ryškesnis.

– Lėjau, – tėvo balsas pažemėjo.

– Pasakyk, kaip sekasi tavo balsui galvoje? Ką šiandien veikia nematomi žmonės? – erzino brolis. Šlykščiai ir niekinančiai. Žinojau, kad jis nenorėjo manęs įskaudinti ir sunaikinti iš vidaus. Lėjus kentėjo, kaip ir mes visi. Tačiau tik jis vienintelis nusprendė mane paversti atpirkimo ožiu ir sielos ašarų priežastimi.

– Lėjau! – tėvas kumščiu trenkė per stalą. Subarškėjo indai. Mano pirštai įnirtingai žaidė su palaidine. Stengiausi mintimis nuklysti į kitą pasaulį. Jame skaisčiai švietė saulė, keli tingūs debesys yrėsi dangaus skliautu. Mane supo aukšti, didingi, tarsi iš paveiksliuko išlipę kalnai ir miškai. Gulėjau ant minkštų samanų ir žvelgiau į debesis... Kažkas grubiai čiupo mane už alkūnės ir sviedė atgal į realybę.

Lėjus pavartė akis, atsistojo ir spėriais žingsniais išsinešdino lauk iš virtuvės. Nedrąsiai kilstelėjau galvą. Tėvas sėdėjo, trynė pirštais akis. Kakta suraukta.

– Vieną dieną jis supras, kad elgiasi netinkamai ir kvailai, – ramiai paskelbė tėvas. – O tu suvoksi, kad darau tai, kas būtina. Eik susidėti knygas į mokyklą. Šiandien dar paskambinsiu pasikalbėti su tavo matematikos mokytoja. Su tokiais prastais pažymiais abitūros egzamino tikrai neišlaikysi ir į gerą specialybę neįstosi.

Nesiginčijau. Žvelgiau į jį. Tėvas norėjo man tik geriausio, o aš norėjau pasveikti. Norėjau būti kaip visi. Nenorėjau girdėti balso galvoje, nenorėjau regėti nebūtų dalykų, nenorėjau matyti, kaip žodžiai priešais mane sukonstruoja kitus pasaulius ir prikelia pabaisas. Normalus žmogus nemato jokių skraidančių raganų, nejaučia netikros drakono liepsnos, svilinančios odą per fizikos pamoką...

„Bet tas drakonas atrodė įspūdingai“, – taria demonas mano galvoje.

Stipriai suspaudžiu akis ir mintyse įsivaizduoju šluotą. Naudodamasi ja tvarkingai ir kruopščiai iššluoju iš savo minčių bjaurius prisiminimus.

Išgirstu švelnų varpelių skambesį. Pramerkiu sulipusias akis. Kumščiais jas pasitrinu. Net nepastebėjau, kada spėjau užsnūsti. Keista, kad sugebėjau sudėti bluostą šiame Dievo pamirštame pasaulyje.

Pavojingame pasaulyje.

Mano kūnas sustiręs, sustabarėjęs, susigūžęs storų, suaugusių medžių užuovėjoje. Migla nė trupučio neprasiskleidė, o tapo tik dar tirštesnė. Jaučiu ant odos vandens lašelius. Suvirpu nuo šalčio, papūtus vėjui. Kilsteliu akis į viršų. Mėginu nuspėti, koks gi dabar galėtų būti paros metas ir suvokiu, kad to padaryti neįmanoma.

Liežuviu perbraukiu pamėlusias lūpas. Ragauju šleikštų skonį ant jų. Burna sausa, o pilvas atrodo taip, lyg mėgintų sulįsti į kūną.

Stipriau apglėbiu save ranka ir nerangiai, kita ranka atsiremdama į šiurkštų, slidų medžio kamieną, atsistoju ant kojų. Pėdas skauda. Nežmoniškai. Noriu iškart kristi atgal ant žemės ir visam laikui čia pasilikti. Deja, reikia judėti.

„Teisingai, Miegančioji Gražuole, – taria balsas. Išleidžiu suirzusį atodūsį. Kaip gera buvo negirdėti jokio balso galvoje ir vėl pasijusti normaliu žmogumi. – Normalumas? Kas yra normalumas, Miegančioji Gražuole?“

Žengiu netvirtą žingsnį į priekį. Susiraukiu, kai pėdą vėl nutupdau ant stiklo šukių.

– Normalumas reikštų, kad negirdžiu tavo balso galvoje, – piktai sumurmu.

Balsas prunkšteli.

„Ar kartais nepagalvojai, kad gal esi ypatinga ir todėl mane girdi?“

Dabar mano eilė prunkštelėti. Pavartau akis. Mama vis mėgdavo tai kartoti. Sakydavo, kad esu ypatinga, nepaprasta mergina, turinti savo rankose galią keisti pasaulius. O tada ji ėmė ir iškrėtė tą...

– Ypatinga normaliame pasaulyje reiškia beprotė, – mano pirštai susiriečia į tvirtą kumštį. – Tu pavertei mane išsigimėle. Keistuole. Lunatike. Šizofrenike.

Pykčio ašaros negailestingai kaupiasi akyse. Viena ištrūksta ir rieda skruostu žemyn.

Balsas tyli. Gal pritrūko kandžių frazių ir teiginių? O gal nusprendė manęs pasigailėti? Kad ir koks būtų atsakymas, man jis menkai rūpi. Vienintelis man svarbus dalykas – dingti iš šio pasaulio ir surasti būdą, kaip niekados daugiau neįstrigti savo košmare.

Judu į priekį. Milijonus kartų mėgindavau suprasti, kodėl negaliu būti kaip visi kiti. Kodėl diena iš dienos mane persekioja... Noriu būti kaip visi. Noriu nešioti sukneles. Noriu patikti vaikinams. Noriu eiti į pasimatymus. Noriu pabaigti mokyklą. Noriu įstoti į universitetą. Noriu sukurti šeimą. Noriu pasenti. Noriu...

„Turi daug norų, – vyriškas balsas taria susimąstęs. Tyla ilgai netruko. – Tačiau ar kartais nesusimąstei, kokie jie yra nuobodūs? Kodėl nori kieno nors padiktuoto, asmenybę žlugdančio gyvenimo?“

Pavartau akis.

– Asmenybę žlugdančio? – išspjaunu žodžius kaip sugižusį pieną. – Visų akyse aš jau esu nukryžiuota ir išmesta į sąvartyną, – antra ašara randa kelią žemyn.

Balsas kelias geras minutes tyli. Tikriausiai mėgina sugalvoti atkirtį. Rūkas pradeda sklaidytis. Dar daugiau tamsių medžių išnyra iš baltos uždangos. Viskas atrodo kraupiai. Tarsi iš kokio siaubo filmo. Trūksta tik grandinių žvangėjimo, kelių kranksinčių varnų – ir mano širdis sustotų iš neapsakomo išgąsčio.

„Nebūk tokia dramatiška, Miegančioji Gražuole, – tarstelėjo balsas suirzęs. – Tie žmonės yra vargšai, elgetos. Tu esi valdovė, – jo balsas vis oktava pakyla su kiekvienu ištartu žodžiu. – Neleisk niekam tavęs žeminti dėl to, ką likimas tau nusprendė padovanoti.“

Pakratau galvą, kad net bloga pasidaro. Nepajėgiu suvokti, kaip jis šį prakeiksmą gali vadinti dovana. Dovana? Dovana yra mokėjimas atleisti. Dovana yra mokėjimas suprasti. Regėjimas nebūtų dalykų, kalbėjimasis su nematomais dalykais... tai prakeiksmas.

– Tu neegzistuoji, – paskelbiu. Psichologė, tėtis, Lėjus... vėliau mama... visi, kas tik netingėjo man skirti savo brangaus gyvenimo laiko, tai vis kartojo. Tas balsas mano galvoje... tie žmonės, šešėliai... padarai... jie neegzistuoja.

„O iš kur tada žinai, kad tu egzistuoji?“ – balsas atrodė nuliūdęs.

– Nes... žinau, – tariu griežtai.

Tyla. Vėjas švilpia.

– Vėjas – geriausias šnipas. Jis gali įsisukti visur, net į mažiausius plyšelius. Jis gali pavogti tavo žodžius ir mintis. Jis sugeba tave sunaikinti lėtai, savo nematomais pirštais...

Išgirstu šakos trekštelėjimą ir sustingstu. Puolu dairytis aplinkui. Mano išsigandusios smegenys mėgina vertinti aplinką, situaciją ir apskaičiuoti, į kokio gilumo šūdą šį kartą nusprendžiau įšokti. Tolumoje regiu tarsi didelio žvėries siluetą. Vilkas? Puma? Lūšis? Nespėju įžiūrėti. Siluetas pranyksta. Lengviau atsikvepiu.

„Kodėl tau taip rūpi kitų nuomonė?“ – paklausia balsas.

Susiraukiu. Vėl pradedu judėti. Mintyse rikteliu jam, kad ir kas jis bebūtų, palikti mano mintis. Tai vienintelis dalykas, kurį žmogus iš tikrųjų gali vadinti privačiu dalyku. Dalyku, kurį tik jis vienintelis gali išvysti, perskaityti, pažinti ir suvokti. Tik jam pačiam yra jos įdomios.

„Netiesa. Man irgi yra įdomios kitų mintys. O apie privatumą? Toks dalykas neegzistuoja, Miegančioji Gražuole. Jo niekados nebuvo, nėra ir nebus. Tokia jau yra dalia, kurios net ir labiausiai norėdamas negali pakeisti, ir žinai, kodėl?“

Instinkto pavergta papurtau galvą.

„Ogi todėl, kad niekas nemoka uždaryti durų į savo sielą. O tas, kas moka, yra jau ne gyvųjų pasaulio dalis.“

Sunkiai nuryju seiles.

Stabteliu, pajutusi keistą pagrindą po kojomis. Nuleidžiu akis žemyn. Ne stiklo šukės. Kažkas kieta, šaltao, tačiau kartu ir tvirta. Akmenimis grįstas kelias. Nukreipiu akis į dešinę. Pro rūką galiu įžiūrėti kelią. Jokių stiklo šukių ant jo nesimėto. Širdis pradeda dainuoti.

– Raudonais akmenimis grįstas kelias? – tariu nustebusi.

„Raudonais akmenimis? – pakartoja sutrikęs balsas. – Tik nesumanyk juo eiti. Nieko gero iš to nebus, Miegančioji Gražuole, – griežtai perspėja balsas ir iškart instinktyviai noriu jam nepaklusti. – Eik toliau,“ – ragina, tačiau stoviu vietoje. Stipriai suspaudžiu lūpas. Balsas mano galvoje yra demonas. Nuolatos turiu tai sau priminti. Ten toliau manęs gali laukti spąstai.

„Būk gera, neik ten. Pasislėpk. Tuoj tave surasiu. Raudonų kelių čia nėra tiek jau daug.“

Mano antakiai susijungia į vieną piktą liniją. Mintyse – tikras kovos laukas. Kol viena dalis nori paklusti balsui, kita kategoriškai sako: „ne“.

– Kodėl turėčiau tavęs klausyti? Juk realybėje tu griauni man gyvenimą.

„Nepersūdyk taip baisiai, – balsas sunkiai atsidūsta. – Tavo gyvenimo tikrai aš nesugrioviau, Miegančioji Gražuole. Bjauru, kad manai, jog būčiau galėjęs taip pasielgti.“

Stipriai užsimerkiu ir delnais uždengiu ausis. Norėčiau, kad tai padėtų nebegirdėti demono.

– Palik mane ramybėje, – piktai surinku.

„Pamatysi, bus diena, kai šito noro pasigailėsi“, – jo balse menkutis džiugesys. Tai ne juokais mane suerzina ir padeda priimti sprendimą.

Nuleidžiu rankas žemyn ir pradedu eiti akmenimis grįstu keliu į priekį. Miškas gūdžiai švokščia, o vienas paskui kitą materializuojasi seni, tamsą šalin vejantys gatvių žibintai.

„Miegančioji Gražuole, kodėl neklausai manęs? Ten nėra saugu. Grįžk atgal tuojau pat, – balsas tūžta, garsėja mano galvoje, bet stengiuosi į jį nekreipti dėmesio. Einu į priekį. Kelias – slidus ir vėsus. Kokia atgaiva nejusti šukių ir kokia kančia justi jų padarytas žaizdas. – Kodėl nė karto negali padaryti taip, kaip tavęs prašau?“

Neketinu atsakyti balsui. Lėtai judu į priekį ir krūpteliu vos tik išgirdusi net menkiausią garsą. Iš visų pusių galėjau justi besiartinančią grėsmę. Kone galėjau užuosti ją. Ji kvepėjo krauju, sudužusiomis svajonėmis, išdavyste ir sutrypta asmenybe.

Rūkas sklaidosi. Vis daugiau ir daugiau mano akys gali aprėpti. Staiga prieš mane išdygsta metaliniai vartai ir akmeninė tvora. Aplink vartus ir tvorą auga gebenės. Tiksliau, augo. Dabar čia tik jų skeletai. Kitoje pusėje regiu dvarą. Vien vaizdas pripildo mano širdį vilties ir šilumos. Ten rasiu maisto, drabužių...

„Prašau, pasitikėk manimi ir pasislėpk.“

– Neketinu, – tariu, atitraukiu ranką nuo liemens ir atsargiai nuleidžiu pirštus ant vartų. Stumteliu. Garsiai aimanuodami jie atsiveria pakankamai, kad galėčiau prasmukti į kitą pusę. Žengiu į priekį. Kiemas – didžiulis. Viduryje – fontanas su begalve berniuko skulptūra. Krūmai, gėlės... viskas nuvytę...

„O turėtum. Šis pasaulis... nėra... “ – jo žodžiai nutrūksta ir keista tuštuma atsiranda galvoje. Prisimerkiu suglumusi, tačiau nesustoju žingsniavusi link dvaro durų.

Tik staiga išgirstu riaumojimą. Pažvelgiu per petį. Prie vartų tupi didžiulė juoda pantera rugiagėlės mėlynumo akimis.

Stebiu ją, ji – mane. Laukiu jos puolimo. Ji sau ramiai tupi. Galiausiai atsigula. Išdrįstu žengti žingsnį į priekį. Jokios reakcijos iš panteros, nors jaučiu, kad ji mane stebi. Žengiu kelis didesnius žingsnius link medinių durų. Nieko.

Stipriai suspaudžiu lūpas ir atsargiai užlipu nutrupėjusiais laipteliais. Viena akimi stebiu panterą, tačiau ji nesuteikia jokio ženklo, kad ketina ką nors daryti. O kai stoviu prie durų ir dirsteliu į žvėrį, jo nerandu. Visur ieškau, bet – nieko. Lengviau atsikvepiu. Iškeliu sugniaužtą ranką. Pabelsti? Kelias minutes laukiu, ką gi balsas galvoje man patars, tačiau jis tyli.

Nuleidžiu ranką prie rankenos su Ū raide ir nulenkiu ją žemyn. Durys tyliai prasiveria. Dirsteliu vidun. Storas dulkių sluoksnis nuklojęs baldus, paveikslus, grindis, krištolo sietyną, laiptus, turėklus... Viduje šviesu, tačiau neatrodo, kad kažkas skleistų šviesą.

Žengiu žingsnį į priekį ant žydrų plytelių su tamsesne mėlyna spalva nupieštomis trimis susijungiančiomis spiralėmis. Dairausi į šalis. Noriu surikti, bet tramdau troškimą ir žengiu dar vieną žingsnį į priekį. Niekas neišlenda iš pakampių, o tyla baugina, iškraipydama ir išlankstydama mano mintis pagal savo sukurtą siaubo paveikslą.

Prieinu prie turėklų. Pirštai nusileidžia ant šiltos, švelnios lakuotos medienos. Kilsteliu akis į viršų. Ten turėtų būti miegamieji, o tai reikštų, kad rasčiau kokių nors šiltesnių drabužių.

Dirsteliu į savo baltą medvilninę suknelę. Kraujas ir purvas dabar ją išdekoravęs.

Apsidairau paskutinį kartą ir pradedu atsargiai lipti laiptais į viršų. Stengiuosi judėti ant pirštų galiukų, kad palikčiau paskui save kuo mažiau kruvinų pėdsakų. Nežinau, kam priklauso šis dvaras, kas jame gyvena ir... nelabai norėčiau staiga gauti atsakymus į šiuos klausimus.

Lipdama laiptais į viršų, prisimenu, kaip teko su viena mergina įsilaužti į sodybą žiemą. Vylėmės, kad ten rasime ką nors pakankamai vertingo, kas leistų mums įsigyti... Milteliai padėjo nuvyti nematomus žmones, sutramdyti laukinius prisiminimus ir svarbiausia... nutildyti balsą. Vaistai... ne.

Užlipusi į antrą aukštą apsidairau. Jokio pulsą turinčio daikto. Nusprendžiu pasukti į kairę. Atsiduriu plačiame koridoriuje. Sienos išmuštos prabangia, tamsia raudona medžiaga. Paliečiu. Švelnu tarsi šilkas. Koridoriuje matau daugybę durų. Ilgai negalvojusi praveriu pirmas po ranka pasitaikiusias. Kambarys – šviesus ir erdvus. Kvepia alyvomis.

Nejučiomis šypteliu ir įžengiu į vidų. Didžiulė dvigulė lova, kambario viduryje – apskritas staliukas su gėlių griaučiais, didžiuliai langai, įrėminti sunkių gelsvų užuolaidų. Kelios didžiulės spintos, o prie jų – viso ūgio sidabrinių rėmų veidrodis. Daug negalvojusi, prieinu prie spintos. Plačiai atlapoju dureles. Ant vienos iš jų pastebiu užrašą liemė, bet nekreipiu į jį dėmesio. Neriu gilyn į spintą.

Nuostabios, ilgos, puošnios suknios pasveikina akis. Medžiaga prabangi, trapi, neapsakomai švelni. Spintos apačioje sudėliota daugybė gražių kurpaičių, batelių ir kelios poros ilgų aulinių juodų batų. Pagriebiu aulinius batus. Tada nardau po sukneles. Pavyksta surasti paprastus marškinius, vilnonį storą tamsiai mėlyną švarką su keliomis eilėmis juodų sagų ir tamsiai rudas laisvas kelnes. Dar pavyksta gerai pasikapsčius surasti ir šiltas storas kojines.

Nusviedžiu drabužius ant lovos. Dabar reikia surasti ką nors kraujuojančioms pėdoms. Apsidairau aplinkui. Garsiai aikteliu, o akys plačiai atsimerkia. Prie pravirų durų stovi aukštas vyras mėlynais plaukais ir barzda. Vyro akys tamsiai rudos, kone juodos. Jis vilki prabangius, elegantiškus drabužius, kuriuos gali išvysti tik pasakų iliustracijose ar istorijos vadovėliuose.

– Esu Šarlis Pero, madmuazele, – taria jis mandagiai ir oficialiai, pabrėždamas r raidę. – Šių namų šeimininkas. Gal galėtumėte man pasakyti, kas jūs esate ir kodėl nusprendėte neprašyta įsiveržti čia?

Mėginu pajudinti liežuvį. Pamirštu, kaip tai yra daroma. Čia yra kitų žmonių? Ne demonų?

Vyras kantriai laukia mano žodžių nepajudėdamas iš vietos. Netrukus jo žvilgsnis nukrypsta į lovos pusę. Pečiai kiek nusvyra žemyn. Tada jo akys vėl įsminga į mane, įdėmiai nužiūrėdamos nuo galvos iki kojų ir atgal.

– Taigi kaip turėčiau į jus kreiptis, madmuazele? – jis žengia žingsnį į priekį. Rankos paslėptos už nugaros, nugara tiesi. Negaliu atsigrožėti tuo, ką regiu.

Prasižioju. Užsičiaupiu. Prasižioju vėl. Palenkiu galvą į šoną kiek primerkdama akis. Nežinau kodėl, tačiau mane apima jausmas, kad žinau, kas šis asmuo. Tas žodis mėgina prasibrauti pro mano minčių ir jausmų mūro sieną, kad galėtų nušvisti kaip šiaurinė žvaigždė tamsiame danguje, bet paskutinę akimirką kažkas atsitinka ir žodis pasiklysta.

– Nesijaudinkite, mano namuose esate visiškai saugi, – jis linkteli, akys pagrobusios mano žvilgsnį. Nepatikliai prisimerkiu. Jo žodžiai iššaukia bjaurius prisiminimus ir pojūčius.

– Nejaugi? – sunkiai nuryju kartaus skonio seiles.

Vyras žengteli į priekį, aš iškart žengteliu atgal. Tai neprasprūsta jam pro akis. Nepasitenkinimas švysteli jo veidu, jis kilsteli rankas delnais į viršų.

– Madmuazele, prisiekiu savo motinos kapu, – jis prideda delną, nenuleisdamas nuo manęs žvilgsnio, prie širdies, – jūs čia saugi ir neketinu jūsų skriausti.

Žengiu kelis žingsnius į šoną, dirstelėdama į duris.

– Štai, – jis išsitraukia iš po drabužių juodą šautuvą. Sustingstu vietoje. Negi jis ketina mane nušauti? Bet Šarlis Pero atsargiai padeda ginklą ant grindų ir pastumia jį ant grindų į mano pusę. – Imk, jausies saugiau, – jis demonstratyviai kilsteli švarką, kad parodytų, jog neslepia jokių kitų ginklų. – Imkite, madmuazele, – jis paragina mane.

Nenoriu į rankas imti ginklo, bet paimu ir nutaikau gaiduką į vyrą. Šis šypteli ir linkteli pritardamas.

– Matote, jaučiatės saugiau ir tvirčiau. Taigi dar kartą prisistatysiu. Esu Šarlis Pero, madmuazele, šių namų šeimininkas. Man garbė su jumis susipažinti.

Apsidairau aplinkui.

– Esu... Esu Amarilė Pliaterytė, – tyliai sumurmu primerkdama įtariai akis. Tvirčiau sugniaužiu šautuvą drebančiose rankose. Jaučiuosi keistai laikydama šį pavojingą daiktą, kuris keistai sunkus.

– Amarilė Pliaterytė, – jis ištaria išdidžiai. – Gražus vardas gražiai merginai, – jis nulenkia galvą žemyn. – Kaip mano akys mato, jūsų kelionė po šį nedėkingą kraštą nebuvo labai sėkminga, madmuazele.

Nuleidžiu galvą. Dailias grindis bjauroja mano kraujas. Mintyse meldžiuosi, kad jis manęs nenuskriaustų.

– Malonėkite neįsižeisti dėl mano įžūlumo, bet pasakykite man, kodėl keliaujate be palydos? Tokiai gražiai, jaunai panelei nederėtų to daryti.

Žvilgteliu į drabužius ant lovos. Jaučiuosi tokia susigėdusi.

– Atleiskite, nenorėjau... nieko bloga... tiesiog... – žodžiai stringa gerklėje, o rankos su šautuvu pradeda dar stipriau drebėti. – Man reikėjo... aš nemačiau... jokių žmonių...

Vyras giliai įkvėpia ir vėl pamėgina prisiartinti arčiau manęs. Kai nepastebi manęs atsiraukiant, šypteli.

– Nesijaudinkite. Mano namų durys visados atviros nelaimės ištiktiems žmonėms, – švelniai taria vyras. – Pakviesiu tarnaitę, kad šioji padėtų jums. Matau, kad jums pagalba tikrai praverstų. Beje, tikriausiai esate alkana? – sutrikusi linkteliu. – Paliepsiu tarnams padėti dar vieną lėkštę ant stalo. O kol kas malonėkite nesikuklinti ir nebijokite. Man didžiulė garbė padėti jums.

– Garbė? – paklausiu skeptiškai.

Vyras nusišypso dar plačiau.

– Nepaprasta garbė, – jis dar kartą nusilenkia. – Jūs galite pasilikti šautuvą, – rankos mostu parodo į ginklą mano rankose ir išeina iš kambario, palikdamas mane stovėti ir klapsėti akimis.

Papurtau galvą, nuleidžiu ranką su šautuvu ir skubu link durų. Nereikėjo man čia ateiti. Nors ir nekenčiu balso galvoje, šįkart reikėjo jo paklausyti. Jau siekiu durų renkamos, kai staiga šios atsiveria ir priešais mane atsiranda moteris. Žengiu kelis žingsnius atgal. Plačiai šypsodamasi į kambarį įeina kokių trisdešimties metų moteris. Ji vilki juodą tarnaitės suknelę, baltą it sniegas prijuostę. Jos juodi plaukai surišti į standų kuodą pakaušyje.

– Esu Severija, panele, – ji skeptišku žvilgsniu nužvelgia šautuvą mano rankoje. – Šeimininkas paprašė, kad pasirūpinčiau jo viešnia, – ji taria šiltai ir draugiškai. Įtartinai ją nužvelgiu. – Oi, vargšelė, – ji pastebi mano pėdas. – Šeimininkas sakė, kad esate sužeista, – ir su tai žodžiais į kambarį įeina dvi jaunutės tarnaitės, nešinos didžiule metaline vonele su vandeniu. Paskui jas seka trečia tarnaitė. Jos rankose – keli rankšluosčiai, įvairaus dydžio buteliukai ir tvarsčiai. – Jeigu malonėsite, prašau, prisėskite ant lovos, – moteris pamoja ranka man pajudėti.

Kiek sutrikusi padarau kaip prašyta, tvirtai laikydama šautuvą rankoje. Moterys iškart sukrunta aplink mane. Netrukus mano pėdos panardinamos į vandenį. Skauda. Susiraukiu, kenčiu sukandusi dantis, kai kažkoks skystis tepamas ant pėdų. Netrukus merginos apvynioja tvarsčius, išneša vonelę. Pasilieku viena kartu su Severija. Moteris šypsosi taip nuoširdžiai, kad negaliu susilaikyti pati nešyptelėjusi.

– Tai stebuklingas tepalas. Pamatysite, po kelių dienų jūsų žaizdos bus sugijusios, panele.

– Ačiū... labai ačiū, – tariu mikčiodama. Padedu šautuvą šalia savęs ant lovos.

Moteris linkteli, pažvelgia į šalia manęs gulinčius drabužius. Jos kakta kiek susiraukia.

– Tik nesakykite, panele, kad ketinate vakarieniauti su ponu, apsivilkusi raitelės apranga. Kokia nepagarba ponui. Leiskite man išrinkti jums dailią suknelę. Šioji turkio spalvos suknia puikiai jums tiks, – ji prieina prie spintos ir ištraukia nepaprasto grožio suknią plačiomis rankovėmis. – Žinoma, jums reikės ir dailių batelių, – ištraukia baltus Viktorijos laikų batelius neaukštu kulniuku.

– Ir bjaurusis ančiukas pavirs gražuole, – sušnibždu.

Nuryju seiles.

Moteris tik nusijuokia išvydusi mano veidą.

– Nesijaudinkite, panele. Tepalas, be abejonės, jau pradėjo veikti. Jau dabar nebejaučiate jokio skausmo, argi klystu?

Atsistoju. Tikrai, jokio skausmo. Šypteliu.

– O dabar leiskite man jus paruošti. Turiu pasakyti, kad jūsų plaukai yra nuostabūs, tačiau po mano stebuklingų pirštų bus tiesiog nepakartojami.

Negaliu patikėti tuo, ką išvystu veidrodyje. Mano veidas spindi iš džiaugsmo, suknelė puikiai priglunda prie kūno, o kojų nei trupučio neskauda. O jeigu ir skauda, esu per daug laiminga, kad tai suvokčiau.

– Ponas per vakarienę negalės nuleisti nuo jūsų akių, panele, – tarnaitė atrodo negalinti patikėti, kokį stebuklą jai pačiai pavyko sukurti. – O dabar eime. Neverskime pono laukti ilgiau nei reikėtų. Iš akių galiu pasakyti, kad mirštate iš alkio.

Skeptiškai linkteliu, dirsteliu į ant lovos gulintį šautuvą. Nusprendžiu jį palikti. Viliuosi, kad nedarau klaidos.

Moteris prieina prie durų, plačiai jas atidaro ir pamoja ranka man ją sekti. Pagriebdama už suknios sijono, žingsniuoju į priekį. Tarnaitė eina priekyje, pirštai sunerti prie pilvo.

Nusileidžiame laiptais žemyn. Severija vedžioja mane painiais koridoriais, kol galiausiai prieiname prie tamsių dvivėrių durų. Tarnaitė pasitraukia į šoną, linkteli man. Nedrąsiai atidarau duris. Iškart į mane plūsteli šiluma ir šilto maisto aromatas. Burnoje kaupiasi seilės, o pilvas sugurgia.

Severija sukikena. Rankos judesiu paragina mane judėti į priekį.

Prikandu apatinę lūpą ir baugščiai žengiu į priekį. Durys už manęs tyliai užsiveria. Atsiduriu didžiuliame pailgame kambaryje, kurio viduryje – tamsaus medžio ilgas stalas su daugybe kėdžių aukštais atlošais. Stalas nukrautas garuojančiais patiekalais, baltos žvakės įspūdingose sidabrinėse žvakidėse. Kairėje – didžiuliai langai ir milžiniškas židinys. Virš jo kabo paveikslas. Jame nupiešta iš priekio stovinti mergina, bet jos veido nematyti. Dalis jos plaukų krenta ant veido, kiti kyla į viršų ir plazda vėjyje. Saulės spinduliai ją apglėbia. Mergina vilki trumpą baltą suknią. Ties jos rankomis ir kojomis tarsi kažkas... dega? Ten žaizdos? Merginą supa tankūs tamsūs debesys, o ji pati stovi lyg vandenyje, lyg rūko debesyje. Tolumoje atrodo, kad kyla it kokia audra, tačiau ją mėgina išsklaidyti ryški saulės šviesa.

– Negali būti, kad regite šį paveikslą pirmą kartą, – balsas išgąsdina mane. Krūpteliu. Pridedu delną prie krūtinės. Vyras apsimeta nepastebėjęs mano reakcijos. – Šis paveikslas čia labai populiarus. Ryžtą rasite kiekviename name, netgi ir paprastų žmonių.

Kiek primerkiu akis ir pažvelgiu į paveikslą.

– Kodėl jis... yra populiarus? – pakreipiu galvą į šoną, trinu delnus.

Vyras prieina arčiau manęs. Viena ranka už nugaros, kita iškelta į viršų, prašanti manojo delno. Kiek padelsusi nedrąsiai nuleidžiu pirštus. Šarlis veda mane link stalo. Paslapčia nužvelgiu jį. Vyras vilki baltus marškinius, juodą švarką, kelnes, blizgančius juodus batus. Nuo jo dvelkia mėta.

– Šį paveikslą gaubia daugybė paslapčių, – taria, stabtelėdamas prie kėdės. Laisva ranka atstumia kėdę. Įtariai dirsteliu į ją ir, nepastebėjusi nieko keisto, prisėdu. Niekados nebūčiau pagalvojusi, kaip sunku tai padaryti su tokia suknia. Tada pristumia kėdę arčiau stalo. Mano akys raibsta nuo vaizdo priešais, tačiau viskas per daug gerai, kad būtų tikra. Maistas tikriausiai užnuodytas ar labai sūrus.

– Kokios... tai paslaptys? – paveikslas vėl prikausto dėmesį. Šešėliai keistai žaidžia ant jo. Mano oda pašiurpsta.

Šarlis delsia atsakyti. Patogiai įsitaiso sostą primenančioje kėdėje.

– Sakoma, kad prieš septyniolika metų jis tiesiog ėmė ir atsirado visų namuose. Tiesiog iš niekur. Vėliau pradėjo sklisti gandai, kaip ir visados, – priduria giliu atodūsiu, – kad tai kokia nors pranašystė.

Pečiai nusvyra žemyn ir net nesuvokiu, kodėl.

– Beje, – priduria, – tokie dalykai dažnai nutinka, madmuazele. Kartkartėmis atsiranda daugybė tokių paveikslų. Po kurio laiko jie visi dingsta. Tačiau šis – kol kas vienintelis, išlikęs taip ilgai, – akies krašteliu pastebiu, kaip vyro žvilgsnis nukrypsta į paveikslą, o veidas tampa mąslus, tarsi mėgintų įminti kokį galvosūkį.

– O tai... reiškia?

Vyras grakščiais judesiais paima šakutę su peiliu.

– Tai gali reikšti daug dalykų ir nemanau, kad tai yra tinkama tema prie stalo.

– Tada kodėl juos... turite? Tai yra... pasikabinę... Kodėl... nenukabinate?

Vyras šypteli, paliečia savo barzdą.

– Mes jų negalime sunaikinti. Mėginome. Deginome, plėšėme... viską, ką tik galima sugalvoti, išmėginome. Tie paveikslai yra užkerėti. Beje, jeigu nenorite išduoti savo tapatybės, madmuazele, patarčiau niekados nekalbėti apie paveikslus. Čia ši tema yra tabu.

Klapsiu akimis.

– Išd... išduoti? – mano akys plačios. Negera nuojauta mane apninka.

Šarlis pasilenkia į priekį. Tamsus žvilgsnis įsminga į mane. Šešėliai sendina jo veidą ir suteikia bauginantį pabaisos įvaizdį.

– Jūs nesate šio pasaulio gyventoja, madmuazele Amarile. Tokių kaip jūs čia atsiranda labai daug. Vieni atklysta specialiai, kiti netyčia, treti yra priversti, o ketvirti sugundomi demonų, – įsitempiu. – Visi jie patenka čia skirtingai, skirtingai ir išeina arba nusprendžia... pasilikti.

Sėdžiu sustingusi kėdėje. Širdis sunkėja krūtinėje, įkvėpti pavyksta vis sunkiau.

– Jūs esate iš kito pasaulio. Ta medvilninė suknelė viską išduoda. Visi jūs atsirandate čia apsirengę tokiais apdarais. Liepiau tarnams ją sudeginti.

– Kodėl? – jis kilsteli antakį. – Sudeginti? – patikslinu primerkusi akis.

Šarlis atsilošia kėdėje. Židinyje spragteli ugnis. Akimirkai kambaryje tampa šviesiau.

– Taip saugiau, – jis priverstinai nusišypso. – Madmuazele, turite išmokti vieną ir pačią svarbiausią taisyklę šiame pasaulyje.

– Kokia ji? – primerkiu įtariai akis.

Jis šypteli.

– Netikėk ir nepasitikėk niekuo, nes čia niekas nėra taip, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio.

– Netgi jumis neturėčiau? – paklausiu atsargiai.

Šarlis neatsako. Vyras paima nuo stalo nediduką varpelį ir juo skambteli. Po akimirkos į kambarį sugūža tarnaitės, atsigabendamos dar daugiau įvairaus maisto. Taurėse atsiranda sodrios spalvos gėrimas.

– Bon appétit[3], madmuazele, – taria Šarlis, kilstelėjęs taurę ir gurkštelėjęs iš jos.

Mano galvoje sukasi daugybė klausimų. Noriu juos visus išsakyti, sužinoti atsakymus, tačiau alkis manyje pavirsta pabaisa, kuri net sugeba perimti viso kūno kontrolę. Pirštai tvirtai įsitveria įrankių. Neatsispiriu pagundai ir suaimanuoju, kai šiltas, gardus kepsnio gabaliukas nusileidžia ant liežuvio.

– Smagu girdėti, kad jums skanu, – taria Šarlis. – Kiek laiko jau esate čia?

Gūžteliu pečiais. Nusprendžiu tai nuslėpti. Mokyklos chuliganai ir pamaivos mane išmokė visais abejoti ir neatverti širdies bet kam.

– Jums nepaprastai pasisekė, kad atklydote į mano kuklius namus. Šis pasaulis niekados nebuvo saugus mūsų padermei.

– Mūsų padermei?

– Žmonėms, – taria jis atsidūsėdamas. – Šis pasaulis mums pavojingas.

– Kodėl?

– Todėl, kad mumyse glūdi nepaprasti talentai ir daug kas nori jais pasinaudoti. Dėl tokių kaip mes čia vyksta ištisi karai. Brolis brolį žudo, grobiami žmonės, griebiamasi burtų... Tas, kas mus turi, įgauna neregėtas galias. Todėl reikia slėpti savo tikrą tapatybę ir tapti kaip visi.

– Kokias galias? – suraukiu kaktą. Tas asmuo kvaištelėjęs.

– Valdyti pasaulius, – atsako žvelgdamas tiesiai man į akis. Net šiurpas nukrato.

– Kaip jas... jie įgauna? – net baisu klausti. Atrodo, kad iš baimės liepsna susigūžia židinyje.

– Mus kankindami, žudydami... Mūsų saugotojams ir gynėjams irgi prastai baigiasi, – Šarlis sunkiai nuryja seiles, prideda delną prie burnos.

– Jeigu keliu jums pavojų... aš... ilgai... jūsų svetingumu pažadu nepiktnaudžiauti, – greitai pridedu. – Pažadu kuo greičiau išvykti.

– Prašau, susimildama, madmuazele, neįžeidinėkite mano jausmų. Šarlis Pero garsėja svetingumu. Be to, jums reikalinga mano, kito čia gyvenančio žmogaus, pagalba, jeigu norite išlikti šiame pasaulyje. Čia, – jis taria pabrėžtinai, – galiu jums garantuoti saugumą, tačiau ten, – akimirką reikšmingai nutyla, – ten slypi daugybė pavojų. Jeigu nepasisaugosite, jūs ten lengvai suės vilkai, madmuazele.

– Bet jeigu...

– Nesijaudinkite dėl manęs. Nėra taip lengva mane nugalėti. Aš seniai čia gyvenu ir padedu saviškiams. Aš jums padėsiu grįžti į jūsų pasaulį saugiai ir sveikai. Galite manimi pasikliauti.

Liežuviu perbraukiu per lūpas. Šarlis ištiesia ranką, sugniaužia mano plaštaką ir kelis kartus ją spusteli. Abu žvelgiame vienas į kitą.

– Žmonių, nusprendusių čia pasilikti, yra nedaug, tačiau yra. Mes apsaugome saviškius ir grąžiname juos atgal, – vyras kilsteli pirštą. Antrą kartą per vakarienę pasinaudoja varpeliu. Aukštas lieknas liokajus įžengia vidun nešinas padėklu. Ant jo – pailga juoda dėžutė su užrašu seita. Šarlis paima dėžutę iš tarno ir rankos mostu jį nuveja. Durys užsiveria ir vėl lieku viena su Šarliu. Vyras apžiūri dėžutę, padeda ją ant stalo, pastumia į mano pusę.

– Jūs esate mano namų viešnia. Galite čia būti tiek, kiek tik norite. Šioje dėžutėje yra tris visrakčiai: vienas – rūsyje esančioms spynoms, kitas – pirmo aukšto, o trečiasis – antrojo. Galite tyrinėti dvarą, tačiau prašyčiau neiti į rūsį. Tokiai, kaip jums, ten tikrai nepridera būti: purvas, drėgmė, pelėsis, žiurkės...

Atsargiai prisiliečiu prie dėžutės. Šarlis atidžiai stebi mane pro tankias tamsias blakstienas. Jo akys žybsi žvakių šviesoje.

Nedrąsiai atidarau dėžutę. Viduje – trys masyvūs seni raktai. Visi žalvariniai. Visų galvutės didžiulės ir skirtingos. Viena – tarsi penkialapė gėlė su ornamentais viduje, kita – keturi sujungti apskritimai, o trečia – širdis aukštyn kojomis, viršuje karūna, o viduryje – įkalintas melsvas ir ryškus kaip dangus brangakmenis.

– Tai apatitas, madmuazele, – prasitaria Šarlis, pastebėjęs mano susidomėjimą raktu.

– Apatitas, – pakartoju.

Vyras linkteli.

– Jeigu tikėtumėme žiniuonėmis ir raganomis, apatitas iššaukia naujas idėjas, kūrybingumą, intelektą, intuiciją, pastabumą ir panašius dalykus.

Minutę tyliu. Siekiu rakto. Pavartau jį tarp pirštų. Akmuo labai gražus.

– Tarnaitė jus palydės atgal į kambarį, – jis greitai priduria man dedant raktą atgal į dėžutę. – Jūs, madmuazele, atvykote pačiu laiku. Rytojaus vakarą dvare bus surengtas kasmetinis pokylis. Kiekvienais metais čia atvykstu tik dėl jo. Pokylio metu bus daug mano sąjungininkų, galinčių padėti jums grįžti namo, jeigu, žinoma, to norite, – karštligiškai linkteliu, bet vėliau apninka abejonės. Prisimenu patirtas patyčias mokyklos šokiuose.

Nunarinu galvą.

– Jeigu būtumėte pasirodžiusi prieš kelias dienas, – jis prabyla po akimirkos, – čia nebūtumėte radusi nei gyvos dvasios ir tikriausiai būtumėte papuolusi į žmonių medžiotojų rankas. Laimei... jūsų angelas sargas jūsų neapleido ir atvedė jus tiesiai į mano glėbį, – jis siekia mano plaštakos. Leidžiu jam. Kilsteliu akis į viršų, tačiau ne tiek, kad sutikčiau jo skvarbų žvilgsnį. Viskas, ką regiu, yra mėlyna barzda.

– Net nežinau, kaip jums būtų galima atsidėkoti, – greitai tarsteliu. – Man garbė, kad taip gražiai elgiatės su manimi, kad norite man padėti. Noriu... atsiprašyti, jeigu pridariau rūpesčių. Kai įėjau į... vidų, nemačiau jokio žmogaus... pagalvojau... kad čia nieko nėra... aš nežinau... koks tai... pasaulis...

– Viskas suprantama ir atleidžiama, madmuazele. Galite čia būti tiek, kiek tik jums reikia. Tegul mano namai jums pavirsta savais ir dėl nieko nesijaudinkite. Jau nesate viena. Leiskite man jumis pasirūpinti.

– Labai gražu... iš jūsų... pusės, – akyse kaupiasi ašaros. Seniai kas nors gražiai elgėsi su manimi.

– Man garbė padėti tokiai gražiai madmuazelei, kaip jūs. Pažadu, neleisiu niekam jūsų nuskriausti, – jis kilsteli mano delną prie savų lūpų. – Jūs čia saugi.

Šarlis, įsmeigęs į mane žvilgsnį, skambteli varpeliu trečią kartą. Severija įžengia į kambarį. Tūpteli. Pažvelgia į šeimininką, vėliau į mane. Šarlis atsistoja, prieina arčiau manęs vis dar laikydamas mano plaštaką.

– Faire de beaux rêves[4], madmuazele Amarile, – jis pasilenkia, šiurkščios lūpos nusileidžia ant mano plaštakos. – Tegul sapnai jums būna gražūs.

Ir pasitraukia per žingsnį atgal. Atsistoju, paimu dėžutę, kiek sutrikusi prieinu arčiau Severijos. Tarnaitė eina priekyje, o aš seku ją. Kūnas už moters, bet mintys kažkur toli.

3 skyrius

– Amarile, dukrele mano, nesuprantu, kodėl nenori pasiklausyti pasakos? – paklausė mama, stipriai mane apkabindama per pečius ir priglausdama prie šilumą ir braškių aromatą skleidžiančios krūtinės. – Juk vaikams patinka pasakos. Pasižiūrėk į Lėjų, jis vos gali nustygti vietoje, kaip nori išgirsti pasaką, – mama galvos judesiu parodė į brolį. Lėjus gulėjo kitoje pusėje, akys blizgėjo iš nekantrumo.

– Mama, ji – keistuolė. Jai nepatinka niekas, kas patinka normaliems žmonėms, – brolis susiraukė.

Mama nepatenkinta pasukiojo galvą į šalis.

– Tau nepatinka obuoliai, o visiems kitiems patinka. Negi tai reiškia, kad ir tu nenormalus? – brolio antakiai susijungė, o aš sukikenau. – Lėjau, tokio dalyko kaip normalumas nėra. Niekados nemėgink įstatyti žmogaus į rėmus ir pro juos į jį žvelgti. Labai daug ką prarasi. Be to, vaivorykštė graži mums tik todėl, kad yra spalvota. Žmonės gražūs irgi, bet tik tada, kai nėra tokie kaip mes. Juk jei visi būtų normalūs, negi būtų įdomu?

Lėjus nenoriai papurtė galvą.

– Bet Amarilei nepatinka niekas, – pratrūksta brolis. – O kur ta keistenybė su knygomis. Bėga nuo jų kaip išprotėjusi. Neva tiki, kad ragana išlįs iš puslapių ir įsitrauks ją vidun.

Sudrebėjau. Arčiau veido priglaudžiau antklodę. Mama užuojautos kupinu žvilgsniu pažvelgė į mane, padrąsinimai šyptelėjo. Galiausiai ji priglaudė lūpas prie mano, o vėliau prie brolio galvelių.

– Ramiau, mano liūtuk. Kai buvai mažas, tu skuosdavai klykdamas kuo toliau nuo boružės. Teko ilgai kartoti, kad šioji tau neįkas, – mama plačiai nusišypsojo, prisiminusi tas dienas.

– Tai kas kita, – piktai atkirto ir sukryžiavo rankas ant krūtinės.

Pati tyliai prisiglaudusi prie mamos tylėjau ir visko klausiausi. Bijojau išleisti bent kokį garselį, kad jųdviejų akys nenukryptų į mane. Kad Lėjus pavadino mane keistuole, palyginus su tuo, kad mama ketino sekti pasaką, buvo niekis. Pravardes dar galėjau iškęsti, tačiau girdėti istorijas... ne.

– Mes visi kažko bijome. Dėl skirtingų priežasčių. Tu bijojai boružės, nes manei, kad tai siaubūnas, o Amarilei paprasčiausiai nepatinka knygos. Man anksčiau nepatiko knygos. Žinoma, nuo jų nebėgdavau, bet mane visados kone supykindavo nuo jų vaizdo. Niekaip negalėjau suvokti, kodėl žmonės gali valandų valandas laikyti jas savo rankose ir skaityti. Juk ten tik žodžiai.

– Bet vėliau pamilai knygas? – paklausiau mažyčiu balsu.

Mama linktelėjo.

– Pamilau ir tu jas pamilsi.

– Iš kur žinai? – Lėjus paklausė.

Mama pakėlė galvą į viršų ir giliai įkvėpė.

– Tiesiog jaučiu. Jaučiu, kad čia, – mama bakstelėjo pirštu man į krūtinę, – slypi daugybė neatrastų istorijų ir laki fantazija. Mes dažniausiai bėgame nuo to, kas mus baugina. Vieną dieną, Amarile, dukrele mano, suvoksi, kad nėra prasmės bėgti. Istorijos meta skaitytojui iššūkį, jį stebina ir linksmina. Jos įtraukia protus idėjomis, veikėjais ir siužetais.

– Baugina? – Lėjus atsisėdo. Smakras iškeltas į viršų. Mama šypsodamasi linktelėjo.

– Žmonės bijo savo jausmų ir bėga nuo to, kas juos sukelia. Yra sukurta daugybė istorijų apie meilę. Žmonės jos trokšta, tačiau kartu ir prisibijo. Vos tik atsiranda galimybė būti laimingiems, šie ją sugadina. Pasprunka, pabrukę uodegą.

– Kodėl? – nepajėgiau suvokti, kad kas nors galėtų sprukti nuo mylimo žmogaus. Ką jau ką, bet tikrai nepalikčiau nei mamos, nei tėčio. Netgi ir klaikaus brolio Lėjaus. Ir kas, kad jis kartą privertė mane praryti slieką. Ir kas, kas jis mane pravardžiuoja. Kartais pasitaiko akimirkų, kai jis mane apgina, paslapčia nugvelbia kokį saldainį iš virtuvės ir pagloboja, kai sergu.

Mama atsidūsėjo.

– Nes mūsų širdys yra labai trapios. Mes bijome būti įskaudinti, todėl įskaudiname kitus. Prisakome melagysčių ir pridarome šlykščių dalykų, – mamos balsas pritilo, akys lakstė tarp manęs ir brolio. – Taip pat daug žmonių bėga patys nuo savęs. Jie, – ji pažvelgė į Lėjų, – nori būti kaip visi ir save sunaikina. Arba sunaikina bėgdami nuo savęs.

Mano ir mamos žvilgsniai susitiko. Jos akių gelmėse šmėstelėjo kažkas paslaptingo ir klastingo.

– Panele, – kažkas švelniai mane papurto. Lėtai pramerkiu akis. Atsigulu ant nugaros. – Atleiskite man, kad jūs žadinu, bet jau vidurdienis, – Severija stovi prie lovos, žvelgia į mane iš viršaus, sunėrusi pirštus prie pilvo.

Atsisėdu. Kumščiais pasitrinu akis. Apsidairau. Ant apskrito staliuko pastebiu padėtą paauksuotą narvelį, o jame juda du žvirblio dydžio paukšteliai. Abu gyviai – spalvingi, krūtinė ir šonai – rusvi, sparnai – juodi su baltomis viršūnėmis.

– Tai dagiliai, panele, – taria ji nusekusi mano žvilgsnį.

– Dagiliai? – pakartoju mieguista.

– Šeimininkas pamanė, kad paukšteliai suteiks kambariui gyvybės. Jeigu jums nepatinka, galiu juos išnešti, – mandagiai pasiūlo.

Lėtai pasukioju galvą į šalis.

– Ne, tegul būna.

Severija linkteli. Ji padeda man pasiruošti dienai. Veidrodyje stebiu ją, šokinėjant aplink mane. Moteris vis kažką sako: klausinėja, giria, siūlo... Aš daugiausiai tyliu, kartais linkteliu arba papurtau galvą. Galiausiai moteris pasiduoda ir nustoja aušinusi burną.

– Monsinjoras turėjo skubiai kelioms valandoms išvykti. Atsirado neatidėliotinų reikalų, kuriuos jam reikia sutvarkyti, tačiau viliasi, kad dvaro teikiami malonumui jus užims. Jis žadėjo sugrįžti iki pobūvio.

Padėkoju už pagalbą ir informaciją. Pasiimu visrakčius ir nusprendžiu pasivaikščioti po dvarą. Severija pasisiūlo man viską aprodyti, bet atsisakau. Noriu pabūti viena. Noriu be jokio balso galvoje mėginti suvokti, ką turėčiau daryti, kad galėčiau pasprukti iš šio pasaulio.

Klajodama po pirmą aukštą netyčiomis atsiduriu valgomajame. Suglumusi siekiu rankenos, bet paskutinę sekundę sustoju. Nukreipiu žvilgsnį į paveikslą virš židinio. Dienos šviesoje jis atrodo linksmesnis, paslapties skraistė nukritusi.

Prieinu arčiau židinio, nenukreipdama žvilgsnio į šalį. Nežinau kodėl, tačiau paveikslas man atrodo artimas. Intriguojantis. Sakyčiau, kad paveiksle vaizduojamas noras įrodyti, parodyti, kokia jėga slypi merginoje. Jėga, kurios niekam nepavyks atimti tol, kol ji kovos. Nusijuokiu. Šarlis minėjo, kad paveikslas ir vadinasi Ryžtas.

Girdžiu atveriamas duris ir krūpteliu. Pasisuku ant kulnų. Prie durų stovi tarnaitės drabužiais vilkinti drovi ir smulkutė mergina.

– Atsiprašau, panele, – mergina nuleidžia galvą. Jos balsas virpa. – Maniau, kad kambaryje nieko nėra. Ateisiu čia vėliau, – ji tūpteli ir skuba išeiti.

Nežinau kodėl prasižioju ją sustabdyti. Man pagailo jos? O gal tai, kad ji atrodo esanti mano bendraamžė?

– Koks tavo vardas? – paklausiu jos, žengdama kelis žingsnius į priekį.

Mergina susigūžia, akys laksto į šalis.

– Biulotė.

– Biu...

– Biulotė, panele. Mano vardas – prancūziškas, – ji trinasi rankas.

– Malonu susipažinti, Biulote. Esu Amarilė Pliaterytė, – prisiverčiu šyptelėti. Mergina pamėgina padaryti tą patį, tačiau jos šypsena išblunka, o veidas išbąla išvydus raktus mano rankose.

– Ar... gerai... jautiesi? – mandagiai pasiteirauju.

Mergina greitai linkteli ir nusuka veidą.

– Esu nauja čia, – ji sumurma. – Prisiklausiau įvairių gandų. Prašau, nekreipkite į mane dėmesio.

– Kokių gandų? – pakreipiu galvą truputį į šoną.

Mergina kandžioja apatinę lūpą, dairosi aplinkui.

– Panele, jūsų vietoje lėkčiau iš čia kuo greičiau ir kuo toliau. Tokiems, kaip jūs, čia nėra saugu, – ir ji išsmunka lauk iš kambario kaip pelė išvydusi katę. Mėginu ją vytis, tačiau koridorių labirinte pametu. Piktai suurzgiu išvydusi priešais save sieną, ant kurios kabo didžiulis veidrodis. Jo rėmai išgražinti į K raidę panašiais ornamentais.

Nenoriai žvelgiu į savo atvaizdą jame. Regiu jame pasaulio sugniuždytą strazdanotą merginą. Anksčiau iš jos tryško spalvingos emocijos, o dabar tik neviltis, netikrumas, pasimetimas, palūžimas, baimės ir siaubas. Kai prieš mane stovinti mergaitė užvalgė visuomenės gaminamų patiekalų, o gal geriau sakyti... nuodų, jos spalvos pradėjo blukti.

Už nugaros kažkas garsiai atsikrenkščia. Stryktelėdama apsisuku. Priešais mane stovi į karingą elfę panaši tarnaitė su ugniniais, garbanotais plaukais, kuriuos mėgina sutramdyti griežtas kuodas pakaušyje.

– Esu Ėlirama Spekluma, – ji kiek nuleidžia galvą. Jos ryškiai geltonos akys primena man pasiruošusį užpakalinėmis kojomis atsispirti ir į priešo kaklą suleisti dantis vilką. Jos grėsmingos akys apibrėžtos storu tamsiai mėlynu žvilgančiu akių pieštuku, blakstienos ilgos ir juodos. – Esu paskirta būti tavo asmenine tarnaite.

Linkteliu. Kreivai šypteliu.

Ėlirama vedžioja mane po dvarą, supažindinama su kiekvienu kambariu, vaza, kabančiu ant sienos tamsiu paveikslu. Stengiuosi jos klausytis, bet mano mintys skrajoja kitur.

– Paveikslai sielų negyvų žvelgia į gyvuosius smerkiančiu žvilgsniu. Jie viską stebi, viską atsimena, bet perspėti negali, o gal nenori. Gal drama ir melodrama jiems įdomi, nes tada tu pamatai tikrąjį žmogaus veidą ir tas jų pastangas bergždžias tikėti, kad visuomenėje slypi gėris, kad visuomenė sulipdo tikrą pavyzdį žmonijos. Bet čia ir slypi apgaulė didžioji, o džiunglių įstatymas įgauna svorio, – tyliai murmu sau.

Ėlirama sustoja prie durų, ant kurių nupieštas juodas trijų sujungtų spiralių ženklas, ir atsisuka į mane.

– O čia – biblioteka, – ji taria ir plačiai atveria dvivėres duris. Per žingsnį atsitraukia padarydama man vietos. Kiek neužtikrintai įeinu į vidų ir plačiai išsižioju. Jaučiuosi tarsi atsidūrusi Disney filme „Gražuolė ir Pabaisa“. Dirsteliu per petį į Ėliramą. Ji padrąsinamai linkteli, prieinu arčiau knygų lentynos. Už nugaros durys užsiveria. Ėlirama tyliais žingsniais seka man iš paskos.

Lūpos juda be balso skaitydamos knygų nugarėles. Pasipainioja knyga be pavadinimo. Pagauta smalsumo, ją atsargiai ištraukiu. Ant viršelio – keturi vienas šalia kito nupiešti apskritimai, o penktasis – apsigyvenęs ant jų visų. Atsiverčiu knygą ir tyliai perskaitau:

– Ne autoriai pasirenka, kokią istoriją rašyti, o istorija pasirenka mus. Richard P. Denney.

Kiek susimąsčiusi įgrūdu knygą atgal, o pirštai tęsia savo kelionę. Stabteliu prie pasakų knygos ir išsitraukiu ją. Pavartau. Net nepajuntu, kaip lūpų kampučiai išsiraito. Akies kamputyje pastebiu mane įdėmiai stebinčią Ėliramą. Sunkiai nuryju seiles ir įdedu knygą atgal į lentyną. Judu tolyn. Stabteliu pastebėjusi dar vieną žinomą knygos pavadinimą.

– Romeo ir Džiuljeta, – tariu nusišypsodama.

– Tau patinka dramos? – smalsiai pasiteirauja Ėlirama.

Pažvelgiu į ją kiek primerktomis akimis ir krimsteliu apatinę lūpą.

– Ne dramos, o meilės istorijos. Mane žavi šių dviejų įsimylėjėlių nenoras gyventi vienas be kito, apie tai, kad jie drąsiai pasiryžta mirti vienas dėl kito. Šiais laikais... Šiais laikais niekas taip...

– Kvailai nesielgtų? – pasufleravo Ėlirama. Palinguoju galvą į šalis. – Savanaudiškai?

– Atsidaviškai.

– Ar apskritai yra toks žodis?

Plačiai nusišypsau.

– Vienas iš nuostabiausių dalykų, kuriuos gali daryti rašytojas, tai sukurti naujus žodžius, netgi kalbą, naudoti slengą, žargoną, buitinę kalbą taip, kaip šis nori ir kaip tiktų jo kūriniui. Rašytojai dažnai pamirštą šią laisvę.

Ėlirama tik gūžteli pečiais.

– Bet taip... Jų meilė buvo tokia stipri, kad net mirtis neatrodė baisi palyginus su gyvenimu be vieno kito, – liūdnai nunarinu galvą žemyn. – Norėčiau mylėti ką nors taip stipriai, kad dėl jo nebijočiau šokti į kapo duobę.

– Reikėtų nepamiršti fakto, kad Džiuljetai buvo tik 13 metų, o Romeo... velnias žino. Vieni teigia, kad jam gal 16, kiti kone 20. Žmonių pasaulyje netgi yra „Romeo ir Džiuljetos“ įstatymas. Esi girdėjusi apie jį? – suraukusi antakius papurtau galvą. – Kai pilnametis vyras mylisi su nepilnamete. Kai kuriose šalyse ir Amerikos valstijose tai nusikaltimas.

– Amžius meilei nėra kliūtis, – tariu, ką visada girdžiu akcentuojant.

– Sakyk tai visuomenei. Tik pasižiūrėk, į senelius tinkantis vyras veda į anūkes tinkančią merginą, – ji nusijuokia sausu juoku. – Bet taip... – ji linkteli, nusuka akis į šoną. – Žinau, apie ką tu kalbi.

– Kažką myli?

Kiek padelsusi Ėlirama linkteli. Akys apsiniaukia lietaus debesimis.

– Ir jis myli mane. Jo vardas, – ji atsidūsta, apsidairo aplinkui tarsi ko ieškodama. – Nikolajus. Mus tik... Tikiu, ne... kol gyva, stengsiuosi pas jį sugrįžti ir neleisti mūsų istorijai baigtis kaip šiai, – ji pirštu baksteli į Šekspyro kūrinį. – Kai sutiksi tokį asmenį, neleisk pasauliui jūsų išskirti, kad ir kiek šis pažers logiškų ir teisingų argumentų, – tai sakydama ji žvelgia man tiesiai į akis. – Niekados, nes širdį turi vieną ir ją gali atiduoti tik vienam, – ji nusibraukia ištryškusią ašarą, o mano širdis plaka kartu su jos, pamiršdama logiką.

4 skyrius

– Kaip matau, esate pasiruošusi pobūviui, – taria Šarlis nulenkdamas galvą. Jis vilki ilgą juodą švarką tamsiai pilkais kraštais, netoli riešų – auksiniais siūlais išsiuvinėti ornamentai. Po švarku – balti marškiniai. Kelnės ir batai juodi. Vienoje rankoje jis laiko nedidelę tamsiai raudoną dėžutę. – Jūs esate belle image[5], madmuazele Amarile. Tikra vizija. La idole[6].

– Dėkoju, – sumurmu. Į skruostus pliūpteli kraujas. – Tarnaitės prie viso šito labai prisidėjo, – vilkiu baltą suknią, išgražintą auksiniais siūlais. Šukuosenoje karaliauja daugybė rausvų kaspinų. Veidrodyje atrodau kaip princesė iš pasakos.

Pasakos.

– Ir paskutinis priedas prie jūsų grožio, – vyras žengia arčiau. Jis atidaro dėžutę, o ten didžiulis žiedas. – Man jūs suteiktumėte didžiulę garbę, jeigu šio pobūvio metu dėvėtumėte šį žiedą.

Suraukiu antakius.

Vyras atsikrenkščia.

– Madmuazele Amarile, šis pasaulis nėra saugus. Noriu jums padėti ir šis žiedas suteiks jums apsaugą. Pobūvio metu dvare bus... daug ypatingų asmenybių. Kai kurios iš jų nėra tokios geranoriškos ir draugiškos kaip aš, – jo akys maldauja manęs paklausyti.

Primerkiu akis. Priešiškos emocijos ir mintys drasko mane, bet faktas – Šarlis nėra kaip tie peštukai. Kiek nenoriai ištiesiu ranką į priekį. Vyras ištraukia žiedą ir lėtai, atsargiai užmauna jį man ant vidurinio dešinės rankos piršto. Jis tinka taip, lyg būtų man sukurtas.

– Net negalite įsivaizduoti, kaip man palengvėjo žinant, kad mūvėsite šį žiedą. Taip pat drįsiu jūsų paprašyti niekur toli nuo manęs nenueiti. Norėčiau jus visados matyti. Nežinia, kas gali įsmukti į pobūvį. Šnipų ir priešų – pilni kampai.

Šarlio žodžiai mane pradėjo ne juokais bauginti. Kokie gi žmonės rinkosi pobūvių salėje? Ir staiga visa jėga į mano mintis įsiveržia suvokimas, o gal greičiau priminimas – šis pasaulis yra juodas ir pavojingas.

Būtent tokia yra mano siela.

Timpteliu lūpų kampučius, linkteliu. Mes einame koridoriais, leidžiamės laiptais žemyn. Kur tik pažvelgsi, visur švaru, žydinčios gėlės puošia kiekvieną kampą, o muzika keliauja kiaurai sienas. Visur gausu įvairaus amžiaus, ūgio, gymio žmonių ir netgi gyvūnų. Žmonės vilki tokius įvairius drabužius, kad net staiga pasijuntu atsidūrusi kokiame Helovyno ar Užgavėnių vakarėlyje. Jie žvelgia į mane keistai, kone godžiai. Pikdžiugiškos šypsenos ima kreipti jų veidus, tačiau, žvilgsniams nusileidus į dešinę mano plaštaką, dingsta.

Nejučiomis kilsteliu ranką. Žiedas.

– Jie nelies tavęs tol, kol šį mūvėsite, – girdžiu Šarlį sušnibždant man į ausį. Jis paglosto man ranką.

Įžengiame į pokylių salę. Muzika čia garsi, kviečianti šokti ir juoktis. Daugybė porų sinchroniškai sukasi salės viduryje, lankstosi priešais savo šokių partnerius. Prie sienų stovi daugybė baltas uniformas vilkinčių vyrų. Rankos už nugaros, nugaros tiesios. Jie primena man kareivėlius su tais į tolį įsmeigtais žvilgsniais ir marmuriniais veidais.

– Čia dėl apsaugos, – girdžiu Šarlį sumurmant. Pažvelgiu į jį. Klapsiu akimis. Tada vėl sau primenu, kad šis pasaulis yra tikra pragaištis. Nors ir noriu paklausti, koks gi blogis čia gyvena, bet nusprendžiu patylėti. Saldus naivumas ir akių užmerkimas suteikia palaimą ir leidžia lengviau įkvėpti.

Suprantu: tai tik savęs apgaudinėjimas ir melas.

Bet man reikia šio melo. Šiai akimirkai.

Mes iriamės žmonių būryje. Vos spėjame žengti žingsnį, o štai kas nors jau pastoja kelią ir puola sveikintis su Šarliu. Vyras elgiasi maloniai, nė kruopelytės susierzinimo dėl to, kad reikia kartoti tas pačias frazes.

– O, mielasis Šarli, kaip matau, ir tau nusišypsojo sėkmė, – girdžiu gilų, išdidų balsą. Kilsteliu akis į viršų ir priešais save išvystų tikrų tikriausią damą. Ją supa vadžios, klastos ir jėgos aura. Moteris aukšta, vilkinti puikiai prie kūno prigludusią tamsią suknią. Ji kone paniekinančiai nužvelgia mane katės akimis.

– Ledi Tremaine, kaip seniai teko man jus regėti. Kurgi jūsų dvi nuostabios dukterys?

Moteris šypteli. Nenuoširdžiai.

– Anastazija ir Drizela kažkur čia. Kaip visados per tokius pobūvius, šmirinėja. Kaip pati regiu, šį kartą nesiteikėte prisikviesti daug... geručių.

Šarlis atsidūsta.

– Pasimokiau iš praeitų metų pobūvio. Kas galėjo pamanyti, kad vyrai šventę pavers grožio ir špagos meistriškumo varžybomis. Dar iki šiol turiu kelis randus ant liemens.

Prie Ledi Tremainės pribėga dvi paauglės merginos. Viena raudonplaukė, jos tikrai negali pavadinti gražuole. Veidas kiek bjaurokas. Jos didelių pėdų nepavyksta nuslėpti netgi ilgai suknelei. Kita mergina – brunetė, vilki šviesiai žalią žvilgančią suknią. Jos veidas dailus ir ji atrodytų draugiška, jeigu ne tos žiaurumą ir šaltį išduodančios akys.

– O štai ir mano dukterys, – taria moteris, net nedirstelėjusi į merginas. Jos nužvelgia Šarlį, o tada jų žvilgsniai susminga į mane. Abi vienu metu prisimerkia, dirsteli į motiną, vis dar nesiteikiančią joms skirti nei sekundės dėmesio.

– O kur Ela? Vis dar nesiteiki jos kartu pasiimti į šiuos renginius?

Moteris pavarto akis.

– Po to, ką iškrėtė praeitą kartą, jai tik celė nusimato keleriems metams į priekį.

Susiraukiu. Lėtai pažvelgiu į Šarlį. Mano žvilgsnis maldauja pasakyti, kad čia kažkoks jų asmeninis juokelis. Tačiau vyras atrodo net nepastebėjęs, kad pokalbis mane trikdo.

– Taip, – jis pritaria galvos linktelėjimu. – Ji pabėgo iš namų su vaikinu, pririšo jį miške, vilko teritorijoje, o pati keliems mėnesiams dingo.

– Taip, dingo, – pagiežingai tarė moteris. – Visas mano sunkus triūsas nuėjo šuniui ant uodegos. Bet nieko, pastaruoju metu... – ji nutyla, dirsteli į mane pakeltu antakiu, – vis daugėja galimybių. Atrodo, kad anksčiau žmonės buvo gerokai laimingesni. Kad ir kas ten dabar vyksta, mums tik į naudą.

Šarlis stipriau prispaudžia mano ranką prie savo šono.

– Gaila, kad jų sugebėjimai nėra vienodi.

Moteris pritariamai linkteli.

– Be to, ar girdėjote, Sniego Karalienė sukruto? – jos balsas kiek pažemėja. – Po visą šalį ji pasiuntė savo pakalikus ieškoti kažkokio asmens. Visiems liepė pristatyti... – nutyla ir pažvelgia į mane iškvėpdama. – Pranešti apie kiekvieno naujo asmens atsiradimą. Ji netgi grasino, kad jeigu tai nebus padaryta, pasekmės bus skaudžios.

Šarlis teatrališkai atsidūsta.

– Tos karalienės visados tokios dramatiškos. Gal todėl visi jų taip ir bijo – jos yra retai kada nuspėjamos. Negi ji tikrai taip naiviai tiki, kad visi puls ir perduos jai savo grobius? Pour l'amour de Dieu[7]. Ji nėra čia Dievas.

Moteris linkčioja galvą pritardama.

– Keista. Kone du dešimtmečius ji laikėsi atokiai ir net garselio neišleido, o dabar chaosą kelia. Įdomu, kuo tas asmuo jai toks... svarbus.

Šarlis gūžteli pečiais. Jis išvis atrodo abejingas visam šiam pašnekesiui, o tuo metu mano ausys įtemptos ir su dideliu susidomėjimu gaudo kiekvieną žodį. Nereikia būti Šerloku Holmsu, kad suvoktum, jog tarp eilučių yra pasakoma daugiau. Čia slypi kažkokia paslaptis, kabliukas nerti tiesiai į prieš tave vykstančius įvykius.

Taip yra palaikomas skaitytojų dėmesys knygose. Taip yra kuriamos paslaptys, mėtomos užuominos ir niekas tiesiai šviesiai nėra pasakoma.

– Manai, kad jie ketins pulti? – moteris kelias minutes patylėjusi staiga prabyla. Ji dirsteli į viename, o vėliau į kitame kampe stovinčius kareivius.

Šarlis pasisuka į mane. Plati šypsena atidengia jo baltus dantis.

– Mieux prévenir que guérir[8]. Apsauga gėdos niekados nedaro, madmuazele, – ir su tais žodžiais jis timpteli mane eiti tolyn nuo keistojo, nemalonus jausmus sukeliančio trejetuko. Tolstant nuo jų, jaučiu į nugarą įsimigusį moterų žvilgsnius. Net šiurpas nukrato.

– Nekreipkite į jas dėmesio. Bent jau aš nekreipiu, – jis kilsteli mano ranką ir prideda lūpas prie krumplių.

Prie mūsų prieina juodą žvilgančią suknią vilkinti moteris. Jos plaukai pieninio šokolado atspalvio ir sušukuoti į paprastą, tačiau dailią šukuoseną su varno plunksnomis, kuriančiomis karūnos iliuziją. Moters veidas nepaprasto grožio, priverčia mane iškart pajusti pavydą dėl to, kad jai pavyko laimėti genų loterijoje. Šalia moters stovi mergina. Gal keturiolikos metų. Jos plaukai juodi, oda balta, o lūpos raudonos. Mergina šypteli, kai mūsų žvilgsniai susitinka.

– La majesté[9] Ravena ir la princesse[10] Snieguole, nemaniau, kad jūs atvyksite. Kokia man garbė, kad gražiausia iš gražiausių karalienių aplankė kuklius mano namus.

Moters akys pradeda žvilgėti, o lūpų kampučiai pakyla. Mergina prie Ravenos kiek susigūžia, kaltai nuleidžia akis į salės medines grindis.

– O tu kaip visada... – jos žvilgsnis įsminga į mėlyną barzdą, – moki išsiskirti iš minios, – tada moteris pažvelgia į mane. Ji kiek prisimerkia, tyrinėdama mano veidą ir drabužius. Akys patamsėja, išvydusios žiedą, o iš Snieguolės burnos ištrūksta tylus aiktelėjimas.

– Tikiuosi praleisite gerai laiką, damos, – paskubomis taria Šarlis. Moteris linkteli ir nieko netarusi nueina su mergina, vis dirsčiojančia paslapčia per petį. Jos žvilgsnis liūdnas ir užjaučiantis.

Mus stabdančių žmonių vis nemažėja. Visi jie nori persimesti mandagiais žodžiais su Šarliu, o pastebėję mane susiraukia. Jų akyse sukyla sunkiai įvardijamos emocijos. Pyktis? Pavydas? Pasišlykštėjimas? Nuostaba? Iš pradžių mane jų žvilgsniai trikdė, bet vėliau nusprendžiu apsimesti nieko nepastebinčia.

Šarlis nuveda mane prie jaunų, smagiai besišnekučiuojančių mano amžiaus merginų būrelio. Aplink visų kaklus aprištos margaspalvės prie suknių derinčio skarelės.

– Kaip matau, madmuazelės, gerai leidžiate laiką, – jis taria. Penkios merginos šypsodamos linkteli.

– Mes kaip tik svarstėme, pone Pero, – taria aukščiausia ir iš žvilgsnio vyriausia mergina, – kada gi mus supažindinsite su savo nauju le trophée[11]? – mergina paklausia kilstelėdama į viršų savo tamsiai geltoną, „S“ raidės formos ornamentais išsiuvinėtą vėduoklę.

– Na, mieloji Eleonora ir kitos, – jis nužvelgia merginas. Jos iškart puola rausvus skruostus paslėpti už vėduoklių, – leiskite man pristatyti jums madmuazelę Amarilę, – merginos viena po kitos linkteli. Šypteliu. Jaučiuosi nejaukiai. – Paprašysiu jūsų, damos, padaryti man paslaugą. Ar galėtumėte pagloboti madmuazelę Amarilę, kol sugrįšiu, – pažvelgiu į Šarlį, tačiau jo visas dėmesys skirtas merginoms.

– Žinoma, – taria Eleonora.

Šarlis nusilenkia, kilsteli mano delną, priglaudžia prie lūpų.

– Prašau man dovanoti, tačiau turiu akimirkai palikti jus, madmuazele. Viliuosi, jūsų rūstybės šiuo poelgiu neužsitrauksiu.

– Viskas gerai, – kukliai tariu. Nenoriu pasilikti viena su tomis merginomis. Jos pirma išsityčios, o vėliau mane išmes kaip kokį bjaurų mišrūną pliaupiant lietui, vos tik suvoks mano nenormalumo lygį.

Šarlis žvilgsniu mane padrąsina. Ilgesingai nulydžiu jį akimis, kol šio nepraryja besočiai žmonių kūnai. Liūdesys apniaukia mano veidą, o gerklę lyg kas sugnybia plieniniais gniaužtais. Sunkiai nuryju seiles ir, giliai įkvėpusi, mintyse save ruošiu katastrofai, tačiau paskutinę minutę mano dėmesį patraukia tamsus, intensyvus žvilgsnis. Prasižioju. Klapsiu akimis. Nesąmoningai iškeliu koją, ruošiuosi žengti arčiau mane patraukusio žvilgsnio. Kažkas sugriebia mane už rankos. Susiraukusi pažvelgiu į merginos plačią šypseną.

– Nebijokite, panele, Amarile, – taria mergina draugiškai, – mes nesame pabaisos ir tikrai jūsų nenuskriausime, – paaiškina, tarsi būtų perskaičiusi mano mintis. Įtariai prisimerkiu, skruostai pradeda svilti. Prisiverčiu šyptelėti. Mergina tempia mane arčiau kitų. Judu nenoriai, akys minioje ieško tamsaus žvilgsnio. Jo nesuranda.

Liūdnai atsidūstu.

Mintyse išgirstu mamos balsą sakant, kad dialogai realybėje ir istorijoje skiriasi kaip snaigė nuo snaigės. Realybėje žmonės tauškia tai, kas tik šauna į galvą. Knygose dialogai suteikia informacijos apie veikėjus, jų padėtį visuomenėje, atskleidžia jų bruožus ir padeda siužetui judėti į priekį dėl svarbios informacijos, ištrūkusios iš veikėjų lūpų.

Merginos mane pasodina ant rokoko stiliaus trivietės sofos. Lovos apmušalas kreminio atspalvio, o rėmai mediniai.

– Jūsų plaukai yra nepaprastai švelnūs, – taria šalia manęs sėdinti mergina. Net nepastebėjau, kada ji spėjo mano plaukų sruogas apsukti aplink savo pirštus. – Malonėkite atskleisti savo paslaptį. Manieji tai vis lūžinėja ir sausėja, – ir kaip to įrodymą kilsteli plaukus.

– Nieko ypatingo... nedarau, – sumurmu. – Tiesiog... plaunu su... šampūnu, o vėliau ištepu plaukų balzamu.

– Šampūnu ir balzamu, – visos sutartinai aikteli.

Linkteliu. Jaučiuosi kvailai.

– Turite mums pasakoti jų sudėtį. Norėčiau išmėginti šias stebuklingas mikstūras, – taria vyresnioji mergina.

– Baikite, merginos, – sudraudžia tamsiaplaukė. – Negi nematote, kad vargšelė kuklinasi atskleisti savo paslaptis nepažįstamoms penkioms merginoms, – jos antakiai pakyla į viršų. Merginos kaltai linkteli. – Taigi mano vardas yra Izaura, čia Rozalinda, Blančė, Eleonora ir Ėluiza, – merginos, išgirdusios savo vardus, linkteli galvas ir plačiau nusišypso.

– Malonu... su jumis susipažinti.

– Mums irgi didžiulė garbė, – taria šalia manęs sėdinti Rozalinda. Ji suima mano delnus. – Iš jūsų akių galiu pasakyti, kad esate nuostabi asmenybė.

Šypsena dyla nuo mano veido.

– Ne, tik nenuliūskite, – Rozalinda prideda delną prie širdies. – Nenorėjau įžeisti ar panašiai, Amarile. Tiesiog pavydžiu jūsų akių. Jos tokios nepaprastos ir retos. Net neabejoju, kad dėl jų dažnai girdite pagyrimus ir negali atsikratyti kavalierių. O kur dar tos meilios strazdanos, išsibarsčiusios po jūsų dailų širdies formos veidą.

Instinktyviai atsišlieju tolyn nuo merginos, pirštai pradeda žaisti su suknele. Rozalindos žodžiai tarsi aštrus peilis, nusprendęs perbraukti per odą ir atverti senas, negyjančias žaizdas. Priešais save regiu vaikus, paauglius ir netgi suaugusius žmones, vis drebiančius replikas apie mano išvaizdą, tas keistas, nenormalias akis...

– Negali būti, – visos merginos plačiai išsižioja iš nuostabos, apsimaino liūdnais žvilgsniais. – Tarp kokių keistuolių gyvenate, Amarile. Negaliu patikėti, kad toks grožis negauna tinkamo įvertimo.

Susigūžiu. Galėtų po mano kojomis dabar imti ir pagaliau atsiverti žemė. Noriu iš čia išnykti. Jos nėra draugės, jos – priešės.

Rozalinda pagriebia mano ranką ir švelniai, raminančiai ją glosto. Stebiu jos plaštaką ir įtampa mano kūne plečiasi it burbulas. Rozalindos pirštai leidžiasi vis arčiau plačios karoliukų apyrankės.

Trūkteliu ranką į save. Rozalindos pirštai tvirčiau įsiveria į riešą, apyrankė nuslysta žemyn. Nustoju kvėpuoti. Mano akys žvelgia į tą baisią, piktą rausvą liniją netoli riešo. Jaučiuosi taip, tarsi milijonai smerkiančių žvilgsnių būtų nukreipti į mane.

Tarsi sapnuodama atsistoju ir pradedu dairytis aplinkui. Noriu pabėgti ir pasislėpti tamsoje ir šaltyje.

– Ei, – taria Izaura švelniu raminančiu balsu. Mūsų žvilgsniai susitinka ir jos akyse neregiu to, ką tikėjausi išvysti ir ką visados regėdavau. Vietoje visų tų šlykščių dalykų ar apsimestinės užuojautos matau... džiaugsmą, ryžtą ir pasididžiavimą. Jos akys tiesiog žiba nuo teigiamų emocijų. Seniai mačiau jas.

Ir mano mirusi širdis stukteli krūtinėje. Vieną. Du. Tris kartus.

– Kokie jie visi yra pašlemėkai, – piktai suriaumoja Blančė. Netgi trepteli koja. – Nekenčiu žmonių. Tu esi tikra drąsuolė, – ji prieina arčiau. Kilsteli ranką į viršų. Širdis nusirita į kulnus. Krūpteliu. Susigūžiu. Stipriai užsimerkiu. Laukiu, užgniaužusi kvapą. Nesulaukiu. Pramerkiu akį. Blančė šypteli, nubraukia plaukų sruogą man nuo veido. Krūpteliu. – Angelui demonų pasaulyje niekados nėra lengva, argi ne?

Tyliu. Iš burnos kažkas išrovė liežuvį.

– Amarile, nesijaudinkite taip stipriai. Čia visi yra jūsų draugai, o ne tie piktų kėslų priėdę savanaudžiai, – Blančė taria motinišku tonu ir pasodina mane atgal ant sofos. – Jau geriau kas perrėžtų man gerklę, niekados nedrįsčiau sau leisti jūsų kritikuoti ar teisti, – visos merginos sutartinai linkteli. – Beje, – ji priduria tyliai, – mūsų visų gyvenimai buvo nepavydėtini. Mano motina girtuokliavo.

Izaura pasikaso pakaušį.

– Iš manęs brolis visados tyčiodavosi.

Visos merginos atveria savo gyvenimo užkulisius man ir staiga suvokiu, kad jos tikrai mane supranta. Pirmą kartą jaučiuosi esanti tarp savų. Man patinka šis pritapimo jausmas. Net nepajuntu, kad šypsausi kartu su jomis, kad prisidedu prie juoko choro, kad mano akys blizga iš džiaugsmo.

– Be to, – taria Ėluiza, įtaigiai iškeldama pirštą į viršų, – tai, kas mūsų nenužudo, padaro stipresnius.

Prisimenu savo demoną. Mintyse klausiu savęs, kodėl daugiau šio negirdžiu galvoje. Negi jis taip stipriai užpyko dėl to, kad nusprendžiau jo nepaklausyti ir čia atklydau?

– Žinot ką, – džiugiai rikteli Eleonora. – Pašokime, – ji suploja rankomis. – Juk vis dėlto tai pobūvis. Pamankštinkime kojytes, – ir iškeltu smakru apsisuka ant kulnų. Kitos seka paskui ją. Tarp jų ir aš. Kopijuoju jų judesius. Susimaunu. Kojos pinasi. Pinasi ir joms. Visos drauge juokiamės. Atrodo, kad kambaryje tampa šviesiau.

Laikas bėga, o mes šokame. Prie mūsų prisijungia kitos šešios merginos. Dvylika merginu šoka ratelius taip, tarsi joms nerūpėtų, kad jas stebi, kad gal mintyse jas teisia ir smerkia. Joms tai nerūpi.

Man tai nerūpi.

Prakaitas išmuša kaktą, burna išsausėja, o kūnas pasunkėja. Mintyse drąsinu save prasižioti ir suformuluoti žodžius.

– Ar norite ko nors išgerti? – pasiteirauja manęs Eleonora. – Aš tai tikrai, – taria nelaukdama atsakymo. Ji supina mūsų pirštus ir vedasi į šalį. – Turite būtinai paragauti obuolių sulčių. Šiemet buvo nuostabus derlius, – ji veda mane arčiau prie stalo. Kelios tarnaitės svečiams pilsto gėrimus į molinius puodelius.

Eleonora paduoda man puodelį ir skubu šį priglausti prie lūpų, bet paskutinę sekundę rankos nusvyra žemyn, giliai įkvepiu. Ore tvyro sodrių, meiliai nosį kutenantis kvepalų aromatas. Nusičiaudėju.

– Į sveikatą, – išgirstu už nugaros melodingą, lipšnų it medus vyrišką balsą. Nedrąsiai pasisuku ant kulnų. Priešais mane stovi aukštas, atletiško sudėjimo vaikinas. Jo tamsiai pelenų atspalvio plaukai ilgomis netvarkingomis sruogomis styro į visas puses. Akys – juodos kaip rašalas. Neteko dar tokių juodų regėti. Jo veidas mielų bruožų, oda atsargiai paglostyta saulės. Juodų marškinių viršutinės sagos prasegtos, raudonas kaklaraištis atlaisvintas, dėvi baltas pirštines. Jo baltas švarkas neužsegtas, o juodas kelnes laiko ryškus raudonas diržas, sagtis primena angelo sparnus. Vaikino rankos kelnių kišenėse.

– Jau baigėte mane nužiūrinėti, o, gražioji nimfa? – jis šelmiškai mirkteli.

Nuraustu. Susigūžusi apsidairau aplinkui, tačiau neatrodo, kad kažkam mes rūpėtumėme.

Eleonora atsistoja tarp mūsų. Ji plačiai šypsosi nepažįstamajam. Pastebiu jos veide kiek apsiniaukusias akis ir priverstinę šypseną.

– Mano draugė yra labai kukli.

Kiek susiraukiu. Nemėgstu, kai kiti kalba už mane. Bet... šįkart noriu...

– Viskas gerai, – pralemenu ir palieku Eleonoros nugaros teikiamą prieglobstį.

Vaikino akys akimirkai suspindi.

– Tikra?

Linkteliu. Pati stebiuosi lyg iš niekur kylančia drąsa.

Mergina atsidūsta, pasiunčia mirtiną žvilgsnį į vaikino pusę ir pasitraukia į šešėlį. Jaučiuosi sutrikusi. Manęs neapleidžia nuojauta, kad kažkas čia ką tik įvyko, bet nepajėgiu suvokti, kas.

Jaunuolis žengia žingsnį arčiau manęs. Pažvelgiu į jį. Greitai mirksiu akimis. Jo šilti pirštai it drugelio sparnai nusileidžia man ant smakro, kilsteli veidą į viršų. Jo tamsios akys tikrai nepaprastai gražios, įtraukiančios į savo paslaptingas gelmes.

– Tavo akys skirtingų spalvų, – jis taria susižavėjęs. – Viena ruda, kita – mėlyna, – palenkia kiek galvą į šoną. – Amerikos čiabuvių kultūroje tokios akys vadinamos vaiduoklių akimis, – jo pirštai nukrenta žemyn.

– Vaiduoklių akimis? – prisimerkiu.

Vaikinas linkteli šypsodamasis.

– Sakoma, kad viena akis gali regėti pragarą, o kita – rojų, – tyliu. Spoksau į jį. – Aš esu Elijas Juodaakis, – jis teatrališkai padaro reveransą. Pagriebęs mano ranką, žvelgia į mane iš apačios kantriai kažko laukdamas. Mirksiu akimis. Neiškart suvokiu, kas vyksta ir ko jis savo žvilgsniu reikalauja. Esu tokia pagrobta keisto nuginkluojančio saugumo ir artimumo jausmo, kad net jaučiuosi apsvaigusi.

– Amarilė, – cypteliu. – Amarilė, – garsiau ir užtikrinčiau tariu. Netgi kilsteliu smakrą į viršų, kad atrodyčiau drąsesnė.

Vienas jo lūpų kamputis pakyla aukščiau už kitą.

– Malonu susipažinti, Amarile, – Elijas priglaudžia šiltas, minkštas lūpas prie mano krumplių. Viso šio džentelmeniško poelgio metu jis neatitraukia nuo manęs savo juodų gelmių, kurios, atrodo, vagia iš mano kojų kaulus.

Mano skruostai kaista.

Elijas delsia paleisti mano plaštaką. Jo akys pavergusios manąsias.

– Gal suteiksite man garbę ir sutiksite su manimi pašokti? – Elijas nulenkia galvą, iškelia delną, o kitą ranką paslepia už nugaros. Akyse žaidžia šelmiški velniukai.

Net nedvejojusi droviai kilsteliu ranką. Kaip kvailė plačiai išsišiepiu. Elijas atsitiesia ir veda mane arčiau šokančių porų. Viena jo ranka nusileidžia man ant liemens, o kita tvirčiau supina mūsų pirštus. Prieš suvokiant, kas vyksta, jis trūkteli mane arčiau savęs. Krūtinė – prie krūtinės, širdis – prie širdies. Plačiai atmerkiu akis, praveriu lūpas, o plaučiai atsisako veikti. Vienas Elijo lūpų kamputis kilsteli į viršų ir jis žengia į priekį. Aš atgal. Jis į šoną. Aš į šoną.

– Esate puiki šokių partnerė, panele Amarile, – jis pagiria. Žandai nurausta. Dega. Svyla. Stebiuosi, kaip niekas dar neužuodžia degėsių tvaiko.

Elijas pasilenkia arčiau manęs. Jo akys priešais manąsias. Jo šiltas alsavimas kutena man lūpas. Stebiu, kaip jis pasilenkia dar arčiau. Arčiau ausies.

– Ir maloniai kvepiate, – girdžiu jį giliai įkvepiant. Keisti šiurpuliukai nukeliauja kūnu. Išsišiepiu kaip kvailė ir nuraustu. – Jūs kvepiate vanile, – jo žvilgsnis sutinka manąjį. Nusuku veidą ir mėginu susikoncentruoti į kitas šokančias poras, į tarnus su padėklais... – Raudonis jums tinka, – girdžiu jį tariant su linksma gaidele. Pajuntu jo pirštus ant smakro. Netrukus vėl žvelgiame vienas kitam į akis. Jo veidas labai arti manojo. Staiga jo akys tampa liūdnai ilgesingos, Elijas atsitraukia nuo manęs. Kiek sutrikęs mirksi, papurto galvą, o tada, tarsi būčiau užsiauginusi dyglius, paleidžia mane sustingti viduryje šokio.

Žvelgiu į jį suglumusi.

– Viskas gerai? – prasprūsta žodžiai.

Elijas liūdnai šyptelėdamas linkteli.

– Man jau laikas. Buvo malonu... su jumis, panele... šokti. Dėkoju, – jis žemai nusilenkia, pabučiuoja krumplius ir, nesuteikdamas man progos išsižioti, pranyksta. Mano burna prasiveria, o akys plačiai atsimerkia. Mėginu suvokti, kas čia ką tik atsitiko. Ar ką nors padariau ne taip? Mama visada mėgdavo kartoti, kad tobulą pasakojimą gali sugadinti netinkamas žodis. Tas pats galioja ir gyvenimui.

Nemalonus, sunkus jausmas randa plyšelį ir įsmunka į mano kūną. Visiškoje tamsoje jis ieško mano tamsiame kampelyje susigūžusios sielos.

Daina pasibaigia. Aplink mane šokių poros nustoja judėjusios. Partneriai vienas kitam nusilenkia, pabučiuoja plaštakas, o aš stoviu vis dar žvelgdama į tą pusę, kur patraukė Elijas.

Elijas.

Mintyse ištariu jo vardą milijonus kartų ir kiekvieną kartą vis didesnis nustebimas mane apima. Šis vardas... jis toks šiltas, artimas... tarsi būčiau ne kartą jį girdėjusi. O kai lūpos jam suteikia garsą, jis neskamba svetimai. Liežuvis žino šį vardą ir dievina jį ištarti.

Kažkas sunkaus nusileidžia man ant peties. Aiktelėdama krūpteliu. Išsigandusi dirsteliu per petį. Šarlis stovi sustingęs ir, greitai mirksėdamas, žvelgia į mane nustėrusiomis akimis.

– Atsiprašau, – greitai sumurmu pridėdama delną prie krūtinės. – Išgąsdinote, – pasiteisinu ir nuleidžiu kaltai galvą.

Šarlis atsikrenkščia. Žvelgiu į jį vogčiomis pro tankas blakstienas. Vyras kiek sutrikęs pasikaso pakaušį, prasižioja ir užsičiaupia. Tai pakartoja dar du kartus.

– Nenorėjau jūsų, madmuazele, išgąsdinti. Pardon[12]. Tiesiog jūsų ieškojau. Norėčiau pakviesti jus pašokti ir mielosios damos mane informavo, kad rasiu jus čia, – išspaudžia šypseną.

– Tai man... atleiskite. Tiesiog... užsisvajojau, – prisipažįstu susigūždama.

– Viliuosi, kad svajos buvo gražios, – jis iškelia delną priešais mane. Žvilgsnis įsminga į mano veidą. – Madmuazele, gal suteiksite man garbę? – sunkiai nurijusi seiles burnoje, paduodu jam savo plaštaką. Šarlis plačiai išsišiepęs, o akyse šmėsteli kažkas tamsaus. Jis trūkteli mane arčiau. Aikteliu, o jis toliau sau šypsosi, ruošdamas mus šokiui. Muzika pradeda kojoms diriguoti žingsnius ir tempą, o mano akys baugščiai skenuoja minią. Nežinau, kodėl, tačiau noriu išvysti Eliją. Bet kartu ir nenoriu. Mane apninka ir skandina iš nežinia kur atsibastęs kaltės jausmas.

Laikas bėga.

Puota pasibaigia.

O didžiulis laikrodis su romėniškais skaičiais ant ciferblato muša vidurnaktį.

5 skyrius

Ėlirama ir Severija įeina į kambarį. Ėliramos rankose sidabrinis pusryčių padėklas, Severijos – didžiulė juoda papuošalų dėžė. Moters rankos įtemptos, veide atsispindi sunkumas. Stebiu tarnaitę su didžiuliu pasimėgavimu padedančią dėžę ant stalo.

Kambarys staiga pakvimpa cinamono kepiniais. Pagriebiu stiklinę apelsinų sulčių ir godžiai atsigeriu. Tarnaitė kažką kalba, bet nugirstu gal kas dešimtą žodį.

– Būti su sargybiniais? – klapsiu akimis sutrikusi.

– Dėl jūsų pačios saugumo, panele, – taria Ėlirama. – Per tokius renginius kaip šis į vieną vietą susiburia labai daug įvairaus plauko žmonių. Ką jau ką, tačiau tai tarsi problemų magnetas ir visados yra imamasi daugybės atsargumo priemonių.

Linkteliu apsimesdama, kad puikiai suvokiu merginos žodžius. Tiesa ta, kad man visas šis pasaulis vis dar yra viena didžiulė mįslė.

Severija pažvairuoja į tarnaitę, bet nieko nesako. Netrukus ji tūpteli ir dingsta pro duris.

Padedu stiklinę ant padėklo ir kilsteliu priešais akis rankas. Ant piršto vis dar ilsisi žiedas. Prieš eidama gulti mėginau jį nusiimti, tačiau nesėkmingai. Tikriausiai pirštas užtino. Aplink riešus vis dar dailiai surišti stori kaspinai. Atsargiai juos nusirišu ir neišnykstantys randai pasitinka pasaulį.

Mintyse savęs paklausiu, kaipgi atsidūriau šiame pasaulyje. Mėginu prisiminti, ką veikiau prieš atsidurdama tame kambaryje. Galvoje švilpia vėjai. Bet aišku yra viena: nutiko kažkas siaubingo.

Bet kas?

Užsirišu kaspinus ant riešų ir palieku lovą. Pastebiu, kad Ėlirama akies kampeliu stebi mane ir tikriausiai net vertina.

– Kiek laiko svečiai viešės pas... viešės čia? – paklausiu, sukryžiuodama rankas ant krūtinės. Žvilgsnis ilgesingai nuklysta į lango pusę. Blyški saulė kabo danguje.

– Dauguma išvyks šiandien, – Ėlirama atsako mandagiai, – tačiau kai kurie pasiliks kelioms dienoms. Mosinjoras yra labai įtakingas asmuo šiame regione, o tai reiškia, kad dažnai ir užsiėmęs, – mintys mane pasiglemžia. Imu svarstyti, kada Elijas iškeliaus savais keliais. Norėčiau suprasti, kodėl trokštu jį vėl išvysti. Ir, kas svarbiausia, kodėl jaučiausi šalia jo tokia saugi.

Nejučiomis imu aplink pirštą sukti plaukų sruogą. Ėliramos balsas nutyla, susilieja. Viskas, ką girdžiu, tai mintyse aidintį vaikino balsą, matau tas juodas užburiančias akis. Kas slypi toje tamsoje? Niekados nemėgau tamsos, tačiau tos akys... norėjau sužinoti viską apie jas.

– Panele, – išgirstu nedrąsiai kreipiantis Ėliramą.

Pažvelgiu į ją, prisiverčiu šyptelėti. Viliuosi, kad to pakaks, kad paliktų mane ramybėje. Ji papučia lūpas, žvelgia į mane kelias įtemptas akimirkas. Tada jos pečiai nusvyra žemyn. Akimirkai ji prideda delną prie kairės akies, o tada puola vėl dirbti savo darbą kambaryje. Mintyse jai už tai padėkoju.

Prieinu arčiau lango. Apačioje išpuoselėtas didžiulis sodas su nedideliu tvenkiniu. Netgi iš toli įžiūriu plaukiojančias baltas ir juodas žuvis. Pakreipiu galvą į šoną. Žuvis plaukia ir plaukia, juda ir juda vandenyje ratu. Jos hipnotizuoja. Juodos žuvis su juodomis, baltos su baltomis, išskyrus tas dvi pasiklydusias ir įsimaišiusias į priešingus būrelius.

Fone girdžiu kalbant Ėliramą. Žinau, kad turėčiau atitraukti žvilgsnį nuo sodo ir susikoncentruoti ties žodžiais , tačiau žvilgsnis tiesiog prisiklijavęs prie judančio gyvojo rato.

– Panele? Panele? – pasisuku ant kulnų. – Klausiau tavęs, ar prisijungsi prie monsinjoro viešnių. Jis kažką minėjo apie jas, – moters pirštai susipynę ties pilvu, veidas akys staiga atsargios mane tyrinėdamos.

– Taip, – pasitrinu kaktą. – Jos labai... taip, su malonumu, – žodžiai stringa gerklėje. Tarnaitė linkteli ir iš spintos ištraukia dailią, lengvą šviesiai melsvą suknią su korsetu. Gyvenime dar neteko tokio apdaro vilkėti, tačiau visada žavėjausi jį dėvinčių merginų grožiu.

Su didžiuliu entuziazmu leidžiu Ėliramai apvilkti šią suknią. Truputį veržia krūtinę, bet veidrodyje atrodau įspūdingai. Tarsi viena iš tų animacinių princesių.

Ėlirama pasisodina mane prieš veidrodį. Atspindyje stebiu ją atidarant dėžę. Ji dirsteli į mane, į dėžę. Pečiai nusvyra žemyn ir dirbtinė šypsena kilsteli lūpų kampučius.

– Gal nori konkrečios šukuosenos? – abejingu balsu pasiteirauja, pirštais kažką liesdama dėžutės viduje.

Pasukioju galvą į šalis.

– Ne, ką norite, – kilsteliu plaukų sruogą, – tą galite ir padaryti.

Tarnaitė linkteli ir imasi darbo. Ji švelniai šukuoja mano plaukus, juos dalina ir dalina, pina ir pina. Iš pradžių ją stebiu, o vėliau vėl pasineriu į savas mintis. Keista nukeliavus į savo galvą rasti ją tokią tylią. Kur mano demonas? Negi jis taip užsirūstino?

Ėlirama garsiai padeda šepetį ant staliuko. Krūpteliu.

– Atrodai nuostabiai, – taria Ėlirama liesdama kasų karūną ant mano galvos. Į plaukus įpintas žydras kaspinas ir įsmeigtos keturios dryžuotos rusvos plunksnos. Atrodo keistai. Dirsteliu į Ėliramą, klausiamai pakėlusi antakį. Mergina sutrikusi šypteli. Dirsteli į papuošalų dėžę ir skubiai ją uždaro.

– Tai pelėdos plunksnos, – greitai paaiškina, ištraukdama priekyje kelias sruogas. Šios spirale krenta šonuose. Daugiau nieko nebepaaiškina apie keistąją mane žavinčią šukuoseną.

Ėlirama tylėdama mane palydi į sodą. Mus supa tik mūsų batelių kulniukų kaukšėjimas. Burnoje liežuvis nerimsta, vis mėgindamas priversti lūpas prasiskirti. Sugniaužiu kumščius ir paleidžiu į laisvę mane kankinantį klausimą:

– Ar pažįstate tokį Eliją? – pasiteirauju Ėliramos. Tarnaitė staigiai stabteli ir tik per plauką neįsirėžiu į jos įtemptą nugarą. Mergina dirsteli į mane, klapsėdama blakstienomis.

– Ką tokį? – ji tyliai paklausia. Akys baugščiai laksto į šalis lyg ko ieškodamos.

– Vakar... – pradedu, tačiau staiga nutylu. – Nieko, – išpyškinu. – Nieko.

Mergina lengviau iškvėpia. Visi raumenys jos kūne atsipalaiduoja ir netrukus Ėlirama pradeda žingsniuoti į priekį. Kad ir kas čia dabar atsitiko, tai priminė man įspėjimą, kurio nusprendžiau šį kartą paisyti. Gal tas Elijas yra koks nors tabu, o gal koks piktadarys? Kad ir kokį įspūdį šis sugebėjo pasėti mano galvoje, teks šį augalą išrauti ir apsimesti, kad viskas yra tvarkoje.

Gaivus, šviežias, gėlių aromatu prisirpęs oras dvelkteli į mane, Ėliramai pravėrus laukujes duris. Medžių ošimas ir paukščių čirpimas glamonėja ausis. Netrukus mus apsupa daugybė į dangų kylančių muilo burbulų. Nedrąsiai kilsteliu ranką ir paliečiu vieną burbulą. Jis pokšteli ir pradingsta.

Ėlirama veda raudonomis plytelėmis grįstu takeliu link baltos narvelio formos pavėsinės. Joje smagiai sėdėdamos šnekučiuojasi vakar regėtos merginos. Visos nudžiunga išvydusios mane. Retai kas taip pralinksmėdavo mano akivaizdoje.

Ir naujas suvokimas teškia man skaudų antausį. Realybėje net nežinau, ar egzistuoja toks žmogus, kuriam nuoširdžiai rūpėčiau. Šios, tik vieną dieną mane pažįstančios merginos, priima mane tokią, kokia esu ir... leidžia pasijusti sava.

Prisėdu prie stalo. Ėlirama tūpteli ir, pasiteiravusi, ar ko nors norėtumėme, dingsta. Kiek nedrąsiai nužvelgiu naująsias pažįstamas. Ant staliuko šūsniai baltų popieriaus lapų, plunksninių rašiklių ir rašalo buteliukų, ant kurių raudona spalva parašyta „A“.

– Mes neturime čia labai daug pramogų, – taria Izaura panardindama rašiklį į buteliuką. – Savo popietes mėgstame leisti skaitydamos knygas, siuvinėdamos, žaisdamos kokį nors nuobodų stalo žaidimą arba... – ji dramatiškai nutyla. Akimis nužiūri kiekvieną merginą prie stalo. – Arba kurti istorijas: trumpas, ilgas, romanus... Rašymo terapija labai atpalaiduoja. O kur dar tai, kad mes visos trokštame parašyti tokią knygą, kurią išleistų leidyklos, – ji svajingai atsidūsta, pridėdama rankas sau prie krūtinės. Tik per stebuklą nuo plunksnakočio nenukrenta pakibęs tamsus rašalo lašas.

Kitos merginos pritaria linkčiodamos galvas.

– Ar bent kartą mėginai parašyti istoriją? – pasiteirauja Blančė. Ji žvelgia į mane didžiulėmis šunyčio akimis. Primerkiu akis ir imu kramtyti apatinę lūpą. Negi jos įtaria? Negi dabar ketina iš manęs išsityčioti?

Nuleidžiu akis į savo batelius.

– Teko, – tyliai sumurmu. Merginos palenkia galvas arčiau manęs. – Mano mama mėgo rašyti ir... mane mokė. Bet... – nutylu. Meldžiu mintyse merginų suvokti, kad tikrai nenoriu kalbėti apie mamos mokymo ypatumus.

– Puiku, – Eleonora džiaugsmingai suploja delnais. – Galėsi su mumis pasidalinti savo didžia išmintimi. Pasakyk, į ką visada turėtumėme atkreipti dėmesį pradėdamos kurti veikėjus? – ir visos merginos įsmeigia į mane godžius žvilgsnius. Pasijuntu nejaukiai. Imu žaisti pirštais.

– Nagi, drąsiau, – ragina Ėluiza.

– Na, – kiek baikščiai pradedu, – autoriai mėgsta suteikti veikėjams tokius vardus, kurie turėtų kokią nors reikšmę siužetui, – kraujas pliūpteli į skruostus. Dirsteliu pro tankias blakstienas į merginas, ruošdamasi mintyse sutikti jų suirzusius ir nepatenkintus veidus. Juk ėmiau ir išpyškinau ir taip visiems žinomą dalyką. Tačiau merginos, parėmusios smakrus delnais, žvelgia į mane laukdamos daugiau.

Nuo veido nusibraukiu nematomą plaukų sruogą.

– Vėliau, kad lengviau būtų, galima pasinaudoti įvairius veikėjų klausimynus ir anketas. Jose... – nuryju seiles. Iškvepiu. – Jose yra įvairūs klausimai kaip, pavyzdžiui, ką veikėjas mėgsta, koks jo zodiako ženklas ir panašiai. Būtina... reikėtų suteikti veikėjui įvairių ydų, kad personažas atrodytų realistiškas. Galima jam suteikti savitą žodžių tarseną, dialektą, o gal kokią mėgstamą frazę, – jaučiuosi keistai. Jaučiuosi maloniai. Merginos ramiai sėdi ir ryja mano žodžius, tarsi pro mano lūpas keliautų tikra išmintis. Namuose niekam tokie dalykai nerūpi. Jiems rašymas – laiko švaistymas.

Tyliu. Kilsteliu prie lūpų nykštį. Dantys pradeda kramtyti odelę aplink nagą. Nežinau, ką dar galėčiau pasakyti. Atrodo, kad mano protas per daug šokiruotas visos šios situacijos, kad galėtų normaliai veikti.

– O kaip manai, kaip būtų galima įdomiai pristatyti veikėjo išvaizdą? – išgirstu klausimą. Kilsteliu akis į viršų ir apsidairau. – Na, supranti, – Izaura kilsteli savo lapą visą išraudusi, – man vis nepavyksta, – ji ištiesia lapą per visą stalą. Kiek drebančia ranka jį paimu ir dirsteliu. Kilsteliu antakius. Mergina šypteli ir linkteli. Įkvepiu ir skaitau. Mama tokias pastraipas vadindavo CV.

– Na, – prasižioju, – skaitytojams tokie informacijos blokai... na, nėra malonu juos skaityti. Pamėgink informaciją išmėtyti.

– Išmėtyti? – paklausia Blančė palinkdama arčiau manęs, mėgindama dirstelėti į lapą mano rankoje.

– Na, – krimsteliu lūpą. Skaudžiai. – Vienoje vietoje paminėk plaukų spalvą, kai veikėjas liečia juos. Kitoje vietoje įterpk akių spalvą, kai šios kur nors žvelgia, vėliau lygink ūgius su kitais veikėjais. Tarkime... – įkvepiu. Iškvepiu. – Jeigu nori pabrėžti ūgį, užuot pasakiusi, kad jis labai aukštas ar parašydama tikslų jo ūgį metrais, gali parašyti, kad jis kone pakaušiu liečia durų staktą ar kažką... panašaus.

Merginos susižvalgo. Jų akys plačios, o šypsenos auga tarsi mielės šiltame piene su žiupsneliu cukrumi.

– Niekados nebūčiau apie tai pagalvojusi, – lėtai sumurma Eleonora.

Ant krūtinės nusileidžia saulės spindulėlis. Jis atveria vartus į mano šalčiu ir tamsa apsuptą sielą. Šiluma ir džiugesys tarsi už virvelių timpteli veido raumenis ir atsiranda džiaugsmą išduodanti šypsena.

– O ko... ko niekados dar nereikėtų daryti? – paklausia Ėluiza, greitai kažką keverzodama ant naujo popieriaus lapo. Pagauta smalsumo, pamėginu perskaityti, tačiau nepavyksta.

Pažvelgiu į viršų.

– Veidrodis, – tariu kiek uždelsusi. – Labai yra mėgstama pristatyti veikėjų išvaizdą juos pastatant prieš veidrodį. To nedarykite. Tai tik... įrodo, koks naujokas esate rašytojo kėdėje.

Merginos tyliai numykia. Tada visos, lyg susitarusios, vienu metu puola kažką braukyti ir vedžioti savo popierių lapuose. Keistas didingumo jausmas pasibeldžia į sielą.

– Turiu klausimą, – kiek nedrąsiai taria Ėluiza. Nustembu išvydusi, kad jos skruostai įgauna ryškesnį rusvumą. Linkteliu duodama ženklą kalbėti toliau. – Ar yra normalu, kad rašant staiga imtų ir tavo veikėjai... net nežinau, – liežuviu sudrėkina lūpas. – Jie tiesiog tavęs neklauso. Daro, ką tik nori. Atrodo... Atrodo, kad jie...

– Pavirsta tikrais žmonėmis, – sušnibždu svajingai. Ėluiza karštligiškai linkteli galva. Net sruoga pasprunka iš kruopščiai sudėtos šukuosenos.

Užmerkiu akis. Atsimerkiu. Plačiai išsišiepiu.

– Tai nuostabus pojūtis, ar ne? – paklausiu.

Ėluiza kiek padelsia atsakyti.

– Taip, tačiau... trikdantis.

– Mama man vis kartodavo, kad veikėjai yra žmonės. Jie kažko nori, jie kenčia, jie myli, jie turi pomėgius ir savitą charakterį. Todėl negalima į veikėją žvelgti kaip į šachmatų figūrėlę, nes tada nesukursi netikro sapno. Beje, veikėjai atrodys plokšti ir neįdomūs. O kur dar visas kūrybos proceso smagumas? Kai veikėjas palieka popierių ir pradeda diktuoti, ko jis nedarytų... tada kūrinyje atsiranda realistiškumo pojūtis... – nutylu ir atsidusdama atsilošiu atgal. Rankas priglaudžiu prie krūtinės. Mintimis nuklystų į tuos momentus, kai mano pačios veikėjai tiesiog spjovė į visus mano jiems sukurtus scenarijus ir padiktuodavo savus. Šie būdavo kur kas geresni ir įdomesni, nei mano sugalvotieji.

– Veikėjas yra tikras žmogus, – Blančė garsiai paskelbia ir visos puola tai užsirašyti spausdintinėmis raidėmis. Stebiu jas nesiliaudama plačiai šypsojusi.

– O ar žinote, – nužvelgiu merginas. Jos visos palinksta į priekį. – Žinote, yra patariama pradėti rašytojo karjerą nuo pasakų. Turiu omenyje, reikia jų prisiskaityti, jas paanalizuoti ir mėginti sukurti savas.

– O kodėl? – pasiteirauja Ėluiza, kilstelėdama vieną antakį į viršų.

– Nes pasakos turi visus istorijų elementus ir gan aiškią struktūrą. Jos yra tikras pavyzdys, kaip rašytojai turėtų išmokti kontroliuoti savo istorijas.

Merginos susimąsčiusios numykia. Visų veidai rimti, pagražinti įtempto galvojimo.

– Mano mėgstamiausia pasaka yra apie princą, kuris pamilo Aukso Stogo princesės portretą ir patraukė ją surasti, kad galėtų vesti. Panele Amarile, žinote šią pasaką? – paklausia šypsodamasi Blančė.

Papurtau galvą.

– Aš irgi nežinau, – sumurma Ėluiza.

– Na, tai sena ir paprasta pasaka, tačiau labai romantiška. Bent jau man, – nusijuokia. – Senas karalius miršta ir priverčia ištikimąjį Johaną pažadėti, kad jis bus jo sūnaus globėjas ir patarėjas. Vyras sutinka. Karalius pasako, kad palieka viską sūnui, tačiau šis jokiais būdais negali pamatyti princesės iš Aukso Stogo. Tačiau princas išvysta karalaitės portretą ir ją karštai pamilsta. Vaikinas liepia ištikimajam Johanui padaryti gražiausius aukso ir brangakmenio dirbinius tam, kad galėtų išmėginti laimę siekdamas merginos rankos. Johanas nuplaukia pas karalaitę, apsimeta pirkliu ir rodo merginai grožybes. Mergina nori jas visas turėti, bet Johanas sako, kad laive jų turi tiek daug, kad prireiktų daug dienų viską sunešti. Karalaitė panori viską pamatyti ir nukeliauja į laivą. Kol žiūri brangenybes, laivas ima plaukti. Karalaitė, supratusi klastą, supyksta, tačiau tada sužino, kad čia ji yra su karaliumi. Ten dar daug dalykų nutinka, bet man labiausiai patinka pradžia.

Mintyse pripažįstu, kad pradžia tikrai romantiška, tačiau kartu ir kvaila. Kaip galima pamilti žmogų tik iš portreto? Juk svarbiausia turėtų būti vidus, o ne išorė.

– O man patinka Pinokis, – išdidžiai pareiškia Ėluiza. – Puiki istorija. Ir pamoko, ir suteikia viltį.

– Man tai patinka Sultenė, – Eleonora sumurma.

– Čia ta pasaka, kur panaši į Auksaplaukę? – pasiteirauja Ėluiza. Eleonora linkteli.

– O man patinka Šešėlis, – sunerdama pirštus ant kelių paskelbia Izaura.

– Apie ką yra šioji pasaka? – pasiteirauju kiek patogiau įsitaisydama.

– Net nežinau, nuo ko pradėti, – atvirai prisipažįsta ji. – Tai įdomi pasaka ir kartu gan liūdna. Joje pasakojama, kaip žmogus dovanoja laisvę savo šešėliui tik tam, kad vėliau šis atimtų jam gyvybę.

– Gyvybę? – visos merginos perklausia vienu metu.

– Tarnas užsinorėjo tapti šeimininku ir juo klasta tapo, – linkčiodama kalba Izaura. – Vargšas žmogelis. Ne veltui sakoma, kad gerais norais kelias į pragarą grįstas. Žmogelis buvo mokytas ir geros širdies, o jo šešėlis ėmė ir tuo pasinaudojo, nes buvo įsimylėjęs princesę ir norėjo ją vesti.

– Tai čia dar ir romantikos yra, – sumurma susidomėjusi Blančė.

Izaura tik gūžteli pečiais.

– Kaip ir yra, kaip ir nėra. O kokia jums, panele Amarile, yra mėgstamiausia pasaka?

Susimąstau.

– Tikriausiai Hamelno žiurkininkas, – merginos susižvalgo. Skubu aiškinti: – Šioje pasakoje yra teisingumas ir bausmė už sukčiavimą. Realybėje... retai kada esi nubaudžiamas už savo nedorybes.

– Tačiau kaip tie nekalti vaikai, kuriuos žiurkininkas pražudo? – Ėluiza atsargiai paklausia.

– Kartais žmonės supranta tik tokią kalbą – mirties ir netekties kalbą.

Akimirkai stoja niūri ir slogi tyla. Pasijuntu blogai. Aš visada taip: šneku tai, ko kiti, atrodo, kartais nenori girdėti, nenori matyti. Jeigu nematai ir nežinai, širdies neskauda.

Blančė pakrato galvą, suploja rankomis.

– Būtent tai, manyčiau, ir turėtume parašyti, – prisimerkiu. – Juk rašytojų pareiga atverti žmonėms akis, tėkšti jiems jų sukurtą purvą ir dar už tai gauti įvertinimą, – Blančė kilsteli smakrą į viršų. – Hamelno žiurkininko istorija, manyčiau, būtų visai nebloga medžiaga mūsų istorijoms, – merginos pritariamai linkčioja.

Netikėdama klapsiu akimis. Akmuo nuo širdies nurieda ir lengviau įkvepiu.

Laikas lekia lyg pakinkytas ant sparnų, mums šnekučiuojant apie jų kūrinius. Jos klauso kiekvieno mano žodžio, tarsi būčiau kokia Erata, Kaliopė, Melpomenė ar Talija. Man patinka kitų pripažinimas ir galėjimas laisvai kalbėti apie man patinkančius dalykus. Be jokių sunkumų galiu įsivaizduoti savo ateitį čia. Kiekvienas rytas dvare man pavirsta laukiamu įvykiu. Sunku tuo patikėti. Juk tiek daug metų praleidau bijodama tų durų, to pasaulio slypinčio už jų. Ko tik nedariau, kad košmarai manęs nenugabentų į šį pragarą. Bet čia ne košmaras. Čia išsipildžiusi svajonė. Jokio demono galvoje. Jokių kasdienių patyčių. Jokių taisyklių. Jokių rėmų ir kitų žmonių man primestų troškimų.

Juk manęs čia niekas nežemina, iš manęs nesityčioja, neliepia gerti vaistų, nespaudžia, nediktuoja, ką turėčiau daryti.

Aš namuose. Rojuje. Esu saugi ir laiminga. Seniai kada teko tokia jaustis.

Nužvelgiu visas merginas ir jų prirašytus lapus. Viena iš jų kamputyje nupiešusi trijų sujungtų spiralių simbolį. Nežinau, kodėl jį regėdama pasijuntu kaip lediniu vandeniu aplieta, visas džiaugsmas išgaruoja.

Nors šioji vieta ir atrodo esanti rojus, bet...

„Čia ne mano namai“, – šmėsteli galvoje skaudi mintis.

6 skyrius

Kažkas atsikrenkščia ir pokalbius nusineša šiltas vėjo gūsis. Daugybė akių įsminga į Ėliramą. Jos rankos už nugaros, smakras aukštai iškeltas, o akys šaltai, bet pagarbiai nužvelgia visas merginas.

– Panele Amarile, – Ėlirama kreipiasi oficialiu tonu, šiek tiek nuleisdama galvą, – ar galėtume eiti su manimi?

Merginų akys nukrypsta ir įsminga į mane. Skubu atsistoti ir, atsisveikinusi su draugėmis, atsargiai žingsniuoju paskui Ėliramą.

Mergina atveda mane į didžiulį saloną. Langai milžiniški, įrėminti sunkių, gelsvų užuolaidų. Ant sienų – masyvūs aukso rėmuose įkalinti tamsūs peizažai. Sienos iškaltos tamsia mediena. Kampuose – baltos marmurinės įvairių mitinių būtybių statulos. Židinys, virš jo kabo išpuoštas sidabriniais gėlių ornamentų rėmais veidrodis. Viduryje kambario – didžiulis persiškas kilimas, trys didžiulės ilgos sofos, o jų viduryje – trapus stiklinis staliukas. Lubos baltos, su ornamentais, mandalomis ir keistais simboliais, panašiais į runas.

Kambaryje tvyro cigarų ir medienos aromatas. Ir šaltis. Grėsmė. Imu virpėti, trokštu apsisukti ir skuosti lauk iš kambario.

– Ar dar kuo nors galėčiau jums pasitarnauti, monsinjore? – mandagiai pasiteirauja Ėlirama, stovėdama man iš šono. Pastebiu septynis žmones: keturi stovi prisišlieję prie sienų, žvilgsniai įsmigę į tris vyrus, sėdinčius aplink staliuką.

Šarlis atsainiai pamoja ranka. Šiandien jis vilki ilgą, puikiai prie jo kūno prigludusį tamsiai mėlynos spalvos kostiumą, kurio apykaklė, rankovės ir apačia išmarginti aukso spalvos siūlių ornamentais.

– Ne, galite eiti.

– Jums leidus, monsinjore, – tarnaitė tūpteli ir, trumpai dirstelėjusi į mane, spėriais žingsniais palieka kambarį.

– Madmuazele, ateikite čia, – Šarlis pakviečia atsistodamas. Jo pavyzdžiu paseka ir kitu du vyrai, sėdėję į mane nugaromis. Vienu metu jie pažvelgia per petį. Sustingstu, o kaktoje įsirėžia gili raukšlė. Baimės išgaruoja ir šiltas saugumo jausmas apglėbia mane.

– Nebijokite, madmuazele, – Šarlis žengia arčiau. Jis neatsiklausęs pagriebia mano ranką, įkalina ją tarp savo delnų. – Čia pirkliai. Jie išgirdo apie mano rengiamą pobūvį ir nusprendė apsilankyti. Su savimi jie atsigabeno nepaprastų aukso dirbinių.

Elijas savo tamsiomis akimis žvelgia į mane abejingas, tarsi regėtų mane pirmą kartą gyvenime. Šalia jo stovi vyresnis vyras: didžiuliai akiniai ant ilgos nosies, barzda vešli tarsi neįžengiami miškai. Ties smilkiniais jo plaukai – jau sidabriniai. Pats vyras nukreipęs žvilgsnį kažkur virš mano galvos.

Šarlis nusiveda mane arčiau vyrų. It robotas nužingsniuoju paskui. Visas mano dėmesys nukreiptas į Eliją. Jo veide pradeda atsirasti nuobodžiavimo pėdsakų. Vyresnysis vyras mandagiai paima kitą mano ranką ir pasilenkęs priglaudžia prie lūpų. Jo barzdos plaukai šiurkščiai nubrėžia man odą. Vos susilaikau nesusiraukusi iš pasišlykštėjimo.

– Esu pirklys Džonatanas Troienas. Troi – e – nas, – pakartoja suskiemenuodamas. – Didžiulė garbė su jumis susipažinti, panele... – kita ranka greitai pasitaiso žemyn nosimi nuslydusius akinius.

– Madmuazelė Amarilė, – Šarlis pristato mane.

– Panele Amarile, – pabaigia pirklys Džonatanas. Jis paleidžia mano ranką, kiek atsitraukia padarydamas vietos savo draugui, tačiau Elijas neskuba krustelėti. Šiandien jis vilki juodus marškinius ir kelnes. Jo veidas tarsi bespalvė kaukė.

Krimsteliu apatinę lūpą.

Elijas žengia į priekį, suima mano plaštaką ir lėtai, tarsi mėgintų sukurti įtampą, kelia ją prie lūpų žvelgdamas tiesiai man į akis. Jo lūpos šiltos ir atsargios.

– O čia mano sūnėnas, Elijas Juodaakis, – pristato Džonatanas, išdidžiai išpūsdamas krūtinę.

– Garbė su jumis susipažinti, panele, – taria Elijas nenoriai patraukdamas ranką. Jo rankos po akimirkos giliai paneria į kelnių kišenes. Džonatanas pažvairuoja į jaunuolį, šis į žvilgsnį atsako nekaltai gūžtelėdamas pečiais.

Šarlis timpteli mane prieiti ir atsisėsti ant sofos. Kojos nenori veikti, susipina, klupteliu. Stiprios Šarlio rankos mane sugriebia. Nuraustu. Kaip galima lygioje vietoje imti ir sumanyti pargriūti?

Paslapčia stebiu Eliją. Jis mane ignoruoja. Atsipūtęs ir patogiai įsitaisęs sėdi ant sofos. Tingi šypsena veide ir jokios užuominos apie vakar vakarą. Mintyse pradeda siautėti uraganas. Negi vakarykščiai dalykai man galėjo pasipainioti sapnų karalystėje? Gal tik viską įsivaizdavau? Dažnai regiu tai, ką noriu matyti.

– Pirkliai su savimi atsivežė nuostabių aukso dirbinių, – pakartoja Šarlis, žvelgdamas į mane. Stipriai suspaudžiu lūpas, mintyse žaidžiu spėjimų žaidimą. Mėginu perprasti situaciją įdėmiai tyrinėdama kūno kalbą, žodžius ir balso toną bei intonaciją.

– Aišku, – dvejodama sumurmu.

Vyresnysis vyras pasilenkia ir prisitraukia arčiau odinį juodą lagaminą, kuris stovėjo atremtas į sofos šoną.

– Norėčiau, madmuazele Amarile, kad padėtumėte man išsirinkti kelias jų siūlomas prekes. Man pačiam prastai sekasi priimti sprendimus, kaip priešais save regiu ką nors, – jis paima mano delną ir kilsteli arčiau savo lūpų. Klapsėdama blakstienomis spoksau tiesiai į jo hipnotizuojančias akis, – nepaprastai gražaus, – šypteli. Mano skruostai maloniai nurausta, o širdis padaro ore kūlverstį.

Kažkuris atsikrenkščia. Susigėstu. Ištraukiu ranką ir, kiek susigūžusi, pažvelgiu į kitoje pusėje sėdinčius vyriškos lyties atstovus. Elijo antakiai susijungę, o akys neįskaitomos. Džonatanas pasikaso vieną žando pusę, pasiunčia kelis žaibus į jaunuolio pusę. Tada, tarsi kas prie smilkinio būtų pridėjęs pistoletą, jis atsega lagaminą ir kruopščiai, bet greitai puola dėlioti aukso dirbinius ant stiklinio stalelio. Akys tiesiog raibsta nuo tokių nepaprastų brangenybių priešais mane. Pridedu pirštus prie lūpų, slėpdama iš nuostabos atvertą burną.

– Tikri šedevrai, argi ne, madmuazele? – taria Šarlis, pasilenkdamas į priekį. Jis pastveria gulbės su deimanto akimis pakabuką. Pavarto jį tarp pirštų ir, pastebėjęs mano susižavėjimo kupiną žvilgsnį, padeda pakabuką man ant iškelto delno. Vos juntu rankoje trapaus papuošalo svorį. Kairės rankos pirštais paliečiu tuos du mažyčius deimantus.

– Sakoma, kad kasyklų dievas įsakė savo pavaldiniams surasti visus įmanomus brangakmenius ir šiuos atnešti jam. Šiuos jis sutrupino į miltelius ir sumaišė. Šis pirmasis deimantas buvo padovanotas jo žmonai, – girdžiu Šarlio žodžius tarsi per miglą.

Atsargiai paguldau gulbę atgal ant stalo. Viena ranka apglėbiu save, o kita sklando virš nuostabių papuošalų. Niekados jų negalėčiau įpirkti.

Delnas pakimba virš mandarino dydžio auksinis rato. Jo viduryje – auksinis verpimo ratelis ir į priekį pirštą tiesianti mergina. Apskritimo šonuose išgraviruoti keisti pagaliukai, o tarp jų įtaisyti septyni maži spalvoti akmenukai.

Kažkieno ranka palenda po maniške. Kilsteliu veidą į viršų. Elijas nežvelgdamas į mane pagriebia papuošalą ir, atsargiai, kad nepaliestų mano odos, įdeda į delną pakabuką. Jis stebėtinai lengvas, tačiau pakankamai sunkus, kad jį jausčiau.

– Tai vienas iš mūsų pasididžiavimų. Čia yra septyni brangakmeniai: topazas, rubinas, safyras, smaragdas, tanzinitas, – jis pirštu rodo į dailų, tamsiai mėlyną akmenį, – tafeitas, – šviesiai violetinis akmuo, – apatitas, – žalsvai melsvas akmuo, – jis pabaigia, atsilošia atgal. – Deja, nežinome, kas parašyta aplinkui. Auksarankis menininkas nenorėjo atskleisti, tačiau teigė, kad jo savininkas pats širdimi suvoks užrašo esmę.

Šarlis paima iš manęs papuošalą ir pavarto jį tarp savo pirštų.

– Įdomus daikčiukas, – prisipažįsta pasikasydamas ranka barzdą. Vyras suka ratą mėgindamas perprasti tuos paveiksliukus, tačiau galiausiai pasiduoda ir grąžina pakabuką atgal man į rankas.

– Kaip ir minėjo mano kolega, kai kurių savo paslapčių juvelyrai neatskleidžia, – gilus juokas išsiveržia iš Džonatano burnos, akiniai šokinėja jam ant nosies.

– Bet jie atskleidžia jų paskirtį. Tai užkerėtas daiktas, – rimtai pareiškia Šarlis. – Amuletas? Talismanas? Kas tai?

Mintyse it aidas atkartoju Šarlio žodžius. Žandikaulis atvimpa. Suglumusi spoksau į pakabuką rankoje, tarsi kas nors būtų įjungęs ryškesnį apšvietimą ir pridėjęs didinamąjį stiklą, kad galėčiau įžiūrėti kiekvieną sidabro ir aukso raukšlelę ir nelygumą.

– Taip, žinoma, – atsikrenkščia Džonatanas. – Ką jau ką, bet mes tikrai nepuolame imti papuošalų nesužinoję visų galimų detalių apie juos, – vyras pradeda kuistis lagamine. Pasigirsta popieriaus čežėjimas, o netrukus šūsnis jų nusileidžia ant stalo. Vyras karštligiškai pradeda tarp jų ieškoti reikiamo lapo, o šį suradęs, išdidžiai atkiša Šarliui. Vyras paima popierių ir, atsilošęs į sofos atlošą, demonstratyviai pradeda šį tyrinėti, pridėjęs pirštus prie smakro.

Paslapčia mesteliu žvilgsnį į Eliją. Jis sėdi, akys stiklinės, o veidas mąslus.

– Matau, kad prie šio dirbinio plušo net pats Maides, – lėtai, giliu balsu taria Šarlis. – Jis mini, kad tai stiprus amuletas su Žiburiuotojo paukščio plunksna ir yra užkerėtas vyriausiosios laumės. Sakyčiau, neprastas derinys, – vyras grąžina lapą atgal. Džonatanas linksi. Akiniai lėtai, tačiau užtikrintai slysta žemyn. Vyras juos pasitaiso.

– Kiekvienas jo dirbinys yra šedevras.

Šarlis dirbtinai šypteli, pažvelgia į mane. Nežinau kodėl, tačiau truputį susigūžiu, dirsteliu į ramiai rankoje gulintį papuošalą. Atsidūstu ir padedu pakabuką atgal ant stalo. Kai šis palieka mano delną, nudiegia širdį. Vos susilaikau iškart jo nepagriebusi ir neprispaudusi prie krūtinės.

– Ar dar kas nors traukia jūsų dėmesį, madmuazele? – Šarlis pasilenkia truputį arčiau manęs. Užuodžiu nuo jo sklindantį keistą kvapą. Tarsi kažkokios drėgmės ir geležies. Tačiau kai dar kartą įkvepiu truputį giliau, užuodžiu tik malonų kokosų aromatą. Mintyse trenkiu sau antausį ir greitai akimis permetu visas ant stalo išdėliotas grožybes.

Elijas kiek primerkia akis, stebėdamas mane su kažkokiu iššūkiu akyse. Kiekvieną kartą mano rankai pakimbant virš kokios nors sagės, žiedo, apyrankės, pakabučio ar smeigtukų, jo antakis pakyla kiek į viršų tarsi klausdamas, ar aš čia rimtai.

Susiraukiu. Atsišlieju tolyn nuo stalo ir susidedu rankas ant kelių.

– Niekas daugiau nekrenta į akis, madmuazele?

Gūžteliu pečiais.

– Tiesiog labai sunku ką nors išsirinkti iš tokios daugybės... viskas čia nepaprastai gražu.

Šarlis numykia. Jis ištiesia ranką ir paima mano prieš tai laikytą pakabuką.

– Na, madmuazelė Amarilė tarė žodį. Paimsiu viską, – paskelbia Šarlis iškilmingai. Elijas plačiau atmerkia akis, tačiau neatrodo toks nustebęs kaip jo dėdė. Vyro žandikaulis vos nestukteli į grindis. Jis netrukus mėgina kažką ištarti, bet tik pasigirsta nesuprantamas gargaliavimas.

– Žinoma, – galiausiai taria ranka perbraukdamas per plaukus. Vieną. Du. Trys kartus. – Žinoma.

Šarlis linkteli ir prisislenka arčiau manęs.

– Bet, – pradedu dabar aš vapėti. Jis gal tyčiojasi iš manęs? – Tiesiog...

– Nesijaudinkite, turiu pilnus rūsius lobių skrynių, o ir nemanau, kad yra dora versti gražuolę išsirinkti tik vieną gražų dalyką, kai jai patinka visi, – jis atsega pakabuką ir, prieš man suvokiant ką Šarlis daro, užkabina jį aplink mano kaklą. Šaltas auksas priverčia mane aiktelėti.

– Jis puikiai jums tinka, – sušnibžda Šarlis prie ausies. Nuraustu. Nežinau, ką ir sakyti. Priliečiu pakabuką negalėdama patikėti Šarlio poelgiu. Juk šis papuošalas tikriausiai vertas ne vienos lietuvio algos. Tikriausiai iki pensijos jis nesugebėtų išsimokėti už tokią grožybę.

– Bet... aš negaliu... jos...

– Čia mano dovana jums, – Šarlis taria paprastai.

– Dovana? – įtariai prisimerkiu. Šarlis linkteli. – Ačiū, – tariu suglumusi. Retai gaudavau dovanas. Mama vis pabrėždavo paprastumą ir natūralumą, tėtis liepdavo dirbti ir užsidirbti pinigus.

Šlykštus jausmas pramerkia akis ir suriaumoja. Nuo neigiamų emocijų smarvės mano šypsena nutrupa nuo veido.

Šarlis pažvelgia į svečius. Paseku jo pavyzdžiu. Mano akys iškart sutinka viską į save traukiančias Elijo tamsias bedugnes. Jo žvilgsnyje kažkas blyksteli ir vienas lūpų kamputis užsiraito. Džonatanas nusiima nuo nosies akinius ir, išsitraukęs nosinaitę, pradeda valyti lęšius.

– Šis pakabukas puikiai jums tinka, panele, – taria.

Šarlis žiojasi prabilti, bet pro duris į kambarį įsiveržia vyras. Jis greitai suklumpa ant vieno kelio ir nulenkia galvą. Atrodo pridusęs, tarsi visą kelią link čia būtų skuodęs, kiek tik jam leido jėgos.

– Monsinjore, – taria vyras, – turiu... jums...

Šarlis atsistoja. Su kiek priverstine šypsena nužvelgia svečius ir mane.

– Jeigu malonėsite, turiu reikalų. Labai prašyčiau, kad jūs, ponai, praleistumėte naktį mano namuose. Tamsoje keliauti šiais laikais pavojinga.

Džonatanas ir Elijas atsistoja ir abu linkteli.

– Su mielu noru, – taria Džonatanas.

– Puiku, tarnaitės nuves jūs į jūsų kambarius, – ir pro duris įžengia Severija ir Ėlirama. Jos abi tūpteli, laukia pono įsakymų. – O jūs, mano madmuazele, – kreipiasi Šarlis į mane, pagriebia mano kairę ranką ir prideda ją prie lūpų, – grįžkite atgal prie mūsų viešnių. Tikriausiai jos jau kelia triukšmą dėl to, kad taip ilgai jus užlaikiau čia.

Linkteliu ir pasuku prie durų. Džonatanas ir Elijas eina man iš paskos. Jaučiu vyrų žvilgsnius, įsmeigtus man į pakaušį. Atrodo, kad jie mėgintų patekti į mano galvą ir perskaityti visas mintis, tarsi jiems neužtektų pirmojo asmens pasakojimo ir staiga užsinorėjo įšokinėti į kitų juos supančių žmonių galvas tam, kad į viską galėtų pažvelgti iš skirtingų perspektyvų ir per skirtingas emocijas. Tarsi norėtų būti istorijos visažiniai. Deja, toks žingsnis būtų kvailas ir suerzinantis. Juk kaip gali staiga imti ir ne iš šio pakeisti naratyvo tipą savo gyvenimo istorijoje. Ką jau ką, tačiau mama skaudžiai mane nubaudė dėl tokios klaidos.

Severija rankos mostu duoda man ženklą eiti paskui ją. Ėlirama akimirkai delnu uždengia kairę akį, tada suneria rankas ant pilvo ir nusiveda vyrus priešinga kryptimi. Paslapčia nužvelgiu jų nugaras. Nežinau kodėl, tačiau iki paskutinės sekundės kažkodėl mintyse laikiau špygas, kad Elijas atsisuks ir nuspręs mane užkalbinti. Deja. Severija garsiai atsikrenkščia ir mes judame atgal į sodą. Kažkodėl manęs neapima džiugesys keliaujant pas naujas drauges.

7 skyrius

Atsitiko kažkas blogo.

Koridoriuje karaliauja prieblanda. Su pasimėgavimu ji kariauja su tais keliais degančiais į sienas įtaisytais žibaliniais žibintais. Ėlirama skubiais žingsniais eina priekyje, o du stambūs, juodais drabužiais vilkintys vyrai – man už nugaros. Jų žingsniai sunkūs, o judesiai lėti bei vangūs. Kartkartėmis jie suurzgia ar išleidžia kokį kitą šlykštų nepasitenkinimo garsą. Abiejų vyrų veidus puošia stambūs ir ryškūs randai. Vienam šis išsišakojęs per dešinį žandą, o kitam – nuo kaktos iki pat smakro.

Stengiuosi nedirsčioti per petį į juos, bet nesusilaikau. Vis pagaunu save nevalingai pasukant galvą ir pažvelgiant į juos. Tos vaikščiojančios uolos laikosi kelių metrų atstumo nuo manęs.

– Kiekviena scena istorijoje yra kova, o visa istorija – karas, – sumurmu be garso pirmą į galvą atėjusią mamos mėgstamą frazę.

Imu pirštais žaisti su savo naujuoju pakabuku. Negaliu susilaikyti jo nepačiupinėjus ir nepažaidus, nesimėgavus ta keista nuo jo sklindančia šiluma ir ramybe, pirštu nepavedžiojus to verpimo ratelio.

Verpimo ratelio.

Sunkiai nuryju seiles. Demonas vadina mane Miegančiąja Gražuole. Juk pasakoje Aurora būtent ir užmiega įsidūrusi į verpimo ratelį. Ar tai kokia nors užuomina? Bet tada suvokiu, kad sutapimams neverta suteikti prasmės. Realybėje jie ir gali būti tik sutapimai. Bet knygose... sutapimų nebūna. Tai yra ženklai ir užuominos skaitytojams apie galimą ateitį, jeigu šie nuspręs neužversti knygos.

Kilsteliu akis ir dirsteliu į sieną. Trys šešėliai juda. Kiek sutrikusi susiraukiu. Trys? Juk mūsų yra keturi. Vėl mėginu skaičiuoti ant sienos metamus šešėlius ir nustoju ties trimis. Kelias minutes nesėkmingai mėginu sau paaiškinti, kur dingęs ketvirtasis.

Ėlirama praveria dvivėres duris ir vėl atsiduriu didžiuliame valgomajame. Bauginančios uolos iškart užima savo vietas prie durų kraštų, rankos paslėptos už nugaros.

Elijas ir Džonatanas sėdi prie stalo kartu su Šarliu. Jie tyliai šnekučiuojasi, tačiau išvydę mane, besiartinančią prie stalo mažyčiais žingsniais, nutyla ir atsistoja kiek palenkdami galvas. Iš pirštų išsprūsta papuošalas. Elijas sudrėkina liežuviu lūpas ir paslapčia man mirkteli.

Akimirkai stoviu suparalyžiuota prie kėdės ir nekreipiu dėmesio į tai, jog Šarlis nuo stalo atitraukęs kėdę kantriai laukia, kada prisėsiu. Galiausiai jis kilsteli antakį.

– Atsiprašau, – greitai ir susigėdusi sumurmu prisėsdama. Šarlis kiek padelsęs pristumia kėdę.

– Viskas gerai, madmuazele, – vyras pasilenkęs sušnibžda. Elijas kiek primerkia akis, su apsimestinu abejingumu pagriebia taurę. Jis gurkšteli rausvo skysčio, o tuo metu kambarį pripildo Šarlio žingsnių aidas, stumdomos kėdės skleidžiamas garsas ir spragsinčių malkų simfonija.

Didžiulis Ryžto paveikslas kabo virš židinio. Šį kartą jis neatrodo taip įspūdingai, kaip pirmą kartą, kai jį išvydau. Dabar net atrodo, kad prarado spalvas ir pradėjo blukti. Širdį suspaudžia regint nykstantį meną.

– Jeigu nesupyksite, paklausiu, kas atsitiko? – pasiteirauja Elijas, gracingai nuleisdamas taurę ant stalo. – Kiek žinau, šis kraštas yra palyginti ramus ir saugus. Vagys retai kada nusprendžia įkelti koją į jūsų teritoriją. Net ir Robinas Hudas neturi tiek drąsos.

– Arba pats jūrų plėšikas Sinbadas. Kiek esu girdėjęs, tas įžūlėlis tiesiog dievina erzinti už jį pavojingesnius ir galingesnius asmenis ar padarus.

Šarlis dirsteli į mane. Jis smakrą įkalinęs tarp pirštų, o alkūnė atremta į kėdės atkaltę. Jo akys žvelgia į tolį, gili raukšlė įsimeta kaktoje.

– Na, kažkas skleidžia melagingus gandus, o šie juk dažniausiai ir prišaukia bėdas, – paprastai atsako Šarlis. – Kai kuriems tam tikras dalykas yra svarbiau nei galva ant pečių, – ciniška ir netgi šiurpą kelianti šypsena atsiranda ant Šarlio veido. Elijas su Džonatanu susižvalgo, tada pritariamai linkteli.

Mintyse mėginu suvokti išgirstus žodžius. Robinas Hudas? Sinbadas? Ar kartais čia ne išgalvoti personažai?

– Nesijaudinkite, madmuazele, – taria Šarlis, kilstelėdamas varpelį. Tik dabar ant jo pastebiu išgraviruotą nedidelę „V“ raidę. – Nesvarbu, kokį garsų slapyvardį nuspręstų sau ant kaktos užsilipdyti... žmonės. Jie vis tiek tik ir liks paprasti vagišiai ir criminels[13], – varpelis suskamba. Po kelių minučių pasirodo tarnai su padėklais. Kambarys prisipildo apetitą žadinančių aromatų ir mano pilvas suurzgia.

Vyrai vėl pradeda apie kažką diskutuoti. Iš pradžių mėginu jų klausyti, bet politika niekados manęs nedomino, priešingai nei tėtį. Jis mėgsta kartoti: politika – tai aukso gysla. Lėjų ir mane jis vis verčia žiūrėti debatus, skaityti politikos naujienas, tiek pasaulio, tiek Lietuvos.

Šakute imu stumdyti maistą nuo vieno lėkštės krašto prie kito. Fone girdžiu vyrus kalbant. Nors nežiūriu į juos, jų balsai išduoda kalbėtoją. Staiga iš minčių gilumos išnyra mama. Ji riša man ant akių juodą skarą ir pasodina ant suoliuko parke. Jaučiu ją prisėdant šalia. Jos rankos sunkiai nusileidžia ant mano mažyčių pečių.

– Skaitydami knygas mes iš tikrųjų negirdime jokių balsų, tačiau autorius savo žodžiais sugeba sukurti veikėją mūsų galvose. Taigi, kai skaitome knygą, jis tarsi įgauna savitą balsą. Bet, dukrele mano, kaip galima jam suteikti savitą balsą?

Imu kramtyti apatinę lūpą. Mama tylėjo, kantriai laukdama atsako. Dažnai neturėjau ką jai pasakyti. Mamos mokslai man buvo neįdomūs. Man rūpėjo lėlės, draugės, žaidimai, o ne kažkokios knygų paslaptys. Mielai būčiau visas knygas sudeginus. Mane erzino iš jų sklindantys šnabždesiai ir baugino iš puslapių mėginančios išlįsti kaulėtos rankos.

– Įtempk ausis, – galiausiai tarė ji. – Kas tau padeda atskirti kalbėtojus? – ir pradėjau klausytis. Aukštas, žemas, gilus, negilus balsas, skirtingas žodynas, anglicizmai, slengas, žargonas, sumaišyti vietomis žodžiai, žodžių trumpiniai, netaisyklingi sakiniai... sąrašas ilgas ir mamai tai patiko. Ji pakštelėjo man į skruostą. – Ir nepamiršk to suteikti savo veikėjams, – ji sušnibždėjo į ausį, – nes kartais negalėsi minėti jų vardų, o skaitytojui reiks suprasti, kad čia kalba būtent tas personažas, – ji atrišo skarą. Vėl atsiduriu valgomajame. Vyrų lėkštės tuščios. Šarlis servetėle valosi lūpų kraštus. Jo pavyzdžiu seka ir Džonatanas su Elijumi.

– Labai dėkojame jums, pone, už šią gausią ir sočią vakarienę, – taria Džonatanas, pasitaisydamas akinius. Elijas pritariamai linkteli.

Šarlis išsišiepia.

– Man buvo tikrai nesunku, o dabar laikas mums išsiskirti. Geros nakties, ponai. Madmuazele, – jis paima mano delną ir vedasi link dvivėrių durų, kur jau laukia Biulotė ir Ėlirama. Priėjus arčiau jos tūpteli. – Iki rytojaus ryto, – tyliai taria jis ir išeina. Per petį dirsteliu į vyrus. Atrodo, kad savo žvilgsniais jie mėgina vienas kitą nužudyti. Galiausiai Džonatanas nunarina galvą ir piktai pasukioja į šalis. Pažvelgia į Biulotę. Mergina net žengia žingsnį atgal, akys didelės kaip pabaidyto kiškio.

– Panele, ar galėčiau jus palydėti iki jūsų miegamojo? Noriu įsitikinti, kad saugiai iki jo nukeliausite, – priėjęs arčiau mandagiai taria Elijas. Viena jo ranka užlenkta už nugaros, kita pakelta delnu į viršų, kviečianti priimti jo pasiūlymą. Priglaudžiu pirštus prie lūpų. Gerklė sausa, o liežuvis limpa prie gomurio. Žvilgteliu į Ėliramą ir Biulotę akimis prašydama pasakyti, kaip turėčiau elgtis, tačiau Džonatanas jau spėriais žingsniais juda į priekį ir su savimi išsiveda suglumusią Biulotę. Ėlirama tik kantriai stovi ir laukia, kada gi mes pajudėsime iš vietos.

Krimsteliu vidinį žandą ir šypteliu. Giliai įkvėpusi, nuleidžiu pirštus jam ant delno. Elijas juos pritraukia arčiau savo lūpų ir šypsodamasis pabučiuoja krumplius. Malonūs šiurpuliukai nusirita kūnu ir drugeliai pamankština margaspalvius sparnus pilve. Mintyse stebiuosi, kaip per pusę nesulinko man kojos.

Elijas žengia arčiau, grakščiai nuleidžia mano delną ant sau alkūnės. Mūsų rankos liečia vieną kitą. Jis šypteli man, tada pažvelgia į Ėliramą. Mergina pavarto akis.

– Sekite paskui mane, – mandagiai taria ji ir žengia į priekį. Tvirčiau įsitveriu abejomis rankomis vaikinui į parankę.

Už mūsų žingsniuoja gyvosios uolos. Girdžiu jas suurzgiant iš nepasitenkinimo. Suvirpu.

– Nebijok ir elkis įprastai, – taria Elijas pusbalsiu. Kairiu delnu jis patapšnoja man per ranką. Pažvelgiu į vaikiną. Jo akys įdėmiai žvelgia į Ėliramos nugarą. – Ar jau spėjai atidaryti medalioną?

– Ką? – pažvelgiu į ji klapsėdama blakstienomis. Staiga visi drugeliai pastimpa, o drebančios kojos pavirsta plieninėmis.

– Medalionas, – jis galvos judesiu parodo į mano kaklą. Juodos akys siurbia mane į save. – Atidaryk jį.

Paliečiu pakabuką visai nesuprasdama Elijo tauškalų. Susiraukiu. Negera nuojauta užgimsta širdyje. Mėginu iš jo parankės ištraukti ranką, bet Elijas stipriai ją prispaudžia prie alkūnės ir prisiglaudžia mane arčiau. Žiopteliu pajutusi jį alsuojant man į kaklą. Už nugaros pabaisos sunkiai trepteli koja ir piktai suurzgia.

Adomo obuolys sunkiai sujuda Elijo kakle, o raumenys kūne įsitempia. Vėl pamėginu ištraukti plaštaką, tačiau Elijas išleidžia tsk garsą. Mano pečiai suglemba žemyn ir apsimestinai piktai susiraukiu.

– Atidaryk medalioną. Tu žinai, kaip tai padaryti, – jis dirsteli į uolų pusę ir sunkiai nuryja seiles.

– Nesuprantu... – sumurmu. Liežuvis kliuvinėja už raidžių. Susižeidžia. – Ką tu... Ką?

Elijas prasižioja kalbėti, bet paskutinę akimirką sučiaupia lūpas. Iškvepia. Pečiai nusvyra žemyn, tarsi staiga ant jų būtų nukritęs viso pasaulio svoris. Ėlirama sulėtina žingsnį, dirsteli per petį į mus, pasuka į šoną. Vaikinas giliai įkvepia ir atrodo, kad per šias kelias sekundes jis paūgėjo keliais centimetrais.

– Laikas yra prabanga... Kiekviena akimirka čia... – jis apsidairo aplinkui. – Šiame pasaulyje, – akimirką jis stipriai sumerkia akis ir pakrato galvą.

Įdėmiai nužvelgiu vaikino veidą, tyrinėju, analizuoju, rašau mintyse bakalaurą apie jo veido lygumas, kalnus ir slėnius. Akcentuoju, kad jo tamsios akys negali būti tikros, kad tokios neegzistuoja mūsų pasaulyje. Užsimenu ir apie plaukus, kurie atrodo nenatūraliai, tačiau kitokia spalva jam ir netiktų. Išlieju suglumusias mintis apie jo keistą, gundančią, bet kartu ir erzinančią bei bauginančią paslaptingumo skraistę.

Elijas pažvelgia į mane, kiek palenkia galvą į priekį. Jeigu tik truputį pasistiebsiu ant pirštų galiukų, kakta lies kaktą. Nuo šios minties keistas jaudulys apsvaigina geriau nei koks nors alkoholinis gėrimas. Jų skonis bjaurus, bet leidžia pabėgti nuo mane persekiojančių pabaisų.

Už tylos ir užmaršties akimirką sumoki savo asmenybe.

Uolos kažką nesuprantamai ir piktai sukriokia. Liūdnai šyptelėdamas Elijas nenoriai tarp mūsų padaro tarpą. Primerkusi akis nusiunčiu kelis žudančius žvilgsnius į uolas. Mano pykčio protrūkį jos pasitinka rūsčiais veidais.

– Smėlio laikrodis apverstas. Smiltys krenta žemyn, – sušnibžda Elijas, – ir kai visos jos subyrės... Nelauk tos akimirkos, – jis patapšnoja man per plaštaką. Ėlirama, paslėpusi rankas už nugaros, stabteli prie durų. – Dėkoju už suteiktą galimybę jus palydėti, panele, – garsiai paskelbia Elijas. Viena ranka už nugaros, kita meiliai laiko mano plaštaką. Neatitraukdamas akių prideda ją prie lūpų. – Atverkite, – priduria pašnibždomis. Tada kiek uždelsęs leidžia mano rankai išslysti ir kristi žemyn.

Kelias akimirkas stovime sustingę ir spoksome vienas į kitą. Bendraujame akimis. Keista pamiršti raides, garsus ir visus tuos būdvardžius, kurie kopia mano gerkle link burnos. Bet mama išmokė, kad kartais būdvardžiai scenų aprašymams nereikalingi. Kad kartais tereikia tik perskaityti kūno kalbą.

Per didelius vargus Elijas nusuka galvą į šalį ir, kad ir koks burtas buvo mus abu pakerėjęs, jis išnyksta it dūmas, pagautas vėjo.

– Užmerk, gražuole, savas akeles ir paskaičiuok tu aveles, kai atsidursi spalvingame sapne, galbūt sutiksi ten mane, – mirkteli ir nužingsniuoja koridoriumi į priekį.

Stoviu pražiota burna. Žandai it šviesoforo šviesos. Pridedu delną prie veido. Kažkas kutena nosį. Nusičiaudžiu.

– Panele, – Ėlirama piktokai sušnibžda. Pažvelgiu į ją. Ji akimis mane mėgina įspėti apie sargybinius.

Greitai šypteliu ir smunku į savo kambarį. Stipriai apglėbiu save. Oda pašiurpusi, o kūnas pradeda drebėti.

Girdžiu už savęs garsiai užveriamas duris. Ėlirama netrukus išdygsta šalia, akys it mikroskopai, tiriantys mano veidą, o tada pakabuką. Merginos antakiai susijungia ir vienas lūpų kamputis pašiepiamai kilsteli į viršų, rankos susikryžiuoja prie krūtinės. Ėlirama jau žiojasi kažką pasakyti, bet iš kambario gilumos nuaidi garsus atsikrenkštimas. Ėliramos rankos nukrenta žemyn. Mergina stipriai sukanda dantis ir lėtai apsisuka ant kulnų.

Severija išlenda iš šešėlių prieglobsčio ir maloniai šypsodamasi nužvelgia mus.

– Aš paruošiu panelę miegui, – Severija taria švelniai, tačiau jos akys it baisiausia šimtmečio audra. Ėlirama linkteli ir patraukia sunkiais it mirtininko žingsniais link durų. Akimirkai mergina stabteli ir atsigręžia pažvelgti man tiesiai į akis. Tada jos žvilgsnis nuslysta žemyn. Matau jos akyse norą kažką man pasakyti. Kilsteliu ranką į viršų, žodžiai ragina liežuvį ją sustabdyti, bet, kai lūpos prasiveria, Ėlirama jau pradingusi iš akiračio, o Severija, sugriebusi už dilbio, vedasi mane į vonios kambarį. Kliuvinėdama leidžiu jai paskui save temptis mano šiaudais prikimštą kūną, nors mintimis skuodžiu paskui Ėliramą.

Severija spėja mane perrengti, paguldo it mažą vaiką į didžiulę lovą, apkamšo patalais ir palinki gero miego. Atsainiai primena apie sustiprintą apsaugą ir sargybinius už durų.

Šviesos išblėsta ir tamsa įsėlina į kambarį. Ją vaiko tik prie lovos spingsintis žibalinis žibintas, šokdinantis suirzusius šešėlius.

Pirštais paliečiu pakabuką.

Atsisėdu, nusikabinu jį ir, prisišliejusi prie šviesos, apžiūriu iš visų įmanomų pusių. Mėginu įkišti kur nors nagą ir praverti, bet nėra jokio tarpelio.

Liežuviu perbraukiu per lūpas, pirštai bėgioja aplinkui verpimo ratelį. Staiga pasijaučiu praeities dalis. Kiek dar žmonių lietė šį stebuklą? Tikrai ne vienas. Kaip jie papasakotų savo istorijas: būtuoju ar esamuoju laiku? Nors būtasis laikas padėtų išvengti klaidų pasakojimuose, susijusių su laiku, istorijos vientisumu, ir yra priimtinesnis didesnei auditorijai dėl dažnesnio vartojimo, tačiau esamasis laikas yra įtaigesnis, klausytojams leidžia pavirsti istorijos veikėjais, gali lengviau nubrėžti ribą tarp prisiminimų ir dabarties įvykių...

Į duris kažkas atsiremia, o grindys sugirgžda.

Kelias akimirkas nedrįstu pajudėti, o tada atsidūstu.

– Verpimo ratelis. Kraujas. Merginos blakstienos it švininės krenta žemyn ir akys užsivožia, – murmu susimąsčiusi.

Iškeliu priešais akis pirštą. Kažkas žvilga ant jo. Blizgučiai? Gal. Tada greitai apsidairau ieškodama ko nors aštraus. Mintyse juokiuosi iš savo sumanymo, bet šis pasaulis nėra normalus. Šis pasaulis... šioji vieta... Mintyse trenkiu sau antausį. Tačiau tada... Tada abejonės it piranijos pajutusios auką pasileidžia į mano pusę. Jaučiu aštrius, smailius dantis, smingančius į mano sielą.

Nepastebiu nieko aštraus. Nusviedžiu nuo savęs patalus irz pagriebusi žibalinę lempą, pajudu gilyn į kambarį. Ant staliuko pastebiu žirkles ir šalia padėtus kaspinus. Stipriai delne sugniaužiu pakabuką. Padedu žibalinę lempą ant staliuko ir nieko nelaukdama, pagriebiu žirkles. Giliai įkvėpusi, viena žirklių briauna perbraukiu per išlenktą pirštą. Susiraukiu, o iš žaizdos paplūsta mano gyvastis. Numetu žirkles atgal ant stalo ir, perkėlusi pakabuką į kitą ranką, iškeliu virš verpimo ratelio rubino spalva išsidabinusį pirštą.

Užmerkiu akis. Atmerkiu akis. Giliai įkvepiu. Negaliu patikėti, kad tikrai tai darau. Priglaudžiu pirštą prie pakabuko. Sulaikiusi kvapą laukiu. Nieko neįvyksta. Patraukiu pirštą nuo pakabuko. Tai tikrai buvo kvailas sumanymas. Pakabukas dabar visas kraujuotas, o pirštą skauda.

Pavartau akis ir, nutvėrusi lempą, tipenu atgal į lovą. Įsikišu pirštą į burną. Susiraukiu, pajutusi geležies skonį, bet prisiverčiu gerti savo pačios kraują. Mintyse pasibjauriu savimi.

Įsiropščiu atgal į lovą. Kraują nuo pakabuko nuvalau į tamsų užtiesalą, o tada vėl užsisegu ant kaklo. Užgesinu lempą, o vokai užkrenta ant akių. Nusižiovauju. Ir štai, bus dar vienas rytas, kurio su mielu noru laukiu.

Gal man neverta palikti šio pasaulio, kad ir kokis blogis jame tūno.

Ir kas, kad tai pragaras, o pragaruose gyvena demonai. Mama išmokė vienos auksinės taisyklės, reikalingos kuriant veikėjus. Ji įtaigiai vis kartodavo, kad nei vienas žmogus realybėje nėra šimtu procentų nei geras, nei blogas. Mes esame abiejų miksas. Tas pats ir su demonais bei angelais. Geras darbas gali virsti blogu, o blogas – geru.

Viskas paprasčiausiai priklauso nuo perspektyvos.

8 skyrius

Tamsa, o tada šviesa.

Klaidžioju drėgnuose, pelėsiais dvokiančiuose ir šalčiu alsuojančiuose koridoriuose. Kas kelis metrus blankiai dega deglai, virš galvos kybo stori voratinkliai ir stambūs vorai. Išvydę mane, jie ima kurti naujus savo šedevrus.

Stabteliu, dirsteliu per petį ir garsiai aikteliu. Daugybė plaukuotų, šlykščių vorų skubėdami mezga savo rankdarbius, sukurdami baltą ir pavojingą sieną už manęs.

Giliai įkvepiu. Žvelgiu į priekį.

Pridedu pirštus prie drėgnos ir gleivėtos akmeninėmis plytomis išmūrytos sienos. Mano basos kojos atsargiai juda ant grubių grindų. Stengiuosi nesusiraukti kiekvieną kartą, kai koks nelygumas skaudžiai įsirėžia į pėdą. Koridorius išsišakoja. Dirsteliu į abi puses. Nežinau, kurią pasirinkti. Sunkiai nuryju seiles. Eiti į priekį ar pasukti į dešinę?

Pasuku į dešinę. Paskui mane seka vorai. Koridoriaus gale išvystu didžiules, sunkias medines duris. Per vidurį išraižyta didžiulė balta pentagrama, o jos viduryje „I“ raidė. Sutrikusi paliečiu raidę pirštais. Sumerkiu akis. Žvilgsnis nukrypsta į durų rankeną. Spynoje – vienas iš Šarlio man duotų raktų. Dirsteliu per petį. Vorai vis artėja.

Sunkiai nuryju seiles. Siekiu rakto. Kiek padelsusi, pasuku jį spynoje. Išgirstu trakštelint spynos mechanizmą. Po kojomis pajuntu kažką šlapio ir šilto. Sutrikusi, greitai klapsėdama blakstienomis, pažvelgiu žemyn. Tamsus skystis veržiasi po durų apačią.

Skystis panašus į kraują.

Man pasidaro silpna. Bloga. Staiga pritrūksta oro. Mėginu įkvėpti, bet gerklę stipriai gniaužia. Iš už durų pasklinda moteriškos, skausmu persmelktos dejonės ir gailūs maldavimai padėti.

Plačiai prasižiodama žengiu žingsnį atgal. Į kažką įsiveliu. Imu muistytis. Aplimpu voratinkliais. Vorai ima ropoti manimi. Muistausi, apimta panikos mėginu rankomis juos nupurtyti. Nukritusieji netrukus vėl užropoja ant manęs. Noriu rėkti, bet į burną mėgina įsmukti aštuonkojai padarai. Šiurpas nusirita kūnu, kai pajuntu kažką plaukuoto ant liežuvio.

Kuo įnirtingiau mėginu ištrūkti iš voratinklių, tuo daugiau į juos įsiveliu. Kūną nusėja ropojantys voragyviai. Juntu juos visur: plaukuose, ant rankų, po drabužiais... Užsimerkiu. O kai atsimerkiu...

Staigiai atsisėdu lovoje. Šaltas prakaitas žliaugia veidu, nugara... imu drebėti nuo šalčio ir patirto siaubo. Krūtinėje skaudžiai tuksena širdis, o plaučiai lyg pripildyti betono. Tai tik labai tikroviškas košmaras. Vis dar jaučiu ropojančius gyvius ant odos.

Perbraukiu delnu veidą. Iškvepiu. Apsidairau. Kambaryje tvyro mirtina ir slogi tyla. Nuleidžiu galvą atgal ant minkštos pagalvės. Užmerkiu akis, keletą kartų iškvepiu ir įkvepiu. Širdis nurimsta, o košmaras atmintyje ima blėsti.

Užsimerkusi išsišiepiu. Tokiomis akimirkomis mama visada liepdavo griebti bloknotą ir rašiklį nuo naktinio staliuko ir kuo išsamiau aprašyti savo sapnus. Jos mėgstamiausia frazė: Sapnai – pagrindinis įkvėpimo šaltinis. Daugybė garsių knygų gimė autoriams sapnuojant.

Atsigulu ant šono. Arčiau smakro prisitraukiu antklodę. Užsimerkiu. Regiu vorus ir juntu jų plaukuotas kojas ant odos. Sudrebu po antklode. Atsigulu ant kito šono. Vartausi nuo vieno šono ant kito. Dešimtis minučių. Kelias valandas. Akys tai prasimerkia, tai užsimerkia. Vorai vis dar neiškeliauja kurti savo voratinklių kur nors kitur.

Iš įpročio ieškau ant naktinio stalelio savo mobiliojo telefono. Nerandu. Net nenutuokiu, kelinta dabar valanda.

Galiausiai suirzusi nusviedžiu nuo savęs patalus ir atsistoju. Kambaryje aklinai tamsu ir tylu it kapinėse. Apglėbiu save. Kiek nedrąsiai nuleidžiu kojas ant vėsių grindų. Primerkiu akis, tačiau tamsa lieka tamsa.

Sunkiai nuryju seiles. Atsistoju ir, išskleidusi rankas į šonus, mėginu prieiti prie lango. Tarnaitė prieš išeidama užtraukė tamsias, storas, sunkias užuolaidas, kad ryto šviesa manęs nepasiektų.

Pirštais liečiu kažkokią medžiagą. Ji siūbuoja, juda. Sugriebiu ją. Timpteliu į šoną ir šviesos ruoželis įsiveržia vidun akimirkai mane apakindamas. Praskleidžiu užuolaidas plačiau. Prisimerkiu. Mintyse juokiuosi. Dar tik ankstyvas rytas, o elgiuosi taip, tarsi šviestų akinanti saulės šviesa.

Prie akių kilsteliu delną. Jis netrukus nukrenta ant kaklo. Pirštai užčiuopia kažką kieto ir apskrito. Kilsteliu pakabuką priešais akis. Prieblandoje jis atrodo visiškai kitoks: tamsesnis, grėsmingesnis ir netgi pavojingesnis. Palenkiu galvą į šoną.

Staiga kažkas delnu užspaudžia man burną, stipriai apglėbia ir tvirtai prispaudžia prie kūno. Muistausi, mėginu ištrūkti, tačiau už nugaros stovinčio asmens gniaužtai virsta plieniniais.

– Ššš... – girdžiu. – Ar žinai, kad vienoje „Gražuolės ir pabaisos“ versijoje fėja, prakeikusį princą, Gražuolei suteikia kelis sapnus, kurie yra žvilgsniai į praeitį? Tačiau, truputį pažaidus, galima tą pačią magiją panaudoti tam, kad parodytum ateitį be jokių paslapčių, – girdžiu pažįstamą vyrišką balsą šnibždant man į ausį. Elijas pastebi, kad mano kūnas atsipalaidavo, netrukus ranka dingsta nuo burnos, tačiau kita vis dar lieka tvirtai apsivijusi aplink liemenį. – Tie žvilgsniai į praeitį, – jis kalba tyliai ir lėtai. – Jie atskleidžia tiesą apie pabaisą ir jį kaustantį prakeiksmą, – jis šiurkščiu judesiu mane apsuka. Mano rankos įstringa tarp mūsų kūnų, jam spaudžiant mane prie savo krūtinės. Jo juodose akių gelmėse atsispindi pro langą išsiveržusi šviesa. Keistas, savimi pasitikintis šypsnys atsiranda veide. – Tai užuominos, – Elijas palenkia galvą kiek arčiau, aš savąją atlošiu atgal.

– Ką... ką... kaip tu... čia, – mikčioju klapsėdama blakstienomis, o Šarlio žodžiai apie nusikaltėlius, trokštančius tokių, kaip aš, atropoja išlaužytomis galūnėmis iš atminties pakampių.

Vaikinas atlošia galvą ir tyliai nusijuokia. Jo juokas skambus, švelnus ir saldus kaip tirštas medus. Aš spoksau į jį, o jis žvelgia į mane. Ūmai palinksta į priekį, delnais sugriebia mano veidą ir įsisiurbia į lūpas. Lūpos drovios ir atsargios. Mano rankos pakyla į viršų ir sutrikusios pakimba ore. Bučinys... Saldus kaip medus ir svaiginantis kaip vynas. Pamirštu viską, bet viską jaučiu. Nuleidžiu rankas jam ant pečių, mano lūpos atsako į bučinį ir nauji pojūčiai maloniai suvirpina kūną.

Mums pritrūksta oro. Elijas priglaudžia kaktą prie maniškės, jo akys užmerktos, lūpų kampučiai pakilę. Mes dalinamės vienu oro gurkšniu, jo delnai vis dar suėmę mano veidą.

– Geriau nei milijonas sapnų, – sušnibžda jis vos girdimai. Tada lėtai pramerkia akis.

Atsitokėju ir atsiremiu delnais jam į krūtinę, stumteliu atokiau nuo savęs. Elijas žengia atgal kliuvinėdamas, tačiau netrukus vėl atsiduria šalia manęs ir įkalina savo tvirtame glėbyje. Muistausi, nagais draskau jam rankas, bet jis nepaleidžia.

– Raminkis. Nesu priešas.

– Priešas, – suriaumoju piktai.

– Nesu. Noriu viską tau paaiškinti, bet mes neturime daug laiko, – galiausiai taria jis, dirstelėdamas į durų pusę. – Miego dulkės mums suteikia tik kelias dešimtis minučių. Ir tai tik geriausiu atveju.

– Miego? Ką... Kaip tu čia patekai? Ko tu nori? Ką čia... – jis patraukia nuo manęs vieną ranką, kad pirštą pridėtų prie lūpų. Spoksau į jo smilių jusdama kapsinčius lašus nuo širdį saugančios ledo dėžutės.

– Atsakyk man į vieną klausimą ir atsakyk nuoširdžiai. Žinok, lengvai suprasiu, ar man čia tu mėgini meluoti, – susiraukiu, galvos papurtymu nusimetu jo pirštą nuo lūpų. Pasigailiu. Noriu vėl justi jo prisilietimą. Mintyse trenkiu sau skaudų antausį. – Kokiame pasaulyje manai esanti? – sušnibžda.

Sutrikusi klapsiu akimis. Staiga kraujas venose atšąla. Šaltas prakaitas išmuša mano kaktą, o kūnas pradeda nesutramdomai drebėti. Bet ne iš šalčio. Ne iš siaubo.

Elijas stovi sustingęs, marmuriniu veidu įdėmiai tyrinėdamas mano veidą, kuris it veidrodis jam atspindi kovą mano galvoje.

– Negaliu tau padėti, jeigu pati nenori grįžti atgal, – po kelių, ilgų kankinančių akimirkų švelniai taria Elijas priglausdamas mano veidą prie krūtinės. Iš akių pabyra kristalėliai. – Žinau, – jis šnibžda glostydamas man galvą lėtais, atsargiais bei raminančiais judesiais. – Žinau, esi išsigandusi. Suprantu, viskas čia... – jis sunkiai nuryja seiles. Juntu pro drabužius greičiau plakančią jo širdį. – Čia tau yra geriau. Čia jautiesi saugi ir įvertinta, bet tai, – Elijas įkalina pirštais mano smakrą, kilsteli veidą į viršų. Mūsų žvilgsniai susijungia. – Tai tik iliuzija. Viskas yra netikra ir tu tai žinai, – jo žodžiai tampa griežtesni, žodžiai pavirsta žibalu, įplieskiančiu manyje įsiūtį ir nepasitenkinimą. – Manai čia esanti savimi, bet taip nėra.

Delnais šiurkščiai nustumiu Eliją tolyn nuo savęs. Jis suglumęs kliuvinėdamas žengia atgal, o aš akimirkai sutrinku dėl manyje siautėjančių emocijų. Noriu jam čia ir dabar nurauti galvą, parklupdyti ant kelių. Noriu girdėti jį maldaujant mano malonės.

– Ot kad tave užnuodyti obuoliai, – girdžiu Eliją piktai sušnibždant pro sukąstus dantis. Pažvelgiu į jį. Prieblandoje regiu jį kelis kartus grubiai ranka perbraukiant plaukus. Tada žaibo greitumu atsiduria prie manęs, sugriebia man už dilbių. Skaudžiai. – Negali būti, kad ten tau būtų taip blogai. Negi nenori išvysti savo šeimos, draugų, mylimo gyvūnėlio? – kai nieko neatsakau, jis švelniai mane papurto. Galiu įžiūrėti akyse atsirandančią paniką ir beviltiškumą. – Negaliu tau padėti, jeigu pati nenori grįžti atgal, – jis pakartoja. – Nagi, Amarile, nusimesk tuos prakeiktus rožinius akinius, – taria skaudžiau įsprausdamas pirštus į mano odą. – Šiame dvare tu nesi savimi. Tai tik iliuzija. Tave svaigina raganų eleksyrais.

– Kokius dar rožinius akinius? Eleksyrus? – surinku. Mėginu ištrūkti iš jo gniaužtų. – Paleisk mane. Dink! – Galiausiai sveikas protas paima viršų ir virš galvos įsižiebia suvokimo lemputė. Šis vaikinas atkeliavo mane pagrobti. – Padėkite! – užrinku iš visos gerklės. – Padėk... – delnas atsiranda ant mano burnos.

– Šššš... ramiau. Niekur neketinu iš čia dingti be tavęs, – rimtai paskelbia Elijas. Jo juodos akys bauginančiai žvilga.

Mėginu jam įkasti, išsiraityti iš jo glėbio, bet vaikinas tvirtai mane laiko.

– Kodėl tu tokia užsispyrusi? – jis sunkiai atsidūsta. – Amarile, paklausyk manęs ir klausyk ištempusi ausis. Jeigu manai, kad šiame dvare esi tarsi rojuje, klysti. Negi negalėjai pasirinkti gražesnės pasakos? – jis pavarto akis. Mano galvoje iš letargo miego pakyla daugybė minčių. – Bet ne tik pasakų turėtum bijoti, – galiausiai priduria. – Žinau, kad dabar turi daugybę klausimų, bet faktas kaip blynas, Šarlis priklauso pasakai ir, jeigu pradėsi žaisti pagal jo pasakos siužetą, tu priklausysi jam, o jeigu tai atsitiks, nieko gero iš to niekam nebus. Taigi, leisk man tau padėti ir... – jis nutyla.

Už durų pasigirsta sunkūs, garsūs ir skubūs žingsniai.

– O, ragana spuoguota, – Elijas taria paleisdamas mane. Jis dairosi į šalis it pamišėlis, o aš stoviu karpydama akimis savo augantį sutrikimą. Stebiu, kaip jis pripuola prie durų, priglaudžia ausį, dar kartą tyliai nusikeikia, sugniauždamas kumščius. Susigūžiu. Po akimirkos Elijas pažvelgia į mane, akys grėsmingai žiba prieblandoje nuo emocijų audros.

Žengiu žingsnį į priekį. Jis nusuka akis. Susidomėjusi stebiu jį išsitraukiant iš kišenės kažką panašaus į sniego rutulį. Kiek atsitraukęs nuo durų, Elijas sviedžia rutulį tiesiai į jas. Blankus dulkių stulpas pakyla ir išsisklaido į visas puses aplink duris. Akimirkai išburtoje sienoje švysteli trys susijungiančios spiralės.

– Dabar arba niekad, Miegančioji Gražuole, – primygtinai taria Elijas. Jis ištiesia ranką ir, tankiai kvėpuodamas, laukia, kada ją paimsiu. Bet aš delsiu. Spoksau į jį pražiota burna.

– Kaip tu mane pavadinai? – paklausiu springdama žodžiais.

Tačiau Elijas nespėja prasižioti.

Prasideda suirutė. 

II dalis

Rašytojai dažnai rašo geriausiai, kai jie jaučiasi blogiausiai.

Susan Cheever[14]

9 skyrius

Trenksmai į duris, rankenos klegenimas ir pikti šauksmai – visa tai sklinda iš kitos durų pusės.

Elijas dirsteli per petį į duris, ranka vis dar iškelta, laukianti tos akimirkos, kada priimsiu sprendimą. Bet nesuprantu, kokį sprendimą iš tiesų turiu priimti. Staiga viskas apsitraukia tiršta tamsa ir jaučiuosi akla.

Čia pragaras. Jis... demonas? Demonas prašantis sudaryti su juo... ką? Sutartį?

– Atverkite tas prakeiktas duris! – išgirstu piktai sustaugiantį Šarlį. – Negaliu patikėti, kad toji šliundra tokia gudri, – dar pavyksta nugirsti prieš kažkam sunkiai tvojant į duris. Po kojomis suvirpa žemė, o durų vyriai spjaudosi dulkėmis. – Amarile, nesijaudinkite. Išgelbėsime jus!

– Šliundra? – tyliai taria Elijas. Jis akimirkai mirksi paskendęs savo mintyse, tada papurto galvą ir pažvelgia į mane. – Dar nepersigalvojai?

Pažvelgiu į duris. Už jų Šarlis įsiutęs pyškina grasinančiaus įsakymus. Pateisinu jo elgesį. Jeigu kas kėsintųsi į mano draugus, aš taip pat pavirsčiau nesuvaldoma pabaisa.

Bet namie neturiu tikrų draugų.

– Amarile, – kreipiasi Elijas švelniai. – Metas priimti sprendimą.

Ir jį priimu. Žengiu žingsnį arčiau durų. Su Šarliu bus man saugiau negu su nepažįstamu Elijumi. Negaliu patikėti savo akimis. Mano demonas stovi prieš mane iš kūno ir kraujo. Septynerius metus jis tūnojo mano galvoje. Jis griovė man gyvenimą.

– Kaip sau nori, – Elijas piktai sumurma. Jis pagriebia mano ranką ir priverčia žvelgti tiesiai jam į akis. – Pasakyk man, ar kada nors tau melavau? Ar kada tavęs negelbėdavau iš bėdos? Neperspėdavau apie pavojų?

Praveriu burną ir išplečiu akis. Demonas nori patvirtinimo apie savo darbus... gerus darbus. Ir viskas staiga apsiverčia aukštyn kojomis. Vaikinas paleidžia mano ranką, žengia atokiau, baugščiai pažvelgia į duris.

Laikas lekia.

Tarsi pakerėta prieinu arčiau Elijo ir paimu jo ranką. Mūsų pirštai susipina. Nujaučiu, kad vėliau galiu pasigailėti savo sprendimo, bet man smalsu. Noriu sužinoti, kodėl jis daugybę metų mane persekioja, kodėl savo vulgariais, ironiškais, sarkastiškais, skaudinančiais komentarais kartina gyvenimą.

Nesuprantu, kodėl po visų jo atvertų žaizdų sieloje suteikiu jam šansą.

Nieko jau nesuprantu.

Bet noriu sužinoti, kodėl jis egzistuoja ir kodėl jis mane persekioja. Mane.

Noriu gauti atsakymus, o už juos esu pasiruošusi sumokėti.

Ir, nors nenoriu, turiu pripažinti, kad ir koks įkyrus balsas buvo galvoje, kad ir kokia pamišėle pavertė mane kitų akyse, jis kartu buvo ir mano gelbėtojas bei sargas.

Elijas lengviau atsikvepia, menkutė šypsena atsiranda veide.

– Šaunuolė, – sušnibžda jis, linktelėdamas kelis kartus. – Dabar mums reikia iš čia pasprukti. Turi minčių? – jis dairosi aplinkui ir su kiekviena prabėgusia sekunde raukšlės jo veide vis gilėja, o triukšmas koridoriuje garsėja. Kad ir ką Elijas padarė durims, daug papildomo laiko tai nesuteks. – Tas maniakas mėgsta paslaptis, – sumurma Elijas, timptelėdamas mane arčiau lovos. Laisva ranka jis perbraukia ant sienos kabantį didžiulį persišką kilimą, o aš pagriebiu prie lovos gulinčius batelius. Tada mano akims užkliūva ant staliuko padėti raktai. Dirsteliu į Eliją, tada į vargšes duris. Vyriai jau kone ištrūkę iš staktos.

Pagriebiu raktus ir žvelgiu į Eliją. Jis pažvelgia į mane ir šypteli, tada greitai pagriebia kilimo apačią ir kilsteli ją į viršų.

– Slapti koridoriai, – taria ir mėgina stumtelėti duris, tačiau šios neatsiveria. Užrakinta. Tada greitai trenkiasi į jas šonu. Šios nei krust. Pažvelgiu į raktus.

– Gal šie padės? – paklausiu atkišdama jam raktus.

Vaikinas pažvelgia surauktas antakiais. Matau klausimą, išrašytą jo žvilgsnyje, bet neturime laiko pokalbiui. Elijas pagriebia raktus ir vieną po kito įkiša į rakto skylutę. Pirmasis netinka. Viršutiniai vyriai ištrūksta lauk. Antrasis raktas netinka. Apatiniai vyriai nebelaiko durų. Šios vis dar stovi tik dėl to balkšvo stulpo.

– Kerai. Tiesiog nuostabu, – Šarlis užriaumoja.

Trečiasis raktas tinka. Elijas pagriebia mane už alkūnės ir timpteli į save. Dar spėju pamatyti, kaip balkšvas stulpas susitraukia, o durys lėtai pradeda kristi žemyn.

– Bėgam, – sušnibžda Elijas ir tempia mane aklinais koridoriais į priekį. Girdžiu už nugaros piktą riksmą ir žarstomus įsakymus apsupti dvarą ir neleisti niekam palikti teritorijos. – Kažkas yra ne taip, – girdžiu Eliją tariant.

– Ką turi omenyje? – paklausiu, jam timptelint mane į dešinę. Kojos susipina ir vos nepargriūnu. Mano širdis ir mintys paklaikusios. Ne oru, o baime dabar kvėpuoju.

Elijas stabteli ir atsimušu į jo nugarą. Suinkščiu.

– Tas maniakas pakvaišo. Kad ir kas čia atsiuntė savo pasiuntinius, yra svarbus ir galingas. Toks galingas, kad... Na, bet tas maniakas ... – pajuntu vėjelį jam purtant galvą. – Mums reikia dingti iš čia. Džonatanas laukia mūsų su žirgais už tvoros, – kiek patyli. – Ėlirama virtuvėje. Tik laiko klausimas, kada jie įsiverš į šiuos slaptus koridorius. Mes neturime laiko. Išsižiok, – paliepia. Papurtau galvą ir žengiu atgal. Ten gal nuodai. – Prašau, – išlemena jis gailiai. Įkvepiu, žengiu arčiau ir išsižioju. Jis įgrūda man į burną kažką kartaus. – Kramtyk ir nuryk. Kuo greičiau, – ir po tų žodžių mes vėl lekiame tamsoje.

Noriu išspjauti iš burnos tą šlykštynę, noriu paklausti, ką jis man įkišo į burną, tačiau tyliu, kramtau tą bjaurastį ir per prievartą nuryju. Per kūną pereina šleikštulio kupinas drebulys.

Elijas sulėtina žingsnį ir netrukus išgirstu atveriamas duris. Su malonumu įsmunka šviesos ruoželis. – Saugu, – Elijas sušnibžda ir atveria duris plačiau. Jis suima mane už liemens ir nuleidžia ant grindų. Pro koridoriuje esančius langus braunasi prasidedančios naujos dienos šviesa.

Elijas užveria už manęs duris – paveikslą. Jame nupieštas sudužęs laivas, o ant kranto guli vyras be sąmonės.

– Elkis įprastai, – sušnibžda jis, žvelgdamas tiesiai man į akis. – Eik už manęs. Laikyk akis nuleidusi, – plačiai atmerkiu akis. Prasižioju, bet jis prideda pirštą man prie lūpų. Į skruostus pliūpteli šiluma. – Turėsime tik vieną galimybę pabėgti.

– Ką... ką?

– Nesijaudink, viskas bus gerai, – Elijas pasilenkia arčiau manęs. Žvelgia tiesiai į akis. Akimirką esu jo tamsių akių kalinė. Elijas atsitraukia, mirkteli ir greitai apsižvalgo aplinkui. Netrukus skuodžia į priekį.

Klapsiu blakstienomis, mėgindama išvaikyti tuos Elijo užleistus apžavus. Jis juk Demonas!

Papurtau galvą, stipriai sučiaupiu lūpas ir pabėgėjusi prisiartinu prie jo. Žingsniuojame koridoriais drąsiai, tarsi viskas būtų gerai ir mūsų niekas neieškotų.

Kai iš už posūkio išneria skubantys vyrai su lenktais kardais rankose, įsitempiu. Elijas dirsteli į mane. Žvilgsniu jis tarsi paliepia išlikti ramiai. Lengva sakyti, sunku padaryti. Mane dusina įtampa, o širdį sukausto lediniai siaubo gniaužtai.

Bet vyrai prabėga pro mus, tarsi būtume nematomi. Stabteliu ir dirsteliu per petį. Vyrai pradingsta už kampo. Skęstu savo sutrikimo smegduobėje. Prasižioju, bet Elijas papurto galvą.

Nusileidžiame laiptais žemyn. Tarnaitės skubėdamos prabėga pro mus. Viena iš jų – Biulotė. Ji žvilgteli į mane, bet tyli. Veidu net nešmėsteli jokia užuomina, kad ji mane atpažino. Smalsumas ėda mane iš vidaus.

Elijas atveda mane į kava ir vaisių pyragu kvepiančią virtuvę. Joje pluša senstelėjęs vyras ir moteriškė. Jie vienas ant kito šūkauja net tada, kai pastebi mus savo karalystėje. Ėliramos nėra.

– Ką jūs čia veikiate, sušikti dykaduoniai? – moteris užriaumoja, įsisprendusi mėsingomis rankomis į klubus. Ji trepsi viena koja, o jos antakis pakilęs į viršų.

– Pramiegojome, – nunarindamas galvą tyliai sumurma Elijas. – Prašome atleisti. Tuoj imsimės darbo, – moteris atgalia ranka nusivalo prakaitą nuo kaktos. Elijas pagriebia arčiausiai jo gulinčias kelias pintines. Vieną iš jų įteikia man.

– Žiūrėkit man, šikniai. Man reikia šviežių kaušinių ir pieno. Dabar, – moteris piktai sušnypščia pro dantis. Elijas klusniai linkteli. Susigūžusi linkteliu ir aš. – Judinkit šiknas, – moteris išsprogdina akis, šnervės grėsmingai praplatėja.

Elijas pajuda link išėjimo iš virtuvės. Seku jį, mintyse užtraukdama linksmas daineles.

Konfliktas, siužetas, tema, veikėjas ir vieta –

Štai tie penki svarbūs dalykai,

Kurių tau visada prireiks,

Kai kursi istoriją pasauliui.

Nepamiršk tu jų niekada, išnaudok tu drąsiai...

Gaivus ryto vėjelis teškiasi man į veidą. Pro mus pražygiuoja būrelis ginkluotų vyrų. Už kelių metrų pastebiu judant kitą būrelį. Elijas įsitempia. Mintyse pradedu klausti savęs, kad atsitiks, jeigu mus sugaus ir išvis, nuo ko mes iš tikrųjų bėgame? Ką Elijas turėjo omenyje, užsimindamas apie pasakas?

Elijas nesidairydamas pajuda į priekį juodomis ir baltomis plytelėmis išklotu kiemu. Seku jį, jausdamasi, jog visi mus stebi ir žino kiekvieną mūsų paslaptį. Man nejauku.

Artėjame prie nedidelio medinio pastato, aplink kurį tipena daugybė vištų ir vienas margaspalvis vis užgiedantis gaidys.

– Surink viduje visus kiaušinius ir lauk manęs čia, – paliepia Elijas švelniai. – Su niekuo nekalbėk. Supratai? – kiek primerkdama akis linkteliu. – Aš tuoj grįšiu, – ir mauna tolyn, palikdamas mane vieną su vištomis. Esu labai pasimetusi.

Pažvelgiu į dangų. Jis vis šviesėja, tačiau aplink vis dar tiek tamsu, kad karaliauja šešėliai, o spalvos – keistai išblukusios ir neatpažįstamos. Tirštas rūkas neleidžia išvysti, kas vyksta už kelių metrų. Šalta. Suvirpu, o oda pašiurpsta. Mano ploni naktiniai manęs nė kiek nešildo.

Mintyse klausiu savęs, ką gi Elijas man davė sukramsnoti.

Įsmunku į vištidę. Kvapas riečia nosį. Čia dvokia šienu ir vištų išmatomis. Pakampėse pilna voratinklių su įstrigusiomis nudvėsusiomis musėmis ir kitais vabzdžiais. Noriu atsukti nugarą ir mauti lauk iš čia. Dirsteliu per petį ir tolumoje išvystu ginkluotus vyrus. Žengiu gilyn į vištidę.

Tipenu ant pirštų galų. Stengiuosi niekur neprisiliesti ir svarbiausia – ant nieko neužlipti. Pastebiu pirmus kiaušinius. Pagriebiu juos ir vos nepaleidžiu iš rankų. Jie nemaloniai šilti. Gyvenime dar neteko liesti ką tik padėto kiaušinio. Pritupiu ir vėl mėginu paimti vieną iš kiaušinių. Jis vis dar šiltas ir kupinas pažadų apie naują gyvybę.

Nesinori padėti kiaušinio į pintinę ir leisti kam nors suvalgyti šį gamtos stebuklą, tačiau tenka. Neskubėdama sudedu visus pastebėtus kiaušinius. Jų nemažai.

Neskubu palikti vištidės, nors čia ir neapsakomai dvokia. Mintyse nusijuokiu prisiminusi vieną iš mamos pamokų apie penkių žmogaus pojūčių įtraukimą į istorijas. Skaitydamas tavo kūrinį žmogus turi užuosti kvapus, regėti vaizdus, justi skonį ant liežuvio galiuko, girdėti garsus ir justi savo kūnu aplinką. Visus šiuos penkis pojūčius be priekaištų sugeba sužadinti... žodis vėmalai.

Stoviu dešimt, dvidešimt, trisdešimt minučių nieko neveikdama. Pintinė seniai nuleista ant žemės, o nugarą, visai nebesijaudindama dėl prikibusių purvo ir šlykštybių, atremiu į sieną. Kartkartėmis paspiriu kokį nors šiaudelį. Kone pamirštu apie pasaulį už šios vištidės sienų.

Kažkas užstoja šviesą ir pažvelgiu į įėjimą. Elijas giliai iškvepia. Pro jo petį į vidų dirsteli Ėlirama ir mirkteli man.

– Judam, – rimtai taria Elijas. Jis pastebi pilną pintinę kiaušinių, greitai ją nutveria ir išeina lauk. Ėlirama gūžteli pečiais ir nuseka paskui jį. Akimirką stoviu sustingusi, o tada šaunu į priekį viską pamiršusi.

Ryžto kupinais žingsniais Elijas marširuoja į priekį. Ėlirama paima mane už rankos. Žvelgiu į jos pirštus, liečiančius manuosius.

– Viskas bus gerai, – sušnibžda ji pasilenkusi arčiau manęs. Pažvelgiu į ją truputį įtariai. Ėlirama šypteli. – Elijui tai ne pirma mergelių gelbėjimo operacija, – ji kalba atsipūtusi. Galima pagalvoti, kad mes tiesiog ankstų rytą vaikštome gražiame nepavojingo rajono parke.

– Ne pirma?

Ėlirama linkteli, giliai atsidūsta ir sekundei delną uždeda ant akies. Elijo nesustodamas juda į priekį.

– O ką galvojai, kad ėmė žavusis princas ir puolė tave vienintelę gelbėti? Tokių pamestinukių, kaip tu, kurios net nenutuokia, kokia velniava čia iš tikrųjų vyksta, yra šimtai. Pastaruoju metu – net tūkstančiai. Kad ir ką ten, – ji numoja ranka, – darote, – pavarto akis, – atrodo, kad ten verčia visus žudytis. Net per tuos kvailus karus tokių srautų nebuvo, o dabar... tuntais. Beje, Eli, tu man skolingas darbą. Čia neblogai mokėjo.

– Nesijaudink. Atlyginsiu žalą.

– Tik pamėgink to nepadaryti. Juk sakiau, kad baigiu savo gelbėtojos karjerą.

– Sveika ją vėl pradėjus, – sumurma. Mergina pavarto akis.

Mėginu suprasti, apie ką ji čia kalba, bet mintyse aidi tik faktas, kad Elijas dirba savo darbą. Darbą?

Pridedu pirštus prie smilkinio ir imu juos masažuoti lėtais sukamaisiais judesiais. Per daug informacijos, per daug keistenybių, per daug paslapčių. Atrodo, niekas čia nėra aišku, staiga atsidūriau absurdo parodijoje.

– Nesijaudink, viską greitai suprasi, – paguodė ji visai nenuoširdžiai. – Visi jūs tokie – naujagimiai. Ką jūs darytumėte be mūsų, – ji iškvepia. Garas pakyla į viršų. – Tikriausiai amžiams įstrigtumėte čia ir galiausiai patys sulaukėtumėte ne blogesnės pabaigos nei pasakos.

– Pasakos? Čia? – purtau galvą. Juk čia... pragaras. Mano vidinis bjaurusis pasaulis...

– Ėlirama, – taria Elijas staiga sustojęs. Jis pažvelgia tiesia į merginą rūsčiu žvilgsniu. Mergina kilsteli vieną petį ir spėriais žingsniais nužingsniuoja link tolumoje įžiūrimo vyrų būrelio. – Pasiruošk bėgti tarsi pats velnias tave vytųsi, – greitai tarsteli man vaikinas.

– Velnias? – jau noriu nusijuokti iš tokio kvailo posakio. Ką jis nori čia pareikšti jį vartodamas? Kad jis koks nors senis? Kiekvieną kartą, jeigu drįsdavau įrašyti į savo istorijas patarles, posakius ar klišinius palyginimus, tokius kaip: baltas kaip sniegas, raudonas kaip kraujas ir taip toliau, mama nepagailėdavo atrėžti moralo, kad tik niekam tikę rašytojai juos naudoja.

Aš nenorėjau būti niekam tikusi rašytoja.

Elijas suraukia antakius ir nusisuka.

– Kas tau į subinę įgėlė? – sumurmu ir pati nusijuokiu iš savo žodžių.

Stiprus vėjo gūsis trenkiasi į mane vos neišversdamas iš kojų. Elijo akys nukrypsta į dangų, tada žvilgsnis apkeliauja horizontą. Jis kažko ieško, pagauta smalsumo pati dairausi, bet per rūką nieko nepavyksta įžvelgti.

Netrukus pasaulį sudrebina siaubingas, garsus ir nežemiškas riaumojimas. Gyvenime dar neteko tokio girdėti. Nesąmoningai žengiu arčiau Elijo. Sunkiai nuryju seiles. Vėl sujuda oras. Dairausi aplinkui. Netrukus už nugaros pasigirsta garsus trenksmas ir kažkas pradeda griūti. Žmonės klykia, o vėjas kyla tarsi prieš audrą.

Pažvelgiu per petį. Net rūkas netrukdo išvysti ugnies stulpą, kuris, atrodo, kyla iki pat dangaus.

Pradeda snigti žarijomis ir dar šviečiančiais pelenais.

– Drakonas, – sumurma Elijas, tvirtai pagriebdamas mane už rankos. Tyliai pakartoju jo ištartą žodį, vos iš akiduobių nepamesdama akių. – Pagaliau ir šis pasirodė, – dar spėju nugirsti, prieš jam timptelint mane į priekį septynmyliais žingsniais.

Kojos juda prieblandoje, pinasi, kliuvinėju už menkiausio kelyje pasitaikiusio akmenuko. Siaubas dusina, o vaikinas vis rėkia:

– Eime! Greičiau!

Ugnies pliūpsnis trenkiasi vos keli metrai nuo mūsų. Dulkės ir žemės pakyla. Po kojomis sudreba pagrindas, o drakono garsus, į griaustinį primenantis riaumojimas, priverčia širdį apmirti. Žmonės šūkauja, o sargybiniai lekioja aplinkui iškėlę kalavijus.

Jie bergždžiai mosikuoja jais ore.

– Nesidairyk! – surinka Elijas, tempdamasis mane į priekį. Ėlirama pasimeta.

Drakonas vėl piktai suriaumoja. Strėlės švilpia ore turėdamos vieną tikslą – pataikyti į virš galvų skraidančią bestiją.

Kažkas sugriebia už čiurnos. Tėkšiuosi ant žemės. Surinku, o skausmas akimirkai aptemdo akis. Elijas nustoja mane tempęs į priekį. Jis kažką išsitraukia iš po švarko ir sviedžia į... Per petį pažvelgiu į tamsias, raudonas akis, mėlyną barzdą...

– Madmuazele Amarile, kad ir ką jis jums prižadėjo ir pripasakojo, netikėkite. Jis apgavikas ir melagis, – kalba jis švelniu, raminančiu balsu. Ranka ištiesta į priekį, kviečianti ateitį arčiau.

– Ji žino tiesą apie tave, – paskelbia Elijas. Įtariai prisimerkiu. Širdis trankosi krūtinėje. – Pasakyk tikrąjį jo vardą, Miegančioji Gražuole, – nenuleisdamas akių nuo vyro Elijas tyliai liepia man. – Pasakyk, iš kokios jis pasakos.

Pažvelgiu tiesiai į Šarlį. Jo akių lėliukės lėtai, tačiau pastebimai plečiasi.

– Tu žinai jo vardą, – Elijas ragina prabilti. – Pasakyk jį.

Ir jis teisus. Aš žinau jį. Ir žinojau vos tik jį išvydusi.

– Mėlynbarzdis, – tariu ir visas kūnas suvirpa. Šarlio veidas persikreipia, pavirsta snukiu sulaukėjusio gyvulio, kuris nori tik vieno – kraujo. Vyro drabužiai virsta sudraskytomis drapanomis. Jo delnai ištepti krauju.

– Ji yra mano, – suriaumoja Šarlis bjauriu gerkliniu balsu.

– Tik tavo svajonėse, Mėlynbarzdi, – ir spiria jam į galvą. Čiurna išvaduota. Elijas greitai pastato mane ant kojų, tempia į priekį, bet mano akys įsmeigtos į krauju besispjaudantį Šarlį. – Miegančioji Gražuole? – pravardė tarsi antausis, grąžinantis mane į realybę. Žvelgiu į Eliją, o jis žvelgia į mane. – Galėsi užduoti klausimus vėliau, – sumurma ir skuodžiame į priekį. Triukšmas vis netyla. Iš visur žyra dulkės, žarijos, pelenai, gruntas ir ryškiaspalviai ugnies kamuoliai.

– Neleisiu jums pabėgti! – išgirstame Šarlį surinkant.

– Tos pasakos nemoka pasiduoti, – sumurma Elijas. Drakonas vis dar siaučia virš mūsų galvų, tačiau greitai jį užmirštu išvydusi iš po žemės iškilusias kaulėtas rankas, kurios perauga į kūnus...

Iš mano burnos ištrūksta aiktelėjimas. Kūnas suakmenėja prie Elijo. Vaikinas tai pajunta ir greitai dirsteli per petį atgal.

– O, kad tave kur rupūžės šventos, – taria su neslepiama baime. – Nežinojau, kad Mėlynbarzdis turi džikininkus.

Dešimtys šviečiančių akių, įtaisytų į supuvusius skeletus, patraukia gremėzdiška eisena link mūsų. Elijas akimirką stabteli, paleidžia mano ranką, pradeda kažko ieškoti kelnių kišenėje.

– Bėk, – taria jis ir sviedžia į artėjančias pabaisas sniego rutulį. Iš jo išlekia daugybė laumžirgių ir, tarsi bitės prie medaus, visi skrenda link kėblinančių lavonų.

Strimgalviais pasileidžiu į priekį, visai pamiršdama skausmą ir savo sugadintą apdarą. Elijas netrukus prisiveja mane, vėl stipriai suspaudžia mano delną. Lekiame link vartų. Delnai nusileidžia ant šalto metalo ir mėgina stumti į priekį, tačiau šis net neketina suteikti progos mums ištrūkti.

– Pamėgink juos paversti trapiais sausainiais, – pareikalauja vaikinas.

Akimirką pamirštu viską, išskyrus beprotišką Elijo norą.

– Tau viskas su galva gerai? – išsprūsta man. Žvelgiu į jį it į kokį beprotį.

Vaikinas mirkteli.

– Pamėgink, – paragina vėl, dirsteli per petį.

Pabaisos artinasi. Nugara atsiremiu į vartus ir su siaubu žiūriu į jas. Paskutinę akimirką pabaisos pusračiu išsirikiuoja aplink mus ir sustingsta. Vaikinas laiko vieną ranką švarko vidinėje kišenėje, įdėmiai stebi pabaisas ir besiartinantį Šarlį. Mėlynbarzdis kelis kartus išspjauna kraują iš burnos, rankove perbraukia lūpas.

– Nujaučiau, kad turėjai pasirodyti, – bjauri šypsena iškraipo Šarlio veidą. Akys vis dar raudonos, bauginančios iš grėsmingos. Jose jokio švelnumo ir draugiškumo. – Drakonas? Įtariau, kad tiek daug auksinių grožybių negali turėti paprasti pirkliai, – jis piktai išspjauna, dirsteli į chaosą toliau keliantį drakoną danguje.

Elijas stipriai suspaudžia lūpas. Visas jo kūnas įsitempęs, pasiruošęs puolimui ir gynybai. Šarlis žingsniuoja artyn visiškai abejingas sumaiščiai aplinkui. Vyras atgalia ranka nusivalo iš praskeltos lūpos trykštantį kraują.

– Ji mano, – Šarlis piktai paskelbia pro sukąstus dantis.

Pabaisos suriaumoja. Susigūžiu. Giliai įkvepiu ir pasigailiu. Pūvančios mėsos tvaikas įsiveržia į nosį. Akimirkai Elijas dirsteli į mane. Laisva ranka jis sugriebia mano ranką, spusteli ją, tarsi mėgintų mane padrąsinti.

– Norėtum, – abejingai taria Elijas. – Ji tavo paslapčių kambario neatvėrė ir siaubingos paslapties nesužinojo. Taigi, nei techniškai, nei teisėtai ji nepriklauso tau.

Šarlis sustoja, kilsteli smakrą į viršų, veide atsiranda piktdžiugiškas šypsnys.

– Ji dėvi mano žiedą, – piktai taria jis, iškeldamas kumštį į priekį. Elijas prisimerkia. Pagriebia mano kitą ranką, kilsteli ją arčiau akių. Kelias akimirkas tiesiog įdėmiai žvelgia į tatuiruotę aplink pirštą su užrašu Smalsumas.

Šarlis prieina dar arčiau.

Jo dešinėje rankoje iš tamsių dūmų materializuojasi pusmėnulio formos kardas.

– Taigi, atiduok ją man, o žavusis prince, – Šarlis palenkia galvą į šoną, kilsteli kardą į viršų. Stebiu Mėlynbarzdį demonstratyviai pirštais perbraukiant per aštrius ašmenis. – Šis žmogus priklauso man.

– Tai ateik ir pasiimk ją, – ragina Elijas. Mano kūnas dreba, kraujas ledinis, o širdis nusiritusi į kulnus.

– Tą ir padarysiu, morceau de merde[15], – Šarlis negailestingai išsišiepia.

– Nu, ateik, – Elijas erzina jį pamodamas ranka.

– Ar tu kuoktelėjai? – suspiegiu per triukšmą.

– Kad ir kas būtumėte, senjore, galiu tik pasakyti, kad šiandieną jums nepasisekė. Tikiuosi, tai, ką siūlė jums toji ledo šliundra, buvo vertinga. Griebkite jį! – piktai užriaumojo Mėlynbarzdis, iškeldamas ginklą į viršų.

Nustoju kvėpuoti. Išplėstomis akimis stebiu išsišiepusias pabaisas, kurios neskubėdamos žengia į priekį, jų bauginančiai šviečiančios akys įsmeigtos tik į mane ir vaikiną.

Elijas sviedžia į pabaisas kažką žvilgantį. Rūkas akimirksniu prasiskleidžia ir didžiulė pabaisa išnyra visu savu svoriu trenkdamasi į žemę, tiesiai į monstrus. Milžiniški sparnai juda, iš drakono nasrų veržiasi liepsna. Stoviu suakmenėjusi, negalėdama patikėti, kokia pabaisa vos keli metrai nuo manęs tabaluoja savo ilgą žvynuotą uodegą.

Pajuntu kažką stipriai, skaudžiai sugriebiant mane ties riešu. Esu per daug išsigandusi, kad kreipčiau dėmesį į skausmą. Nepajuntu, kaip prisiglaudžiu arčiau vaikino šono, kaip pati godžiai suleidžiu nagus į jo tvirtą, stiprią ranką.

– Ji mano! Ji mano! Ji mano! – girdžiu, kaip chaoso viduryje rėkia Šarlis.

Dirsteliu į Eliją. Su pašaipia šypsena vaikinas stebi tikras skerdynes priešais mus. Pabaisos puola drakoną, drakonas puola pabaisas. Kova verda, o mes jiems nebeįdomūs.

– Kaip minėjo Ėlirama, tai ne pirma mano gelbėjimo misija, – sumurma Elijas, ištraukdamas ranką iš kišenės. – Atsisveikink su Mėlynbarzdžio rūmais, – tačiau drakono uodega staiga užkliudo mus. Skaudžiai trenkiamės žemėn.

Užsikosiu. Springstu dulkėmis.

– Miegančioji Gražuole, tu sveika? – surinka Elijas. Jis žvelgia į mane atsirėmęs ant alkūnių. Virš mūsų galvų praskrieja uodega.

Linkteliu.

– Stokis, – jis strykteli ir, pagriebęs mane už abiejų rankų, pastato ant kojų. Jo akys nė sekundei nenukrypsta nuo riaumojančio ir siautėjančio drakono. – Viskas bus gerai, – sumurma Elijas ir tempia mane pro vartų griuvėsius. Mano kojos juda, kliūva, o akys žvelgia į vos ant vyrių besilaikančius vartus. – Nežiopsok, – timpteli Elijas. Pažvelgiu į jį. Vaikinas mėgina šyptelėti. – Nežiūrėk per petį, – dar priduria, aš, kaip kokia kvailė, pasižiūriu. Jaučiu maistą skrandyje kylantį aukštyn. Galva svaigsta. Noriu kristi ant žemės ir užmerkti akis. – Juk sakiau nežiūrėti, – su linksma gaidele taria Elijas.

Tarsi triukšmo būtų dar mažai, prisideda sparnų plakimas ir varnų kranksėjimas. Jaučiuosi atsidūrusi kare, kuriame nežinau, kas prieš ką iš tikrųjų kaunasi, ir kodėl.

Tai neįmanoma. Bet neįmanoma ir tai, kad esu čia.

Kas čia iš viso vyksta?

Ir tada mano smegenys pradeda veikti. Atrodo, kad nusprendžia veikti pačiu tinkamiausiu, o gal ir netinkamiausiu metu.

Kulnais įsispiriu į žemę, mėginu ištraukti ranką iš vaikino gniaužtų. Elijas sustoja, susiraukęs pažvelgia į mane. Jo tamsiose akyse atsispindi už mano nugaros tvyrantis siaubas.

– Kas tu? – paklausiu. Drebu. Mėginu ištraukti ranką. Jis nepaleidžia.

– Miegančioji Gražuole, dabar ne laikas dramoms, – jis taria pažemintu tonu.

Šiurpas nuvilnija kūnu, o mintyse švysteli milijardas klausimų ir suvokimų. Juk jis... demonas. Bestija. Pats velnias iš kūno ir kraujo.

– Nepersidirbk mėgindama viską suvokti, – švelniai taria Elijas, trūktelėdamas mane į priekį. Tačiau pasipriešinu.

– Paleisk mane! – surinku gergždžiančiu balsu.

Elijas stipriai sučiaupia lūpas ir, prieš man suvokiant, ką jis daro, tvirtai prispaudžia mane arčiau savęs. Jo juodos akys žvelgia tiesiai į manąsias nežadėdamos nieko gero.

Bet demonai niekados ir nežada to.

– Mes netu... – nutyla viduryje žodžio. Gniaužtai atlaisvėja. Kraujas subėga man atgal į pirštus. Vaikinas piktai atsidusta, atitraukia vieną mano ranką nuo liemens, kažką mėgina išsitraukti iš kišenės. Pasinaudoju pasitaikiusia akimirka ir ištraukiu ranką. Nedelsdama sprunku kuo toliau nuo jo, kuo toliau nuo sąmyšio, gyvuojančio už nugaros. Nežinau, kur kojos neša, bet mintyse viliuosi, kad visur bus geriau nei čia, su demonu ir siaubais.

– Amarile! – girdžiu Elijo panikos kupiną balsą, bet nekreipiu į jį dėmesio. Kiek tik leidžia kojos, bėgu tiesiai į tamsos ir rūko glėbį.

Iš miglos išnyra juodas paukštis didžiuliais plačiais sparnais. Tamsiai rudos akys žvelgia į mane, kai iš plačiai atverto snapo išsiveržia spigus klyksmas. Delnais užsidengiu ausis. Tvirtos rankos apsiveja man aplink juosmenį, nugara atsitrenkia į kažką kietą ir šiltą.

– Šaunuolė, Nakomi, – sakalas šauna į viršų ir pradingsta. – O tu, Amarile, esi tikra maža maištininkė, – sušnibžda jis į mano ausį. Šiltas alsavimas suvirpina širdį taip, kad net gera pasidaro. Jis apsuka mane savo glėbyje. Žvilgsniai susipina. – Tvirtai įsikibk, – sumurma ir šypteli.

Klapsiu blakstienomis. Atveriu burną surikti, tačiau tvirtas pagrindas po kojomis dingsta, o mes krentame žemyn. Spalvos susilieja. Rankas apveju aplink Elijo kaklą, sruostą prispaudžiu prie jo krūtinės. Širdis krūtinėje groja trankią melodiją. Jaučiu Eliją tvirčiau mane spaudžiant prie savęs, tarsi bijotų, kad galiu išsprūsti iš jo glėbio.

Ir kojos nusileidžia ant tvirto pagrindo. Daiktai įgauna spalvas ir ryškius kontūrus. Nužvelgiu aplinką. Daugybė keistų sutvėrimų žvelgia į mus nustebę, suglumę, sunerimę... Pokšinčių ir spragsinčių laužų prikelti blankūs šešėliai smalsiai šmirinėja ant jų veidų.

– Negali būti, kad čia ji, – kažkas sumurma. Į priekį žengia nykštukas, kraipydamas galvą į šonus. – Tai negali būti...

– Čia ji, – griežtai nukerta Elijas. Pažvelgiu į jį. Mano lūpos prasiveria. – Ir tu niekados neturėjai čia patekti taip, – su užuojauta taria jis.

Jaučiuosi išsunkta, silpna, sutrikusi... išsigandusi. Mano kūnas, protas, širdis... siela... negali tiek pakelti. Kaulai išnyksta iš kūno. Susmunku žemyn, o tamsa dar niekad neatrodė esanti tokia tiršta, bauginanti ir kartu maloni. Mintyse dar spėju nusijuokti, kad taip ir mėgsta savo skyrius pabaigti mėgėjai: miegu ir sąmonės netekimu.

10 skyrius

– Na, Amarile, dukrele mano, drąsiau, – ragino mama šypsodamasi. Nuo jos dvelkė obuolių pyrago aromatas. Jos ilgi, neseniai rusva spalva nudažyti plaukai, buvo supinti į storą danišką kasą. – Juk pasaulis nesugrius.

Krimstelėjau apatinę lūpą. Pasauliui tikrai nieko neatsitiks, jeigu imsiu ir pamėginsiu pamokai sukurti trumpą istoriją. Juk galvoje tiesiog erzinančiai kirbėjo mintis, kuri maldavo manęs, kad kuo greičiau suteikčiau jai progą gyventi ant popieriaus lapo.

Mama prisitraukė arčiau savo garuojančią žaliąją arbatą. Pro tankias savo blakstienas dirsteliu į ją. Kai tema pasisuka apie knygas ir rašymą, prieš akis atsiranda visai kitas žmogus. Jos akys blizga nuo emocijų, o šypsena vos telpa veide.

– Bet... – sumurmėjau. Rašiklis staiga pradėjo sverti tonas.

– Amarile, dukrele mano, jeigu bus drąsiau, užsimerk, – patarė ji. Mama kilstelėjo ranką ir švelniai paglostė man galvelę. – Atsimink, kad žodžiai tau negali įkasti, o tos pabaisos... yra tik raidės.

Atsidusau. Iškėliau ranką su rašikliu virš švaraus popieriaus lapo. Nedrąsiai, lėtai pradėjau keverzoti pirmuosius žodžius. Mama stebėjo užgniaužusi kvapą. Net baugu pasidarė.

Nuleidau rašiklį ir įsispoksojau į ją. Mama atsiduso, kilstelėjo puodelį prie lūpų.

– Tiesiog mane apima neapsakoma euforija, kai priešais save regiu gimstančią naują istoriją, – tarė ji kiek padelsusi. Jos skruostai įgavo rausvą spalvą.

Kiek sutrikusi pakreipiau galvą į šoną.

– Kas ta euforija? – paklausiau susiraukdama.

Mama dar kartą gurkštelėjo savo arbatos.

– Tai reiškia, kad esi neapsakomai laimingas, – paaiškino paprastai. – O dabar negaiškime laiko, tegul žodžiai veržiasi lauk, – ji pirštu bakstelėjo į popieriaus lapą. Linktelėjau, giliai įkvėpiau ir ėmiau rašyti toliau.

Mamos veidas buvo neįskaitomas, kai po valandos skaitė mano istoriją apie angelą sargą. Tačiau, jai artėjant prie pabaigos, akyse šmėstelėjo nepasitenkinimas ir lyg kažkoks pyktis. Tada ji paniekinamai sumerkė akis ir pradėjo masažuoti sau smilkinius, tarsi mano istorija jai būtų sukėlusi galvos skausmą.

Mintyse bariau save. Buvo paika manyti, jog galiu imti ir sukurti kokią nors istoriją, kuri patiktų mamai, didžiai ir gerbiamai visų rašytojai. Mama mokėjo rašyti, iš raidžių pinti žodžius, o iš žodžių austi šilkines istorijas, ar bent taip teigė didieji kritikai. Pati mama neleido man skaityti savo istorijų. Todėl teko pasikliauti kitų žodžiais ir tikėti jos talentu bei žodžiais, kad šį turėjau ir aš. Juk buvau jos kūnas ir kraujas.

Jaučiau, kaip ašaros kaupėsi akyse. Mano pirmasis mėginimas atverti istorijų vartus priminė pasibeldimą į pragarą.

– Čia ne istorija, – paskelbė ji, nugara tiesi, o žvilgsnis mėgino išdeginti skyles popieriaus lape. – Angelas sargas visados pastabus, puikus pašnekovas ir visados žino, kaip įkvėpti man drąsos, – ji perskaito suirzusiu balsu. – Kokią taisyklę vis ir vis tau kalu į galvą, Amarile, dukrele mano?

Sunkiai nurijau seiles. Galva kaltai nusvirusi žemyn, žaidžiau su pirštais po stalu.

– Parodyk, o ne pasakok, – suvapėjau.

– Pakartok, – griežtesniu ir šaltesniu tonu pareikalavo mama. Sudrebėjau ant kėdės.

– Parodyk, o ne papasakok, – tariau garsiau.

– O tai reiškia? – girdėjau mamos pirštų barbendama ant stalo paviršiaus. Pagauta smalsumo truputį kilstelėjau galvą į viršų.

– Tai reiškia, – pradėjau netvirtai, – kad reikia viską pateikti veiksmu, o ne santraukomis.

Mama papūtė lūpas. Atsidūsėjo. Akimirkai įsmeigė savo iš nepasitenkinimo apsiniaukusias akis į stalo paviršių.

– Ne viską, – nukerta. – Tačiau tai viena iš rašymo taisyklių, kurią visados turi turėti galvoje, – ji švelniai pirštu palietė mano galvą. – Skaitytojams patinka veiksmas, dialogai, nuotykiai, o ne įvykių reziumė. Bet... – ji pabrėžtinai iškėlė pirštą į viršų, pažvelgė tuščiu žvilgsniu į šaldytuvą, nukabinėta margų drugelių magnetukais. Šie kantriai laikė prispaustus Lėjaus devynetukais bei dešimtukais įvertintus kontrolinių darbus. – Bet kuriant laiko iliuziją, realistiškumo ir logiškumą pojūtį bei stengiantis skaitytojo neerzinti įvykių pakartojimais, tos prakeiktos santraukos puiki išeitis.

Ėmiau kramtyti apatinę lūpą.

Slegianti tyla akimirkai įgavo kaulėtus pirštus ir šiuos be gailesčio vieną paskui kitą uždėjo man ant kaklo. Tada staiga pradėjo spausti, dusinti mane.

– Na, dar laiko yra. Viskas dar pataisoma, – galiausiai mama paskelbė atsidusdama. Stebėjau ją susigūžusi ant kėdės. Mama pavertė lapą popierine gniūžte ir be gailesčio sviedė ją į kampe stovinčią šiukšliadėžę. – Juk ne veltui sakoma, kad 99 procentus sudaro sunkus darbas, o 1 procentą – talentas, – ji keliais didžiuliais maukais išgėrė arbatą ir, daugiau netariusi nė žodžio, paliko virtuvę.

Nežinau, kiek laiko sėdėjau prie stalo ir žvelgiau į rašiklį rankoje. Jaučiausi bjauriai. Norėjau sužavėti mamą, o atsitiko atvirkščiai.

Nušokau nuo kėdės ir priėjau prie šiukšliadėžės. Mano pirmoji istorija jai buvo šūdo gabalas, o man – auksas. Susižvejojau suglamžytą lapą, ištiesinau jį ir, kelis kartus perlenkusi per pusę, įsigrūdau į kišenę. Tą popietę mintyse sau pažadėjau, kad su mama nesidalinsiu savo angelu sargu. Tegul jis pasilieka mano sapnuose, mano galvoje... mano širdyje.

Tačiau po kelių dienų angelas sargas neteko sparnų, o jo komplimentai tapo įžeidimais.

11 skyrius

„Antagonistas?“ – pirmoji mintis atmerkus akis.

– Tai neįmanoma, – sumurmu kasydamasi pakaitu žliaugiančią kaktą. Kvėpavimas tankus, o galvoje vėl jaučiu tą bjaurų sunkumo jausmą.

Demonas grįžo į savo namus.

„Taip negražiai mane vadini“, – balsas pasiskundžia. Neatsakau jam.

Fermos tvaikas riečia nosį. Kažkur tolumoje girdžiu medžių ošimą, arklių žvengimą, pokalbius, paukščių čiulbėjimą. Susiraukiu sunkiai iškvėpdama.

Blanki dienos šviesa veržiasi pro kiek pravirą palapinės angą. Guliu ant kažko minkšto ir traškaus. Nuleidžiu akis. Šienas ir šiaudai. Kilsteliu akis į viršų, apsidairau. Palapinė nedidelė, jos medžiaga purvina ir vietomis skylėta.

Atsisėdu. Giliai iškvepiu. Įkvepiu. Plaukai užkrenta ant veido. Nubraukiu juos į šalį. Viduje yra kažkoks iškleręs medinis staliukas ir kėdė. Ant jos atlošo permesti kažkokie drobiniai paprasti drabužiai, kiek nunešiotos ilgos odinės pirštinės ir juodas apsiaustas su gobtuvu, o ant žemės guli ilgų violetinių aulinių batų pora.

Stipriai save apglėbiu, mėgindama atsistoti ant kojų. Net koktu žiūrėti, kaip kadaise gražus apdaras dabar pavirtęs skudurais.

Netvirtais žingsniais prieinu prie kėdės. Nenoriai pirštų galais paliečiu drabužius. Paprasti marškiniai, kelnės, juodas, šiurkštus apsiaustas. Tada pritupiu arčiau batų. Palyginti lengvi ir paprasti. Išsitiesiu. Apatinę lūpą įkalinu tarp dantų mėgindama nuspręsti, ar persirengti šiais drabužiais. Ką jau ką, kad ir koks būtų šis pasaulis, nenoriu per jį lakstyti keistai apsirengusi.

Stipriai sumerkiu akis, o kai jas atmerkiu, atsidūstu. Paskutinį kartą apsidairau ir it pamišėlė puolu lupti nuo savęs apdarus tam, kad pakeisčiau kitais. Džiaugiuosi, kad priešais mane nėra veidrodžio. Net neabejoju, kad atrodau ne ką geriau, nei jaučiuosi.

Ant pirštų galiukų prieinu prie palapinės angos. Nedrąsiai pirštais praskleidžiu vieną pusę ir dirsteliu laukan. Rūko nėra. Visur šviesu. Keli žmonės sėdi aplink rusenantį laužą tyliai šnekučiuodamiesi. Aplinkui regiu augančius nedidelius, šviesiai violetiniais žiedais nusidabinusius magnolijos krūmus. Už jų linguoja aukštų medžių viršūnės.

Pastebiu besiartinančius kelis vyrus. Jie eidami apie kažką karštligiškai šnekučiuojasi.

– Nereikia, kad sklistų gandai. Juk norime ja pasinaudoti, – taria pirmasis, aukštesnis, platesniais pečiais.

– Reikia saugoti tą merginą. Jeigu jos potencialas toks didis, kaip yra manoma, tai... reikia paskubėti su ja, – širdis nusirita į kulnus. Be abejonės, jie kalba apie mane. Bėgau nuo vilko, bet tikriausiai užšokau ant meškos.

Vyrai nutolsta ir jų pokalbis pavirsta man nesuprantamų garsų maišalyne.

Man reikia iš čia dingti ir pačiai susirasti kelią... į geresnę vietą už šią.

Išsmunku lauk. Niekas nedirsčioja į mane, einančią stovyklos pakraščiu link pabalnotų ir pririštų prie medžio kamieno žirgų. Gyvenime dar neteko joti. Laikau mintyse špygas, kad visi matyti filmai padėtų pasinaudoti šio kilmingo gyvio teikiamais pranašumais.

Bet... sustoju viduryje žingsnio. Iš tankumynų išnyra juoda pantera, nukreipusi melsvas akis į mane. Ji juda neskubėdama, atsargiai, tarsi leisdama suvokti, kad ji čia padėties viršininkė.

Ji mane mirtinai sudraskys.

– Ilgai miegojai, Miegančioji Gražuole, – išgirstu sau už nugaros. Krūpteliu ir apsisuku ant kulnų. Elijas stovi išsižergęs, rankos sukryžiuotos prie krūtinės, o veidas neįskaitomas. Tada vėl atsisuku į panterą.

Jos nėra.

Klapsiu akimis nesuprasdama, kur šioji galėjo pasidėti.

– Ko jau ko, tačiau nemaniau, kad vos tik prabudusi sugalvosi tepti slides, – tyliu. Esu per daug apstulbinta panteros magiško dingimo.

Elijas žengia žingsnį į priekį nenuleisdamas nuo manęs savo tamsių akių. Instinktyviai žengiu žingsnį atgal.

– Maniau, kad pirma norėsi mane pražudyti klausimais, – pakratau galvą. Delnu perbraukiu per veidą. Mintyse greitai apdoroju jo žodžius, susieju su kontekstu... Elijas šypteli. – Juk sapne buvai tokia arši.

Kraujas palieka skruostus, o kai vėl sugrįžta, su savimi atsigabena ilgus metus kaupta neapykantą. Tai jis kaltas, kad visų akyse esu pamišėlė.

– Kas tu? – sugniaužiu kumščius ir žengiu žingsnį atgal.

Elijas truputį atlošia galvą, kelias akimirkas mąsliai tyli. Susiraukiu. Jis giliai įkvėpia ir ištiesia ranką į šoną. Danguje pasigirsta klyksmas iš pasirodo juodas taškas. Netrukus juodo paukščio nagai sminga į Elijo dėvimą storą tamsią odinę pirštinę.

– Tegul tai dar išlieka paslaptimi, – jis mirkteli, meiliai glostydamas paukščiui krūtinę. – Negi neketini man padėkoti už išgelbėtą gyvybę? Juk nėra jau taip sunku pasakyti ačiū, – truputį išpučia krūtinę.

– Nesakysiu tau ačiū...

– Nėra už ką, – pertraukia išsišiepęs. – Čia Nakomi. Juodasis erelis. Mano... – jis nutyla, po akimirkos papurto galvą ir kilsteli ranką į viršų. Juodasis paukštis nuplasnoja tolyn. Kelias minutes tylėdami stebime tolstantį tašką.

Nusprendžiu pasinaudoti pasitaikiusia akimirka ir žengiu kelis žingsnius atbulomis. Netyčia užlipu ant šakos. Ji garsiai trekšteli. Sustingstu vietoje.

Elijas įsmeigia į mane primerktas juodas akis, numykia. Po akimirkos dramatiškai palinguoja galvą ir žengia kelis plačius žingsnius į priekį. Neatitraukia nuo manęs žvilgsnio, o aš stoviu užgniaužusį kvapą.

– Nėra už ką, Miegančioji Gražuole, – pakartoja, atsargiai pirštais paliesdamas mano smakrą. – Tikriausiai esi išalkusi. Turėtum pasistiprinti. Mūsų laukia nemažai darbo, – jo pirštai nukrenta žemyn.

– Da... dar... darbo? – išstenu.

– Turėtų būti keista, – jis praleidžia mano klausimą pro ausis. – Žinai, jausti alkį, troškulį, skausmą, silpnumą... Juk tikriausiai įsivaizdavai šį pasaulį visai kitokį, – nelinksmai nusijuokia.

Dabar aš tyliu stipriai sukandusi dantis.

– Visi šį pasaulį įsivaizduoja kitaip, – taria po akimirkos, vėl sukryžiuodamas rankas prie krūtinės. – Visi mano, kad čia laksto vienragiai, o saulė skaisčiai šviečia kiekvieną dieną. Bet juk taip nėra, ar ne?

Vis dar tyliu.

– Menas niekados negimsta iš džiaugsmo. Mišlė[16] yra pasakęs, kad menas – tai mūšis. Mene nereikia savęs tausoti. Juk tavo motina kažką panašaus vis kartodavo apie rašymą, argi ne?

Vis dar tyliu.

– O Gogenas pareiškė, kad menas yra arba plagiatas, arba perversmas, – šypteli. – Miegančioji Gražuole, tu nepabėgsi taip lengvai, kaip manai. O ir nelabai nori tai daryti. Esi išsekusi ir išsigandusi. Patinka tau ar ne, šiuo metu esu vienintelis, kurį tu bent kiek čia pažįsti ir gali pasikliauti, – atsainiai gūžteli pečiais.

– Arba vienintelis, kuriuo labiausiai neturėčiau pasitikėti, – atkertu įtemptu balsu.

Elijas sunkiai nuryja seiles, o akyse akimirkai šmėsteli... apmaudas? Galiausiai nusuka žvilgsnį į šoną. Veidas tampa mąslus. Kantriai stoviu, laukdama kažko ir... sulaukiu.

– Elkis kaip išmanai, – jis pažvelgia provokuojančiu žvilgsniu. Elijo lūpų kraštelis pakyla ir, atsukęs man nugarą, sau patenkintas žingsniuoja atgal į stovyklos gilumą net nedirstelėdamas per petį įsitikinti, ar pėdinu paskui jį it paklusnus ančiukas.

Įsiuntu. Tikriausiai pirmą kartą gyvenime manyje pabunda toks viską naikinantis pyktis. Noriu it pamišusi namų šeimininkė išdaužyti visą porcelianą, sulankstyti kiekvieną sidabrinį stalo įrankį... Užmerkiu akis ir, užuot pradėjusi skaičiuoti kvailas avis, kad nusiraminčiau, mintyse pasikartoju Kurto Voneguto rašymo taisykles.

Išnaudokite visiškai nepažįstamo žmogaus laiką taip, kad jis ar ji vėliau nesijaustų jį praleidęs tuščiai.

Suteikite skaitytojui bent vieną veikėją, dėl kurio jis galėtų pamesti galvą.

Kiekvienas veikėjas istorijoje turėtų ko nors trokšti, tai gali būti nors ir vandens stiklinė.

Kiekvienas sakinys turi atlikti vieną iš šių funkcijų: atskleisti veikėją arba stumti veiksmą į priekį.

Pradėkite rašyti kuo arčiau pradžios kaip tik įmanoma.

Būkite sadistas. Kad ir kokie pagrindiniai veikėjai yra mieli ir nekalti, priverskite juos patirti pačius baisiausius dalykus tam, kad skaitytojas galėtų pamatyti, iš kokio gi molio jie yra drėbti.

Rašykite tam, kad pamalonintumėte tik vieną asmenį. Jeigu išskėsite rankas ir mėginsite pasidalinti meile su visais, jūsų istorija pasigaus plaučių uždegimą.

Suteikite skaitytojui kaip tik galima daugiau informacijos kaip tik įmanoma greičiau. Po velnių tas intrigas. Skaitytojai turi puikiai suvokti, kas vyksta, kur ir kodėl tai vyksta, kad galėtų patys sukurti pabaigą istorijai. Tegul paskutinius puslapius suėda tarakonai.

Milžinas pyktis pavirsta nykštuku susierzinimu. Kelis kartus giliai iškvepiu ir įkvepiu. Kiek netvirtais, plačiais žingsniais pajudu į priekį. Šį kartą nesislepiu, įžūliai visus nužiūriu ir visus iki vieno laikau savo priešais.

Elijas stabteli prie smilkstančio laužo. Aplink laužavietę sėdi drūtas vyras, Ėlirama ir kažkoks jaunuolis. Ėlirama vilki odinį rausvą švarkelį, rusvus drobinius marškinėlius, tamsias kelnes ir tokius pat batus, kaip mano, tačiau mano žvilgsnį patraukia įdomus pakabukas ant jos kaklo – sidabrinė gyvatė, įsikandusi savo uodegą. Ėlirama pastebi mane spoksant į jos kaklą. Ji šypteli ir užsisega švarkelį iki pat viršaus. Gyvatė dingsta.

Rankos mostu Elijas duoda man ženklą prisėsti prie bendraamžio vaikino. Vaikinas iškart susigūžia ir pradeda baugščiai dairytis į šalis. Jo pirštai tamsūs, tarsi ištepti grafitinio ar anglies pieštuko. Paprastos medvilninės juodos kelnės išterliotos įvairaus atspalvio dažais. Vaikino plaukai rusvi, garbanoti ir styrantys į visas puses. Karamelinio atspalvio akys ne tik šiltos ir skleidžiančios draugiškumą, bet ir saugojančios savyje kažkokią paslaptį bei skausmą.

Vaikinas pasitaiso ant nosies didžiulius akinius. Netrukus šie vėl nuslysta žemyn. Šalia jo kojų guli į kamuoliuką susiraičiusi daili lapė. Ji pramerkia vieną akį ir žvilgteli į mane.

– Čia Florijonas, – girdžiu Elijo balsą. – Florijonai, čia Amarilė, – pristato mane. Florijonas kukliai šypteli, nedrąsiai ištiesia ranką. Paspaudžiu ją ir mano delnas iškart išsipurvina.

– Atsipra... šau, – sumurma vaikinas kaltai, valydamasis delną į kelnes. – Šiandien bu... buvo labai gra... gražus ryt... tas. Negal... galėjau jo neįa... amžin... inti, – nurausta.

– Įamžinti? – kilsteliu antakį.

Vaikinas dar labiau susigūžia, tarsi būčiau paklausiusi kažko gėdingo.

– Man pa... tink... ka pie... šti, – jis atsako.

– Viską greitai suprasi, – taria Elijas paprastai. – Privalėsi suprasti, kitaip čia neišgyvensi. Juk tokia ir yra esmė tavo knygų veikėjų, kai šie atsiduria nežinomoje vietoje, argi ne? Jie klajoja po pasaulį ir tai, ką sužino jis, sužino ir skaitytojai. Kaip tai mėgsti įvardinti: mokymasis kartu?

Stipriai sukandu dantis. Elijas tik nusijuokia. Negaliu pakęsti, kad jis gali įsmukti į mano mintis. Esu tarsi viešas WI – FI tinklas, prie kurio bet kas gali panorėjęs gali prisijungti.

„Ne bet kas, – prabyla Elijas mano galvoje, – o tik aš.“

Susigūžiu ir žengiu nedidelį žingsnį tolyn nuo jo. Noriu, kad tarp mūsų būtų toks pats atstumas kaip tarp Saulės ir Urano... ne, tarp Paukščių Tako ir MACS0647–JD galaktikos, bet tikriausiai ir toks atstumas būtų per menkas.

Akies kraštelyje pastebiu kiek sutrikusią Ėliramą. Jos akys juda tai į Elijo, tai į mano pusę, tarsi mėgindamos įminti sudėtingą mįslę. Galiausiai ji delnus patrina į kelnes, atpalaiduoja pečius. Ant jos kelių guli pageltęs žemėlapis. Jame juda miestai, miškai, upės, ežerai, kalnai... Sutrinku ir pasimetu.

– Čia Medžiotojas, – Ėlirama parodo į augalotą, tamsaus gymio, kiek apžėlusiu veidu vyrą. Šalia jo ant žemės padėtas įspūdingo dydžio kirvis. Gerai įsižiūrėjus galima pastebėti kelias tamsias dėmes. – Juk žinai Raudonkepuraitės istoriją, ar ne?

Elijo akys pavirsta audros debesimis.

– Istoriją? – sutrinku. – Turi omenyje pasaką? Lyg ir.

– Pasaka, – numykia Ėlirama, uždengdama delnu vieną akį. – Išgalvota paprasta istorija, – ji mikliais judesiais sulanksto žemėlapį.

Sutrikusi dirsteliu į Eliją. Vaikinas stovi sukryžiavęs rankas prie krūtinės, veidas įtemptas.

– Na, žolia, – Medžiotojas taria prisiliesdamas prie kirvio koto. – Kyk tau mėtų, mėrgyte? – jis nužvelgia mane abejingu žvilgsniu. – Na, nė daugiau nė sėptyniolika, ane? – jis žvilgteli į Eliją, tačiau vaikino dėmesys skirtas man. – Dažniausi jūs ir pasirodot čie takio amžiaus.

Žvelgiu į jį ir, prisiminusi mamos postringavimus apie skirtingas kalbėsenas, šypteliu.

– Ypatingai dabar – tuntais, – taria Ėlirama, gūžtelėdama pečiais. – Tai tarsi koks užkeiktas amžius, – pavarto akis. – Man įdomu, kaip pati čia nusprendei atsidurti, – ji žvelgia į mane svajingai. – Baimė dėl ateities, tėvų priespauda mokytis ką nors, patyčios mokykloje, visuomenės spaudimas...

– Ėle, – Elijas piktai kerta it kirviu. – Liaukis.

Mergina teatrališkai pavarto akis.

– Kur aš esu? Kas jūs tokie? Kas čia, po velniais, vyksta? Kodėl aš čia? – klausimai veržiasi iš burnos.

Visi susižvalgo.

Medžiotojas pradeda kvatoti.

– Mėrgytė viską iš kojų panagių klausia, – vyras plekšteli delnu sau per šlaunį.

– Amarile, – po kelių akimirkų susimąstęs kreipiasi Elijas, – ar prisimeni, kaip čia patekai?

Linkteliu.

– Pr... pro duris, – sumikčioju.

Visi pritariamai linkteli.

– Ar tos durys užsivėrė už tavęs? – Linkteliu primerkdama akis. – Pavirto šviesos stulpu ir pranyko? – vėl linkteliu. – Ar nujauti, kokiame pasaulyje esi? – susiraukiu.

– Žinoma, kad ji nežino, kur randasi. Tikriausiai mano, kad čia pragaras, – Ėlirama nusijuokia. – Visi jie mano, kad pateko arba į rojų, arba į pragarą.

– Na, jė rėtai ir klyst, – Medžiotojas nusikvatoja. – Šė skylka tikrai gali vadint pragaru.

Elijas žvilgsniu nutildo šnekorius.

– Ar prisimeni ką nors prieš atverdama duris?

– Nesuprantu, kur link su tokiais kvailais klausimais suki, – pasiskundžiu, sugniauždama kumščius.

Elijas atsidūsta, delnu perbraukia veidą.

– Na, mėrgyt, – Medžiotojas patogiau įsitaiso ant rąsto. – Šion galima patėkti tik kėliais būdais. Pėr sapnus arba...

– Arba per karstą, – greitai priduria Ėlirama.

Atgniaužiu kumščius.

– Karstą? Ne. Ne, ne, ne, – kratau galvą. – Aš nesu mirusi.

– Niekas ir nesako, – Ėlirama pavarto akis. – Florijonas, – vaikinas, išgirdęs savo vardą, susigūžta, – pateko čia per autoavariją. Jis komoje. Jau kurį laiką mėgina surasti išėjimą iš šio pasaulio. Kaip ir tave, jį pirmiau surado bjauri pasaka. Flora, gal nori pratęsti?

Pažvelgiu į Florijoną. Vaikinas sunkiai nuryja seiles, nužvelgia baugščiu žvilgsniu visus, sustoja ties manimi.

– Įšo... kau į pa... saką Dž... ekas ir pup... a, – jo balsas gilus ir virpantis. – Klaidžio... damas kely... je sut... ikau Džek... ą veda... ntį karvę link miest... elio. Ketin... o ten ją par... duot... i. Jis buvo la... bai draugišk... as, žadėjo man pa... dėti grį... žti namo, nes čia man ne vie... ta...

– Ir taip toliau, – pertraukia Ėlirama, plačiai nusižiovaudama. – Pasakos tai jau elgiasi.

– Nė visos, – pabrėžtinai taria Medkirtys.

– Ne visos, – pritaria mergina. – Tačiau visi nori ištrūkti iš šios vietos ir kartais net nėra svarbu, ar jis pasakos gerietis, ar blogietis. Ir Vasilisa, ir Elenytė ims ir pamėgins praeiti pro tas dureles, pro kurias jūs čia įžygiavote. Žinoma, pirmiausia jiems reikia jus sugundyti, įtraukti į savo pasakas, tada apsimainote vaidmenimis ir... Į platųjį mirtingųjų pasaulį pabėga pasaka. Taigi, niekados neleisk pasakai tavęs įtraukti.

– Kodėl?

– Nes vienintelis būdas iš jos ištrūkti yra nugalėti blogiuką, o šie yra kieti riešutėliai. Beje, kol priklausai pasakai, negali net galvoti apie šio pasaulio palikimą. Įstringi čia neribotam laikui. Arba ją nugali, arba ji nugali tave. Gaila, kad mes, – ji parodo į save ir Eliją. Vaikinas kiek nejaukiai pasimuisto, – jau praradome savo šansą grįžti namo. Žinoma, jeigu savanoriškai tu arba Flora perduos mums savo kūnus...

Apglėbiu save rankomis. Netoli bato prabėga ugninė salamandra.

– Kokios pasakos jus...

– Mane apmovė sumauta Sigutė, o Eliją, – nusijuokia. – O Eliją – Bjaurusis ančiukas. Siaubas.

Klapsiu blakstienomis. Smegenys mėgina apdoroti gautą informaciją. Netrukus išlenda lentelė su užrašu error[17].

– Ką?

– O jau maniau, kad mūsų žvaigždė turi košės galvoje, – Ėlirama nusivylusi palinguoja galvą.

– Žvaigždė? – paklausiu įsižeidusi.

– Na... taip, – ji linkteli. – Juk...

Elijas žvilgsniu nutildo Ėliramą. Mergina papučia lūpas ir nutyla. Medžiotojas sviedžia šakalį į laužą. Elijas perbraukia ranka per plaukus.

– Svarbiausia – atsimink, kad jeigu tu mirsi, o tavo kūnas bus neužimtas pasakos... tu mirsi ir ten, ir čia. Jeigu mirsi, o kūnas užimtas... taip pat mirsi čia, o kūnas gyvens, – niūriai pareiškia. – Bet jeigu gyvensi, tai... gyvensi tiek, kiek tavo kūnas.

Žandikaulis atvimpa, klapsiu akimis. Delnais susiimu už galvos. Kelias ilgas minutes niekas nedrįsta prabilti.

– Ar tu naudojai tuos raktus? – staiga Elijas paklausia rimtu veidu. – Tuos, kuriais atrakinome slaptas duris? – pakratau galvą. Demonas lengviau atsidūsta. – Gerai, Mėlynbarzdis tavęs neįtraukė į savo pasaką, – Elijas atsidūsta. – Šis pasaulis neturi pavadinimo, – pradeda jis. – Tačiau visi jame lankosi. Gaila, ne visi atsimena, kad jame buvo. Bet tu atsiminsi. Žinoma, jeigu surasime tavo duris ir tau pavyks pergudrauti jų sargą.

– Ką tokį? – uždedu delną ant kaktos, pakratau galvą.

– Čia patekti lengva, – atsidūsta Ėlirama, – o ištrūkti ganėtinai sudėtinga. Sargas...

– Štai kur mūssssų turtassss! – pasigirsta šnypšiantis vyriškas balsas. Visų žvilgsniai nukrypsta į artėjančią vyrų trijulę. Šonuose einantys vyrai – aukšti, plačiapečiai, kiek susivėlę ir barzdoti, o vidurinis – kiek žemesnis, lieknesnis, tačiau, be abejonės, stiprus ir vikrus. Rusvi plaukai krenta jam į akis, bet kai vyras juos patraukia, žagteliu išvydusi į mane spoksančias gyvatės akis.

Jiems priartėjus arčiau, suraukiu nosį užuodusi stiprų prakaito dvoką, sumišusį su drėgnos žemės kvapu.

– Elijau, brangussssisss, leisssk mumsss taip pat paturėti šį brangakmenį, – taria vyras, uždėdamas žvynais padengtas plaštakas ant klubų.

Pažvelgiu į Eliją. Jis stovi sukryžiavęs rankas prie krūtinės. Tyli.

Vyras žengteli arčiau manęs, pasilenkia ir viena mėsinga ranka suima man už veido. Skaudžiai. Susiraukiu. Sugriebiu jo riešą ir mėginu patraukti šalin.

– Kokia sssilpna. Sssunku patikėti, kad čia gali būti toji persssona.

Elijas žengia arčiau manęs.

– Dar prisiliesk prie jos, Žilvi, ir pasigailėsi, – balsas grėsmingai ramus.

Vyras vypteli, o jo draugužis iš kairės išspjauna skreplius vos žingsnis nuo manęs. Pasišlykštėju ir kiek susigūžiu.

– Nejaugi? – vyras žengia žingsnį į priekį. Elijas nekrusteli, žvilgsnis įsmigęs į vyrą, rankos pavirsta kumščiais. – Jeigu čia ji, kodėl messs vissssi negalime ja passsinaudoti?

– Žilvi, puikiai žinai, kad mes susibūrėme padėti, o ne išnaudoti, – Ėlirama atsistoja ir dramatiškai nusižiovauja.

Vyras prisimerkęs dirsteli į merginą.

– Už ją gautumėme nemažai žmogėnų. Tik nesssakykite, kad jūsssų negundo skaičiai.

Elijas trenkia vyrui kumščiu tiesiai į veidą. Nuaidi šlykštus trakštelėjimas. Vyras susiima už kraujais pradėjusios srūti nosies.

– Galvok, ką kalbi, karalaiti, – tyliai perspėja Elijas, o tada apsidairo aplinkui. Daugybė žmonių ir gyvūnų žvelgia į mus. – Prisimink duotą priesaiką. Visi jūs ją prisiminkite, – sušunka nužvelgdamas žiūrovus.

– Nesssijaudink, messs ją puikiai prisssimename, tačiau nemanyk, kad visssi amžinai josss laikysis, – vyras piktai pažvelgia į Eliją ir nueina su savo sėbrais. Elijas stovi ir žvelgia jiems pavymui.

– Pone, – kreipiasi Džonatanas. Elijas papurto galvą, pažvelgia į mane sušvelnėjusiu žvilgsniu, o tada dirsteli į Džonataną. Linkteli, tarsi mėgindamas jį nuraminti.

– Taigi, – iškvepia Ėlirama, – Eli, tavo suburta Laumės sąjunga byra.

– Laumės? – išprūsta man.

– Laumė vagia vaikus. Mes darome panašiai. Tik ne vaikus, o jus, žmogėnus, – ji mirkteli man. – Aš buvau kuriam laikui palikusi sąjungą. Bet na, vėl esu čia, – mesteli šakaliuką nuo žemės į laužą.

– Dėkoju už pagalbą, – Elijas tarsteli ir prisėda šalia manęs. Jis alkūnėmis atsiremia į kelius.

– Nėra už ką, – šypteli mergina.

– Beje, ką veikei pas Mėlynbarzdį?

Ėlirama gūžteli pečiais.

– Mėlynbarzdis turi gerus ryšius. Norėjau kai ką surasti, – ji pažvelgia tiesiai į mane. Prisimerkiu. Neiškart suvokiu, apie ką ji kalba, o tada prisimenu pokalbį bibliotekoje. – Bet apie tai vėliau. Ką darysime dabar? – ji paklausia prislopintu balsu. – Žilvio dėka visi pradės įtarinėti, kad šįkart mes turime kažką ypatingo, nors abejoju, kad ji daugiau nei paprastas žmogėnas. Nieko asmeniško, – Ėlirama greitai priduria dirstelėdama į mane.

– Aš vis tiek nieko nesuprantu, – sumurmu. Atrodo, kad tuoj galva plyš.

– O tau ir nereikia daug suprasti, – Ėlirama numoja ranka. – Tau reikia žinoti tik kelis dalykus: neleisti pasakai įtraukti tavęs į savo istoriją, tada tau reikia išlikti gyvai ir surasti duris lauk iš čia. Paprasta kaip dukart du. Gaila, kad man niekas šių taisyklių nepasakė.

– Bet tikriausiai nebūtum jų paisčiusi ir žinodama, – niūriai taria Elijas.

Ėlirama patrauko pečiais.

– O kaip man surasti tas duris? – atsargiai pažvelgiu į Eliją, savo priešą ir demoną.

Vaikinas prisimerkia.

– Apie tai gal vėliau. Dabar reikia pavalgyti, – pažvelgia į Džonataną. Vyras linkteli ir kartu su medžiotoju kelioms minutėms pradingsta, o kai vėl atsiranda, atsigabena su savimi garuojantį puodą. Jame – kažkoks daržovių troškinys. Ėlirama iš kažkur ištraukia alavinius dubenėlius su šaukštais ir juos išdalina.

Skeptiškai nužvelgiu maistą.

„Valgyk. Tau reikia jėgų. Negali čia badauti“, – taria Elijas.

Piktai pažvairuoju į vaikiną. Jis ramiai valgo savo porciją net nedirstelėdamas į mane.

„Dink iš mano minčių“, – suriaumoju.

„Niekados.“

Sugriežiu dantimis ir atsitraukiu nuo jo. Akies kamputyje pastebiu sutrikusius Ėliramos ir Džonatano veidus. Nekreipiu dėmesio. Nenoriai paimu šaukštą ir įkišu į apetito nekeliančią pliurzą. Susiraukusi kilsteliu šaukštą ir įsidedu į burną. Skonis ne ką geresnis, nei išvaizda. Noriu išspjauti, bet prisiverčiu nuryti.

– Bjurokis skanis, – tarsteli Medžiotojas. – Visai netaks kaks pats pasaką, a gi?

Stipriai suspaudžiu lūpas.

– Priprasi, – taria Ėlirama įsidėdama nemažą kalną to jovalo į burną. – Tai pats skaniausias čia gaunamas patiekalas, – ji iškelia nykštį į viršų. – Laimei, mes netoli didmiesčio. Galėsime nusipirkti ko nors skanaus.

Elijo šaukštas akimirką pakimba ore, jis pažvelgia į Džonataną. Tas nuleidžia galvą ir labai susidomi savo maisto ingredientais.

– Nemanau, kad verta rizikuoti ir užsukti į miestelį.

Ėlirama plačiai atmerkia akis.

– O kaipgi? Eli, galvok galva. Jeigu mes nestabtelėsime miestelyje, – mergina apsidairo ir palinksta arčiau vaikino, – jeigu mes apeisime jį, prasidės įtarinėjimai ir maištas. Jau ir taip tavo elgesys įdomus, o tai tik įrodytų...

Elijas iškelia delną ir Ėlirama susiraukusi nutyla.

– Aišku. Supratau.

– Bet aš nieko nesupratau, – pasiskundžiu ir visus nužvelgiu.

– Žolia, tau ir nėrėkia dog suprasti. Če didėlių rėkolas. Te klostykis mumi ir viskis būse gėrai.

– Kodėl turėčiau jumis pasitikėti? Jūs gal tokie, kaip tas Mėlynbarzdis? – kraujas palieka mano veidą.

„Tikrai taip nėra.“

– Taigi neseniai tau paaiškinome, kad taip nėra. Aš, Elis ir Florka esame kaip tu, žmonės iš tikrojo pasaulio, – taria Ėlirama. Florijonas linkteli paglostydamas lapę šalia savęs.

– Iš kur man žinoti, kad tai tiesa?

– Oba, mėrgyt, tu nėsi iš kėlmo spirta. Dėja, tėks tau posikliauti mumi.

„Be mūsų tu čia pražūsi, Miegančioji Gražuole.“

Piktai pažvairuoju į Eliją. Kelias dešimtis minučių valgome tylėdami, apsupti miško ir kitų gyvų padarų keliamo triukšmo.

12 skyrius

Po valandos nebeliko jokio ženklo, kad čia kadaise buvo stovykla. Spoksojau į mikliai dirbančius žmones ir gyvūnus nesuprasdama, kaip jiems pavyksta taip greitai suktis ir kur dingsta daugybė didelių daiktų.

– Mag... gija, – paaiškina Florijonas. Jis stovi šalia manęs ir spokso į žemę. – Jie na... aud... doja mag... giją.

– Magiją? – tariu suvokusi, ką jis lemena.

Vaikinas linkteli.

– Čia vi... viska... s įman... oma.

Klapsiu blakstienomis.

– Čia viskas įmanoma, – pakartoju tylomis.

Elijas sugrįžta su Ėlirama. Abu jie apie kažką įnirtingai kalbėjosi. Tema nebuvo maloni. Jaunuoliai vienas kitą varstė rūsčiais žvilgsniais, rankos tai sugniaužtos, tai ne.

– Jeigu nepatinka, gali dingti. Man daugiau tavo pagalbos nereikia, – iškošia Elijas pro sukastus dantis.

– Žinoma, pasinaudojai manimi, o dabar gali tarsi skudurą nutrenkti į kampą. Tu supranti, kad noriu gero. Juk visada buvome komanda. Kas čia dabar per aš noriu dirbti vienas nesąmonė?

– Pone, – mandagiai kreipiasi Džonatanas. Elijas nukreipia rūstų žvilgsnį į jį, o tada pažvelgia į mane. Suraukiu antakius ir dirsteliu į Džonataną. Šis nemirksėdamas žvelgia į Eliją.

– Šį pokalbį pratęsime vėliau, – taria Elijas Ėliramai net nedirstelėdamas į ją.

– Eli, čia ne juokas. Kas vyksta?

Jis neatsako ir patraukia arčiau manęs.

– Tu josi su manimi, – paskelbia Elijas ir sugriebia mano ranką.

Susiraukiu ir papurtau galvą.

– Ką? Nejosiu su tavimi, – pareiškiu ir mėginu ištraukti ranką iš jo gniaužtų.

Elijas timpteli mane arčiau, mūsų nosys kone liečia vieną kitą.

– Štai kokia tu man patinki, – išsišiepia. – Visada drąsiai sakyk savo nuomonę ir norus. Bet mes neturime daugiau žirgų, o tu joti nemoki, – mano žandikaulis atvimpa, Elijas mirkteli, dirsteli į Florijoną. Jaunuolis linkteli ir bėga paskui mus.

– Pasilieki ar mauni? – Elijas per petį kreipiasi į Ėliramą. Mergina stovi sukryžiavusi rankas ant krūtinės, žvilgsnis įtarus.

– Su jumis, – vienas lūpų kamputis kilsteli į viršų. Ji atsiraitoja kairės rankos rankovę ir nusiima guminę apyrankę, ant kurios yra miniatiūrinių kamanų amuletas. Pamačiusi skeptišką mano veido miną, šypteli ir demonstratyviai ima gumyte su amuletu mosikuoti į šalis. Nepasigirsta jokio garso. – Tačiau keliausiu savo transportu.

Elijas linkteli.

Po kelių akimirkos iš šešėlių išnyra juodas sparnuotas žirgas kraupiomis baltomis akimis. Jis prieina prie Ėliramos, kuri pasitinka žvėrį patapšnodama jam per kaklą. Mano žandikaulis atsiduria ant žemės, kūnas ūmai pavirsta akmeniniu.

– Susitiksime prie miestelio vartų, – trūktelėdama petimi taria ji ir užšoka ant gyvio nugaros. Žvėris plačiai išskleidžia sparnus, tada vėl suskleidžia.

– Tinka, – sumurma Elijas. Ėlirama pasilenkia arčiau gyvio ausies ir pradeda jam kažką šnabždėti neatitraukdama akių nuo manęs ir Elijo. Po akimirkos ji atsilošia, gyvis patraukia į medžių metamus šešėlius ir pranyksta.

– Kas...

– Čia tamsos žirgas, panele, – paaiškina Džonatanas. – Jis keliauja tamsa. Tamsos žirgai labai pavojingi, tačiau ištikimi.

– Tą patį galima pasakyti ir apie Ėliramą, – sumurma Elijas. – O dabar judėkime.

Elijas atitempia mane prie kelių trypiančių juodų žirgų. Prieš man išstenant bent vieną skiemenį, vaikinas pagriebia mane už liemens ir kilsteli ant žirgo nugaros. Mano akys didžiulės – bijau net krustelėti.

– Jos vardas Fatala, – greitai tarsteli vaikinas. – Ji moka kalbėti, tačiau tingi, – jis patapšnoja žirgui per kaklą. Netrukus demonas įsitaiso už manęs, sugriebia vadeles. Jo rankos mane saugo iš abiejų pusių. Nesijaučiu saugesnė. – Nebijok manęs. Nieko blogo neketinu tau daryti, priešingai nei kiti, – jis sušnibžda man į ausį. Elijas trukteli vadeles ir mūsų eržilas pajuda priekį. Už mūsų aidi daugybė kanopų. – Tavo popieriai su manimi yra geri.

Sausai nusijuokiu.

„Tikriausiai tai priklauso nuo perspektyvos. Kas sakė, kad mano popieriai prasti su kitais?“

Elijas akimirką tyli.

„Kodėl turėčiau tavimi pasikliauti?“ – paklausiu mintyse, krūtinė įnirtingai kilnojasi į viršų.

Elijas nuleidžia smakrą man ant peties. Šiurkščiu judesiu jį nusimetu.

„O kodėl aš turėčiau pasitikėti tavimi?“

Susiraukiu.

„Nejuokinga.“

„Nori, papasakosiu tau apie savo gyvenimą. Tai dažniausiai padeda. Juk, pripažink, visada norėjai sužinoti daugiau apie savo... demoną,“ – tyliu. – „Taigi, esu vienturtis, tėvai mirę. Su Džonatanu... susipažinau čia... ir nuo tos dienos mes... neišskiriami. Mano gyvenimas... nėra lengvas.“

„Kodėl?“

„Nes... nes... mano šeima užėmė tam tikras pareigas visuomenėje ir jas vieną dieną turėjau perimti aš. Taigi, buvau tam ruošiamas. Turėjau atsisakyti daugelio dalykų.“

„Nes to norėjo... “

„Visuomenė. Mama manęs gailėjo. Tėvas savo jausmus slėpė. Manė, kad tai viską tik apsunkintų. Ir jam pritariu. Kartais nekęsdavau jo. Jis buvo šaltakraujis, beširdis, bet... jį suprantu.“

„Ar pasiilgai savo draugų? Juk ten... jų turėjai?“

Elijas delsia atsakyti. Dirsteliu per petį. Mūsų žvilgsniai susitinka, susipina, ištrina viską, kas mus supa. Pabūgstu. Pirma nusuku akis. Tegul vaikinas mano, kad pradedu juo pasikliauti. Kartais reikia apsimesti silpnu ir kvailu tam, kad galėtum viską sužinoti ir nugalėti.

„Bet užtat gavau kai ką daug vertingesnio. Draugų visados bus, bet... – sėdžiu ant žirgo sulaikiusi kvėpavimą. Negera nuojauta, aukštai iškėlusi nugaląstą kalaviją, ropščiasi arčiau mano širdies. Ji ruošiasi įveikti visus dygliuotus vijoklius. – Bet... “

„Dar ilgai josime?“

Tyla.

Elijas tvirčiau sugriebia vadeles. Girdžiu jį sunkiai atsidūstant.

„Dar ilgokai, – atsako susimąstęs. Linkteliu. – Atsipalaiduok. Neketinu tau nieko bloga daryti.“

Prunkšteliu ir per petį pažvelgiu tiesiai jam į tamsias akis.

„Kodėl gali įlįsti į mano galvą?“ – sumurmu piktai. Neprisipažįstu, kad šis klausimas mane kankino dieną ir naktį. Jis tai žino.

Elijas sunkiai nuryja seiles ir nusuka veidą į šoną.

„Atsakyk“, – pareikalauju.

Vaikinas lėtai atsisuka į mane. Jis paleidžia vadeles ir viena ranka stipriai apglėbia mane per liemenį.

„Negi neprisimeni?“

„Neprisimenu ko?“

Elijas greitai apsidairo. Aš taip pat. Neatrodo, kad kas dirsčiotų į mūsų pusę.

„Galiu, nes pati įsileidai.“

„Ką?“ – pakraupstu.

„Pati įsileidai.“

„Nesąmonė. Meluoji.“

Elijas papurto galvą.

„Ir kaip aš tai padariau?“

„Apie tai kitą kartą.“

„Ne, dabar. Aš tavimi nepasitikiu.“

Elijas linkteli.

„Dėkoju, kad pasakei. Nežinojau“, – pavarto akis.

Atitraukiu jo ranką nuo savęs. Elijas susiraukia.

„Nejuokinga. Kodėl negaliu joti su kitais. Aš nenoriu būti šalia tavęs.“

Apmaudas šmėsteli Elijo akyse. Sutrinku.

„Kaip tau nepasisekė, bet paradui vadovauju aš.“

„Kas tave paskyrė mano aukle. Aš neprašiau tavo pagalbos. Ir apskritai, jeigu ne tu, tikriausiai čia niekados ir nebūčiau patekusi.“

„Aš?“

„Taip, tu, demone. Tu visada liepdavai man atverti duris, nebegerti migdančiųjų, nustoti svaigintis... “

„Nes tu bėgai nuo to, kas esi.“

„Aš bėgau nuo tavęs. Negaliu patikėti, aš kalbuosi... Tai netikra.“

Elijas prideda pirštus man prie lūpų. Plačiai atmerkiu akis.

„Tai tikra. Deja, ne visi suvokia, kad šis pasaulis egzistuoja. Jiems šita vieta yra pramanas, sapnas ar iliuzija, o kitiems... Suprantu, kad viskas atrodo keistai ir tu nieko nesuvoki, bet patikėk manimi, kai sakau, kad noriu tau padėti. Visados padėti, Miegančioji Gražuole.“

„Dėkoju, tačiau man tavo pagalbos nereikia. Jau ir taip padėjai. Tavo dėka ten neturiu gyvenimo.“

Elijas nužvelgia mane, o tada palinksta arčiau.

„Tada kodėl nori grįžti atgal į realybę? – sunkiai nuryju seiles. – Juk, vos tik įžengusi pro duris, iškart panorėjai sugrįžti į realybę? Kodėl, jeigu ten nesi laiminga?“

„O čia galiu būti laiminga?“ – jaučiu jo šiltą alsavimą ant odos. Širdis prieš mano valią plaka greičiau.

Elijas ilgai žvelgia į mane.

„Tai priklauso nuo perspektyvos“, – sumurma jis valiūkiškai šyptelėdamas.

„Perspektyvos?“

Elijas neatsako. Įjojame į miško keliuką. Aukšti medžiai meta ant mūsų šešėlius. Pasidaro vėsu. Suvirpu. Elijas ištraukia kažką iš krepšio ir atkiša man. Pilkšvas, šiurkštus sulankstytas daiktas. Nenoriai paimu ir apsigaubiu, piktai džiaugdamasi, kad tarp jo ir savęs sukūriau savotišką sieną.

Po dešimties minučių šalia mūsų iš šešėlių išnyra Ėlirama su savo žirgu. Aikteliu.

– Mieste daug žmonių, – tarsteli Ėlirama rimtu veidu. – Miesto šventė.

Elijas susiraukęs linkteli. Dirsčioju tai į Ėliramą, tai į Eliją nesuprasdama, kur čia šuo pakastas.

– Perspėk kitus, – paliepia Elijas stipriau sugniauždamas vadeles.

Ėlirama paklusniai linkteli.

– O tu geriau perspėk ją, – galvos judesiu parodo į mane ir pradingsta su žirgu šešėliuose.

„Perspėti mane apie ką?“ – sukruntu.

„Miesto šventė reiškia tik vieną dalyką.“

„Kokį?“

„Miesto valdytojas turi... žmogų ir šis įtrauktas į jo pasaką. Vidurnaktį pasaka atvers duris ir pasisavins žmogaus kūną.“

Mes ilgai jojame tylėdami. Darosi nejauku. Nužvelgiu visus ir suvokiu, kad nė vienas nesidžiaugia naujienomis. Daugumos veidai perkreipti pykčio ir liūdesio.

„Mes kovojame, kad išgelbėtumėme žmones, – tarsi perskaitęs mano mintis prabyla Elijas. – Mes nenorime, kad pasakos paliktų savo pasaulį.“

Liežuviu lyžteliu sausas lūpas.

„O kodėl tau pasakos padeda? Kodėl jos nemėgina pabėgti?“

„Kiekvienas įstojęs į Laumės sąjungą turi prisiekti savo magija ir gyvybe, kad neišduos mūsų tikslų ir padės žmonėms grįžti atgal, nesvarbu, ar jie paprasti, ar ypatingi. Tačiau gyvenimas juda į priekį ir atsitinka pačių įvairiausių dalykų. Tačiau netgi ir pasakos suvokia, kad be žmonių nebūtų... jų.“

„Jų?“

„Jų ir šio pasaulio.“

„Nesuprantu“, – pasiskundžiu.

„Ir nereikia visko suvokti. Žinok tik tai, kad aš tavo pusėje.“

„Tai turėtų mane nuraminti, demone?“

„Be abejonės.“

Giliai įkvepiu ir iškvepiu.

„Be manęs niekas daugiau nežino apie tavo talentą istorijoms. Geriau tai laikyk paslaptyje.“

Klapsiu blakstienomis.

„Kodėl?“

„Taip saugiau, – sausai paaiškina. – Tegul visi mano, kad esi paprastas žmogus, kuris atsidūrė čia dėl kažkokios nelaimės ir dabar mėgina sugrįžti pas gyvuosius.“

„Kaip suprasti paprastas žmogus?“

„Kodėl tu visada tokia šneki mintyse, bet... kodėl tavo lūpos visada užsiūtos?“ – smalsauja Elijas.

„Manau, kad žinai atsakymą.“

Elijas liūdnai numykia.

Jojame tylėdami geras penkias valandas, kol pagaliau prieš mus išdygsta akmenimis išmūryta aukšta siena. Milžiniški juodi vartai – plačiai atverti. Iš miesto ir į miestą veržiasi įvairaus amžiaus, ūgio, išvaizdos ir aprangos žmonės. Kartu su jais juda įvairūs gyviai: šunys, arkliai, karvės, tačiau pastebiu ir neįprastų, realybėje neregėtų sutvėrimų su sparnais, ragais, margaspalviais kailiais ar žvynais. Negaliu atitraukti akių nuo jų.

„Taip nespoksok, – perspėja Elijas. Susiraukiu ir dirsteliu į jį per petį. – Neišsiduok, kad visa tai tau yra nauja. Miestelyje gali būti daug šnipų ir asmenų, norinčių nugvelbti žmones.“

Sučiaupiu lūpas ir linkteliu. Apsimetu abejinga viskam. Man nerūpi, kad nuvytę ir mirę vijokliai yra pasidabinę nuostabaus grožio ir neregėtų formų žiedais. Man nerūpi, kad čia namai tarsi ištraukti iš praeities ir kartu ateities gniaužtų. Visur – šurmulys, iš visų pusių atkeliauja įvairūs kvapai.

– Pone, – prijojęs arčiau kreipiasi Džonatanas.

Elijas pažvelgia į jį, o tada per petį į kitus sau už nugaros. Sutikęs vaikino žvilgsnį, kiekvienas linkteli ir pasuka vis į kitą pusę.

– Būk su Florijonu, – paliepia Elijas. – Aš būsiu su ja, – primerkiu akis ir piktai pažvairuoju į Eliją. Jis pasitinka mano žvilgsnį valiūkišku šypsniu. Prunkšteliu.

– O aš? – paklausia Ėlirama nubraukdama plaukų sruogą nuo veido.

– Pasirink.

– Puiku, renkuosi jus, – ji mirkteli man.

Elijas atsidūsta ir paragina žirgą į priekį. Jojame plačiomis triukšmingomis miestelio gatvėmis. Prekeiviai visa gerkle rėkia siūlydami prekes. Man atima žadą jų parduodami dalykai: spuogų eleksyras, transformacijos burtai, prakeikimai, visokie viralai, magiški talismanai ir amuletai, žemėlapiai, paveikslai. Suakmenėju išvydusi Ryžtą. Kaip niekad ryškios jo raudonos detalės ir merginos sugniaužti kumščiai.

Elijas nuseka mano žvilgsnį ir, apglėbęs mane ranka, priglaudžia arčiau krūtinės. Nesipriešinu. Gerai nužiūriu kitus paveikslus. Juose – įvairaus amžiaus žmonės, darantys pačius įvairiausius dalykus. Vieni paveikslai ryškūs, kiti – tamsūs.

„Mūsų dievų paveikslai“, – tarsteli Elijas.

– Kur apsistosime? – paklausia Ėlirama nužvelgdama iškabas virš durų. – Gal tiks „Auksaplaukis ir Auksažvaigždė“?

Elijas nužvelgia keturių aukštų pilką namą su viską stebinančiomis gorgonėmis. Kiek nenoromis linkteli ir nušoka nuo žirgo. Padeda man nulipti žemyn. Jaučiuosi sustirusi ir alkana.

– Gaila, kad atvykome per šventę. Jie tikrai nesikuklins nuplėšti nuo mūsų ir paskutinius marškinius, – taria Ėlirama.

Elijas tyli. Durys netrukus atsiveria ir prieina ištįsęs spuoguotas vaikis. Elijas užsiūtomis lūpomis įduoda jam žirgo vadeles. Vaikis ištiesia ranką paimti Ėliramos, tačiau mergina išriečia antakį ir papurto galvą.

– Nebūk savižudis, pacane, – taria ji ir pasistiebia ant pirštų kažką sušnabždėti žirgui į ausį. Arklys pakinkuoja galvą ir ūmai pradingsta šešėliuose. Vaikis garsiai aikteli. – Aganipės tave gyvą suėstų, jeigu mėgintum jas paimti iš jų šeimininkų, – mergina patapšnoja per išbalusio vaikio petį ir pasuka link durų.

Elijas paima name už rankos, suneria mūsų pirštus ir paragina eiti į priekį.

„Kas tau davė teisę taip elgtis?“ – kilsteliu mūsų rankas.

Elijas gūžteli pečiais.

„Neketinu tavęs paleisti iš savo akiračio. Ypatingai čia.“

„Kas tau davė teisę taip elgtis?“ – pakartoju pikčiau.

Elijas pažvelgia į mane ir šypteli.

– O, kokia graži pora, – švelnus, tarsi medumi pateptas mergaitiškas balsas nuskamba šalia mūsų. Elijas ir aš pažvelgiame į priešais mus stovinčią merginą, auksinius plaukus supynusią į kasą. Ji vilki keliais dydžiais jai per didelę palaidinę su užrašu „Istorija yra pasaka, o pasaka – istorija“, tamsiai mėlynus džinsus ir vidutinio aukščio kulno juodus aulinius batus.

Išriečiu kiek sutrikusi antakius.

– Dėkoju. Mūsų tėvai sako tą patį, – Elijas taria mandagiai.

– Tik ne sesuo, – įsiterpia Ėlirama. – Sesuo teigia, kad jam ji netinka ir jis turėtų susirasti kokią princesę ar žmogų, kad realybėje sukurtų vaikų ir galėtų kurti indus.

„Indus?“

„Vėliau apie tai.“

– Mūsų pasaulio mitologija, – mergina teatrališkai atsidūsta. – Kuo galėčiau jums padėti?

– Norėtume dviejų kambarių, – taria Elijas rimtu tonu. – Vienai nakčiai, – greitai priduria.

– Atvykote tik šventei?

Elijas linkteli.

– Visada smagu pamatyti, kaip pasaka persikelia į realybę.

Mergina pritariamai linkteli.

– Nors dabar šie reginiai dažni, tačiau sunku nustoti juos žiūrėti. Jų gal būtų net ir daugiau, jeigu ne vagys. Neseniai su broliu turėjome kelis žmogėnus. Tiek nedaug trūko, kad jie būtų įtraukti į mūsų pasaką.

Ėlirama supratingai linkteli.

– Jie tikra rakštis šiknoj.

– Bet ką jau padarysi, – mergina atsainiai numoja ranka. – Du kambariai vienai nakčiai. Tikiuosi suprantate, kad dėl šventės mes imame dvigubai.

– Žinoma. Pinigai ne bėda.

– O, karalaitis. Gal mums jau teko susitikti? Esu Auksažvaigždė, – ji patraukia plaukus ir už ausies parodo tris auksines žvaigždes ant odos.

– Visko gali būti, tačiau mūsų pasaulis toks didelis ir vis plečiasi, o pasakos keičia išvaizdas, tad nebesusigaudysi.

– Tiesa. Prašau sekti paskui mane.

Elijas linkteli ir dirstelėjęs į Ėliramą timpteli mane eiti kartu su juo. Auksažvaigždė grakščiais judesiais paima iš lentynos storą odinę knygą, atverčia ją ir ištiesia delną.

– Norėčiau jūsų tapatybės kortelės, karalaiti.

Elijas linkteli, laisva ranka iš savo palto kišenės ištraukia plastikinę kortelę su nuotrauka ir paduoda Auksažvaigždei. Mergina meiliai nusišypso, jos akys blizga žvelgdamos į vaikiną. Esu ne kartą regėjusi šį žvilgsnį realybėje.

„Tapatybės kortelė?“

„Kai turi reikalingų pažinčių, jas gauti lengva. Truputį kebliau gauti pasakos kortelę. Jas pasakos labai saugo.“

– Princas Elijas Juodaakis iš Miglos karalystės, – lėtai perskaito mergina. – Jūs esate labai toli nuo savo namų. Ko užklydote į Tyto karalystę?

– Politiniai reikalai, – maloniai atsako Elijas ir pažvelgia į mane. Primerkiu akis.

– Politiniai reikalai, – numykia mergina ir neskubėdama pradeda varnos plunksna raityti žodžius ant pageltusio popieriaus lapo.

– Užteks tik jo kortelės, ar ir mums duoti savas? – pasiteirauja nuobodžiaujančiu tonu Ėlirama. Mergina kilsteli akis ir lėtai pasukioja galvą į šalis. – Užteks ir princo Elijo Juodaakio kortelės.

Ėlirama pavarčiusi akis linkteli.

– Bus palėpėje. Šeštas ir devintas kambariai, – mergina iš stalčiaus ištraukia raktus ir ištiesia į priekį kartu su kortele. Elijas paima juos. Vieną raktą paduoda Ėliramai, kitą įteikia man. – Bus, – bet mergina nespėja pasakyti kainos. Elijas padeda nedidelį violetinį kapšelį. Mergina klapsėdama blakstienomis jį paima, atidaro ir dirsteli į vidų. Ėlirama pažvairuoja į Eliją, bet jis įdėmiai žvelgia į Auksažvaigždę, kuri net nurausta.

„Kas viduje?“

„Orakulo akys.“

„Tikiuosi... “

„Tiesiogine to žodžio prasme. Ten tikros akys.“

Žengiu žingsnį atgal, bet Elijas mikliai trukteli mane arčiau savęs, nuleidžia smakrą ant viršugalvio.

– Jūsų užmokestis priimtas. Geros nakvynės pas mus, – taria akimis rydama Eliją. Vaikinas išspaudžia šypseną ir veda mane link laiptų. Ėlirama pėdina paskui mus abejingai nužvelgdama prie stalų sėdinčius ir geriančius ar žaidžiančius kortomis žmones.

Mediniai laiptai girgžda. Koridoriai tamsūs, šonuose dega žibalinės lempos, o ore sklando stiprus mėtos aromatas. Net šiurpas nukrato juose.

– Žinai, toji mergina mielai būtų tau į parankę įsikabinusi, – sumurma Ėlirama.

– Mes dirbame, – kiek piktokai taria vaikinas. Pamėginu ištraukti ranką. Elijas pažvelgia į mane prisimerkęs. Papučiu lūpą.

– Tikrai nesuprantu tavęs. Tu tarsi koks užsimaskavęs vienuolis, priėmęs celibatą. Blogiau, tu išvis net nedirsteli į moteriškos lyties atstoves. Gal tu gėjus netyčia?

Elijas tyli ir veda mus į laiptais aukštyn. Atsiduriame palėpėje. Koridorius čia siauras ir, jei ne du langeliai ir kelios lempos, skendėtų tamsoje.

– Merginos su merginomis, vaikinas su vaikinu? – Ėlirama paklausia žaisdama su raktu.

– Nemanau, kad būtų logiška, ypač po pokalbio, – tarsteli Elijas.

Ėlirama atšlieja nugarą į sieną ir žvelgia į lubas, kuriose nupieštos tris susijungusios spiralės.

„Aš su tavimi viename kambaryje nebūsiu“, – pareiškiu ir šįkart staigiu judesiu sėkmingai ištraukiu ranką. Žengiu arčiau Ėliramos. Merginos antakiai pašoka į viršų.

– Oho, čia tai šokas. Ką jau spėjai padaryti, kad mergina nusprendė nuo tavęs bėgti, užuot kabinusis tau ant kaklo? Beje, spaudžiu dešinę. Tas, kas nesvaigsta dėl šio asmens, yra mano geriausias draugas, – mirkteli man ir atsitraukia nuo sienos. Ji apeina mus ir eina koridoriumi į priekį, kol randa reikiamas duris. Atrakina jas, plačiai atveria ir rankos mostu pakviečia mane žengti vidun. Klapsiu blakstienomis.

– Ėle, – prasižioja Elijas.

– Negi manimi nepasitiki? – ji pakreipia galvą į šoną.

Vaikinas sugriežia dantimis ir žengia arčiau sienos. Atsargiai apeinu demoną ir greitais žingsniais nupėdinu link Ėliramos.

– Niekur neikite iš kambario, – galiausiai taria įtemptu balsu.

– Kodėl? – Ėlirama truputį susiraukia.

– Niekur neinate, – pakartoja jis ir giliai įkvepia. – Bent jau kol negrįšiu.

– O kur eini?

– Slapta, – atkerta. – Niekur neinate iš kambario, – pakartoja.

Ėlirama prunkšteli ir pavarto akis.

– Nustok būti toks dramatiškas, – surinka Ėlirama ir užtrenkia už savęs duris. – Rimtai, kaip merga per mėnesines, – pavarto akis ir nužvelgia kambarį. – Ne aukščiausios klasės kambarys, bet... Buvę ir blogiau. Čia tai šmaikštu, – ji rankos mostu parodo į virš lovos kabančias didžiules sapnų gaudykles. – Humoro jausmą turintis savininkas.

Susigūžiu ir giliai įkvėpiu. Kambaryje dvi viengulės siauros lovos, du langai stoge, stalas su dviem kėdėmis, sienos išdažytos šviesiai violetine spalva, grindys padengtos melsva kilimine danga su daugybe juodų spiralių.

– Žinai, reikia pripažinti, Elijas elgiasi įdomiai.

Primerkiu akis ir nepatikliai nužvelgiu merginą. Ėlirama suneria rankas už galvos.

– Na, – Ėlirama suraukia nosį. – Jis visada labai saugo ir globoja nelaimėlius, tačiau kad pats norėtų viename kambaryje būti su mergina... Oho, tai įsimintina diena, – nusijuokia. – Žinok, nejuokauju sakydama, kad jis tarsi užsimaskavęs vienuolis. Su Džonatanu ar kitais nariais kartais kertame lažybų dėl to. Kokių tik nesugalvojome priežasčių, kodėl jis toks šventuolis, – ji atsigula ant lovos, rankas pakiša po galva. – Mano spėjimas, kad jis realybėje turi merginą.

Atsuku Ėliramai nugarą ir prieinu prie stoglangio. Tingūs, sunkūs pilki debesys plaukia dangumi.

– Kodėl taip spėji? – imu žaisti pakabuku.

– Na, dėl to, kad jis net nežiūri į kitas merginas ir visada labai domisi galimybėmis dirstelėti į realybę, ieško orakulų, raganų, pranašų. Tą patį darau ir aš, – priduria su liūdesiu balse.

Paleidžiu iš pirštų pakabuką ir atsisuku į Ėliramą. Ji spokso apsiblaususiu žvilgsniu į lubas.

– Labai sunku šiame dideliame pasaulyje surasti ar išsikviesti tau artimą asmenį, jeigu jūsų nesieja kraujo ryšys.

Primerkiu akis, prisiartinu prie laisvos lovos ir prisėdu.

– Ką jūs ketinate su manimi daryti? – paklausiu nenuleisdama žvilgsnio nuo Ėliramos. Mergina sunkiai atsidūsta.

– Mūsų šablonas paprastas. Surandame auką, kaip dabar tave, tada jai padedame išsiaiškinti, jeigu nežino, kaip čia tiksliai atsidūrė, – ji reikšmingai pažvelgia į mane. – Ieškome, kas galėtų mums pagelbėti, o kai sužinome, kaip auka čia atsidūrė, galime jai padėti suvokti, kaip atverti duris. Tas sumautų durų atidarymas... na, kiekvienam jos atsiveria skirtingai.

Sukryžiuoju kojas ties čiurnomis. Ėlirama staigiu judesiu atsisėda ir įdėmiai nužvelgia mane. Susigūžiu, nepatikliai stebiu ją. Ėlirama ištiesia ranką link manęs. Atsitraukiu į šoną.

– Smurtas šeimoje? – klausia. Susiraukiu. – Ne, kažkas kita. Bloga kompanija? – tyliu. – Priespauda? Kontrolė? – tyliu. – Rimtai tylėsi? – ji patrina delnus į kelius, o tada suploja delnais ir sunkiai atsidūsta. – Kaip sau nori. Bet turiu paklausti, ar tikrai nori grįžti? Nes, patikėk, yra žmonių, kurie to nenori ir mieliau gyvens čia, nei ten. Taigi, kad sutaupytumėme visų laiko: jeigu nenori grįžti, sakyk dabar.

Tyliu.

– Gerai, paklausiu kitaip. Ar yra kas nors, dėl ko norėtum grįžti? Tai padeda apsispręsti.

Tyliu. Atremiu jos žvilgsnį, nors noriu nusukti akis. Mintyse spėju užduoti šį klausimą sau. Kodėl turėčiau norėti grįžti atgal? Juk tame pasaulyje niekam nesu svarbi, o tai, kas man svarbu, kitiems yra niekas.

Aš ten esu niekas, tačiau, kaip Mėlynbarzdžio namuose, taip ir dabar, šmėsteli mintis: „čia ne mano pasaulis“.

– Nenori apie tai kalbėti?

Stipriai suspaudžiu lūpas. Ėlirama supratingai linkteli.

– Tu nepasitiki mumis, o ir turėtum. Nekaltinu tavęs dėl to. Šiame pasaulyje sunku pasitikėti kitais, ypač kai esi kažkuo nepaprastas ir svarbus. Juk mes galime būti tavo priešai, kurie, užuot padėję, nori tavimi pasinaudoti.

Tyliu. Sunkiai nuryju seiles.

– Žinai, aš išalkau. Parnešiu mums ko nors užkąsti, – ji strykteli ant kojų ir žingsniuoja link durų.

– Kas yra indas?

Ėlirama sustingsta. Lėtai apsisuka ant kulnų.

– Indai yra šio pasaulio mitas. Pasaka turi užgrobti kūną ir susilaukti vaikų. Tokie vaikai turi ypatingų galių. Jie tarsi mediumai tarp šio ir kito pasaulio. Paima magiją iš čia ir perkelia į kitą pasaulį. Bet taip būna labai retai. Koks vienas gimsta gal kas tūkstantį metų. Sakoma, kad tik labai galingoms pasakoms yra pavykę tai padaryti.

Susimąsčiusi numykiu.

– Turėtų būti sunku suvokti, kaip visa tai rimta. Kaip pasakos, sapnai... Kaip visa tai yra svarbu ir pavojinga, – liūdnai šypteli. – Visos tos pasakos, kurios sekamos realybėje... Jos kadaise tikrai yra įvykusios. Bet visi tie siaubai buvo nugalėti ir išliko tik bendroje sąmonėje, šiame magiškame pasaulyje, kuris jungia mus visus. Nedaug kas turi galią pasipriešinti pasakoms.

– Kas ją turi?

Ėlirama giliai įkvėpia.

– Danu. Ją turi Danu.

– Kas jie?

– Daug žinosi, greit pasensi, – taria ranka perbraukdama per plaukus. – Aš per daug alkana tokiems rimtiems pokalbiams. O tau šioji informacija nėra aktuali. Tu nesi Danu, o kai grįši namo, viską užmirši.

– Užmiršiu?

– Čia ir slypi visas grožis. Kiek savo sapnų prisimeni? – primerkiu akis. – Nesvarbu, dėl kokios priežasties atsidūrei čia, atsibudusi ten viską užmirši. Taip jau surėdyta su žmonėmis.

– O Danu?

– Danu atsimena viską, užuojauta jiems, – ji sumurma ir išskuodžia pro duris. Laukiu, kada spragtels spyna. Neišgirstu. Dirsteliu pro langą.

Jeigu tik turėčiau drąsos, bėgčiau.

13 skyrius

– Tu taip ir žiūrėsi į maistą? – Ėlirama paklausia prieš įsikišdama didelį kąsnį bulvinio blyno į burną. Dirsteliu į savo vėstančius bulvinius blynus. Pilve yra atsivėrusi bedugnė, tačiau nekyla ranka paimti šakutės. – Patikėk, maistas neapnuodytas. Beje, labai skanus.

Prisimerkiu, atsistoju ir prieinu prie stoglangio. Lėtai, bet užtikrintai dangus tamsėja, debesys sklaidosi ir viena paskui kita danguje įsižiebia žvaigždės. Dar viena naktis šiame pasaulyje. Man pakerta kojas.

– Tu, tikiuosi, supranti, kad badas yra vienas iš būdų kaip... na, nežinau, numirti? – klausia Ėlirama. Pažvelgiu per petį. Ėlirama patraukia pečiais, įsideda kitą blyno kąsnį ir kramtydama spokso į mane. – Taigi, kūno kultas? – spėja ji, vėl įsidėdama kąsnį į burną. – Visiška nesąmonė, – taria pilna burna. – Tas kūno kultas, – ji papurto galvą. – Tikra kvailystė. Reikia žmogų vertinti pagal jo galvą, – ji šakutės galu patapšnoja sau į galvą, – o ne pagal tai, kaip jis atrodo. Juk gal jis serga, todėl ir storas? – papurto galvą. – Mulkiai. Sėsk ir... – ji nutyla.

Kambario durys ūmai atsiveria ir į vidų įžengia Elijas. Jis greitai nužvelgia kambarį, lengviau atsikvepia, uždaro duris už savęs ir žengia kelis žingsnius į priekį.

„Viskas gerai?“ – paklausia žvelgdamas į mane savo tamsiomis akimis.

„Nori nuoširdaus atsakymo?“ – pakreipiu galvą į šoną.

– Nori blyno? – Ėlirama kilsteli savo lėkštę nuo lovos. Elijas susiraukęs pažvelgia į ją. – Kaip sau nori. Man daugiau. Beje, mūsų žmogus nevalgo, – sumurma ji ir įsideda kitą kąsnį.

– Nevalgo? – netrukus jis pastebi nepaliestus blynus kitoje lėkštėje ant stalo.

– Nereikia mano žodžių kartoti. Taip, net kąsnelio neįsidėjo. Matyt, meta svorį dėl kokio nors berno, – Elijas primerkia akis, šnervės kiek išsiplečia. Neatrodo, kad Ėlirama tai pastebi. – Sakau, kad tai kvaila. Tu galėtum iš vyriškos pozicijos jai pasakyti. Bet pala, – ji iškelia šakutę į viršų, o tada nukreipia ją į mano pusę. – Gal tu taip ilgai nevalgei, kad labai nusilpai ir atsidūrei čia?

– Tai neįmanoma, – užtikrina Elijas Ėliramą.

– Iš kur tau žinoti? – sutrinka ji. – Pasižiūrėk, aš turiu daugiau mėsos ant kaulų, nei ji. Jeigu nuvilktume drabužius, išvystumėme visus kaulus be jokio rentgeno.

– Ėle, apsiramink, – tyliai perspėja Elijas.

Mergina prunkšteli ir įsideda paskutinį kąsnį blyno.

– Juk turėjome panašių atvejų, – ji strikteli nuo lovos. – Jos skaičiavo kiekvieną kaloriją, nors kartojome, kad čia klausimas jau ne apie kilogramus, o apie išgyvenimą. Jos neklausė. Spėk, kas nutiko?

– Ėlirama, – griežčiau taria Elijas.

– Koks tu sudirgęs, – pamoja Ėlirama ranka.

– Mums reikia pasišnekėti, – jis prieina prie durų.

– Apie ką? – Elijas neatsako. Ėlirama sunkiai atsidūsta ir pavarto akis.

„Tu lieki čia ir valgai juos blynus. Jeigu nevalgysi, pas juos sugrūsiu tau į burną.“

Rūsčiai pažvelgiu į jį.

„Tu man ne šeimininkas. Tu man niekas. Tik demonas.“

Elijas sugriežia dantimis ir išeina pro duris.

Ėlirama paklusniai išseka paskui vaikiną ir uždaro už savęs duris. Pažvelgiu į lėkštę. Nenoromis įsidedu kelis kąsnius į burną. Tada dar kelis. Dirsteliu į duris. Suvalgau pirmąjį blyną. Jie dar negrįžta.

Nuleidžiu šakutę ir nutipenu prie durų. Net nežinau, iš kur manyje yra tokia drąsa. Nenoriu būti viena iš savo herojų, kuris atsiduria netinkamu laiku netinkamoje vietoje ir yra įtraukiamas į įvykių sūkurį, tačiau atrodo, kad jau šaukštai po pietų. Neturiu jokio kito pasirinkimo, tik veikti.

Akimirkai mintimis nuklystu į praeitį. Mama sėdėjo šalia manęs prie stalo ir kantriai ant popieriaus lapo tušinuku baksnojo į nupieštą žmogeliuką.

– Istorijoje veikėjai gali būti priversti veikti keliais būdais, dukrele mano. Pirmasis – ganėtinai paprastas.

– Veikėjas atsiranda netinkamu metu, netinkamu laiku.

– Teisingai, – mama pirštais perbraukia per savo danišką kasą. – Kiti būdai truputį kitokie. Veikėjas gali veikti, nes nori ką nors gauti arba jis nori ką nors surasti ir išgelbėti.

– Arba nori pabėgti, – sumurmėjau.

– Arba pabėgti, – sutiko. – Kone visados, jeigu veikėjas atsiranda uždaroje vietoje ar kitame pasaulyje, jo tikslas bus surasti išėjimą ir grįžti į namus.

Kažkas kumščiu trenkia į sieną. Papurtau galvą ir grįžtų į realybę. Sunkiai nuryju burnoje susikaupusias seiles, širdis skaudžiai stukteli prisiminimus apie mamą. Nuvaikau nemalonius jausmus ir prisiminimus. Noriu to ar ne, esu veikėjas, kuris turi pabėgti iš šio pasaulio. Vienintelis būdas tai padaryti – sužinoti, kas mano priešas ir būti drąsiai.

Sulaikiusi kvapą nuleidžiu delną ant rankenos ir tankiai besidaužiančia širdimi tyliai nuleidžiu ją žemyn. Stipriai suspaudžiu lūpas ir atsargiai praveriu duris. Pro menkutį tarpelį regiu tolėliau į mane nugara stovinčią Ėliramą ir rūsčiai atrodantį Elijas. Vaikinas sugriežia dantimis, stipriai sumerkia akis ir kelis kartus pereina nuo vienos sienos prie kitos.

– Nesuprantu, ko tu taip jaudiniesi, – taria Ėlirama atsiremdama pečiu į sieną.

– Ir tu manai, kad neturėčiau nerimauti? – Elijas atmerkia akis ir prisimerkęs spokso į atsipalaidavusią merginą.

– Žinoma, kad ne. Ar tikrai manai, kad visus išgelbėsi? Tai neįmanoma.

Elijas kurį laiką tyli.

– Nepaleisk jos iš akių. Sėdėkite kambaryje.

– Tu čia rimtai?

– Rimtai.

Ėlirama atsišlieja nuo sienos, tvirtai atsistoja kiek praskėstomis kojomis.

– Ji ne žmogus, – pareiškia mergina prislopintu balsu.

Elijas sunkiai nuryja seiles ir nukreipia žvilgsnį tiesiai į mane. Plačiai atmerkiu akis.

„Negražu paslapčia klausytis.“

„Negražu paslapčia klausytis draugų. Tu man ne draugas.“

„Ir toliau sau tai kartok.“

– Ji žmogus tik man... Ypatingas, – Elijas ranka perbraukia plaukus.

„Pasaulyje gyvena milijardai žmonių. Kodėl jų negali kankinti?“

„Nes tokia esi vienintelė.“

Stipriai suspaudžiu lūpas. Ėlirama atsiremia rankomis į klubus ir nunarina galvą.

– Aišku, – sumurma ji po minutės.

– Būkite kambaryje.

– O tu?

Neatsako.

– Ar nebus keista, kad mes neiname pasižiūrėti pasakos išėjimo?

– Būkite kambaryje, – pakartoja Elijas. Daugiau nieko netaręs, atsuka nugarą ir ima žingsniuoti link laiptų. Noriu plačiai atverti duris ir lėkti paskui jį, tačiau susilaikau, užveriu duris ir prisėdu prie stalo. Imu šakute baksnoti atvėsusį blyną. Po kelių minučių stipriai sukandusi dantis įeina Ėlirama. Ji kelis kartus giliai įkvėpia, tada pažvelgia į mane.

– Ar tu pažįsti Eliją? Turiu omenyje, ar matei jį realiame gyvenime? – paklausia ji sukryžiuodama rankas ant krūtinės. Jos veidas bauginančiai rimtas.

Klapsiu blakstienomis, o vėliau susiraukiu.

– Gali neatsakyti, – Ėlirama numoja ranka. – Tu nesi išvaizdi, o Elijas tikrai nesirinktų nepatrauklių merginų.

Susigūžiu ant kėdės. Ėlirama nepaminėjo strazdanoto veido ir skirtingų spalvų akių. Veikėjai negali būti tobuli. Paversk juos išskirtiniais ir įsivaizduok, ką reikštų būti jų kailyje. Išvaizda atsiliepia jų elgesiui, mąstymui ir troškimams. Aš norėčiau atsikratyti strazdanų, turėti žydras akis ir ilgas kojas, blizgančius tobulus plaukus, bet gyvenimas yra žiaurus.

Esu netobula tobulybė.

– Gal tu jam kažką primeni? – garsiai mąsto Ėlirama prisėsdama ant lovos krašto. – Elijas ganėtinai sentimentalus. Prieš kelerius metus turėjo juodą kumelę vardu Mara. Labai ją mylėjo. Ji buvo sunkiai sužeista Sidabrinių riterių. Nuo to karto kiekvieną kartą išvydęs juodą žirgą nuliūsta.

Spoksau į ją netikėdama tuo, ką girdžiu.

„Mara?“ – paklausiu mintyse.

„Ėlirama pasakoja istorijas, – ilga, slegianti tyla. – Šį žirgą gavau iš man brangaus asmens. Marą labai mylėjau. Ji buvo nuostabi, tačiau jos nepavyko išsaugoti.“

– Džonatanas kartą minėjo, kad Elijo meilė labai pavojinga, – tęsia Ėlirama. Klausiamai krypteliu galvą į šoną. – O pats Elijas mano, kad jam būti laimingam ir ką nors mylėti yra uždrausta. Visus mylimus žmones ir gyvūnus... jis juos praranda arba jie yra iš jo atimami. Manęs tikriausiai jis nemyli, nes jau nežinau, kiek laiko su juo esu, – sausai nusijuokia.

Papurtau galvą, pagriebiu šakutę ir įsidedu kąsnį blyno. Nenoriu galvoti apie Eliją kaip apie žmogų su jausmais. Nenoriu nieko žinoti apie demoną. Kiekviena detalė apie jį sukuria paveikslui daugiau spalvų ir reikšmių. Elijas iš nepažįstamojo tampa pažįstamuoju.

Jis tampa svarbus.

Jis tampa tikras.

Jis iš piktžolės pavirsta naudingu augalu.

– Man neįdomu, – sumurmu ir įsidedu kitą kąsnį.

Ėlirama išriečia antakį.

– Išmintinga. Neprisirišk prie šio pasaulio, nes vėliau bus sunku priimti sprendimą. Dauguma padaro šią klaidą. Nekaltinu jų. Šiame pasaulyje yra daugybė gerų dalykų, bet... nesijaučiu, kad šioji vieta būtų mano namai, o ko čia stebėtis. Namai ten, kur tavo širdis, o maniškė... realybėje.

Kelioms ilgoms minutėms kambaryje įsivyrauja tyla. Paslapčia stebiu Ėliramą. Ji sunkiu žvilgsniu spokso į grindis ir pirštais lėtai liečia kaklą. Man darosi bloga. Padedu šakutę.

– Kur Elijas? – išdrįstu paklausti.

Ėlirama pasisuka į mane ir ilgai žvelgia pridėjusi pirštą prie smakro.

– Nežinau. Mūsų Elijas kupinas paslapčių. Jis niekuo nepasitiki. Na, nebent Džonatanu, tačiau ir tas visko nežino apie jį. Vargu, ar toks asmuo apskritai egzistuoja.

Ilga, slegianti tyla įsmunka į kambarį. Pagriebiu šakutę ir praryju dar kelis kąsnius blyno.

– Žinai, neklausysiu jo ir eisime pasižiūrėti pasakos peržengimo, – staiga paskelbia Ėlirama. – Žinau, tikriausiai Elijas mane nugalabys už tai, kad neklausau, tačiau mes tikrai sukelsime įtarimą, jeigu pasiliksime užsirakinusios kambaryje, – ji dirsteli pro stoglangį. – Stokis. Einame į šventę.

14 skyrius

– Būk visada šalia manęs, – žvalgydamasi aplinkui griežtu tonu perspėja Ėlirama. Miestelyje dar daugiau žmonių ir visi triukšmauja. – Įžengimas būna miesto pagrindinėje aikštėje. Žinai, centre, – priduria nežiūrėdama į mane.

Sunkiai nuryju seiles.

Ant vieno pastato sienos išklijuota daugybė įvairių plakatų. Smalsumo vedama žengiu arčiau, rankomis apglėbiu save per juosmenį ir tyrinėju plakatus, ant kurių kiekvieno kampo nupieštos trijų sujungtų spiralių simbolis.

Veidrodžių riteriai kviečia jus prisijungti ir palaikyti tvarką mūsų pasaulyje.

Visi nauji žmonės turi būti pristatyti Sniego Karalienei. Nusižengus įsakymui laukia griežta bausmė.

Bet kokią informaciją apie Laumės Sąjungą prašome pateikti Sidabriniams riteriams.

Palikite šį pasaulį ir persikelkite į realybę. Žmonės ir Danu už ypatingą kainą.

Ir ant visų juodais dažais buvo užrašyta: Stiklo riteriai vykdo reidus! Saugokitės šnipų.

– Ei, juk sakiau būti šalia manęs, – sušnypščia Ėlirama ir sugriebia mane už alkūnės.

Parodau pirštu į plakatus. Ėlirama susiraukusi juos nužvelgia. Su kiekvienu perskaitytu žodžiu jos veidas surūstėja.

– O ką tu manei? Pasakoms patinka realybė. Jos nori ją valdyti taip, kaip kadaise valdė. O dabar eime, – Ėlirama trukteli mane už alkūnės. Nenoriai pajudu. Širdis krūtinėje pasunksta keliomis tonomis. Ne veltui bijojau atverti duris.

Šis pasaulis yra siaubingas.

Ir aš jame įstrigusi.

Ėlirama vedžioja mane miestelio gatvelėmis. Nosį vis kutena vienas už kitą keistesnį kvapai: prakaitas, padvisusi žuvis, braškės, obuolių pyragas, mėšlas... Priekyje mūsų eina būrelis žmonių juodas apsiaustais, ant galvų jie užsismaukę gobtuvus. Galiausiai atsiduriame miestelio centre. Jau tamsu. Virš galvų sklando daugybė įvairiaspalvių žibintų.

– Jeigu ką, aš tau nieko nerodžiau, tu trenkei man per galvą ir čia pati atkakai, o aš tave atsekiau, – greitakalbe sumurma Ėlirama. Jos veide valiūkiška šypsena.

„Smagu žinoti, kad bent vienai iš mūsų tai juokinga“, – sumurmu mintyse.

„Juokinga kas?“ – paklausia susirūpinęs Elijas.

Plačiai atmerkiu akis ir apsidairau aplinkui.

„Niekas.“

„Miegančioji Gražuole, kur jūs esate?“ – įtariai paklausia jis.

– Ei, ar kas negerai? Atrodo, kad trumpam palikai pasaulį, – tarsteli Ėlirama. Neatsakau. Jos pečiai nusileidžia žemyn. – Intravertai. Jūsų galvose visada vyksta įnirtingas pokalbis su savimi, o kai reikia pralementi žodžius, tai net garselio išleisti negalite.

Mes žingsniuojame sausakimšomis gatvelėmis. Stengiuosi neatsilikti nuo Ėliramos, o jai net nerūpi, ar žygiuoju jai iš paskos, ar ne. Merginai aš nerūpiu, – tai aišku. Tačiau tada šauna mintis. O kas, jeigu tai jos gynyba? Daug žmonių taip elgiasi: pastato aplink save sienas ir elgiasi taip, tarsi niekas jiems nerūpėtų.

Išorėje kieti kaip deimantas, o viduje minkšti kaip drebučiai.

Priešais mus toliau žygiuoja juodus apsiaustus su gobtuvais vilkintys žmonės. Jie garsiai kažką drauge vienu balsu šnabžda. Būrelis eina nesidairydamas į šalis, visai nekreipdami dėmesio į aplinkinius. Ėlirama sukteli į šalį ir nulydi būrelį kreivu žvilgsniu, kaip ir kiti.

– Geriau neklausk, kas čia, – sumurma Ėlirama. Neklausiu. Žvilgteliu per petį į judantį juodą tašką. Papurtau galvą ir ieškau minioje Ėliramos. Nepastebiu. Susiraukiu. Braunuosi į priekį, bet jos nepastebiu. Pasuku į kitą gatvelę. Joje dar daugiau žmonių ir triukšmo, nei toje, kuria atėjau. Eidama stebiu mane supančius žmones ir mamos mokymas lenda iš atminties kertelių. Stebėk žmones. Analizuok juos. Mėgink įlįsti į jų galvas ir suvok, kas jie tokie, ko jie nori, kas jiems patinka. Iš vietos užėmėjų paversk juos antraeiliais veikėjais, o galiausiai ir pagrindiniais.

Mano dėmesį atkreipia senutė moteris, sėdinti prie sienos. Ji vilki juodą nušiurusį apsiaustą ir laiko seną lazdą. Šalia jos guli nušiuręs šuo ir skardinė su keliomis monetomis viduje. Nematomos jėgos esu pastumiama prieiti arčiau. Moters rankoje kažkoks vėrinys su daugybe įvairių ženklų: pentagramos, heksagramos, kryžiai, apskritimai ir kvadratai su skaičiais.

Šuo pakelia akis ir pakraipo galvą į šalis. Moteris kažką tyliai ir nesuprantamai murma.

Pritupiu. Moteris net nekrusteli. Pamėginu suprasti, ką ji kalba prikimusiu balsu.

ijeignitapy ri ijeitknirši eij

itkremsap ri itnimialap eij

sitūžarp ri samijėblegisši eij

iakiav sėluas eij

sytnajuatšiam ri sytnajib

imivas ary lok,imiaikievįen eij

siatik ępatap itkremsap eij

imivas imadūb ajėrpits eij

iakiav sėluas eij

sitrim ri ėbyvyg eij

įliem ri atnakypaen eij

iagrev ri iailarak eij

Staiga moteris nutyla. Jos kaulėta susiraukšlėjusi ranka šauna į priekį ir nutveria mane už riešo. Aikteliu iš netikėtumo ir mėginu ištraukti ranką, tačiau moters gniaužtai tvirti. Ji lėtai pakelia galvą. Gobtuvas nuslysta atgal, jos nereginčios akys susiraukšlėjusiame veide atsuktos į mane. Visos jos veidas – viena ornamentų tatuiruotė.

– Sėluas sakiav, – taria ji palinkdama į priekį. Jos nagai skaudžiai sminga į odą. – Ovat sitieta atolgim, sen ovat aleis ri satorp okein aikovusen, o sidriš atuagpa ųtkyp ųičsygalem.Ut ianiž, sak ise, teb out iseijidėg. O mutėruten, sėluas ekiav.

Vėl mėginu ištraukti ranką, bet moteris trūkteli ją žemyn ir kone liečiame vieną kitą nosimis. Man užgniaužia kvapą. Moters nesuprantama šneka mane baugina.

– Ėneilarak itnikit itnase ėgrev ri ėlėjėdisun. kėkit out ri isnikianus evas.

– Paleiskit, – suinkščiu.

– Ei, paleisk ją, kriošena, – piktai paliepia Ėlirama.

Moteris vypteli ir vieną po kito atleidžia pirštus. Ištraukusi ranką, priglaudžiu ją prie krūtinės.

– Adoudši sat, siruk ary iaisuaičra oisuaibravs snemsa. Kuartap ąlgim ri kėkitisap imidriš.

– Užsičiaupk tu, pamišėle. Niekas tavo nesąmonių nei supranta, nei girdėti nori. Moteris susiraukia, o jos šuo iššiepia supuvusius dantis. – Štai kur tu. Eime, – ji pagriebia mane už alkūnės ir tempia tolyn nuo moteris, kuri vėl susigūžia ir nuleidusi galvą pradeda murmėti savo nesuprantama kalba. Niekas į ją nekreipia dėmesio. Eina ir praeina tarsi pro tuščią vietą.

Gyvenime gali nutikti daug nepaaiškinamų dalykų, tačiau istorijoje yra pateikiami tik svarbūs ir siužeto vystymui reikalingi įvykiai.

Papurtau galvą. Mėginu suvokti, ką toji moteris galėjo veblenti.

– Nekreipk dėmesio į tą bobą. Tokių, kaip ji, nors vežimu vežk. Kiekviename miestelyje yra aklų senių, murmančių tą patį nesuprantama kalba.

– Kas jos? – drįstu paklausti.

Ėlirama kiek padelsusi patraukia pečiais.

– Vieni sako, kad jos – praeities aidas, nes gali kiek nori mėginti jas žudyti, bet jos nemirs, tačiau jos nepriklauso ir pasakoms. Jos tiesiog... visada egzistuoja. Ir visada murma nesuprantama kalba. Ne vienas mėgino suprasti, ką jos ten sako. Niekam dar nepavyko.

Stipriai suspaudžiu lūpas.

– Žinai, jau pamaniau, kad nešei kumpius. Jeigu atvirai, man nei šilta, nei šalta, ką sumanysi daryti. Tau nereikia mūsų pagalbos – gerai, drožk savais keliais. Daryk, kaip išmanai. Yra šimtai, kuriems reikia. Kai kurie iš jų kur kas svarbesni ir ypatingesni, nei tu. Todėl, – Ėlirama sustoja ir paleidžia mano alkūnę, – priimk sprendimą: nori mūsų pagalbos, ar ne, – ir atsisukusi nugarą kulniuoja į priekį. Klapsiu blakstienomis.

– Aš... – pradedu, bet iškart užsičiaupiu. Koks skirtumas, ko aš noriu ir kokia yra mano įvykių seka. Ėlirama ką tik išpyškino, kad jai į mane nusispjauti.

Kaip ir visiems kitiems.

Apkabinu save per juosmenį ir apsidairau. Žmonės įtariai į mane spokso. Sunkiai nuryju seiles. Nepasitikiu demonu. Nepasitikiu Ėlirama. Nepasitikiu niekuo, tik savimi. Aš rūpiu tik sau.

Įsitempiu. Paskutinį kartą dirsteliu į moterį ir skubu pasivyti Ėliramą, slapta nujausdama, kad galiu pasigailėti šio sprendimo, bet šiuo metu tiedu yra mažesnis blogis, nei mane supantys nepažįstamieji.

Miesto centras išklotas akmeninėmis trinkelėmis. Virš galvų pakibę šimtai margaspalvių žibintų, šokančių tik pagal jiems girdimos melodiją. Kilsteliu ranką pasiekti vieną, tačiau tas švysteli į viršų.

„Kur jūs?“ – piktu tonu paklausia Demonas.

Krūpteliu ir apsidairau aplinkui. Ėlirama įdėmiai žvelgia į judančius žibintus.

„Kambaryje“, – atsakau kiek padelsusi.

„Jūsų kambaryje nėra.“

Tyliu.

Ūmai visi žibintai sustingsta ore.

– Prasideda, – sumurma Ėlirama ir apsisuka ant kulnų į kitą pusę. Nukreipiu žvilgsnį ten. Tarsi iš niekur atsiranda scena, o ant jos užlipa kiek nedrąsus tamsiaplaukis, apsirengęs valstiečių drabužiais. Jis nužvelgia minią ir droviai šypteli.

– Labas vakaras, visi miesto svečiai. Kaip džiugu regėti čia jus visus, palaikančius pasakų grįžimą atgal į realybę, – kalba jaunuolis garsiai. – Šiandien aš, Juodasis Mikelis, atversiu duris ir pereisiu į kitą pasaulį.

Tamsiai rudas uniformas vilkintys vidutinio amžiaus vyrai ant scenos atveda susigūžusį paauglį, kuris visas dreba.

– Šis žmogus apsikeitė su manimi vietomis, – Juodasis Mikelis mosteli ranka į jaunuolį. Paauglys baugščiai žvilgteli į jį. – Kaip teigia nerašytos mūsų pasakų pasaulio taisyklės, aš prisiekiu visa širdimi kitoje pusėje daryti viską, kad sukurtumėme tuštybes ir daugiau durų būtų atidarytų pasakoms.

Plojimai nuvilnija aikštėje. Ėlirama šalia manęs ploja. Pastebėjusi, kad stoviu sustingusi, ji alkūne švelniai man kumšteli. Nenoriai pradedu ploti, neatitraukdama akių nuo paauglio. Blynai kyla gerkle aukštyn. Susiimu už pilvo ir atsargiai apsidairau aplinkui. Visų veiduose šypsenos, akyse spindi džiaugsmas.

– Pasakos valdys realųjį pasaulį, o žmonės galės gyventi čia, – vyras garsiai ir išdidžiai sušunka. Minia ošia. Keli stukteli į mane pečiais. Susigūžiu. – Mes lyderiai, o jie vergai. Su kiekvienais metais jie silpsta, o mes stiprėjame, – kumščiai džiaugsmingai kyla į viršų. Dirsteliu į Ėliramą. Ji pajunta mano žvilgsnį ir liūdnai šyptelti.

Giliai įkvėpiu ir vėl nužvelgiu minią. Šviesos žibintai juda virš galvų. Jų kuriami šešėliai šmirinėja tarp žmonių tarsi gyvi, kažko ieškantys padarai ilgais nagais... Mano mintys mane nuneša iš aikštės. Spoksau į šešėlius pakerėta. Ūmai įsivaizduoju juos turinčius blizgias akis, tamsias lūpas, galvas, kaklą, rankas, kūną, kojas... Jie tipena aplink visus kažko akylai ieškodami. Jie artėja link manęs, lūpų kraštai kilsteli vis aukščiau ir aukščiau, tarsi jų blizgančios akys būtų mane išvydusios.

– Ei, – Ėlirama trukteli už rankovės. Suklapsiu blakstienomis ir pažvelgiu į prisimerkusią merginą. – Kelis kartus mėginau atkreipti tavo dėmesį, – pasiskundžia ji. Liežuviu lyžteliu lūpas ir paslapčia dirsteliu per petį į šešėlius. Jie vėl pavirtę beformėmis tamsiomis judančiomis dėmėmis.

– Teugl psaualis kliuaipasi pierš piklmuą! – surinka vyras prisidėjęs delną prie širdies.

– Teugl psaualis svae suaniknia! – surinka minia.

Juodasis Mikelis patenkintas linkteli ir prieina arčiau drebančio paauglio. Jis grubiai ranka suima jaunuoliui už smakro ir priverčia žiūrėti jam į akis.

– Jo kompasas, – iškelia laisvą ranką į viršų. Jame rašiklis, bet po akimirkos jis pavirsta dideliu raktu. – Po mano išėjimo nudėkite jį, – taria miniai piktdžiugiškai šyptelėdamas. Visi prapliumpa juoktis. Paauglys mirtinai išbąla. – Tegul pasirodo durys, – jis pasitraukia nuo paauglio ir iškelia rankas į viršų.

– Tegul pasirodo durys! – pradeda visi skanduoti, vis garsiau ir garsiau. Žmonės ir padarai ima judėti į priekį, stumdydami ir alkūnėmis daužydami vienas kitus. Net nepastebiu, kada minia godžiai praryja Ėliramą ir esu paliekama viena plūduriuoti nepažįstamame šauksmų pasaulyje.

Man tai ir nerūpi.

Žengiu žingsnį į priekį. Paauglys susigūžęs žvelgia į vyrą. Stebuklas, kad jis vis dar stovi.

– Mes stipriausi, kai esame silpniausi, – lūpos juda be garso.

„Tylėk, Miegančioji Gražuole“, – sudraudžia demonas. Nepaklausau.

– Tik jausdamas baimę supranti, kas tau rūpi, – paauglys sunkiai nuryja susikaupusias seiles.

Priešais vyrą atsiranda juodos durys su paukštvanagiu ant staktos. Paukštis išskleidžia sparnus ir piktai suklykia.

– Sielos globėjas, – paniekinamai prunkšteli Juodasis Mikelis. Jis išsitraukia durklą ir švysteli jį tiesiai į paukštį.

– Bet taikinio jis nepasiekia. Paukštis švysteli aukštyn suklykdamas taip garsiai, kad visi užsidengia ausis, – durklas garsiai nukrenta ant žemės, o minia nustebusi aikteli. Paukštis kurtinančiai surinka. Žmonės susiriečia, delnais užsidengia ausis.

„Miegančioji Gražuole, ne laiku sumanei pinti istorijas. Tylėk“, – piktai ir kartu su baime paliepia demonas.

Žengiu dar vieną žingsnį.

– Paukštis plasnoja, regi priešą ir be gailesčio skuba suleisti aštrius nagus į jo veidą, – sušnibždu. Paukštis suklykia dar kartą ir atkišęs nagus į priekį puola Juodąjį Mikelį. Apstulbęs vyras nespėja suvokti, kas vyksta. Skausmo kupinas riksmas aidi aikštėje. Aš nesuprantu, kaip mano žodžiai atspindi realybę, bet lūpos toliau juda, formuoja žodžius, o akys viską godžiai stebi. – Vyras bergždžiai mosikuoja šiurkščiomis rankomis. Jis jaučia adatos aštrumo nagus. Jis jaučia šiltą ant savo veido vingiuojantį kraują. Paukštis... – kažkas atsiduria šalia manęs ir grubiai užspaudžia delnu burną.

„Neišmintinga išalkusių miegančių liūtų aptvare kelti triukšmą, Miegančioji Gražuole“, – karštas Elijo alsavimas glostinėja kairį skruostą. Jo širdis skaudžiai stuksena man į nugarą.

– Labai neišmintinga, – priduria virpančiu iš baimės balsu. Jo lūpos liečia mano ausį. Keistas, naujas jausmas nuvilnija kūnu ir širdis sutrikusi akimirkai pamiršta suplakti.

Vyras sugriebia paukštį už sparnų ir be gailesčio teškia į minią. Sparnai sulaužyti. Vyrui kažkas įduoda šautuvą. Šūvis. Paukštis negyvas, o minia džiūgauja. Juodasis Mikelis atgalia ranka nubraukia kraują nuo veido, pažvelgia į jį ant drabužių, susiraukia ir nužvelgia dar amo neatgavusią minią. Elijas nuleidžia ranką ir apkabina mane per juosmenį. Tvirtai.

„Nesugauk jo žvilgsnio“, – taria demonas.

„Kodėl?“

Elijas neatsako. Jis priglaudžia skruostą prie maniškio. Jaučiuosi įkalinta. Jaučiuosi saugi.

„Mano žodžiai... “

„Ne dabar“, – nukerta Elijas, lūpomis brūkštelėdamas man per ausį.

Vyras suraukia antakius ir staigiu judesiu apsisuka ant kulnų, rūsčiai žvelgia į duris. Elijas lengviau atsidūsta ir atsipalaiduoja... trumpam. Prie Juodojo Mikelio prieina pusamžis vyras ir kažko paklausia. Juodasis Mikelis linkteli ir vienas vyro lūpų kamputis kilsteli į viršų, o akys klastingai žybteli. Elijas įsitempia, kvėpavimas padažnėja.

„Jis jautė, kad tu jį valdei, – demonas tempia mane atbulomis atgal. – Jis žino, kad čia yra... “ – jis nutyla.

„Yra kas?“

„Mums reikia iš čia dingti.“

„Yra kas?“ – pakartoju klausimą.

Elijas neatsako. Visa minia apmiršta girgžtelėjus durų vyriams. Pažvelgiu į duris. Jos plačiai atvertos. Vyras žvilgteli per petį ir, nieko nesakęs, eina vidun. Blyksteli akinantis šviesos stulpas ir durys pranyksta. Paauglys stovi sustingęs, o tada ūmai krenta ant kelių laikydamas ranką prie kaklo. Pro pirštus srūva šiltas kraujas. Vaikinas mėgina įkvėpti, bet krenta ant žemyn ir...

„Mums jau metas sprukti, Miegančioji Gražuole.“

Elijas supina mūsų pirštus ir tempia mane link Ėliramos, kuri spokso į mus klapsėdama blakstienomis. Elijas vos regimai pakraipo galvą ir mosteli ranka į priekį. Mergina giliai įkvėpia ir linkteli. Tylėdami mes braunamės pro džiūgaujančią minią.

Šiandien viena asmenybė mirė, o pasaka nukeliavo užkariauti gyvųjų pasaulio.

15 skyrius

Bėgti taip, tarsi pats velnias vytųsi

– Kas, po galais, čia įvyko? – Ėlirama paklausia prislopintu balsu. Jos rankos ant juosmens, netoli durklų rankenų. Ji prisijungė prie mūsų minios pakraštyje, visa pridusi ir suglumusi.

Elijas piktai pažvairuoja į ją.

– Daviau tau paprastą įsakymą. Paprastą, – iškošia pro sukoštus dantis. Jis kone dreba iš pykčio. – Nuvylei mane, Ėlirama.

Mergina išsižioja.

– Tu... – ji pradeda, pažvelgia į mane, pakrato galvą. – Kažko tu man nepasakei?

Elijas tvirčiau suspaudžia mano delną ir timpteli arčiau savęs. Jaučiuosi kaip kokia marionetė, neturinti nei savo balso, nei valios. Man tai nepatinka.

Man tai niekados nepatinka.

Veikėjai yra žmonės, o žmonės nėra šachmatų figūrėlės. Aš esu žmogus. Aš turiu savo charakterį, norus, tikslus, baimes, silpnybes ir stiprybes.

Aš nesu kieno nors ŽAISLIUKAS.

– Prisimink, dukrele mano, niekam nepatinka skaityti apie tobulus veikėjus. Skaitytojams reikia netobulų veikėjų, turinčių silpnybių, turinčių tikslų. Jiems reikia sukurti iliuziją, kad tie veikėjai yra tikri, o kad tai pasiektum, turi jiems duoti tai, ką turi žmonės. Leisk veikėjams palikti puslapius.

Leisk veikėjams gyventi savo gyvenimą ir būti savimi.

– Aš ir anksčiau tau visko neatskleisdavau, – suriaumoja Elijas. Jo balsas grąžina mane į vėsią rudens naktį. Kilsteliu akis į dangų. Daugybė žvaigždžių blizga viršuje paišydamos piešinius.

– Taip, – ji linkteli žiopčiodama. – Tačiau šį kartą slepi kažką svarbaus. Negi ji... – staiga prislopina balsą.

Elijas žvilgsniu perspėja merginą užsičiaupti. Ėlirama plačiai atmerkia akis ir giliai įkvėpia.

– Nežinau, kas tavo galvoje vyksta, bet patariu neprisigalvoti nesąmonių. Daviau tau paprastą nurodymą, o tu... – jis pakrato galvą, piktai šnopuodamas.

– Bet... – pradeda Ėlirama. Ji žvelgia į mane taip įdėmiai, tarsi mėgintų surasti įtrūkimą manyje tam, kad galėtų įlįsti į mano mintis, surasti trūkstamą detalę savo dėlionėje.

– Mums čia nesaugu, – kaip kirviu nukerta Elijas.

Ėlirama stipriai sučiaupia lūpas ir prisiverčia linktelėti. Jos žvilgsnis vis dar įsmeigtas į mane. Susigūžiu.

Judame tylėdami. Žmonių gatvėse mažiau. Judame lengviau, tačiau nesijaučiu saugesnė. Žmonių rankose alus, vynas ir šampanas. Ant grindinio mėtosi ir ridenasi tušti buteliai. Netyčia ant vieno užlipu. Po batu pasigirsta traiškomas stiklas. Strykteliu ir vos nepargriūnu. Elijas mane sugauna ir prispaudžia prie krūtinės.

– Atsargiau.

Susigūžiu. Jis paleidžia mane ir judame į priekį spartesniu žingsniu.

Kai pasiekiame viešbutį, Elijas laisva ranka persibraukia per plaukus ir sunkiai atsidūsta.

– Du keliai, – pareiškia Ėlirama tyliai. Elijas pažvelgia į ją susiraukęs. – Kurį pasirenkame?

Primerkiu akis.

Elijas susierzinęs atsidūsta.

– Dingstame, – paskelbia rimtai.

Ėlirama linkteli ir įeina į vidų. Po kelių minučių sugrįžta su vaikiu, kuris plačiai nusižiovauja ir kumščiu trinasi akis. Ėlirama paragina jaunuolį paskubėti. Šis linkteli, dar kartą nusižiovauja ir tingiai pajuda atvesti Elijo žirgo.

– Kaip kiti? – Ėlirama pasiteirauja nusiimama apyrankę su amuletu nuo riešo.

– Dabar dėl jų nesijaudink, – Elijas pažvelgia į mane, veidas akimirksniu sušvelnėja. Nuleidžiu akis į mūsų susipynusius pirštus. Mėginu savus išraizgioti, bet nesėkmingai. Elijas nenori manęs paleisti.

Vaikinukas sugrįžta su žirgu. Elijas pagriebia iš jo vadeles, linkteli atsidėkodamas ir priveda mane arčiau gyvio, kuris piktai žvelgia į Eliją.

– Atsiprašau, – sumurma vaikinas tapšnodamas žirgui kaklą. – Nenumatyti reikalai, – paaiškina. Žirgas papurto galvą, o vaikinukas nušlepsi atgal į vidų. Elijas padeda man užsiropšti ant žirgo. Pats atsisėda prieš mane.

Ėlirama viską stebi primerktomis akimis. Ji net nedirsteli į jai už nugaros iš šešėlių atsiradusį gyvulį. Ji nubraukia ant veido užkritusią plaukų sruogą, akimirką delnu uždengia akį ir užšoka ant savo žirgo. Tvirtai sugriebia vadeles ir paragina gyvūną judėti. Jis piktai suprunkšta ir pasileidžia į priekį. Žmonės metasi į šoną praleisdami žirgą.

„Tvirtai mane apglėbk“, – paliepia demonas.

Susiraukiu, bet padarau kaip liepta. Priglaudžiu krūtinę prie jo nugaros. Jaučiuosi keistai. Noriu atsišlieti nuo jo. Man nepatinka šis artimas kontaktas.

Elijas paraginą žirgą ir šis nenoriai pasileidžia iš pradžių ristele, o vėliau šuoliais. Tvirčiau įsitveriu į Eliją, užmerkusi akis priglaudžiu veidą prie jo nugaros, širdis daužosi krūtinėje.

„Viskas bus gerai“, – Elijas mėgina įkvėpti man drąsos.

Giliai įkvepiu. Mano galvoje siautėja chaosas. Nieko nesuprantu. Jaučiuosi pasimetusi. Tai netikra. Noriu pabusti.

„Kvėpuok, – švelniai taria demonas. – Viskas yra gerai.“

„Niekas nėra gerai.“

Jis tyli. Atmerkiu akis ir nedrąsiai dirsteliu per vaikino petį į priekį. Prajojame miesto vartus ir atsiduriame tamsoje. Aikteliu.

„Nesijaudink. Fatala puikiai sugeba orientuotis tamsoje, – atsako Elijas į mano nepasakytą klausimą. Ramiau man nepasidaro. – Atsipalaiduok. Viskas gerai.“

„Tas vaikinas... Jie jį nužudė, – tarsi sulėtintame filme regiu mirštantį jaunuolį. – Kodėl?“

Elijas delsia atsakyti.

„O kaip manai, kodėl jie manė, jog vaikinas jiems kelia grėsmę?“

„Kodėl... Nesuprantu?“

– Miegančioji Gražuolė, – taria jis balsu. – Galvok. Regėk. Klausyk. Niekas nevyksta be priežasties. Jeigu galvoji – gyveni.

Giliai įkvepiu ir iškvepiu.

„Jis nebuvo laikomas grėsme. Jis buvo grėsmė. Sapnai?“

„Taip. Vaikinas galėjo surasti būdą susisiekti su pažįstamais žmonėmis, perspėti juos per sapnus. Tai nėra... efektyvus būdas, tačiau ži... girdėjau apie atvejus, kai pasakos buvo sugaudytos realybėje.“

„Kas jas sugaudė?“

„Geriau dabar negalvokime apie tai.“

„Kodėl?“

„Nes šią akimirką tai nėra svarbu.“

Susiraukiu.

„Taip negalima.“

„Kodėl? Tavo motina gera mokytoja, – sako Elijas. Susiraukiu. – Ji tau vis kalė į galvą, kad visada savo skaitytoją turi palikti alkaną.“

„Ką turi omenyje, demone?“

„Visų savo paslapčių negaliu atskleisti. Juk tada nebus įdomu gyventi, argi ne? Beje, noriu, kad nenustotum būti akyla.“

„Nori, kad naudočiau smegenis?“

„Niekados nepatiek visko skaitytojui ant auksinės lėkštutės“, – pacituoja jis mano mamą.

„Tai nėra istorija.“

Elijas trūkteli pečiais.

„Gyvenimas yra istorija ir kiekvienas iš mūsų pasirenka, kokiam literatūros žanrui jo gyvenimas priklauso.“

„Šiais laikais knygos priklauso ne vienam žanrui.“

„Kodėl?“

„Nes gyvenimas yra ilgas. Tai ilga istorija ir joje gali būti visko: dramos, nuotykių, romantikos, paslapties ir taip toliau“, – vardiju susijaudinusi.

„Matai, tu suvoki tiesą. Kitas nepultų ginčytis ir pritartų“, – demono balse justi džiugesys.

Išsižioju. Tik dabar suvokiu, ką Elijas ką tik iškrėtė.

„Tu... “

„Aš.“

Užsičiaupiu. Kelias valandas jojame žingine nepratardami vienas kitam nė žodžio. Net nepajuntu, kaip trumpam užmerktos akys tvirtai sulimpa ir užsnūstu, priglaudusi skruostą prie demono nugaros. Pabundu, kai žirgas sustoja. Nusižiovauju ir užmiegotomis akimis nužvelgiu aplinką. Ėlirama nušoka nuo žirgo ir pasirąžo.

– Jeigu nebūčiau tokia pavargusi, tai uždusinčiau tave klausimais, – taria suirzusiu tonu Ėlirama.

Elijas nušoka nuo žirgo. Jo kone juodos akys žvelgia į mane liūdnai.

– Manau, kad ne tu viena turi daugybę klausimų, – sumurma jis ir kilsteli ranką į viršų. Atsidūstu ir leidžiu jam padėti man nulipti. Vos išsilaikau ant kojų. Jaučiuosi tokia pavargusi ir sustirusi.

– Šitas pastatas atrodo apleistas, – sumurma Ėlirama.

Klapsiu blakstienomis ir dirsteliu per vaikino petį. Tik dabar pastebiu didelio pastato kontūrus.

– Vienuolynas, – taria Elijas.

– Vienuolyno griuvėsiai, – Ėlirama pataiso. – O, vargeli. Ką jau ką, niekados nesvajojau nakvoti tokioje vietoje, – jos rankose iš niekur atsiranda deglas ir ugnis įsižiebia.

– Bet ką jau padarysi, – Elijas apglėbia mane viena ranka per juosmenį ir veda link griuvėsių.

– Gaila, esu per daug pavargusi, kad ginčyčiausi dėl nakvynės vietos, – Ėlirama nusižiovauja. Iš paskos ir aš praveriu burną ir vos neparkrentu ant žemės. Elijas mane sugauna ir prispaudžia prie savęs.

Po mūsų batais traška šakelės ir sausi lapai. Kojos kliuvinėja už atskilusių nuo sienos akmenų. Kai surandame tinkamesnį lopinėlį, Elijas kažką išsitraukia iš kišenės ir sviedžia į žemę. Ūmai ant žemės atsiranda stori miegmaišiai. Be ceremonijų Ėlirama įkiša deglą į žemę per vidurį ir įsitaiso miegmaišyje. Elijas atitraukia nuo manęs rankas ir įsmunku į saviškį.

– Aš pabudėsiu, – paskelbia Elijas.

– Kaip sau nori, – subamba Ėlirama atsukdama mums nugarą. Po kelių minučių iš jos pusės ima sklisti tylus knarkimas.

Nenoriu užmerkti akių, bet vokai sunkūs. Po penkių minučių užsnūstu. Pabundu nuo triukšmo. Atsimerkiu ir atsisėdu. Deglas vos dega, Ėlirama vis dar guli atsukusi nugarą, o Elijas... Jis guli ant šono, o prie jo stovi pasilenkusi...

Prasižioju surikti, bet balsas dingęs. Švytinčios geltonos atėjūnės akys nukrypsta į mane. Ji perbraukia ilgais nagais sau per kaklą, patraukia nuo veido ilgas plaukų kaseles. Dėvi ploną juodą suknelę, ant kurios išpainioti įvairūs apskritimai. Aplink kaklą – daugybė pakabukų su įvairiausiais ženklais ir simboliais.

Ji pasilenkia arčiau Elijo, uždeda pirštą ant jo peties, bet neatitraukia akių nuo manęs.

– Miegantys miegančiųjų miege, – ji taria vaikišku balseliu. – Saldus sapnas supuvęs, – ji prideda pirštą prie lūpų, iškiša dvišakį liežuvį. – Alkis atslūgti atsisako, – žengia kraipydama kaip gyvatė galvą į šalis. Širdis man nusirita į kulnus. Turiu kažką daryti, bet kūnas atsisako net raumenėlį pajudinti. – Akys akylai atrodo. Sklando saldus sapnas, – ji vėl iškiša dvišakį liežuvį ir atsiduria šalia manęs. Prideda pirštus man po smakru. – Baimė bijoti baimės, – sumurma ji. – Žmogus žingsniuoja ženklais, – pirštai nuslysta prie kaklo. Jaučiu, kaip jos nagai sminga į odą. Ji prikiša savo nosį prie maniškės. Nuo jos dvelkia šalčiu ir citrinomis. – Fantazijų formulė fiksuota. Mielai mirštu miegoti.

Ji iškiša dvišakį liežuvį, jo galiukai paliečia mano skruostą. Šiurpas nupurto kūną, pabudindamas kiekvieną ląstelę veikti. Pagriebiu atėjūnės ranką ir nusiplėšiu nuo kaklo. Sutrikusi moteris pažvelgia į savo galūnę, o aš strykteliu ant kojų ir, tarsi kažkieno paliepta, griebiu vos degantį deglą į rankas ir iškeliu jį priešais save.

– Pavojus, – tariu pusbalsiu. – Pavojus, – tariu garsiau.

Moteris atsistoja tiesiai, judina pirštus, stebi, kaip šie juda, tarsi pirmą kartą tai regėtų.

– Košmaras kiemais kulniuoja. Kunkuliuoja kraujas kivirčais. Šiems šūkauti šūdina. Miegas mielai myluoja. Išalkusi ir ištroškusi, – ji žengia arčiau manęs palenkdama galvą į priekį. Girdžiu traškančių šakų aidą.

– Nesiartink, – pamosikuoju deglu.

– Nesiartinti norėtum niekados. Paklusti paliepei primygtinai. Aš atsisakau atlikti. Trokštu tave turėti. Skanauti saldainį savo.

Mano krūtinė kilnojasi, širdis dar niekad taip skaudžiai nesiblaškė šonkaulių narvelyje. Man bloga.

„Elijau!” – rėkiu mintyse. Demonas net nekrusteli. Dirsteliu į Ėliramą.

Sutraška šaka. Žvelgiu į atėjūnę. Ji plačiai atmerkia akis ir iššiepia blizgius dantis. Pamosikuoju deglu. Atėjūnė abejingai išriečia antakį.

– Pokštus puikius pateiki. Gal galėtum gulėti?

– Mes mielai mėgausimės.

– Sapnai saldūs saldžiausi.

– Nenormaliai norime nerti.

Aikteliu. Iš tamsos išnyra daugiau švytinčių akių. Jos supa mus.

– O varge, – sušnibždu.

– Nesipriešink, nerėkauk, nekovok.

„Elijau, – sumekenu mintyse. Tylus atodūsis išsprūsta pro jo lūpas. Pirmoji atėjūnė prisimerkusi žvilgteli į vaikino pusę. – Elijau! Elijau, pabusk!” – šaukiu mintimis. Vaikinas pradeda judinti galvą.

– Bunda bernelis, blogai, – taria atėjūnė sugniauždama kumščius.

– Skubėti sapnus susirinkti.

Visos atėjūnės linkteli ir akimirksniu nukreipia savo godžius žvilgsnius į mane. Man iš rankų iškrenta deglas. Nežinau, ką daryti.

– Alkis amžinas alina. Maroms maisto malonėsi.

Sunkiai nuryju seiles. Apsidairau aplinkui. Iš visų pusių švyti akys. Jokio pabėgimo.

– Kai kelio nėra, telieka jį susikurti. Pasidavimas yra pralaimėjimas, o aš nenoriu pralaimėti, – šnabždu sau.

– Šnabžda šnabždesius šaltus, – paniekinamai taria viena atėjūnė.

– Elijau! – surinku paskutinį kartą ir atėjūnės rankos sugriebia mane už kaklo. Stipriai. Uždedu rankas ant jos šaltų rankų. Mėginu patraukti nuo kaklo. Nesėkmingai. Sunku įkvėpti. Plaučiai dega. Akyse temsta.

– Miegok, mergele, mielai. Skanauti sapnų sumanėm.

– Gelbėtojas pabunda ir pakyla į kovą, – sušnabždu pirmą į galvą šovusią nesąmonę.

Staiga rankos dingsta ir susmunku ant žemės. Godžiai ryju orą. Atėjūnė klykia nesavu balsu. Elijas atsiduria šalia manęs, tankiai alsuoja. Išsitraukia kažką iš kišenės, prideda prie lūpų ir be garso kažką pasako, o tada nieko nelaukdamas sviedžia daiktą į žemę. Aklina šviesa nušviečia viską. Atėjūnės klykia nesavu balsu. Tik jų riksmas ilgai netrunka.

Kaip ir šviesa.

Po minutės tamsa sugrįžta, tačiau atėjūnų niekur nebesimato. Elijas suima delnais mano veidą ir atidžiai nužvelgia kiekvieną kūno lopinėlį, visai nesijaudindamas dėl pabaisų, kol aš mėginu išvysti tamsoje jų šviečiančias akis.

– Nesijaudink, jos negrįš. Bent jau kol kas.

– Kas tai? Kur jos dingo? – vapalioju.

– Ar tau viskas gerai? – paklausia jis.

Klapsiu blakstienomis. Nužvelgiu save.

– Lyg ir, – sumurmu sutrikusi.

Elijas lengviau atsidūsta. Jo rankos atsiduria ant mano pečių, o kakta prisiglaudžia prie maniškės. Susiraukiu ir atsitraukiu nuo jo piktai žvelgdama. Elijo veide akimirką švysteli liūdesys.

– Kas tai buvo? Kur jos dingo?

Elijo lūpos užsiūtos.

– O, velnias, – sudejuoja Ėlirama. – Kas čia buvo? Mano galva tarsi... kas su ja futbolą žaidė?

– Tai buvo Maros. Košmarai, – nenoriai paaiškina Elijas.

– Kur jos dingo?

Elijas trumpam užsimerkia.

– Jos yra tamsa. Šviesa jas nužudė, – jis mosteli ranka į žemę. Neiškart pastebiu mažyčius pelenų kauburėlius.

– Jų čia gali knibždėti ir daugiau, – taria Ėlirama pridėdama ranką prie galvos.

Elijas stipriai suspaudžia lūpas ir linkteli.

– Gali, – jis atsistoja ir ištiesia man ranką.

Pakraipau galvą ir pati atsistoju. Elijas sugriežia dantimis.

– Nekenčiu Marų, – Ėlirama svirduliuodama atsistoja ant netvirtų kojų. – Jos geriau per galvą trenkia nei velnio lašai.

– Jeigu čia buvo Maros... – Elijas reikšmingai nutyla ir įsmeigia žvilgsnį į Ėliramą. Mergina riebiai nusikeikia panosėje. Man net ausys užkaista išgirdus tokius keiksmažodžius.

Nekenčiu, kai prie manęs kas nors keikiasi, bet visada nutyliu. Bijau prasižioti ir apsimetu, kad viskas yra gerai, nors taip nėra.

– Nesikeik, – savo pačios nuostabai tariu. Ėlirama išriečia antakį, akimirką klapsi blakstienomis sutrikusi.

– Atsiprašau. Išsprūdo, – tarsteli vis dar sutrikusi.

– Judam, – paliepia Elijas ir neriame į tamsą. Elijas ir Ėlirama negaili savo žirgų. Jie ragina juos ne lėkti, o tiesiog skrieti pažeme. Atrodo, kad pats velnias mus vytųsi.

Stipriai apglėbusi Eliją per juosmenį drįstu žvilgtelėti atgal. Aikteliu, pasidaro silpna. Daugybė žvilgančių akių lekia paskui mus, o jų sūkurio viduryje – didelės ir baugios, kruvinos, raudonos akys. Prisispaudžiu prie Elijo nugaros, veidu įsikniaubiu jam tarp kaklo ir peties. Mėginu įkvėpti, bet baimė paralyžiuoja mane.

– Košmarė pasirodė, – surinka Ėlirama kiek užlūžtančiu balsu. Akies krašteliu žvilgteliu jį ją. Jos rankose žvilgantis ilgas kalavijas su gyvate, apsivijusia aplink rankeną.

Nuaidi nežmoniškas, tarsi iš kūno gelmių sklindantis urzgimas. Širdis skaudžiai sukteli. Sudrebu. Elijas nuleidžia savo plačią plaštaką ant mano stipriai sunertų pirštų ant jo pilvo. Kilsteliu galvą. Elijas žvelgia į mane, sunkiai nuryja seiles ir linkteli.

Man nepatinka jo veido išraiška.

„Ką sumanei?“ – paklausiu. Neprisimenu, kaip veikia mano burna.

– Nepabėgsite nuo nesėkmės. Priklausysite pabėgėliai pabaisoms. Maitinsite mus miegodami. Mirties melsite mielai, – šnabždesiai iš visų pusių apsupamus. Švytinčios akys sklando virš mūsų, mums iš šonų...

– Saugokitės! – suklykiu. Elijas staigiai patraukia už vadelių ir Fatala atsistoja piestu, vos neišverdama mūsų iš balno.

Iš visų pusių artinasi Maros.

Elijas perduoda man vadeles ir nušoka nuo žirgo nugaros.

„Sėdėk ant žirgo“, – paliepia net nežiūrėdamas į mane. Ėlirama prisijungia prie jo tvirtai rankose laikydama kalaviją.

– Jų per daug, – taria ji nužvelgdama artėjančias Maras.

– Sapnus sapnuosite saldžius. Pinsite painius pasaulius. Mes misime mielai. Beprotybė bus baigta.

Elijas žvelgia į artėjančias raudonas akis.

– Eli, jeigu turi planą, mielai norėčiau jį sužinoti. Pavyzdžiui... dabar, – Ėlirama žvalgosi aplinkui, neviltis lėtai iškreipia jos veido bruožus. – Tikiuosi, dar turi tų šviesos kamuoliukų?

„Nesugalvok nieko daryti, – jis dirsteli į Ėliramą. – Lūpos užsiūtos.“

– Ne.

Ėlirama įsitempia.

– Nuostabu, – sumurma ji.

– Ne pirmas kartas, – Elijas atsistoja į kovos pozą, rankose atsiranda baltų dūmų kalavijas. Garsus aiktelėjimas nuvilnija tarp Marų ir truputį nutolsta. – Ir vienas asmuo gali nugalėti tūkstančius. Ne skaičiuje, o užsispyrime slypi esmė, – garsiai paskelbia.

Spoksau į jį, tačiau matau mamą, vartančią nuotykių knygą. Su kiekvienu atvertu puslapiu jos kaktoje įsirėžia nauja raukšlė. Netrukus susierzindama ji užverčia ją ir pirštų galiukais paliečia savo danišką kasą.

– Knygų personažams visados sekasi nugalėti stropesnius ir vyresnius priešus. Ar tai logiška, Amarile, dukrele mano? Nesuprantu, kaip vienas, silpnas ir nepatyręs asmuo gali nugalėti patyrusį ir stiprų, – ji sunkiai atsidūsta, numeta knygą ant staliuko ir atsistoja. – Skaitydamas tokias istorijas suvoki, kad tai tikrai yra fantazija. Herojus nugali piktadarį. Gėris nugali blogį. Žmonija suvokia, kad geriau visada būti geram, bet taip nėra. Blogis slypi kiekviename iš mūsų. Blogis, kaip ir gėris, nugali.

Klapsėjau blakstienomis.

– Nori pasakyti, kad kartais geriau leisti blogiui laimėti? – dirstelėjau į ant staliuko gulinčią knygą.

Motina pakraipė galvą susimąsčiusi.

– Sakau, kad kiekviename iš mūsų tūno gėris ir blogis, kad gėris ne visados laimi ir, kad gerietis ne visada turi būti geras. Pamėgink, Amarile, dukrele mano, pasakyti man, kuris veikėjas yra geras, o kuris blogas, – nedrąsiai linktelėjau. – Vienas asmuo gina gyvūnus ir nusprendžia kovoti prieš visą žmoniją. Jis, sakykime, sugalvoja sukurti kokią nors ligą, kuri nužudytų daugybę žmonių ir išgelbėtų daugybę nykstančių gyvūnų. Kol kas aišku? – linktelėjau. – O kitas veikėjas, – tęsė ji, – gina žmones ir nori sustabdyti tos ligos atsiradimui ir plitimui, nors supranta, kad dėl žmonių nyksta gamta ir miršta daugybė gyvūnų. Taigi, kuris yra blogis šiame scenarijuje?

Kelias ilgas akimirkas įtemptai galvojau, bet galiausiai pasidaviau patraukdama petukais.

– Niekados personažų nevadink gerais ir blogais. Jie – žmonės, o žmonės nėra užsiklijavę etikečių. Kartosiu tau tai milijonus kartų, Amarile, dukrele mano.

– Tai... kam tos etiketės?

Mama prisėdo šalia manęs. Ji žvelgė į mane, pirštais atsargiai liesdama man smakrą.

– Kai du žmonės nori to paties, jie tampa vienas kitam priešu. Kuris bus priešas, priklausys nuo to, iš kurio perspektyvos nuspręsi pasakoti istoriją. Tačiau... – ji palinksta į priekį. – Kai pradėsi galvoti etiketėmis, tavo personažai bus šachmatų figūros.

– Mirties miegas mirtinas. Kovosime kovoje kiekvienas. Nugalėti nenugalėsi niekados. Ginklus guldykite geriau. Pasiduokite prašome palankiai, – šiurpūs moteriški balsai grąžina mane atgal į realybę. Sunkiai nuryju seiles. Raudonos akys žengia vis arčiau. Ėlirama ir Elijas įsitempia.

– Negi tikrai manote, kad jums pavyks mus nugalėti. Jūs trys, o mūsų daug, – raudonos akys skėsteli rankomis. Jos balsas girgždantis ir vaikiškas.

– Mes nenorime problemų, – taria Elijas stebėdamas Maras.

– Naktis priklauso pabaisoms, – taria ji, liesdama pirštais savo kaklą. – Mes – tamsos medžiotojos, o jūs – mūsų grobis. Pasiduokite taikiai. Pripažinkite pralaimėjimą.

– Na, – tarsteli Ėlirama, – mes būsime grobis, kuris nepasiduos be kovos.

Raudonos akys supratingai linkteli, o tada spragteli pirštais. Maros garsiai sušnypščia ir, atkišusios nagus į priekį, pradeda linguodamos judėti link mūsų.

„Sėdėk ant žirgo ir nieko nedaryk. Kad ir kas nutiktų“, – perspėja Elijas prieš užsimodamas kalaviju nukauti pirmą Marą.

Sėdėdama ant Fatalos, jaučiuosi tarsi žiūrėčiau geros kokybės filmą su efektais. Man šalta, širdis daužosi krūtinėje iš dar niekad nejustos baimės ir... noro kažką padaryti. Nenoriu būti stebėtoja.

„Paragink Fatalą lėkti. Dabar!“ – paliepia Elijas. Neskubu to daryti. Elijas ištraukia kalaviją iš Maros kūno ir greitai ranka plekšteli Fatalai per užpakalinę koją. Žirgas supranta ženklą ir garsiai sužvengęs pasileidžia į priekį. Prisiglaudžiu prie Fatalos, tvirtai rankose gniaužiu vadeles. Maros šnypšdamos traukiasi iš kelio. Pažvelgiu atgal. Jos nesiveja manęs, traukia link Elijo ir Ėliramos.

Trūkteliu vadeles, mėginu sustabdyti Fatalą, bet ji neklauso.

– O varge, – sudejuoju ir pažvelgiu atgal. Su kiekviena sekunde aš vis tolstu nuo jų.

Tai gerai ar blogai?

Tai gerai. Vienas lūpų kamputis kilstelėjo į viršų.

Mano džiaugsmas ilgai netrunka. Virš savęs išgirstu sparnų plasnojimą, o priekyje išvystu šviesos žiburėlius, girdžiu arklio kanopų bilsmą. Netrukus pasirodo likusi mūsų komandos dalis ir Fatala sustoja. Džonatanas liepia Florijonui pasilikti, o pats su Medžiotoju nujoja į priekį.

– Tau vis... visk... as ger... ai? – paklausia vaikinas, mėgindamas prietemoje išvysti žaizdas.

– T... t-taip, – linkteliu, žvelgdama ten, kur vyksta veiksmas.

– Ne... nebi... jok.

Atleidžiu vadeles.

Keli šviesos plykstelėjimai, kelios aimanos ir įsivyrauja tyla. Fatala kanopa kapsto žemę purtydama galvą.

– Kas dabar? – baugščiai paklausiu.

– Než... inau.

Mes kantriai laukiame. Laukiame ilgai. Mano pirštai sustyra nuo šalčio.

„Ar... Ar viskas gerai, demone?“ – nusprendžiu surizikuoti ir pasiteirauti. Nežinau, ko noriu labiau: neišgirsti jo atsako ar jį išgirsti. Juo vis tiek nepasitikiu ir žinau, kad atsiradus tinkamai progai, turiu tepti slides.

Viena sekundė.

Dvi sekundės.

Visa begalybė sekundžių ir vis tiek tyla. Ilga tyla. Negi juos įveikė? Nusprendžiu patikrinti. Sugriebiu už vadelių ir stipriai trukteliu. Fatala nenoriai paklusta.

– Kur tu?

– Reikia ten nujoti, – tariu ir, visai nežinodama, ką darau, mėginu suvaldyti žirgą. Florijonas joja paskui mane ir netrukus netgi pasiveja. Jo rankoje žibintuvėlis, nušviečiantis mums kelią. Nakties tylos skraistę drasko tik žirgų kanopų keliamas triukšmas.

– Ilgai galvojote grįžti, – pasiskundžia Ėlirama. Ji sėdi ant kelio, šalia jos sėdi Elijas. Jis ranką spaudžia sau prie juosmens. – Kur mišinys? – Ėlirama įsakmiai pasiteirauja Elijo. Jos drabužiuose žioji didžiulės skylės, atidengiančios krauju pasruvusias žaizdas.

„Bus nemažai randų“, – spėju pagalvoti.

Elijas pažvelgia į mane, lengviau atsikvepia, tada nusuka akis į Ėliramą. Tyli. Mergina pavarto akis ir netvirtais, skausmo kupinais žingsniais nušlepsi prie Fatalos, pradeda kažko ieškoti krepšiuose kartkartėmis susiraukdama, o aptikusi, atpėdina atgal pas Eliją. Stebiu, kaip ji kilsteli jo drabužius, kad atidengtų žiojančią bjaurią žaizdą. Užsidengiu delnu burną. Nenoriu žiūrėti, bet negaliu atitraukti akių.

„Nesijaudink, nemirtina. Kol kas“, – ramina demonas.

Stipriai sučiaupusi lūpas linkteliu. Nekenčiu šio demono, bet nesu pabaisa, kad linkėčiau kam nors blogo. O gal...

Nukreipiu akis. Medžiotojas ir Džonatanas valosi ginklus ir tvarkosi žaizdas. Aplink daugybė pelenų krūvelių. Vieną iš jų Medžiotojas paspiria ir pilkos kruopelytės įsiutusios paskinda ore, kol atranda ramybę nusėdusios ant kelio.

– Nugalėjote? – paklausiu nedrąsiai.

Džonatanas sunkiai palinguoja galvą.

– Marų ir košmarų nugalėti neįmanoma, Amarile. Mes tik laimėjome truputį laiko, – jis atsidūsta ir pažvelgia į susiraukusį Eliją.

– Baik vaipytis kaip mažas vaikas, – sudraudžia Ėlirama ir ima apžiūrinėti savo žaizdas. Kelias iš jų paliečia ir sušnypščia iš skausmo.

Šiaip ne taip nusirioglinu žemyn nuo žirgo ir prieinu arčiau jų, stipriai apkabinu save rankomis per pečius.

Kraujas žvilga menkoje Florijono laikomo žibintuvėlio šviesoje. Sustingstu. Prieš akis išnyra daug kraujo. Jo daug ir jo yra visur. Papurtau galvą ir raudono rubino žvilgesys dingsta.

– Po kelių dešimčių minučių būsi kaip naujas, – tarsteli Ėlirama atsistodama. – Kaip ir aš, – priduria iškvėpdama. Nusivalo dulkes nuo kelių. – Mums reikia iš čia judėti.

Visi pritaria linktelėdami.

Džonatanas padeda Elijui atsistoti, nušlepsėti link ramiai stovinčio Fatalos ir įšokti į balną. Džonatanas padeda ir man, bet...

– Ar aš... – lemenu, kai man įteikia vadeles, o už nugaros sėdintis Elijas viena ranka apsiveja mane per liemenį. Jis net nuleidžia savo sunkią galvą man ant peties, jo karštas alsavimas kutena kaklą. Įsitempiu, širdis plaka krūtinėje pasimetusi ir neapsisprendusi, ar jai džiaugtis, ar jai sunerimti, kad man tai patinka.

– Vaistai. Jis negali pats joti, o, kaip matai, ir nusėdėti jam nelengva. Žiniuonės į žaizdas gydančius mišinius mėgsta įmaišyti ir raminamųjų, kad ligoniai būtų ramesni ir greičiau gytų.

– Mažiau šnekų, daugiau veiksmo, – šukteli Ėlirama, ir paragina savo žvėrį. Visi linkteli ir sekame ją.

Slapčia pavydžiu Ėliramai jos stiprybės. Ji sužeista ir turėtų laukti pagalbos, bet to nedaro.

Ji tai, kas aš nesu.

Ji tai, kas aš norėčiau būti.

Stipri, nepriklausoma, drąsi...

Aš niekados tokia nebūsiu.

16 skyrius

Galėčiau kaltinti mamą. Tai ji pavertė mane tokia išsigimėle kitų akyse. Bet tai būtų melas. Aš tokia jau gimiau, o mama tik norėjo man padėti savo keistumu pasiekti aukštumas.

Bet kartais šios aukštumos būna per daug aukštai.

Tada ką turėčiau kaltinti, kad užuot pasiekusi debesis, pasiekiau gilią duobę?... Ne, tas demonas mano galvoje buvo pats kalčiausias. Jis niekaip negali dingti iš mano minčių.

Nuskambėjo skambutis. Pagyvenusi mokytoja didžiuliais apvaliais akiniais susirinko daiktus ir, nužvelgusi klasę abejingu žvilgsniu, išėjo. Klasės draugai pradėjo rąžytis, keltis iš savo vietų ir vaikščioti po klasę. Vienas po kito susibūrė būreliai, iš visų pusių pradėjo sklisti pašnekesiai.

Užverčiau literatūros vadovėlį. Nekreipdama dėmesio į mane supantį šurmulį išsitraukiau ausines, istorijų sąsiuvinį ir mėgstamiausią mamos padovanotą rašiklį. Pasileidau Two Steps from Hell melodijas ir užrašinėjau pirmas į galvą šovusias mintis. Norėjau rašyti kažką prasmingo, bet užsikrėčiau ta sumauta rašytojų liga – rašytojo bloku. Atrodo, kad visos mūzos išsilakstė palikdamos mane likimo valiai. Mama man vis dėstė, kad šia liga galima susirgti dėl dviejų priežasčių: „nusivažiavai“ su savo istorija arba kažkas atsitiko asmeniniame gyvenime. O kur dar tai, kad pirmu mėginimu nori parašyti šedevrą.

– Niekados nespausk savęs. Rašyk bet ką ir leisk aukštesniosioms jėgoms naudoti tave kaip mediumą.

Rašyk bet ką. Tai pats geriausias patarimas, kai reikia pramušti ledus. Tačiau mama visada kartodavo, kad nemėginčiau vaikytis mados ar kitų rašytojų, kad rašyčiau tai, kas man svarbu ir įdomu. Be to, mano galvoje mama sugebėjo savo griežtu balsu išgraviruoti paliepimą rašant niekados nekoreguoti teksto.

– Gal moterys ir gali atlikti kokius keturis ar šešis darbus vienu metu, tačiau rašymas yra išimtis. Jeigu rašai, rašyk, jeigu redaguoji – redaguok.

Atsidusau. Pakėliau akis nuo lapo ir ėmiau dairytis aplinkui. Kitoje klasės pusėje sėdėjo klasės gražuolės. Mano plaukai priminė paukščių lizdą, jų buvo tvarkingai sušukuoti. Kiekvienos veidas buvo išgražintas makiažu, o nagai sutvarkyti ir padengti geliniu laku. Jos vilkėjo dailius drabužius ir smagiai viena su kita tauškė. Klasės vaikinai vis dirsčiojo į jas ir tarstelėdavo kokį nors juokelį ar šiaip komentarą, kad šios žvilgtelėtų į jų pusę.

Į mane niekas nežvelgė ir niekas nemėgino užkalbinti. Nuo pačios pirmos klasės atrodė, kad visi tarsi nujautė, jog su manimi kažkas negerai, jog buvau ne jų pasaulio gyventoja. Man nerūpėjo klasės išvykos, diskusijos apie garsenybes, mada man buvo tarsi vėjo vaikymasis dykvietėje, makiažas – melo kupina iliuzija. Tiesiog neturėjau noro gaišti laiką tokiems niekams, tačiau tuo pat metu regėjau, kaip visas pasaulis sukosi būtent apie šiuos dalykus... Norėjau patekti į tą pasaulį.

Viena iš bendraklasių pastebėjo mane spoksant į jų būrelį. Ji piktai primerkė akis. Susigūžiau ir nukreipiau žvilgsnį į sąsiuvinį. Daina pasibaigė ir, atrodo, pačiu netinkamiausiu laiku.

– Kokia keistuolė, – girdžiu merginą prunkštelint. – Jos brolis tai dar normalus, tačiau šioji tai kažkokia trenkta. Jokio stiliaus, rengiasi kaip kokia senė. O dar visada rašo... Negi negirdėjo to bajerio, kad tik mėmės skaito knygas?

Mintyse pradėjau maldauti, kad kuo greičiau prasidėtų kita daina. Nenorėjau girdėti tų komentarų. Nenorėjau, kad man primintų, jog mintimis gyvenau kitur ir dėl to kasdien buvau baudžiama realybės. Svajokliai ir menininkai nebuvo pageidaujami tikrovėje. Realybėje turi galvoti žemiškai ir būti tikras žemietis. Turi pavirsti tuštybės vergu ar, dar blogiau, – nemąstančiu robotu.

Žirgas staiga sustoja. Pramerkiu akis ir plačiai nusižiovauju.

– Kur mes? – pradedu dairytis aplinkui. Kelias dienas jojam, sustodami tik tam, kad žirgai galėtų pailsėti. Elijas pasijuto geriau ir atėmė iš manęs vadeles. Nesipriešinau, nors ir patiko būti žirgo šturmane. Būti savo likimo valdytoja. – Kokia čia vieta?

Mes esame plačioje sankryžoje, apsupti namų, pro šalį važiuoja automobiliai, o įvairaus atspalvio odos ir tautybės žmonės vaikščioja pėsčiųjų takais. Tačiau kažkas yra čia yra ne taip. Vieni žmonės ima ir dingsta, kiti ima ir atsiranda. Virš mūsų galvų skraido įvairūs paukščiai. Saulė ir Mėnulis pakibę ir žvelgia žemyn. Už kokių dvidešimties metrų stovi juoda pantera. Ji žvelgia į mūsų pusę. Aš spoksau į ją. Automobilis pravažiuoja. Pantera pranyksta.

– Esame Blezdingoje, – sausai atsako Elijas. Jis nušoka nuo arklio, akimirką susiraukia liesdamas šoną.

– Blezdingoje? – žvelgiu į jį iš viršaus prašydama detalesnio atsakymo, tačiau vaikinas net nežvelgia į mane. Jis dairosi aplinkui, nužvelgia kiekvieną kelio ženklą.

– Čia viena iš šviesiausių vietų, – garsiai paskelbia Ėlirama. Ji patapšnoja delnu savo žirgo kaklą. Šis suprunkščia iš pasimėgavimo. – Čia kažkokio realybėje esančio miesto kopija. Visi čia esantys žmonės... gerai, ne visi, bet didžioji dalis yra svečiai iš realybės.

Ėlirama nušoka nuo žirgo ir prieina prie vieno iš vyrų su plike. Jis glosto margą murkiantį kačiuką. Ėlirama mirkteli man ir, pridėjusi smilių prie smilkinio, pradeda kažką šnabždėti. Kačiukas ima keistis, didėti ir galiausiai pavirsta riaumojančiu tigru. Žmogus staigiai pašoka ir atsitraukia nuo į jį stebeilijančio žvėries. Netrukus vyras klykdamas pasileidžia į kojas, o tigras paskui jį. Neatrodo, kad kiti žmonės būtų pastebėję plėšrūną.

Pažvelgiu išsprogdinusi akis į Eliją. Jo kakle sunkiai sujuda Adomo obuolys.

„Ji yra pramokusi raganų magijos,“ – sausai paaiškina ir pažvelgia į Ėliramą.

– Ėle, liaukis, – Elijas taria piktai. – Mes čia ne tam, kad iškraipytumėme kažkieno sapnus.

– Tas vyras dabar bent jau šį atsimins, – paprastai taria ji.

– Taip, kaip ir kitus keturis ar penkis, kuriuos dažniausiai mes visi sapnuojame REM stadijoje, – niūriai sumurma jis.

– Elijau, tu toks nuoboda. Kartkartėmis galėtum ir pralinksmėti. Juk sapnai neretai įkvepia menininkus, – ji nužvelgia mane ir vis dar balne sėdintį Florijoną. Vaikinas spoksodamas į žemę pasikaso pakaušį.

Elijas nieko neatsako. Jis pagriebia vadeles ir paveda žirgą priekį. Visi seka paskui jį.

– Kodėl mes čia? – paklausiu nesiliaudama dairytis aplinkui ir viską ryti išbadėjusiomis akimis. Keista, kai viskas atrodo kartu ir normalu, ir ne. Daiktai dingsta ir atsiranda, keičia formą ir spalvą, žmonės išnyksta ir vėl išdygsta.

– Čia saugu. Kadangi durys čia retai atsidaro, pasakoms nėra ką čia veikti.

– Beje, čia retai kada sutiksi Stiklo riterius, – įsiterpia Džonatanas, valydamasis akinių lęšius į rankovę. – Stiklo riteriai mėgsta duris, kaip ir visos pasakos bei Laumių sąjunga.

– Taip, – Elijas linkteli pritardamas. – Menininkai nelinkę ieškoti įkvėpimo šviesiuose miestuose, – Elijas pažvelgia į mane ir nuoširdžiai šypteli. Netikiu jo šypsena. Mintyse sau kartoju, kad jis demonas, kuris nuo mažens šnabždėjo mano galvoje. – Menininkams reikalingas liūdesys ir skausmas. Juk tai yra jūsų įkvėpimų šaltinis, argi ne? Žmonėms nepatinka skaityti apie laimingus žmones. Jiems reikia išgyvenimų, kovų, išbandymų. Šis sapnų miestas per daug laimingas, kad pavirstų įkvėpimu. Taigi, menininkų čia nėra, o tai reiškia, kad nerasime ir pasakų.

„Ir liaukis mane vadinusi demonu, Miegančioji Gražuole,“ – dar priduria liūdnai mano galvoje. Piktai pažvairuoju į Eliją. Pažadu sau pasitaikius pirmai progai priremti jį prie sienos. Man reikia gauti atsakymus, o ne dauginti klausimus kvadratais.

– Aha, bet galime rasti kito šlamšto, – sumurma Ėlirama nepatenkinta. Ji paspiria netoliese gulėjusią sulamdytą skardinę. Šioji garsiai nurieda tolyn, kol galiausiai sustoja. – Mane erzina tie sąmoningi sapnuotojai.

– Tadėl, kad tu vis sugėbi patėkti į jų istorijas kaip piktadarė? – išpoškina Medkirtys, nusijuokdamas kiek gerkliniu garsu.

– Būtent dėl to. Nesu aš jokia piktadarė, o šie ima mane ir paverčia tokia, – Ėlirama piktai gestikuliuoja rankomis. – Rimtai, ar aš panaši tau į piktąją raganą ar Malificentę? Žinau, mėgstu juodai apvedžioti akis, bet tik tiek. Tik tiek, – trepteli koja.

Pažvelgiu nuo žirgo žemyn. Noriu nulipti ir pamankštinti sustabarėjusį kūną. Elijas pastebi mano susirūpinusį veidą.

„Nori nulipti?“ – pasiteirauja jis.

Sumerkiu akis ir parodau jam vidurinį pirštą. Vaikinas prunkšteli. Juntu visų akys susmingant į mus. Į skruostus plūsteli šiltas kraujas, Elijas įžūliai rankomis sugriebia mane už liemens ir nuleidžia ant tvirto pagrindo. Mūsų žvilgsniai virsta Gordijaus mazgu. Elijas šypteli puse lūpų.

„Kodėl niekados neatrodai tokia karinga ten?“ – smalsiai pasiteirauja Elijas.

Jo žodžiai pavirsta šiurkščia kempine, nugramdančia nuo veido bet kokią emociją. Greitai nusimetu jo rankas ir žengiu žingsnį į šoną, įkišdama koją tiesiai į smirdantį didžiulį žirgo virškinimo šedevrą.

– Ir kai ji manė, kad blogiau negali būti, ima ir pranoksta save likimo ironijomis, – sumurmu, giliai įkvėpdama bjauriai dvokiančio oro. Suraukiu nosį.

– Na, yr įvairių intėrprėtacijų api įlipimą į šūdą, – Medkirtys taria juokdamasis kone dusinančiu juoku. – Na, bėt žinant kas tu ir kadėl ėsi čė... na, tikriausiai, mėrgyt, tai rėkštų, kad vėrtini savė neigiamai ir dalį savo veiksmų taip pat tu vėrtini prastai. Gal nėt manai, kad šė yr purvini bė... bė kėnksmingi.

Stoviu išsižiojusi. Koja su šūdu – visai pamirštas reikalas.

„Neklausyk jo, Miegančioji Gražuole. Mane džiugina, kad sugebu pavergti visą tavo dėmesį taip, kad net nepastebi, kur žengi.“

Papučiu lūpas ir, visai nekreipdama dėmesio į dovaną ant bato, žengiu tolyn nuo tos trenktos šutvės. Atsisėdu ant šaligatvio bortelio, atsargiai nusiimu batą ir pradedu dairytis aplinkui ieškodama ko nors, kas padėtų atsikratyti dvokiančio priedo.

– Mes neturime laiko tokioms nesąmonėms, – subamba Ėlirama, prieidama prie manęs spėriais žingsniais. Ji pirštais suspaudžia nosį ir pagriebia iš manęs batą. Nesipriešinu. Ėlirama nužvelgia batą, o tada numeta jį ant grindinio. – Įdėmiai žvelk į tą sumautą batą ir kartok paskui mane.

– Ėle, – girdžiu griežtą Elijo toną.

Ėlirama išdidžiai parodo jam špygą, o tada dėl įvairovės ir vidurinį pirštą, taip plačiai nusišypsodama, kad galima suskaičiuoti visus jos dantis.

– Eik šikt. Vienaip ar kitaip reiks jai įkrėsti proto. Taigi, kodėl nepradėjus dabar? Gal ji mums galės padėti padėti jai? Ji netgi galėjo mums padėti, kai puolė tos Maros. Žinoma, jeigu būtų žinojusi, kaip tai ji gali padaryti.

Klapsiu akimis nesuprasdama, apie ką ji čia tauškia.

Ėlirama pirštu parodo į batą.

– Žiūrėk ten, – nuleidžiu akis. – Ar šis batas purvinas? – ji klausia.

– Ar tu juokus mėgsti? – pavartau akis.

– Cha cha. Purvinas ar švarus?

– Purvinas.

– Purvinas ar švarus? – paklausia pažemindama balsą oktava. Delnu perbraukia kairę akį.

– Tu ką, tyčiojiesi iš manęs? – suraukiu antakius. Pyktis kyla gerkle aukštyn.

– Purvinas ar švarus?

Neištveriu ir pažvelgiu pasižiūrėti į bendrakeleivius, ar šių nepribaigė isteriškas juokas. Jie visi stovi ir įdėmiai žvelgia į mane. Florijono veide atsispindi liūdesys.

– Na, iš tavės tikrai nė kakia makytojūkštė, – galiausiai paskelbia Medkirtys, užsimodamas kirviu į nematomą priešą.

– Jūs ten – tylėkite, – taria Ėlirama pamodama ranka. – Tu – žiūrėk į tą batą, – noriu atsikirsti, tačiau jos įsakmus tonas sunaikina bet kokį norą maištauti. Vėl įsmeigiu akis į batą. Jau pradeda suktis galva nuo dvoko. – Ar tas sumautas batas yra purvinas ar švarus? – girdžiu Eliją atsikrenkščiant. Noriu į jį dirstelėti, bet susilaikau. Spoksau į batą, stipriai sukandusi dantis.

„Įsivaizduok, kad ant to bato nieko nėra, Miegančioji Gražuole,“ – Elijas ramiai pasako. Pažvelgiu į vaikiną. Jis stovi sukryžiavęs rankas ant krūtinės, antakiai sujungti, akys rimtos. Elijas nežymiai linkteli.

– Purvinas ar švarus?

Giliai įkvepiu ir mėginu įsivaizduoti švarų batą.

Pro mus praeina porelė, garsiai pasileidusi repą per mobilų telefoną.

– Ne, – iškošiu pro dantis. – Batas švarus ir blizga kaip naujas, – tariu su neslepiama pašaipa balse. Žvelgiu į Ėliramą. Ji piktdžiugiškai išsišiepia.

– Šaunu, – ji patapšnoja man per petį. – Menininkė išmoko pirmą pamoką. Žiūrėk į savo kurpaitę.

Pasižiūriu nesitikėdama nieko įdomaus išvysti, tačiau išvystu. Batas blizga tarsi būtų ką tik palikęs gamyklą. Mano žandikaulis atsitrenkia į asfaltą. Greitai pažvelgiu į Eliją. Jis atremia mano žvilgsnį stipriai sukandęs dantis.

„Kas įvyko? Mano žodžiai... Jie... “

„Tavo žodžiai turi galią“, – taria demonas paprastai.

– Menininkai, širdele, čia yra viešpačiai, – pradeda Ėlirama. Pažvelgiu į ją. Ji sukryžiuoja rankas ant krūtinės. Akies krašteliu pastebiu Elijo žingsnį. Jis dabar įdėmiai mane stebi pro akių plyšelius tarsi tyrinėtų, mėgintų įsiskverbti ne tik į mintis, bet ir į pačią sielą. – Žinoma, ten irgi jie ne pėsti, tačiau ten jūs vis nuo sosto mėgina nuversti sumauta visuomenė, o čia... – ji kilsteli antakį, truputį atlošia galvą atgal. – Šis pasaulis jums yra žaidimo aikštelė, pratybos tam, kad galėtumėte nuginkluoti visuomenę.

Nukreipiu akis į Eliją. Jo kakle sunkiai sujuda Adomo obuolys. Jo pragaištinos juodosios skylės viską siurbia į save.

– Bėt pėr daug nėpiktnaudžiauk. Nės kažkur visad nėtoli yr šnipų, mėrgyt, o jei imsi ir kursy savą tikrovę čė, tai bus nėtruks pastėbėta.

– Pastebėta? – nesuprantu.

– Maži jūsų daromi pakeitimai yra nematomi, panele, bet jūs pamėginkite pastatyti čia namą, sukurti kalną ar jūrą. Nepamirškime, kad niekas iš nieko neatsiranda. Namas realybėje yra statomas iš plytų, cemento, akmenų ir kitų medžiagų, – puola aiškinti Džonatanas, kilstelėdamas akinius ant nosies. – Čia vyksta tas pats procesas. Jūs pradedate rinkti aplink jus esančius tinkamus daiktus ir juos naudoti savo fantazijai. Taigi, taip yra iškraipoma aplinka, o pasakos tai greitai ne tik pastebi, bet ir pajunta. Kuo didesni iškraipymai, tuo Danu yra stipresnis. Taigi, jeigu nemokate apsiginti, panele, geriau nežaiskite su likimu.

Supratingai linkteliu. Vėl dirsteliu į batus. Aš čia esu ne tik valdovė, bet ir labiausiai ieškomas nusikaltėlis. Kai geriau pagalvoji, tikra ironija.

– Pala. Danu? Kas tai?

Bet niekas neatsako.

Dvylika varnų sukranksi danguje ir pasileidžia į mūsų pusę. Atrodo, kad baisūs tamsūs debesys nusprendė nukristi ant mūsų.

– Na, veizėkit, juodvėrniai nusprėnd apsireikšt, – taria Medžiotojas, ranka perbraukdamas nuo prakaito sulipusius plaukus.

– Ko jiems čia prisireikė? – Ėlirama paeina tolėliau nuo manęs. Florijonas slapčia prisiartina ir ištiesia ranką. Užsiaunu batą ir nenoriai leidžiu jam padėti man atsistoti.

Vienas po kito nusileidžia varnai. Jų blizgančios juodos akys nužvelgia visus. Jie įsmeigia savo blizgias akis į mane. Keli išskleidžia sparnus, juos pajudina sukeldami pakeldami dulkes nuo žemės.

Lapė prie Florijono kojų išsižioja ir pradeda grėsmingai urgzti, vaikinas mėgina raminti ją. Ėlirama atsistoja priešais mane, paslėpdama nuo varnų. Vienas iš paukščių žengia į priekį. Garsiai sukranksi. Netoliese burkavę balandžiai pakyla į dangų.

Žengiu žingsnį į šoną. Į priekį paėjęs varnas pavirsta trisdešimtmečiu stuomeningu vyru. Jis vilki truputį apdriskusius senus drabužius, yra basas, akys rudos su žalsvais taškeliais. Vyro žvilgsnis įbestas į mane, veide sutrikimas ir abejonė. Vyras pakraipo galvą į šalis.

Elijo kūnas įsitempia.

– Trionota, ar ne? – paklausia Elijas ramiu, stingdančiu tonu žengdamas arčiau manęs.

Vyras linkteli apsimesdamas, kad nepastebėjo Elijo balse nieko neįprasta. Jis papurto galvą, o jo veidas – švarus kaip baltas popieriaus lapas.

– Kokiu tikslu esate čia, ponai ir panelės? – jis pagarbiai linkteli į mano ir Ėliramos pusę. Varnai už vyro nugaros nepatenkinti sukranksi. Jų blizgančios juodos akys seka kiekvieną mano judesį, kaip kokie šunys sultingą mėsos gabalą.

– Mes ieškome Morfėjaus. Kiek žinome, jam šiuo metu patinka ramios vietos, – atsako Elijas.

Trionota dirsteli į varnus. Šie atrodo pavirtę gražiomis iškamšomis. Mane jų blizgantys žvilgsniai pradeda šiurpinti.

„Jie pasakos?“ – garsiai paklausiu mintyse vildamasi, kad Elijas išgirs mano klausimą.

„Taip.“

– Jo ieško visi žmonės, kvailai tikėdamiesi, kad jis padės surasti duris namo. Kaip matau, jūsų būrelyje yra du žmonės. Sakyčiau, jūs esate vaikščiojantis taikinys.

Ėlirama pradeda žaisti su nežinia kaip rankose atsiradusiu durklu.

– Nori pamėginti juos pasisavinti? – ji paklausia koketiškai.

Vyras dirsteli į ją apatišku žvilgsniu.

– Mes nesame tokie kvaili. Yra ir lengvesnių kąsnelių šiame pasaulyje, – vyras pažvelgia į Eliją. – Mes žinome, su kuo turėtumėme reikalą, – vienas lūpų kamputis tingiai pakyla į viršų.

– Kaip mums pasisekė sutikti supratingą pasaką, – taria Elijas kone sarkastiškai.

– Ne supratingą, – vyras palinguoja galvą, sausai nusijuokdamas, – o apdairią. Galima sakyti, kad jūs, – jis pirštu parodo į Ėliramą, Eliją, Džonataną ir Medžiotoją, – esate lavonai. Ilgai netempsite ir pralaimėsite.

– Nebūk toks tikras, – kone suurgzdamas taria Elijas. – Žinai, kur Morfėjus?

Vyras vėl dirsteli į varnus ir staiga pats pavirsta vienu jų. Netrukus nuaidi čaižus jų klyksmas. Delnais užsidengiu ausis, akimis juos nulydžiu į tolius.

– Jė nėkėtino pult, – taria Medžiotojas, glostydamas mąsliai smakrą.

Elijas linkteli ir pažvelgia į mane bei Florijoną.

– Jie buvo tik žvalgai, pone, – sumurma Džonatanas, pasikasydamas surauktą kaktą.

– Nes čia tūno pasaka, galingesnė už juos, – susimąsčiusi prideda Ėlirama.

Elijas pritariamai linkteli. Jis ištiesia ranką į mano pusę. Papurtau galvą ir suraukiu antakius. Jo ranka nusileidžia žemyn. Akimirkai jo veide atsispindi liūdesys, tačiau kitą akimirką jis vėl rimtas ir ryžtingai nusiteikęs. Ėlirama dirsteli į mane sutrikusi.

– Morfėjus tikrai yra čia, – galiausiai paskelbia vaikinas.

– Kodėl mums reikia jį surasti? – pasiteirauju, liesdama kaklą.

– Na, mėrgyt, tas pons padės sužinot, kaip tu čė sugėbėjai patėkt. Kol nėsužinosimė, kaip tu čė atkakai, mums bė šansų tavė grąžint, – paaiškina Medkirtys kasydamasis pakaušį.

Stipriai apglėbiu save rankomis ir linkteliu, tarsi viskas aišku kaip dieną, nors taip nėra. Elijas, Džonatanas, Medžiotojas ir Ėlirama pradeda įsijautę karštligiškai apie kažką kalbėti. Aš nustoju jų klausytis ir pasineriu į savo mintis. Dairausi aplinkui. Žmonės vaikšto, mašinos juda, daiktai keičia formą ir spalvas. Niekas nė nedirsteli į mūsų pusę. Mes tarsi nematomi jiems.

Aš nematoma jiems. Išskyrus ryškiai mėlynam aplink mane ratus sukančiam drugeliui. Kilsteliu pirštą į viršų. Drugelis gracingai nusileidžia ant jo. Kraipydama galvą į šonus grožiuosi gamtos... šio pasaulio stebuklu.

Atsargiai pritraukiu ranką arčiau akių, tačiau drugelis nuplazda tolėliau ir ima skraidyti ratais, tarsi kviesdamas mane sekti paskui jį.

Dirsteliu į bendrakeleivius, tada į lotoso poza sėdintį Florijoną. Vienoje rankoje jis laiko popieriaus bloknotą, kitoje – pieštuką. Niekas nekreipia į mane dėmesio. Prikandu apatinę lūpą, giliai įkvėpiu ir... susigundau viena viską patyrinėti.

– Ievą nusidėti sugundė žaltys, – tyliai murmu sau, eidama į priekį ant pirštų galų. Drugelis skrenda į priekį tai zigzagais, tai spiralėmis. – Ieva paragavo uždrausto vaisiaus ir naujas... – drugelis nuplazda už namo kampo. Stabteliu. Dirsteliu per petį. Niekas manęs neseka. Jie net nepastebi, kad nuo jų atsitraukiau.

Pasuku už kampo.

Atsiduriu siauroje gatvelėje, apsodintoje daugybe aukštų ir senų medžių. Ant namų baltų durų nupieštos juodos susijungusios spiralės. Žmonių fantomų čia vaikščioja mažiau, keli iš jų netgi skuba uždažyti spirales ant durų. Akimirką juos stebiu svarstydama, kodėl jie tai daro ir kur jau mačiau šį ženklą. Nežinau kodėl, tačiau atrodo, kad jį jau esu regėjusi ne kartą.

– Ei, pasitrauk iš kelio, – man už nugaros šiurkščiai taria vyriškis. Strykteliu į šoną, o kuprotas žmogaus fantomas piktai prunkštelėjęs trepsi toliau.

Ieškau drugelio. Jis sau kantriai laukia nutūpęs ant laiptų turėklų. Nusišypsau ir spėriais žingsniais pajudu į priekį, tačiau netrukus staigiai sustoju. Juoda katė pastoja man kelią. Ryškiai žaliomis akimis ji žvelgia į mane, uodega už nugaros rangosi it gyvatė.

– Tačiau gyvatės tik iššaukia mūsų šleikštulį, o ne baimę, ne placebo galybę. Juoda katė yra baisiau nei maras, geriantis tavo esybę. Nes juoda katė... draugė, kompanionė velnio nuotakos...

Katė sušnypštusi stryktelėja tiesiai į mane, atkišusi smailius, aštrius nagus. Nagai sminga į mano odą, kūną perveria skausmas. Mėginu nusimesti katę, bet ji it dėlė tvirtai prisisiurbia nagais. Kliuvinėdama žingsniuoju atgal. Skaudžiai atsitrenkiu į kažką kietą.

– Paleisk mane, – iškošiu pro sukąstus dantis. Po kelių ilgų minučių katė nušoka ant žemės. Aukštai iškėlusi uodegą ji žengia kelis žingsnius į priekį, tada perlieja mane pasalūnišku žvilgsniu...

Tvirtumas dingsta už nugaros ir krentu atgal.

17 skyrius

Ant darbo stalo radau kvietimą į mamos universitete vykstančias kūrybinio rašymo dirbtuves. Savo trumpas istorijas galėjo siųsti visi norintys. Tik istorija negalėjo viršyti 6000 spaudos ženklų. Tema galėjo būti bet kokia ir, žinoma, reikėjo atsiųsti iki tam tikros dienos.

Dirstelėjau į datą, tada į netoli ant stalo gulintį kalendorių. Turėjau tris dienas parašyti trumpą istoriją. Nusprendžiau dalyvauti. Mama kaip užsukta plokštelė mėgo kartoti, kaip svarbu dalyvauti tokiose dirbtuvėse, kaip svarbu dalintis savo kūryba su kitais. Ji net mėgdavo pabrėžti, kad buvo toks pasakymas Afrikoje, jog norint užauginti vaiką reikia prašyti viso kaimo pagalbos. Tas pas su rašymu: jeigu nori būti geresnis rašytojas, reikia užsiauginti storą odą ir leisti kitiems tavo kūrinį drabstyti purvais.

Įsmukusi į savo kambarį prisėdau prie kompiuterio. Baltas elektroninis lapas, o pirštai nekantriai pakibę virš klaviatūros, mintinai žinantys kiekvienos raidės vietą. Tačiau žodžiai neatklydo į kambarį. Mėginau juos prisivilioti. Nepavyko. Sėdėjau kelias valandas. Ekrane vis dar baltas, tuščias lapas. Ir staiga suvokiau, kodėl kartais rašytojai mėgsta su apmaudu sakyti, kad nėra nieko baisiau nei baltas popieriaus lapas.

Pradedu naršyti internete ir skaityti įvairias trumpas istorijas istorijų puslapiuose, klausydama asmeninio epic melodies grojaraščio. Ir viena pagauna dėmesį. Žodžiai apie sparnų išskleidimą, Prokrusto nugalabijimą, apie buvimą savimi.

Prikandau apatinę lūpą ir pirštai pradėjo karštligiškai lekioti ant klaviatūros. Jie judėjo taip greitai, kad vos spėjau perskaityti, ką šie užrašė. Žodžiai tiesiog veržėsi iš manęs ir niekas negalėjo jų sustabdyti. Žaizdos atsiveria, o prisiminimai iškyla. Lopas po lopo fantazijos siūlais siuvau naują apdarą, kuriuo pasipuošiau kūrybinio rašymo dirbtuvėse.

Patalpoje iš viso aštuonios sielos. Mama vadovauja karnavalui. Ji neatrodo labai patenkinta regėdama mane tarp trijų studentų, vieno vyriškio ir kelių moksleivių.

– Pradėkime nuo, – tarė ji, žvelgdama į išsidėliotas istorijas ant stalo, – Pradėkime nuo Prokrusto prakeiksmo, – ji pasidėjo mano istoriją arčiau savęs. Man nesuvokiamu būdu ji nujautė tos istorijos savininką, nors visiems reikėjo prisidengti slapyvardžiais. – Visi jį perskaitė, ar ne? – pasiteiravo. Galvos linkčiojo. – Gerai, – ji suplojo rankomis, akys įsmeigtos į mane. – Amarile, tavo lūpos šiuo metu užkaltos. Tegul kiti išsako savo nuomonę, o tada tu galėsi klausinėti ir pati komentuoti, – linktelėjau ir giliai įkvėpiau.

Mintyse įsivaizdavau visus išgiriant mano darbą. Iš visų istorijų mano darbas atrodė pats brandžiausias, įdomiausias ir profesionaliausiai parašytas. Nebūtų gėda šio darbo publikuoti net rimtame žurnale. O kitų istorijos tiesiog klykė, kad žodžius dėliojo kažkoks mėgėjas, asmuo, kuris tikriausiai ėmė sau ir pasakė: „Parašyti istoriją yra vieni juokai. Nereikia man nei daug skaityti, nei daug rašyti, o bent truputį pasidomėti kūrybiniu rašymu – išvis tik laiko švaistymas“. Mama turbūt kelis žilus plaukus įsitaisė skaitydama šiuos skiedalus.

Pasiruošiau rašiklį ir, nors nesiteikiau rimtai priimti šių nieko apie rašymą nesuprantančių žmonių patarimus, ketinau viską pasižymėti. Juk reikėjo nepamiršti, kad didžioji dalis skaitytojų bus visada tokie – narcizai ir pasipūtėliai.

– Man istorija priminė kažkokią nesąmonę, – tarė moksleivis, atsidusdamas. – Neatrodė, kad kas nors čia būtų logiška. Šaltas ledas? Negi ledas jau savaime nėra šaltas? – gūžčiojo pečiais jis. Išsižiojau. Mamos žvilgsnis liepė tylėti.

– Nežinau, – taria mergina. – Istorija paprasta, bet sunkiai supratau, apie ką čia pasakojama.

– Veikėjai yra plokšti. Neturi nieko asmeniško. Jie tarsi šachmatų figūrėlės, robotai, lakstantys be tikslo, – prideda kita.

Jaučiau mamos žvilgsnį, įsmeigtą į mane. Žvilgtelėjau į ją. Jos akys mąslios, o lūpų kampučiai vos regimai pakilę į viršų.

– Net nesugebėjau jos visos perskaityti. Pasidaviau ties pirmais paragrafais, – taria studentė, pasitaisydama storius akinius. Po akimirkos ji teatrališkai nuo veido nubraukė užkritusius plaukus.

Daugiau nesiklausiau jų žodžių, bet apsimečiau, jog kiekvienas jų ištartas žodis man buvo it vanduo dykumoje.

Galiausiai mama leido man kalbėti, bet buvau likusi be žodžių. Staiga istorija, į kurią išliejau visą savo širdį, kurioje kiekvienas žodis buvo apgalvotas, pavirto šūdo gabalu. Pasijutau taip, tarsi ką tik būčiau perlus išmėčiusi purvinoms, net menkiausio suvokimo apie Prokrusto lovą neturinčioms kiaulėms. Bet niekas nenori girdėti tiesos apie save, o šioji istorija tiesiog klykė, kokia supuvusi buvo visuomenė, kaip šioji savo neapsisprendimu gadino žmones ir gniuždė juos.

Gniuždė mane.

Laimei, mama nespaudė manęs ir netrukus buvo aptariamos kitos istorijos. Tarstelėdavau vieną ar kitą komentarą, bet nesistengiau įsitraukti į diskusijas.

Nebuvo prasmės.

Žmonės susirinko daiktus ir išėjo iš kambario. Visiems išėjus mama atsilošė kėdėje, rankas sukryžiavo ant krūtinės.

– Skaudu, ar ne? – buvo jos pirmi žodžiai. Mamos balsas abejingas, veidas marmurinis, o žvilgsnis tuščias, tarsi sustingdytas žiemos šalnos.

Tylėjau. Mama linktelėjo ir atsistojo. Grįžusi namo nusprendžiau nekreipti dėmesio į tų žmonių skaudžius komentarus. Juk jie tik mėgėjai. Jie neturėjo tvirto balso ir kreipti dėmesį į jų žodžius prilygtų savęs žudymui. Daugybė garsių autorių, kurie dabar sektini ir dievinami pavyzdžiai, buvo nurašyti. Joanne Rowling turėjo išsiuntinėti netgi 12 rankraščių, kol galiausiai ją publikavo, Becca Fitzpatrick vargo net penkerius metus ir išsiuntinėjo netgi 100 laiškų agentams, George‘o Orwell‘o knygos rankraštis „Gyvulių ūkis“ buvo atmestas su komentaru, kad toks kūrinys net neturės paklausos.

Ir čia buvo tik keli pavyzdžiai.

Rūta Šepetys sakė tiesą: „Leisk savo širdžiai būti sudaužytai, numestai ant žemės ir kelis kartus užmintai. Leiskite sau pavirsti atsiskyrėliu, visišku nevykėliu ar būti viešai pažemintam. Nors tuo metu tai bus skaudu, tačiau vėliau tai suteiks jums nepaprastos medžiagos rašomoms knygoms.“

Ir aš tam pritariau.

Kas manęs nenužudo, padaro stipresne. Žmonėms nepatinka skaityti apie laimingus veikėjus. Jiems reikia skausmo, ašarų ir netekčių.

Po kelių dienų mama nieko nesakydama įteikė man popieriaus lapą. Perskaičiau. Moksleivių trumpų istorijų konkursas.

– Parašyk istoriją, duok ją man. Ištaisysiu ir nusiųsiu. Tavo praeitoje istorijoje buvo daug klaidų. Nenorėčiau, kad dėl jų nukentėtum šiame konkurse, – linktelėjau ir padariau, kaip ji manęs prašė. Istorija nelaimėjo. Po kelių mėnesių buvo kitas konkursas. Rašinių. Mama vėl pakoregavo ir išsiuntė. Nelaimėjau. Pasitikėjimas savimi pradėjo bliūkšti, o pagyrų nebuvimas iš mamos fronto tiesiog gniuždė. Anksčiau ji visada išgirdavo mano stipriąsias puses, o su silpnosiomis kankino.

Dabar atrodė, kad jai tas pats.

Galiausiai prasidėjo „Pirmosios knygos“ konkursas. Didelis iššūkis, bet nusprendžiau dalyvauti. Kurį laiką jau rašiau rimtą istoriją. Paprašiau mamos, kad ją pataisytų. Be jokių priekaištų ji sutiko. Kankinantys mėnesiai bėgo laukiant rezultatų. Tikėjau savo istorija. Tai mano talento atsiskleidimas. Net didieji žodžio meistrai galėtų pavydėti mano iškalbos, technikos... bet istorija nelaimėjo, o svajonė kada nors publikuoti savo istoriją ėmė blėsti. Atrodė, kad prie kompiuterio tik veltui švaistau laiką. Kiekvienas parašytas žodis atrodė įdomus tik man, o kiekviena istorija suprantama tik mano galvai.

Gal vis dėlto tik įsivaizdavau, kad esu gera rašytoja? Gal mama dėl to ir nustojo dirbti su manimi, nes suvokė, kad kūrybos mūzos neišsirinko manęs kaip mediumo tarp dieviškojo ir žmogiškojo pasaulio?

Viduje pradėjo vertis viską ryjanti kiaurymė. Sugrūdau visas savo užrašų knygutes, istorijas, popierius, planus... viską į didžiulę kartoninę dėžę ir šią užkasiau tarp senienų palėpėje.

Visuomenė tarė savo žodį.

Kitą dieną prisipirkau nagų lakų, kosmetikos, gražesnių drabužių. Net nuėjau nusikirpti plaukų ir padailinti antakių. Norėjau pasikeisti ir atrodyti bent kiek panašesnė į savo gražiąsias klasės drauges.

Atėjo metas palikti svajonių pasaulį ir prisijungti prie realybės.

Bukinančios ir palaužiančios realybės.

Tačiau, kaip skelbia angliška idioma a leopard can't change its spots, ir aš negaliu pakeisti savęs. Galiu tik save tyliai numarinti ir niekas nepastebės tos akimirkos, kada siela mirė tam, kad kūnas galėtų gyventi tarp kitų numirėlių. Net nereikia išrasti žmones valdančių vaistų ar mikroschemų. Savo noru leidau Prokrustui nukirsti man galvą ir ištempti kojas.

„O aš pridėsiu savas lūpas prie Miegančiosios Gražuolės ir bučiniu prikelsiu ją. Sunkūs vokai pakils ir kalavijas atsidurs jos rankose,“ – demonas sušnibždėjo pažadą mano mintyse. Dalis manęs dėjo didžiules viltis, kad jis imtų ir kuo greičiau tai padarytų.

Nes... nes tai negalėjo būti... mano distopija... apokalipsė.

18 skyrius

Didelis dėmesys veikėjų kūrimui ir jų asmenybių gilinimui = mažiau veiksmo ir siužeto vystymo

Daugiau siužeto vystymo ir veiksmo įtraukimo į istoriją = mažiau galimybių kurti veikėjus ir gilinti jų asmenybes

Pridedu virpančią ranką prie pakaušio. Skauda. Susiraukiu piktai šnypšdama. Pamėginu atsisėsti. Dieglys surakina kūną ir toliau guliu ant kažko kieto, nelygaus ir šalto. Oras aplink mane padvisęs, į save sugėręs viską, ką tik pasaulis turi bjauriausio. Mane pykina.

– Nesikelk, – taria silpnas, baikštus balsas. – Tuoj priprasi und[18] bus geriau. Štai, imk, – kažkas priartėja prie manęs, atsargiai pakiša ranką po galva ir kilsteli ją į viršų. Prie lūpų pajuntu šaltą metalą. – Išsižiok, – vėsus skystis paliečia lūpas. Prasižioju. Godžiais gurkšniais ryju kiek bjauroko skonio vandenį. – Ilgai tu warst[19] be sąmonės, – taria ji, palengva nuleisdama mano galvą atgal ant nesvetingų grindų.

– Jai viškas buš gelai, ane? – pasiteirauja virpantis, vaikiškas, švepluojantis balselis.

Pakreipiu galvą į šoną. Akys po truputį pripranta prie patalpoje vyraujančios prieblandos. Keli metrai nuo manęs stovi maža, trapi mergaitė. Jos trumpi plaukučiai supinti į dvi plonas kasytes, vilki baltą purviną medvilninę suknelę. Su siaubu atpažįstu šį drabužį.

Ir jai negali būti daugiau nei dešimt metų.

– Taip, – atsako arčiau manęs esanti mergaitė. – Ich[20] esu Greta, – ji taria. Pažvelgiu į ją. Mergaitei gal trylika ar keturiolika metų – sunku pasakyti. Ji labai sulysusi ir purvina. – Und hier[21] – Eidimtė, – ranka pamoja į mergytę. – Sveika atvykusi į raganos irštvą, – taria be jokio džiugesio ir atsidūsta.

– Atvykusi kur? – primerkiu akis.

– Į Raganos irštvą, – pakartoja Greta. – Žinai, čia jų sind[22] pilna. Jos kaip kokie Spinnen[23] paspendžia spąstus ir laukia, kada kas į juos įklius, – ji ilgesingomis akimis dirsteli į grotas.

Gretos padedama atsisėdu, atšlieju nugarą į sieną ir neskubėdama geriau apžiūriu patalpą. Tai dvokianti, ankšta celė su keliais nedideliais kauburėliais šieno. Ant kelių sienoje įmūrytų plytų išraižytos trys sujungtos spiralės. Kilsteliu galvą truputį aukščiau. Prie lubų yra mažytis langelis su grotomis.

Sumerkiu akis.

– Kiek laiko buvau be sąmonės? – pasiteirauju.

– Ilgai, – taria Eidimtė. – Mėgojai it ušmušta.

Atmerkiu akis. Mergytė kiek nedrąsiai prišliaužia arčiau.

– Vielleicht[24] kokias kelias valandas, – atsako Greta. – Schwer zu sagen[25]. Mes galime čia orientuotis nur[26] pagal iš to langelio sklindančią šviesą.

Mergaitė pirštu baksteli man į šoną, tarsi mėgindama kažką patikrinti. Sutrikusi šypteliu, o mergaitė dar kartą baksteli. Kažką suvokusi, meiliai susiraukia.

– Du bist[27] Aurora? – Greta paklausia. Suraukusi antakius, dirsteliu į ją. Mergaitė baugštokai pirštu parodo į mano kaklą. Pažvelgiu žemyn. Pirštais paliečiu pakabuką, dirsteliu į smalsius merginų veidus. Mintyse kelis kartus pakartoju vardą. Jis skamba... keistai. Svetimai. Mėginu prisiminti savo vardą. Nepavyksta. Stipriai suskausta galvą.

Kiek uždelsusi pasukioju galvą į šalis.

– Atrodo... ne... Nežinau... Nemanau... – baisi panika plūsteli į širdį. It pakvaišusi dairausi aplinkui. Kiekviename kambario milimetre mėginu surasti pasimetusias savo asmenybės detales, kurias galėčiau sudėti atgal į dėlionę. Jos niekur nesimėto ir siaubas manyje auga.

Nežinau, kas esu.

Nežinau, kur esu.

Nieko nežinau.

Esu tuščias, išpaikinto rašytojo nesugadintas baltas popieriaus lapas. Ant manęs gali būti sukurtas šedevras arba sukurtas pasityčiojimas, nesąmonė. Rašalas mane gali iškelti į padanges arba paversti tik krosniai tinkama šiukšle.

Žandais raitosi šlapios gyvatės.

– Šššš, – Greta uždeda vieną ranką man ant peties, o kita pirštu valo riedančius ašaras. – Nesijaudink. Alles[28] bus gerai, – jos balsas liūliuojantis ir tvirtas. Noriu pasisavinti tą stiprybę ir užtikrintumą. – Tai nur raganos kerai. Matai, leichter[29] suvaldyti žmogų, kai jis ist nicht[30] asmenybė, – liūdnai šypteli.

– Kada galėsiu viską prisiminti? – paklausiu virpančiu balsu. Vaizdas liejasi nuo ašarų. – Noriu žinoti, kas esu. Noriu būti savimi, – pridedu po kelių akimirkų. – Popierinė lėlė nori pavirsti trimate. Popierinė lėlė nori, – šnibždu kažką, kas neatrodo, kad apskritai būtų logiška ir suprantama.

Greta truputį atsišlieja, sunkiai atsidūsta.

– Nesijaudink, – mėgina guosti. – Alles prisiminsi. Kerai greitai nusidėvi, – toliau valo ašaras. – Au, – pasitraukia ji atgal, iš piršto nedrąsiai ištrykšta keli kraujo lašai. Abi žvelgiame sutrikusios. – Stiklo šukė? – suglumusi taria Greta, pasilenkdama arčiau manęs. Atsargiai pirštu suima kažką man ant skruosto. – Warum[31] tavo akyje stiklo šukė?

Gūžteliu pečiais, o Greta sunkiai nuryja seiles.

– Interessant[32], – sumurma ji. Iš suknelės kišenės ji išsitraukia kažkokį nediduką buteliuką su odine virvele. Ji įmeta į buteliuką vos įžiūrimą šukę. – Gal kai atgausi atmintį, prisiminsi, – taria ji paduodama buteliuką. Paimu, užsidedu ant kaklo, užkišu už marškinių. – Und jetzt[33] leisk dirstelėti į tavo pakaušį, – paprašo ir priartėja arčiau manęs. Netrukus pajuntu, kaip jos pirštai praskleidžia mano plaukus, atsargiai spusteli skaudamą vietą. Iš skausmo piktai suinkščiu ir atsišlieju nuo jos pirštų. – Tikriausiai susitrenkei galvą, – konstatuoja Greta sudėdama rankas ant kelių. – Prisideda dar ir trumpalaikė amnezija.

– Am... kaš? – mergaite pakraipo galvelę į šoną.

– Amnezija, – tariu atsidusdama. – Knygose tai neblogas būdas sukurti įtampą, dramą ir paslaptį. Veikėjai gali susimaišyti rolėmis, pažįstami dalykai pavirsta nepažįstamais. Dažniausiai tada protagonistas mėgina išsiaiškinti, kas jam nutiko, kas jis toks ir kita, – išpyškinu vienu atokvėpiu.

Abi mergaitės žvelgia į mane išplėstomis akimis ir pražiotomis burnomis.

Giliai įkvepiu.

– Juo pasitikėti negalima, jis turi atminties spragų, regi haliucinacijas, yra linkęs meluoti. Net sau tiesos nesako ir dėl to skaitytojams pateikia klaidingą pasaulio vaizdą, – pabaigiu šnabždesiu.

– Du... ką... – Greta delnu uždengia dalį veido. – Super, – galiausiai paskelbia pati atremdama nugarą į sieną Klapsiu akimis žvelgdama į ją. Mėginu suvokti, ką reiškia ta veido mina, tas sunkumas užgulęs jos aštrius veido bruožus. – Nuostabu. Tu bist ein Mensch[34]. Ir dar suknista Danu, – ji sušnibžda kiek suirzusi.

– Šmogus, – taria mergaitė suplodama rankytėmis. – Tu kaip as. Meš šmoneš, – ji plačiai šypsojosi. Greta puola tildyti mažylę.

– Danu? – nusibraukiu nuo veido plaukus.

Greta nespėja prabilti. Pasigirsta raktų žvangėjimas ir skubūs žingsniai. Greta atsišlieja nuo sienos ir atsistoja. Ji dirsteli į mus išgąsčio kupinu žvilgsniu, o tada spokso į grotas. Netrukus prie jų atsiranda vienuolikmetis berniukas angelišku veiduku, rankos – už nugaros, veide – plati šypsena.

– Hanseli, – Gretos balsas išmargintas pykčiu. Eidimtė pasislepia už Gretos kojų. Pamėginu atsistoti pasiramstydama į sieną, bet kojos sulinksta ir nučiuožiu atgal ant žemės garsiai bumptelėdama. Hanselis pažvelgia į mane. Lūpų kampučiai ironiškai išsiraito ir visas angeliškumas dingsta. Atsiranda velnias.

– Die Hexe[35] bus patenkinta, – taria jis. – Dar viena auka, – berniukas įdėmiai nužvelgia mane nuo galvos iki kojų. Jo akims irgi užkliūna pakabukas. – Miegančioji Gražuolė? – jo antakiai pakyla, o berniuko žodžiai kažką sudrumsčia mano galvoje. – Vargšė burtininkė, kuri mėgino įtikti deine norams. Deine akys skirtingos spalvos, o plaukai nicht tokie jau purus, kaip du mėgsti.

Prasižioju, bet liežuvis atsisako pajudėti, o galvoje vėl blyksteli skausmas. Berniuko žvilgsnis nukrypsta į mergaitę.

– Tikiuosi, ją gerai maitini, Schwester[36], – Hanselis ima žaisti su raktais. – Raganai nepatiktų sužinoti, kad ihre[37] viešnia marinama badu.

– Ja, labai nepatiktų, – Greta prunkšteli.

Berniukas gūžteli pečiais ir, toliau žvangindamas raktus, nupėdina atgal tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo. Netrukus pasigirsta rakinamos spynos garsas.

Greta sudrimba ant žemės, o mergaitės akys pradeda skęsti bedugniuose ašarų vandenynuose. Netvirtais žingsniukais ji žengteli arčiau manęs. Pro langelį veržiasi vis blankesnė šviesa.

Greta tyli. Aš irgi tyliu ir vis nesiliauju liesti galvos. Ją vis skauda, o kai mėginu iššaukti kokius nors prisiminimus, skauda tik dar labiau. Eidimtės akys pagaliau išsausėja, o pirštukai pradeda žaisti su suknele.

– Ką turėjai omenyje sakydama, kad aš Danu? – galiausiai paklausiu tyliai. Greta pažvelgia į mane. – Ką reiškia tas žodis? – mirksiu akimis mėgindama įminti galvosūkį. – Ir kodėl pabrėžei, kad aš žmogus? O tu... tu irgi žmogus?

Greta papurto galvą. Žvilgteli į grotas, tada į mane. Prisislenka truputį arčiau.

– Geriau niekam nesakyk, kad esi žmogus. Džiaukis, kad yra schwer[38] atskirti, kur ein Märchen[39], o kur ne. Jeigu tik broliukas su Hexe suvoks, kad tu žmogus, o ne pasaka... – ji atsidūsta. – Jau ir taip nelengva ginti vieną žmogų nuo jų piktų kėslų. Zwei[40]... tegul jie ir toliau mano, kad du esi Aurora, – akimirką patyli. – Tave kažkas perrengė, oder[41] buvai pakankamai gudri pavogti drabužius, – ji mąsto garsiai. – Įdomu, ar tai draugai, ar priešai. Bet bent jau pasistengė nors kiek tave apsaugoti.

– Kas yra pasaka?

– Nešinai, kaš yra pašaka? – mergytė pagyvėja. – Kaip gali nešinoti? – ji atrodo nuoširdžiai nustebusi.

Susigėstu. Gūžteliu pečiais.

Greta delnu perbraukia per veidą.

– Šis pasaulis ist magiškas. Jis yra tarsi... nežinau... limbo? Nein[42]. Visko pradžia? Galima ir taip sagen[43]. Šis pasaulis ist pradžia. Hier[44] įmanoma alles[45]. Ką tik sugalvosi... gali hier padaryti. Čia atsiranda įkvėpimai, istorijos, sapnai... Aber[46] Danu vieninteliai gali viskuo hier manipuliuoti und eksperimentuoti. Sie[47] yra menininkai. Išrinktieji. Sapnuotojai čia tik pasirodo und išeina. Žmonės, – ji parodo į mergytę, – jie patenka čia per kokias nors traumas. Žinai... – kakta susiraukia jai ieškant tinkamo žodžio. – Koma ar etwas[48] panašaus. Und yra sąmoningi sapnuotojai. Jie dažniausiai sind stebėtojai, pagalbininkai čia įstrigusiems žmonėms und Danu.

Priglaudžiu arčiau savęs kelius, ant jų nuleidžiu smakrą. Mėginu mintyse suvirškinti visą informaciją.

– O pasakos? – primenu jai.

Greta linkteli.

– Pasakos... sie čia gyvena. Patys Danu jas hier sukūrė. Sukūrė mane, – ji nusijuokia be humoro. – Wir[49], pasakos... esame spąstai, teisėjai, išbandymai, tiesos, demonai ir angelai... alles, – ji ištiesia kojas. – Galima sakyti, kad wir esame šio pasaulio kaliniai. Čia mes haben[50] roles, o šias norime perkelti į tą kitą Welt[51]. Ich bin pasaka, – ji parodo į save. – Esu iš pasakos, kur brolis ir sesuo paliekami miške und patenka raganos žinion. Ragana willst suvalgyti mano brolį, o aš ją sunaikinu. Žinai, nieko ypatingo. Wir iš tikrųjų galime daryti ką norime čia, aber jeigu norime patekti į jūsų pasaulį... na... mums reikia jus įtraukti į savo istoriją. Kodėl ich bin čia, – ji mostelėjo ranka žvelgdama į grotas, – und nicht ten? Na, weil[52] noriu pakeliauti, o jie mane patupdė hier. Nes matai... ohne[53] manęs nebūtų pasakos, o Brüder[54] ir Ragana...

– Raganoš blogoš, – staiga pareiškia mergytė. – Mama man pašakodavo, kad miske gyvena ragana ant vistos kojelės ir ji valgo negeruš vaikuš.

– Baba jaga, – sumurmėjo Greta. – Na, jos nėra jau tokios blogos. Natürlich[55], priklauso, ant kurios užšoksi. Kai kurios gut[56] ir padedančios, kitos – nicht. Čia tas pats kaip ir su kai kuriomis pabaisomis. Es gibt[57]... ne tik piktų fėjų, aber yra ir gerų.

– Fėjoš geroš, – tarė mergaitė. – Još pildo noruš. Taip, – ji suploja rankutėmis, o veidelis nušvinta. – Man reikia šurašti fėją. Ji ispildys mano norą ir mūšų šu mamyte ir tėveliu. O tau, – ji pažvelgė į mane viltingu žvilgsniu. – grąšinš atmintį.

Greta paglosto mergaitės galvele.

– Visai neblogas sumanymas, – pagiria ji ir Eidimtė plačiai išsišiepia. Jai trūksta poros dantukų. – Tik pirmiausia reikia iš čia ištrūkti, o das neįmanoma. Pati hier sėdžiu jau ne vieną dieną. Patikėk, mein brolis pasistengė, dass[58]... – ji nutilo ir įsmeigė savo akis į mane. – Danu, – ji taria ir nusijuokia. – Tu gali mus iš čia ištr... – ji palinguoja galvą. – Geriau pamėginkime tau grąžinti atmintį, – ji suploja rankomis. – Užsimerk, – paliepia. Paklustu. – Pamėgink prisiminti savo Mutter[59], tėtį, kambarį, mėgstamus daiktus, – ji vardija, o mintyse regiu miglotus įvairių žmonių ir daiktų kontūrus. Informacija lėtai, bet užtikrintai sugrįžta atgal į savo vietą ir kiekvienas įkvėpimas paverčia mane lengvesne. Staiga prisiminimų grandinę kažkas nutraukia ir lieku pamaitinta, tačiau ne soti.

Girdžiu Gretą liūdnai atsidūstant. Atsimerkiu.

– Nesijaudink, jeigu ne dabar, tai Morgen[60] viską prisiminsi, o kol kas džiaukis, dass gali susikurti naują save ohne jokių kitų įtakų und peršamų tau rėmų, – mirkteli.

– Naują save? – skeptiškai paklausiu.

Ji entuziastingai linkteli.

– Juk menininkai lengviau kuria, kai jų niemand[61] nespaudžia, kai nesupa andere[62] kūriniai, kai nėra taisyklių, patarimų, įsakymų und reikalavimų. Tada sie esate laisvi, und menas – tikras und nuoširdus.

19 skyrius

Žodžiai, išraityti ant popieriaus lapo – it tikinčiojo malda, kuri išlaisvina ir suteikia viltį. Tačiau žodžiuose slypi dar didesnė galia. Deja, ją suprasti gali ne kiekvienas. Parink tinkamą žodį ir pasaulis lenksis prieš tave. Parink ne tą žodį – būsi nulinčiuotas. Klysta tas, kuris mano, kad žodis yra nereikšmingas dalykas.

Mergaitė miega šalia manęs. Girdžiu jos ramų šnopavimą. Atsigulu ant nugaros, užmerkiu akis, o rankas sudedu ant pilvo. Mintyse laksto vaizdiniai, aidu keliauja kažkieno ištarti žodžiai. Visus juos nuvaikau ir atsiranda raminanti tuštuma.

– Netektis – tai naujas atradimas, o naujas atradimas – nauja pradžia, – sumurmu. Širdis rimsta krūtinėje, o plaučiai aptingsta. Gerai būtų, kad smegenys nuspaustų išjungimo mygtuką.

Kažkas krepšteli. Pasimuistau. Lėtai pramerkiu akis ir atsisėdu pasiremdama rankomis. Esu ne susmirdusioje tamsioje celėje, o dailiame kambaryje, kuris maudosi saulės zuikučių vonioje. Sutrikusi apsidairiau. Atsistojau. Rankomis apglėbiau save. Oda pašiurpusi, vilkėjau pilkšvą džemperį, ant kurio nupieštas didžiulis mėnulis ir užrašas: „Saugokis, arba atsidursi mano romane”. Dėvėjau juodas aptemtas storas kelnes, žieminius batus.

Nežinojau kodėl, tačiau manęs neapleido jausmas, kad šiandien trečiadienis.

Kambario sienos nudažytos šalta melsva spalva. Baldų nedaug: sofa ir staliukas, kažkoks paveikslas, atremtas piešiniu į sieną. Patraukiau link jo. Nedrąsiai pagriebiau už rėmo ir apsukau. Piešinys – labai išblukęs, tarsi daugybę metų būtų buvęs atgręžtas į saulę.

Pirštu paliečiau žmogaus kontūrą piešinio viduryje.

– Esi girdėjusi istoriją apie Dorianą Grėjų, ar ne, dukrele mano? – išgirdau motinos balsą. Stryktelėjau ant kojų ir apsisukau. Ji stovėjo tarpduryje, plaukai surišti į vieną netvarkingą danišką kasą, akys kiek paraudusios. Ji vilkėjo didelį baltą megztinį ir tamsius džinsus.

Sunkiai nurijau seiles. Linktelėjau.

Motina kilstelėjo smakrą ir žengė žingsnį į priekį.

– Menininkas visados palieka kokią nors dalelę savęs kūrinyje, to norėdamas ar ne. Tačiau šis piešinys, – ji priėjo arčiau paveikslo, žvelgė į jį šaltomis akimis. – Šis piešinys – ne meno kūrinys, o veidrodis. Kone toks pats, kaip toje knygoje, – ji pamojo ranka prisėsti, bet pakračiau galvą. Baimė ir atsargumas vertė mano kūną įsitempti.

– Kodėl norėjai mane pamatyti? – lūpos formavo žodžius kojoms atsargiai žengiant arčiau durų. – Sakei, kad tai svarbu.

Motinos akys akimirkai nukrypo į mano riešus.

– Amarile, dukrele mano, negi skubi grįžti namo? Ten, kur tu niekam nerūpi? Kur visi apsimeta, kad tu neegzistuoti? Kur... tave laiko keistuole? – ji prisėdo šyptelėdama. – Čia tu saugi ir su saviškiais. Turiu omenyje, menininkais. Mūsų niekas nesupranta. Visuomenei mes keistuoliai, mums yra pavydima taip stipriai, kad norima mus sunaikinti, – ji spragtelėjo pirštais. – Kokie jie nedėkingi. Mes kuriame meną ir juos gydome, o tuo pat metu jie mus žudo, – ji dramatiškai palingavo galvą.

– Kodėl norėjai mane pamatyti? – pakartojau klausimą. Nuojauta kuždėjo dingti iš šios vietos, atsidurti kuo toliau nuo staiga išprotėjusios motinos. Tai – ne ta pati moteris, kuri mane drąsino kiekviename gyvenimo žingsnyje ir valė ašaras man susimovus. Čia buvo šaltas ledo gabalas su akmenine širdimi.

– Leisk man parvežti tave namo, – ji staiga pasiūlo atsistodama. – Juk dabar tamsu ir šalta. Nenorėčiau, kad mano dukrelę kas užpultų.

– Taigi, tai dar vienas iš tų tavo kvailų epizodų, – tariau pasipiktinusi. – Sakei, kad tai gyvybės ir mirties klausimas, o tu... – net žodžiai išsibarstė aplinkui.

Mama klastingai šyptelėjo ir pagriebė mano ranką. Net nepastebėjau jos sujudant.

– Einame, parvešiu tave namo ir kartu pasakysiu, kodėl tai gyvybės ir mirties klausimas, Amarile, dukrele mano, – ji tarė pasilenkusi arčiau manęs. Iš jos burnos vietoj šilumos sklido stingdantis šaltis. Pamėginau ištraukti ranką, bet ji tik pamojavo pirštu ir palingavo galvą į šalis. – Kiekvienoje istorijoje yra herojus, o herojus turi priešininką. Istorijos be piktadarių yra neįdomios, argi ne? – ji išsišiepė.

Pasigirsta spynos spragtelėjimas. Atmerkiu akis. Klapsiu blakstienomis. Kvėpavimas tankus. Tai tik sapnas. Ne, prisiminimas. Kilsteliu pakabuką. Durys girgždėdamos atsiveria. Greta atsistoja, o mergaitė pasislepia jai už kojų. Atsistoju.

Hanselis stovi prie grotų žaisdamas savo raktais. Atrodo nuobodžiaujantis.

– Ragana willst pamatyti naują musytę, – taria jis. – Sesut, jeigu tik malonėsi, – Greta nesiginčija ir kartu su Eidimte pasitraukia į tolimiausią kambario kampelį. Hanselis pažvelgia į mane, pamoja prieiti arčiau. Nenoriu artintis prie jo. Noriu užmigti ir atsikelti su išsilaksčiusiais prisiminimais.

– Eik, – padrąsinamai taria Greta. Matau iš veido, kad ji nori dar kažką pasakyti, bet paskutinę akimirką apsigalvoja ir tiesiog moja ranka man judėti.

Dvejodama, nedrąsiais ir mažyčiais žingsniais priartėju prie grotų. Hanselis kantriai laukia, atrakina spyną ir liepia man žengti į priekį. Sunkiai nuryju seiles, pažvelgiu per petį į Gretą. Ji padrąsinamai šypteli.

Pažvelgiu į berniuką. Rankoje jis laiko virvę.

– Atsuk nugarą. Duokš rankas, – pareikalauja. Hanselis stipriai užveržia virvę man aplink riešus. – Judėkite, jūsų didenybe, – grubiai stumteli mane į priekį.

***

Didžiuliame kambaryje vyrauja degėsių dvokas. Kiekvienas kampas – tėvynė kokių nors žolelių šluotelių. Pro purvinus langus į vidų veržiasi merdėjantys saulės spinduliai. Kampe pastebiu duris. Tikriausiai ten koks nedidelis miegamasis. Kitoje pusėje – laukujės durys.

Prie vienos iš sienos pritvirtinta daugybė spintelių, nukrautų šimtais mažų buteliukų, indelių ir dubenėlių. Net susiraukiu iš pasišlykštėjimo, juose pastebėjusi kažką panašaus į žmogaus pirštus ir sudžiovintus skorpionus. Prie kitos sienos – lentyna, kurioje daugybė netvarkingai išdėliotų knygų. Pavadinimai stebina. Tilvis, Gablapa, Ėlmai... Netoli jos kabo apdulkėjęs ir voratinkliais jau spėjęs apaugti paveikslas. Nežinau kodėl, tačiau atrodo, kad jau esu ji mačiusi. Net atrodo, kad žinau, jog jis vadinasi Ryžtas.

Hanselis pastumia mane prie medinės kedės kambario viduryje. Šioji stovi priešais didžiulę, neapsakomu karščiu tvoskiančią krosnį. Nenoriai atsisėdu. Berniukas suskumba pririšti mane prie kėdės.

Miegamojo durys atsiveria ir į kambarį įsliūkina aukšta, liesa moteris netvarkingais garbanotais plaukais. Ji vilki kruvinos spalvos suknią su stipriai suveržtu korsetu. Rankos nuogos iki alkūnių. Pro mano akis neprasprūsta įvairūs randai, grėsmingai vagojantys jos porcelianinę odą.

– Aurora, – moteris sušnibžda pakreipdama galvą į šoną. Jos katiniškos akys nužvelgia mane. Ji pirštais kilsteli savo suknios apačią ir žengia arčiau manęs. – Miegančioji Gražuolė, – taria pratęstai, tarsi ragaudama kiekvieną raidėje tūnantį garsą. – Net nežinau, ar tau pasisekė, ar... nepasisekė, – ji išsitiesia ir pažvelgia į berniuką. Jis stovi atsipūtęs man prie šono ir marmuriniu veidu žvelgia į raganą.

– Sie[63] ne viena, – tarė berniukas. – Mažiausiai penki dar buvo mit[64] ja. Be abejonės, vienas iš jų war Danu. Menininkas, jeigu jau tiksliau, – Ragana ėmė trinti rankas, o keistai bauginanti šypsena perskėlė jos veidą. – Visi kiti – pasakos. Įtariu, kad vienas iš ten buvusių vyrų yra jos žavusis princas. Vos galėjo atplėšti nuo jos akis.

– Pasakos, – išspjauna žodį, o veidas persikreipia. – Nekenčiu kitų pasakų, – ji, priėjusi arčiau prie manęs, skaudžiai užvožia atgalia ranka per veidą. Žandas dega, akys aprasoja, o skausmo kupinas riksmas išsiveržia iš gerklės gelmių. – Kaip manai, – staiga ji lyg gyvatė pakreipia galvą į berniuko pusę, – ar pavyktų tuos kvailius apgauti ir prisivilioti Danu? Jie ilgiau tveria nei tie paprasti žmogėnai, – išskleistais pirštais ji perbraukia sau per veidą, kaklą, liežuviu sudrėkina lūpas.

– Nemanau, – taria berniukas susimąstęs. – Er nepasirodė toks, kuris mestų kelią dėl takelio. Beje, jo lapė gana įtari.

– Taip. Lapė, – ji susiraukia. – Nekenčiu tų pabaisų. Kodėl visata mums tik ir nori apsunkinti gyvenimą? Už ką mes nusipelnėme tokio neteisingumo, a, Aurora?

Tyliu.

– Tie sumauti sielų globėjai visados tokie pasiutę ir nemarūs. Nekenčiu jų. Nekenčiu, – ji trepsi kojomis.

– Sielų globėjai? – išsprūsta man.

Moteris iššiepia geltonus dantis.

– Danu visados būna apsaugotas. Sielų globėjai – padarai, jų sielų atspindžiai, jų drąsa ir ryžtas. Kol širdis trapi, jų sielos it deimantas. Neįveikiamos. Jos – pabaisos. Nenugalimos. Tai – angelai sargai. Nuo visko apsaugantys, – moteris teatrališkai atsidūsta ir kelias minutes spokso į mane piktdžiugiška šypsodamasi. – Mano kerai gerai pačirškino tavo galvelę, – ji prideda pirštą prie mano smilkinio, garsiai nusikvatoja.

Primerkiu akis. Surištos rankos pavirsta kumščiais.

– Ko jūs norite iš manęs? – šiurkščiai paklausiu. Pajudinu rankas norėdama patikrinti, kaip tvirtai berniukas pririšo mane prie kėdės.

Raganos antakiai pakyla į viršų.

– Tikiuosi, tu čia tik juokauji, – ji pamoja ranka, pakraipo galvą į šalis. – Princesė Aurora klausia, ko nori Ragana, iš kurios ji su princu sugebėjo pagrobti penkis sumautus žmogėnus ir vieną, nors ir silpną, tačiau vis dėlto Danu? Hmm... – numykia. – Ogi noriu keršto, – ji ima trinti pirštus. – Gaila, kad tavęs negaliu nudobti. Būtų taip smagu. Bet na... Žavusis princas, be abejonės, norės susigrąžinti gyvą princesę, – paskelbia ji ciniškai. – Štai ko norime mes iš tavęs, – ji išsišiepia ir suploja rankomis. – Tie princai dėl savų princesių padarys bet ką. Netgi atiduos ir Danu, – ji pažvelgia į ramiai besišypsantį berniuką.

Susiraukiu. Moteris skiedžia tikras nesąmones. Net koktu klausytis.

Ragana nužingsniuoja link vienos iš savo spintelių, bet staiga pakeliui sustingsta. Pradeda uostyti orą, kaktoje įsimeta raukšlės, o tada erelio žvilgsnis įsminga į mane.

– Kraujas, – ji taria apsilaižydama lūpas. – Vargšelė princesė susižeidė, – ji melodramiškai sudejuoja, o vėliau pratrunka isterišku juoku. – Visos jūs tokios: trapios ir kvailos, laukiančios, kada žavusis princas atjos jūsų gelbėti ant balto žirgo, – atsainiai numoja ranka į mano pusę. Stipriai suspaudžiu lūpas. – Tik tada jūs tampate amazonėmis, – Ragana spjauna piktai į grindis. – Bet gal toji žaizda mums pasitarnaus. Princas bus valdomas emocijų, o šios priverčia mus klysti ir daryti skubotus sprendimus, – ji nusijuokia ir netrukus pasigirsta barškinamų stiklinių buteliukų simfonija.

Berniukas atsistoja priešais mane ir užstoja raganą. Jis žvelgia į mane tyrinėjančiomis akimis, o aš sutrikusi klapsiu blakstienomis.

Ragana prieina arčiau, pakelia antakį ir prideda dešinės rankos smilių prie smakro. Staiga jos akys piktai prisimerkia, nosis susiraukia it ką bjauraus užuodusi.

Kažkas pradeda nagais draskyti duris. Energingai. Piktai. Nekantriai.

– Ir kas čia bus? – sumurma Ragana suirzusi. Ji pamoja ranka į mane ir berniukas skuba kažką pagriebti iš spintelės. Netrukus jis suverčia kažkokį buteliuką man į burną. Skonis primena pašvinkusią žuvį. Noriu išspjauti, bet berniukas neleidžia. Nuryju ir vos nepaspringstu ta bjaurastimi.

Girdžiu Raganą atlapojant duris. Vyriai nepatenkinti garsiai sugirgžda. Vėjo gūsis įsisuka į vidų.

– O, Vilkas, – taria Ragana su panieka.

– O, Ragana, – atsako gilus urzgiantis balsas.

– Ko tau čia, šunpalaiki?

– Esu Sniego karalienės kariuomenės kapitonas. Jos įsakymu ieškau Danu, – paskelbia. Mėginu pasukti galvą, tačiau kūnas surakintas baimės.

– Sniego karalienė? Aš jai net kojos pirštelio neatiduočiau, ką jau kalbėti apie Danu.

Vilkas suurzgia.

– Žiūrėk, su kuo kalbi, – jo balse – grasinimas.

– Nebijau kažkokių šuniūkščių.

Vilkas suurzgia, o ragana surinka. Hanselis pagriebia geležinį žarsteklį ir skuba gintis nuo puolančio vilko. Sėdžiu sulaikiusi kvėpavimą. Berniukui pavyksta gerai vožtelėti vilkui ir šis inkšdamas trenkiasi į spintelę. Ant žemės pažyra daugybė buteliukų, medinių indelių, pagaliukų ir peilis. Atsiranda kitas vilkas. Berniukas pralaimi ir guli ant žemės prakąsta gerkle. Vilkai mane ignoruoja.

– Patikrink rūsį. Ten yra žmogėnas, – taria didžiulis baltas vilkas rusvam vilkui. Šis linkteli ir dingsta man iš akiračio. Baltasis vilkas pažvelgia į mane. Iššiepia dantis. – Trolis, – taria nepatenkintas. – Jūs taip dvokiate ir esate tokie bjaurūs, – jis nusuka galvą į šoną. Nedrįstu prasižioti ir paklausti, ką jis čia paisto. Po kelių minučių grįžta rudasis vilkas. – Danu ten?

– Ne, paprasta mergina. Mūsų Danu nėra.

Baltasis Vilkas piktai suurzgia.

– Kaip gaila, – ir dingsta iš namo. Paskui jį išseka ir kitas, o aš sėdžiu ir spoksau į berniuką kraujo klane. Stipriai sumerkiu akis, tačiau gyvasties baseinas nedingsta iš galvos. Jis tik pakeičia pavidalą. Kruvinas stiklas, drabužiai, veidas... mirksinčios lempos, medžio kamienas, sumaitotas...

Atsimerkiu. Papurtau galvą. Širdis apmiršta krūtinėje, o kūnas dreba. Stengiuosi nepanikuoti. Nesureikšminti vaizdinio. Nežinau, iš kur jis atklydo į mano mintis, bet tai tik vaizduotė.

Peilis guli vos žingsnis nuo manęs. Giliai įkvepiu ir, apytikriai apskaičiavus, su visa kėde krentu žemyn. Skaudžiai trenkiuosi kairiuoju šonu. Kelias akimirkas ramiai guliu, o tada mėginu sugraibyti peilį. Misija sėkminga. Leidžiu ašmenims atsargiai slysti virve. Pasitrinu riešus.

Pažvelgiu į gulintį berniuką ir giliai įkvepiu. Stengiuosi apsimesti, kad pirštais čiupinėju ne lavoną, kad ne kraujas ištepa mano odines pirštines, man mėginant surasti raktus. Juos aptikusi, skuodžiu į rūsį.

Gretą ir Eidimtę randu susigūžusias ir vieną kitą apsikabinusias tamsiausiame kampelyje. Išvydusios mane, abi pašoka sutrikusios ant kojų.

– Was atsitiko? – paklausia Greta.

– Vilkai. Kraujas. Ragana ir berniukas guli negyvi, – išpyškinu rakindama spyną.

– Negyvi? – Greta papurto galvą. – Pasakos nemiršta. Jos nur kuriam laikui pamirštamos.

– Ką turi omenyje?

Greta šypteli.

– Po kelių valandų die Hexe ir Hanselis vėl werden sveiki und gyvi. Tikriausiai und nepaprastai įtūžę, – ji nusijuokia.

– Įtūžę?

– Pasakų negali nužudyti. Jos immer[65] bus gyvos, – Greta pastumia Eidimtę į priekį. Mergaitė spaudžia rankytes prie krūtinės. – Ragana panaudojo burtus, kad toli nepabėgčiau nuo jos saldainių namelio, – ji pavarto akis. – Tačiau du su Eidimte galite išsigelbėti. Tačiau jūs sollen[66] paskubėti, – ji dirsteli per petį. – Jau tuos bus tamsu, o juk die Nacht[67] priklauso pabaisoms.

Primerkiu akis. Greta atsidūsta.

– Diena priklauso žmonėms, – skuba ji aiškinti. – Naktis – pabaisoms. Rytas ir vakaras sind taškai, kada zwei pasauliai susitinka. O dabar paskubėkime, – paragina ji draugiškai ir skuodžia į viršų. Aš ir mergaitė sekame paskui ją.

Greta pradeda lekioti po kambarį. Buteliukai barška. Su Eidimte stovime ir stebime Gretą. Mergaitė pastebi lavonus ir prisiglaudžia prie manęs. Raminančiai paglostau jos galvelę ir pasakau užsimerkti. Akys nukrypsta į paveikslą. Spalvos ryškios ir piktos.

Greta kažką įgrūda man į delną. Pažvelgiu žemyn. Žiedas. Žiedas, ant kurio išgraviruotas žodis „Drąsa“.

– Das ist mano žiedas, – ji sumurma. – Nesijaudink, – puola raminti. – Žiedas neįtrauks tavęs į pasaką, jeigu nesumanysi imti ir įmesti Raganos į krosnį. Tačiau jis kann tau padėti tavo kelionėje. Mačiau, kad du hast smalsumo, – ji parodo į mano kairę ranką. – Drąsa tau tikrai ne pro šalį, – šypteli puse lūpų. Nusimovusi pirštinę, užsimaunu žiedą ant dešinės rankos smiliaus. Jis tarsi „įsigeria“ į odą, palikdamas savo tatuiruotę. – O dabar lėkite, – ji pamoja į durų pusę. – Jums reikia atsidurti kuo toliau nuo hier.

– Bet... – Eidimtė tyliai pradeda.

– Alles bus gerai, – Greta ramina vaiką. – Aurora tavimi pasirūpins und grąžins namo. Juk willst grįžti pas mamytę und Papa[68]? – mergaitė energingai linkteli. Greta nusišypso, tačiau jos šypsena persmelkta liūdnumo. Ji pažvelgia į mane, prieina ir stipriai apkabina. Pasimetu. – Nepasitikėk niekuo. Niekam neatsiverk. Nieko neprisileisk. Niekam neparodyk savo silpnybių. Niekam nepatikėk savo širdies, – šnibžda ji man tiesiai į ausį, spausdama mane savo glėbyje.

– Kodėl? – sušnibždu.

– Jeigu nori iš šio pasaulio išeiti, nesuteik jokios galimybės durų sargui tave kontroliuoti, – ji paleidžia mane iš savo glėbio, žengia atatupsta kelis žingsnius. – O dabar... bėkite, – taria žvelgdama į mane. Lūpos prasiveria užduoti milijonus klausimų, bet Greta perspėdama vos pastebimai papurto galvą. – Bėkite, – pakartoja ir išspaudžia menkutę šypseną. Nenoriai linkteliu ir sugriebiu mergaitę už rankos.

– Ačiū, – tariu ir su Eidimte dingstame ten, kur tamsa visu savo svoriu užgulusi pasaulį, o Gretos žodžiai aidi tvirtai įleisdami šaknis į mano mintis, sielą ir širdį.

20 skyrius

„Miegančioji Gražuole! – gyvenime dar neteko girdėti tokio kupino baimės, siaubo ir beviltiškumo balso. O ypač dėl to, kad šis balsas aidėjo mano galvoje. – Po paraliais, Amarile, jei girdi, atsiliepk.“

Stabteliu ir imu dairytis. Kodėl girdžiu balsą galvoje? Kas jis?

Gatvės žibintai įjungti, žmonės skubėdami juda į visas puses, gatvės prigrūstos įvairaus modelio ir amžiaus automobilių. Aukšti pastatai supa mus. Kilsteliu akis ir išvystu didžiulį balkšvą mėnulį, daugybę kaip niekad ryškių žvaigždžių.

Eidimtė, prisiglaudusi šalia manęs, ima sutrikusi dairytis aplinkui. Pažvelgiu į ją. Ji tokia mažytė, tokia trapi... Ir jaučiuosi už ją atsakinga. Netgi paminsiu savo pačios norus, troškimus, kad...

– Kas tu? – sumurmu kiek išsigandusi. Eidimtė suglumusi žvilgteli į mane.

„Pagaliau, Miegančioji Gražuole, – balse justi milžiniškas palengvėjimas. – Kur tu? Apibūdink, ką matai. Viską,“ – balsas tampa įsakmus.

– Kodėl girdžiu balsą galvoje? – paklausiu savęs plačiai atmerkdama akis. Kažkodėl atrodo, kad šį balsą girdėjau daug kartų ir... manęs neapleidžia jausmas, jog galiu juo pasitikėti, bet... jaučiu ir kažkokį pyktį bei nepasitenkinimą.

„O varge, – balsas suaimanuoja. – Kokia pasaka?“

Klapsiu akimis.

– Nesuprantu? – mergaitė timpteli man už rankovės. – Pasaka?

– Pašaka? Ten buvo Jonukaš ir Gretutė, – ji taria palenkdama galvytę į šoną.

„Šaunu, žaidimai su atmintimi, – atodūsis. – Ką matai aplink save?“ – pareikalauja balsas. Lyg kas būtų timptelėjęs už liežuvio, greitai viską jam raportuoju. Jis liepia man nejudėti iš vietos. Linkteliu.

– Šu kuo cia kalbėjai? – mergytė pasiteirauja tyliu balseliu. Paklausiu balso, bet jis tyli.

– Su gelbėjimo komanda, – pavartau akis šyptelėdama. Knygose pagrindinis veikėjas visados turi dešinę ranką, gelbėtojus, padėjėjus ir informacijos šaltinius, padedančius jam po truputį keliauti link įvykių finalo. Balsas... tikriausiai yra maniškis. – Tuoj mus... pasitiks.

Mergaitė linkteli, bet iš žvilgsnio suvokiu, kad ji nieko nesupranta. Aš irgi dar nieko nesuprantu. Mano makaulėje vis dar trūksta daugybės prisiminimų.

Pritupiu ir uždedu mergaitei jai ant pečių. Mūsų žvilgsniai susikerta.

– Nesijaudink, – tariu ramiai, švelniu tonu. – Neleisiu, kad tau kas blogo atsitiktų. Viskas bus gerai, – šypteliu. Mergaitė prideda nykštį prie burnytės ir linkteli.

Dairausi aplinkui. Visi savisaugos pojūčiai įjungti. Kiekvienas praeinantis žmogus – potencialus piktadarys. Keista, kai atsakomybės jausmas priverčia imti ir pasikeisti, įgyti aštresnę regą bei klausą, užsiauginti nagus ir pasmailinti dantis.

„Miegančioji Gražuole, būtinai kalbėk su manimi,“ – įsakmiai paliepia balsas mano galvoje. Jį ignoruoju kelis kartus, bet jis tik dar nuožmiau reikalauja taukšti kad ir nesąmones.

Su Eidimte palengva žingsniuojame į priekį, įtariai nužvelgdamos kiekvieną pro mus praeinantį žmogų ar padarą. Kai kurios būtybės turi po kelias galvas ar daugiau rankų porų, nei normalus žmogus. Vienų akys normalios, o kitų – spalvotos ir įvairiausių dydžių bei formų.

Visus įdėmiai nužiūriu ir nejučia iš kur atklysta moteriško balso aidas.

– Istorijoje visus veikėjus galima padalinti į tris didžiules grupes: pagrindiniai veikėjai, antraeiliai veikėjai ir vietos užpildytojai. Pastarieji yra istorijoje praeiviai, asmenys, kurie sukuria iliuziją, kad veikėjai nėra tame pasaulyje vieni.

Eidimtė prisišlieja arčiau manęs. Paglostau jos galvelę ir prisiverčiu nusišypsoti.

– Viskas bus gerai, – vis kartoju, nors pati viduje drebu kaip epušės lapelis ir nesu įsitikinusi, kad tikrai taip bus.

Priešais mus lazda pasiramsčiuodama žingsniuoja juodą nušiurusį apsiaustą vilkinti senyva moteris. Jai einant žvangsi daugybė talismanų ir amuletų. Šalia jos tipena šuo. Nežinau kodėl, tačiau stabteliu ir stebiu ją artėjant. Ar man jau teko ją kažkur matyti? Nuojauta kužda, kad taip, tačiau atmintis dar negali to šimtu procentu garantuoti.

Moteris stabteli prie mūsų, uždeda abi kaulėtas ir gyslotas rankas ant lazdos. Eidimtė aikteli ir pasislepia man už nugaros. Moteris kelis kartus palinkčioja galvą ir kilsteli akis į mane. Sunkiai nuryju seiles išvydusi jos nereginčias akis raukšlių ir keistų juodų tatuiruočių fone.

Staiga mane vėl persmelkia jausmas, kad aš tikrai šią moterį esu jau sutikusi. Tik kur? Ji draugė ar priešė? Negaliu atsiminti ir tai mane varo į neviltį.

Moteris ilgai tyli. Tyliu ir aš su Eidimte. Galiausiai moteris nuleidžia galvą, pakelia ranką nuo lazdos ir pirštu parodo į parduotuvės vitriną, kurioje stovi išdėliota daugybė įvairaus dydžio ir grožio kaktusų. Jų viduryje stovi iki galo nesuvalgytas tortas.

Suraukiu antakius.

– Norite valgyti? – sutrikusi paklausiu. Moteris palinguoja galvą ir vėl pirštu rodo į vitriną, o, tiksliau, kas ant jos yra užklijuota. Neskubėdama prieinu arčiau ir nuplėšiu raudoną popieriaus lapą, kuriame baltomis raidėmis parašytas kažkoks žodžių kratinys.

Butelis urvas vynas irklas mėnuo arka sausuma

saulėtas aštrus vertas idiliškas meilus istoriškas – 

Nikė Uranas Oeno Leukotėja Alatėja Talasa Iridė Nisas Eridė

keikti obulauti vartyti atidėti.

Pasaulis rimas indas teptukas artefaktas pienas indauja maistas arklys saulėgrąža – 

tiesmukas amoralus isteriškas

palikti atiduoti svajoti imti duoti avėti varyti išnešti miegoti antrinti saugoti.

Karys orus veikti ore kitados.

Klapsiu blakstienomis nieko nesuprasdama. Eidimtė nedrąsiai prisėlina prie manęs ir pasistiebusi ant pirštų galų mėgina įžiūrėti, ką laikau rankose. Nuleidžiu popierių žemiau ir per petį pažvelgiu į moterį. Jos nėra. Suglumusi dairausi aplinkui, bet jos niekur nematyti.

– Kokš keištaš tekštaš, – taria Eidimtė, pirštu baksnodama į lapą. – Ką bendro buteliš turi šu urvu? – patraukiu pečiais. Galiausiai sulankstau popierių ir įsidedu į kelnių kišenę.

– Judam toliau, – sumurmu.

21 skyrius

Kai dvi priešingos nuomonės susiduria, kyla karas

Tolumoje kažkas skuba, braunasi tarp žmonių. Iškart sukruntu ir įtariai žvelgiu į tą raudoną galvą. Pažįstamos geltonos vilko akys įsminga į mane ir nenusisuka į šalį. Mergina tiesiu taikiniu juda link manęs ir mergaitės. Ant liežuvio galo sukasi jos vardas.

– Štai ir tu, – taria mergina pridususi. Delnus atremia į kelius, galva kiek nuleista, plaučiai godžiai ryja orą. – Prisimeni mane? – papurtau galvą. – Ėlirama, – taria ji, ranka nubraukdama ištrūkusius plaukus nuo veido.

– Ėlirama, – pakartoju kapsėdama blakstienomis ir keli ryškus prisiminimai išbrenda iš atminties pelkės į dienos šviesą. Tolumoje kažkas nuspaudžia stabdžius, sucypia padangos.

„Eik su ja,“ – balsas palengvėja ne kilogramais, o tonomis. Pavartau akis, tačiau kažkur giliai džiaugiuosi esanti atrasta.

– Taip, – ji lėtai linkteli. – Dievaži, kaip tu visus mus išgąsdinai, Ame. Gerai, gal ir ne visus, – Ėlirama kilsteli pirštą į viršų ir pakrato galvą. – Labiausiai pakvaišo Elijas. Vieną minutę tu su mumis, o kitą jau – bum, tavęs nėra, – ji mosikuoja rankomis. Atsistoja tiesiai ir pradeda dairytis aplinkui. Jos žvilgsnis sustoja ties šalia manęs prisiglaudusia mergaite. – O kas čia?

Pažvelgiu žemyn.

– Eidimtė, – pristatau.

– Kaip matau, patyrei nuotykių, – Ėlirama sukryžiuoja rankas prie krūtinės. Praeinantis vyras atsitrenkia į mane petimi, atsiprašo ir nurūksta į priekį. – Galėsi apie juos pasakoti vėliau. Dabar maunam iš čia, – ji taria ir nuveda mus ten, iš kur atėjo.

Dirbtinės šviesos paeiliui įsižiebia virš galvų. Eismas gatvėje suintensyvėja, automobilių varikliai riaumoja, kas kelias minutes kas nors nuspaudžia garso signalą.

Ėlirama vedžioja mus pastatų labirintais. Prisidengę tamsa žmonės atrodo bauginančiai. Regis, kad visi žvelgia į mane turėdami piktų kėslų. Vieni netgi iššiepę – su džiaugsmu parodo ilgus iltinius dantis, akys tampa juodos ar pamišėliškai raudonos.

Regiu atsirandančias duris, pro jas įeina ir išeina įvairaus amžiaus, rasės žmonės. Keisčiausia, kad už durų yra grotos, o žmonės jas praeina kiaurai.

– Ame, – staiga mergina sustoja ir droviai žvilgteli į mane. – Ar... kvailai skambės, bet ar namie turi kokią simpatiją ar vaikiną, kurį beprotiškai myli? – miglotai prisimenu jos gyvenimo istoriją, kažkur esantį mylimąjį. Papurtau galvą. – Nemanyk... atsiprašau, jeigu esu per daug landi, – ji vėl pradeda eiti į priekį, – bet ar Elijas tau patinka? – mėginu prisiminti vaikiną, bet jo veidas neryškus, prisiminimai išblukę. Gūžteliu pečiais. Ji atsidūsta. – Nemeluosiu, net aklasis mato, kad jam tu patinki, bet jis... jis negali grįžti namo neatėmęs kieno nors kito gyvenimo. Jo kūnas... jau užimtas.

Paglostau Eidimtei galvelę. Mergaitė baugštokai dairosi aplinkui.

– Ką nori pasakyti?

– Gyvenime visados ateina metas, kai reikia nuspręsti, kuriuo keliu eiti. Džiaugsmas ir liūdesys neatsiejamas nuo pasiaukojimo, tačiau pasiaukojimas visados lygus savanaudiškumui, jeigu neklausai savo širdies, – jos veidas apsitraukia liūdesiu, pečiai nulinksta žemyn, tarsi būtų sunkaus svorio spaudžiami. – Tai, kas daroma dėl meilės, nėra blogai ir visados suprantama... pateisinama.

Ėlirama paspartina žingsnį.

– Tavo mylimasis yra gyvųjų pasaulyje, – staiga suvokiu.

– O aš esu čia, – ji taria vos tramdydama virpantį balsą. – Žinai, daugybę dienų mėginau jį surasti tarp sapnuotojų, bet šis pasaulis... jis didelis. Atrodo, kad kartais... net sielą atiduočiau tik už tai, kad galėčiau bent... akies krašteliu išvysti jį, išgirsti jo... balsą, – ji sulėtina žingsnį, kilsteli ranką prie veido. Tada dirsteli į mane kiek paraudusiomis akimis. – Kiekvieną kartą, kai užmerkiu akis, jo veidas... jis blėsta ir... – ji pakrato galvą. – Nikolajus... bet visada vadinau Niku. Pažinojome vienas kitą... nuo mažens.

– O ar niekaip neįmanoma atgauti savo kūno?

Ji liūdnai papurto galvą.

– Pasakos nesapnuoja. Jos sugrįžta čia tik tada, kai jų pavogtas kūnas miršta, o aš čia būsiu tol, kol tai atsitiks, nebent, žinoma, kas nors savanoriškai atiduos savo kūną. Atsižvelgdamas į tai, kas esi, gali nuspėti, kiek tau laiko liko. Aš esu... žmogėnas. Taigi, nuo penkių iki dešimties metų. Geriausiu atveju.

– O kiek laiko turi Danu?

– Nuo dešimties iki trisdešimt vienerių metų. Bet jeigu tas Danu tikrai stiprus. Kitu atveju – iki keturiasdešimt ar keturiasdešimt penkių.

Kelias minutes einame tylėdamos. Ant namų sienų iškabinta daugybė skelbimų ir įvairių plakatų. Viename iš jų pavaizduotos dvi špygos.

– Ziūrėk, – Eidimtė timpteli man už rankovės. – Baltaš suo, – pažvelgiu, kur ji rodo. Kitoje gatvės pusėje po žibintu ramiai sau sėdi baltas didelis šuo. – Namie turiu sunį. Jo vardaš Liūtaš, nes... panasus į didelį liūtą.

– Greitai jį vėl išvysti, – pažadu. Mergaitė plačiai nusišypso. Toliau judame tylėdamos.

– Štai čia, – Ėlirama pamoja ranka į šešėlių užtemdytą skersgatvį. Čia yra didžiulės metalinės įvairiais užrašais išmargintos durys. Prisimerkusi kelis iš jų perskaitau.

Kiekvienas herojus yra savo istorijos piktadarys. – Holly Black

Esu rašytojas ir, jeigu nustosiu rašyti, būsiu niekas. – Wilbur Smith

Kelis kartus Ėlirama trenkia į duris kumščiu ir tyliai sušunka:

– Sezamai, atsiverk!

Mergaitės pirštai skaudžiai sminga man į koją, bet tyliu susiraukusi.

Durys atsiveria. Rankos mostu Ėlirama pamoja mums eiti pirmoms. Giliai įkvepiu ir su Eidimte žengiame į vidų. Ėlirama apsidairo, nieko įtartino nepastebėjusi seka paskui mus, sandariai uždaro duris.

Atsiduriame pilkų sienų laiptinėje su truputį parūdijusiais metaliniais laiptų turėklais. Ant sienų daugybė grafičių. Kai kurie panašaus į „W“ ir „M“. Tarsi kokios bangos. Atsiduoda šlapimu ir kažkokia geležimi.

Mergytė pirštais užspaudžia nosį.

– Cia dvokia, – ji sumurma, o aš pritariamai linkteliu.

– Čia galėtų ir kvepėti, – lyg tarp kitko tarsteli Ėlirama, vienu kartu peršokdama kelias laiptų pakopas.

Neiškart suvokiu, ką ji turėjo omenyje, o kai galiausiai supratimas iškilmingai trenkia man antausį, susiraukiu.

– Tu čia rimtai? – paklausiu lipdama su mergaite į viršų. Stengiuosi prie nieko neprisiliesti, o akys įsmigusios į laiptus. Jie purvini, kažkokie neaiškūs plėmai kas žingsnį, kampuose mėtosi cigarečių nuorūkos ir netgi keli panaudoti švirkštai. Šiurpas nueina juos regint. Ėlirama pastebi mano žvilgsnį.

– Žinai, sako, kad kai kurie menininkai lengviau kuria apsvaigę. Bet aš nevadinčiau tų žmonių menininkais, nes jie man iš tikrųjų daugiau primena vagis. Jie tikrovėje apsimetinėja ir nori būti tuo, kas jiems nebuvo lemta. O atsakymas į tavo klausimą... – ji atsidūsta. – Rimtai. Kodėl gi ne? Būčiau visai nieko prieš, jeigu čia kvepėtų rožėmis, – ji mirkteli atsisukusi į mane.

– Rožėmis, – kilsteliu antakį. Ji gūžteli pečiais ir lipa toliau į viršų. Mūsų žingsnių triukšmas aidi laiptinėje.

Akimirkai sustoju ir užsimerkiu. Mintyse juokiuosi iš savęs. Juk tai taip kvaila. Joks normalus žmogus taip nesielgia. O gal elgiasi?

„O kas yra normalus žmogus? Tai tik iliuzija. Miegančioji Gražuole, normalumas niekados neturėtų būti tavo siekiamybė, nes čia kaip ir tavo mylimas rašymas; tu niekados neįtiksi visiems ir niekados visiems nebūsi normali, kaip ir visiems nesugebėsi parašyti tinkamos istorijos. Visi į viską žvelgs iš savo varpinės, o šioji pas kai kuriuos jau seniai pavirto pelenais.“

Atsimerkiu. Pavartau akis. Vėl užsimerkiu.

– Bjaurūs kvapai pradingsta, o nematomų rožių žiedai išsiskleidžia. Jų kvapas pasklinda visur ir smarvė pamiršta, – sumurmu susimąsčiusi. Šį kartą iš minčių glūdumos prisivilioju gėlių aromatus. Atrandu jų galybėje sodrų, kiek saldoką, prabangų rožių kvapą.

– Taip daug geriau, – patenkinta taria Ėlirama. Mano širdis prisipildo džiugesio. Normalus žmogus to padaryti negalėtų, o aš galiu. Pasididžiavimo jausmas pavirsta karūna man ant galvos. – O dabar paskubėkime, esu išalkusi ir pavargusi.

Atmerkiu akis, linkteliu, ir, šyptelėjusi mergaitei, kuri su didžiuliu džiaugsmu uosto rožėmis kvepiantį orą, lekiame į priekį. Ėlirama sustoja ties trečio aukšto durimis ir pamoja ranka sekti paskui ją. Nuryju seiles, pagriebiu mergytės ranką ir žingsniuojame keistos žalsvos spalvos koridoriumi.

Ėlirama prisimerkusi nužvelgia visas duris. Ir pati į jas žiūriu, tyrinėju ir paslapčia klausiu savęs, ar šios durys gali grąžinti atgal į tikrovę.

– Čia, – staiga Ėlirama sustoja ir parodo į senas duris, išmuštas nemaloniai kvečiančia vietomis papelijusia oda. Tokias retai kada pamatysi daugiabučiuose.

Ėlirama nieko nelaukdama griebia rankeną ir nuspaudžia. Įeiname į vidų. Senos medienos aromatas, sumišęs su laku, įsiveržia į šnerves. Storą sluoksnį dulkių surinkę šviestuvai virš galvos skleidžia blankią šviesą. Kampuose žemyn driekiasi voratinkliai, gėlėti tapetai ant sienų pageltę, kai kur atsiklijavę ar praplyšę, kilimas praradęs spalvą, skylėtas, purvinas.

Iš vieno kambario sklinda balsai. Jie kiek prityla, o tada į koridorių išbėga tamsiaakis vaikinas. Jis ranka persibraukia tamsius plaukus. Šie pasišiaušę ir transformuoja jį į pamišusį mokslininką, tačiau neatrodo, kad jam tai rūpėtų. Vaikinas keliais plačiais žingsniais ištrina tarp mūsų sąvokas „atstumas“ ir „tarpas“ ir, į nieką nekreipdamas dėmesio, stipriai mane apglėbia. Iš pradžių visas mano kūnas įsitempia, o smegenys pareikalauja atstumti rankomis mane apsivijusį asmenį, tačiau nuo jo kūno sklindanti raminanti šiluma ir malonus miško aromatas mane pavergia. Jaučiuosi saugi.

„Ir kodėl tu visados nori man apsunkinti gyvenimą, Miegančioji Gražuole?“ – jis paklausia mintyse, o aš išsižioju suvokusi, kas yra tas balsas mano galvoje.

Jo rankos prispaudžia mane prie krūtinės. Juntu rimstantį vaikino širdies plakimą. Netrukus jis nuleidžia savo kaktą prie manosios ir mes žvelgiame vienas į kitą. Tamsių akių pora regi dvi keistuoles, draugauti nenorinčias. Šiltas vaikino kvėpavimas kutena man lūpas ir širdis daužosi, o pilve drugeliai ima mankštinti sparnelius.

„Kai tik į šiukšlinę nuvilksi kitų žmonių tau mėgintą įdiegti savęs naikinimo programą, suvoksi, kad nei karto nesistengiau tavęs įskaudinti ir... niekados nė nemėginčiau to daryti“, – jo žodžiai nuoširdūs ir mano širdis reikalauja teismo, kuriame visam laikui būtų padėtas taškas šioje keistoje byloje.

Miglotai prisimenu, kad ji vadinau demonu. Kodėl jį vadinau Demonu?

Nenoromis vaikinas paleidžia mane ir pažvelgia sutrikęs žemyn. Mergaitė žiūri į jį kraipydama galvą. Jos antakiai suraukti, delnai sugniaužti.

– O čia kas? – paklausia jis žvilgtelėjęs į Eidimtę.

– Žmogėnas, – atsako Ėlirama. Ji stovi už kelių žingsnių, rankos sukryžiuotos ant krūtinės, o žvilgsnis laksto tarp manęs ir Elijo. Kiek prisimerkia žvelgdama į mane, o aš greitai įkvėpusi nusuku veidą. Kraujas skruostuose užverda. Mergina patraukia pečiais ir nusliūkina į virtuvę.

– Mano vardaš Eidimtė, – nepatenkinta taria mergaitė. – Tu?

Elijas prajunka ir atsitupia.

– Elijas, – atsako jis ištiesdamas ranką. Mergaitė ją paspaudžia. – Malonu susipažinti, Eidimte.

Ėlirama grįžta atgal, rankoje laikydama tris morkas. Ji garsiai vieną atsikanda.

– Gerai, mes neturime laiko, – Ėlirama garsiai trypteli koja. Elijas jai pritariamai linkteli, atsistoja, paima mano ranką ir žygiuoja į kambarį, iš kurio išbėgo. Eidimtė tipena paskui mane. Ėlirama pasiūlo vieną morką mergaitei, o kitą man, atsikandu. Esu tokia mirtinai išalkusi.

Kambarys pailgas, apstatytas senais nusidėvėjusiais baldais. Ant tamsaus medžio stalo įskilusiose senose lėkštėse – kokoso gabaliukai, pjaustytos braškės, obuoliai ir bananas. Kitas vaikinas sėdi ant pailgo suoliuko ir valgo kokosą, o po jo kojomis snaudžia lapė.

Florijonas.

Ant žemos sofos sėdi... Medžiotojas, šalia... Džonatanas, o šalia Džonatano... neaukštas vyras tamsiais plaukais, ties kakta praplikęs, antakiai it Brežnevo, šnervės plačios, lūpos plonos, o pats veidas apskritas. Jis vilki paprastus languotus, iki pat kaklo susegtus marškinius ir paprastas pilkšvas medžiagines kelnes.

Vyro dėmesys sustoja ties manimi. Jis atsistoja ir nedrąsiai prieina trindamasis delnus į kelnes.

– Esu Morfėjus, – taria netvirtai, ištiesia ranką. – O tu tikriausiai...

– Mergina, kurios mes laukėme, – Paskubomis įsiterpia Elijas. Morfėjus mirksi spoksodamas į Eliją, po kelių akimirkų linkteli.

– Aišku. Tai tu esi visko priežastis, – taria jis, kišdamas rankas į kelnių kišenes. – Kokia didelė sumaištis dėl to, – sumurma, o aš prisimerkiu. – Čia kone visi kirto lažybų, kaip bus su tuo...

– Mes neturime daug laiko, – šįkart griežčiau taria Elijas. – Mums reikia sužinoti, kas jai nutiko. Ji neprisimena.

„Tu juk visada lindi mano galvoje. Ar... “

Elijas, žvelgdamas į mane, papurto galvą.

„Norėčiau, kad taip būtų. Deja, tai neįmanoma, o manęs tavo galvoje... tada nebuvo.“

– Ar jūs... – Morfijus rodo pirštu į mane ir Eliją. Vėliau papurto galvą. – Gerai, pasakyk vardą ir pavardę žmogaus, kuris, kaip manai, gali žinoti, kas tau nutiko, – taria vyras, garsiai suplodamas rankomis. Nuryju seiles ir pasakau tėčio vardą. – Gerai, dabar visi sėskitės. Tuoj prasidės seansas, – jis nusijuokia kiek prikimusiu juoku. – Beje, vaišinkitės, – jis parodo į stalą, prie kurio Medžiotojas jau dėjosi į burną braškę.

Eidimtė pastebi lapę ir krykštaudama puola prie gyvūno. Šis pakelia snukutį ir kiek nustebęs pasižiūri į mergaitę, tačiau neatšlyja nuo jos, kai maži pirštukai glosto šiukštų rusvą kailį. Florijonas susigūžia, bet tyli. Jo rankose – pieštukas ir bloknotas.

Su Elijumi prisėdame šalia Florijono. Pilvas sugurgia ir su malonumu pagriebiu kelis kokoso gabaliukus, kelis griežinėlius banano. Elijas paseka mano pavyzdžiu ir įsimeta į burną kokosą. Ėlirama prisėda ant vienišo fotelio stalo gale, o Morfėjus sugrįžta į savo vietą.

– Taigi, bus smagu, – jis patrina delnus. Kelioms akimirkoms užsimerkia.

„Kas čia bus?“ – mintyse paklausiu Elijo. Vaikinas paima mano ranką ir švelniai spusteli. Širdis keistai suvirpa.

Florijono bloknotas padėtas ant stalo, akiniai pakelti aukščiau ant nosies, žvilgsnis įsmeigtas į Morfėjų. Visas jo kūnas – tarsi sustingęs, kumščiai iki baltumo suspausti, lūpos – vos įžiūrimas brūkšnys, o akys pavirtusios blizgiais stikliniais rutuliukais.

Dirsteliu į Ėliramą. Jos rankos ant ranktūrių, nugara atšlieta į atlošą. Atrodo ganėtinai atsipalaidavusi ir netgi nuobodžiaujanti. Mergina pajunta mano žvilgsnį. Pastebėjusi, kad Elijas laiko mano ranką, kilsteli į viršų lūpų kamputį.

– Prasidėda, – Medžiotojas sumurma. Jo akys įsmeigtos į kitą pusę. Žvilgteliu ten ir išsižioju. Oras virpa, kažkas po truputį įgauna formą, spalvas... Negaliu atitraukti žvilgsnio nuo to, kas su kiekviena pralėkusia sekunde tampa vis panašesnis į tėtį.

Pažvelgiu į Eliją. Jo mina – it kokio advokato teismo rūmuose. Tamsios jo akys žvelgia į kiek suglumusį vyrą. Tėtis dairosi aplinkui mėgindamas išspręsti mįslę. Jo žvilgsnis sustingsta ties Florijonu.

– Ar tu ne tas berniukas, kuris vos mirtinai nesušalo, įkritęs į ežero eketę? – visi žvelgia į Florijoną. Vaikinas plačiai atsimerkia. – Hipotermija, – tėtis suglumęs klapsi akimis. – Sunki būklė.

– Kur jį matei? – Ėlirama paklausia, palinkdama į priekį. Vyras pažvelgia į ją. – Jis guli šalia mano... dukters.

– Kaip jis įkrito į eketę?

Akimirką tėtis tyli, delnu perbraukia veidą.

– Jo tėvai pasakojo, kad vyresni mokyklos mušeikos jį įmetė. Paliko likimo valiai.

Florijonas susiraukia, nunarina galvą.

– Aišku, – Ėlirama sudrėkina liežuviu lūpas. Tėtis dairosi toliau ir pastebi mane.

– Amarile? – paklausia jis tyliai, netikėdamas savo akimis. – Amarile, čia tu? – žengia žingsnį.

Atsistoju. Elijas nepaleidžia mano rankos net kai pamėginu ją ištraukti.

– Negaiškime laiko, – garsiai taria Ėlirama. Ji pašoka ant kojų ir gazelės šuoliu atsiduria prie naujo svečio. Mano tėtis žvelgia į ją surauktais antakiais. – Ką veikė Amarilė prieš tai? Turiu omenyje, kas jai... blogo atsitiko? – nusišypso.

Tėtis žengteli atgal.

– Blogo?

Ėlirama entuziastingai linkteli, rankos už nugaros.

– Kažkas primušė, išprievartavo, narkotikai, alkoholis, venų pjaustymasis, – akimirką ji patyli, žvilgteli į mane. Mano širdis nusirita į kulnus. – Gal nušoko nuo tilto, išgėrė daug migdomųjų...

– Autoavarija, – mirksėdamas ištaria tėtis. – Amarile, – jis pakartoja mano vardą ir žengia į priekį, rankos ištiestos į priekį, kviečiančios. – Tai tikriausiai sapnas. Jeigu ir sapnas... – jis springsta žodžiais, o akys aprasoja.

– Kodėl, pone, manote, kad tai sapnas? – atsargiai pasiteirauja Ėlirama. Įtampa kambaryje auga, o aš pamirštu, kas yra kvėpavimas.

Tėtis pasitrina kaktą, nuleidžia galvą žemyn.

– Nes tu guli... ligoninėje... lovoje... daug aparatų... žaizdų... – pažvelgia man tiesiai į akis. – Jūs su Mireta... nuvažiavote į griovį. Automobilis... apsivertė.

Atsisėdu pritrenkta. Netyčia keliu stukteliu į stalą. Obuoliai išrieda iš lėkštutės ir nusiridena ant žemės.

Džonatanas apsimaino su Elijumi slaptu, kupinu susirūpinimo ir nerimo žvilgsniu.

O man staiga pritrūksta oro.

22 skyrius

Pagrindinis veikėjas + Tikslas + Pasipriešinimas (priešininkas) = Konfliktas.

– Koma? – taria Ėlirama, linkčiodama galvą. – Ir kodėl manęs tai nestebina, – atsainiai gūžteli pečiais.

Tėtis jau dingęs. Kaip ir Morfėjus. Realybėje jau rytas ir visi pabunda. Tik ne aš, Florijonas, Elijas ir Ėlirama. Mes įstrigę.

Bet aš neliūdžiu. Manęs negniuždo faktas, kad jau daugiau nei kelias savaites realiame pasaulyje esu užmerkusi akis. Priešingai. Jaučiuosi gerai. Niekas neatrodo baisu, kai Elijas tvirtai laiko suspaudęs mano delną.

„Kodėl jį vadinau Demonu?“ – užduodu sau klausimą mintyse. Pirštais imu trinti amuletą, tačiau vis trukdo odinė virvutė.

– Pusė uždotės mės jau išsprėndėme, – taria Medžiotojas, glostydamasis vienos dienos barzdą. – Jė abu kartų guli, todėl mums tėreikia vėnu durų ir vsio, krukis bėgtas.

Ėlirama ir Elijas linkteli.

– Ir tada imsimės naujos vadavimo misijos, – liūdnai taria mergina, krisdama į fotelį. Pakyla dulkių kamuolys. Merginos akyse šmėsteli skausmas ir ilgesys. Netgi pavydas. – Vaikų žaidimas. Žinoma, turime dabar paskubėti, – akimirką ji delnu paslepia kairę akį, pirštais masažuodama kaktą.

– Kodėl? – paklausiu ir apsidairau po kambarį, mėgindama sugauti jų žvilgsnius, bet visi kaip vienas žvelgia tai į lubas, tai į grindis, tai į sieną, tai į langą, tai į savo sunertus pirštus ant kelių.

– Koma, mėrgyt. Kuo ilgiau tu tėn sau mėgi, to mažiau šansų rėsti išėjimą. Prisimink, ką gi daro su kamos žmonėm.

Ir prisimenu.

– Tiksinti bomba, – girdžiu Eliją sumurmant. Pažvelgiu į jį. Jis žvelgia į mane, kiek nedrąsiai nuo mano veido patraukia užkritusią plaukų sruogą ir užkiša ją už ausies. Širdis padaro kūlvirstį krūtinėje. – Juk taip vadinasi tas elementas istorijose, kai veikėjas per tam tikrą laiką turi kažką padaryti.

Linkteliu.

– Tokios istorijos pasižymi įtampa, – sumurmu.

– Ko jau ko, įtampos čia tikrai netrūksta, – pakomentuoja Ėlirama pavartydama akis.

– Pritariu, – Elijas švelniai kilsteli mano ranką, atsargiai nuima pirštinę ir parodo į mano tatuiruotus pirštus. Ėlirama plačiai atmerkia akis ir kelios emocijos rūsčiai šmėsteli jos žvilgsnyje.

– Smalsumas? Taip, tai jau spėjo pridaryti bėdų. Nekenčiu tų kvailų žiedų. Bet ir...

– Ir drąsa, – kiek suglumęs taria Elijas. – Bent jau šitas dalykas pravers.

– Gal, – akimirkai Ėliramos veidas pavirsta įsiūčio dvyniu, tačiau vėliau veido bruožai sušvelnėja.

Žvilgsniu prašau Elijo man viską paaiškinti. Jis tyli. Man tenka pačiai iš trupinių viską suvokti.

– Bet čia palyginus dar nieko, – jis dirsteli į Florijoną. Vaikinas ištraukia pageltusį popieriaus lapą. Elijas jį paima ir parodo visiems. Lape yra mano nuotrauka ir reikalavimas mane pristatyti karalienei.

Aikteliu. Imu kramtyti apatinę lūpą. Isteriškas juokas išsprūsta pro Ėliramos lūpas. Medžiotojas sunkiai linguoja galvą į šalis.

– Mėrgyt, Baltoji Ragana tikrai dėl bėt ko kumpių nejudins.

– Kas čia? – paklausia Elijas, siekdamas virvelės ant mano kaklo. Pažvelgiu žemyn. Leidžiu jam kilstelėti virvelę į viršų ir ištraukti buteliuką, paslapčia trokšdama, kad jo šilti pirštai prisiliestų prie mano odos. Bet neprisiliečia. Mane apninka nusiminimas, bet stengiuosi to neparodyti. Net nežinau, kodėl to noriu. Juk... juk jis blogis? Gražus blogis, kuris nori man padėti, nors sugebėjo sugadinti mano gyvenimą?

Turėčiau nuo jo sprukti. Juk tai ir norėjau daryti nuo pat pradžių.

Bet to nedarau. Per daug informacijos. Per daug sprendimų. Per daug visko. Atrodo, tuoj imsiu ir sulūšiu per pusę.

– Kas ten? – fotelis sugirgžda Ėliramai palinkstant į priekį. Jos veidas atrodo nesveikai išbalęs, o akyse atsispindi siaubas. Pažvelgiu į Eliją. Jo antakiai susitinka ir sulimpa, o akys, atrodo, pavirsta dar tamsesnėmis.

– Stiklo šukė, – tariu kiek nedrąsiai. Elijas sunkiai nuryja seiles ir greitai akimis nužvelgia visus. Džonatanas kažką be garso sumurma panosėje, Medžiotojas uždeda delną ant kaktos ir palinguoja galvą.

– Tu kupins steigmėnų, – taria vyras.

– Iš kur ji? – Elijas paklausia nepažįstamu balsu. Truputį atsišlieju nuo jo, mėginu ištraukti buteliuką iš jo pirštų, bet jis tik tvirčiau į jį įsikabina, palinksta arčiau manęs.

Giliai įkvepiu ir greitakalbe viską papasakoju. Akimirką visi tyli apstulbę. Ėlirama atsistoja, plekšteli delnais sau į šlaunis ir susinervinusi ima mindžikuoti aplink fotelį. Nieko nesuprantu.

Noriu suprasti.

– O tu vėrgo vakarėnė, – taria Medžiotojas, jo žandikaulis atvimpa. Jis sunerimęs žvelgia į Eliją. Vaikinas visas išbalęs, sustingęs šalia manęs. Eidimtė nustoja žaidusi su lape ir, prisidėjusi nykštį prie lūpų, visus nužvelgia naiviomis vaiko akimis.

– Kas? – siaubas pradeda kaustyti mane.

Ėlirama pradeda vaikščioti iš vieno kambario galo į kitą ir atgal, susiėmusi rankomis už galvos.

– Čia kažkoks pokštas? – po kelių minučių paklausia ji, visus nužvelgdama.

– Nėgėros žinios. Oi nėgėros.

– Labai, – taria Džonatanas atsidusdamas ir pasitaiso akinius. Kelias akimirkas kambaryje – kapų tyla. Puikiai girdisi mašinų garsai gatvėje, kažkokio vyro piktas riksmas su keiksmažodžių lavina.

„Ką tai reiškia?“ – nebeiškenčiu įtampos ir paklausiu Elijo mintyse.

Tyla. Susigūžiu.

„Atsakyk!“ – pareikalauju. Balsas mintyse dreba ir lūžinėja.

Elijas ranka perbraukia veidą, tada per plaukus, vėl per veidą.

„Tai... ne stiklo šukė. Tai... magiško veidrodžio... šukė. Sniego karalienės veidrodžio... šukė.“

„O tai reiškia?“ – kažkas pradeda sunkiai spausti krūtinę.

– Turime iš čia dingti, – paskelbia Elijas. Jis nuima man nuo kaklo buteliuką, virpančiais pirštais užsikabina sau ant kaklo. Triukšmo nusprendžiu nekelti.

– Ir kur eisi? – paklausia Ėlirama, karingai sukryžiuodama rankas ant krūtinės. – Už lango dar prietema, mes visi pavargę ir išalkę. Gal bent kelias valandas pailsėkime, o tada išsiruošiame į kelią, – ji paima žiovaujančią Eidimtę už rankos. – Beje, ji net nežino, kaip naudotis savo kompasu, o dabar po tokių... informacinių bombų... Mums reikia pergalvoti planus.

– Pergalvoti? – aidu atkartoju.

Ėlirama stipriai sučiaupusi lūpas pažvelgia į mane ir linkteli.

– Gerai. Bet neilgai, – nusileidžia Elijas ir visi greitomis išsimėto po butą: kas siaubti Morfėjaus šaldytuvo, kas į kitą kambarį įsisukti į patalus lovoje. Niekas daugiau nesiteikia į mane net žvilgtelėti.

Stipriai apglėbiu save per juosmenį ir spoksau į grindis, mėgindama viską suvokti.

„Kompasu?“

Elijas uždelsęs linkteli, pasilenkia arčiau manęs ir paliečia pakabuką. Jaučiu nuo jo kūno sklindančią šilumą ir miško kvapą.

„Šis daiktas yra tavo nuoroda į duris. Kiekvienas žmogėnas ir Danu tokius turi, bet tik jie gali jais pasinaudoti. Todėl pasakos visada stengiasi, kad jų kaliniai susirastų šiuos kompasus, nes kitaip nebus durų, o jeigu jų nebus, jie negalės pabėgti. Žinoma, juos kartais atima, kad jų auka negalėtų paslapčia pasprukti.“

„Štai kodėl be jokių ginčių... “

„Mėlynbarzdis pareikalavo, kad jį turėtum? Taip,“ – jis ranka perbaukia plaukus.

„Bet... kaip juo man naudotis?“

Pirštu perbraukiu akmenukus. Atrodo, kad jie sužimba, o keisti pagaliukai paryškėja, pradeda judėti formuodami raides.

„Tai mįslė, kurią gali įminti tik tu“, – matau iš veido, kad jis nusprendė kažką nutylėti. Noriu priversti jį viską man iškloti, bet neturiu jėgų ginčams. Nusprendžiu jo nespausti ir pasitenkinti trupiniais.

„Florijonas irgi tokį turi?“

Elijas liūdnai papurto galvą.

„Turėjo. Jį pavogė, todėl jam reikia tavo pagalbos.“

Aš patogiau įsitaisau ant sofos. Elijas prisėda šalia. Florijonas pasisavina Ėliramos fotelį, jo rankose bloknotas ir pieštukas. Stebiu vaikiną dirbant. Tik staiga Elijas pasilenkia arčiau manęs, šiltas alsavimas kutena kaklą.

– Jis, kaip ir tu – menininkas, Miegančioji Gražuole. Tik jis kuria ne žodžiais, o vaizdais. Jis, kaip ir tu, yra šio pasaulio valdovas.

Florijonas pakelia akis nuo piešinio. Kiek nuraudęs apsuka bloknotą ir parodo piešinį. Jame aš kartu su Eliju sėdžiu ant suoliuko, mūsų pirštai susipynę. Žandikaulis atvypsta. Jo piešinyje esu pilna energijos, akys kupinos paslapties... Elijas žvelgia į mane susižavėjimu ir jėga spindinčiu žvilgsniu. Atrodo, kad niekas pasaulyje negalėtų priversti jo nusukti akių nuo manęs.

Ir nesusilaikau nešyptelėjusi, širdis džiaugsmingai stukteli krūtinėje.

– Dar ne... nebai... giau, bet...

– Tu turi talentą, – sumurmu susižavėjusi. Elijas paprašo bloknoto. Florinas nenoriai jį paduoda. Elijas be gailesčio išplėšia piešinį, sulenkia lapą kelis kartus ir įsideda į kelnių kišenę. Mes su Florijono apstulbę klapsime akimis.

– Man patiko piešinys, – Elijas atiduoda bloknotą. Florijonas jį paima, įsideda į krepšį ir kartu su lape skuodžia į miegamąjį.

– Jis sakė, kad dar nebaigė, – sumurmu neslėpdama pykčio.

Elijas atsainiai gūžteli pečiais.

Susiraukiu.

Tarp mūsų įsivyrauja tyla. Man ji nepatinka.

– Papasakok man dar ką nors apie save, – paprašau susiraitydama į kamuoliuką ant sofos. – Paaiškink, kaip tave įsileidau į savo galvą. Noriu suprasti... viską, – prisiminimai vis ryškėja, tačiau žvelgiu į juos tarsi iš šalies, tarsi jie priklausytų ne man, tačiau mane formuotų.

Elijas atsilošia, užkelia kojas ant staliuko. Iš lėkštės išrieda obuolys.

– Visko žinoti neįmanoma. Argi nesi girdėjusi Sokrato pasakymo? Žinau, kad nieko nežinau. Tai įrodo, kad esi protingas asmuo.

Šypteliu. Akių vokai sunkėja.

– Aš esu kvailas žmogus, – sumurmu kvailai šypsodamasi.

– Ne, tu esi išmintinga, ypatinga ir nepaprastai talentinga, – girdžiu jį pajudant. Netrukus pajuntu nuimamą nuo rankos pirštinę, jo pirštai švelniai glosto riešą. – Tą dieną maniau, kad pasenau šimtmečiu ir pražilau vos per kelias akimirkas, – taria pašnibždomis, nykščiu braukia per randą. Sunkiai nuryju seiles. Širdis apsunksta krūtinėje. – Patyčios, nesėkmės, narkotikai, alkoholis, nežinojimas, kur priklausai, baimė dėl gyvenimo, nepritapimas prie tobulos visuomenės... Tu ne viena visa tai patiri.

– Bet viena iš tų, kurie greitai pasidavė, – žodžiai drasko gerklę.

– Jeigu būtum tikrai pasidavusi, tavęs čia nebūtų, – pareiškia rimtu tonu.

– Istorijos dažniausiai prasideda taip: veikėjas atsiduria netinkamoje vietoje netinkamu laiku, pakeičia status quo, arba paprasčiausiai nusprendžia ką nors surasti ar pasiekti.

– Ir kaip manai, kuris variantas tinka tavo istorijai? – jis supina mūsų pirštus.

– Visi trys, – sumurmu. – Be to, ar pastebėjai, kad istorijas galima padalinti į dvi dalis?

– Varomas veiksmo arba veikėjo?

– Galima ir taip, bet tai susiję su veikėjais. Veikėjas pažįstamas su jį supančia aplinka ir skaitytojui reikia greitai adaptuotis prie istorijos pasaulio, o kitas – veikėjas nepažįstamas su aplinka ir kartu su skaitytoju mokosi naujo pasaulio.

– Ne visoms istorijoms tai tinka, – taria susimąstęs.

Pritariu linktelėdama.

– Netinka realistinėms. Juk jų veiksmas vyksta šių dienų pasaulyje, – plačiai nusižiovauju, kumščiu pasitrinu kairę akį. – Kuo skiriasi Danu ir žmogėnas? – staiga pakreipiu pokalbį kita linkme.

Elijas akimirką delsia prabilti.

– Tikrai nori pradėti šią sudėtingą temą? – atsidūsta.

Linkteliu, kilstelėdama smakrą. Nenoriu, bet žinau, kad reikia. Tai neišvengiama. Nėra tikslo slapstytis šešėliuose. Jeigu noriu ką nors pasiekti, turiu veikti, turiu išdrįsti. Turiu suvokti, kas vyksta. Neturiu laiko bijoti ir manyti, kad kiti padarys viską už mane.

– Žmogėnai yra paprasti žmonės, be fantazijos. Čia jie neturi praktiškai jokių galių. Danu – turi. Tiek žmogėnai, tiek Danu čia patenka vienodai: miega arba, pavyzdžiui, atsiduria komoje. Žmogėnai dar skirstomi į paprastus sapnuotojus ir sąmoningus. Danu... jie visados pasimetę tarp šių dviejų fazių.

– Bet Danu nėra vienodi?

Elijas linkteli, ranka nervingai perbraukia plaukus. Noriu juos paliesti. Susitvardau.

– Paprastas Danu naudoja žodžius. Nepaprastas Danu... jam nereikia žodžių, kad sukurtų istoriją. Jis pats yra istorija.

Kurį laiką abu tylime, žvelgdami į vienas kitą. Elijas akyse kažkas šmėsteli. Jis akimirkai nusuka veidą.

– Tu Danu, – tai ne klausimas ir jis tyli. – Kodėl nori man padėti? – nesusilaikau nepaklausiusi. – Kodėl manai, kad esu verta... būti išgelbėta?

Elijas spusteli mano delną. Truputį per stipriai. Susiraukiu.

– O kodėl nesi? – jis įsmeigia į mane staiga surūstėjusį tamsų žvilgsnį. – Šį ir realųjį pasaulį valdo ne šautuvas ar koks nors popieriaus gabalas su skaičiais. Pasaulį valdo trijų tipų menininkai. Jie valdo žmonių sielas per akis, ausis ir žodžius. Menas, muzika ir istorijos... Visa tai gydo žmones, padeda jiems gyventi ir formuoja visuomenę. Negi to dar nesuvokei?

Pakratau galvą tankiai mirksėdama. Staiga panoriu prasmegti skradžiai žemę. Akių vokai lengvėja.

– Tu... tai... paistai kažkokias nesąmones. Menas, muzika... istorijos... nieko nevaldo. Žmonės, užsiimantys šiais dalykais... – atsisėdu, žvelgiu tiesiai į Elijo tamsias akis.

– Susikrauna milijonus, – pabaigia jis mano mintį. Sunkiai nuryju seiles. – Pasižiūrėk, kokia didžiulė tikrovėje yra muzikos imperija. Pasižiūrėk, kaip spalvos, vaizdai ant drobės paveikia tave. Pasižiūrėk, – jis sugriebia abi mano rankas. Jo pirštai sminga man į odą: – kaip žodis įkvepia karui. Dabar kaip niekad žmones lengva valdyti: internetas, televizija, radijas... pasaulis susitraukė, o dėl to atsirado daugybė problemų. Jūsų dabar kaip niekad reikia pasauliui, tačiau... jūs patys naikinate vienas kitą ir mirštate.

Jis tankiai kvėpuoja, akyse siautėja audra.

– Tu kaip niekas kitas esi verta gelbėjimo, – galiausiai paskelbia Elijas.

– Bet esu niekas, – balsas dreba. Nesuvokiu, kodėl jis tai sako. Kodėl meluoja? Juk aš žinau, kad esu niekas. Aš neturiu jokių sugebėjimo, jokio talento, statuso... Esu...

Elijas sausai nusijuokia.

– Tu nesi niekas.

– Esu, – užginčiju ir nelinksmai nusijuokiu. – Esu ten niekas.

Atrodo, kad Elijas tuoj pradės rautis plaukus iš pasiutimo. Jis griebiasi už galvos, apeina nedidelį ratą ir vėl žvelgia į mane, stipriai sugriebia už pečių ir, atrodo, tuoj pradės purtyti.

– Nes pati to nori. Pati leidi jiems tau tai kalti į galvą. Tai ir bandau nuo pat pradžių tau pasakyti. Neleisk niekados niekam tavęs žeminti, versti jaustis nepilnaverte, keistuole, kvaile... Tu tokia nesi, – jis purto galvą, atsidūsta. – Tu esi Danu.

– Čia gal esu... Čia pasakų pasaulis. Jis netikras...

– Patikėk, jis tikras ir turi tokią stiprią įtaką, kad sunku net suvokti, – jis palinksta arčiau manęs. – Esi Danu ne tik čia, bet ir ten. Amarile, negi dar nesupranti, iš kur tavo pasaulyje kyla tamsuma? Galvoji, kad šis pasaulis yra blogis, tačiau palyginus su tavuoju, tai – rojus. Taip, čia gyvena demonai. Jie pabėga iš čia, naikina tikrovę, o jūs... dievai, gydytojai, sielų diktatoriai... nuleidžiate rankas, – jis grubiai paleidžia mane, atsitraukia tarsi nuo kažko šlykštaus. Jo akyse – tik pyktis ir pasišlykštėjimas. Staiga pasijaučiu purvina ir smirdanti. – Nori – šok nuo pastato stogo. Nori – pasiduok. Parodyk, kokia esi niekam tikusi, – jis ranka mosteli į lango pusę. – Daryk, kaip nori. Elkis, kaip išmanai, – atsistoja ir, atsukęs nugarą, sparčiu žingsniu nueina tolyn.

Man atvimpa žandikaulis. Jaučiuosi, tarsi kas būtų įsmeigęs durklą į krūtinę ir pasukęs, pasukęs, pasukęs gal milijonus kartų. Užmerkiu akis, susigūžiu į kamuoliuką, širdis verkia susigėdusi. Drebu.

Jau geriau būčiau tupėjusi tame kambarėlyje ir leidusi sau numirti... tamsoje.

„Negi tikrai manai, kad nežinojimas, kas slypi už durų, būtų tave išgelbėjęs? Klysti. Oi klysti, Miegančioji Gražuole,“ – girdžiu jį savo galvoje.

Užmerkiu akis ir lėtai neriu į tamsą ir į nieką, nebūtį, kuria ten vadinau savo geriausia drauge. Girdžiu žingsnius, veriamas duris, o tada, po kurio laiko, prislopintus, sunkius nuo emocijų gausos balsus.

– Liaukitės taip elgtis, pone, – taria Džonatanas su priekaištu tone. – Nei vienam iš jūsų tai neišeis į gerą.

– Žinau, – Elijo balsas mažytis, kupinas kažkokio liūdesio ir skausmo. – Žinau, kad bus tik blogiau ir sunkiau. Bet... negaliu nieko padaryti su jausmais.

Tyla.

– Jai čia ne vieta. Ji turės grįžti namo, o jūs, pone, pasiliksite čia. Tai neišvengiama. Netgi raganos tau nepadės surasti būdo ją pasilikti čia.

– Iš kur... Sekei mane?

Tyla.

– Pone, susimildamas, ją teks jums...

– Suprantu, – pertraukia Elijas rūsčiai. – Suprantu. Suprantu... – sunkus atodūsis, kumščio trenksmas į sieną. – Ir norėčiau sekti paskui ją.

Ir pirmą kartą mėginu kovoti su niekuo, bet nuovargis mane pasiglemžia. Balsai nutyla, o aš – išsijungiu. Tačiau netrukus vėl atmerkiu akis. Bute kyla triukšmas. Atsisėdu. Elijas įbėga į kambarį, pagriebia mano ranką.

– Pavojus! Bėgam! – surinka jis. Iš miegamojo išlenda apsimiegojusi Ėlirama, Florijonas ir Eidimtė. – Ėlirama, tu – atsakinga už vaiką, – jis parodo į mergaitę. Mergina nesiginčija, paima mergaitę ant rankų, tarsi šioji nieko nesvertų.

Mes bėgame laiptais žemyn. Mūsų sunkių, skubių žingsnių aidas keliauja niūria laiptine aukštyn ir žemyn, sukurdamas išdarkytą simfoniją.

„Kas atsitiko?“ – paklausiau greitai šnopuodama.

„Netoliese yra Karalienės vilkai. Jeigu nepaskubėsime, jie surengs mums tikrą pragarą... “ – Elijas sustoja ir atsitrenkiu į jo nugarą. Jis iškelia ranką į viršų ir visi nutyla. Pasigirsta vilkų staugimas, o vėliau nagų braižymas į metalą.

– Aukštyn. Greitai! – surinka Elijas ir visi puolame lipti aukštyn.

– Elijau, mielasis, pasakyk, kad turi kokį nors planą, – surinka Ėlirama, o apačioje garsiai išspiriamos metalinės durys.

– Pro duris, – taria Elijas. Visi lekiame į septinto aukšto koridorių. Elijas skuba uždaryti duris, kažką išsitraukia iš kišenės ir sviedžia į jas. Vos įžiūrima siena prisiklijuoja prie durų. – Amarile, būtų šaunu, kad padėtum su savo fantazija, – taria jis, žvelgdamas mane. Girdžiu, kaip Ėlirama mėgina nuraminti pravirkusią Eidimtę.

– Ką turiu daryti? – paklausiu, žengdama arčiau Elijo.

– Įsivaizduokite, kad čia betono siena, panele, – pasiūlo Džonatanas. Elijas linkteli, o aš užmerkiu akis. Už durų girdisi vis garsėjantis žingsniai, garsėjantis urzgimas ir mintyse kone matau aštrius, baltus dantis, ištroškusius kraujo. Sudrebu.

„Susikaupk.“

Linkteliu ir išstumiu nereikalingas mintis į nežinią. Mano lūpos be garso juda, o mintyse regiu storą, neįveikiamą betono sieną. Ji šalta, kieta ir grublėta. Ji apsauga ir stiprybė...

– Puiku, – lyg iš tolimo sapno mane pasiekia Elijo kupino susižavėjimo balsas.

– Taip, puiku – sarkastiškai pritaria Ėlirama. – Bet dabar neturime kaip iš čia dingti.

Atmerkiu akis ir apsidairau. Jaučiausi kiek išsunkta, galva svaigsta, bet negaliu nesistebėti, išvydusi tą pačią sieną, kurią regėjau mintyse. Durų nėra. Tik siena. Mano fantazijos sukurta siena. Įrodymas, kad...

Įrodymas, kas esu...

– Žinoma, kad... turime, – Elijas sugriebia mane už alkūnių ir suglumusi pažvelgiu į jį. – Įsivaizduok, kad ten nieko nėra, – jis parodo į koridoriaus galą. – Ten nėra nei lango, nei sienos. Tai didžiulis pakilimo takas, – jo balsas vis tyla, o mano antakiai susijungia. – Dabar, – paragina, kai žiojuosi užduoti klausimus. Sunkiai nuryju seiles, užsimerkiu, giliai įkvepiu ir dar kartą užšoku ant laukinio fantazijos žirgo. Šį kartą su didesniu pasitikėjimu savimi, su didesne drąsa ir džiaugsmu. – Puiku, – girdžiu Eliją sušnibždant man į ausį. – O dabar įsivaizduok didžiulį, tvirtą, sklandantį virš grindų persišką kilimą.

Atmerkiu akis.

– Ką tokį?

– Skraidantis kilimas? – Džonatanas taria. – Puikus sumanymas, pone.

– Aladinas ir stebuklinga lempa, – Ėlirama priduria prunkštelėdama.

– Aišku.

Užmerkiu akis ir prisišaukiu kadaise matytą Disney filmą. Prisimenu, kaip seniai seniai paslapčia mėgindavau įsivaizduoti, kaip turėtų būti smagu skraidyti ant kilimo.

– Ama, tu čia rimtai? Angelai ir demonai? – išgirdusi Ėliramos balsą atsimerkiu. Koridoriuje sklando didžiulis kilimas. Jo viduryje kaunasi angelas ir demonas. Ant angelo kalavijo rankenos yra raidė „I“, o ant demono – „V“.

– Koki čė skirtums, – taria Medžiotojas, pasitaisydamas savo kirvį. – Nėturim laiko.

Kitoje sienos pusėje pasigirsta tylus triukšmas.

– Visi ant kilimo, – Elijas moja ranka visiems judėti. Visi nedrąsiai sėdasi ant netvirto paviršiaus. Eidimtė stipriai įsitveria į Ėliramos dilbį. – Amarile, tu į priekį.

– Kodėl? – siaubas iškreipia mano veidą.

– Nes tik tu gali valdyti šį daiktą, – paprastai atsako Elijas, akyse – apgailestavimas ir užuojauta. – Nesijaudink, būsiu šalia.

„Visados šalia,“ – priduria mintyse.

Jis ištiesia ranką. Sugriebiu ją ir abu atsisėdame kilimo priekyje. Širdis plaka pašėlusi, protas sako, kad turėčiau nuleisti rankas ir pasiduoti. Tai juk kvaila. Tai neįmanoma. Tai nelogiška. Taip realybėje nevyksta.

Bet tai nekvaila.

Tai įmanoma, kai tiki.

Tai logiška, kai pagalvoji.

Ir tai vyksta realybėje. Kiekvieną dieną, tik retas tai sugeba regėti. Tik retas visuomenės nenužudytas tai sugeba pajusti.

Veikėjas istorijose gali kautis prieš gamtą, kitą veikėją, visuomenę, technologijas, paranormalius reiškinius, religiją arba... prieš save patį. Šioji kova... visada yra sunki.

– Laikykitės, – tariu.

– Už ko? – nustebusi paklausia Ėlirama.

O aš nusišypsau.

„Ir kilimas nekantriai šovė į priekį. Nuostabos persmelkti riksmai sklido už nugaros, nes visi buvo saugūs ir patogiai įsitaisę.“

Net mane pačią stebina tai, kad nejaučiu jokios baimės mums artėjant prie koridoriaus pabaigos, prie tiesaus taikinio į mirtį... ne, į laisvę.

Ir man nereikia garsiai nieko sakyti – pakanka tik pagalvoti. Nustebusi mirksiu. Dirsteliu akimirką per petį. Visi sėdi įsitempę, laikosi tvirtai už ko tik gali.

Tarsi pajusi mano žvilgsnį, Ėlirama akimirką pakelia primerktas akis ir palinksta į priekį. Negera nuojauta persmelkia mane.

– Kilimas lekia ir lekia, – tariu pusbalsiu.

Kažkas ima kaitinti mano krūtinę. Dirsteliu žemyn ir regiu ryškiai šviečiančius visus septynis akmenėlius. Mane pakeri jų žvilgėjimas, ta šiluma, kurią pakabukas skleidžia po visą kūną. Mane užburia mergina, nuleidžianti ranką sau prie šono.

Paveiksliukas pasikeičia.

Už nugaros nugriaudi kurtinantis sprogimas. Visur pažyra dulkės ir betono luitai. Keli atsitrenkia į mane, bet nedrįstu žvelgti per petį. Mano dėmesys skirtas tik būsimam šuoliui.

„Kilimas tvirtas ir greitas. Ir jis moka nugalėti negailestingą ir nuožmią traukos jėgą.“

Tvirtas pagrindas dingsta po kilimu. Mes tolstame nuo namo, šauname į beribį dangų.

– Oho, – sako Medžiotojas.

Dirsteliu per petį, daugybė vilkų stovi prie pat krašto ir spokso į mus. Netrukus jie pradeda sutartinai staugti. Šiurpas nusirita kūnu. Sunkiai nuryju seiles. Staiga debesys dramatiškai praplyšta. Trapios ir gležnos snaigės spiralėmis krenta žemyn.

III dalis

Kaip autoriams, mums patinka mūsų sukurti protagonistai. Mes esame gundomi juos apsaugoti nuo bėdų. Šiai pagundai reikia atsispirti.

Donald Maass[69]

23 skyrius

Veiksmas: karalius mirė ir tada mirė karalienė.

Siužetas: karalius mirė ir tada karalienė mirė iš sielvarto.

Dangus kaip reikiant praplyšta. Vis gausiau ir gausiau krenta snaigės, sukurdamos tankią baltą užuolaidą. Vis stipriau ir stipriau šaltas vėjas negailėdamas mus talžo. Žvarba smelkiasi iki kaulų smegenų.

Metas leistis.

Atsiduriame ant jau spėjusio užšalti ežero kranto. Visi su dideliu nekantrumu skuba atsistoti ant tvirto pagrindo. Medžiotojas net ima bučiuoti sniegu padengtą žemę. Puse lūpų šypteliu. Elijas pasirąžo, kilsteli kairę ranką į viršų. Netrukus ant jo alkūnės nusileidžia sakalas. Vaikinas meiliai paglosto paukščio krūtinę.

– Gera, Nakomi, – girdžiu jį šnabždant paukščiui.

Pati neskubu nulipti. Sėdžiu. Sniegas krenta ant manęs, tirpsta, drėkina plaukus ir drabužius. Kūnas dreba nuo šalčio, bet man pavyksta jį ignoruoti svajingai žvelgiant į tolį, į lygų ežero paviršių.

– Įkurkime stovyklą, – garsiai paliepia Elijas. – Užkurkite laužą, pastatykite pastogę.

– Ar tu supranti, ką tai reiškia? – smalsiai pažvelgiu į Ėliramą. Ji nuleidžia ant žemės Eidimtę. Mergaitė puola lipdyti tobulą sniego gniūžtę.

Elijas tyli ir ištiesia ranką. Kiek padelsusi pagriebiu ją žvelgdama į paukštį. Šis stebi mane.

– Sielos globėjas?

Elijas išplečia akis, tada atsidūsta, gūžteli pečiais, kilsteli paukštį į viršų ir šis netrukus pradingsta sniego dribsniuose. Akimirką mes stovime susikibę rankomis, tylėdami, žvelgdami vienas kitą tarsi užburti. Bet nesu užburta. Tikrai ne. Tiesiog viską regiu aiškiau. Toji šukė viską iškraipydavo, o dabar, kai jos nėra, viską regiu aiškiai kaip dieną, nors klausimų turiu tiek, kad nors vežimu vežk.

Netrukus Elijas priglaudžia mane arčiau krūtinės. Mano galva nusvyra jam ant peties: tvirto ir plataus.

„Tu ne Demonas,“ – sušnibždu mintyse.

„O tu nesi išsigimėlė,“ – Elijas nubraukia nuo veido šlapius plaukus. – „Bet žinai, toji šukė daug ką gali paaiškinti.“

„Pavyzdžiui?“

Jis pirštu perbraukia per skruostą.

Mes einame arčiau grupelės. Medžiotojas skaldo malkas, Džonatanas, paėmęs kelis popieriaus lapus iš Florijono, mėgina įžiebti ugnį kažkokiu instrumentu, Ėlirama kažką surūgusi murma panosėje, rankos išskėstos. Netrukus tarsi iš niekur virš mūsų atsiranda erdvi palapinė.

– Štai, – taria ji, valydamasi rankas į vieną kitą. – Man patinka magija.

Eidimtė nustoja lipdžiusi mažus sniego kamuoliukus ir išsižiojusi dairosi aplinkui.

„Pavyzdžiui, kodėl vadinai mane Demonu.“

„Bet vadinau tave taip nuo pat pradžių.“

„Būtent, – ji pažvelgia man tiesiai į akis. Širdis nusirita į padus. – Pasakai sunku ištrūkti, bet su savimi išsigabenti bent dalelę savo magijos... Ne kiekvienas gali. Tačiau savo magija paveikti žmones, atkeliavusius čia, yra visai kitas reikalas. Beje... “

Sniegas daugiau nebekrenta, o vėjas nemuša. Netrukus, ugniai įgijus daugiau drąsos, temperatūra palapinėje pakyla. Visi susėdame aplinkui laužą.

„Kalbėk suprantama žmonių kalba.“

Jis juokdamasis pakrato galvą. Akies kraštelyje pastebiu smalsius Florijono ir Ėliramos žvilgsnius.

„Sniego karalienę tu tikriausiai buvai sutikusi anksčiau ir ji paslėpė tavo akyje šukę. Ši iškreipia vaizdą, sekina asmenį, gėrį paverčia blogiu, drąsą – baime, ryžtą – sąstingiu. Tu neturi jokio pasirinkimo... tu... – neviltis pripildo jo akis. – Tu esi įtraukta į jos pasaką.“

Kraujas palieka kūną.

„Ką? Bet kodėl išvis Sniego karalienė turėtų manimi domėtis? Visi tik ir sako, kad toji karalienė stipri, galinga, bet ji nesivaiko žmogėnų ar Danu,“ – nuo žemės pakeliu kažkokį šakaliuką ir pamaitinu liepsną.

„Nesivaiko silpnų,“ – pataisė mane.

„Silpnų? – mano antakiai šauna į dangų. – Tavo spėjimas kvailas. Jeigu jau esu įtraukta į pasaką, tai kaip man pavyko judėti tarp... tarp šių pasaulių?“

Elijas palinguoja galvą.

„Ji galėjo tave paleisti.“

„Paleisti?“ – visiškai pasimetu.

„Pasakos tai gali padaryti, nors... nesu girdėjęs, kad kuri nors būtų padariusi. Bet... Sniego karalienė tikriausiai taip ir pasielgė.“

„Kodėl? Kokia jai iš to nauda?“

Akimirką Elijas patyli, tiesiog žvelgia į mane, o vėliau jo žvilgsnis nukrypsta į mano kaklą. Nejučia paliečiu po drabužiais paslėptą pakabuką.

„Pasakos gali gyventi realybėje tik tam tikrą laiką. Gal, kai patekai čia, buvau netinkamo amžiaus, per maža, kad pasaka galėtų ką nors reikšmingo padaryti“, – svarstė Elijas.

– Pone Elijau, – taria Džonatanas, – ką darome toliau? Čia būti ilgai negalime.

– Mumi užpustys, – prideda Medžiotojas. Palapinė sujuda spustelėjus stipresniam vėjo gūsiui.

Elijas ranka perbraukia plaukus, pasikaso pakaušį.

– Deja, nesaugu keliauti ir per pūgą.

Džonatanas susiraukia, smerkiančiai pažvelgia į Eliją, o tada į mūsų sukabintus pirštus. Vyras pradeda kažko ieškoti kelnių kišenėje.

„Ar kas nors blogai?“ – paklausiu.

– Aišku, – Ėlirama suploja rankomis. – Išlaukiame pūgą, o tada brendame per pusnis. Toks planas?

Elijo lūpos pavirsta brūkšniu.

„Prisimeni paveikslą Mėlynbarzdžio valgomajame? – sutrikusi linkteliu. – Paveikslas Ryžtas yra... tavo paveikslas. Visi Danu šiame pasaulyje juos turi. Anksčiau jie būdavo pasakoms tarsi pranašystė, pažadas, kas savo istorijomis vėl ir vėl jas gali prikelti gyvybei tikrovėje, bet dabar paveikslai pavirto užuomina, kieno kūną pasaka galėtų pagrobti ir nukeliauti krėsti savo šunybių.“

Pečiai nusvyra žemyn.

„Iš kur žinai, kad ten aš? Mačiau ne vieną tą paveikslą, bet... “

„Bet jis arba per daug tamsus, arba per daug išblukęs ir niekados nėra pakankamai ryškus ką nors įžiūrėti? – pabaigia už mane. Elijas atremia alkūnes į kelius, ant delnų nuleidžia galvą. Akyse atsispindi liepsnų liežuviai. – Tai tavo sielos veidrodis. Kai tu nebesi tu... jis blunka.“

„O kas bus, kai jis visai išbluks?“ – smalsavau.

Elijas pasuka galvą į mane. Liūdesys sukuria savo autoportretą ant jo gražių veido bruožų. Vaikinas pasilenkia žemyn, pagriebia kelis šakaliukus, kurie buvo sukūrę „A“ raidę, ir sviedžia juos į ugnį. Šioji atsidėkoja ryškiau suliepsnodama.

„Tada asmuo pavirsta normaliu žmogumi: žuvusiu vidumi, o gyvu išore.“

„Ir tai yra pasaulio pabaiga.“

„Ir tai yra priežastis, kodėl pasaulis ritasi į bedugnę.“

Kelias minutes tyliu, virškinu informaciją. Ji prastai aiškinasi. Trumpam pasidaro bloga.

„Aš negaliu grįžti namo, kol nenugalėsiu... Baltosios Raganos?“

Elijas apmaudžiai linkteli.

„Tu priklausai jos pasakai.“

Kelias minutes tyliu giliai kvėpuodama. Mano gyvenimas yra sudėtingas, kodėl turėčiau tikėtis, kad pabėgti iš sapnų, svajonių ir fantazijos pasaulio bus lengva?

„O kaip ją iš viso nugalėti?“ – pasitrinu smilkinius. Širdis pradeda greičiau daužytis krūtinėje, o kraujas keliais laipsniais atšąla.

Kiek padelsęs, Elijas gūžteli pečiais. Širdis nusirita į kulnus, o kraujas sustingsta venose.

„Čia ir yra didžioji mįslė, Miegančioji Gražuole. Mes nežinome, kaip nugalėti pasakas... Bet negalime prarasti vilties. Tu grįši namo. Pažadu tau tai.“

Noriu tikėti juo pažadu, bet... Užsimerkiu ir pro nosį giliai įkvėpiu oro.

„Štai kodėl užsivėrė durys ir nebuvo lango? Sniego karalienė nusprendė... Ką? Manęs daugiau nepaleisti?“

Elijas susimąstęs linkteli.

Džonatanas atsistoja ir pasiteirauja, ar galėtumėme susikeisti vietomis. Dirsteliu į kiek susiraukusį Elijo veidą, bet galiausiai jis linkteli. Atsistoju ir, mėgindama apeiti Džonataną, pajuntu, kaip kažkas paslapčia įgrūdama į man delną. Kilsteliu antakį, bet Džonatanas jau patogiai įsitaisęs šalia Elijo.

Aplink mane visi, išskyrus Florijoną, pradeda kalbėti. Jaunuolis ir vėl pasinėręs į piešimą. Atsisėdu šalia jo ir stebiu, kaip pieštukas juda ant popieriaus lapo. Po truputį linijos įgauna formą. Tai ramina manyje sukilusią paniką ir neviltį, nuveja bjaurios tiesos atgabentus tamsius debesis.

Esu čia kalinė. Ir kas, kad turiu paslaptingą kompasą. Kol nenugalėjau blogos karalienės, esu čia įstrigusi, o laikrodis... Tik tak, tik tak, tik tak...

– Formos, šešėliai, spalvos... tai tavo kalba, – sumurmu susimąsčiusi.

Vaikinas pažvelgia į mane, nedrąsiai linkteli ir šypteli.

– O tav... vo kalba žo... žodžiai.

Linkteliu.

– Bet tą žodį dar galima pateikti įvairiai, – jis kilsteli antakį. – Žodžius galima braukyti, galima paryškinti, galima rašyti pasvirai, mažomis ar didelėmis raidėmis, spalvotai ir netgi kurti jais kokią nors formą. Pavyzdžiui, kaip Lewis Carroll su pelės uodega savo knygoje. Jis žodžius rašė taip, kad šie primintų uodegą, – akimirką patyliu, žvelgiu į viršų svajingu žvilgsniu. – Tą patį žodį galima parašyti daugybe skirtingų būdų ir suteikti jam papildomą reikšmę. Netgi sukurti savus žodžius.

Florijonas supratingai linkteli.

– Mūs... sų rankų dė... dėka gimst... sta ste... bukl... lai.

Šypteliu.

– Stebuklai. Žinai, – tariu žvelgdama, kaip karštligiškai kalbasi Elijas su Ėlirama, Medžiotoju ir Džonatanu, – visi iš keistuolių juokiasi, tyčiojasi iš jų, tačiau garbina jų darbus. Garbina tai, iš ko patys šaiposi. Kaip ciniška.

– Pa... vyd... das.

– Taip, pavydas, – tariu, krimstelėdama patinę lūpą. – Kai kas pavydi, kad mes esame kitokie, kad...

– Kad nes... ame mi... minia.

– Tu nori grįžti namo? – paklausiu. Kiek pasvarstęs Florijonas linkteli.

– Ten nevi... nevisad ge... ra, bet tu esi toks ar an... anoks ne be pri... piežas... ties. Mes vis... i turi... ime vaid... menį. Ir tik... iu, kad mūs... sų yra pats svar... biausias. Mes esam prieš... priešnuod... dis.

– O pasaulis dabar serga.

Florijonas atsidusęs linkteli. Malkos pokšteli, krentančios žarijos pavirsta jonvabaliais ir ima skraidyti aplinkui.

– O tu no... ri gr... įžti?

Dirsteliu į Eliją kitoje laužo pusėje. Jis dirsteli į mane, šypteli ir toliau kalba su kitais. Gūžteliu pečiais.

– Nereikia keliauti į pragarą, kad suvoktum, kas yra kančia.

Florijonas numykia.

– Tačiau ne... nerei... kia keliau... auti į roj... ojų, kad suvokt... ktum, kas yra laim... aimė.

Florijonas piešia toliau, o aš stebiu ugnies akrobatinį pasirodymą. Stebiu. Stebiu. Stebiu, vis giliau nerdama į savas mintis. Mintis, kurios pradeda man kurti istorijas, megzti įvykius logiška tvarka, suteikiančia atsakymus į iškilusius klausimus. Rašymas – tai nieko nekainuojantis, visiems prieinamas būdas atsipalaiduoti, pramogauti ir... per istorijas pažinti tikrąjį pasaulį, atrasti save ir... net pagydyti save nuo visuomenės į laisvę paleisto mirtino maro.

Paskendusi mintyse atsargiai atgniaužiu delną ir išvystu žiedą. Ant jo išgraviruotas vienas žodis – pasiaukojimas.

Minčių gija nutrūksta Elijui kažką garsiai paskelbus. Suspaudžiu kumštį, klapsiu akimis stebėdama, kaip Elijas su juda lauk iš palapinės.

– Nesijaudink, Ama, – girdžiu Ėlirama sumurmant. – Jie eina apsidairyti. Paspęsti kelis spąstus. Nieko įdomaus.

Ėlirama sujudina malkas. Į viršų šauna suirzusios žiežirbos. Pavartau žiedą tarp pirštų ir... jį užsimaunu ant kairės rankos mažojo piršelio. Aplink pirštą atsiranda nauja tatuiruotė. Naujas charakterio bruožas.

Po kurio laiko Elijas sugrįžta pasipuošęs snaigėmis.

– Neatrodo, kad pūga greitai nurims, – paskelbia Elijas valdydamasis sniegą.

– Tai nori pasakyti, kad mes čia kol kas esame įstrigę, – sudejuoja Ėlirama. – Šaunu, – uždeda delną ant kaktos.

– Deja, – Elijas prieina prie laužo ir ištiesia į jį delnus. Netrukus susiranda laisvą vietą priešais mane ir prisėda. Ėlirama atsistoja ir pradeda vaikščioti ratu aplink mus.

– Taigi, jeigu jau esame čia įkalinti, mums reikėtų sugalvoti tolimesnį veikimo planą, – paskelbia sukryžiuodama rankas ant krūtinės. Niekas su ja nesiginčija. Ji kalba toliau: – Sniego karalienė jau yra ją įtraukusi į savo pasaką, – Ėlirama pažvelgia į mane. Atremiu jos žvilgsnį sunkiai nurydama seiles. Ji patraukia pečiais. – Taigi, mes turime du Danu: vienas praganęs savo kompasą, kita jį turi, bet, kol ji pasakos gniaužtuose, tol kompasas neveiks. Pasaka, – atsidūsta, rankos atsimuša jai į šonus. – Mūsų misija neįvykdyta.

Elijas prisimerkia ir piktoku žvilgsniu pažvelgia į Ėliramą.

– Ji dar nepasibaigė.

– Eli, ji pasibaigė. Dar niekam nėra pavykę išsivaduoti iš pasakos gniaužtų. Pats tai žinai. Visi mes žinome, – ji rankos mostu parodo į visus. Džonatanas ir Medžiotojas pasimuisto savo vietose.

– Dėja, mėrga tiesą toiškia. Kart į pasaką papuols, amėn, – Medžiotojas pasikaso pakaušį.

– Dar ne žaidimo pabaiga, – nukerta Elijas griežtesniu tonu.

– Ei, juk turėtum džiaugtis, ji pasilieka čia su tavimi. Galėsite bučiuotis, laikytis už rankelių ir sau laimingai gyventi, kol galite, – Ėliramos akyse šmėsteli liūdesys. Net neabejoju, kad ji norėtų, jog jos mylimasis būtų su ja, laikytų ją už rankos ir bučiuotų tol, kol abiems pritrūks oro.

Nuraustu ir susigūžiu. Laimei, visų dėmesys nukreiptas į Ėliramą, kuri pradeda audringai mosuoti rankomis.

– Tiek daug energijos, laiko ir pastangų, o pasirodo, kad viskas nuėjo šuniui ant uodegos. Nuo pat pradžių ji jau buvo pasmerkta.

– Ji nepasmerkta ir tai dar ne žaidimo pabaiga, – Elijas atsistoja.

Ėlirama sustoja, įsiremia rankomis į klubus.

– Kaip tu ketini ją ištraukti iš pasakos gniaužtų? O dar ne bet kokios pasakos, o pačios Sniego karalienės? Eli, mes ne stebukladariai, – jos balsas prityla, ji nudelbia akis žemyn. – Aš moku pripažinti pralaimėjimą, o tu? – ji nužvelgia jį iš padilbų.

Elijas papurto galvą ir dirsteli į mane.

– Mes surasime būdą ir būsime pirmieji išsiaiškinę, kaip ištrūkti iš pasakos gniaužtų.

Ėlirama pavarto akis.

– Net pasaka pati nežino, kaip tai gali atsitikti, – ji rankos mostelėjimu parodo į Medžiotoją. Vyras atsidusęs sunkiai linkteli.

– Dėja, bernuž, tėsą jį šnėk. Jėgu žinočiau, padėčiau, – jis taria man. Šypteliu.

Elijas suraukia antakius.

– Tai sužinosime, – ryžtingai paskelbia vaikinas. – Yra raganos, aiškiaregės, burtininkės, magiški daiktai... surasime būdą.

Ėlirama liūdnai papurto galvą.

– Geriau leisk jai gyventi prieš... – ji prasmingai nutyla.

Stipriai save apkabinu ir užmerkiu akis. Man darosi bloga.

– Ėlirama, užsičiaupk, – sušnypščia Elijas. Girdžiu žingsnius, o tada pajuntu vėsius pirštus ant veido. Atsimerkiu. Elijas žvelgia į mane nerimo kupinu žvilgsniu. – Viskas bus gerai. Mes dar turime laiko ir jį išnaudosime produktyviai. Surasime būdą jus abu grąžinti.

– Negi pats tuo tiki? – draskosi Ėlirama. – Nemeluok sau ir nemeluok jiems, – mergina pirštu pabaksoja į mūsų pusę.

– Viltis miršta paskutinė, panele, – prabyla Džonatanas.

Ėlirama vypteli.

– Elijau, žaidi pavojingą žaidimą, – galiausiai paskelbia ji pusbalsiu, audringomis akimis spoksodama į vaikiną.

Elijas sukanda dantis ir sugniaužia kumščius.

– Dėkoju už nuomonę, – iškošia pro sukastus dantis.

„Ar tikrai yra tiek mažai šansų?“ – paklausiu mintyse. Nerandu savyje jėgų ištarti garsiai. Šios naujos detalės... jų svoris mano gležnam kūnui tiesiog per didelis.

„Viskas yra įmanoma, – Elijas įsitaiso šalia manęs, primerktomis akimis žvelgia į Ėliramą. Ji dramatiškai prunkšteli ir, garsiai treptelėjusi koja, pati prisėda ir ima kažką murmėti panosėje. – Čia viskas yra įmanoma. Mums tik reikia... “

„Ar pats tuo tiki?“

„Miegančioji Gražuole, nenuleisk rankų.“

„Nes jeigu nuleisiu, tai galiu sau iškart kapo duobę kasti?“

Elijas sugriežia dantimis.

„Net nesvajok apie mirtį. TU nemirsi.“

„Mes visi mirštame... “

„Tik ne TU.“

Daugiau netariame vienas kitam nė žodžio. Niekas niekam neištaria nė žodžio. Visi sėdime tylėdami, žvelgdami į ugnį, laižančią malkas, kol tuo metu dribsniais krenta sniegas, o vėjas siaučia aplink, niršdamas, kad negali mūsų pasiekti.

24 skyrius

Veikėjo silpnybės (fizinės ir/arba psichologinės) X Pastangos pasiekti tikslą = Pasikeitimas

Pūgai kiek aprimus, Medžiotojas, Florijonas ir Elijas išeina į medžioklę. Ėlirama sėdi tylėdama, mąsliu žvilgsniu spokso į vis menkstantį laužą. Džonatanas giliai įkvepia ir nuleidžia delnus ant kelių.

– Reikia malkų, – taria jis garsiai. Pasiūlau eiti ir parinkti nukritusių šakų.

– Tiksliau, eiti jų iškasti, – prunkšteli Ėlirama. – Verčiau prilaužykime šakų nuo medžių. Tam reikia jėgos, – Džonatanas žiojasi prabilti, bet Ėlirama atsistoja ir nutildo jį rankos mostu. – Prižiūrėk laužą, o mes su Ale prilaužysime.

– Bet...

Ėlirama nutveria mane už parankės ir ištempia lauk. Nesipriešinu. Abi brendame per pusnis, giliau į mišką. Snaigės krenta ant mūsų ir skaudžiai kandžiojasi šaltukas.

– Šitas tiks, – Ėlirama paleidžia mane ir apeina aplink jauną berželį. Be gailesčio pradeda laužyti šakas ir brukti man į glėbį. Abi tylime. Krūva mano rankose auga ir sunkėja. Kol Ėlirama darbuojasi, dairausi aplinkui. Visur balta ir pilka.

Gamta užmigo mirties miegu, kad vėliau galėtų atgimti.

– Elijas nesuvokia, ką jis daro, – tyliai sumurma Ėlirama.

Pasuku galvą į Ėliramą. Ji susikaupusi laužo medelį.

– Ką nors sakei? – pasiteirauju.

Ėlirama pavarto akis.

– Sakau, – ji akimirkai nustoja laužyti šakas ir pažvelgia į mane išriestu antakiu, – kad Elijas tikras kietakaktis. Jis tiki neįmanomu dalyku. Nugalėti Sniego karalienę... Nugalėti pasaką? Tai neįmanoma ir, kol pats tai suvoks, tau realybėje gali atjungti visus vamzdelius ir įkišti į duobę.

– Kitos išeities nėra, – tariu nunarinusi galvą. – Turiu iš čia... – apsidairau. – Čia ne mano namai, – žodžiai stringa gerklėje, o kai šiaip ne taip palieka burną, skaudžiai nudiegia širdį.

Ėlirama giliai įkvepia ir garsiai nulaužią šaką.

– Ir ne mano, – ji taria piktai. – Bet žiūrėk, gyvenu čia, ieškau būdo sugrįžti pas... mylimąjį. Tu jį radai čia ir nemėgink meluoti, – pamosuoja ranka, kai mano lūpos prasiveria... Paneigti jos žodžius? Sukurti melą? O gal pripažinti tuos keistus jausmus? – O jeigu paliktum šį pasaulį, jokių šansų vėl jį surasti.

– Ką? – širdis nusirita į kulnus.

Ėlirama liūdnai linkteli.

– Man pikta, kad jis iškreipia tiesą arba visko iki galo tau nepasako. Žinoma, mėginu viską suprasti ir... kartais tikrai pateisinu... bet... Mūsų pasaulis yra didžiulis. Milžiniškas. Todėl man nepavyksta surasti... jo, – ašaros sužiba jos akyse. Ji nusuka veidą ir giliai įkvepia. – Šis pasaulis milijonus kartų didesnis už mūsiškį, – taria po kelių minučių kiek prislopintu balsu. – Todėl... – nutyla ir nulaužia dar šaką. – Tas daiktas, – ji žengia arčiau manęs ir kiek nedrąsiai parodo į mano kaklą, – jis bevertis. Ką dabar gali padaryti su juo, tai atiduoti Sniego karalienei, melsti jos palikti tave gyvą ir leisti tau gyventi arba... – reikšmingai nutyla ir, atsukusi nugarą, žengia toliau nuo manęs.

– Arba kas?

Ėlirama žiopčioja kaip žuvis ištrauka iš vandens. Galiausiai papurto galvą.

– Atleisk, nieko. Pamiršk. Judam prie kito medžio, – ir brenda į priekį.

Išmetu iš rankų šakas ir skubu nutverti jos ranką.

– Ko man nesakai?

Ėlirama garsiai atsidūsta ir lėtai pasuka veidą į mano pusę.

– Tapk... pasaka.

Paleidžiu jos ranką ir, neatitraukdama nuo jos akių, žengiu atbulomis kelis žingsnius.

– Tapti pasaka? – pakartoju.

Ėlirama linkteli.

– Tai bjaurus būdas, bet... jei karalienė nepaliks šio pasaulio ir jeigu tu tapsi pasaka, Elijas be abejonių paseks tavo pavyzdžiu ir pats tokiu pavirs, – jos veide tiek daug užtikrintumo, kad man net pasidaro bloga, o tada, tarsi kas būtų smogęs į pilvą, prisimenu, kad Elijas šiame pasaulyje amžinai neegzistuos.

Vieną dieną jis išnyks.

– Tik nesakyk, kad tai aš tau pasakiau apie šią galimybę. Jis pasius. Ir taip jau griežia ant manęs dantį, kad atsainiai tave prižiūriu. Jis... nežinau... Jis taip mėgina tave nuo visko apsaugoti ir užtikrinti, kad pasakos ir durų sargai tavęs nepastebėtų, – ji apeina mane, pritupia ir pradeda po vieną rankioti mano numestas šakas. – Žinai, niekas tiksliai nežino, kaip atrodo durų sargai ir kaip tiksliai jie užtikrina, kad nepraeitum pro jų duris.

Prisiartinu prie jos. Ėlirama kilsteli akis ir įteikia man kelias šakas. Paimu jas.

– Bet sakoma, kad jiems nereikia slapstytis.

– Nesuprantu, – prisipažįstu, paimdama kitas šakas iš Ėliramos.

Mergina trūkteli pečiais.

– Tiesiog sakoma, kad jie žaidžia atviromis kortomis, tačiau būtent dėl to jų niekas ir neatpažįsta. Girdėjau kelias istorijas, kad jie neva nėra tokie, kokius galime įsivaizduoti. Na, žinai, asmuo su šarvais ir kalaviju prie durų, – prajunka. Šypteliu. – Tiesiog, kad jie yra, atsiranda kartu su žmogaus gimimu ir, – ji pažvelgia į dangų. Daugybė snaigių akimirksniu nukloja jos veidą ir ištirpsta, palikdamos žvilgančių vandens lašų. Ėlirama neskuba jų nusivalyti. – Ir egzistuoja šiame pasaulyje gaudydami užuominas, šnabždesius ir gandus apie savo saugomų durų šeimininką.

Ėlirama paduoda man paskutines šakas ir atsistoja. Rankove nusivalo vandens lašus nuo veido.

– Nori pasakyti, kad niekas nežino, kaip atrodo tie sargai, – pakreipiu galvą į šoną.

Ėlirama nusivalo drėgnus delnus į drabužius.

– Tiesiog sakau, kad nežinai, kas jie gali būti ir jie tikrai stovi prie durų. Ir tai nebūtinai turi būti gyvas padaras. Durų sargas gali būti ir daiktas. Bent jau tokie gandai.

Kelias minutes stovime tylėdamos. Mėginu suvirškinti naują informaciją. Kuo daugiau suprantu, tuo daugiau man viskas nepatinka.

Ėlirama žengia žingsnį arčiau manęs.

– Nenoriu daužyti tavo vilčių į šipulius ar ko panašaus, tiesiog tai ne man – viską vynioti į vatą ir apsimesti, kad viskas yra įmanoma. Tikrai viskas nėra įmanoma, kad ir kaip norėtum. Elijas nori tau paties geriausio, tačiau ne jis turi nuspręsti, kaip jūsų meilės istorija baigsis. Jūs turite šansą. Tau tik tereikia pavirsti pasaka ir jis seks paskui tave. Jis turės priežastį egzistuoti, o ne... O, vargeli, – ji uždeda delną sau ant kairės akies. Kelias minutes žvelgia į tolį. – Man tik septyniolika metų, o jau turiu galvoti apie mirtį. Tokiame amžiuje juk niekas apie tokius dalykus negalvoja.

Tylime. Nudelbiu akis žemyn į šakas glėbyje.

Aš galvodavau apie mirtį tikriausiai daugiau nei pensininkai. Žvilgsnis nukrypsta į riešus. Aš netgi mėginau sau atimti gyvybę. Nenorėjau tame pasaulyje egzistuoti, nenorėjau kentėti, nenorėjau būti liūdna... Ar tikrai noriu ten grįžti?

– Tu gerai pagalvok, – Ėliramos balsas sugrąžina mane iš prisiminimų.

Kilsteliu akis į viršų. Akyse susirenka ašaros, jos rieda, maišosi su ištirpusiu sniegu.

– Mirtis – tai visko pabaiga, bet yra būdų nuo jos išsisukti. Tiesiog norėjau, kad žinotum... Kad galėtum pati priimti sprendimą. Daryk taip, kaip tu nori. Kaip išmanai.

Linkteliu.

– Ačiū, – sušnibždu, nors nesu įsitikinusi, kad turėčiau už tai būti dėkinga.

Ėlirama uždeda delną man ant peties, kelis kartus paplekšnoja, o tada jos ranka nuslysta man prie krūtinės, kur po drabužiais slepiasi medalionas.

25 skyrius

Jokio ženklo, kad pūga jau nurims, tačiau nakvoti čia negalime. Per daug pavojinga.

– Mumi taikė rėkė kaži kė sugalvoti, – taria Medžiotojas sunerdamas pirštus ant kelių. – Čė ėsim lengvas tėkinys.

Elijas, Ėlirama ir Džonatanas pritariamai linkteli.

– Mums reikia galvoti logiškai, – ramiai prabyla Ėlirama. – Žinome, kad mūsų vargšelė yra įkalinta pasakoje ir...

– Ir mums reikia ją iš jos ištraukti, – spoksodamas į laužą užbaigia Elijas.

– Tik kaip tai mums padaryti? – Ėlirama pirštais paliečia kaklą.

– Mums reikia surasti tą, kas gali pasakyti.

Ėlirama prunkšteli.

– Taip, eik ir tu senių klausk, – pamoja ji ranka. – Juk vienas iš klajojančių mitų yra, kad jos žino, kaip pabėgti.

Elijas suraukia antakius, Medžiotojas nepatenkintas palinguoja galvą, o Džonatanas liūdna veido mina stebi rietynes. Aš kiek susigūžiu savo vietoje, ranka nuslysta prie kišenės. Apčiuopiu joje sulankstytą popierėlį.

– Jeigu reiks, susirasime vieną iš jų ir ištardysime, – šaltai paskelbia Elijas. Ėlirama žagteli ir sumenksta po vaikino tamsiu, bauginančiu žvilgsniu. Netgi aš nustembu regėdama tokį neatpažįstamai pasikeitusį jo veidą.

„Manęs gali bijoti kiti, bet tau nėra priežasties to daryti“, – taria jis menkučiu balseliu man galvoje. Netrukus jis pažvelgia į mane, veidas sušvelnėja, o kaltė blyksteli akyse.

– Tai ką siūlai? – piktai paklausia Ėlirama, kilstelėdama smakrą į viršų.

– Mums reikia surasti raganą, aiškiaregį ar ką nors panašaus, kas galėtų užvesti ant teisingo kelio.

Ėlirama pavarto akis.

– Tarsi niekas kitas to jau nebūtų sugalvojęs.

– Pone, daug kas mėgino tai, ir niekas...

– Mes nesam niekas, – nukerta Elijas griežtu tonu. Piktai į visus pažvairuoja. Džonatanas sunkiai nuryja seiles.

– Elijau, kartais gerai yra pripažinti pralaimėjimą, – Ėlirama pažvelgia į mane, žvilgsniu prašydama ją palaikyti. Aš tyliu, pirštais tapšnoju per kišenę.

– Mes nepralaimėjome. Jokiu būdu, – Elijas atsistoja ir ima žingsniuoti, pridėjęs ranką prie smakro. – Mes tiesiog susidūrėme su problema. Dabar mums reikia surasti jos sprendimo būdą.

Puse lūpų šypteliu. Ne kartą be gailesčio savo veikėjams sukūriau milijonus vieną už kitą baisesnių problemų vien tam, kad istorijoje tvyrotų pralaimėjimo atmosfera, nes man patiko regėti juos bejėgius. Mama sakydavo, kad reikia kurti vis sudėtingesnes problemas, kad būtų kuo daugiau statoma ant kortos, kad skaitytojams būtų įdomiau skaityti ir kad veikėjai galėtų mokytis įveikę sunkumus. Dabar aš pati tokia jaučiausi. Kad ir kas rašo mano gyvenimo istoriją, šioji kūrybinio rašymo taisyklė jam ar jai – tarsi kelrodė žvaigždė.

Kažkodėl šį kartą tas bejėgiškumo jausmas man ne prie širdies, o apie įdomumą... toli gražu ne iki jo.

– Pone, mes galime klajoti po pasaulį, mėgindami surasti asmenį, kuris galėtų mums padėti, bet... – jis nutyla ir pažvelgia į mane. Jo žvilgsnis toks sunkus ir spaudžiantis prie žemės. Nudelbiu akis į žemę.

– Ne bet, – užginčija Elijas. – Mes jį surasime.

Ėlirama atsidūsta ir pavarto akis.

– Koks tu naivus. Naivesnis už Pelenę.

Elijas išleidžia kažkokį susierzinimo garsą iš gerklės gilumos. Ėlirama pašiepiamai suraukia nosį.

– Pasidavimas reiškia pralaimėjimą, o mes nepasiduodame. Mes vieną po kitos išsprendžiame problemas.

– Tėp, – pritaria Medžiotojas. – Bėt, vėke, mės dėbėr kovojam su laiku.

Elijas, perbraukęs liežuviu sausas lūpas, pritariamai linkteli.

– Būtent nuo to ir pradėsime spręsti.

***

Šįkart Florijonas pademonstruoja savo talentą. Atidžiai stebiu, kaip jis kruopščiai ant balto popieriaus lapo anglimi iš laužo piešia spirales, kvadratus, linijas, trikampius, sukurdamas vieną po kitos atpažįstamas figūras. Kitiems nerūpi Florijono darbas. Atrodo, kad jie jau regėjo tai šimtus kartų ir neatrodo, kad tai būtų kuo nors ypatinga.

Bet man yra.

Florijonas taps garsus menininkas, jeigu tik sugebės laiku grįžti į realybę. Nejučiomis nudiegia širdį. Ranka pati pakyla prie kaklo.

„Jeigu aš negaliu atverti durų, ar kitas žmogėnas ar Danu gali pagelbėti Florijonui sugrįžti į realybę?“ – paklausiu mintyse.

Elijas neiškart teikiasi atsakyti.

„Ir taip, ir ne. Žmogėno durys per silpnos grąžinti Danu atgal. Jam reikia kito Danu, tačiau neturime mes tam laiko. Net neįsivaizduoji, kiek ilgai galime mes užtrukti, kol surastume ją ar jį. O būtent laiko mes ir neturime.“

„Bet jeigu aš esu... užstrigusi... gal verčiau... dėmesį reikėtų skirti jam. Jis turi daugiau šansų... “

„Ne, – nukerta griežtai Elijas. – Jeigu grąžinsime tave, grąžinsime ir jį.“

„O jeigu manęs negrąžinsi... negrįš du Danu ir, – pažvelgiu į Eidimtę, kuri žaidžia su plaukų sruoga, – žmogėnas“, – sunkiai nuryju seiles. Nenoriu, tačiau turiu pripažinti, kaip viskas rimta ir kiek daug yra pastatyta ant kortos. Rašydamas istorijas negalvoji, kiek tavo personažui teks iškęsti, kiek sunkių sprendimų jam teks priimti... Jaučiuosi kaip viena iš savo veikėjų, norinti išgelbėti visus, bet suvokianti, kad nepavyks išgelbėti savęs pačios.

Geriečiai vedami emocijų ir pareigos aukotis.

Piktadariai vedami logikos ir naudos sau siekimo, nes niekas niekad gero dėl jų nėra padaręs.

„Laimei, tai nėra viena iš tavo istorijų, Miegančioji Gražuole. Jokių aukų nebus.“

Vypteliu.

Florijonas šypteli pabaigęs piešinį ir parodo jį visiems. Ėlirama išriečia antakį ir iškelia nykštį.

– Tė sudrėbins tėrps, – taria smakrą glostydamas Medžiotojas.

– Teks labai greitai suktis, pone, – Džonatanas pasitaiso akinius ant nosies ir visus nužvelgia, kelios nerimo raukšlės įsimeta į kaktą.

– Nieko nepadarysi. Karalienės vilkai tikrai nebijo kelių snaigių, – Ėlirama išsitraukia durklą ir pradeda jį sukioti rankose. – Einam lauk, – ji patraukia link išėjimo. Visi išsekam jai įkandin. – Taigi, Pikaso, pradėk, – Ėlirama galvos linktelėjimu padrąsina Florijoną. Vaikinas nedrąsiai linkteli, atsistoja kiek susverdėjęs.

– Verčiau atsitraukite, panele Amarile, – pasiūlo Džonatanas. Padarau kaip liepta, nors nesuprantu, kodėl.

Iškart prie manęs išdygsta Elijas ir tvirtai supina mūsų pirštus. Ėlirama nužvelgia mus apatišku veidu.

Florijonas giliai įkvepia ir išplėšia popieriaus lapą. Kelias minutes žvelgia į jį susikaupęs, o tada sviedžia it kokią skraidančią lėkštę į priekį. Lapas grakščiai leidžiasi žemyn, kol staiga pakimba, ima plėstis į visas puses, kol apačia pasiekia žemę. Florijono nupieštas medis įleidžia šaknis į žemę, balti popieriaus kraštai dingsta, o medžio šakos stiebiasi į viršų.

Kai medis nustoja didėti, žemė po mūsų kojomis pradeda drebėti. Elijas ranka apglėbia mane per juosmenį. Po medžiu atsiranda plati, tamsi duobė. Po kelių minučių viskas nurimsta. Prieš mus stovi medis, kurio kamiene išraižyta daugybė švytinčių ornamentų ir simbolių, o po juo žioji gili duobė.

Ištraukiu ranką iš Elijo gniaužtų ir prisiartinu prie duobės. Aikteliu regėdama tamsą.

– Daba tavo ėlė, mėrgyt, – Medžiotojas taria man. Sunkiai nurijus seiles, linkteliu ir pažvelgiu į mūsų stovyklavietę.

– Tarsi burtu lazdele pamojus, palapinė ir laužavietė viduje pavirsta blankiu prisiminimu. Viskas dingsta ir pradingsta, tarsi niekados čia ir nebuvo. Sniegas nukloja žemę, paslepia bet kokį čia buvusį mūsų pėdsaką, – su kiekvienu mano žodžiu daiktų mažėja, jie blunka ir galiausiai tyliai pokštelėję pradingsta. Ilgai žvelgiu ten, kur ką tik stovėjo palapinė. Vis dar sunku patikėti, kad viską pradanginau tik savo žodžiais.

Žodžiais, kurie turi galią.

Aš turiu galią.

– Judam, – Ėlirama garsiai suploja delnais ir prieina prie duobės, vypteli puse lūpų, regėdama tamsą. – Negi buvo sunku dar nupiešti degančias lempas viduje? – ji pasiteirauja Florijono, pirštu tapšnodama sau per smakrą. Vaikinas susigūžia ir nurausta. Jo lapė šalia piktai sušnypščia. Ėlirama pavarto akis ir iškelia delnus į viršų. – Kokie mes surūgę, – pakomentuoja ir pažvelgia į mane. – Na?

Klapsėdama blakstienomis linkteliu. Kiek netvirtais žingsniais prisiartinu prie duobės. Tamsa viduje tokia tiršta, kad net užgniaužia kvapą.

– Ar mums tikrai būtina ten... lįsti? – pirštu parodau į duobę. – Galėtume vėl kilimu paskraidyti...

– Pritėriu ėš mėrgytėi, – Medžiotojas demonstratyviai pasirąžo. – Maža erdvės y man.

– Deja, paneles ir ponai, mes neturime kitos išeities. Tunelių pasaulis suteiks mums daugiau šansų pasprukti nuo priešų nei skraidymas ore, kur mus visi gali ne tik gerai matyti, bet net ir numušti.

– Aš galėčiau padaryti mus nematomus, – suveblenu.

– Galėtum, – Elijas nenoriai pritaria, – bet ten, kur mums reikia patekti, oru nenukeliausi, – jis prisiartina ir uždeda delną man ant nugaros. – Šviesos tikrai reikėtų, – tarsteli, jo delnas nuslysta žemyn.

– Tiršta kaip rašalas juoda tamsa traukiasi vienas po kito gimstant geltoniems, oranžiniems ir raudoniems įvairiausių dydžių žiburėliams. Šviesos spindulėliai. Gyvybės lašeliai. Vilties žiburys. Tamsoje jie slepiasi ir gyvena. Tamsa yra jų maistas, draugas ir priešas.

Pakilęs vėjas tvoskia piktą snaigių spiečių man į veidą. Susiraukiu.

– Čia jau kita šneka, – kone suspiegia Ėlirama iš nuostabos.

Žvilgteliu į duobę. Tamsa nenoriai, bet vis dėlto blanksta, daugybė šviesos žiburėlių juda tamsoje ir nušviečia žemę, ant kurios ropoja įvairios išvaizdos pasišlykštėjimą keliantys vabzdžiai ir kyšo šiurpios šakos, kaip kaulėtos rankos tykiai laukiančios savo grobio.

– Gerai, Elijau, tu pirmas, – pareiškia Ėlirama. – Aš būsiu paskutinė, – ji pažvelgia į mane.

Vaikinas susiraukia ir papurto galvą.

– Tu leidiesi. Vėliau Medžiotojas ir visi kiti. Aš paskutinis.

Ėlirama kelias minutes įdėmiai žvelgia į Eliją. Vaikinas atremia žvilgsnį. Ėlirama atsidūsta ir, nieko netarusi, pradeda leistis duobe žemyn, tvirtai įsitverdama į kiekvieną išsikišusią šaknį. Stebiu ją nuo krašto, nuostabu, kaip ji nekreipia dėmesį į tuos vabalus su šimtais plaukuotų kojų, kurie ropoja jos rankomis, kūnu, įsipainioja į plaukus.

Sudrebu ir atsitraukiu toliau nuo duobės.

Antras ima leistis Medžiotojas, vėliau Florijonas. Nenoriu žiūrėti, kaip jie pradingsta duobėje, tačiau tarsi užburta negaliu atitraukti akių. Nei vienas iš jų nebijo ir nė žodelio netarsteli.

Visi jie drąsūs.

Be abejonės, Elijas pastebi mano siaubo ir baimės iškreiptą veidą, tačiau kažkodėl tyli, rankomis įsirėmęs į klubus. Kai galiausiai Džonatanas pradingsta apačioje, ilga tyla nutrūksta.

– Tavo eilė, Miegančioji Gražuole, – taria jis žvelgdamas į mane rimtu veidu. Gal net per rimtu.

Sunkiai nuryju seiles ir kone ant pirštų galų nedrąsiai prisiartinu prie duobės. Matau apačioje stovinčią ir į viršų žvelgiančią Ėliramą. Ji rankos mostu ragina paskubėti.

– Viskas bus gerai, – taria Elijas, suėmęs mane už pečių. – Nieko tau nenutiks, – sušnibžda ir prideda lūpas prie kaktos. – Pažadu, – patraukia rankas ir žengia žingsnį nuo manęs. Jo žodžiai prižadina kietai miegojusius prisiminimų slibinus. Jie suriaumoja ir sviedžia mane atgal į praeitį, kad prisiminčiau, kaip kiekvieną kartą šie žodžiai priverčia mane apsipilti sūriomis ašaromis.

– Kodėl turėčiau tuo tikėti? – iškošiu pro sukąstus dantis, staiga pajuntu tik pyktį ir nuoskaudas. Elijas akimirką sutrinka, bet netrukus menkutė šypsena šmėsteli jo veide.

– Todėl, kad tu kovotoja ir todėl, kad verčiau... verčia... – jis nudelbia akis žemyn, ranka įstringa jo tamsiuose plaukuose. – Todėl, kad...

– Todėl, kad esu tavo darbas? – paklausiu.

Jis papurto galvą ir šunyčio akimis pažvelgia į mane. Jo žvilgsnis tarsi klausia, ar tikrai aš esu tokia nenuovoki.

– Rašytojai yra pavojingi, – mama kartą man sakė. – Jie mato daugiau nei paprastas žmogus.

– Kodėl? – paklausiau, rankose vartydama rašiklį.

Suspaudžiu stiprius kumščius ir sukandusi dantis žengiu arčiau. Gal pasigailėsiu šio sprendimo, o gal ir ne. Bet žinosiu vieną – aš bent stengiuosi suklupusi atsistoti, o visos šios nuoskaudos ir ašaros vieną dieną taps karūna, kuria didžiuosiuosi, nes ji mane aukštins kitų akyse.

Stiprus žmogus yra tas, kuris žino, kas yra nuopuolis, ir sugeba jį patyręs atsitiesti.

Spurdančia iš baimės širdimi pradedu lįsti į duobę. Stengiuosi apsimesti, kad nematau šlykščių juodų vabalų. Stengiuosi nemirti anksčiau laiko kiekvieną kartą, kai mano kojos nuslysta nuo šakos ar šioji neatlaikiusi mano svorio trakšteli ir tenka tvirtai į ką nors įsitverti.

„Tau neblogai sekasi, Miegančioji Gražuole“, – pažvelgiu į viršų. Elijas užgniaužęs kvapą stebi mane iš viršaus.

Dirsteliu žemyn. Jau visai nedaug liko. Lengviau įkvepiu. Dar keli žingsniai ir turėsiu tvirtą pagrindą po kojomis.

Ūmai ant manęs pradeda byrėti kažkas juodo su rusvais kyšančiais pagaliukais. Išplečiu akis ir, valdoma kažkokio man nesuprantamo impulso, sugaunu krentantį kamuoliuką, visai pamiršdama, kur pati esu. Svirduliuoju ir krentu žemyn. Riksmas išprūsta pro lūpas, o mažytis, gyvas kamuoliukas tampa rankų kaliniu.

„Miegančioji Gražuole!” – Elijas sušunka mintyse.

Bet nesidrėbiu ant žemės. Mane sugauna tvirtos rankos. Žiopčiodama pažvelgiu į Medžiotojo veidą.

– Blyns būt iš tavės bėlikės, – taria jis linguodamas galvą.

Kreivai šypteliu ir atidengiu saują. Ėlirama ir Džonatanas prieina arčiau. Merginos veidas tarsi tuščias baltas popieriaus lapas, o Džonatano veide atsiranda rūpesčio raukšlės. Jis pagriebia iš manęs kurmį ir greitomis prineša jį prie sienos, padeda ant grindų. Medžiotojas nuleidžia mane ant kojų, nepatenkintas mykia, bet Džonatanas tik pasitaiso akinius ant nosies, rankomis perbraukia per drabužius.

– Pone, jūsų eilė, – jis šukteli priėjęs prie duobės.

– Kas čia buvo? – pasiteirauju pusbalsiu Ėliramos. Ji uždengia delnu kairę akį ir patraukia pečiais. Dirsteliu į Medžiotoją, tačiau jis apsimeta žvelgiantis į kažką įdomaus sau virš galvos.

Elijas nusileidžia greitai, tarsi kiekvieną dieną laipiotų į duobes.

– Tau viskas gerai? – pirmas jo klausimas.

– Tai, jai viskas gerai, o dabar geriau kuo greičiau pradangink šią duobę, – Ėlirama man pirštu parodo į viršų.

Linkteliu ir giliai įkvėpusi pradedu kalbėti:

– Žemė nusprendžia panaikinti praėjimą į savo gelmes. Duobė užsiveria akyse ir po akimirkos jos nebelieka, – mano žodžiai aidi tuneliais, o duobė po truputį siaurėja ir pradingsta. Mes įkalinti keli metrai po žeme.

– Gerai, o kur dabar? – Ėlirama suploja rankomis ir pažvelgia į kairę ir į dešinę. – Beje, kur mes tiksliai ketiname keliauti, Elijau? – visi sužiūra į vaikiną. Elijas nieko neaiškindamas tik paliepia Florijonui imti ir padaryti duobę į po žeme slypinčius tunelius.

Vaikinas sukryžiuoja rankas prie krūtinės ir pažvelgia rimtu žvilgsniu į Džonataną, kuris stovi stipriai sučiaupęs lūpas. Be abejonės, vyro akyse atsispindi nepritarimas.

– Ei, nesikūprink, – girdžiu Ėliramą plekštelint Florijonui per nugarą. Vaikinas iškart atsistoja tiesiau, o jo lapė sušnypščia. Ėlirama vypteli ir pirštu paliečia smilkinį. Judančių šviesų žiburėliuose jos juodu, storu pieštuku apvedžiotos akys atrodo grėsmingiau. Netgi sublizga kaip grobuonies.

Įsitempiu ir pasuku galvą į sieną. Prieinu arčiau ir pridedu delną ant drėgnos bei šaltos žemės, visiškai ignoruodama ja ropojančius gyvius. Keista, kad ir kas mes bebūtumėme, vis tiek visi atsidursime toje pačioje duobėje.

Mes visi lygūs mirties akivaizdoje.

Net nusipurtau nuo tokių minčių ir susigūžusi nužiūriu visus. Elijas vis dar tyli, tempia gumą.

– Pirma, mums reikia aplankyti Liaudginą.

Ėlirama plačiai išsižioja, akys didelės, o kraujas palieka jos veidą. Medžiotojo šnervės išsiplečia, jis piktai iškvepia. Džonatanas uždeda delną ant kaktos ir stovi sustingęs. Žvilgteliu į Florijoną, vildamasi, kad jis nutuokia, kuo tas Liaudginas toks ypatingas, bet vaikinas tik susigūžęs stovi ir pats visų veiduose ieško atsakymo.

– Ė tu bėprots? – Medžiotojas pirmas pratrūksta. – Tė beprotybė, – jis išskėtęs pirštus pradeda mosikuoti rankomis.

– Pritariu jam, – Ėlirama vis dar nenusukdama žvilgsnio nykščiu parodo į Medžiotoją. – Tau visai varžteliai atsisuko. Liaudginas... Kaip tau iš viso...

– Pone, tai nesąmonė. Negi pats to nesuvokiate.

Ūmai visi pradėjo vienu metu kalbėti, tai piktai sumosuodami rankas, tai susiimdami už galvų, tai garsiai trepsėdami ratus aplink visus.

Aš prisiartinu arčiau Florijono. Jis net nepastebi, kaip išdygstu šalia jo ir krūpteli, kai pirštu nedrąsiai baksteliu jam į ranką. Eidimtė stovi ir susidomėjusi spokso į rėkaujančius žmones, pakreipusi galvelę į šoną.

– Kas tas Liaudginas?

Florijonas pakrato galvą.

– Gal pas... ak... ka? – spėja.

Numykiu.

„Kas tas Liaudginas?“ – paklausiu. Elijas nusuka akis nuo rėkaujančių bendražygių ir įsmeigia jas į mane. Jo žvilgsnyje kažkas slypi. Kažkas, kas man nei trupučio nepatinka.

Žemė virš mūsų sudreba, žemės gabalai atsiskiria ir krenta ant mūsų. Eidimtė garsiai aikteli ir, pribėgusi prie manęs, stipriai įsitveria į ranką. Visi nuščiūva ir dairosi aplinkui. Šviesos – ir tos pabūgsta, stengiasi pasislėpti. Tunelyje aptemsta.

– Mums metas, – sumurma Ėlirama.

– Su tuo sutiksiu, – šaltai taria Elijas ir prieina prie manęs. Jis į rankas paima Eidimtę ir, rimtu veidu visus nužvelgęs, spėriais žingsniais pajuda į priekį. Mes visi – jam įkandin, nors nė vieno veide neatspindi nei pritarimas, nei entuziazmas.

– Kas čia buvo? – surinku stengdamasi neužkliūti už išsikišusių šakų. Florijono lapė grakščiai jas visas peršoka, kartkartėmis sustodama ir pauostydama orą.

– Čia, panele, buvo tai, ko mes verčiau niekados nesutiktumėme, – Džonatanas yra vienintelis, kuris teikiasi atsakyti. Visi kiti tik lekia į priekį nukreipę žvilgsnius į tolį.

– Kas tas Liaudginas? – mėginu laimę išpešti daugiau informacijos, tačiau priešais mus tunelis išsišakoja į tris dalis ir Džonatano dėmesys nukrypsta į naują problemą priešais.

Elijas nuleidžia Eidimtę ant žemės ir žvilgsniu paliepia Ėliramai prižiūrėti mergaitę. Mergina prunkšteli ir nenoriai paima mergaitės ranką.

– Pone, kur dabar? – Džonatanas pasitaiso akinius.

Elijas tyli, žengia kelis žingsnius į priekį ir batu pradeda stumdyti žemes ant grindų.

– Ne laikas čia grindis valyti, – taria Ėlirama pasipiktinusi. Elijas rūsčiai į ją pažvairuoja ir toliau batu braukia žemes į šalį. Mes visi stebime. Po kelių minučių jis kažką aptinka ir parpuola ant kelių. Jis desperatiškai rankomis nuo kažko valo žemes. Tarsi kieno pastumta, žengiu arčiau, norėdama išvysti, ką jis ten rado.

Elijas atsargiai valo žemes nuo į vieną tašką susijungiančių penkių pagaliukų žvaigždės. Džonanatas prieina prie manęs ir garsiai įkvėpia.

– Tai Seba, – Elijas atsako visiems, valydamasis rankas į kelnes.

– Seba... Aaa... Aišku. Kas tai? – Ėlirama paklausia, žvelgdama per petį atgal. Šviesos žiburėliai skraido aplinkui ją, kartais netgi nutūpia ant pečių ar galvos. Ji nuveja juos ranka.

– Ji nieko nereiškia, – sausai pareiškia ir visus nužvelgia tamsiu žvilgsniu. – Bet tai, kas parašyta prie įėjimo į tunelį, gali turėti prasmę, – jis priartėja prie vieno iš tunelio išsišakojimų ir prideda delną prie sienos, gerai nužiūri kiekvieną centimetrą aplink įėjimą. Kažkas pagauna jo dėmesį ir jis nagu pradeda krapštyti žemes. Džonatanas prieina arčiau, uždengia savo kūnu visą vaizdą.

– Mums reikia eiti čia, – taria Elijas ir ryžtingais žingsniais žengia į tamsų tunelį. Žiburėliai nuseka jį, tačiau nespėja pasivyti ir visko nušviesti. Džonatanas sunkiai atsidūsta, žengia žingsnį atgal ir pamoja ranka visiems eiti į tunelį. Ėlirama sučiaupia lūpas ir pasileidžia į priekį. Visi kiti kartu. Tik ne aš.

Stoviu it prikalta prie žemės ir stebiu visus, pranykstančius tunelyje. Džonatanas pažvelgia į mane ir nekantriai pamoja ranka. Delsiu, galvoje siaučia jausmų ir minčių chaosas. Negera nuojauta mane tiesiog dusina.

– Ar mums tikrai būtina čia būti? – paklausiu menkučiu balseliu.

Džonatanas pažvelgia į tolstančius bendražygius ir nusiima akinius. Stebiu, kaip pirštais pradeda trinti užmerktas akis, o tada vėl pakabina akinius ant nosies.

– Patikėkite manimi, panele, nė vienam Danu ir žmogėnui nepatinka šis požeminis pasaulis, – taria pusbalsiu, akyse – slegiantis nuoširdumas.

– Kodėl? – iškart man parūpsta. Žengiu kelis žingsnius į priekį, stipriai save apglėbiu per juosmenį.

Džonatano pečiai nusvyra žemyn, veidas kiek išbąla.

– Nes čia, panele, – jis sunkiai nuryja seiles, – karaliauja mirtis ir gyvena mirę žmonės.

Net šiurpas nukrečia tai išgirdus.

– Juokaujat?

– Norėčiau, – liūdnai palinguoja galvą. – Patikėk, norėčiau iš visos širdies.

26 skyrius

Esu prardusi laiko nuovoką, bet tvirtai žinau, kad jau ilgai vaikštome tamsiais tuneliais, kurie kas šimtą metrų išsišakoja į du ar tris. Kartais man atrodo, kad mes labirinte ir vaikštome ratais, bet nuveju šias mintis. Elijas, atrodo, žino, kur eina.

Uždedu delnus ant pilvo – skrandis nusprendęs įkyriai priminti, kad jau nemažai laiko yra be darbo ir tai jam nepatinka. Nuo ilgo ėjimo maudžia kojų raumenis, o ant kairės pėdos šono sugebėjau prisitrinti pūslę. Kiekvienas žingsnis virsta skausmingu. Stengiuosi neišsiduoti, bet mano kvailas sriubčiojimas nepraslysta kitiems pro akis, o mano pilvo simfonijų neužgožia net keliaujančios tuneliais šiurpios ir kraują stingdančios aimanos bei dejonės, kurios čia nutyla, čia vėl pagarsėja.

– Padarykime trumpą pertrauką, – paskelbia Elijas, kai tunelių išsišakojime pasukame į kairę, ir pripuola prie manęs. Aš be jokių ceremonijų sudrimbu ant drėgnos šaltos žemės ir puolu mautis nutrintos kojos batą.

– Labai skauda? – pasiteirauja Elijas.

– Kaip čia pasakius, – sumurmu.

Elijas išriečia antakį ir, pagavęs kelis skraidančius žiburėlius, prineša arčiau mano kojos. Kojinė dėl sprogusio nutrynimo ir kraujo prilipusi prie žaizdos.

– Dar toli? – pasiteirauju. Visi įsitaiso aplink ir nenuleidžia nuo mūsų akių.

– Ne, – atsako. – Tuoj užgydysime žaizdelę ir galėsime eiti toliau, – jis pakelia į mane akis ir žvelgia tarsi ko prašydamas ar laukdamas. Ne iškart suprantu, ko jis nori, o kai galiausiai suvokiu, nuleidžiu pečius.

– Tamsoje, kur saulės nėra, blanki, trapi it drugelio sparnai gėlė stiebiasi į viršų su viltimi šaltuose ir tamsiuose tuneliuose. Jos prisilietimas švelnus, užgydys žaizdas akimirksniu. Toji gėlė auga ten, kur užlaša kraujo lašelis.

Elijas staigiu judesiu nuo žaizdos nuplėšia kojinę. Susiraukiu.

– Nelabai daug kraujo, – pakomentuoja.

Trukteliu pečiais. Bedugnė pilve trukdo vaizduotei ir protui bendradarbiauti.

Elijas išsitraukia iš kelnių kišenės kišeninį peilį ir, prieš man spėjant paklausti, kam jis jam, net nemirktelėjęs įsipjauna į pirštą ir užlašina kraujo ant žemės. Raudoni lašai bematant įsigeria į žemę ir nedidelės permatomos gėlės vingiuodamos pakyla į viršų. Visi stebime šį magišką augimą, o, kai gėlės nustoja didėjusios, Elijas nuskina vieną ir atsargiai, švelniais sukamaisiais judesiais trina man į žaizdelę. Jis tai daro susikaupęs ir visai nekreipdamas dėmesio į plačiai atsimerkusius aplinkinius.

Aš sėdžiu sekdama akimis jo pirštų judesius ir užgniaužusi kvapą. Širdis plaka krūtinėje vis greičiau, varydama kraują į žandus, kad šis nudažytų juos sodria rausva spalva. Pamirštu alkį, šaltį ir drėgnos žemės aromatą. Viskas, į ką galiu kreipti dėmesį, šilti ir stebėtinai švelnūs jo pirštai ant mano odos.

– Veikia, – sušnibžda jis, vis nepatraukdamas pirštų nuo mano kojos.

– Žė, kaip nouja, – taria linkčiodamas Medžiotojas. Elijas giliai įkvėpia, atsargiai užtraukia kojinę ir nuleidžia pėdą žemyn.

– Žinai, nenoriu niekam gadinti nuotaikos, tačiau reikia paklausti, – pradeda Ėlirama, tapšnodama koja žemę. Elijas pažvelgia iš padilbų į ją. – Ar tu turi kokį nors planą mus tempdamasis į Liaudgino pasaulį? Žinai, tiesiog būtų gerai žinoti, – ji nužvelgia kitus. Jie pritariamai linkčioja galvas.

Elijas pažvelgia į mane, išspaudžia šypseną ir, užsidėjęs rankas ant kelių, nenoriai atsistoja.

– Svarbiausia jo neįsiutinti, nukreipti jo dėmesį ir greitai dingti gavus tai, dėl ko ateisime.

– O ko mums iš jo reikia? – drįstu paklausti užsimaudama batą.

Ėlirama piktai pažvairuoja į Eliją, o kiti, išskyrus Florijoną, nusuka žvilgsnius į šalį, kad nesusitiktų su maniškiu.

– Keičiam planą. Jūs pasiliekate čia, o mes su Ėlirama nueisime į Žvakių miestą.

– Pone, sakyčiau, kad tai geras pasiūlymas, – sukryžiuodamas rankas už nugaros linkteli Džonatanas. – Žvakių miestas nėra gera vieta. Ypatingai gyviesiems, – vyras reikšmingai pažvelgia į mane ir Florijoną. Vaikinas atsitupia paglostyti lapės, kuri urgzdama iššiepia dantis.

– Taip, puiki mintis, – džiugiai pritaria Ėlirama. – Be bagažo mes greičiau apsisuksime. Beje, jiems čia bus tikrai saugiau. Jeigu tikėsime visais tais pasakojimais apie Žvakių miestą, – ji žvelgia į viršų, viena ranka prie pilvo, o kita mosuoja.

Elijas suraukia antakius, kiek susimąstęs ištiesia man ranką. Suimu ją ir atsistoju, nors mieliau tikriausiai visą gyvenimą praleisčiau sėdėdama ant žemės.

„Kas yra?“ – paklausiu mintimis Elijo.

Vaikinas pasitrina pirštais kaktą.

„Viskas gerai. Tiesiog galvoju.“

„Apie ką?“ – smalsauju.

Kukli šypsena atsiranda jo veide.

– Taigi, taip ir susitariame, – jis apsidairo, vis dar laikydamas suspaudęs mano plaštaką. – Šioji vieta nebloga. Džonatanai, – vyras pažvelgia į vaikiną kiek įsitempdamas. – Žinai, ką daryti.

– Taip, pone, – jis linkteli.

– Nėsijaudink dėl sėvo mėrgos. Gėriau jaudinkis dėl savės, – Medžiotojas prie peties priglaudžia savo kirvį.

Elijas pažvelgia į mane ir žvilgsniu mėgina kažką pasakyti, bet nesuprantu, ką. O gal nori ne pasakyti, o tiesiog suteikti drąsos, nes jaučiuosi išsigandusi ir nerimauju dėl ateities. Esu įstrigusi ir nežinia, ar pavyks iš šio pasaulio ištrūkti.

O gal ir gerai, kad negaliu ištrūkti. Elijo ten juk nėra. Galėčiau su juo čia pasilikti ir būti laiminga. Man tik reikia surasti Sniego karalienę, atlikti, kad ir ką ten reikia atlikti, ir viskas. Juk realybėje mano ateitis – miglota. Ne, ne miglota, tragiška.

Elijas nenoromis paleidžia mano delną ir žengia arčiau Ėliramos.

– Mes pasistengsime grįžti kuo greičiau, – nužvelgia visus.

– Sėk... mės, – palinki Florijonas.

Elijas linkteli ir, paskutinį kartą nužvelgęs visus, ryžtingai nueina į tamsą. Ėlirama seka jam įkandin, tačiau už kelių metrų abu sustingsta.

Žemė po mūsų kojomis suvirpa ir garsus urzgimas nuaidi tuneliuose. Elijas lėtai pažvelgia per petį ir jo akys išsiplečia.

– Kaš cia buvo? – pasiteirauja Eidimtė. Mažyčiais savo piršteliais ji tvirtai įsitveria į Ėliramos drabužius.

– Nieko gero, – sunkiai iškvėpia Elijas.

– O kad švėnta rūpužiokė, – nusikeikia Medžiotojas žvelgdamas į tą tunelio pusę, iš kurios atžygiavome. – Bėkit! – surinka jis ir visi lekiame į priekį. Drįstu dirstelėti per petį ir vos nepargriūnu kojoms susipainiojus. Už nugaros žybsi gyvatiškos akys.

– Panele, geriau nesidairykite, – pataria man Džonatanas.

Visas tunelis pradeda drebėti, papildamas ant mūsų žemių grumstus. Švieselės išsigandusios slepiasi. Ūmai tampa sunku įžiūrėti, kur dedu koją ir kur kas yra. Girdžiu Ėliramą garsiai nusikeikiant, o vėliau kažką šnibždant.

– Ne, nemėgink. Juos gali pritraukti šviesa, – pareiškia Elijas.

– Ar tu juokus mėgsti? – Ėlirama pratrūksta.

Dabar jau kurtinantis riaumojimas nusirita tuneliais.

– Bėkit, – Elijas paliepia.

Bėgame kiek galėdami greičiau vos apšviestais tuneliais. Riaumojimas vis netyla, o žemė juda po kojomis vis stipriau. Kad ir koks padaras ar padarai juda už mūsų, jie yra vis arčiau. Kraujas pradeda mušti į galvą. Nuo ilgo, greito bėgimo kūnas ima protestuoti, bet nesustoju.

– Mes jau netoliese, – taria Elijas.

„Nesustok, Miegančioji Gražuole“, – ragina jis pagriebdamas mano ranką, tarsi žinodamas, kad bet kurią akimirką galiu nuo jų visų atitrūkti. Mintyse nirštu ant savęs, kad neskyriau daugiau laiko fiziniam aktyvumui. Gal dabar tai būtų pravertę.

Tolumoje ima ryškėti kažkokia gelsva šviesa. Ji tarsi įkvepia man naujų jėgų ir numalšina skausmą. Ten slypi pabaiga. Ją reikia bet kokia kaina pasiekti.

Kažkas apsiveja aplink mano juosmenį ir smarkiai trūkteli atgal, išplėšdamas delną iš Elijo rankos. Garsiai surinku, kai atsitrenkiu į žemę ir esu tempiama toliau nuo šviesos, giliau į tamsą.

– Amarile! – išsigandęs surinka Elijas ir girdžiu jį lekiant paskui mane.

Desperatiškai mėginu pirštais į ką nors įsikibti, tačiau nagai nesėkmingai braukia per šiurkštų paviršių.

Pabaisa už manęs garsiai suriaumoja ir stiprus vėjo šuoras nusklendžia į priekį, pakeldamas nuo žemės dulkes, nusviesdamas likusius šviesos žiburėlius ir nublokšdamas kelionės bendražygius ant žemės.

– Ėlirama, dabar pats laikas! – pavyksta nugirsti šurmulyje, kai mėginu nuo savęs atvynioti kažką kieto, aplipusio drėgna žeme ir primenančio medieną.

– Paleisk mane, – šaukiau trankydama kumščiais mane apsivijusį daiktą.

Ūmai pabaisa nustoja mane tempusi ir alkūnėmis atsiremiu į žemę. Kažkas tankiai alsuoja man į veidą. Net akys pradeda ašaroti nuo puvėsių tvaiko ir tampa sunku įkvėpti.

Šviesos kamuolys švysteli man virš galvos ir atsimuša į priešais mane alsuojantį siaubūną iš šaknų, panašų į didžiulę gyvatę blizgančiomis juodomis akimis, su aštriu kaip paukščio snapu. Pabaisa garsiai suriaumoja iš skausmo ir galva trenkia į viršų, truktelėdama mane arčiau savęs. Dideli žemės gabalai pažyra žemyn, po minutės įgriūna tunelis ir aš lieku su pabaisa aklinoje tamsoje, o bendražygiai – anapus įgriuvos.

Vos pajėgiu įkvėpti iš baimės. Bijau netgi pajudėti ir cyptelėti.

„Miegančioji Gražuole?“ – su panika balse pašaukia Elijas.

„Kol kas... gyva“, – mintyse sušnibždu.

„Kalbėk. Kurk istoriją“, – paliepia jis.

Prasižioju, bet nepavyksta pajudinti liežuvio. Jis tarsi švininis, o baimė gniaužia gerklę.

„Negaliu“, – prisipažįstu.

„Gali, pamėgink“, – ragina vaikinas, bet mėginti beprasmiška. Negaliu. Baimė sukausčiusi kūną ir neatrodo, kad greitu metu ji prapuls.

Kažkas nugriaudi kitoje įgriuvos pusėje ir pabaisa suriaumoja. Ji ima judėti atgal, o kartu su ja ir aš. Nenoriu net pagalvoti, ką šioji pabaisa sumastė su manimi daryti, tačiau tokios mintys įkyriai braunasi ir su pasimėgavimu mane kankina.

„Miegančioji Gražuole, laikykis. Mes... “ – ir daugiau nenugirstu, ką jis sako. Pabaisa staiga pasuka ir trenkiuosi galva į atsikišusį akmenį. Šiltas skystis teka veidu. Nedrįstu pakelti rankos ir paliesti žaizdos. Tiesiog leidžiuosi toliau tempiama žeme su viltimi, kad viskas bus gerai...

Užmerkiu akis. Ne, tai ne išeitis. Atsimerkiu ir, sukaupusia visus jėgų ir drąsos likučius, prabylu:

– Išsigandęs padaras juda tamsos valdomais tuneliais, kurie jau daugybę metų yra jo namai. Į šio gyventojo valdas įsibrovę dvikojai sutrukdė jo ramybę ir jį baugina. Jis nusprendžia pulti pirmas, kol dvikojai jo nenuskriaudė ir neatėmė iš jo namų. Jau kartą taip buvo ir prisiminimai jį baugina. Jis gins savo namus iki paskutinio atodūsio, tačiau dvikojai netrokšta jo nuskriausti ar gvieštis jo namų, – padaras sulėtėja. – Jie tik svečiai, kurie nelinki niekam blogo. Jie eis ir praeis, o padaras galės toliau sau gyventi netrukdomas, jeigu paleis merginą ir pasuks savais keliais, – sunkiai nuryju seiles ir baimės gumulą gerklėje.

Pabaisa nustoja mane tempusi, tačiau delsia paleisti iš gniaužtų. Kantriai laukiu. Prabėga viena minutė, tada antra, trečia... pabaisa lėtai atlaisvina gniaužtus ir atsitraukia. Netrukus, išleidusi negrėsmingai suurzgusi, pradeda snapu rausti į sieną, pažerdama aplink save kaulus ir žemes. Nedrįsdama pajudėti guliu ant žemės ir laukiu, kada triukšmas nurims ir liksiu viena. Tačiau vos tik pabaisa patraukia savais keliais ir jos keliamas triukšmas nutyla, erdvę pripildo kitas garsas, – išgirstu lėtą rankų plojimą.

– Danu, – tuneliais nuaidi su pasimėgavimu ištartas vyrišku balsu žodis. – Ir ką gi Danu čia veikia? – mėginu ką nors įžiūrėti tamsoje, tačiau girdžiu tik lėtus žingsnius. Greitai atbulomis ropoju atbulomis, kol nugara atsiremiu į sieną. – Šis Danu arba bebaimis, arba labai kvailas.

Lėtai atsistoju, pirštais čiupinėdama iš sienos kyšančias kaukoles ir kaulus.

„Elijau“, – sušnibždu mintyse, bet nesulaukiu jokio atsako, o žingsniai aidi vis garsiau.

– Negi tylėsi? Nelabai mandagu tai daryti, kai tau užduoda klausimą, – balse justi menkutis susierzinimas.

Stipriai suspaudžiu lūpas ir giliai įkvepiu per nosį. Mintyse mėginu sau įkvėpti drąsos ir ryžto. Aš šiame pasaulyje jau spėjau tiek daug dalykų patirti ir išgyventi. Ne kartą teko įveikti netgi save pačią. Nors baimė ir neryžtingumas sekioja mane kaip šešėlis, mano gyslomis teka pasitikėjimas savimi ir užsispyrimas, išsiugdytas girdint kritiką, įžeidinėjimus, patyčias ir atsisakymą leisti mano kūrybą. Silpnas žmogus viso to neatlaikytų, o aš atlaikiau.

Galbūt.

– Girdžiu, kaip tu dvasią gaudai. Girdžiu, kaip tavo širdis net kulnus daužo iš baimės. Maibės moka įvaryti siaubo. Toks jau jų darbas. Negi tikrai duksėjai, kad viskas eisis kaip sviestu patepta? Į mirties valdas taip pat sunku patekti, kaip ir kapkas išnešti.

„Elijau“, – pamėginu vėl, tačiau tarsi atsimušu į mūrinę sieną.

– Negi dabar nusprendei baubų šventę švęsti, Danu? – sušnibžda atėjūnas visai šalia manęs. Žengiu palei sieną žingsnį į šoną. – Kodėl liežuvį prispaudei? Nedrebink kinkų, nesikandžioju, – šiltas alsavimas paliečia dešinį skruostą.

Aiktelėdama aklai strykteliu į tolyn nuo jo.

– Kokia baikšti Danu, – paniekinamai meta jis.

Ūmai vienas paskui kitą įsižiebia balkšvos šviesos žiburėliai, metantys vaiduoklišką šviesą ant kaukolių, kaulų ir priešais mane stovinčio aukšto, liekno, trečią dešimtį įpusėjusio jaunuolio. Jis dešinę koją kiek atkišęs į priekį, rankas sukryžiavęs ant krūtinės. Plaukai ilgi ir tamsoki, kakta plati, akys mąslios, nosis tiesi ir ilga, stiprus žandikaulis. Vilki lyg ir lininius marškinius, kurių rankoves yra atsiraitojęs aukščiau alkūnės, tamsią liemenę, susagstytą blizgančiomis sidabrinėmis sagomis, ant krūtinės – žvilgantis trijų sujungtų spiralių, sudarančių apverstą trikampį, pakabukas. Dėvi paprastas tamsias kelnes, per petį yra persimetęs paštininko kuprinę.

Jis atrodo kaip aristokratas, išžengęs iš istorijos vadovėlių puslapių.

– Kas jūs?

Jis kelias akimirkas žvelgia į mane plačiai atsimerkęs ir pravėręs burną, tarsi netikėdamas savo akimis. Sunkiai nuryju seiles, krūtinė tankiai kilnojasi.

– Amor vincit omnia[70], – sušnabžda jis ir, tarsi norėdamas mane paliesti, iškelia ranką ir žengia link manęs. Aš žengiu atgal. Vyras tai pastebi ir sustoja. Jis lėtai nuleidžia ranką, o akyse šmėsteli liūdesys. Palenkia galvą į šoną ir išriečia tankius antakius.

– Kas jūs? – pakartoju.

Jis papurto galvą, trumpam nusuka veidą į šoną, kažką sau murmėdamas. Kelis kartus ranka perbraukia plaukus, o vėliau uždeda delną ant kaktos ir ilgai žvelgia į žemę.

– Kas jūs? – trečią kartą pakartoju. Garsiau. Pikčiau.

Jis papurto galvą ir pažvelgia į mane kukliai šyptelėdamas.

– Tai man derėtų klausti, kas jūs, puella[71]? – galiausiai prabyla formaliu tonu.

Apsidairau. Mes tunelyje vienui vieni.

– Duosiu toną šiam mūsų kiek nejaukiam pokalbiui ir prisistatysiu. Esu Liaudginas Albertas Fraudsteris. Jauniausias Burkhardo Fraudsterio sūnus. Man neapsakoma garbė su jumis susipažinti, puella. Jūsų paslaugoms, – jis nulenkia galvą ir, patrynęs delną į kelnes, iškelia jį į viršų ir įdėmiai mane stebi. Jo akys kupinos kažkokios man nesuprantamos bauginančios vilties, šilumos ir ilgesio. – Dabar jūsų eilė, – jis rankos mostu paragina mane prabilti.

Įdėmiau jį nužvelgiu. Negi čia tas asmuo, kurio mes čia ieškome ir kuriuo neturėčiau pasikliauti? Dar kelis kartus mintyse surinku Elijo vardą, tačiau jokio atsako nesulaukiu.

Kai per ilgai uždelsiu prasižioti, jis prideda pirštus prie smakro ir numykia.

– Jūs čia ne viena, – galiausiai taria jis ir dirsteli per petį atgal. Vyras žengia atgal ir pasisuka į mane šonu. Tuneliais nuaidi riaumojimas. Vyras įsitempia.

– Ar tie jūsų kelionės palydovai jus čia atsivedė? – pasiteirauja jis įtemptu balsu.

Tyliu. Netrukus vėl pasigirsta riaumojimas ir keli grumstai nukrenta ant žemės.

Liaudginas susierzinęs atsidūsta.

– Jūsų tyla... Labai nemandagus gestas, kuris... tampo mano nervus ir yra ne vietoje ir ne laiku, – prisipažįsta jis ir žengia kelis žingsnius arčiau manęs. Įsitempiu. – Man šioji diena buvo prasta. Turėjau daug bėdų. Gal malonėkite, puella, neįniršinkite manęs, nes, patikėkite manimi, kai pradėsiu pykčiu virti, mažai nepasirodys.

Sunkiai nuryju seiles. Kai kurių jo žodžių nesuprantu, bet tai, ką jis turi omenyje, nujaučiu, yra įspėjimas. Tačiau neatrodo, kad jis galėtų prieš mane pakelti ranką – žvelgia tokiu vilties ir šilumos kupinu žvilgsniu.

– Taip, esu ne viena.

Jis prisimerkia, pagriebia trijų spiralių pakabuką ir pažvelgia į jį. Kažką sumurma ir paleidęs pakabuką puola dairytis aplinkui. Iš tolumos atsklinda kažkoks rausimo garsas, o vėliau nuaidi grėsmingas riksmas.

– Nežinau, kokiu tikslu, puella, su savo bendrakeleiviais nusprendėte leistis į požemius, tačiau nepatariu slampinėti čia vienai, – jis nuleidžia galvą ir apeina mane. – Einate su manimi, ar pasiliekate čia? – greitakalbe paklausia jis, žvelgdamas į tunelio tamsą.

Susiraukiu. Šįkart riaumojimas garsesnis ir žemė sujuda po kojomis, nuo viršaus vėl pabyra grumstai. Mano širdis nusirita į kulnus.

– Su jumis? Jūs – pasaka? – paklausiu. Jis pažvelgia į mane prisimerkęs. – O aš – Danu? – žengteliu žingsnį tolyn nuo jo.

Jis giliai įkvepia dairydamasis aplinkui.

– Gal apie tai pakalbėkime kitą kartą, – jis taria paprastai. – Kaip ir apie tai, kas jums nutiko ir kodėl esate čia.

Tuneliuose nugriaudi riaumojimas.

– Pasiliekate ar einate? – dar kartą paklausia dairydamasis į šalis.

Giliai įkvepiu padvisusio oro. Liaudginas pastebi mano veide atsispindinčią aršią kovą ir liūdnai atsidūsta.

– Kaip sau žinote. Klaidžiokite tuneliais, kurie galiausiai virs jūsų amžinojo poilsio vieta. Usus magister est optimus. Patirtis juk yra geriausias mokytojas, – jis greitai žengia kelis žingsnius į priekį, bet ūmai stabteli, pažvelgia į manę susimąstęs. Po minutės iškelia pirštą ir žvelgia tiesiai į mane. – Be to, kuo greičiau užsigydykite žaizdą, puella, – parodo man į galvą. – Mirusiesiems labai akį gelia, kai regi gyvuosius savo namuose, O ypatingai jie pasiunta, kai užuodžia kraują. Tada net pačios baisiausios ir pavojingiausios požemių pabaisos nublanksta prieš mirusiųjų keliamą grėsmę, – ir nužingsniuoja į priekį, kartu pasiimdamas ir švieseles.

Mane vėl apgaubia tamsa. Susigūžiu ir sudrebu. Jo žodžiai įvarė baimės. Bet ar tai buvo nuoširdus patarimas, ar siekis mane įbauginti taip, kad pulčiau maldauti jo pagalbos? O gal tai – koks nors išmėginimas? Negi jis nori patikrinti, kokia bailė esu? Kokia priklausoma nuo kitų žmonių? Gal ir atėjau čia būdama silpna ir drovi, bet, jeigu iš šio pasaulio ištrūksiu, išeisiu pasitikinti savimi ir drąsi.

Pasileidžiu bėgti į priekį. Liaudginas stabteli ir per petį pažvelgia į mane. Blankioje švieselių šviesoje jo veido mina nepasikeičia, bet akyse tarsi švysteli palengvėjimas ir džiugesys.

– Įsistatei akis? – pasiteirauja jis šaltai.

– Gal.

Liaudginas numykia, tiesia man ranką, bet paskutinę akimirką apsigalvoja ir tiesiog mostu parodo į priekį.

– Žvakių miestas netoli, puella. Keli posūkiai ir būsime vietoje, – taria sparčiai žingsniuodamas į priekį ir vis nesiliaudamas dirsčioti per petį. – Požemiai labai pavojingi. Nežinia, kad gali slypėti tamsoje.

Liaudginas iš kišenės išsitraukia nosinaitę, ant kurios krašto išsiuvinėti inicialai. Paduoda ją man ir žvilgsniu parodo į žaizdą. Nedrąsiai paimu, bet neskubu pridėti prie žaizdos. Jis išriečia antakį, bet neskubu jam nieko aiškinti.

Akimirką stabteliu, pritupiu ant žemės, paliečiu žaizdą ir tada pridedu kruvinus pirštus prie žemės. Liaudginas tylėdamas stebi, kaip išdygsta gėlė ir kaip aš ją nuskynusi trinu į žaizdą.

– Gydanti gėlė, – sušnabždi susižavėjęs.

Linkteliu ir imu nosinaite valyti kraują nuo veido. Kai pabaigiu, judame kiek tik galėdami greičiau priekį.

– Žvakių mieste yra išėjimas į paviršių? – drįstu paklausti pridususi.

Jis kiek prisimerkia, apsidairo aplinkui ir lėtai pasukioja galvą į šalis.

– Nėra?

Liaudgino kakta truputį susiraukšlėja.

– Ką jūs žinote apie Žvakių miestą, puella? – atsargiai pasiteirauja jis.

– Nedaug, – atsakau lėtai ir sąžiningai.

Jis giliai įkvepia ir pasitrina kaktą.

– Tavo bendrakeleiviai turėjo tau pasakyti, kad iš čia tepti slides – neįmanoma. Ranką ant širdies dedu, pabėgti į kitą pasaulį lengviau nei iš požemių karalystės.

– Kodėl? – atsargiai paklausiu. Už mūsų ant žemės garsiai nukrenta nuo sienos atšokusi kaukolė. Krūpteliu nuo garso.

– Mirtis yra gudrus sutvėrimas. Mes visi gimstame, kad mirtumėme. Tokia tvarka ir mėginti ją pakeisti yra neįmanoma, o jeigu mėginsi, tik tuščiai išvaistysi savo gyvastį.

– Kiti drįstų pasiginčyti, – sumurmu.

– Gal. Immortalitas[72] suprantamas įvairiai. Yra manoma, kad žmogus iš tikrųjų iškeliauja į anuos amžius, kai jis yra pamirštamas. Kiti teigia, kad žmonės niekados nenueina į dausas, tik keičia apdarą. Jūs, puella, gal jau gyvenate šimtąjį kartą ir šiame pasaulyje esate palikusi tūkstančius pėdsakų. Tai dar viena įdomi hypothesi[73]. Daug kas ja labai tiki, nes ji tarsi teigia, kad meilė niekados nemiršta ir įsimylėjėliai gali vėl ir vėl susitikti.

– Bet... Kvailai skamba. Tada koks tikslas mirti, jeigu iš tikrųjų... nemiršti? Ir kam vis mirti... ieškoti tada vienas kito... Tiesiog... – mėginu mintyse viską aprėpti, bet sunkiai sekasi.

Liaudginas numykia ir pagriebia pakabuką ant kaklo. Pirštais jį patrina.

– Įdomus klausimas. Gal mes gyvename šimtus gyvenimų tam, kad kažko išmoktumėme ar pasiektumėme, ko nepavyko padaryti anksčiau. Gal mes gimstame ir mirštame tam, kad turėtumėme dar vieną galimybę ištaisyti vieną ar kitą klaidą? O gal mes turime kokį nors svarbų vaidmenį Dievų žaidime? – jis pakraipo galvą į šalis.

– Netikiu, kad Dievai valdo mūsų gyvenimus, – prisipažįstu. Prieiname tunelio išsišakojimą. Liaudginas mandagiai ranka parodo į dešinę.

– Astra inclinant, sed non obligant.[74]

Susiraukiu.

– Koks vertimas?

Liaudginas šypteli.

– Svarbu ne vertimas, o kokią prasmę šis pasakymas turi.

– Ir kokia ji?

– Kad netikėkite magiškais dalykais, pavyzdžiui, astrologija. Mes kiekvienas turime laisvą valią ir viską lemiame patys.

Tunelis išsišakoja į tris kitus tunelius. Liaudginas nė nemirktelėjęs eina tiesiai. Virš tunelio į akmeninę arką išgraviruoti žodžiai: Undique ad inferos tantumdem viæ est.

– Ką tai reiškia? – paklausiu pirštu parodydama į viršų.

Liaudginas net nepakelia akių į viršų.

– Tai Cicero pasakyti žodžiai. Kelias į požemio karalystę iš visur vienodas, – taria iškilmingai. – Tarsi pirštu į akį. Nesvarbu, kur esi, visi vis tiek susitiksime ten pat.

Tunelio pabaigoje ryškėja šviesa. Žemę po mūsų kojomis po truputį keičia juodos blizgios plytelės, ant kurių išraižyti skaičiai arba skyrybos ženklai, pavyzdžiui, taškas ar kabelis. Susidomėjusi stebiu, ant kurių plytelių padedu koją.

31 – 8 – 3 – 3; 97 – 13 – 2 – 2; 207 – 2 – 3 – 3;

139 – 18 – 7 – 4; 13 – 1 – 4 – 4; 131 – 7 – 8 – 1; 319 – 2 – 2 – 4; 50 – 14 – 4 – 2; ,

260 – 7 – 1 – 1; 194 – 10 – 5 – 9; 15 – 9 – 3 – 5; 274 – 25 – 1 – 5; .

– Ką visi tie skaičiai reiškia? – paklausiu.

Liaudginas atsikrenkščia. Pakeliu akis į jį.

– Nežinau, – prisipažįsta. – Nors esu čia jau seniai, tačiau dar pačiam nepavyko suvokti, kas slypi už tų skaičių. Bet turiu vieną hypothesi.

– Kokia ji?

– Mes abu lipame ant skirtingų plytelių. Skaičiai mums keičiasi, – pastebi jis. – Todėl, manau, kad tai tarsi būrimas kortomis ar laimės sausainių laužymas. Už tų skaičių slypi asmeninė žinutė tau, bet dauguma iš mūsų tik uodegas krapšto lovose, ir tiek.

– Ar pats mėginai išnarplioti šią žinutę?

– Aš žolininkas ir gydytojas, – atsako paprastai. – Štai, mes jau ir Žvakių mieste, – pamoja jis į priekį.

Pasuku galvą ir tai, ką išvystu, užgniaužia man kvapą. Stabteliu ir spoksau į visas puses išsižiojusi. Liaudginas nusijuokia.

– Visi taip reaguoja išvydę Žvakių miestą.

Mes abu stovime priešais didžiulį miestą. Apink miestą teką plati, žėrinti kaip rubinas raudona sodri upė, per kurią nutiestas banguojantis tiltas. Pats miestas apjuostas iš juodų kaukolių išmūryta siena, ant kurios viršaus nutūpę kranksi daugybė varnų ir kranklių. Vartai uždaryti, o ant jų švytinčia balta spalva nupieštos tris susijungiančios spiralės, kurios suformuoja trikampį. Pačiame miesto centre stovi didžiulis pastatas, kurio viršūnė kyla į viršų ir smaigaliu mėgina pasiekti skliautą. Tik dabar suvokiu, kaip mes giliai atsidūrėme po žeme. Čia jau ne keli metrai. Čia dešimtys kilometrų. Tačiau įstabiausia – aplinkui miestą sklandančios įvairiausių tautybių ir amžiaus vėlės.

– Puella, – atsargiai kreipiasi Liaudginas, – ar žinote, kuo ypatingas yra Žvakių miestas?

Sučiaupiu lūpas ir papurtau galvą.

– O ar žinote, kokiame pasaulyje iš viso esat atsidūrusi? – balsas kiek prityla.

Lėtai papurtau galvą.

– Visos sąmonės čia susijungia, – jis kilsteli pakabuką. – Visi žmonės šiame pasaulyje susitinka. Vieną naktį užmigusi gali susitikti su mirusiuoju, kitą dieną su už tūkstančių kilometrų gyvenančiu asmeniu. Tai ne hypothesi, o faktas, – greitai priduria. – Šis pasaulis žino tavo praeitį, dabartį ir ateitį. Žinoma, Danu čia turi pranašumų, palyginti su paprastais žmonėmis. Šis pasaulis Danu leidžia dar ir tobulėti bei augti.

Jis giliai įkvepia ir kelias akimirkas žvelgia į miestą. Neiškart pastebiu, kaip iš niekur atsiranda aukšta šviesiaplaukė mergina, susipynusi dvi kasas juodais kaspinais, vilkinti nėriniuotą juodą suknelę trumpomis rankovėmis. Ant jos rankos išpaišyti įvairūs okultiniai simboliai, o ant pirštų – daugybė sidabrinių žiedų. Moteris šaltai pažvelgia į mus. Jos skvarbios tamsios akys įtraukia tarsi juodoji skylė.

Liaudginas pastebi merginą ir greitai atsistoja tarp mūsų. Mergina kilsteli smakrą ir žengia prie tilto oriais žingsniais.

– Kas... Kas čia...

– Raganos, – jis per petį pažvelgia į mane. – Juokinga tai, kad jūsų pasaulio raganos mano, jog šis pasaulis – paralelinis ar astralinis. Jos ateina čia vogti informacijos.

– Kokios informacijos? – nesuprantu.

Liaudginas pirštais masažuoja smilkinius.

Už nugaros kažkas nugriaudi ir piktai suriaumoja. Abu pažvelgiame per petį.

– Nestoviniuokime čia. Eikime, – paragina Liaudginas uždėdamas man delną ant nugaros ir stumtelėdamas į priekį. Paklusniai žengiu link tilto, vyras eina paskui mane. Kelis kartus mintyse vėl pamėginu pašaukti Eliją vardu, bet jokio atsako. Man darosi neramu. Gal jam kas nors nutiko?

– Tai Baimės tiltas, – praneša man Liaudginas, kai keliaujame tiltu į viršų. – Jis toks banguotas, nes tikima, kad tiesomis linijomis keliauja blogos dvasios, – paaiškina, kai leidžiamės tiltu žemyn ir vėl kylame į viršų. Keli vaiduokliai mumis susidomi ir nusileidžia iš viršaus. Liaudginas rūsčiu žvilgsniu nuveja juos šalin. Gailiai suaimanavę jie pakyla ir prisijungia prie kitų.

Vartai atsiveria ir mes žengiame į vidų. Liaudginas iškart kažką surinka kita kalba šalia sklandantiems vaiduokliams, rodydamas į tunelių pusę. Vaiduokliai paklusniai linkteli ir greitai užveria vartus.

– Ką?

– Kai Maibės sukiojasi aplink miestą, vartai turi būti uždaromi. Dėl saugumo.

– Bet mano draugai...

– Pasiųsiu vaiduoklius, kad juos surastų. Jūs tikrai netekę proto, jeigu leidotės požemiais, – taria nuoširdžiai.

– Mes turime priežastį, – atkertu.

– Kokią?

Išsižioju atsakyti, bet nutyliu. Jam turės pakakti tokio atsakymo.

– Nežinau, kas jūsų bendražygiai, bet jeigu atsitempė jus čia, gerų norų širdyse neturėjo, – jo akys patamsėja žvelgdamos tiesiai į mane.

– Elijas turi tik gerus norus širdyje, – tvirtai pareiškiu. Žengteliu atatupsta ir susigūžiu nuo čia tvyrančio šalto, kuris smelkiasi iki pat kaulų čiulpų.

– Nežinau, kas jis toks, bet dėl šventos ramybės, tebūna taip, kaip sakote, puella. O dabar eikime, kur šilčiau. Ir tikriausiai jums žarna žarną ryja.

Liaudginas liūdnai šypteli ir paspartina žingsnį akmenimis grįstomis gatvelėmis. Seku jam iš paskos dairydamasi į šalis. Namų sienos sumūrytos iš kaulų.

Praeiname pro vieną didžiulį namą, pro kurio langus pastebiu daugybę įvairių paveikslų. Stabteliu ir parodau galvos judesiu į pastatą. Liaudginas nusišypso ir, užlipęs kelis laiptukus, atveria garsiai girgždančias duris, pamoja man žengti į vidų. Patalpoje ant sienų iškabinti šimtai įvairaus dydžio tapytų paveikslų. Prieinu prie vienos sienos ir žvelgiu į paveikslus. Vieni tamsūs, kiti ryškus, treti išblukę. Juose pavaizduoti įvairių rasių, tautybių ir išvaizdų žmonės.

– Kas čia? – paklausiu, nors jau pati nutuokiu.

– Tai Danu galerija. Visi čia pavaizduoti yra Danu, tiek didvyriai, tiek didžiausi priešai patys sau, puella. Bet... Per angusta ad augusta. Per sunkumus į laimę.

Nevalingai linkteliu ir pradedu judėti apžiūrinėdama paveikslus. Jų gausoje mėginu surasti kelis pažįstamus.

– Kodėl jie čia sukabinti? – smalsauju.

Liaudginas prieina arčiau sienos ir pirštų galiukais braukia per vieno iš paveikslo kuklius medinius rėmus.

– Kai Danu miršta, paveikslas tampa baltas. Tačiau, prieš jam pakratant kojas, paveikslas ne kartą paryškėja, išblanksta, tampa ryškus... Sielos ir kitos pasakos čia mėgsta lažintis ir kurti istorijas apie Danu gyvenimą.

– Lažintis?

Liaudginas linkteli.

– Pavyzdžiui, šis paveikslas šiuo metu labai populiarus, – Liaudginas prieina prie kitos sienos ir parodo į nemažą paveikslą, kuriame akį rėžia švytinčios mėlyna ir raudona spalvos. – Paveikslas Ryžtas visada tik tamsėjo, o dabar... jis... Jis dabar keičiasi stulbinamu greičiu ir... tik į gerą. Kad ir kas vyksta šios merginos gyvenime, tai viską apverčia aukštyn kojomis, puella. Tai žavi. Visa širdimi tikiuosi, kad viskas tik į gerą, – jis šiltai nusišypso. – Gaila, kad veido vis dar nematyti.

– O kodėl taip yra? – greitomis nužvelgiu kitus paveikslus. Daugumos žmonių veidai paveiksluose neryškūs, ant jų tarsi krenta kažkoks šešėlis.

– Tai tarsi apsauga nuo pasakų. Mes matome plaukus, kūno formą, bet veido – ne, todėl negalime kištis į jų gyvenimus. Bet sakoma, kad tam tikrą mėnesį, dieną ir valandą paveiksle galima išvysti veidą ir tai nutinka tada, kai Danu įžengia į gyvųjų pasaulį.

– Tai tiesa?

Liaudginas trūkteli pečiais.

– Asmeniškai, puella, neturiu tiek laiko ir kantrybės stovėti prie paveikslo kiaurą dieną. Be to, nėra išrastas tikslus laikrodis ir kalendorius tokiems reikalams. Juk iš tikrųjų niekas nešvenčia savo gimtadienio tą pačią dieną ir valandą kada gimė. Ir paroje nėra lygiai dvidešimt keturios valandos.

– Tikrai?

Liaudginas išsiviepia, tarsi būčiau pasakiusi kažką linksmo. Kai pastebi mano kreivą žvilgsnį, linksmumas nuo veido dingsta tarsi trintuku brūkštelėtas.

– Žemė aplink savo ašį apsisuka per 23 valandas, 56 minutes ir 4,2 sekundes, o aplink Saulę – per 365,25 dienas. Taigi, pasitikėti kalendoriais ir laikrodžiais kartais beprasmiška.

– Iš kur visa tai žinai?

Jis tik kukliai šypteli ir, išgirdęs brazdesį mums už nugaros, pažvelgia per petį. Į vidų kiaurai sienas garsiai kalbėdami pereina keli vaiduokliai. Išvydę mus, jie sustingsta, o atsitokėję – žemai nulenkia galvas.

– Pone, – taria vaiduoklis su plike ir riestais ūsais. – Jūsų krikštatėvis visur jūsų ieško. Jis pageidauja jus išvysti.

– Dėkoju, – Liaudginas linkteli. – Mes kažką įsimesime į burną ir susirasime jį.

Vaiduokliai įtariai žvelgia į mane. Anksčiau būčiau norėjusi susigūžti ir pasislėpti už Liaudgino nugaros, o dabar stoviu kiek išpūtusi krūtinę ir tvirtu bei drąsiu žvilgsniu žvelgiu į juos, tačiau vis tiek turiu prisipažinti, kad širdis pašėlusiai stuksi.

– Einame? – Liaudginas, patrynęs ranką, ištiesia ją man.

Sunkiai nuryju seiles ir droviai paimu jo stebėtinai šiltą ranką. Kelias minutes negaliu atitraukti žvilgsnio nuo mūsų sujungtų delnų. Mūsų oda skiriasi kaip diena ir naktis. Nors nemėgstu būti saulėje, mano oda švelnios auksinės spalvos, o Liaudgino – kreidos baltumo.

– Kai ilgai neregi dienos šviesos, tavo oda tampa balta, – tarsi perskaitęs mano mintis kukliai tarsteli Liaudginas.

– Atsiprašau, – sumurmu ir pažvelgiu į jį, jausdama raudonį veide. – Nenorėjau... Tiesiog...

– Nieko tokio, puella, – skuba nuraminti draugiškai šypsodamasis. – Aš nesigėdiju savo išvaizdos, aš ja didžiuojuosi.

– Tikrai?

– Ar žinojote, kad patrauklūs žmonės yra visai nepatrauklūs? – klausia. Sumerkiu akis. – Tikriausiai ne. Pasirodo, kad žmonės, kuriuos mes laikome patraukliais, tiesiog atitinka aukso pjūvį ar dar kitaip vadinamą dieviškąją proporciją. Šie žmonės atrodo mums saugesni ir galintys atsivesti sveikus palikuonis, tačiau... jie nėra išskirtiniai. Taigi, eime, – jis uždeda kitą delną ant maniškio ir aikteliu pajutusi, kad ji šalta kaip ledas. Liaudginas akimirksniu ją nukelia ir įkiša į kelnių kišenę. – Paskubėkime. Mirtis nelabai mėgsta laukti, – greitakalbe sumurma ir vedasi mane lauk iš pastato. Vaiduokliai mus nulydi šiurpą keliančiu žvilgsniu.

27 skyrius

Liaudginas nuveda mane prie kanalo, kur mūsų jau laukia gondola ir valtininkas, apsivilkęs juodą apsiaustą su gobtuvu. Mėginu įžvelgti jo veidą, tačiau jį slepia šešėliai, o pajutęs mano žvilgsnį, valtininkas nusuka veidą į šoną.

– Kodėl... plauksime? – paklausiu jausdamasi kiek nemaloniai.

Liaudginas įšoka į gondolą ir padeda man įlipti.

– Nes taip greičiau, – atsako paprastai.

Abu prisėdame ir valtininkas smeigia irklą į raudonai žėrintį vandenį, stumia gondolą į priekį. Valtis staiga grėsmingai susiūbuoja taškydama vandenį. Išsigandusi įsitveriu į kraštą, keli raudoni lašai užtrykšta ant dešinės alkūnės.

– Kodėl tas vanduo... raudonas? – drįstu paklausti, kai gondola nustoja siūbuoti.

– Aplink miestą teka kraujo upė. Čia kraujas, – paprastai atsako.

Suakmenėju ir išsprogusiomis akimis žvelgiu į raudonus taškus ant drabužių. Man darosi bloga ir Liaudginas tai pastebi. Jis patrina kairį delną į kelnes ir droviai uždeda pirštus man prie smakro. Nenoriai leidžiu jam nukreipti mano žvilgsnį nuo raudono vandens į jį.

– Kai kas nesikeičia, – taria jis sužavėtas. Klapsiu blakstienomis sutrikusi. – Turiu omenyje, kad kraujas retam žmogui... Na, retas, kuris mėgsta žiūrėti į jį, – išlemena sutrikęs ir patraukia pirštus.

Mano veide atsiranda blanki šypsena. Daugiau nedrįstu nė dirstelėti į vandenį ir, užmerkusi akis, giliai kvėpuoju. Liaudginas gerbia mano tylą ir nieko nesako. Mus supa tik bangų teliuskavimas joms atsimušiant į medinę gondolą, vaiduoklių dejonės ir tas žvarbus šaltis, verčiantis susigūžti ir stipriai save apglėbti. Nevalingai imu kalenti dantimis. Tikriausiai ir mano lūpos jau spėjo pamėlti.

Ūmai išgirstu Liaudginą kažką murmant. Atmerkiu vieną akį ir dirsteliu į jį pagauta smalsumo. Jam iš kairės sklando vaiduoklis ir įdėmiai klausosi, ką vyras jam šnibžda, o kai viską išklauso, klusniai linkteli ir nuskrieja į priekį.

Greitai užmerkiu akį ir pasimetu, kad nieko nei negirdėjau, nei mačiau. Pamėginu vėl mintyse pašaukti Eliją. Nerimas dėl jo... jų ėda mane iš vidaus. Nenoriu tikėti, kad negaliu susisiekti su Elijumi todėl, kad jam nutiko kas nors blogo. Primenu sau, kad tai jau ne pirmas kartas, kai mano asmeninis demonas negali su manimi kalbėti. Tikriausiai šiame pasaulyje yra išimčių, kai negaliu su Eliju dalintis mintimis.

Gondola staiga sustoja. Krūpteliu ir atsimerkiu. Imu karštligiškai dairytis aplinkui. Liaudginas atsargiai atsistoja ir pasiūlo man ranką. Nedrąsiai priimu jo pagalbą ir jau kitą akimirką stoviu ant tvirto pagrindo.

– Jums šalta, – pastebi jis nužvelgdamas mano veidą. – Tuoj sušilsite ir...

– Pagaliau parsiradote, pone Liaudginai, – garsiai taria kažkoks vyras. – Mirtis pradeda niršti, kad jūs taip jį ignoruojate, ypač, kai jis laukia labai garbingos viešnios.

Liaudginas išriečia nugarą ir rūsčiai pažvelgia man per petį. Drįstu apsisukti ir pasitikti vidutinio amžiaus vyrą, vilkintį tamsius paprastus drabužius. Jo veidas ganėtinai atgrasus, su ilga nosimi, ištinusiais paakiais ir nenuskustu smakru.

– Taip, parvykau. Kaip šiandien sekasi? Galvos skausmas? Svaigimas?

– Futue te ipsum![75] – šiurkščiai taria vyras, tada pažvelgia į mane. Tankūs jo antakiai susijungia.

– Pranešk Mirčiai, kad pasirodysime netrukus, – Liaudginas uždeda delnus man ant pečių.

Vyras atplėšia nuo manęs akis ir spjauna sau po kojomis.

– Nesu tau pasiuntinukas, – atrėžia. – Ir ką čia iš viso sugalvojai? – jis mosteli į mane. – Jau visai išprotėjai. Kas čia...

Liaudginas sugriežia dantimis.

– Vykdyk, kas tau įsakyta.

Vyras pasibjaurėjęs papurto galvą.

– Kiaurą dieną sėdi tarp tų paveikslų. Tau jau visai protelis nuvažiavo.

– Negi man reikia pakartoti, – pro sukąstus dantis grėsmingai taria Liaudginas.

Vyras vypteli, apsisuka ant kulnų ir nutrepsi į didžiulius rūmus, kuriuos saugo skeletai, apvilkti aprūdijusiais šarvais. Jų rankose – priglausti prie krūtinių kalavijai su išdžiuvusiomis kraujo dėmėmis. Tuščiavidurės akiduobės bauginančiai žvelgia visur ir niekur.

Sudrebu ir nejučiomis žengteliu atgal, nugarą atšlieju į Liaudgino krūtinę. Susigūžiu. Liaudginas paseka mano žvilgsnį, pasilenkia arčiau ausies ir sušnibžda:

– Jie gal ir atrodo baisiai, tačiau yra tokie pat pavojingi, kaip naujagimis, – aikteliu ir iškart atsitraukiu per kelis žingsnius. Liaudginas iškelia delnus. – Situacija kardinaliai pasikeistų, puella, jeigu būtum priešas. Bet apie tai gal vėliau. Eime, – jis nužingsniuoja link sargybinių ir jų saugomų durų, vis stabtelėdamas ir žvilgtelėdamas į mane.

Giliai įkvėpiu ir seku jam įkandin. Vyras vedasi mane menėmis, kuriose mūsų žingsniai aidi ant baltų ir juodų marmurinių plytelių, voratinkliai nukloję giltinių ir angelų skulptūras. Ant sienų pakabinti didžiuliai veidrodžiai, tačiau visi iki vieno – įskilę. Prie kiekvienų durų stovi po skeletą sargybinį.

– Čia, – taria Liaudginas, rodydamas į medines duris, ant kurių nupiešta Mandala. – Tarnai tuoj atneš jums, puella, ko nors užkrimsti, – jis plačiai atveria duris ir žengia į priekį, neleisdamas man žengti pirmai. Iškart puola dairytis po kambarį ir, jį apžvelgęs, pamoja man įeiti į vidų.

Kambarys didžiulis, tačiau dėl daugybės jame esančių senovinių daiktų atrodo prigrūstas ir ankštas. Židinyje skleisdamos malonią šviesą ir šilumą spragsi malkos. Nieko nelaukdama nužingsniuoju arčiau šilumos ir ištiesiu į ugnį rankas. Jaučiuosi tokia sustirusi. Tikriausiai išgerčiau kelis litrus karštos juodos arbatos ir netgi be jokio cukraus.

– Mirtis dramatiška persona. Jis dievina šaltį.

– Ir tamsą, – pridedu.

– Ir tamsą, – pritaria Liaudginas šyptelėdamas.

Nuaidi beldimas į duris.

– Įeikite, – taria Liaudginas neatplėšdamas nuo manęs to savo keistojo žvilgsnio.

Į kambarį įeina keli skeletai, apsivilkę juodus vienuolių apdarus. Jų rankose – padėklai su garuojančiu maistu, jį kruopščiai išdėlioja ant nedidelio medinio stalo. Pabaigę skeletai nebyliai pažvelgia į Liaudginą, kuris stovi sunėręs rankas už nugaros ir vis dar įdėmiai žvelgia į mane.

– Galite eiti, – šaltai taria ir skeletai klapsėdami išeina, tyliai užveria duris. – Malonėkite, puella, – Liaudginas mosteli ranka į stalo pusę.

Atsargiai ant pirštų galų prisiartinu prie stalo. Ant jo – gausiai apibertos prieskoniais keptos bulvės ir grybai padaže. Šalia stovi arbatinukas su garuojančia juoda arbata. Nustebusi pažvelgiu į Liaudginą. Vyras prieina arčiau staliuko ir įpila arbatos į du porcelianinius juodus puodelius su skirtingais piešiniais. Jis pastumia link manęs puodelį su deimanto piešiniu, o sau pasilieka puodelį su nupieštu ginklu.

Pasiimu puodelį ir apglėbiu jį delnais. Jis toks šiltas ir toks malonus laikyti, kad net sudejuoju iš malonumo. Netrukus gurkšteliu maloniai kartaus ir saldaus skysčio. Tikriausiai išsiviepiu kaip paskutinė kvailė, bet man tas pats. Gurkšteliu dar kartą.

– Ar tinka juoda arbata? – atsargiai pasiteirauja Liaudginas.

Linkteliu.

– Ji mano mėgstamiausia, – prisipažįstu.

Jis mįslingai nusišypso.

Kilsteliu puodelį arčiau veido, šiltas garas glosto veido odą. Neskubėdama pradedu vaikščioti aplink kambarį, viską it detektyvas atidžiai nužiūrinėdama. Kambarys – tarsi muziejus, prigrūstas tiek daug senų daiktų, kiek išvysi nebent pas kolekcionierius. Viena siena pasislėpusi už lentynos su stiklinėmis durelėmis, prikimštos įvairiausių senų knygų. Prie kitos sienos – kita spinta, joje – įvairios statulėlės ir kaukės. Netoli didžiulio lango su juodomis užuolaidomis stovi gramofono spintelė. Tokio gyvai nesu regėjusi. Prieinu arčiau, padedu puodelį ant šviesaus medžio spintelės su įvairiausiais piešiniais ir ornamentais. Net nesuprantu, kas tai per daiktas, stovintis ant keturių kojų ir su kažkokia dėžute ant paties viršaus.

Liaudginas prieina arčiau manęs laikydamas delnuose puodelį.

– Gražus, argi ne? – taria pirštais liesdamas medinio baldo blizgų paviršių. – Tai vienas iš vokiečio Abraham Roentgen šedevrų. Net nežinau, kiek šiame rašomajame stale iš viso stalčiukų.

– Čia rašomasis stalas? – paklausiu klapsėdama blakstienomis.

Vyro veidą nutvieskia kukli šypsena. Jis padeda puodelį ant stalo viršūnės ir, kiek pasilenkęs, trukteli baldo viduryje esantį auksinį išsikišimą. Stebiu, kaip jis ištraukia metalinį strypą, ant kurio vėliau nuleidžia stalo dalį, ant kurios nupiešta šalis su vaikščiojančiais angelais. Plačiai atmerkiu akis regėdama, kaip jis vieną po kito atveria mažus regimus ir neregimus stalčiukus, kuriuos slepiasi įvairiausi buteliukai, rašymo plunksnos, teptukai, pageltę ir balti popieriaus lapai, medalionai, raktai...

– Sunku patikėti, ar ne, puella? – jis paliečia pirštais prie pat viršūnės esančią dėžutę, ant kurios nupieštas herbas su dviem liūtais iš šonų. Nuspaudžia apačioje per vidurį esantį mygtuką ir atsiveria dar viena slaptavietė, kurioje galima laikyti didžiausius savo lobius.

– Nerealu, – tariu susižavėjusi. – Norėčiau tokį namie turėti. Galiu tik įsivaizduoti, kokias istorijas prie šio stalo galėčiau parašyti.

– Net neabejoju, kad tos istorijos būtų pačios geriausios, puella. Prie šio stalo, – jis ilgesingai atsidūsta, – gimė pačios geriausios istorijos. Dabar prie jo, gaila, niekas nesėdi. Gal norėtumėte prisėsti? – jis atstumia medinę kėdę, ant kurios guli ruda pagalvėlė.

– Ne, gal vėliau, – tariu pagriebdama savo arbatos puodelį.

– Gal vėliau, – pakartoja ir pristumia kėdę. Jo veide žaidžia slepiamo triumfo ir vilties šypsena.

Gurkšteliu arbatos ir toliau vaikštinėju po kambarį.

– Kuo šis miestas ypatingas? – paklausiu.

Liaudginas pirštu brauko per puodelio briauną.

– Jis vadinamas Žvakių miestu, nes jame yra daugybė sielų žvakių. Mieste gali sužinoti, kiek tau liko laiko gyventi. Šios dvasios, – jis parodo į skraidančias ir aimanuojančias būtybes, – yra mirties tarnai. Jos prižiūri žvakes, keičia jas, kai žmogus gauna antrą galimybę gyventi.

Stipriai save apglėbiu viena ranka. Dabar suprantu, kodėl Elijas norėjo atkeliauti čia. Šioji vieta – vienintelė galimybė sužinoti tiksliai, kiek man yra likę gyventi.

– Bet šioji informacija prieinama tik pačiai Mirčiai, jos tarnams ir... vagims. Daliai jų galime užkirsit kelią, bet stiprioms raganoms... Gali ir galą gauti mėgindamas.

– Niekaip... Tai yra... niekaip negalėčiau sužinoti? Tai svarbu... aš... Aš privalau sužinoti, kiek man liko laiko. Nes... esu įstrigusi pasakoje, – vyras suspaudžia lūpas ir nudelbia akis žemyn. – Aš su... bendražygiais mėginame rasti būdą, kaip nugalėti pasaką.

– Pasakos niekas negali nugalėti. Kartą įtrauktas į pasaką, iš jos ištrūkti negali. Tai neįmanoma.

– Nieko nėra neįmanoma, – tariu ryžtingai. Mano pačios ištarti žodžiai ilgai aidi galvoje, netrukus jie įleidžia šaknis į mano sielą, širdį ir protą.

Liaudginas užjaučiamai papurto galvą.

– Pasikliaukite manimi, puella, geriau nežinoti, kada mirsi. Tas, kas sužinojo, laimingesnis netapo. Šis žinojimas... savotiškas prakeiksmas, vedantis link pamišimo. Ne kartą teko tai savom akim regėti, net aršiausiam priešui to nelinkėčiau.

– Bet...

Jis iškelia delną ir sučiaupiu lūpas.

– Kokia pasaka jus įkalinusi? – jis prieina arčiau stalo ir patogiai įsitaiso ant krėsto aukšta apkalte. – Nors, tiesą pasakius, mane labiau domina, kaip jūs čia atsidūrėte.

Prieinu prie stalo ir pati atsisėdu.

– Aš visada sapnuodavau kambarį su durimis ir langu. Kiek prisimenu, bijodavau atverti duris ir visada iššokdavau pro langą. Tačiau šįkart... langas buvo užmūrytas ir teko atverti duris. Taip atsiradau čia. Ir sužinojau, kad realybėje... esu komoje, guliu ligoninėje.

Liaudginas atsigeria arbatos.

– O bendražygiai? Kaip jie atsirado jūsų nuotykyje?

Pirštais tapšnoju puodelį svarstydama, kiek jam atskleisti. Aš juk jo nepažįstu. Jis pasaka, o jos blogos. Nors juk Medžiotojas irgi yra pasaka, o nori man padėti. O kaip Greta? Ji man taip pat padėjo, o yra pasaka. Ar sąžininga būtų iš mano pusės imti ir nekęsti, bijoti ir negerbti visų pasakų todėl, kad tarp jų atsirado keli piktadariai ir užtraukė nešlovę visoms pasakoms? Vieno nusikaltimas negali būti primetamas visiems.

– Mano kelionės draugai ne kokios nuomonės apie tave, – prisipažįstu.

Liaudginas numykia visai nenustebintas.

– Tą patį galima pasakyti apie visas pasakas, – taria įdėmiai žvelgdamas į mano puodelį. – Aš greičiau garsėju kaip nepaperkama pasaka, kuri nemėgsta bendrauti. Kaip minėjau, Žvakių miestas ypatingas ir daug pasakų, žmogėnų ir Danu nori sužinoti vieno ar kito asmens gyvenimo trukmę. Žinoma, jeigu įmanoma, ją ir pratęsti. Tai aktualiausia pasakoms, kurios užgrobia kūnus. Yra netgi kelios pasakos, kurios ypatingai atkakliai ieško būdo prailginti laiką kitame pasaulyje.

– Kodėl? – drįstu paklausti.

Liaudginas atsilošia ir išriečia antakį.

– Kvailas klausimas, – nudelbiu akimirką akis žemyn. – Žinoma, jie tiesiog nori ilgiau ten būti...

– Ir surasti kitus Danu, – įsiterpia Liaudginas. – Jaunus dažniausiai. Skelbia konkursus, parodas... O kai juos suranda, mėgina užverbuoti, priglausti po savo sparneliu. Kitaip tariant, ruošia dirvą. Tai tarsi savotiškas užburtas ratas. Retas Danu neturi mecenato ar kokio gero draugo, kuris jį globotų, patartų, vestų teisingu keliu.

– Nelabai suprantu, – prisipažįstu suraukdama kaktą.

Liaudginas palinksta į priekį ir atsidūsta.

– Yra pačių įvairiausių teorijų, pasakojimų, legendų, mitų... Vadinkite kaip norite, puella, bet daug kas jomis tiki, nes, neva, jos nėra iš piršto laužtos.

– Kokie tie pasakojimai? – palenkiu galvą į šoną.

– Danu sapnuoja. Jie patenka čia kiekvieną dieną. Vieni – sąmoningai, kiti – ne. Pasakos stengiasi, kad Danu sapnuotų sąmoningai. Jie juos savotiškai programuoja.

– Programuoja?

Liaudginas lėtai linkteli.

– Žmogaus smegenys nėra tokios sudėtingos, kaip gali pasirodyti. Yra psichologinių žaidimų. Girdėjote apie Bendžiamino Franklino efektą? – klausia. Primerkiu akis. – Paprašyk savo aršiausio priešo tau ką nors... tarkime, paskolinti. Kad ir kaip keistai skamba, bet jeigu asmuo nusprendžia tau padaryti paslaugą, jis tarsi patiki, kad gal nesi toks blogas, kaip jis manė.

– Įdomu, – prisipažįstu.

– Dar tarkime kito asmens kūno kalbos kopijavimas. Nesąmoningas taikinys pradės justi, kad jį kopijuojantis žmogus jam patinka. Yra daugybė įvairių dalykų ir pasakos jas naudoja, kad programuotų Danu taip, kaip jiems to reikia.

– Bet tai nepriverčia jų sąmoningai sapnuoti, – pastebiu.

– Tie triukai – ne, bet yra kitų, kurie laikui bėgant yra gudriai pakišami Danu žmonėms. Tarkime, eksperimentas. Danu mėgsta eksperimentuoti, nes taip gali atrasti savo potencialą.

Linkteliu.

– Mama liepdavo eksperimentuoti su istorijomis. Ji sako, kad tuo literatūra ir žavi, kad tą pačią istoriją gali pateikti pasitelkęs milijonus būdų. Ji taip pat sako, kad nėra neįdomios istorijos. Yra tik prastai pateikta istorija.

– Daug laiko praleidžiate rašydama? – smalsauja Liaudginas, truputį palinkdamas į priekį.

– Nemažai. Mėgstu žaisti su formomis. Pavyzdžiui, gali vieną istoriją pasakoti, lakstydamas tarp dviejų laikų: vienas skyrius – dabartis, kitas – praeitis, trečias – dabartis ir taip toliau. Arba gali pasakoti iš kelių veikėjų perspektyvos. Žinoma, populiariausia yra pasakoti nuo pradžių iki pabaigos iš vieno veikėjo perspektyvos. O dar galima pabaigą pristatyti pradžioje ir vėliau rašyti, kaip veikėjai nusigyveno iki tokios pabaigos, – numykiu, žvelgdama stikliniu žvilgsniu į niekur. Pirštais siekiu po drabužiais pasislėpusio medaliono

– Yra tūkstančiai būdų, kaip papasakoti tą pačią istoriją, bet tik vienas tas būdas. Dėl to mama vis liepdavo tą pačią istoriją papasakoti keliais būdais ir vėliau žiūrėti, kuris iš jų yra geriausias.

– Tik klysdamas išmoksi, – pastebi Liaudginas.

– Ne klysdamas, o išdrįsdamas klysti, – pataisau. – Reikia nebijoti susimauti.

Abu kelias minutes patylime.

– Taigi, nuo kokios pasakos bėgate? – nusprendžia vyras sugrįžti prie ankstesnė temos.

– Tu pats pasaka. Kodėl turėčiau pasitikėti tavimi? Gal tu rezgi kokį planą? Pavyzdžiui, įkalinti mane, išpešti tiesą.

– Jeigu tu jau priklausai pasakai, man iš tavęs jokios naudos. Netgi jeigu ir nepriklausytum pasakai, man būtų tas pats.

– Kodėl?

– Nes aš paprasčiausiai nenoriu kelti kojos į tą pasaulį, – kiek šaltokai pareiškia. – Mano pasaka yra paprasta. Esu mirties krikštasūnis. Rizikuoju savo gyvastimi, kad vesčiau princesę, kurios net ant rankų nenešiočiau. Mirtis mane pergudrauja taip, kaip pergudrauju aš ją. Pakratau kojas. Mano gyvenimas, – jis išskečia rankas, – tamsa, šaltis, drėgmė ir mirusiųjų aimanos bei dejonės. Būčiau dvakas, jeigu mėginčiau iš čia ištrūkti, viena akimi dirstelėti į tą kitą pasaulį, kurį pasakos nori užvaldyti ir, beje, joms lengvai sekasi tai daryti, – jis įremia rankas į klubus.

– Kodėl daugiau nenori ten grįžti?

Jis prunkšteli ir pavarto akis.

– Todėl, kad... – jis nutyla, užmerkia akis ir pirštais ima masažuoti smilkinius. – Nes ten nėra asmens, – taria jis lėtai, – pas kurį norėčiau grįžti, – vyras pakelia galvą ir įsmeigia liūdną žvilgsnį į mane. – Gaudia principium nostri sunt sæpe doloris. Džiaugsmas dažnai būna mūsų skausmo pradžia. Ovidijus.

Jis kilsteli puodelį prie burnos ir vienu mauku viską išgeria.

– Neversiu jūsų kalbėti. Duosiu, ko jums reikia, jeigu mano sargybiniams pavyks surasti jūsų draugus, padėsiu parsibelsti atgal į paviršių. Tinka, puella?

– Bet kodėl man padėsite? – įtariai prisimerkiu. Ar čia spąstai?

– Kaip minėjau, man nėra jokios naudos iš jūsų, o ir nesu toks siaubingas, kaip visi mane mėgsta apibūdinti. Tik jau... – ir nutyla.

– Tik jau?

– Nieko, – numoja ranka ir įsipila arbatos į puodelį.

– Pasakos moka meluoti, – paskelbiu šiurkščiai, trindama pirštus.

Susimąstęs Liaudginas linkteli.

– Moka ne ką blogiau, nei žmonės, – pritaria jis šelmiškai šyptelėjęs. – Suprasti, kada kas meluoja, yra sudėtinga. Ypač, kai norime vienas kitu pasitikėti. Juk pasitikėjimas yra reikalingas tam, kad galėtumėme ką nors sukurti. Pasitikėjimas – tai tarsi savotiški pinigai, kuriais atsiskaitome kurdami draugystes.

– Pasakų pinigai yra padirbti, – tariu karčiai.

Jis paglosto smakrą, nenuleisdamas nuo manęs žvilgsnio.

– Bet... – nutęsia. – Veritas vos liberabit. Tiesa išlaisvins. Aš renkuosi laisvę, puella. O ką renkatės jūs? – išriečia dešinį antakį. – Kaip minėjau, neversiu jūsų kalbėti.

– Sniego Karalienė, – tariu. Jis prisimerkia. – Nežinau, kaip jai pavyko, bet ji yra įtraukusi mane į savo pasaką ir negaliu išeiti, o realybėje guliu komoje. Jos vilkai mane persekioja, mėgina pargabenti jai.

– Laikas ne jūsų naudai, – liūdnai pastebi jis.

Susigūžiu kėdėje.

Liaudginas pastumia lėkštutę su atneštais vaisiais. Keista juos matyti, susiraukiu. Vyras pastebi mano sumišimą.

– Mes turime oranžeriją. Joje yra magiška saulė, kuri nokina vaisius ir daržoves. Galėsiu jus ten nuvesti, jeigu tik to trokš jūsų širdis, – pažada.

Šalia vaisių lėkštutės – atluptas granatas. Susigundau ir atgnybiu kelis raudonas uogas. Vėliau dar kelias. Jos labai skanios. Neatsispiriu pagundai ir prisistumiu indelį arčiau. Liaudginas tai stebi ir net nepaklausdamas įpila man dar arbatos.

Imu puodelį, atsistoju ir vėl pradedu vaikščioti po kambarį, nužiūrinėdama ir kartkartėmis paliesdama vieną ar kitą daiktą.

Ant vieno staliuko stovi medinė daili skrynelė, ant kurios raitytomis raidėmis išgraviruotas sakinys „Oderint, dum metuant“[76]. Skrynelė yra užrakinta metaline spyna. Paklibinėju spyną, bet ji užrakinta.

– Kas viduje? – pasiteirauju.

Liaudginas priartėja arčiau.

– Nieko ypatingo, – taria jis ir pagriebia skrynaitę. Jis ją nunešą prie medinės spintos, stovinčios už stalo, ir įdeda į vidų. – Keli brangūs mažmožiai ir tiek. Papuošalai, – priduria ir užrakina spintos duris, o raktą įsideda į kelnių kišenę.

Prieinu prie kambario viduryje stovinčio molberto su balta drobe. Šalia stovi staliukas ant vienos kojos, o ant jo – molinis puodelis su įvairiausio ilgio ir storio teptukais, stiklinė švaraus vandens, užsukti dažų buteliukai, metalinė mentelė ir medinė paletė.

– Oho, – tariu viską nužvelgdama.

– Nesu geras menininkas, tačiau turėjau... buvo žmonių, kurie norėjo išmėginti save tapyboje.

– Tikrai?

Jis linkteli ir, tarsi norėdamas pademonstruoti savo prastus įgūdžius, atsistoja, prieina prie manęs, čiumpa pirmą pasitaikiusį teptuką, pamirko vandenyje, o tada, atsukęs buteliuką, – juodos spalvos dažuose. Prideda teptuką ant drobės ir susikaupęs ima judinti. Viena linija, vėliau antra, trečia...

– Daugiabutis? – paklausiu.

– Matai, sakau, kad esu prastas menininkas. Realybėje gyveni daugiabutyje ar nuosavame name? – smalsauja.

– Daugiabutyje. Septintame aukšte, – atsakau ir gurkšteliu arbatos.

Liaudginas pamirko teptuką dažuose ir pradeda piešti mažus kvadratėlius. Septintam langeliui skiria daugiausiai dėmesio.

– Ar man pavyko nupiešti tavo namus? – pasiteirauja linksmai.

– Beveik, – nusižiovauju.

Vyras pamerkia teptuką į vandenį ir ten ji palieka.

– Jūs pavargusi. Leiskite, nuvesiu jus į kambarį prigulti, – pasisiūlo.

Papurtau galvą.

– Ne, nesu, – sumeluoju. Liaudginas nepatiki. Jis atsargiai paima iš manęs puodelį, padeda jį šalia dažų buteliukų ir, uždėjęs delną ant nugaros, stumia link užuolaidos. Trukteli už juodos virvės. Užlaida susiskleidžia atverdama paslėptas duris. Atidaro duris ir leidžia man žengti pirmai į nedidelį kuklų miegamąjį su židinyje karaliaujančia ugnimi.

– Prigulkite, o aš pasidomėsiu, kaip jūsų draugai, gerai?

– O Mirtis? – pasiteirauju ir vėl nusižiovauju. Tikrai esu išsekusi, o lova atrodo tokia minkšta ir šilta.

– Nesijaudinkite, viskas bus gerai.

Linkteliu ir Liaudginas palieka mane vieną.

28 skyrius

Mane pažadina balsai už durų. Atsisėdu ir kumščiais imu trinti užsimiegojusias akis. Kiek laiko aš miegojau? Dirsteliu į židinį. Jame ugnies liežuviai jau nebelaižo malkų. Jis net nesmilksta. Tikriausiai ilgai miegojau, bet dabar jaučiuosi pailsėjusi.

Nusimetu užklotą ir atsisėdu, pridedu delną sau prie veido. Kambaryje vėsu ir netrukus sudrebu iš šalčio. Žvilgteliu į durų pusę. Kitame kambaryje vis dar vyksta kažkoks pokalbis ir iš tono neatrodo, kad jis būtų malonus.

Atsistoju ir netvirtais žingsniai žengiu link durų. Medinės miegamojo grindys girgžda po mano kojomis, bet neatrodo, kad kitame kambaryje esantys žmonės tai girdėtų. Jie per daug įsitraukę į pokalbį.

Pridedu ausį prie medinio durų paviršiaus ir mėginu nugirsti, apie ką jie kalba. Iš pradžių sunku suprasti žodžius, bet kai susikaupiu, pavyksta.

– Fatue[77]! Mes kalbame ne apie kokius devynis brolius ir Elenytę ar Senelį su ožka. Mes kalbame apie asmenį, kuris...

– Gana, – kaip kirviu nukerta rūstus Liaudgino balsas. – Žinau, ką darau, ir, jeigu nevykdysi tau duotų įsakymų, pasistengsiu, kad mano krikštatėvis tavęs nepagailėtų.

– Grasini man?

– Pats supranti, apie ką kalbame. Žaidimų nežaisiu. Kaip ir visados.

– Kas galėjo pagalvoti, kad Liaudginas Albertas Fraudsteris, kuris visada siekia sau materialinės gerovės, turi širdį, – paniekinamai taria pašnekovas. – Net vemti noris.

– Inokentijau, atsargiau, – piktai suriaumoja Liaudginas.

– Padarysiu kaip lieptas, pone, bet patikėkite, nemanau, kad šįkart laimė bus jūsų pusėje, nors ji jums ir nusišypsojo. Juk kaip yra Publilius pasakęs, in venere semper certat dolor et gaudium[78]. Bus smagu, kai prasidės skausmo fazė.

– Tai nepasikartos.

– Jūs tuo įsitikinęs? Nes aš manau, kad bus kaip visados.

– Nebus, – tvirtai pareiškia Liaudginas. – O dabar eik ir atlik, kas tau pavesta.

Girdžiu piktus žingsnius, o vėliau garsiai užtrenkiamas duris. Liaudginas garsiai atsidūsta ir ima trypčioti kambaryje.

Giliai įkvėpiu, uždedu delną ant rankenos ir, ją nulenkusi, atveriu duris.

– Jau pabudote, puella? Puiku, kaip tik tarnai atnešė šilto maisto, šviežią vyšnių pyragą ir užplikė juodą arbatą, – Liaudginas nusišypso ir prieina prie stalo. – Ar gerai išsimiegojote?

Linkteliu sunerdama pirštus prie pilvo.

– Jums reikėtų persirengti kiek šiltesniais bei švaresniais drabužiais.

– Nereikia, jau ir taip...

– Nesąmonė, – numoja ranka ir žengia į miegamąjį. Aš einu paskui jį ir žiūriu, kaip jis atveria spintą ir pradeda tarp drabužių ieškoti šiltų man tinkančių apdarų. Juos suradęs, atsargiai paguldo ant lovos. – Persirenkite. Juk žinote, jeigu mirsite čia, mirsite ir ten.

Sunkiai nuryju seiles ir jis mane trumpam palieka kambaryje. Nenoriai prieinu prie lovos ir nužvelgiu padėtus drabužius. Šiltos vilnonės tamsios pirštinės, megztinis ir storas švarkas su gobtuvu, storos kelnės ir žieminiai batai.

Apsidairau ir, gerokai padelsusi, imu persirenginėti. Drabužiai gaiviai kvepia citrinomis ir yra nepaprastai šilti. Net sudejuoju iš laimės. Pagriebiu pirštines ir išeinu iš kambario. Liaudginas jau sėdi prie stalo ir gurkšnoja garuojančią arbatą.

– Jums jie puikiai tinka, – taria šypsodamasis.

Linkteliu.

– Jie ir labai patogūs, – prisėdu prie stalo.

– Magiški drabužiai, – paaiškina. – Su jais jums niekados nebus čia šalta.

Pagriebiu arbatos puodelį ir kelis kartus gurkšteliu.

– Kaip mano draugai? – atsargiai pasiteirauju, nuleisdama puodelį ant stalo.

Liaudginas atsidūsta.

– Mėginame juos aptikti. Kol kas negyvų jų neradome, kaip ir kokių nors jų daiktų, – taria įdėmiai mane nužvelgdamas. – Taip pat tuneliuose negirdėti jų balsų aidų. Ar jūs, puella, tikrai esate įsitikinusi, kad nusileidote į požemius ne viena?

Susiraukiu.

– Žinoma, kad esu įsitikinusi, – tariu truputį pakeltu tonu.

– Atleiskite, nenorėjau jūsų kaip nors įžeisti, tačiau pasiunčiau vaiduoklius ir sargybinius, kurie puikiai pažįsta tunelius. Taip pat kai kurie iš jų moka tiesiogine to žodžio prasme eiti kiaurai sienas ir dar nieko nesugebėjo aptikti. Natūralu, kad kyla įvairiausių įtarimų ir klausimų. Atsižvelgdamas į tai, kad esate Danu, galiu daryti išvadą, kad gal jūs buvote parduota...

– Ne, nesu parduota. Savo bendražygiais aš pasitikiu. Mes bėgome nuo Sniego karalienės vilkų. Kadangi kilo didžiulė pūga, negalėjome keliauti oru ar žeme, nusileidome į tunelius. Vėliau paaiškėjo, kad keliaujame į Žvakių miestą, kad sužinotumėme, kiek man liko laiko, kad galėtumėme planuoti tolesnius savo veiksmus, – balsas kiek užlūžta.

– Viską suprantu, – Liaudginas ramina iškeldamas delnus į viršų. – Viskas gerai. Jeigu tikite, kad bendražygiai yra jūsų pusėje ir jie vis dar tuneliuose, aš pažadu juos surasti ir tada padėti pakilti į viršų.

– Bet sakei, kad...

– Jūs esate Danu, – taria paprastai. – Jums padaryti išėjimą iš požemių pasaulio neturėtų būti sudėtingas darbas.

Pagriebiu šakutę ir nužvelgiu šiltą patiekalą priešais save. Liaudginas sako tiesą – aš esu Danu. Galėčiau pajudinti liežuvį burnoje, suformuoti reikiamus žodžius ir bendražygius magiškai pasigabenti čia.

Tarsi žinodamas, kas sukasi mano galvoje, Liaudginas liūdnai atsidūsta kratydamas galvą.

– Jūsų vietoje tikrai nedrįsčiau dabar naudotis savo galiomis.

– Kodėl? – nesuprantu.

Liaudginas kilsteli savo pakabuką, pažvelgia į jį ir kažką sumurma prieš man atsakydamas:

– Todėl, kad per dažnas galių naudojimas jus sekina, kol esate tokios būklėje. Geriau tausokite jėgas, kol jų tikrai prireiks.

– Silpnina? Man to...

– Niekas neminėjo? Negi jūsų bendražygiai nuslėpė tokią svarbią detalę? – klapsiu blakstienomis. – Kai Danu yra čia įkalintas, kaip jūs, puella, kiekvienas galių panaudojimas jį sekina realiame gyvenime. Kitaip būtų, jeigu tiesiog miegodama čia klaidžiotumėte. Per naktį tikrai savęs į grabą čia nenuvarytumėte, bet kai nepabundate pasikrauti jėgų ten, realybėje...

Susmunku kėdėje, širdis krūtinėje apsunksta, o oras aplink mane pavirsta betonu, kurį sunku įkvėpti į plaučius.

– Ne, to... To man niekas neminėjo.

– Dabar jau žinote, – jis atsistoja. – Turiu sutvarkyti kelis reikalus, duosiu naujus įsakymus paieškos grupei. Jeigu jie tikrai dar tuneliuose, juos surasime.

– O ką man daryti? – paklausiu pridėdama pirštus prie lūpų.

– Būkite čia ir tapykite, rašykite, tyrinėkite daiktus. Sargybiniai saugos duris, kad niekas jums netrukdytų. Jeigu ko norėsite, patraukite už virvelės prie durų. Ateis tarnas ir įvykdys jūsų pageidavimą. Nepatariu kol kas išeiti į miestą ir vaikščioti be apsaugos. Požemių pasaulyje yra ne viena pasaka ir ne visos tokios supratingos, kaip aš.

Susiraukiu. Šie žodžiai man kažkur girdėti, bet nepajėgiu prisiminti kur.

– Suprantu, bet aš negaliu tiesiog sėdėti. Laikas spaudžia, – sumurmu.

Jis liūdnai pažvelgia į mane, tada paima peilį ir skuba atpjauti gabalėlį vyšnių torto.

– Patikėkite, norėčiau jums pasakyti visai kitokius žodžius, tačiau situacijos neįmanoma pakeisti. Kol jūs miegojote, mėginau sugalvoti išeitį, tačiau... Kol žinosiu, kad jūs esate čia saugi, mano širdies žaizdos gis ir galėsiu visą dėmesį skirti jūsų draugų paieškai.

Užsimerkiu, susigūžiu ir linkteliu.

– Dėkoju, – sumurmu. – Būsiu čia ir lauksiu iš jūsų žinių.

Liaudginas padeda gabalėlį ant lėkštutės ir pastumia link manęs.

– Jūsų mėgstamiausias pyragas, – taria jis.

Išriečiu antakį.

– Mano mėgstamiausias pyragas yra aguonų.

Jo veidas kiek surūstėja.

– Vyšnių, – taria kiek įtemptu balsu. – Mėgaukitės.

Liaudginas palieka mane vieną kambaryje. Aš tyliai, bet godžiai valgau viską, ką randu ant stalo. Mėginu suprasti, kodėl Elijas man nepasakė, kad kiekvieną kartą panaudojusi galias silpnėju realybėje. Juk tai labai svarbus faktas. Juk jeigu silpnėju – artėju prie mirties, o jeigu artėju prie mirties, man lieka vis mažiau laiko surasti būdą grįžti namo.

Pagriebiu arbatos puodelį ir vaikštinėju po kambarį įtemptai galvodama. Turiu būti paaiškinimas. Gal Elijas pats to nežinojo? O tada kaip kiti? Kodėl jie nepasakė nė žodelio? Negi gali būti taip, kad jei visi to nežinojo? Bet juk Medžiotojas yra pasaka. Jis turėjo žinoti, bet tylėjo. O gal Liaudginas meluoja, mėgindamas užsitikrinti, kad bijočiau panaudoti galias?

Padedu puodelį ant išskleisto rašomojo stalo, susmunku ant kėdės, alkūnėmis atsiremiu į medinį paviršių ir rankomis susigriebiu už galvos. Minčių tiek daug, kad net galvą paskausta. Reikia save kažkaip prablaškyti. Apsidairau. Čia tiek daug daiktų, tačiau neturiu noro jų tyrinėti.

Išsitraukiu iš stalčiaus pluoštą baltų popieriaus lapų, atsidarau stalčiuką su rašalui skirta dalimi ir ramiai sau gulinčiomis rašymui skirtomis plunksnomis. Pamerkusi plunksną į juodą rašalą, pradedu rašyti ant popieriaus lapo tai, kas šauna į galvą. Žodžiai mane įtraukia į savo pasaulį ir leidžia bent kiek ištrūkti iš šiame pasaulyje vykstančio chaoso. Kad ir kaip būtų keista, šitaip galima pabėgti nuo esamų problemų. Keista, kad mano brolis ar tėtis to nedaro. Ar mano bendraklasiai. Tiesiog imi ir lieji savo mintis, jausmus, išgyvenimus ant popieriaus lapo ir sieloje palengvėja.

Rašydama gurkšnoju arbatą, o kai šioji puodelyje pasibaigia, prisipilu daugiau. Nenustoju rašyti, kol neišgirstu atveriamų durų. Liaudginas įžengia į vidų ir draugiškai šypsodamasis, iškart prieina prie manęs.

– Rašote, puella?

Linkteliu.

– Daugiau... nesugalvojau ką daryti. Rašiau bet ką, bet atrodo, kad po truputį gimsta fantastinė istorija, nors tai tik labai prastas juodraštis.

– Kodėl? – nuoširdžiai pasidomi Liaudginas.

– Na, jeigu kuri fantastinį pasaulį, turi apgalvoti nemažai pačių įvairiausių dalykų. Pavyzdžiui, kokia ten kultūra, religija, mokslas, fizikos dėsniai, žmonių apranga, kokie jo gyventojai, įstatymai, kalba, augalai, technologijos, istorija, vardai... Fantastinis pasaulis turi priminti mūsų, bet kartu ir skirtis, kad būtų egzotiškas, paslaptingas ir... užburiantis.

– Visai kaip šis pasaulis, – pastebi Liaudginas nusijuokdamas. Jo juokas švelnus, bet kartu ir tamsus.

– Panašiai, – linkteliu pažvelgdama tiesiai jam į akis.

– Žinai, kadaise man viena Danu yra pasakojusi apie istorijų kūrimą.

– Tikrai? – nustembu ir kiek pasisuku į jį kėdėje.

Liaudginas linkteli ir, prisistūmęs šalia esančią laisvą kėdę, prisėda priešais mane.

– Ji labai mėgo kalbėti apie konfliktus ir kaip paversti istoriją sudėtingesne viską apverčiant aukštyn kojomis.

– Ir kaip galima istoriją apversti aukštyn kojomis? – palinkstu į priekį.

Vyras patrina rankas į kelius ir tada atsargiai suima mano rankas.

– Pirma, istorijos kryptis gali pasikeisti, kai yra pateikiama nauja informacija. Antra, atsiranda kokia nors nenumatyta problema. Trečia, – jis žvilgteli į lubas, truputį prisimerkia mėgindamas prisiminti. – Trečia, kuris nors veikėjas yra pašalinamas iš žaidimo. Ir ketvirta... yra pakeičiama aplinka.

– Tikrai? To mama manęs nemokė. Smagu sužinoti šį tą naujo.

– Pala, tai dar ne viskas. Dar ji man kalė į galvą, nuo ko istorijas būtų galima pradėti.

– Na, klausau, – sudedu delnus sau ant pilvo ir žaismingai kilsteliu smakrą į viršų. Net pati nustembu, kaip smagu ir lengva bendrauti su Liaudginu.

– Na, istorija gali prasidėti nuo to, kad veikėjui reikia priimti kokį nors sprendimą, o gal jam yra metamas koks nors iššūkis. Taip pat istoriją galima pradėti nuo momento, kai veikėjas sutinka ką nors, kas pakeičia jo gyvenimą, arba to veikėjo statusas visuomenėje pasikeičia. Pavyzdžiui, jis veda arba lieka našlys.

– Taip pat jam gali nutikti kokia nors nelaimė. Sakykime, tapo aklas ar neteko kojos, – įsiterpiu.

– Tiesa. Daugiau dabar neatsimenu, – jo pečiai nusvyra žemyn.

– Istorija dar galima pradėti, kai veikėjas padaro kokią nors klaidą ar priima kokį nors sprendimą, – pridedu iškeldama pirštą.

– Matai, dabar ir aš šio to išmokau, puella.

Plačiai nusišypsau ir, paėmusi arbatos puodelį, gurkšteliu jau kiek atvėsusio skysčio.

– Paprašysiu, kad atneštų daugiau arbatos.

Iškeliu delną.

– Ne, nereikia, – ir dirsteliu į prirašytus popieriaus lapus. – Ar yra kokių nors žinių apie man draugus? – pasiteirauju su viltimi akyse.

– Dar ne. Bet gal galėtum daugiau papasakoti apie juos. Kiek iš viso jūsų buvo?

Nudelbiu akis į rankas ant kojų.

– Buvo Elijas, – užlenkiu pirštą, – Ėlirama, – antras pirštas, – Medžiotojas, – Liaudginas pritariamai numykia ir ragina vardyti toliau. – Dar buvo toks akiniuotas vaikinas, vėliau, – suraukiu antakius... – Neprisimenu. Lyg ir viskas, – pažvelgiu į vyrą. Jis suspaudžia lūpas.

Abu kelias minutes tylime.

– Ar jie turi kokių nors magiškų daiktų ar galių?

Trūkteliu pečiais.

– Ėlirama moka naudoti magiją. Bet ji nėra stipri. Kiti? – trūkteliu pečiais ir padedu puodelį ant stalo. – Tikiuosi, jiems nieko nenutiko.

– Viskas bus gerai. Tikrai nenori daugiau arbatos?

Pažvelgiu į jį ir nusišypsau.

– Ačiū, bet ne. Truputį pavargau liedama mintis ant popieriaus lapo. Nueisiu prigulti.

Liaudginas atsistoja ir palydi mane iki miegamojo kambario, kuriame raminančiai kvepia ramunėlėmis.

29 skyrius

Kitą dieną pabundu išsimiegojusi ir jausdama keistą džiugesį krūtinėje. Strykteliu iš lovos, apsirengiu ir nueinu į darbo kambarį, kur manęs prie stalo su maistu ir karšta arbata jau laukia Liaudginas. Vėl paklausiu apie savo draugus, bet Liaudginas tik liūdnai papurto galvą ir dar kartą paprašo pasakyti jų vardus ir tai, ką apie juos žinau ir kas galėtų praversti paieškose.

– Taip, yra Elijas, Ėlirama ir toks drūtas vyriškis. Jis stiprus ir yra pasaka.

Liaudginas linkteli.

– Ar šiandien vėl mane paliksi? – paklausiu mažu balseliu.

Liaudginas atitraukia kairį delną nuo karšto puodelio ir prideda man ant veido. Jis švelniai pirštais glosto skruostą.

– Deja, taip, mea lux[79]. Bet paliksiu tau draugę, kad viena nenuobodžiautum.

– Draugę? – pagyvėju.

Jis mįslingai nusišypso, atsistoja ir prieina prie vienos iš komodų. Atidaro stalčių ir iš jo ištraukia porcelianinę lėlę, kurią atneša ir įteikia man. Klapsiu blakstienomis nužiūrinėdama gražia melsva suknele aprengtą rudaplaukę garbanę.

– Ji magiška. Jos vardas Gaupalė. Paglostyk jai galvelę ir ji pabus.

Giliai įkvepiu ir švelniai paglostau jos švelnius iš šiltus plaukus. Lėlė lėtai atmerkia akis ir dairydamasi į šalis plačiai nusižiovauja.

– Magiška lėlė, – pakeliu akis į priešais mane stovintį išsišiepusį Liaudginą. – Ar žinojai, kad magiški daiktai yra skirstomi į dvi grupes?

– Ne. Į kokias? – Liaudginas pritupia ir uždeda delnus man ant kelių.

– Į akivaizdžius, kaip, pavyzdžiui, šioji lėlė, kuri darys tai, ką daro žmogus, – Gaupalė suraukia nosytę, – ir paslaptingus, nes negali pasakyti, kokia jų paskirtis. Sakykime, žiedas, – ištiesiu plaštaką praskėstais pirštais. – Negali pasakyti, ar tai nematomumo, ar norus pildantis žiedas.

– Todėl, leisk spėti, – jis švelniai suima mano plaštaką ir ima tyrinėti pirštus, – tie žiedai yra labai pavojingi.

Mirkteliu ir ištraukusi ranką toliau tyrinėju lėlę, kuri dar kelis kartus nusižiovauja.

– Man jau metas. Tik neišdykauk su lėle, – taria Liaudginas perbraukdamas pirštais man per skruostą. – Kiek galėdamas greičiau sugrįšiu.

Nulydžiu jį akimis.

***

– Ar gali dar kartą išvardinti man savo draugų vardus? Gal jie atsišauks į juos? Gal jie paprasčiausiai bijo sargybinių ir slepiasi nuo jų? – kitą dieną spėja Liaudginas, gurkšnodamas su manimi arbatą.

– Gal taip ir yra, – linkteliu pridėdama delnus prie krūtinės. – Ir aš bijočiau pasirodyti vaiduokliams ar tiems skeletams su šarvais.

– Mea lux, juk žinai, kad tau nereikia jų bijoti. Čia jiems reikia tavęs prisibijoti, – jis ištiesia ranką, kad mane paliestų. Jo veide atsiranda plati šypsena, o akyse atsispindi džiaugsmas.

– Bet, pripažinkime, jie atrodo šiurpiai.

Liaudginas linkteli.

– Taigi, kokie jų vardai, mea lux?

– Elijas ir... – užstringu. Vardas pažįstamas, guli ant liežuvio galo, bet... – tos merginos vardo neatsimenu. Jis ilgas ir sudėtingas.

Liaudginas liūdnai atsidūsta.

– Na, pamėginsime kviesti Eliją. Gal to pakaks.

– Elijas tikrai atsilieps. Reikia dar pasakyti, kad aš jį kviečiu.

– Gal yra kas nors, ką tik jūs abu žinote? Gal išgirdęs jis patikėtų, kad paieškos grupė yra nuo tavęs?

Suraukiu nosytę mėgindama prisiminti, kas Elijui iškart išduotų, kad tai aš jo ieškau tose tuneliuose.

– Prisimenu. Jis vadina man Miegančiąja Gražuole. Gal tai padės?

Liaudginas mįslingai nusišypso.

– Pažiūrėsime. Gal gali dar apie jį papasakoti? Kokie ryšiai jus sieja?

Suraukiu antakius ir pažvelgiu į lubas. Mano kakta susiraukšlėja mėginant prisiminti viską, ką žinau apie Eliją.

– Na, jis nėra pasaka, – pradeda lėtai. – Eliją apgavo Bjaurusis ančiukas. Seniai jau... lyg ir. Jis turi sielos globėją. Tai sakalas. Berods vardas... Namika... Namoka... Nako... Nakomi, – tariu pergalingai.

– Jis... Danu, – Liaudginas pirštais paliečia ir patrina smakrą. – Įdomu.

– Kodėl? – nesuprasdama pakreipiu galvą į šoną.

– Na, jis nėra šio pasaulio gyventojas, mea lux.

– Ir? – man vis dar neaišku, kur krypsta Liaudgino mintys.

Vyras pasimuisto kėdėje.

– Ar tu tikrai tiki, kad jis tavo draugas?

– Žinoma, – atsakau nė nemirktelėjusi.

– O aš ne, – papurto galvą. – Jis jau ilgai įstrigęs šiame pasaulyje. Laikas jo senka. Kai kūnas mirs, jis mirs. Taigi, gal jis ieško būdo, kaip sugrįžti į gyvųjų pasaulį? Gal jis ketina tave parduoti ar perduoti Veidrodžių riteriams? Girdėjau, kad įstrigę čia žmogėnai ir Danu dažnai taip elgiasi. Jie ieško ir grobia čia naujai atklydusius žmogėnus ir Danu. Ko tik nepadarysi, kai padai pradeda svilti, – atsidūsta Liaudginas ir prideda puodelį prie lūpų.

Aš ilgai žvelgiu į savo pirštus ant kelių. Dalis manęs nenori tikėti, kad Elijas galėtų regzti kokius negerus dalykus, tačiau kita dalis įnirtingai pritaria Liaudgino žodžiams.

Man darosi bloga ir svaigsta galva.

– Netikiu, kad taip yra. Elijas... ne toks, – suvapu.

– Mes visados norime matyti tik teigiamus dalykus, bet kartais reikia pripažinti, kad yra ir neigiamų. Viliuosi, kad tu teisi ir mano būgštavimai nepasitvirtins.

– Nepasitvirtins, – tariu ir iškeliu smakrą aukštyn. Stengiuosi atrodyti tvirta, bet Liaudgino žodžiai atėmė pagrindą po kojomis. Juk iš tikrųjų Elijo nepažįstu, nors šis demonas ilgokai lydėjo mane. – Jis nori man tik paties geriausio.

Liaudginas nuleidžia puodelį ant stalo ir atsistoja. Stebiu, kaip jis pristumia kėdę.

– Aš irgi noriu tik paties geriausio tau, – prisipažįsta nuoširdžiai. – Mane sąžinė užgriaužtų, jeigu leisčiau kam nors tave įskaudinti ar nuvilti, – jis žengia arčiau manęs. – Aš noriu regėti tave visados besišypsančią ir linksmą. Toks mano tikslas.

Mano veidą nutvieskia kukli šypsena.

– Aš jį vadinu... demonu. Bet... slapta, niekam negirdint, – tariu. – Tai... Jis tikrai atsilieptų į tai, – tariu, nuleisdama pečius.

– Tai tikrai padės mums, mea lux, mea Amarile, – ir vėl palieka mane vieną kartu su lėle, kuriai pasakoju apie savo liūdną gyvenimą realiame pasaulyje.

***

– Ką čia nupiešei, mea lux? – paklausia Liaudginas kitą rytą, kai pavalgiusi puolu prie molberto ir pradedu teptuku ant paletės maišyti dažus. Jis prieina man už nugaros ir nedrąsiai apglėbia mane iš už nugaros.

– Čia mano brolis, Lėjus, – tariu ir teptuko galu baksteliu į vyrišką figūrą, aukštesnę už šalia esančią moterišką. – Jis nėra man labai jau geras. Prasivardžiuoja... beveik visada. Mėgstamiausios jo pravardės yra beprotė, išsigimėlė ir keistuolė, – gerklę it kas suspaudžia, tariant šiuo žodžius.

– Išsigimėlė?

Nenoriai pirštu parodau į savo akis.

– Viena akis ruda, kita – mėlyna. Tai... nenormalu, – sušnibždu virpančiu balsu.

Liaudginas priglaudžia skruostą prie maniškio ir giliai įkvepia.

– Šios akys tave paverčia išskirtine ir ypatinga. Tu turi vaiduoklių akis.

– Vaiduoklių akys? – kiek prisimerkiu. Nežinau kur, tačiau tai jau buvau girdėjusi.

– Taip, – Liaudginas nepastebi mano sutrikimo. – Sakoma, kad viena akis gali pažvelgti į rojų, kita – į pragarą. Kiti to pavydi.

Minutę abu patylime.

– Ar brolis tave mušdavo? – atsargiai pasiteirauja Liaudginas.

Pasuku veidą, kad pažvelgiau į jo akis.

– Ne, bet ir negindavo, jeigu kas nuspręsdavo šiurkščiai stumtelėti, tarti įžeidžiantį žodį ar kumštelėti. Nors... Vienas kartas buvo, kai jis mane apgynė nuo kiemo chuliganų. Buvau tada dar darželinukė, – palinkstu į Liaudginą. – Pasiėmiau pledą ir daugybę savo lėlių. Lauke ant žolės įsitaisiau ir žaidžiau sau viena.

– Kodėl viena? – pasidomi Liaudginas.

– Daugumą gąsdina skirtingos mano akių spalvos, – sakau su liūdesiu balse.

– Kodėl? Jos gražios, įdomios ir magiškos.

– Na, tau gal taip ir atrodo, bet kitiems tai varo siaubą. Tai nenatūralu. Tai baugina. Taigi, žaisdavau viena ir kartais pavydžiai nulydėdavau akimis kitus vaikus, kurie žaidė drauge. Lėjus yra vyresnis už mane. Jis turi labai daug draugų. Turėjo ir tada, kai buvome mažesni. Jis žaidė smėlio dėžėje su kitais berniukais, o mergaitės suposi. Viena jų, neprisimenu vardo, o gal net ir nežinojau, nuteikė kitas mergaites prieš mane ir susitariusios jos atžygiavo prie manęs. Pradėjo prasivardžiuoti, griebė mano lėles. Mėgino joms išlaužyti rankas, galvas ir kojas. Aš ėmiau rėkti, prašyti, kad atiduotų žaislus, o jos tik kaišiojo liežuvius ir toliau... – užmerkiu akis ir giliai įkvepiu.

– Kas toliau? – paragina jis nykščiu glostydamas man žandą.

– Lėjus išgirdo mane ir atbėgo. Jis atėmė iš mergaičių mano žaislus ir aprėkė, kad jos negražiai elgiasi ir bus negerai, jeigu jos neatiduos man daiktų. Jis net mane apkabino ir guodė, kad tos merginos yra kvailos ir neturėčiau į jas kreipti dėmesio ir, jeigu jos mane dar skriaus, kad pasakyčiau jam.

Atsimerkiu ir pažvelgiu į drobę.

– Bet dabar jis tavęs negina?

Nenoriai linkteliu.

– Jis... net neprisimenu, kada būtų man gražų žodį pasakęs. Lėjus... Jis mane ignoruoja, o jeigu nusprendžia pripažinti, kad egzistuoju, tai savo žodžiais tik mėgina mane įskaudinti.

– Vyresni broliai taip neturėtų elgtis. Jie turėtų ginti savo jaunėles seseris.

– Na, pasakyk tai jam, – laisva ranka nusibraukiu ištryškusias ašaras. – Lėjus manęs nekenčia ir tikriausiai tik džiaugtųsi, jeigu niekados nepabusčiau. Vargu, ar jis iš viso pastebėtų skirtumą? Juk praktiškai aš jam ir gyva būdama neegzistavau.

Liūdesys ir skausmas perveria širdį. Niekas nepasigestų manęs realiame gyvenime. Aš net gyva buvau tarsi vaiduoklis, daiktas, į kurį niekas iš tikrųjų nemėgo kreipti dėmesio ir, jeigu kalbėdavo su manimi, tai kone iš reikalo, ne todėl, kad tikrai norėjo.

– Mea lux? – Liaudginas apeina mane ir pirštais suima už smakro. Jis kilsteli mano galvą į viršų ir vieną po kitos nubraukia riedančias ašaras. – Kad ir ką galvoji, nustok. Tu esi su manimi, esi saugi. Nieko tau nenutiks. Niekas tavęs daugiau neįskaudins. Pažadu, mea lux.

Priglaudžiu delnus prie krūtinės. Kairės rankos pirštais mėginu kažką užčiuopti ant kaklo, bet nieko neužčiuopiu. Mane apima keistas jausmas. Kažką turėčiau turėti ant kaklo, bet neatsimenu, ką.

– Nežadėk to, ko neįmanoma ištesėti.

– Bet visados galima pamėginti, mea lux.

Linkteliu ir nukreipiu akis į židinį, kuris šiandien nebuvo užkurtas – kadangi man nebuvo vėsu, neprašiau tarnų, kad prineštų malkų ir įžiebtų ugnį.

– Ar man dar ilgai reikės būti uždarytai kambaryje? Noriu iš čia ištrūkti, – sušnibždu.

Liaudginas kiek įsitempia.

– Prašau, aš čia jau ganėtinai ilgai, bet regėjau tik šias keturias sienas. Norėčiau išvysti daugiau Žvakių miesto.

Vyras išspaudžia šypseną ir nenoriai linkteli.

– Žinoma. Rytoj vyks amatų mugė. Galėsime nueiti ir pasižiūrėti, ką šįmet požemių gyventojai sumeistravo.

Nušvintu ir pakšteliu jam į skruostą. Liaudginas klapsi blakstienomis kiek suglumęs.

– Mea Amarile, niekados daug nereikėjo tau pralinksminti, – jis nykščiu perbraukia man per smakrą. – Niekados.

***

Kitą dieną, man sėdint prie stalo ir įsijautus rašant, į kambarį įžengia skeletas juodu apsiaustu. Jo kaukolė pasisuka į mane ir rankos mostu parodo į save, vėliau į duris.

– Norite, kad sekčiau paskui jus? – pasitikslinu sutrikusi.

– Tikriausiai jis to nori, – taria lėlė trūkčiojančiu balseliu.

Stipriai suspaudžiu lūpas ir prieinu arčiau prie skeleto. Jis suneria kaulėtus pirštus, nusilenkia ir barškėdamas ima žingsniuoti lauk iš kambario. Pasitaisiusi megztinį seku paskui jį. Švarkelio nesivilkau, per karšta.

Skeletas mane veda tuščiais koridoriais link dvivėrių durų, prie kurių stovi keturi skeletai su šarvais. Man priėjus jie visi žemai nulenkia galvas. Pasijuntu truputį nejaukiai ir droviai šypteliu jiems. Skeletas juodu apsiaustu pasitraukia į šalį ir aš įžengiu į didžiulę oranžeriją, kurios viršūnėje sklando didžiulis viską nušviečiantis ir šilumą skleidžiantis geltonas kamuolys. Pajuntu šilumą ant veido ir susiraukiu. Nežinau, kodėl, tačiau ji man nė trupučio nepatinka.

Skeletas su apsiaustu užveria duris, apeina mane ir pamoja toliau jį sekti į oranžerijos gilumą. Ant medžių šakų išvystu įsitaisiusius didžiulius pitonus. Jie tamsiomis akimis tingiai seka mus. Įsitempiu. Tos pabaisos galėtų mane visą suryti, jeigu tik panorėtų.

Susigūžiu ir baugiai dairausi į šalis, kad kokia gyvatė nenukristų ant galvos. Man nepatinka ši vieta. Noriu apsisukti ir eiti iš čia, bet tolumoje išvystu Liaudgino siluetą ir virš jo skraidančius įspūdingai atrodančius kukučius. Lengviau atsikvepiu ir kone nubėgu iki jo. Jis pasitinka mane plačiai nusišypsodamas, su džiugesio bei šilumos kupinu žvilgsniu.

– Malonėkite man atleisti, mea lux, kad ištempiau jus iš kambario, bet turime svečių, kurie norėjo savo akimis jus išvysti, – taria jis ir pažvelgia į priešais mus stovinčiu vilkus, kurių priešakyje – grėsmingu žvilgsniu gręžiantis didelis baltas vilkas.

– Mes turime svečių? – naiviai paklausiu ir įdėmiai nužvelgiu vilkus. Baltasis vilkas žengia į priekį lėtai kraipydamas galvą į šalis ir truputį prasižioja, tarsi mėgindamas nusišypsoti. Kiti įtariai nužvelgia virš jų esančią milžinišką plačią arką, aplink kurią apsivyniojęs žydi sausmedis.

– Taip, jie neseniai atvyko ir norėjo su tavimi susipažinti, mea lux, – Liaudginas švelniai užkiša man už ausies kelias plaukų sruogas. – Baltasis vilke, kaip matote, ji čia, saugi ir... yra su manimi, – tarė po minutės vyras. – Ir, kaip matote, – jis mosteli ranka į paveikslą, stovintį ant molberto. Iš pradžių jo nepastebėjau, užstojo medžiai ir vijokliai.

– Čia Ryžtas, – tyliai išprūsta man pro lūpas ir kiek atsitraukiu nuo Liaudgino. Jaučiu, kad tas paveikslas labai svarbus, bet neprisimenu, kodėl. Tarsi tą informaciją saugotų mūro sienos, kurių negaliu nei išgriauti, nei perlipti.

– Taip, paveikslas taip vadinasi, – Liaudginas priartėja man už nugaros ir nuleidžia delnus ant pečių. – Svečiai norėjo ir jį išvysti.

– Kodėl tas paveikslas toks tamsus? O kokios čia dar kelios baltos dėmės, – pasišlykščiu.

– Netyčia tarnai sugadino jį nešdami čia. Nieko tokio. Jis nėra labai vertingas, – jo delnai slysta mano rankomis žemyn ir susineria man prie pilvo. – Mes turime daug kitų paveikslų, daug gražesnių, o jeigu ir jie nepatiks, galėsime paliepti dailininkams nutapyti kitus, mea lux, mea Amarile, – sušnibžda jis man į ausį. Širdis virpteli krūtinėje.

– Gerai, – sušnibždu be kvapo.

Liaudginas priglaudžia lūpas man prie smilkinio ir paleidžia. Jis apsisuka ir, sukryžiavęs rankas ant krūtinės, žvelgia tiesiai į vilkus, kurie viską tyliai stebi.

– Mano ponia nėra pastumdėlė ir neketina čia atvykti, – taria Baltasis vilkas.

Liaudginas aukštai iškelia smakrą ir vypteli.

– Sniego karalienei reikia to daikčioko ir mea lux, bet aš jos neišleisiu iš Žvakių miesto už jokius pinigus, už jokius tarnus, už jokius Danu ir už jokius susitarimus. Taigi, jeigu ji nori durų, tegul pati čia atneša savo kumpius, nes kitaip nieko nebus.

Vilkas suurzgia ir deda kairę leteną į priekį. Aikteliu ir atsistoju už Liaudgino. Jis sugriebia mano delną ir švelniai jį spusteli.

– Atsargiau rink žodžius, – pagrasina vilkas.

– Aš jos nebijau, – pareiškia Liaudginas.

– Nes tavo krikštatėvis tave užstos.

– Jei jau kalbate apie krikštatėvį... – nugriaudi tamsus, gilus balsas. Visi pažvelgiame atgal. Sodrios raudonos spalvos darbo kostiumą vilkintis vyras neskubėdamas žingsniuoja link mūsų. Jam iš kairės eina daili, trapi moteris ilga raudona suknele su skeltomis rankovėmis. Moters veidas griežtų formų, akys žvitrios ir... keistos. Užuot buvusios baltos, jos yra ryškiai žydros ir primenančios suskilusį ledą, o viduryje – juodos. Ant moters kaktos raudonais dažais nupiešti du apskritimai su pusmėnuliais iš abiejų pusių.

Mane nukrato šiurpas ir įsitveriu į Liaudgino ranką.

– Pasižiūrėk, mūsų mieloji Amarilė bijo tavęs, Nemirtingųjų karaliene Gelmina, – taria su ja einantis vyras.

Moteris teatrališkai numykia.

– Kaip smagu ir vėl regėti tave, brangioji, – taria ji. Susiraukiu. Neprisimenu, kad būtų teką ją regėti. – Bet ji dar labai jaunutė, – pastebi moteris. – Kiek tau metų dabar?

– Septyniolika, – sušnibždu ir pažvelgiu į Liaudginą. Jis rūsčiai žvelgia į naujus atėjūnus, ypač į moterį, kurios veidas kiek sušvelnėja. Užuojauta? Liūdesys?

– Jaunutė. Liaudginai, mielasis, gal palauk dar kelerius metus. Juk čia dar vaikas.

– Retas ją suradęs paleistų, – pakomentuoja vyras ir susikiša rankas į kelnių kišenes. Jis rimtu veidu nužvelgia vilkus. Šie pasitinka jo žvilgsnį grėsmingai iššiepdami žvilgančius, aštrius kaip skustuvas baltus dantis. – Kaip matau, gandai buvo teisingi. Sniego karalienės pakalikai čia. Liaudginai, gal gali paaiškinti? – jis išriečia antakį.

Liaudginas neskuba atsakyti ir pažvelgia į mane. Jis uždeda delnus man ant veido ir priverčia žvelgti tiesiai į jį.

– Viskas gerai, nesijaudink. Tave nuves į kambarį. Aš greitai pas tave ateisiu ir abu eisime pasivaikščioti po miestą. Šiandien – amatininkų mugė. Gal išrinksime tau kokių nors gražių daiktų.

Krimsteliu apatinę lūpą ir labai lėtai linkteliu. Skeletas su apsiaustu kantriai laukia, kada eisiu jam iš paskos. Paeinu kelis žingsnius, bet stabteliu ir pažvelgiu per petį į Liaudginą. Jis padrąsinamai linkteli.

– Kaip miela, – taria Gelmina, – spėjai padirbėti. Ji bijo visų, išskyrus tavę. Nekartojame buvusių klaidų?

Susiraukiu ir piktai pažvairuoju į tą moterį. Nežinau, ką ji čia burba, bet tai mane siutina.

– Krikštatėvi, matau, vis nenustoji rengtis pagal dienas. Raudona spalva? Tai šiandien mirtingųjų pasaulyje jau antradienis? Man atrodė, kad vakar irgi vilkėjai šį kostiumą. Tai ir vakar buvo antradienis?

Vyras su kostiumu kreivai šypteli.

– Krikštasūni, pats gerai žinai, kad laikas požemiuose, paviršiuje ir kitame pasaulyje teka skirtingais ritmais. – Gal rytoj apsivilksiu purpuriniu kostiumu, o kai bus ketvirtadienis – mėlynuoju.

Liaudginas pavarto akis ir pažvelgia į mane.

– Mea lux, eik, – švelniu tonu paragina Liaudginas.

Stipriai suspaudžiu lūpas ir išeinu su apsiaustą dėvinčiu skeletu iš oranžerijos. Mes grįžtame į kambarį tuo pačiu keliu, kuriuo atėjome. Skeletas mane čia palieką vieną. Ilgai spoksau į uždarytas duris. Mintyse aidi šis keistas pokalbis. Sniego karalienė? Lyg ir girdėta tokia moteris ir kažkodėl šis titulas įvaro man nerimo ir baimės. Vaiduoklių akys? Tai irgi girdėta ir jaučiu šilumą ir saugumą.

Susiimu už galvos ir sudrimbu į kėdę. O dar tie moters keistomis akimis ir raudoną kostiumą vilkinčio vyro žodžiai.

– Panele, kas jums neduoda ramybės? – paklausia lėlė trūkinėjančiu balsu. Ji sukaustytais žingsniais priartėja prie manęs.

Nuleidžiu rankas ant kelių ir prisiverčiu šyptelėti.

– Nieko. Tiesiog kilo... nauja mintis istorijai, – sumeluoju ir atsistoju. Prisiartinu prie stalo didžiuliais žingsniais ir, pagriebusi plunksną bei panardinusi jo galiuką į rašalą, pradedu rašyti ant pageltusio popieriaus lapo viską, kas tik šauna į galvą. Lėlė daugiau man netrukdo, bet jaučiu stiklinį žvilgsnį, nukreiptą į mane. Net šiurpas kūnu bėgioja, bet nedrįstu pažvelgti į lėlę ir jai ką nors pasakyti. Apsimetu, kad viskas gerai.

Kai nuo intensyvaus ilgo rašymo paskausta ir pavargsta ranka, padedu plunksną ir pamasažuoju riešą bei plaštaką. Akis kilsteliu nuo lapo į viršų. Žvilgsnis įsminga į herbą su liūtais. Jeigu turėčiau ką nors brangaus, tikrai ten paslėpčiau. Gaila, neturiu.

Po trylikos minučių atsiveria kambario durys ir Liaudginas kiek suirzęs įžengia į kambarį. Jis iškart prieina prie manęs ir, prieš man susigaudant, ką jis daro, kilsteli mane ant kojų ir mėgina sutraiškyti stipriame apkabinime. Net sunku įkvėpti, kaip jis spaudžia mane prie savęs. Jo lūpos kažką šnabžda man prie ausies, krūtinė sunkiai kilnojasi. Negi jis visą kelią bėgo?

Pažvelgiu į jį, jo veidą. Akys užmerktos, veidas po truputį atsipalaiduoja ir sušvelnėja.

– Kas atsitiko? – paklausiu atsargiai.

Vyras pažvelgia man tiesiai į akis, priglaudžia kaktą prie maniškės ir sunkiai atsidūsta.

– Tiesiog labai tavęs pasiilgau. Man neapsakomai nepatinka, kai negaliu tavęs matyti, o... – jis priglaudžia lūpas man prie skruosto. – Tiesiog labai nerimauju dėl savo šviesos, ir tiek, – galiausiai taria ir truputį atleidžia savo kaulus traiškantį apkabinimą.

Uždedu delnus jam ant krūtinės ir kiek pasimetu nepajutusi jo širdies plakimo.

– Tai... Tai mes dabar eisime į lauką? – paklausiu spoksodama į savo dešinę plaštaką jam ant krūtinės. Mėginu pajusti kad ir silpniausią širdies plaktelėjimą, tačiau jaučiu tik jo besikilnojančią krūtinę įkvepiant ir iškvepiant.

– Taip. Pasirūpinau, kad, kol mūsų svečiai yra čia, būtų sugriežtinta apsauga.

– O kas tai per svečiai? Kas toji Sniego karalienė? Apie kokį sandorį derėjotės? O kokia ten moteris? Vyras, supratau, yra tavo krikštatėvis, o šis argi ne Mirtis? Jis visai...

Liaudginas sugriebia mano plaštakas ir kilsteli arčiau savo lūpų. Jis plačiai šypsosi nužiūrinėdamas žiedų tatuiruotes ant mano pirštų. Net nežinau, kaip jos ten atsirado. Daugiausiai dėmesio Liaudginas skiria ant dešinės rankos mažojo pirštelio esančiai tatuiruotei su užrašu Užmiršimas. Neatsimenu, kada ji atsirado. Berods, jos anksčiau nebuvo.

– Pasiruošusi?

Mano veide pražysta plati šypsena.

Liaudginas suneria mūsų pirštus ir išsiveda mane iš kambario. Prie skeletų jis stabteli ir kita kalba kažką rimtai pasako. Skeletai linkteli.

– Ką tu jiems pasakei? – sušnibždu, kai paeiname kelis metrus.

– Nieko ypatingo, mea lux. Paliepiau nesitraukti nuo durų ir, jeigu tik kas nors kels įtarimą, sustiprinti sargybą.

– Ar tie vilkai tokie jau pavojingi? – nerimas ir baimė suvirpina mano balsą.

– Negali žinoti. Geriau visados būti pasiruošusiam, mea lux.

Mes išeiname iš pastato. Lauke tvyro blankesnė šviesa, nei viduje. Jaučiuosi išėjusi vėlų vakarą, bet juk dabar taip nėra. Tikriausiai turėčiau jau nesistebėti, kad šis miestas visada skendi tamsoje ir šioji būtų labai tiršta, jeigu ne skraidantys šviesos kamuoliukai. Mano akys pripranta prie lauke vyraujančios tamsos ir net pati nustembu, kad taip gerai viską galiu įžiūrėti. Gal net geriau, negu jei čia šviestų saulė.

Liaudginas paragina eiti. Paskui mus eina mažiausiai tuzinas skeletų su šarvais. Stengiuosi į juos nedirsčioti, tačiau nepavyksta. Mane baugina tokia jų gausybė. Miesto gyventojų, atrodo, jie nei trupučio netrikdo. Vaiduokliai sau skraido, o žmonės dirba savo darbus. Dauguma būriais traukia į miesto aikštę, iš kurios net iš tolo galima išgirsti atsklindančią muziką ir linksmus riksmus.

– Pamatysi, tau patiks, – sušnibžda man į ausį Liaudginas.

Po dvidešimties minučių ėjimo atsiduriame šventės pakraštyje. Liaudginas paima iš sargybinio dvi kaukolės kaukes ir juodus pasiaustus. Vieną įteikia man, kitą pats užsideda. Nieko neklausinėdama užsirišu ją ant veido, o tada apsidairau. Visi žmonės – su tokiomis pat kaukolės kaukėmis ant veidų ir juodais apsiaustais.

– Šio miesto gyventojams privalu užsidėti kaukes ir apsiaustus, – taria Liaudginas užmesdamas man ant pečių apsiaustą ir kruopščiai jį užsegdamas. – Svečiai to daryti negali.

– O kas jiems trukdo tai padaryti? – paliečiu apsiausto medžiagą. Ji lengvutė ir tokia švelni.

– Kaukės ir apsiaustai užkerėti ir pati mirtis jas užkerėjo.

– Bet aš negyvenu čia? – suglumstu.

– Tiesa, – kiek nenoriai pripažįsta ir žengia arčiau manęs. Pirštais sugriebia mano smakrą po kauke. – Bet jeigu apsiaustą užvelka šio miesto gyventojas, tavęs jis nenuodys ir nežudys, – sušnibžda. – O dabar eikime. Nesidrovėk ir, jeigu kas nors kris į akį, sakyk.

– Bet...

Liaudginas prideda pirštą man ant kaukės, kur turėtų būti mano lūpos.

– Tu esi mano viešnia ir man nieko tau negaila, mea lux. Pinigai yra tik pinigai, bet tu... – jis svajingai atsidūsta. – Tu ypatinga.

Mano širdis atlieka kūlvirstį krūtinėje. Kiek nerangų, deja.

Lėtai žingsniuojame minoje. Stengiuosi prieiti prie kiekvieno prekystalio ir nužvelgti siūlomas prekes, o jų yra pačių įvairiausių – tokių, kad net atima žadą. Kiekvienas daiktas – tikras kruopštaus ir kantraus darbo šedevras. Sunkiai pavyksta neaikčioti juos išvydus. Liaudginas šalia manęs juokiasi.

– Tikriausiai tau labiausiai patiks rankų darbo užrašų knygos, įrištos į odinius viršelius.

Liaudginas uždeda rankas man ant pečių ir abu nulaviruojame link kito prekystalio, ant kurio išdėliota daugybė įvairaus dydžio į odą įrištų užrašų knygų. Visados svajojau vieną turėti, tačiau jos nėra pigios.

– Išsirink vieną, – sušnibžda man į ausį.

– Bet jos visos tokios gražios, – prisipažįstu nedrąsiai liesdama arčiau manęs gulinčią užrašų knygą.

– Tada paimsime visas, – taria jis nuleisdamas lūpas man ant peties.

– Ar...

– Man nieko gaila tau, mea Amarile, – pakartoja Liaudginas ir, apėjęs mane, ima kalbėti su prekeiviu. Šis stovi sustingęs ir kartkartėmis pajėgia tik apstulbęs linktelėti. – Eime. Kai grįšime, knygas rasime kambaryje, – informuoja mane Liaudginas.

Nors ir žinau, kad jis nematys mano šypsenos, tačiau vis tiek išsišiepiu kaip kvailė. Kelias valandas mes vaikštome ir viską apžiūrinėjame. Liaudginas nesikuklina ir viską, kas tik prikausto mano dėmesį ilgiau nei kelioms sekundėms, nuperka. Prašau jo liautis, tačiau jis sako, kad jam tai daryti malonu.

Prieiname didžiulę šokių aikštelę, virš kurios kabo daugybė margaspalvių girliandų su kaukolėmis. Daugybė gobtuvus ant galvų užsimetusių žmonių ir skeletų susikibę šoka pačius įvairiausius šokius. Tačiau kiekvieną kartą, kai suskamba skardus varpo garsas, visi pasikeičia šokių partneriais. Liaudginas iškelia delną ir žemai nusilenkia. Jo blizgančios iš džiugesio akys žvelgia į mane iš apačios.

– Ar malonėsite ir suteiksite man garbę su jumis pašokti?

Sukikenu, užsimetu ant galvos gobtuvą ir teatrališkai nuleidžiu pirštus ant jo delno.

– Žinoma, o gerasis pone.

Liaudginas suima mano delną ir vedasi į aikštelę. Jis uždeda vieną ranką man ant liemens ir priglaudžia arčiau krūtinės. Mes šokame lėtai, žvelgdami vienas į kitą. Nuskamba varpas ir poros pasikeičia. Drūto sudėjimo moteris atplėšia Liaudgindą nuo manęs. Jis mėgina priešintis, bet toji priekaištingai taria, kad negalima visų šokių šokti su ta pačia partnere.

– Viskas bus gerai, – tariu ir nuleidžiu delną ant savo naujo partnerio delno, kuris keistai šiltas. Toji šiluma mane keistai suerzina, bet stengiuosi to neišduoti, kad neįžeisčiau priešais mane stovinčio partnerio.

Jis uždeda kitą delną man ant liemens ir pradedame šokti. Jis nusprendžia vesti šokį ir aš jam paklusniai leidžiu vadovauti. Jo šokių žingsniai neša mus gilyn į šokių aikštelę, tamsios akys mane įdėmiai žvelgia pro skyles kaukolės kaukėje.

– Miegančioji Gražuole, tu tai moki įsivelti, – taria jis taip, kad girdėčiau tik aš.

Suraukiu antakius.

– Miegančioji kas? Nesuprantu, ką jūs kalbate, pone? – pradedu atsargiai dairytis aplinkui, mėgindama aptikti Liaudgindą, tačiau visų kaukės ir apsiaustai vienodi.

– Čia aš, Elijas.

– Elijas... Elijas kas? – mėginu ištraukti delną iš jo gniaužtų, tačiau jis stipriai įsitveria. – Man skauda, – tariu, baimė kyla gerkle aukštyn.

– Tik nesakyk, kad neatpažįsti manęs?

– Nežinau, kas jūs toks ir ko norite, ir paleiskite mane, – piktai tariu pro sukastus dantis.

– O tu velnias. Ką jis tau padarė?

– Niekas man nieko nepadarė. Paleiskite mane, – mėginu ištrūkti iš jo glėbio, bet jis tik prispaudžia mane prie savęs ir pajuntu menkutį dūrį į šoną.

– Ką jūs... – mano kūną apleidžia jėgos ir suglembu Elijo glėbyje.

– Čia kad nekeltum nereikalingo triukšmo ir nepatrauktum dėmesio, – paaiškina jis tyliai ir ima tempti mane lauk iš šokių aikštelės.

Vos tik spėjame nukeliauti į pakraštį, nuskamba varpas ir visi vėl pasikeičia poromis. Kažkas mėgina Eliją atplėšti nuo manęs, bet jis sumurma, kad mes jau paliekame šokius ir einame apsidairyti aplinkui. Moteris sumurma nepatenkinta ir nusisuka ieškoti kito partnerio, o mes žingsniuojame minioje į priekį.

– Radai ją? – paklausia moteriškas balsas. Elijas linkteli. Moteris mane nužvelgia. – Kodėl ji tokia... lepšė? – pasiteirauja ji nustebusi.

– Suleidau raminamųjų. Ji neatsimena, kas aš. Mums reikia kur nors greitai pasislėpti. Liaudginas kažką jai padarė, – pyktis margino jo žodžius.

– Aš stebiuosi, kaip ji pas jį atsidūrė ir kodėl šis jos surištos nepaskandino tuose kraujo kanaluose, – moteris uždeda vieną delną ant kairės akies, kitą – ant klubo.

– Kas jūs? Ko norite iš manęs? – sukaupusi visas jėgas paklausiu. Širdis atrodo iš siaubo ir neapsakomos baimės tuoj iššoks iš krūtinės.

Elijas apsidairo ir mosteli ranka į vieną iš pastatų.

– Einam ten, – jis pakelia mane ant rankų ir neša link namo. Moteris eina jam iš paskos, dairydamasi į visas puses, bet neatrodo, kad miesto gyventojams ir svečiams mes bent kiek rūpėtumėme. Pakampėse kai kurie vemia ar yra draugų tempiami į priekį.

Moteris atveria duris, įgriūname į pastatą. Nosį suriečia mėšlo tvaikas. Susiraukiu. Moteris užveria duris, o Elijas paguldo mane ant šieno ir šiaudų. Sudejuoju ir pamėginu atsisėsti, bet nepavyksta. Ten tikrai buvo ne vien raminamieji, kažkas daugiau.

Elijas pritupia prie manęs, nusiplėšia kaukę, tada nuima maniškę. Moteris atsistoja man iš šono, jos rankoje uždegta žvakė, kuri nušviečia Eliją. Jo tamsaus pelenų atspalvio plaukai ilgomis netvarkingomis sruogomis styro į visas puses. Akys – dar man neregėto juodumo ir su tamsiais paakiais, lyg kelias dienas nebūtų miegojęs. Jo veidas mielų bruožų, oda atsargiai paglostyta saulės. Kairį skruostą puošia keli bjaurūs švieži įdrėskimai. Nesąmoningai siekiu jį paliesti, bet ranka vos pakilusi nukrenta žemyn.

– O, vargeli, – moteris sunkiai atsidūsta. – Jos veidas... – jos balse atsispindi siaubas. Susiraukiu. Kas negerai su mano veidu?

Elijas atitraukia savo apsiaustą ir ima kažko ieškoti kelnių kišenėje, o suradęs ištraukia ir išlanksto. Jis žvelgia į popierių sunkiai alsuodamas.

– Prasti reikalai, – sušnibžda moteris dirstelėjusi į popierių. – Ką Liaudginas tau padarė? – paklausia ji manęs su nerimu balse.

– Padarė? – nesuprantu, ko jie nori. – Kas jūs tokie? – pamėginu pasitraukti toliau nuo jų.

Elijas sugriežia dantimis, sulanksto popierių, įsikiša į kišenę ir sugriebia mano rankas už riešų. Jis kilsteli plaštakas arčiau akių ir nužvelgia kiekvieną pirštą kaip koks detektyvas, ieškantis nusikaltimo įrodymų.

– Ko ieškai? – iškošiu pro sukastus dantis. Stengiuosi vaidinti drąsią. Jie yra grobuonys, vilkai, kuriems nevalia rodyti baimės ir atskleisti silpnybių.

– Liaudginas renka pasakų žiedus, kuriuos vėliau panaudoja prieš žmogėnus ir Danu. Norėčiau tikėti, kad Amarilė mūsų neatsimena dėl jo žolelių mikstūrų, tačiau... – jis nutyla žvelgdamas tiesiai į dešinės rankos mažąjį pirštelį. – Užmiršimas? Kokia pasaka, Ėlirama?

– Iš kur man žinoti? Tu čia ilgiau gyveni negu aš, – moteris atkerta.

– Jus siuntė Sniego karalienė? – Elijas su Ėlirama susižvalgo. – Liaudginas jums duos viską, ko tik paprašysite. Aš nieko neturiu. Paleiskite mane.

– Sniego karalienė? – Elijas sušnibžda išbaldamas.

– Nežinau, kokį jūs sandorį sudarinėjate su Liaudginu, tačiau aš su tuo nesu niekaip susijusi.

Moteris prunkšteli.

– Žinok, esi. Ir dar kaip esi.

– Bet... tai nelogiška, – sumurma Elijas sau. – Jis nesudarinėja jokių sandorių su kitomis pasakomis. Tai jos sudarinėja su juo. Ir jis nesielgia su Danu ar žmogėnais tarsi...

– Tarsi šie būtų jam svarbūs. Taip, mačiau, kaip jis ją meiliai lietė. Visai kaip įsimylėjęs kavalierius. O kiek dar sargybos atsivedė su savimi.

Elijas rūsčiai pažvelgia į moterį.

– Ką, juk rimtai. Pats matei, – teisinasi ji. – Amarile, kur tu sugebėjai įsivelti? – moteris žvelgia į mane iš viršaus. Žvakės šviesos kuriami šešėliai žaidžia ant jos baltos kaukolės kaukės.

– Nesvarbu. Mums reikia dingti. Buvo blogas planas iš viso čia ateiti.

– Bet mes negalime dabar imti ir pabėgti. Pasižiūrėk į ją, – Ėlirama pamoja į mane. – Jos lūpos pamėlusios, oda papilkėjusi, o akys praradusios gyvastį. Čia kažkas daugiau nei tik pagyvenimas mirusiųjų terpėje. Čia kažkas daugiau. Mums reikia surasti jos žvakę ir pridėti vieną kitą dieną.

Elijas sugriežia dantimis. Jis pasilenkia virš manęs ir ima čiupinėti kaklą. Mėginu nuvyti jo godžius pirštus, tačiau nesiseka.

– Kur tavo pakabukas?

– Koks dar pakabukas? – nesuprantu.

– Tu rimtai? Ta pasaka pavogė jos kompasą? Čia tai bent, – Ėlirama delnu pliaukšteli sau per šlaunį ir susierzinusi ima trypčioti vietoje. – Ką dabar darysime? Pabėgti tikrai negalime? Mūsų Danu nežino, kas mes tokie, ji neturi kompaso ir dar nyksta akyse. Puiki mintis buvo leistis į požemius...

– Tylėk, Ėle, – sudraudžia tyliai Elijas. Vaikinas mane pasodina, kakta – susiraukšlėjusi nuo įtempto galvojimo. – Mums reikia sugalvoti planą.

Gatvėje kyla triukšmas ir sąmyšis. Ėlirama priartėja arčiau durų ir, truputį jas pravėrusi, dirsteli laukan.

– Siūlyčiau greičiau galvoti. Tie kaulų maišai naršo aplinkui, liepia visiems nusiimti kaukes ir gobtuvus. Liaudginas negaišta laiko. Amarile, kaip sugebėjai paversti tą pasaka savo verge?

Elijas piktai pažvairuoja į Ėliramą, tačiau ji tik numoja į jį ranka ir užveria duris.

– Turim dingti iš čia. Po kelių minučių jie kratys namus.

Elijas linkteli ir paima mane ant rankų. Muistausi mėgindama ištrūkti, bet, kad ir ko man suleido, kūnas vis dar paralyžiuotas.

– Kur bėgsime?

– Ten, kur jie mūsų tikrai neieškos, – paslaptingai atsako Elijas ir pažvelgia į mane.

30 skyrius

– Žinai, oficialiai esi tu beprotis, – Ėlirama sumurma dairydamasi į šalis.

– Ne, tai logiškas sprendimas. Retas kas tikisi, kad pats grobis eis tiesiai į liūto irštvą, – griežtokai paaiškina Elijas.

– Todėl ir sakau. Tu – beprotis, – ji delnu uždengia kairę akį. – Tik visiškas beprotis taip sugalvotų pasielgti.

– Arba nepaprastas genijus, – atrėžia.

– Greičiau beprotis, – sumurma Ėlirama.

Visame mieste vaikšto daugybė sargybinių – skeletai ir vyrai, vilkintys bjaurios žalios spalvos uniformas su svastikomis ant rankovių. Jie šūkauja ir rodo rankomis, kur skeletams eiti. Virš mūsų vienas po kito įsižiebia dirbtiniai maži saulės rutuliai. Naktis virsta šviesia diena.

– Jie mus tuoj apsups.

– Tai pamėgink nukreipti jų dėmesį. Pradėk ginčą ar ką nors, – suburba Elijas susierzinęs. Jis žvelgia į rūmus. Mėginu pasimuistyti jo glėbyje, bet jaučiuosi kaip išsunkta citrina ir pavyksta tik tyliai sudejuoti. – Viskas bus gerai, – sušnibžda jis pažvelgęs į mane.

– Kas aš tau? – pykteli Ėlirama. Elijas į ją rūsčiai pažvelgia. – Gerai, – iškelia rankas delnais į viršų. – Pamėginsiu nukreipti dėmesį, o jūs greitai prasisukite. Čia būti ilgai negalime. Dėl pačių įvairiausių priežasčių, – priduria išpūsdama akis.

Elijas kažką sumurma panosėje – taip tyliai, kad netgi aš, priglaudusi skruostą jam ant peties, negaliu suprasti žodžių, bet intonacija tikrai nėra džiugi.

Ėlirama pirmą pasitaikiusią minutę palieka mus. Po dar kelių minučių nugriaudi sprogimas ir visi šūkaudami ir rėkdami puola tolyn nuo jo. Tiršti tamsūs dūmai kyla į viršų ir užgožia dirbtinių saulių skleidžiamą šviesą. Po kelių minučių žemę suvirpina kitas sprogdinimas. Vėliau – trečiasis. Viršuje pakimba tamsūs debesys ir šviesa priblėsta, tamsūs šešėliai juda pastatų stogais ir gatvėmis.

– Nepasitikėk Ėlirama, kad ir kaip norėtum, – taria Elijas nešdamas mane ant rankų.

Mano širdis daužosi krūtinėje kaip pašėlusi. Mintyse maldauju, kad Liaudginas pasirodytų ir mane išgelbėtų nuo šito asmens, tačiau kol kas mano norai lieka neišgirsti.

Atsiduriame prie rūmų sienos. Elijas apsidairo ir, nepastebėjęs jokio pavojaus, atsargiai mane pasodina ant žemės. Iš kišenės jis kažką išsitraukia, prikiša daiktą prie judančių lūpų ir tada jį sviedžia į sieną. Spoksau pusiaumirka į sienoje atsiradusią skylę.

– Kerai ilgai netruks. Į rūmų sienas yra įsigėrusi stipri magija, – sumurma Elijas, pagriebdamas mane nuo žemės. Stipriai priglaudęs mane prie krūtinės, jis šoka per skylę į vidų. Po minutės skylė vėl pavirsta tvirta siena rūmuose, kuriuose vyrauja kapų tyla.

Atsiduriame kambaryje su daugybe ant sienų iškabintų įvairių dydžių ir formų dalgių.

– Mirties stebuklingi dalgiai, – sušnibžda Elijas dairydamasis. Bet mano dėmesį prikausto ne žvilgantys dalgiai, o kas kita.

Kambario viduryje – ant rusvo marmuro sosto sėdi pažaliavusi bronzinė angelo išskleistais sparnais skulptūra. Jo delnai sudėti ant apversto deglo. Ant angelo veido – juodų ašarų ruožai. Elijas pastebi, kur nukrypęs mano žvilgsnis.

– Tai Pergalingos Mirties Angelo skulptūra, – paaiškina jis man. – Nenorėk, kad ji pabustų, – priduria po akimirkos. Jis nuleidžia mane ant kojų. Neišsilaikau ir krentu žemyn. Elijas stipriai apsiveja mane rankomis ir nugara priremia prie sienos. – Pažadėk, kad nepradėsi rėkti, bėgti nuo manęs ar kelti triukšmą ir klausysi manęs, Miegančioji Gražuole, – sušnabžda žvelgdamas tiesiai į mano akis.

Mano lūpos truputį prasiveria. Jo akys tokios juodos, gilios, šiltos ir nuoširdžios, kad širdis krūtinėje suvirpa ir siela gailiai suaimanuoja.

– Jūs priešas, – tariu, nors ne tokius žodžius norėjau ištarti.

– Miegančioji Gražuole, aš niekados nebūsiu tavo priešas. Jeigu tik pamatysiu Liaudginą, jam snukį išdaužysiu, – taria jis sunkiai alsuodamas. Elijas apsidairo aplinkui. Aš taip pat apsižvalgau. Nematau nė vieno anksčiau prie durų stoviniavusio skeleto su šarvais. Tikriausiai visi sukviesti į miestą manęs ieškoti.

– Kur jis gali slėpti kompasą?

– Kompasą? Nesuprantu, – sumurmu. – Ko jūs norite iš manęs? Aš nieko niekam nepadariau! Paleiskite mane, – ašaros pradeda kauptis akyse ir grasina bet kurią minutę nuriedėti skruostais žemyn.

Elijas išbąla.

Už durų koridoriuje kyla triukšmas, aidi garsūs ir pikti žingsniai. Viltis įsižiebia sieloje ir žiojuosi surikti, bet Elijas nuleidžia galvą ir priglaudžia šiltas švelnias lūpas prie mano vėsiųjų, šokiruodamas mane iki kaulų čiulpų. Jo lūpos kviečia manąsias šokti ir jos priima kvietimą. Viskas, ką galiu justi, tai jo lūpas, jo pirštų prisilietimą prie veido. Viskas, ką galiu girdėti, tai jo širdies plakimą ir kvėpavimą. Viskas, ką galiu užuosti, tai tik jį. Viskas, ką galiu matyti, tai jo juodas akis. Nieko daugiau neegzistuoja ir niekas kitas nėra svarbus.

Žingsniai čia aidi, čia jau nebe.

Ūmai nudiegia dešinės rankos pirštą. Tyliai aikteliu ir nutraukiu dieviškąjį bučinį. Priešais save iškeliu delną ir išvystu dar švytinčią tatuiruotę ant mažojo pirštelio. Ore pakvimpa svylančia oda.

– „Užmiršimas“ dingo, – konstatuoja Elijas, tramdydamas šypseną.

Sienos, slėpusios prisiminimus ir tiesą, nugriūna su tokiu griausmu, kad ima sopėti galvą. Susiraukiu ir pradedu drebėti ant Elijo rankų. Mano įkvėpimai staigūs, negilūs.

– Ššš... – jis raminančiai glosto man galvą ir kartu klauso ištempęs ausis, bet žingsniai nutilę ir daugiau niekas nekelia triukšmo. – Bučinys, – sušnibžda vaikinas.

– Tu mane pabučiavai, – sumurmu ir užmerkiu akis. Ant lūpų vis dar jaučiu jo prisilietimo aidą. Siekiu pirštai paliesti jas, bet paskutinę sekundę susitvardau ir nuleidžiu ranką žemyn.

– Pasirodo, kartais tik... bučinys išsklaido kerus, – sušnibžda ir pajuntu dūrį į šoną. Susiraukiu ir sušnypščiu pro sukąstus dantis. Jėgos akimirksniu grįžta į mano kūną ir, kai Elijas vėl pastato mane ant kojų, nebegriūnu.

– Bet kaip? – nesuprantu.

Elijas kukliai šypteli.

– Aš buvau vienas iš dalykų, kuriuos jis privertė tave pamiršti ir... Na, pasakas skaitai, žinai bučinio galią, o dabar mums reikia surasti tavo kompasą. Žinai, kur jį slepia? – Elijas apeina aplink mane, nužvelgia dalgius, vieną nukabina ir pavarto rankose. – Girdėjau, kad Mirties dalgiai gali kaip fėjos kurti praėjimus, – paaiškina jis neprašytas. Mykteliu ir toliau spoksau į angelo skulptūrą. Elijas į ją nekreipia dėmesio ir toliau nužiūrinėja dalgį kažko ieškodamas.

– Kompasą? – pakartoju ir pirštais siekiu kaklo. Plačiai atsimerkiu ir išsižioju supratusi, kad ant kaklo nėra medaliono. – Jis jį pavogė, – piktai sumurmu ir sugniaužiu kumščius, net nagai skaudžiai sminga į odą.

Elijas tris kartus stukteli dalgio kotu į žemę ir šis jo rankose sumažėja iki delno dydžio. Spoksau išsižiojusi. Jis mirkteli ir įsideda dalgį į kišenę taip, kad metalinė dalis lieka kyšoti.

– Nesijaudink, susigrąžinsime jį, – užtikrina mane Elijas, bet, kad ir kaip jis pats nori tuo tikėti, abejonė šmėsteli jo veidu. Pridedu delną prie galvos. Skausmas truputį sumenksta, tačiau jis – vis dar čia, tarsi kas žaisliniu cypiančiu plaktuku įkyriai daužytų į pakaušį.

– Pala, gal žinau, – sušnibždu ir paslapčia dirsteliu į skulptūrą. Ji man tikrai nepatinka. Šiurpulys tiesiog pagaugais nueina visu kūnu. – Mums reikia į vieną kambarį, – tariu ir pati žvilgteliu per Elijo petį į koridorių. Jis tuščias ir man nepažįstamas, tačiau tolumoje lyg ir regiu jau pažįstamus daiktus.

– Eime, – pamoju jam ir lekiu į priekį ant pirštų galų. Elijas seka man iš paskos dairydamasis į šalis, kad mūsų neužpultų iš pasalų.

Pagrindinis koridorius taip pat tuščias ir juo jau ne kartą teko žingsniuoti. Parodau Elijui tolumoje esančias duris.

– Mums ten, – sušnibždu. Jis linkteli ir, apsidairęs aplinkui, žengia pirmas. Neišvydęs grėsmės, pamoja man paskubėti ir ateiti prie jo.

Sustojame prie durų, Elijas ranka siekia jas atverti. Jos užrakintos.

– Viskas negali eiti kaip sviestu patepta, – sumurma Elijas ir atsiklaupia. Iš kišenės išsitraukia kažkokius daiktus ir kiša juos į spyną. Aš užgniaužusi kvapą dairausi aplinkui, bet visur ramu ir tuščia. Sunku net patikėti.

Spynoje pasigirsta išganingas spragtelėjimas ir Elijas atveria duris. Abu įpuolame vidun ir uždarome duris. Nieko nelaukdama skubu prie už stalo stovinčios spintos, o Elijas susiraukęs dairosi aplinkui.

– Kiek čia daug... šlamšto, – pakomentuoja jis vaikščiodamas aplinkui.

– Kas jūs? – sustingstu prie stalo ir lėtai pasisukusi išvystu ant vieno staliuko stovinčią porcelianinę lėlę. Ji žvelgia į Eliją kraipydama galvą. – Jūs neturėtumėte čia būti, – praneša ji ir pažvelgia į mane stiklinėmis akimis. – Kur ponas, panele Amarile?

Sunkiai nuryju seiles ir pažvelgiu į vietoje sustingusį Eliją.

– O, vargeli, – jis sušnibžda ir puola prie lėlės, tačiau šioji paskutinę akimirką ima ir pradingsta, o vėliau atsiranda ant stalo prie manęs.

Garsiai aikteliu ir strykteliu atgal. Nugara atsitrenkiu į staliuką ir vos nuo jo nenuverčiu kažkokios stovinčios meilaus kačiuko statulėlės, kuri man prisilietus pavirsta auksiniu rotveilerio šuniuku. Kai patraukiu pirštus, priešais save vėl regiu dailų rainą kačiuką.

– Kas jis toks? Kur ponas, panele Amarile? – pakartoja lėlė trypčiodama ant stalo.

– Pagauk ją, – paliepia Elijas ir skuba prie manęs. Mėginu sugriebti lėlę, tačiau pavyksta tik sugniaužti orą. Lėlė pradingsta tyliai pokštelėdama. Su Elijumi paklaikę dairomės aplinkui, bet lėlė daugiau niekur neišnyra.

– Prasti popieriai, – paskelbia vaikinas. Linkteliu pritardama. – Mums reikia suktis. Toji lėlė tuoj atsives pastiprinimą. Manai, jis paslėpė kompasą čia? Mums prireiktų metų viską apieškoti. Nežinia, kiek čia gali būti slaptų angų ir stalčių, – jis ranka perbraukia plaukus viską nužiūrinėdamas.

– Patikėk, jau vien tas stalas jų turi nemažai, – mosteliu ranka į rašomąjį stalą ir apeinu jį. Stabteliu prie spintos ir sugriebiu už auksinių rankenėlių, tačiau jos užrakintos. – Šūdas, – nusikeikiu.

Elijas prieina prie manęs ir pats pamėgina atverti. Durelės nė nekrusteli iš vietos. Vaikinas sugriežia dantimis, ranka nustumia mane šalin ir iš visų jėgų spiria į spintos duris. Garsiai trakšteli mediena. Uždengiu delnais burną ir dirsteliu į kambario duris. Niekas pro jas nesiveržia. Kol kas.

Vaikinas plačiai atveria spintos duris ir abu išvystame priešais save medinę skrynelę su spyna. Elijo veidas persimaino, kai jis trūkteli už spynos ir perskaito ant skrynelės užrašytus žodžius.

– Koks pasipūtęs, – taria pasišlykštėjęs.

– Kas ten parašyta? – pasidomiu, bet Elijas neatsako, tik pagriebia skrynelę ir nuneša ją prie stalo. Apsidairo ieškodamas, kuo būtų galima nulaužti spyną, o neradęs tik tyliai nusikeikia. Mosteli ranka į bronzinę kareivio statulėlę.

– Gali ją paduoti? – paprašo.

Linkteliu ir pagriebiu ją. Nustembu, kokia sunki.

Elijas ją paima ir, giliai įkvėpęs, trenkia jos galu į spyną. Vieną kartą. Antrą kartą. Trečią kartą. Nieko neatsitinka. Elijas garsiai padeda statulėlę ant stalo ir nusikeikia atsiremdamas delnais į stalo paviršių.

– Ji užburta, – pareiškia. – Tik raktas ją atrakins.

– Negi neturi kokių nors magiškų daiktų? – paklausiu suraukdama antakius.

Jis nutaiso rimtą veido miną.

– Kad ir kaip būtų keista, turiu tik dvi riboto dydžio kelnių kišenes, – sumurma jis ir sunkiai atsidūsta.

– Liaudginas nesinešioja raktų, – sušnibždu ir tada prisimenu daugybę regėtų raktų rašomojo stalo stalčiukuose.

– Tikriausiai jis jį nešiojasi taip, kad niekas nematytų, – lėtai ištaria, jo akyse apsigyvena pyktis ir pavydas.

Pastumiu Eliją šalin nuo stalo ir greitai pradeda darinėti visus man žinomus stalčiukus. Iš pradžių Elijas tik stebi mane suraukta kakta, bet po akimirkos prisideda ir abu darinėjame stalčiukus, kol atrandame vieną, prigrūstą įvairaus dydžio, formos ir spalvos raktų.

– Bandom, – tariu ir ištraukiu pirmą raktą. Įkišu į spyną, bet jis nė krust. Elijas pamėgina kitą. Kai įkišame tryliktą raktą, Elijas mykteli.

– Tai beprasmiška. Jie tuoj pasirodys.

Stipriai suspaudžiu lūpas. Įkišu keturioliktą raktą ir... spyna spragteli. Su Eliju sustingstame ir žvelgiame į skrynutę bei atrakintą spyną. Mums pavyko. Mes radome reikiamą raktą ir atrakinome.

Elijas atveria skrynutę, bet viduje išvystame ne mano medalioną, o daugybę mažų dėžučių. Vaikinas paima vieną iš jų ir atidaro. Viduje – mažas popieriaus ritinėlis ir sidabrinis žiedas, ant kurio išgraviruota APGAULĖ.

Elijas nustėręs žvelgia į žiedą. Aš pagriebiu kitą dėžutę. Jos viduje taip pat randu popieriaus ritinėlį ir žiedą, bet ant šio išgraviruota KVAILUMAS. Smalsumo pagauta, pagriebiu ritinėlį ir jį išskleidžiu. Ant jo mažomis spausdintinėmis raidomis parašyta:

Pasaka: Našlaitėlis ir Milžinas

Veikėjas: Milžinas

Savybė: Kvailumas

– Čia... Čia...

– Pasakų žiedai ir... jų čia daugybė, – Elijas sumurma.

– Štai kodėl visi tave vadino kvailiu, kai paminėjai, kad nusprendei eiti pas Liaudginą? – greitakalbe išberiu. Visos situacijos rimtumas pavirsta dusinančia kilpa ant kaklo.

Elijas stipriai suspaudžia lūpas. Jis vieną po kitos griebia dėžutes, jas atidarinėja, ištraukinėja žiedus, pakraupęs švysčioja dėžutes ir žiedus atgal į skrynutę. Pastebi kažką užkištą prie pat skrynelės šono ir susidomėjęs ištraukia. Tai sidabriniai nuotraukų rėmeliai, o juose – sena nespalvota nuotrauka, kurią Elijas greitai paslepia nuo mano žvilgsnio. Kad ir kas joje nufotografuota, priverčia vaikiną akivaizdžiai išbalti. Jis ištraukia nuotrauką iš rėmelių, sulenkia per pusę ir įsideda į kišenę. Nors mirštu iš smalsumo, neturime laiko apie tai kalbėti.

– Sakykime, kad jis pilkasis kardinolas, į kurio rankas nenorėtum patekti, – Elijas apsidairo nevilties iškreiptu veidu. – Kur galėtų būti...

Kilsteliu akis į viršų ir žvilgsnis įsminga į herbą. Ištiesiu ranką ir atsargiai nuspaudžiu mygtuką. Tyliai atsiveria slaptas stalčiukas. Elijas išraito antakį, bet tyli, akylai stebi. Giliai įkvepiu, kilsteliu ranką, atveriu stalčiuką ir... jame randu ne tik medalioną, bet ir raudoną sulankstytą lapą. Nekreipiu į jį dėmesio ir tiesiog pagriebiu medalioną, o Elijas nenuleidžia žvilgsnio nuo mano kompaso.

– Jis pats sakė, kad tai gera slaptavietė kam nors labai brangiam, – sušnibždu stebėdamasi, kad jis pats galėjo man pasakyti, kur ką nors brangaus slėptų.

Elijas įsitempia taip, kad kūnas net suvirpa. Vaikino žvilgsnis tampa ne tik grėsmingas ir tamsus, bet ir kupinas neapsakomo siaubo.

– Tai neįmanoma, – sušnibžda jis.

Klapsėdama blakstienomis pažvelgiu į jį visai nesuprasdama, kas čia tokio neįmanomo.

Elijas neaiškina, pagriebia raudoną sulankstytą popierių ir įsideda į kišenę net nežiūrėdamas, kas jame. Prisimerkiu, bet nusprendžiu nieko neklausinėti. Užsisegu medalioną ir, vos tik šis nusileidžia man ant krūtinės, Elijas sugriebia mane už riešo ir tempiasi paskui save link durų, bet už jų jau aidi šūksniai ir skubūs žingsniai. Vaikinas ima dairytis aplinkui. Lėlė išdygsta ant stalo, prie kurio su Liaudginu valgydavome. Jos veide – nenatūrali ir kraupi šypsena.

– Ponas įspėtas. Jis ateina, – praneša ji. Jos akys sužaižaruoja piktdžiugišku džiaugsmu.

– Na ir sekasi, – subamba Elijas. Jis išsitraukia dalgį, stukteli jo kotu tris kartus ir sieną, kad šis įgautų savo tikrąjį dydį. Lėlė aikteli, piktai sušnypščia. – Laikykis už manęs tvirtai. Dar neteko naudotis Mirties dalgiu.

– O tu žinai, kaip juo naudotis? – paklausiu, baimė gniaužia širdį ir paralyžiuoja kūną.

– Teoriškai – taip, praktiškai... ne.

– Paguodei.

– Visados tavo paslaugoms, Miegančioji Gražuole, – ir, giliai įkvėpęs, smeigia dalgį į orą. Atsiranda skylė, kurią Elijas praplečia tempdamas dalgį žemyn. Prieš mus atsiveria ovalus tamsūs vartai į nežinią.

– Tu užtikrintas, kad ten saugu? – klausiu spoksodama į tamsumą.

– Saugiau nei čia, – jis stipriai suspaudžia mano delną. Žingsniai ir šūksniai skamba vis arčiau durų. Kelios akimirkos – ir durys plačiai atsivers. – Vienas, – Elijas pradeda skaičiuoti. Žvelgia tiesiai į mane. – Du. Trys! – ir šokame į tamsą kaip tik tuo metu, kai už mūsų atsiveria durys ir į kambarį įlekia įniršęs Liaudginas. Jis kažką šaukia, bet mes jo jau negirdime.

Tamsa šypsodamasi mus apgaubia ir su apetitu bei pasimėgavimu vienu kąsniu praryja.

31 skyrius

– Aš apakau, – sušnibždu drebėdama iš šalčio. Kur tik pasižiūriu, regiu tik tirštą ir stingdančią tamsą. Čia kvepia drėgme ir degančiu vašku.

– Ne, neapakai. Tiesiog čia labai tamsu. Gal gali pamėginti įžiebti vieną kitą šviesos kamuoliuką?

Susiraukiu ir nusuku veidą ten, iš kur sklinda vaikino balsas. Mūsų pirštai vis dar stipriai susipynę. Lengviau atsikvepiu.

– Kad silpčiau? – tariu piktoku tonu.

– Kad silptum? – pakartoja Elijas, jo balse justi kone apčiuopiamas sutrikimas.

– Kuo daugiau naudoju savo talentą, tuo silpnėja mano kūnas ten, – trepteliu koja.

Elijas tyli. Jo tyla man nepatinka ir tik įpila žibalo į ugnį.

– Tu žinojai apie tai ir neperspėjai? – pyktis po truputį kyla manyje.

– Ne galių naudojimas čia pavojingas, – lėtai pradeda jis aiškinti, – o laikas. Kuo ilgiau tavo sąmonė nesusijungia su kūnu, tuo kūnas paprasčiausiai silpnėja. Nors... iš tikrųjų šiuo klausimu nesutariama. Vieni sako, kad galios sekina kūną, kiti – kad laikas, – nenoriai priduria. Girdžiu jį tris kartus stuktelint dalgį į akmenines grindis.

– Neįtikėtina, – iškvepiu. – Godi tamsa viską slepia, tačiau laikas jai susigūžti atėjo. Tamsa negali egzistuoti be šviesos ir štai atsiranda ore pakibę šviesos žiburėliai, kurie aplink save nušviečia viską ir nuvaiko tamsą trumpam, – sušnibždu.

Priešais mus pakimba šviesos žiburėliai. Jų skleidžiama balkšva šviesa nušviečia koridorių, žemyn vedančius akmeninius laiptus ir iš mūsų burnų besiveržiančių garų kamuoliukus.

Elijas uždeda delną man ant veido ir palinksta į priekį. Jis surakina mūsų žvilgsnius. Jo šiltas alsavimas maloniai kutena virpančias iš šalčio mano lūpas.

– Negi manai, kad rizikuočiau tavo gyvybe, Miegančioji Gražuole? – jo balse justi liūdnumo prieskonis.

– Kartais jau nežinau, kuo tikėti, – prisipažįstu atvirai, apglėbdama save laisva ranka. – Aš tavęs net nepažįstu. Gal tu rezgi kokį nors planą. Gal nori mane parduoti ir surasti pasaką, kuri pavogė tavo kūną?

– Iš kur ištraukei tokią nesąmonę? – jis susiraukia. – Ne, geriau neatsakyk, – taria, kai jau žiojuosi kalbėti. – Liaudginas tave primaitino melais ir abejonėmis. Gudrus žingsnis.

– Gudrus žingsnis? – ištraukiu delną iš jo gniaužtų ir susidedu rankas ant klubų.

– Jis norėjo, kad viskuo abejotum, matytum jį kaip... kokį draugą, kuris tau sako tiesą ir kuriuo gali pasitikėti. Gudrus lapinas, – Elijas uždeda delną ant kaktos, o kitą nuleidžia ant klubo. – Skaldyk ir valdyk. Esi girdėjusi?

Stipriai suspaudusi lūpas linkteliu. Elijas kilsteli antakius tarsi klausdamas, ar man tikrai dar reikia ką nors aiškinti. Surūgusi nuduriu žvilgsnį į laiptus.

– Kur mes?

Elijas apsižvalgo ir vypteli.

– Na, teoriškai turi galvoti apie vietą, į kurią nori patekti, ir tada dalgiu pjauni orą. Aš galvojau apie Žvakių menę.

– Žvakių menę?

– Ten, kur laikomos gyvybės žvakės. Kad surastume tavąją ir pasižiūrėtume, kiek tau liko gyventi. Jeigu nedaug laiko – pridėtume vaško, kad pailgintume tavo gyvastį.

Linkteliu, tarsi viskas man aišku, bet tai – melas. Elijas tai įskaito mano veide, bet nusprendžia neperkrauti man galvos. Prieš kelias valandas gyvenau saldžiame užmaršties liūne, o dabar viską prisimenu ir nuo to tik galvą skauda ir pykina.

– Manai, čia laiptai į tą menę? – parodau į apačią.

– Nežinau, – Elijas trūkteli pečiais. – Nedaug kas yra matęs tą menę. Bent jau nedaug kas liko gyvas ją išvydęs.

– Ką? – iškvepiu nustėrusi.

– Mirtis saugo savo paslaptis kaip savo akį. Gal net geriau nei savo akį, – prunkšteli. – Mirtis yra patikėjusi žvakių menę Liaudginui. Jis labai rimtai žiūri į šias pareigas. Laimei, jis nežino, kad mes...

Kaltai krimsteliu apatinę lūpą ir nusisuku.

– Jis žino, kad mums reikia žvakės.

Susigūžiu.

– Jūs nieko nepasakojote apie tą asmenį, tik kad jo reikia prisibijoti. Na, galėjote pasakyti, kad jis manipuliuotojas. Jis man nesuteikė jokio pagrindo manyti, kad yra blogas.

– O varge, – Elijas delnu perbraukia per veidą. – Mums reikia paskubėti, – jis pasileidžia laiptais žemyn.

Judu jam iš paskos. Mūsų skubūs žingsniai aidi leidžiantis žemyn.

– Ką jis įprastai daro su įsibrovėliais? – drįstu paklausti.

– Tiksliau, ką jis padarytų su mumis, jeigu pagautų? – patikslina Elijas.

Vypteliu.

– Galime ir taip paklausti.

– Na, gandai sklinda, kad jis pirma pareikalauja žiedų, jeigu tai yra pasakos. Mes... nesame pasakos.

– Gerai. Ką jis daro tiems, kas nėra... pasaka? – dirsteliu per petį. Už manęs tamsu.

Elijas numykia.

– Sakykime, jis neturi jokių ketinimų patekti į realybę, o tai – keista. Jis tiesiog gyvena sau šiame požemių pasaulyje ir tiek.

– O kodėl tai turėtų būti keista? Gal jam patinka čia gyventi?

Elijas pažvelgia mane per petį ir pasukioja galvą į šalis, tarsi leisdamas suprasti, kokia esu besmegenė. Suraukiu nosį.

– Deja, ne. Anksčiau jis labai mėgdavo iš čia ištrūkti ir ištrūkdavo. Jis tikriausiai vienas iš daugiausiai laiko realiame gyvenime praleidusių pasakų. Bet kažkas nutiko per vieną iš jo... viešnagių ten. Kažkas, kas... jį pakeitė ir... Jis daugiau nė karto ten negrįžo.

– Jis man kažką pasakojo, – prisipažįstu. – Apie merginą, kurią įsimylėjo, tačiau ji mirė, todėl jis nenori grįžti, nes tas pasaulis jam sugrąžina skaudžius prisiminimus, – sušnibždu, tarsi bijodama, kad sienos tai išgirs.

Elijo pečiai įsitempia.

– Kad ir kokia tikroji priežastis būtų, tai jį pavertė šio pasaulio sadistu ir siaubu. Jis niekam nerodo gailesčio. Jo visi bijo labiau negu jo krikštatėvio. Tai daug ką pasako, – taria jis reikšmingai dirstelėdamas į mane.

– Tai ką jis daro su žmogėnais ir Danu, jeigu nenori grįžti į realybę? – bijau atsakymo, tačiau noriu jį žinoti.

– Na, – pradeda nenoriai, – jis žmogėnus ir Danu paprasčiausiai nužudo vos tik juos sutikęs.

Sustingtu.

– Ką? – išsižioju ir vos nepargriūnu ant laiptų, kai kojos susipina. Uždedu delną ant vėsios ir drėgnos didžiulių akmens luitų sienos.

Elijas stabteli ir pažvelgia į mane iš apačios.

– Jis neužsiima jų prekyba. Jis netgi jais nesikeičia. Tiesiog pribaigia vietoje ir viskas. Nors, tiesa, sklinda gandai, kad jis kiek atlaidžiau žvelgia į merginas. Kiekvieną kartą, kai palieka požemius ir apsilanko žmogėnų ir Danu prekybos miestuose, jis nužvelgia sugautas merginas. Netgi gimė gandas, kad jis kažko ieško. Kažko ypatingo ir, jeigu kas nors jam tą ypatingą daiktą pateiks, jis... Pati supranti, – užbaigia kiek nejaukiai jausdamasis Elijas.

– Jis paklos tam žmogui mirtį po kojomis, – viską apibendrinu negyvu balsu.

– Bet tai – tik gandai. Svarbiausia, kad jis visus žudo ir jam giliai nusispjauti ant visų.

Man nusvyra rankos.

– Tai netiesa.

– Patikėk, tai tiesa. Girdėjau ne apie vieną pasakos mėginimą iš jo įsigyti jo sugautų Danu ar netgi mėginimą jam juos įsiūlyti, bet jis kategoriškai pasakydavo ne, o jeigu kas ir nuspręsdavo juos vis tiek atsiųsti, jis nusiųsdavo jiems atgal jų galvas. Taigi, tai yra tiesa.

– Nenoriu su tuo sutikti. Jis mane išgelbėjo nuo tų pabaisų tunelyje, priglaudė, maitino, saugojo... Taip pat buvo Sniego karalienės vilkai, – Elijas sukrunta. – Liaudginas su jais tarėsi dėl kažko rodydamas į... Ryžtą, – išsižioju ir uždedu ant burnos delnus. – O kas, jeigu Liaudginas sudarė sutartį su ja? Gal Sniego karalienė turi kažką, ko jam reikia? Tada jis manęs tikrai taip lengvai nepaleis.

Vaikinas purto galvą, lūpos stipriai suspaustos, kad pavirsta balta pikta linija veide. Jis stipriai sugniaužia kumščius ir atrodo, kad jais tuoj užsimos. Tai ne juokais mane išgąsdina.

– Geriau judame, Miegančioji Gražuole, – išspaudžia Elijas ir leidžiasi žemyn. – Žvakių menė yra labai giliai ir nežinome, kur joje bus tavo žvakė. Liaudginas šįkart turi pranašumą. Didelį. Jis žino.

– Žinok, sunku patikėti, kad jis toks blogas, kai su manimi elgėsi... Taip gražiai... Meiliai... – nutylu. Po truputį galvoje viskas aiškėja. Tai, ką imu suprasti, mane šokiruoja.

– Ką ten paėmei iš skrynios? – paklausiu ir pridedu delną prie krūtinėje greitai plakančios širdies.

Elijas sustingsta ant laiptelio.

– Mes neturime tam laiko, – taria jis kiek piktoku tonu.

– Jis žadėjo Sniego karalienei atiduoti kompasą, bet jokiu būdu ne mane pačią. Jis... sakė, kad manęs nenori paleisti iš akių...

– Geriau apie tai dabar negalvok, – pataria Elijas, bet jau per vėlu. Mano mintys mane jau seniai nubloškė prie šokiruojančio atsakymo.

– Bet... Kaip? Nesuprantu? – vapalioju.

– Nežinau ir geriau mums į tai nesigilinti.

Tada kita tiesa trenkia man per veidą.

– Aš jam niekad nesakiau savo vardo, o jis jį žinojo.

Elijas tyli ir nežinau, ką apie tai galvoti.

– Jis sakė, kad siunčia vaiduoklius ir skeletus jūsų ieškoti. Ar...

– Geriau apie tai negalvok, – pakartoja Elijas truputį griežčiau. Nusprendžiu paklusti ir išvaikau iš galvos visas mintis. Reikia susitelkti ties vienu tikslu – pabėgti iš šio požemio pasaulio. Padrąsinamai linkteliu sau. Žinau, manęs neturėtų raminti mintis, kad Liaudginas manęs nedrįstų nuskriausti, bet, deja, ramina. Iš tiesų tai skamba ganėtinai romantiškai.

Trenkiu mintyse sau antausį. Neturėčiau dabar apie tai galvoti.

– Kada pasibaigs tie laiptai? – paklausiu. – Atrodo, kad lipame jais žemyn jau visą amžinybę. Man jau kojas pradėjo skaudėti.

– Nežinau, bet tikėkimės, kad greitai.

Sučiaupiu lūpas. Vis nenustoju žvilgčioti sau per petį ir mėginu įsitikinti, ar niekas nesileidžia laiptais mums iš paskos. Bet viršuje neaidi jokie žingsniai ir karaliauja tiršta baugi tamsa.

Kai pasiekiame apačią, vos juntu kojas. Atrodo, kad būčiau nubėgusi kokį maratoną ar dar daugiau. Meldžiuosi mintyse, kad nereikėtų tokia daugybe laiptų kilti į viršų. Vargu, ar pusę jų įveikčiau.

– Na, dabar turime kitą problemą, – uždusęs taria Elijas.

Apsidairau ir širdis apsunksta krūtinėje. Priešais mus – daugybė akmeninių sienų su nišų eilėmis. Kiekvienoje nišoje dega vis kitokio atspalvio vaškinė žvakė, o po nišomis prikaltos sidabrinės lentelės.

– Jų čia... milijonai, – sušnibždu nevilties kupinu balsu.

– Tiek juk yra ir žmonių realybėje.

– Bet... Mes neturime laiko jų visų peržvelgti ar... – atlošiu galvą atgal, – jų visų pasiekti, – man net pakerta kojas nuo minties, kad mes net nepradėję jau esame pasmerkti pralaimėjimui.

Tarsi suvokęs mano vidinę būseną, Elijas atsiranda priešais mane, sugriebia už pečių ir truputį švelniai pakrato.

– Prisimink, kas esi, Amarile, mano Miegančioji Gražuole. Negalvok kaip paprastas žmogus. Nepasiduok baimei ir nevilčiai kaip paprastas žmogus.

– Bet...

– Tu esu Danu. Tu matai pasaulį kitaip, – virš mūsų prasklendžia vaiduokliai. Jie nustebę pažvelgia į mus. – Geriau tai įsisąmonink ir... – giliai įkvėpdamas Elijas žengteli žingsnį atgal. – Kas neįmanoma, paversk įmanoma.

Vaiduokliai susiraukia ir pradeda klykti. Mes abu pargriūname ant kelių, delnais užspaudžiame ausis, bet tai menkai padeda. Riksmas kurtinantis ir... beveik jaučiu, kaip plyšta ausų būgneliai ir iš ausų pradeda tekėti šiltas kraujas. Noriu, kad jos nutiltų. Dabar.

„Vaiduokliai... Vaiduoklių riksmas nutyla... – pargriūnu ant šono ir susiraitau į kamuoliuką ant vėsaus grindinio. – Jie virsta tyliais praeities aidais... pakibusiais ore ir laukiančiais... kada jiems duos kas nors... nurodymą... įsakymą ką nors daryti“, – mintyse šnabždu. Nežinau, ar suveikia, nes ausyse ilgai dar spengia tas kurtinantis riksmas, kuris galėtų net numirėlius prikelti.

– Miegančioji Gražuole, – Elijas švelniai pirštų galiukai liečia man veidą.

Visa virpėdama atmerkiu akis. Elijas kilsteli mane atsisėsti ir priglaudžia prie krūtinės, kur daužosi jo širdis. Jis atsargiais judesiais patraukia ant veido užkritusias plaukų sruogas ir dirsteli į viršų. Paseku jo žvilgsnį. Vaiduokliai tulžingai žvelgia į mus iš viršaus.

– Duok jiems įsakymą, – sušnibžda Elijas.

Uždedu delną jam ant krūtinės. Nenoriu niekam dalinti įsakymų. Noriu užmerkti akis, pamiegoti ir atgauti jėgas. Kūnas man pritaria. Jis tiesiog pradeda sunkti Elijo glėbyje.

– Vėliau... pavargusi, – sumurmu.

Elijas šiurkščiai papurto mane ir pakelia ant kojų.

– Duok įsakymą, – paliepia.

Susiraukiu.

– Suraskite mano... žvakę. Dabar, – surinku iš visų plaučių. Vaiduokliai iššiepia dantis, tačiau paklusta ir visi kaip vienas ima lakstyti palei sienas tikrindami kiekvieną sidabrinę lentelę.

– Liaudginas turėtų greitai čia atsibelsti, – sušnibžda man į plaukus Elijas. – Pasiruošk tekstą išėjimui.

– Gerai, – linkteliu ir klausausi jo širdies plakimo Jis greitas, ritmingas ir... man patinka jo klausytis.

Po minutės prie mūsų atskrieja vaiduoklis įsiutusiu veidu ir ženklais parodo jį sekti. Abu giliai įkvėpę einame paskui vaiduoklį per Žvakių menę.

– Kodėl visos žvakės skirtingų spalvų? Kai kurios netgi dviejų spalvų?

Elijas neiškart atsako.

– Kiekviena spalva tarsi spinduliuoja tos sielos paskirtį pasaulyje. Tiksliau... Priežastį, kodėl ji turi gyventi. Koks gi yra jos... darbas ten. Jeigu sielos kūnas užgrobtas, žvakė tampa permatoma, o jos liepsna juoda, – jis parodo į vieną žemai esančią žvakę. Ant sidabrinės lentelės parašyta „Meilutė Baltytė“. Jos žvakė permatoma, o liepsna juoda. – Joje gyvena pasaka.

– Ar yra pasakų, kurios ištrūkusios į realybę daro gerus, o ne blogus darbus?

– Milijono vertas klausimas. Nežinau.

– O ar galima iš žvakių suprasti, kad čia Danu? – sušnabždu.

– Gandai sako, kad taip, bet tik pats Liaudginas juos galėtų paneigti arba patvirtinti.

Vaiduoklis nusklendžia į dešinę ir stabteli ties sienos viduriu. Pirštu parodo į apatinę, beveik visą nudegusią sidabrinę žvakę, kurios liepsna tarsi išsigandusi ir susigūžusi.

Elijas priklaupia, patrina kaktą ir delnu užsidengia burną.

– Prasti reikalai, – paverčiu jo mintis garsu.

– Paliepk jam atnešti vaško, – taria žvelgdamas į vaiduoklį, kuris mėgina žvilgsniu nužudyti vaikiną.

– Girdėjai, ką sakė. Atnešk vaško. Dabar, – įsakau.

Vaiduoklis sugniaužia kumščius ir kelioms akimirkoms mus palieka. Kai grįžta, nuleidžia metalinį juodą indelį su dar skystu gelsvu vašku.

– Liepk dabar pailginti tavo žvakę, – taria ir pasitraukia kiek atokiau nuo žvakės.

Atkartoju Elijo žodžius. Vaiduoklis susiraukia, bet daro kaip lieptas. Jis kilsteli žvakę ir prie apačios lipdo gelsvą vašką, kuris, vos prisilietęs prie sidabrinės žvakės, nusidažo pilkšva spalva. Nors vaiduoklis turi daug vaško indelyje, jis prilipdo tik kelis centimetrus ir atsitraukia toliau.

– Kodėl neprilipdo daugiau? – nesuprantu.

– Todėl, kad asmenims, kurių sielos ir kūnai yra atskirti, daugiau neįmanoma prilipdyti, – paaiškina mums už nugarų Liaudgino balsas.

Nustojusi kvėpuoti apsisuku ir išvystu link mūsų žingsniuojantį ir tik mus priešais save reginti Liaudginą. Už jo stovi visa armija skeletų iškeltais kalavijais.

– Kaip tas planas? – pusbalsiu paklausia manęs Elijas.

– Jūs tikriausiai Elijas, – taria Liaudginas ir nužvelgia vaikiną nuo galvos iki kojų. – Ir kur buvote pasislėpę? Mano sargybiniai ir vaiduokliai visus tunelius išnaršė net kelis kartus.

– Atleisk, tiesiog labai jau nenorėjome mirti.

Liaudginas sugriežia dantimis. Jo apsiausto apačia šluoja grindinį jam artinantis link mūsų. Elijas, žengdamas atgal, ranka stumia mane tolyn nuo artėjančios įsiutusios pasakos.

– Aš jos neatiduosiu, – Liaudginas iškošia pro dantis.

– Patikėk, ne kartą tai jau girdėjau, – Elijas sumurma ironiškai šyptelėdamas. Pažvelgiu į savo sidabrinę žvakę. Mes galim pabėgti tik man ištarus kelis žodžius, bet pasaka nurėš tuos kelis prilipdytus vaško centimetrus ir mūsų žygis čia taps beprasmiškas.

Giliai įkvepiu, pažvelgiu į Eliją, o tada į Liaudginą.

– Aš tau primenu tavo mirusią mylimąją? – paklausiu ir sulaikau kvapą. Tai šūvis tamsoje.

Vyras stabteli ir pažvelgia į mane. Jo veidas akimirksniu sušvelnėja.

– Neprimeni, – atsako jis. – Tu esi ji. Amarilė. Mea Amarile. Mea lux.

Kraujas palieka mano veidą.

– Kaip galiu ja būti? Niekad nebuvau tavęs mačiusi. Realybėje vieninteliai su manimi kalbantys vyriškos lyties atstovai yra mano brolis, tėtis ir seneliai.

Jis pusę lūpų šypteli.

– Sielos nemiršta. Jos tik keičia kūnus.

– Tai melas, – nukerta Elijas griežtu tonu.

Liaudginas pažvelgia į jį pusiaumirkomis.

– Nejaugi? Gal man geriau žinoti, kas vyksta su mirtimi, – jis prunkšteli. – Siela miršta, ateina čia, gyvena, kol ją įsiurbia iš niekur atsivėrusios durys ir įkiša į kūną. Siela gauna kitą galimybę įgyvendinti jai skirtą užduotį.

– Ir iš kur žinai, kad aš tavo pažinota siela? – surinku. – Yra milijonas sielų. Iš kur žinai, kad aš toji?

Liaudginas ramiai suneria pirštus ant pilvo, kilsteli smakrą kiek aukščiau. Jis nenukreipia žvilgsnio nuo manęs. Tai verčia mane jaustis nejaukiai ir sunkiai pavyksta nuryti ne tik seiles, bet ir baimės gumulą gerklėje.

– Tavo vardas – Amarilė.

– Šimtų merginų vardas gali būti toks, – atkertu ir paslapčia susižvalgau su Elijumi. Jis suneria mūsų pirštus ir padrąsinamai spusteli plaštaką.

– Tu esi žodžių Danu.

– Daug yra istorijas rašančių Danu.

Jis šypteli.

– Tu turi vaiduoklio akis.

– Ne viena aš tokias turiu.

– Tu mėgsti juodą arbatą.

– Daug kas ją mėgsta.

– Tavo plaukai – melsvai juodi. Turi strazdanas. Mėgsti juodą arbatą...

– Tai nieko neįrodo, – nutraukiu jį.

Nenoromis Liaudginas linkteli ir nukreipia žvilgsnį į Eliją.

– Parodyk jai nuotrauką. Gal tada patikės.

Pažvelgiu į Eliją. Vaikinas sugriežia dantimis.

– Jis mėgina nukreipti mūsų dėmesį ir mus užgaišinti, – Elijas žvilgteli per petį. Aš taip pat. Už mūsų nugaros tyliai sėlina skeletai su šarvais.

– Mėginu ir tai, – nesibodėdamas prisipažįsta Liaudginas. – Neketinu leisti tau jos išsivesti. Per ilgai jos laukiau. Per ilgai jos ieškojau, kad leisčiau kam nors ją iš manęs pavogti.

Vėl pažvelgiu į savo žvakę.

„Kol kūnas ir siela nesusijungs, niekas neturi teisės prisiliesti prie Amarilės žvakės. Kiek laiko jai skirta, tiek ji ir turės. Kas mėgins jį atimti ar pridėti, bus nubloškiamas į tolį“, – tariu mintyse ir tarsi nematoma siena iškyla aplink degančią žvakę. Niekas be manęs jos atsiradimo nepastebi.

– Mea lux, tu priklausai čia, mums lemta būti drauge. Ateik pas mane. Su Sniego karaliene viskas suderinta. Ji iškeliaus į realybę ir mes galėsime gyventi kartu.

– Tol, kol kūnas numirs, – karčiai pareiškiu. – Nelabai ilgai drauge gyventume, – pastebiu ironiškai.

– Surastume būdą, kaip tavo sielą pririšti prie pasaulio, kaip paversti tave pasaka. Sniego karalienė padėtų.

Elijas spusteli mano delną.

– Nesugundei, – prisipažįstu ir, giliai įkvėpusi, pažvelgiu per petį. Skeletai – vos keli metrai nuo mūsų. Jų galvos pasuktos į Elijo pusę. Net nereikia spėti, kokius įsakymus Liaudginas galėjo jiems duoti. – Požemių pasaulyje pabuvoję, jie nusprendžia kilti į viršų, kur saulė tikra ir šviečia skaisčiai, – Liaudginas surinka ir šauna link mūsų. – Susikibę už rankų jie atsisveikina su tamsa ir pasisveikina su šviesa. Gyviesiems lemta būti su gyvaisiais, o mirusiems – su mirusiaisiais.

Liaudginas užčiuopia tik orą. Jo įniršio ir nevilties kupinas riksmas keliauja su mumis į paviršių, kur iš dangaus dar godžiai krenta snaigės ir šaltukas spaudžia be gailesčio. Mes atsiduriame ant sniego pusnies. Čia taip šviesu, kad prisimerkiu ir kilsteliu ranką prie akių. Elijas tvirtai laiko suspaudęs mano plaštaką. Jis jos nepaleidžia netgi atsisėsdamas ir dairydamasis aplinkui. Pati neskubu susipažinti su vieta.

Mes stovime apsupti aukštų ir masyvių medžių. Priešais mus – akmeninė arka, ant kurios kertinio akmens išgraviruotos tris susijungusios spiralės, o už arkos marmuriniame soste sėdi bronzinis angelas su riedančiomis juodomis ašaromis.

IV dalis

Niekados nesėdėkite spoksodami į tuščią popieriaus lapą ar ekraną. Jeigu atsiduriate aklavietėje, rašykite. Aprašykite sceną, kurią mėginate parašyti. Aprašyti yra lengviau nei rašyti ir tai gali jums padėti ištrūkti iš aklavietės.

Laini Taylor[80]

32 skyrius

Nieko netaręs, Elijas prieina prie arkos ir atsargiai prie jos prideda pirštus. Jis žvelgia į sėdintį angelą tarsi ko iš jo laukdamas, bet statula nejuda, tik juodos ašaros nesustodamos rieda žemyn.

Stipriai save apglėbusi truputį virpančiomis rankomis, žengiu į priekį. Sunkiai nuryju seiles. Širdis dar daužosi krūtinėje, o kvėpavimas tankus. Petimi įsiremiu į arką ir sunkiai atsidūstu. Elijas pažvelgia į mane, veide atsispindi palengvėjimas. Tikriausiai labai nerimavo dėl manęs, kol pati aš sėdėjau pas Liaudginą ir leidau jam atimti iš manęs prisiminimus, nes... Stipriai sumerkiu akis ir giliai įkvepiu šalto oro.

– Ar tai, ką jis sakė, gali būti tiesa? – paklausiu Elijo susimąsčiusi. Vaikinas nepuola atsakyti ir per prievartą mane pakelia ant kojų. – Ar ta nuotrauka, kurią paėmei iš skrynios...

Elijas ištraukia nuotrauką ir ją atlanksto. Joje aš, tik kiek vyresnė, stoviu vilkėdama Viktorijos laikų suknią šalia vyro, kuris visiškai nepanašus į Liaudginą. Tikriausiai tai buvo jo užgrobto Danu ar žmogėno kūnas. Vienintelis daiktas, kuris leistų spėti, kad viduje gyveno Liaudginas, tai ant vyro kaklo kabantis trijų sujungtų spiralių sidabrinis pakabukas.

Žiopčioju negalėdama patikėti tuo, ką akys regi žvelgdamos į nuotrauką.

– Iš kur jis ją turi... Čia...

– Tikriausiai rado ką nors, kas galėtų iš jo prisiminimų ištraukti šią nuotrauką ir perkelti ją ant popieriaus, – paaiškina Elijas. Pasakos taip dažnai daro. Atsigabena čia žemėlapius, sprogmenų receptus... Žinai, kartais geriau ne tik gauti, bet ir žinoti, kaip tai yra padaroma.

Paimu nuotrauką iš jo rankų ir ilgai į ją spoksau negalėdama patikėti. Liaudginas tikrai galėjo sakyti tiesą.

– Šis pasaulis... Iš pradžių viskas atrodė aišku, o dabar...

– Kuo toliau į mišką, tuo daugiau medžių, – pašaipiai taria Elijas. – Niekas nėra paprasta, mes tik mėgstame paprastumą, nes mums tada lengviau viską suvokti.

Pritariamai linkteliu.

– Tiesiog... sunku viskuo patikėti... aprėpti...

– Na, – jis paima nuotrauką ir, vėl ją sulankstęs, įsikiša atgal į kišenę, – viena yra aišku.

– O tai yra?

– Liaudginas bus didesnė rakštis užpakalyje nei Baltoji Ragana.

Tai mane prajuokina, nors žinau, kad neturėtų. Elijas pasilenkia arčiau ir pirštais perbraukia mano melsvai juodus plaukus. Mes žvelgiame vienas į kitą ir viskas aplink mus sustingsta. Liežuviu lėtai perbraukiu lūpas. Elijo žvilgsnis nusileidžia žemyn.

„Pabučiuok“, – pagalvoju.

Vienas Elijo lūpų kamputis kilsteli į viršų, akyse žybteli linksmumo kibirkštys.

„O kas bus, jeigu nepabučiuosiu?“ – paklausia jis manęs mintyse.

Įkvepiu staigų oro gurkšnį ir sustingstu.

„Pasigailėsi“, – daugiau nieko nesugalvoju.

„Aš jau tave pabučiavau. Dabar tavo eilė mane pabučiuoti“, – žaismingai kilsteli antakį.

„Man?“ – truputį suraukiu antakius.

„Tau“, – jis nykščiu perbraukia per apatinę mano lūpą. Suvirpu nuo šio švelnaus prisilietimo.

Palinkstu į priekį, bet... paskutinę sekundę pritrūksta drąsos priglausti lūpas prie jo, nors to trokštu ne ką mažiau nei kito oro gurkšnio.

Žengteliu išraudusi atgal. Elijas atrodo nusiminęs, bet šią emociją greitai paslepia.

– Mes turėtumėme pajudėti ir prisijungti prie kitų. Bet pirma, – jis nužiūri mane, o vėliau ir save, – reikėtų pasirūpinti šiltesniais drabužiais.

Išspaudžiu šypseną ir linkteliu. Tyliai sumurmu kelis sakinius ir prieš mus atsiranda šilti vilnoniai paltai ir batai. Abu akimirksniu juos užsidedame ir iš palaimos net suaimanuojame.

„O kur kiti? Toli ar arti?“ – paklausiu. Kiek tik akys užmato, visur žemyn leidžiasi balta skraistė.

„Na, pirma turiu žinoti, kur mes, kad galėčiau atsakyti į šį klausimą.“

„O kaip jie paliko požemius? – Elijas pažvelgia į mane išriestu antakiu. Per vėlai suvokiu, kad uždaviau kvailą klausimą. – Florijonas?“ – jis linkteli.

„Nupiešė vartus ir jie pakilo į viršų. Ėlirama pasiliko su manimi. Mūsų dailininkas jai parūpino piešinį, kurį jai tik tereikia atlenkti – ir atsidurs paviršiuje.“

„O kaip mes visi susirinkime į vieną vietą?“

Elijas pakelia akis į viršų ir iškelia ranką. Po kelių minučių atskrenda sakalas ir nutūpia jam ant alkūnės. Jis, glostydamas paukštį, pažvelgia į mane ir mirkteli. Suraukiu nosį ir sukryžiuoju rankas ant krūtinės.

– Nakomi parodys mums kelią.

– O kas jį parodys Ėliramai?

– Patikėk, ji ir jo nežinodama mus vis tiek atras, – taria jis piktoku balsu.

– Susipykote?

Elijas neatsako. Jis kilsteli ranką į viršų ir paukštis pakyla. Tylėdami sekame paskui jį. Šaltis pradeda bjauriai kandžioti kiekvieną kūno vietą. Mano išburti drabužiai menkai gelbsti. Sniego Karalienės magija stipri. To nuginčyti neįmanoma. Jeigu dirstelėčiau į veidrodį, tikriausiai išvysčiau pamėlusias savo lūpas ir šįkart priežastis būtų ne mirtis, o šaltis.

Elijas irgi atrodo sužvarbęs.

– Kur mes esame? – smalsauju ir užverčiu galvą pažvelgti į nepaprastai aukštus ir masyvius rausvo kamieno medžius. Jų žalumą mėgina paslėpti sniegas, bet nesėkmingai. Net bijau spėti, kokio aukščio galėtų būti šios sekvojos. Devyniasdešimt metrų? Gal šimtas? O gal daugiau nei šimtas? Ką jau kalbėti apie jų amžių. Žingsniuodama tokio miško pakraščiu jaučiuosi kaip nykštukas. Tikriausiai tokia ir atrodau.

– Gal geriau nenorėk sužinoti atsakymo.

– Kodėl? – parūpsta man.

Elijas delsia atsakyti.

– Sakykime, man nepatinka žinoti, kur esame.

– Kodėl?

– Nekenčiu to smalsumo žiedo, – pasiskundžia pyktelėjusiu balsu.

Ištraukiu iš palto kišenės dešinę ranką ir kelias minutes įdėmiai spoksau į ant vidurinio piršto esančią tatuiruotę. Šalia, ant smiliaus, yra kita tatuiruotė – Drąsa, o kur buvo Užmiršimas – dabar tik paraudusi oda.

– Turėtum nekęsti ir Drąsos, – tarsteliu su piktdžiugiška šypsenėle veide. Elijas sutrikęs pažvelgia į mane. Priešais jį iškeliu delną ir kitos rankos pirštu baksteliu į dešinės plaštakos smilių. – Esu ne tik smalsi, bet ir drįstanti uždavinėti klausimus garsiai.

Elijo lūpų kamputis džiugiai kilsteli į viršų.

– Mes esame milžinų teritorijoje, – atsako jis ir nužvelgia medžius.

– Milžinų? – atkartoju nustebusi.

Elijas linkteli ir stipriai sučiaupia lūpas. Jis pamoja ranka pajudėti į priekį. Susikišu rankas į palto kišenes ir toliau kartu su vaikinu puknoju per sniegą.

– Ar milžinai labai aukšti? – pasiteirauju.

– Už mus gal tris kartus aukštesni. Jų pėdos labai didelės, todėl jie labai nerangiai kėblina, bet užtat labai gerai išlaiko pusiausvyrą. Juos sunku pargriauti, o būtent taip ir reikia daryti, jeigu nori juos nugalėti. Beje, jie labai kvaili, – pabrėžia Elijas.

– Kvaili?

– Ir naivūs, – prideda. – Tačiau jų karštas būdas, o taktika pirma smogti, o vėliau klausti paverčia juos pavojingais sutvėrimais.

Žagteliu.

– Geriau mums milžinų nesutikti, – sumurmu.

– Geriau nesutikti, – pritaria Elijas tyliai juokdamasis. Po minutės taria: – Mes lyg ir esame netoli vieno iš pagrindinių kelių.

– Kodėl taip manai?

Elijas parodo ranka į priekį. Mėginu ką nors įžiūrėti, bet vargiai pavyksta.

– Ten yra plačiau nei ten, – parodo į šoną.

– O ką tai gali reikšti? – nesuprantu.

– Kad ten yra mažiau medžių, o jeigu mažiau medžių, ten – arba kelias, arba laukas. Spėju, kad ten laukas, o jeigu laukas, tai netoli turėtų būti ir kelias.

Klapsiu blakstienomis. Nusprendžiu apsimesti, kad man viskas aišku, ir klusniai pėdinu paskui Eliją per pusnis. Prieiname miško pakraštį ir žvelgiame į tolį. Priekyje aklinai balta. Pasuku akis į Eliją. Jis žvelgia į priekį truputį susiraukęs, giliai įkvėpdamas ir sunkiai iškvėpdamas.

– Kas negerai? – pasiteirauju.

– Kol kas... nežinau. Tiesiog negera nuojauta kankina.

– Ar turėtų ir mane kankinti?

– Tiesiog neprarask budrumo, – Elijas pažvelgia į šoną ir pajuda į priekį.

Aš neskubu bristi per sniegą ir žvelgiu į tolį. Kažkas ten akimirką sužimba, tarsi šviesa būtų atsimušusi į blizgų paviršių. Primerkiu akis ir įdėmiai žiūriu, bet žybsnis nepasikartoja. Tikriausiai pasirodė. Nuo įtampos, baimės ir nerimo jau visai susisuko protelis.

– Liaudginas nuo šiol visados bus mano didžiulė problema? – nedrąsiai paklausiu.

Elijas nenoriai linkteli.

– Kiekvieną kartą grįždama čia saugokis jo. Jis tikrai mėgins tave pagrobti.

– Kaip Hadas Persefonę, – nusijuokiu nelinksmai. – Kaip romantiška.

Elijas liūdnai pakraipo galvą į šalis.

– Būtų romantiška, jeigu ne graudu. Iš dalies galiu jį suprasti ir užjausti.

Susigūžiu. Liūdesys persmelkia man širdį. Ne tik Elijas jį gali suprasti ir užjausti. Aš galiu daryti tą patį. Jeigu grįšiu atgal, taip pat prarasiu kai ką brangaus... Papurtau galvą ir išvaikau tokias mintis. Nenoriu apie tai galvoti.

– Taigi, – pradedu, bet nepabaigiu. Garsiai rikteliu, kai nuleisdama koją žemyn prasmengu sniego pusnyje.

– Amarile! – Elijas surinka ir puola prie manęs, o aš prapliumpu juoktis braukydama nuo savo veido, o vėliau ir drabužių, sniegą. Išlipu iš pusnies. Elijas puola man padėti tankiai alsuodamas.

– Gyvenime dar nebuvau praryta sniego pusnies, – sumurmu. – Tai bent žiemužė.

Elijas pavarto akis ir lengviau atsidūsta.

– Jos tik dar augs, – pažvelgia į viršų. Daugybė snaigių nukrenta jam ant veido ir po akimirkos ištirpsta.

– Ar visame šiame pasaulyje dabar sninga taip stipriai? – smalsauju.

Elijas papurto galvą.

– Baltoji Ragana galinga, bet tikrai ne tiek, kad galėtų visą šį pasaulį sukaustyti ledu ir sniegu. Jis per daug didelis. Per daug priklausomas nuo daugybės žmonių sąmonės ir Danu fantazijos.

Jo žodžiai kažkur krypsta ir man prireikia kelių ilgų akimirkų suvokti, ką jis sako tarp eilučių.

– Nori pasakyti, kad mes esame netoli Sniego Karalienės rūmų?

Stipriai suspaudęs lūpas, Elijas linkteli.

– Kadangi esi įtraukta į jos pasaką, tu iškart atsiradai netoli jos valdomos teritorijos ir... gali mėginti persikelti kuo toliau, bet... vis tiek visada atsidursi netoliese. Tai savotiškas minusas, kai esi įtrauktas į pasaką, – jis uždedu šaltus delnus man ant veido ir liūdnai šypteli.

– Bėgi tol, kol pavargsti, tave sugauna ar pasibaigia laikas, – niūriai konstatuoju.

– Arba kol ištrunki ir grįžti namo, – mirkteli ir pakelia galvą. Jis žvelgia man per petį ir kažkas patraukia jo dėmesį. Žaismingumas dingsta nuo jo veido. – Einame, – taria giliai įkvėpdamas ir, susikišęs rankas į palto kišenes, drambloja į priekį.

Suraukiu antakius ir, pasisukusi per liemenį, pažvelgiu atgal, bet niekas nepatraukia mano dėmesio. Gūžteliu pečiais ir pūškuoju per pusnis paskui vaikiną. Atrodo, kad Elijas su kiekviena prabėgusia minute juda tik įnirtingiau ir greičiau. Be didesnio vargo jis per pusnis braunasi į priekį, o aš į jas nerangiai drimbu ir atsiklaupiu, kai nepajėgiu ištraukti iš sniego įklimpusio bato.

– Ar kas nors mus vejasi? – paklausiu, mėgindama nupūsti ant veido užkritusią drėgną melsvai juodų plaukų sruogą.

Elijas net nežvilgtelėjęs papurto galvą.

– Tai kodėl lekiame tarsi akis išdegę?

– Mums reikia kuo toliau nusigauti nuo vartų į požemius.

– Nes?

Jis sustoja, uždeda rankas ant klubų ir lėtai pasisuka į mane.

– Nes, nors ir būdama Danu, tu negali dingti iš požemių pasaulio ir atsidurti bet kur, priešingai nei mėgindama patekti į mirties karalystę.

Prasižioju, tada lėtai atmerkiu akis plačiau.

– Būtent, – Elijas reikšmingai linkteli ir lekia į priekį. – Beje, tuoj sutems. Mums reikia susirasti užuovėją ir kuo mažiau keisti aplinką, kad niekam nesukeltume įtarimų. Atrodo, šiame miške knibžda ne tik milžinai.

– Ką? – rikteliu.

– Tyliau, – sudraudžia mane. – Tiesiog bijau dėl veidrodžių riterių, ir tiek.

„Veidrodžių riteriai?“ – paslapčia pasidairau aplinkui, bet regiu tik kąsniais krentančias snaiges ir gigantiškus medžius.

„Jie turi įprotį pasirodyti ten, kur jų mažiausiai lauki ir mažiausiai tikiesi sutikti.“

Po valandos miškas pradeda skęsti vis tirštesnėje prieblandoje. Elijas pasiūlo susirasti patogią vietą ir susikurti stovyklavietę, nes naktį keliauti būtų savižudybė. Aš nesiginčiju ir, suradę tinkamą vietą, pasistatome iš susirinktų ir atsineštų pagalių ir šakalių šiokį tokį prieglobstį. Ant žemės primėtome šakalių ir lapų, rastų po nuvirtusiais medžiais. Nuo jų kylantis kvapas riečia nosį, bet nekomentuoju, nors žodžiai patys kyla gerkle į viršų ir mėgina iš miegų prikelti liežuvį.

Elijas uždega laužą. Abu stebime, kaip lėtai, bet užtikrintai įsiliepsnoja ugnis. Nuo jos sklindanti šiluma maloniai glosto veidą ir vaiko šaltį.

Paslapčia vis dirsčioju į Eliją. Jis tyli, veidas rimtas ir susikaupęs, o žvilgsnis įsmeigtas į vieną tašką. Nuo jo bangomis sklinda įtampa ir nerimas. Šios emocijos tarsi greitai plintanti liga užkrečia ir mane.

„Gal yra kažkas, ko dar man nepasakei?“ – atsargiai paklausiu mintyse.

Jis kiek pamastęs papurto galvą.

„Ką reiškia sidabrinė žvakė?“ – pasiteirauju.

„Nežinau“, – atsako kiek per greitai.

Nepatikiu juo.

„Žinai. Kodėl nenori pasakyti?“

Elijas žvelgia į mane ilgai ir mąsliai.

„Kai kurių dalykų geriau nežinoti. Šis yra vienas iš jų.“

Patempiu lūpą.

„Panašiai Liaudginas kalbėjo apie savo žvakės aplankymą.“

Elijas mykteli.

„Bent vienas dalykas, dėl kurio galiu sutarti su ta... pasaka.“

Pavartau akis. Elijas įsikiša ranką į kelnių kišenę ir ištraukia raudoną sulankstytą popieriaus lapą. Lėtai jį atlenkia ir pusbalsiu skaito žodžius. Jo kakta susiraukia, dar kartą skaito. Aš kantriai jį stebiu ir laukiu akimirkos, kada galėsiu prasižioti, ir kai šios sulaukiu, paklausiu:

– Supranti, kas čia?

Elijas pažvelgia į mane ir kiek pasuka popierių, kad pati galėčiau matyti tuos vieną su kitu nesusijusius žodžius.

Butelis urvas vynas irklas mėnuo arka sausuma

saulėtas aštrus vertas idiliškas meilus istoriškas – 

Nikė Uranas Oeno Leukotėja Alatėja Talasa Iridė Nisas Eridė

keikti obulauti vartyti atidėti.

Pasaulis rimas indas teptukas artefaktas pienas indauja maistas arklys saulėgrąža – 

tiesmukas amoralus isteriškas

palikti atiduoti svajoti imti duoti avėti varyti išnešti miegoti antrinti saugoti.

Karys orus veikti ore kitados.

– Čia tavo?

Nenoriai linkteliu.

– Nuklijavau tą lapą Bezlėjoje, – susiraukiu.

– Blezdingoje, – pataiso.

Pavartau akis.

– Nežinau, kodėl ji nusikabinau, tiesiog... Jaučiau, kad turiu tai padaryti.

Elijas pridėjęs pirštus prie burnos numykia.

– Čia mįslė, – taria po minutės. Teko jau ne kartą tokių galvosūkių čia regėti. Per tą laiką jau ir nustojau juos pastebėti.

– Mįslė?

Elijas pavarto akis tarsi tyčiodamasis iš mano kvailumo ir naivumo. Kumšteliu jam į alkūnę. Jis nusijuokia.

– Kai lankaisi čia miegodamas ir atsikeli, jeigu prisimeni sapną, tai ką? Eini tikrinti sapnininkų, o šie aiškina sapną interpretuodami simbolius. Bet... Čia yra ne tik simboliai, bet ir mįslės. Šitas, – jis kilsteli lapą, – yra mįslė. Jeigu ją išsiaiškini sapne, atsimeni, jeigu ne, pamiršti.

– Kam tokios mįslės? – nesuprantu.

– Nežinau, – atvirai atsako. – Patikėk, norėčiau pasakyti, tačiau nežinau. Šis pasaulis per didelis man viską žinoti, nors čia jau... Čia jau gyvenu ilgai, – atsidūsta.

Kelias minutes tylime, spoksome į lapą.

– Sakai, mįslė? – tariu.

– Mįslė. Kodas. Galvosūkis. Kaip pavadinsi, taip nepagadinsi, Miegančioji Gražuole.

– Na, pamėginkime ją išspręsti. Kai kurios eilutės turi skyrybos ženklus, – tariu. – Taigi, čia turėtų būti sakiniai. Pirma eilutė yra daiktavardžiai, antra – būdvardžiai, trečia – dievybių vardai, ketvirta – veiksmažodžiai, penkta – daiktavardžiai, šešta – būdvardžiai, septinta – veiksmažodžiai, o aštuntoje... viskas drauge.

– Ir? – Elijas išriečia antakį.

– Patys žodžiai menkai siejasi vienas su kitu. Gal reikia žiūrėti ne į žodžius, o į raides?

– Raides? Negi nori dėlioti pirmas, antras, trečias ir taip toliau raides?

– Pirmos raidės... – sumurmu ir pažvelgiu į pirmą eilutę. – Buvimas, – sudėlioju.

Elijas atsisėda tiesiau.

– Antroje eilutė susideda savimi, – taria nustebęs.

– Buvimas savimi – nuolatine kova. Tikriausiai nuolatinė, – abu linktelime.

– Nerado vardo iš ė.

Šypteliu.

– Pritapimas – tai pasidavimas. Kovok, – pabaigiu.

Elijas nustebęs pakraipo galvą ir ranka perbraukia plaukus.

– Nežinau, kiek tai bus mums naudinga, bet buvo įdomu, – pakomentuoja Elijas ir įteikia man lapą. Aš perbraukiu raides pirštais.

– Pritapimas, – sušnibždu. Nežinau, kodėl, tačiau šis žodis man svarbus. Jis tarsi atsakymas į klausimą, tačiau nežinau, koks tas klausimas. Pakeliu akis į viršų. Nematau nė vienos žvaigždės. Medžių viršūnės ir sniego debesys jas slepia. – O kas, jeigu viskas... Jeigu visa tai beprasmiška? – paklausiu pusbalsiu.

– Nebeprasmiška, – nukerta piktai Elijas ir įmeta į ugnį kelias šakas. Laužas piktai sušnypščia.

– Aš neturiu daug laiko. Gal reikėtų ieškoti būdo ne kaip man pabėgti, o kaip nemirti, – atsargiai sumurmu. – Gal Liaudgino sandoris su Sniego karaliene nėra toks blogas, kaip atrodo.

Elijas sugriežia dantimis. Jis pasisuka į mane ir sugriebia už pečių.

– Miegančioji Gražuole, išmesk tokius dalykus iš galvos. Mes rasime būdą.

– O kas, jeigu nerasime, – tariu kiek pakeltu, virpančiu balsu. – Čia gal ir karaliauja pasakos, bet tai nereiškia, kad visi šio pasaulio gyventojai sulauks laimingos pabaigos. Pats matei žvakę. Pats žinai, kad pasakos dar niekas neįveikė. Kodėl manai, kad mums tai pavyks?

– Nes...

– Kartais reikia susitaikyti su faktais ir mėginti prisitaikyti prie esamos padėties, – nuleidžiu pečius.

Elijas patraukia rankas, atsistoja ir ima trypčioti aplink laužą.

– Tu tiesiog stengiesi galvoti kaip visi.

– Nesistengiu, – paprieštarauju.

– Tu esi Danu, o ką jie turi sakyti? – jis sustoja ir pažvelgia man tiesiai į akis. Jo tamsiame žvilgsnyje atsispindi ugnies liepsnos.

– Ką prašiau tavęs suvokti toje menėje? – jis pirštu parodo į tamsą.

– Kad viskas yra įmanoma.

– Viskas, – pakartoja. – Daryk, kaip išmanai, Amarile, bet netgi tas popiergalis teigia, – jis baksteli į raudoną lapą, – kad turi kovoti.

– Bet kartais geriau pralaimėti mūšį, o ne karą, – pastebiu ir sviedžiu popierių į ugnį. – Kartais geriau pripažinti pralaimėjimą tam, kad galėtum sustiprėti, apkvailinti savo priešus ir iš pasalų vėl juos pulti.

Elijas rimtu veidu žvelgia į mane.

– Kodėl tu tokia kietakaktė, Miegančioji Gražuole? – jis iškelia rankas tarsi norėdamas mane sugriebti ir gerai papurtyti, bet pasitraukia, uždeda delnus ant skruostų. Po kelių minučių sugrįžta į savo vietą ir prisėda. – Nusnausk. Aš pabudėsiu.

Sukryžiuoju rankas ant krūtinės.

– Gal geriau tu nusnausk. Atrodai kaip nemiegojęs kelias naktis, – tariu ir išdrįstu pridėti delną jam prie veido. Jis nustebęs praveria lūpas. Aš ir pati nustembu, kad tiek daug dalykų, kurių kitados nė už ką nebūčiau dariusi, dabar drąsiai darau.

Pasaulis mane keičia ir aš jam su malonumu leidžiu tai daryti.

– Pamiegok, – pakartoju švelniu tonu. Nenoriu pyktis, o ir jėgų tam neturiu.

Elijas uždeda delną ant maniškio, atsargiai jį suima ir priglaudžia prie lūpų.

– Kaip pasakysi, Miegančioji Gražuole, – sušnibžda jis, žvelgdamas tiesiai man į akis. – Bet patikėk, čia ne tas atvejis, kai galima pralaimėti mūšį, nes jeigu jį pralaimėsime, pralaimėsime ir karą, – jis nuleidžia galvą man ant kelių ir užmerkia akis. Po kelių minučių jo krūtinė pradeda lėtai ir ritmingai kilnotis.

Mano ranka pakimba virš jo galvos. Ji kabo kelias minutes, kol nusprendžiu ją nuleisti ir švelniai pirštais perbraukti jo tamsius plaukus.

– O kas, jeigu laimėjimas irgi bus pralaimėjimas? – be garso paklausiu, žvelgdama į nebylias ugnies liepsnas.

33 skyrius

Vos tik tampa kiek šviesiau, Elijas pabunda ir, nesiklausydamas mano skundų, pašymų ir aimanų, liepia eiti į priekį. Mėginu jam įkrėsti proto sakydama, kad tuščiais pilvais toli nenueisime, o gyvis tik ant laužo ištirpdytu sniegu vandeniu nebūsime. Bet jis nesiklauso.

– Mes turime eiti, – primygtinai kartoja kiekvieną kartą, kai praveriu burną. Pradedu nerimauti, kad gal yra kažkas, ko jis man nepasakė. Manęs nei trupučio nenustebintų, kaip ir faktas, kad šis pasaulis yra kupinas paslapčių, kurių niekas niekados nesužinos. Tai mane žavi. Šis pasaulis mane prisijaukino ir tapo dalis manęs.

Pirštais brūkšteliu per sniegą, kurio prisnigo man iki juosmens, ir neatrodo, kad Sniego Karalienė apsiribos tokiu aukščiu. Iš dangaus vis nesustoja kristi snaigės.

Ji nori mus pristabdyti ir galiausiai įkalinti, kad tereikėtų ateiti ir pasiimti kaip kokias prekes prekybos centre.

Pagriebiu saujelę sniego ir prikišu delną arčiau veido. Žvelgiu į tirpstančias sulipusias snaiges žengdama Elijo pėdsakais.

„Staiga sniegas ant jos sužvarbusio delno nustoja tirpti. Baltas purus sniegas pavirsta žvilgančiu ledu, iš kurio susiformuoja mažytė mergytė laumžirgio sparnais, – ant delno atsiranda ledinė mažytės fėjos skulptūra suglaustais ilgais sparneliais. Įtraukiu tarp dantų apatinę lūpą ir giliai įkvėpiu per nosį. – Tai nebuvo tik negyva blizganti puošmena. Tai buvo mažytis gyvas sutvėrimas, kuris gimsta šaltyje ir suteikia pagalbą tiems, kuriems jos reikia. Bet tik tada, jei tavo širdis tyra. Tada vienas paskui kitas jie gimsta sniege, pakyla ir stoja į kovą, kol nugali arba miršta dingus šalčiui. Tada jie laukia naujo sniego, naujo speigo, kad vėl atgimtų.“

– Tutela, – sušnibždu truputį prikimusiu balsu ir padarėlis pabunda, rąžydamasis ir kumšteliais trindamas akis. Mažytė mergytė pažvelgia į mane, lėtai atsistoja ir pakrutina stiklinius laumžirgio sparnelius. – Nuostabus nekaltųjų gynėjas, – sušnibždu ir žvilgteliu į Eliją. Jis įnirtingai iriasi į priekį, kurdamas praėjimą sau ir man. Per kelias valandas mes toli nuo stovyklavietės nenuėjome.

Mergytė suplazdena sparneliais, pakyla į viršų ir smalsiai apsidairo. Apsižvalgau ir aš. Iš sniego kyla daugybė mažų stiklinių žmogeliukų su pačiais įvairiausiais sparnais. Elijas irgi juos pastebi ir sustingsta.

– Čia tavo darbas? – atsargiai pasiteirauja pasisukęs į mane.

Kaltai skėsteliu rankomis.

– Nederėtų to daryti, Miegančioji Gražuole, – taria griežtoku tonu.

– Jūs sakėte, kad negaliu imti ir iš nieko kurti daiktus. Šių padarėlių nesukūriau iš nieko. Jie atsiranda iš šalčio ir sniego.

Elijas prideda delną prie kaktos ir garsiai iškvepia.

– Be to, – skubu pridurti prikimusiu balsu, – jie padeda tyroms širdims. Apsauga ir pagalba nepamaišytų, – tariu išdidžiai.

Elijas susierzinęs suurzgia iš gerklės gilumos ir tik įnirtingiau kasa sniegą į šalis.

– Ar mes labai toli nuo kitų? – pasiveju Eliją ir uždedu delną ant jo peties. Vaikino pečiai nusileidžia žemyn. – Negi neturi to rutulio, ar ką ten naudojai, kai bėgome iš Mėlynbarzdžio rūmų? – delnu patrinu kaklą. Gerklę peršti. Būtų juokinga, jei nebūtų graudu, kad galiu šiame pasaulyje imti ir peršalti, kai realiame lėtai mirštu.

– Ne, nebeturiu mums naudingų magiškų daiktų. Žinai, jie nesimėto ant gatvės, o ir tuos, kuriuos turėjau, nebuvo lengva įsigyti.

– Bet pripažink, tokiu greičiu mes toli nenueisime. Iš čia kuo puikiausiai matau, kur atlikau gamtinius reikalus, – pamoju ranka atgal.

– Tai ką siūlai? Leisti tau sukurti ledo žirgus ir roges... – jis plekšteli sau per kaktą. – Net nežinau, ar tikėti Liaudgino pasakojimu, kad tavo fantazijos naudojimas tave silpnina, o tu...

– Pripažink, laiko mes neturime ir reikia rizikuoti. Dabar tik klausimas, kur mums keliauti? – nusuku akis į šoną.

– Keliausime į kortų miestą. Ten yra aiškiaregių ir būrėjų. Gal kuris nors galės perskaityti kortose atsakymą.

– Dabar kitas klausimas. Ar mūsų draugai toli? – Elijas sučiaupęs lūpas linkteli. Tik kartą. – Ar miestas irgi toli? – linktelėjimas. Atsidūstu. – Kai pagalbos reikia, jie išnyra iš sniego gilumos garsiai žvengdami ir kaklus purtydami, kad nuo savo ledinių karčių galėtų nukrėsti sniegą, – per mišką nusirita žirgų žvengimas ir netoliese pradeda kilti sniegas. Iš pradžių išnyra arklių galvos, vėliau priekinės kanopos, tada ir likęs kūnas su užpakalinėmis kanopomis. Žirgai trypčioja ant sniego, tarsi išmėgindami savo kūnus ir sniego tvirtumą.

– Ketini ant jų joti? – paklausia pusbalsiu Elijas. – Nemanau, kad bus labai patogu.

Vypteliu.

– Nenorėk per daug.

Jis žaismingai mirkteli.

– Šie žirgai tempia ledines roges, kurios itin lengvai slysta sniegu ir skrieja į priekį. Rogės, nors ir būdamos ledo kūriniu, yra magiškos. Tas, kas ant jų sėdės, nejaus smarkiai plakančio šalto vėjo ir nejaus stingdančių ledo dantų.

Prie žirgų susiformuoja didžiulės rogės, pakinktus pajutę žirgai pradeda nekantriai kanopomis trypti sniegą.

– Ne penkių žvaigždučių rogės, bet... – išdidžiai parodau į roges.

– Bet turės tikti, – Elijas sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir apsidairo aplinkui. Visos Tutelos išsilakstė ir pasislėpė pusnyse.

Žengi prie ledinių žirgų. Jie meiliai pasuka galvas į mano pusę ir prašosi paglostomi. Paliečiu jų glotnius kaklus ir pati nusistebiu nepajutusi šalčio, tik malonią šilumą ir... gyvybę. Gyvybę, kurią aš sukūriau paprasčiausiai parinkdama ir sujungdama žodžius.

Aš turiu galią tai daryti.

– Danu praranda galias, kai pasaka pavagia kūnus? – paklausiu pusbalsiu ir baugščiai dirsteliu į Eliją. Jis žvelgia visur, tik ne į mane.

– Deja, taip, – apmaudžiai atsako.

Linkteliu užsimerkusi. Skambėtų per daug gerai, jeigu pasilikdamas čia galėtum ir valdyti šį pasaulį. Arba priklausai realybei ir tada jį valdai, arba pasilieki jame ir tampi paprastas jo gyventojas.

– Na, išmėginkime tavo fantazijos vaisių, – Elijas nutraukia įsivyravusią nemalonią tylą ir prieina prie rogių.

Patapšnoju žirgui per kaklą ir brendu per sniegą prie laukiančio Elijo. Jis ištiesia ranką ir padeda man įlipti į roges. Vos tik nuleidžiu abi kojas, mane nustoja baksnoti šaltukas. Pasijuntu, tarsi kas būtų mane susukęs į šiltą vilnonį pledą. Iš Elijo veido nesunku atspėti, kad jis akimirksniu pajuto tą patį.

– O kaip dabar liepsime jiems pajudėti? – pasiteirauja Elijas, ieškodamas vadelių.

– Gražiai paprašysime? – trūkteliu pečiais ir pažvelgiu į žirgus. – Taigi, mums reikia kur?

– Prie smėlio krioklio, tačiau dabar ten tikriausiai smėlio ir sniego krioklys.

Pasakau žirgams vietą ir paprašau lėkti kiek galima greičiau. Jie garsiai sužvengia, atsistoja piestu ir pajudėti ristele, o vėliau ir šuoliais. Su Elijumi nugaromis atsitrenkiame į rogių atlošus. Mintyse nusikeikiu, kad nesugalvojau kokių nors minkštų sėdynių.

– Na, tokiu greičiu turėtumėme greitai pasiekti mums reikiamą vietą, – sumurmu sunerdamas pirštus ant kelių.

Elijas linkteli, bet veide nematyti jokio pasididžiavimo ar džiaugsmo, tik rūpestis ir nerimas. Man ir pačiai įdomu, kaip stipriai paveikiau aplinką. Viliuosi, ne tiek, kad mane galėtų atsekti priešai.

Kelias valandas lekiame nesibaigiančiu milžinų miško pakraščiu į priekį. Elijas į mane net paslapčia nedirsteli. Jis vis dairosi aplinkui ir mėgina ką nors įžvelgti. Iš pradžių ir aš mėginu nenuleisti akių ir ieškoti mus sekančių priešų, bet po kelių minučių suvokiu, kad tai beprasmiška. Mes lekiame per greitai, vaizdas tiesiog liejasi akyse. Neatskiriu, kur medis, kur sniego pusnis, o kur roges tempiantys ledo žirgai.

Patogiai įsitaisau ir iš po drabužių išsitraukiu medalioną. Kilsteliu jį laikydama pirštų galais arčiau akių. Tai kompasas, kurio negaliu panaudoti. Tai raktas, kurio negaliu įkišti į spyną.

Kol kas.

Bet kai atrasiu būdą ištrūkti iš pasakos, ar turėsiu laiko sekti kompaso nuorodomis ir surasti duris?

– Ar esi girdėjęs, kaip būtent Danu ar žmogėnai yra mėginę pabėgti iš pasakos? – paklausiu ir truputį krenkšteliu.

Elijas pažvelgia į mane ir mūsų žvilgsniai susikerta. Jis ištiesia ranką ir atsargiai prideda delną man prie kaktos, tarsi norėdamas pažiūrėti, ar nekarščiuoju.

– Tik prikimau, – sumurmu ir jis patraukia ranką. – Taigi, kokie būdai?

– Na, Danu yra mėginę savo galiomis sukurti duris, jas atrakinti... Tai neveikia, – jis sunkiai iškvepia, ranka perbraukia plaukus. – Tada girdėjau truputį įdomesnių būdų, – net šypteli juos prisiminęs. – Na, pavyzdžiui, Danu liepė pasakai jį paliesti.

– Neblogas mėginimas, – pripažįstu.

– Daug kas taip pasakytų, bet pasakos... neklauso. Tu gali įsakinėti visoms pasakoms, tik ne tai, kuri tave įtraukia. Ji tampa kone lygi su tavimi, apsaugota nuo tavęs.

Numykiu.

– Ką dar jie yra išmėginę?

– Nužudyti pasaką ir tada išburti savo duris. Neveikia. Jie yra mėginę grasinti pasakai, kad šioji paleistų. Bet... pasakos nepasiduoda. Jos žino: jeigu jas nužudysi, po tam tikro laiko jos vėl atgis.

– Žudyti pasakas – neverta, – apibendrinu sunkiu balsu.

Elijas linkteli.

– Na, tada esu girdėjęs apie kiek gudresnį planą. Jeigu negali valdyti savo pasakos, pamėgink paprašyti, kad kas nors valdytų tavąją.

Prisimerkiu.

– Ir kaip sekėsi?

– Pasaka pirmiausiai susitvarkė su jai nepriklausančiu Danu, o tada baigė reikalus su savuoju.

Klapsiu blakstienomis.

– Daugiau niekas nemėgino to pakartoti ir išsiaiškinti, ar neveiksminga?

Elijas trūkteli pečiais.

– Lyg ir mėgino dar kelis kartus, bet nesėkmingai. Visomis prasmėmis, – užbaigia susiraukęs.

– Pala, – iškeliu pirštą. – Ar visus tuos tvirtinimus, kad nenusisekė, papasakojo pačios pasakos?

Elijas truputį prisimerkia ir kiek suglumęs linkteli. Jis nesupranta, kur link lekia šuoliais mano mintis.

– O kas, jeigu tai tik gandai? Ne, ne tas žodis. Melas? – visa nušvintu ištardama šį žodį. Net šioji pilka diena staiga tampa šviesi ir nuostabi.

Elijas išriečia antakius. Lėtai, bet užtikrintai jis pradeda suvokti, apie ką kalbu.

– Gal pasakos gėdijosi prisipažinti, kad buvo įveiktos? Natūralu neskelbti, kad kam nors pavyko jas nugalėti, nes tada visi žinos, jog tai įmanoma. Dabar, kai tiki, kad tai neįmanoma, prarandi viltį ir susitaikai su likimu. Pasiduodi net nekovodamas.

Elijas atidžiai manęs klauso ir įdėmiai stebi. Neatrodo, kad mano mintys jam būtų padariusios kokį nors įspūdį ar įkvėpusios ryžto ir vilties. Atrodo, jis sunerimęs, kad apie tai kalbame.

– Medžiotojas... Jis yra pasaka, – Elijas nudelbia žvilgsnį žemyn.

Keturi žodžiai, vienas faktas, bet jis kalba taip garsiai ir išraiškingai, kad man pasidaro bloga.

– O ką, jeigu jis meluoja? Šis pasaulis yra magiškas. Gal yra kokia nors priesaika, kurios negalima laužyti? O gal jis yra mūsų šnipas blogiečių fronte ir, jeigu išduos paslaptį, visi žinos, kad jis išdavikas, – žodžiai veržiasi iš mano lūpų be sustojimo. Klausimai, hipotezės, spėjimai, galimi siužetai, tvistai... Tiesiog negaliu sustoti ir pažaboti savo fantazijos.

Jeigu mama dabar čia būtų, ji mane pagirtų ir pati uždavinėtų daugybę klausimų vis kartodama, kad niekados negalima tenkintis paprastais ir visiems aiškiais dalykais. Norėdamas parašyti gerą istoriją, turi nerti į jos gilumą, o tam padės klausimų uždavinėjimas ir abejojimas viskuo.

Akimirką esu nubloškiama į praeitį, į mamos darbo kambarį vėlų rudens vakarą. Ant rašomojo stalo šūsnis studentų parašytų koliokviumo darbų, kuriuos mama turi ištaisyti per artimiausias savaites.

– Skaitytojai visada nori būti apgauti. Rašytojui juos apgauti sudėtinga, nes... ? – mama žingsniavo palei langą. Kairė ranka buvo priglausta prie pilvo, kita pirštais lietė smakrą. Nežiūrėjo į mane. Ji išvis į nieką nežiūrėjo, tiesiog vaikščiojo pirmyn ir atgal paskendusi savo pasaulyje.

– Nes istorijoje viskas, kas pateikiama, yra užuomina apie atomazgą.

– Taip, jeigu pirmajame veiksme yra paminėtas ginklas, antrame veiksme iš jo būtinai turi kas nors iššauti.

– Teisingai, – mama sausai nusišypsojo. – Žinoma, gali iš neiššauti ginklo. Niekas to nedraudžia. Net priešingai, kartais gali tai panaudoti, kad suklaidintum skaitytojus. Tu nukreipi jų dėmesį.

– Nukreipiu dėmesį?

– Skaitydami istorijas skaitytojai mato tai, ką mato veikėjas. Jie jaučia tai, ką jaučia veikėjas. Jie galvoja taip, kaip galvoja veikėjas. Jie pastebi tai, ką pastebi veikėjas. Taigi, – ji stabtelėjo, iškėlė smakrą į viršų ir smiliaus galiuku patapšnojo smakrą. – Kaip ir veikėjas, jie nesigilins ir sukoncentruos dėmesį ties akivaizdžiais dalykais, nes nenorės tikėti, kad yra kažkas giliau.

Pritariamai numykiau.

– Jeigu nori skaitytoją tikrai nustebinti, niekados nesitenkink akivaizdžiais dalykais. Niekados. Tavo tikslas – siekti nežinomybės ir neįmanomų dalykų. Abejok viskuo.

Kažkas stipriai ir skaudžiai sugriebia mane už pečių ir ima purtyti. Mamos darbo kambarys dingsta ir atsirandu tarp medžių ir sniego. Elijas žvelgia į mane. Tankiai kvėpuoju.

– Patikėk, Medžiotojas yra mūsų pusėje. Jeigu žinotų ką nors, nuo mūsų neslėptų, – jo delnai kyla į viršų tol, kol nykščiais jis gali paliesti mano skruostus ir masažuoti jais sukamaisiais, raminančiais judesiais. – Taip, pritariu, jeigu pasklistų, kad kažkam pasisekė pasprukti iš pasakos nagų, tai stipriai paveiktų mūsų pasaulį, bet... patikėk manimi, jeigu abejočiau tais gandais, aš pastatyčiau tave priešais Baltąją Karalienę kartu su Florijonu.

– Bet abejoji, – sušnibždu ir užmerkiu akis.

– Abejoju tiek, kad nedrįsčiau rizikuoti tavo gyvybe, – jis priglaudžia kaktą prie maniškės. Mūsų nosių galiukai liečiasi. – Tavimi niekados nerizikuosiu. Tik ne tavimi.

– Paguodei, – uždedu delnus ant jo riešų ir sunkiai nuryju seiles. Širdis suspurda krūtinėje, kai jo lūpos atsargiai brūkšteli per maniškes.

– Geriau jau mirčiau, – sušnibžda ir, palenkęs mano galvą, priglaudžia lūpas prie kaktos, – nei leisčiau tau nukentėti, – atmerkiu akis. Jis žvelgia į mane, jo veidas rimtas.

Išspaudžiu šypseną ir palinkstu į priekį jį pabučiuoti, bet žemė sudreba po mūsų rogėmis. Nuo medžių ima kristi sniegas. Žirgai pasibaido ir pradeda blaškytis, kol nutrūksta nuo rogių. Mes sustojame.

– Kas čia buvo? – paklausiu įsitvėrusi į rogės kraštus.

Žemė vėl sudreba. Dar daugiau sniego pažyra nuo medžio šakų.

– Milžinas, – sušnibžda Elijas ir pažvelgia į ledo žirgus. Jie nebėga, išsigandę dairosi į šalis.

– Sakei, kad milžinai pirma smogia, o vėliau klausinėja.

– Aha, – Elijas linkteli ir žvalgosi aplinkui.

Dar keli žemės sudrebėjimai ir garsiai per visą mišką nugriaudi virstančio medžio keliamas triukšmas. Susižvalgome su Elijumi. Medis nuvirsta visai netoli. Po minutės dar vienas garsiai nukrenta žemyn.

– Milžinas artėja, – sušnibždu. Negaliu įkvėpti. Įtampa ir baimė spaudžia krūtinę.

Elijas pagriebia mane už riešo ir timpteli lauk iš rogių. Mes iškart įklimpstame iki pusės į sniegą. Vaikinas tyliai nusikeikia. Nenoriai ir aš nusikeikiu, ne tik dėl sniego, bet ir dėl šalčio, kuris su piktdžiugišku džiaugsmu smelkiasi iki pat kaulų čiulpų.

– Judam, – Elijas paragina ir brendame į priekį, toliau nuo rogių ir nerimstančių ledo žirgų, kurie trypčioja šone. Žemė dreba po mūsų kojomis. – Greičiau.

Sustingstu, išvydusi vos keli metrai nuo mūsų virsti pradedantį medį. Elijas staigiai timpteli mane arčiau kito medžio ir prispaudžia prie jo kamieno, kai šalia mūsų garsiai nukrenta milžiniškas medis. Lošteliu galvą atgal. Už trylikos metrų nuo mūsų stovi milžiniškas drūtas padaras, kuris ima ir lengvai spiria į medį. Šis pakrypsta į šoną ir galiausiai su trenksmu atsiduria ant žemės.

Milžinas žengia žingsnį, bet stabteli ir kiek pritupia, kad kažką galėtų geriau apžiūrėti. Elijas uždeda delną man ant burnos ir, nenuleisdamas akių nuo milžino, kuris įtariai žvelgia į garsiai žvengiančius ledo žirgus, stumia mane palei medžio kamieną.

Kai atsiduriame kitoje medžio pusėje, Elijas atsargiai žvilgteli į milžiną. Nors nematau, kas vyksta, dūžtančio ledo aidą sunku neišgirsti.

– Fy fai fo fum, užuodžiu gyvųjų žmonių kraują, – taria milžinas griausmingu balsu. – Išlįskite iš slėptuvės, nes sutrinsiu jūsų kaulus į miltus ir išsikepsiu gardžią duoną.

Milžinas stipriai trepteli viena koja, vėliau – kita. Ausis pasiekia sutraiškyto ledo garsas. Krūpteliu. Elijas prispaudžia mane prie medžio.

– Fy fai fo fum, žinau, kad esate čia. Nepasislėpsite ir nepabėgsite. Parodykite veidus ir leiskite man į jus pasižiūrėti.

Elijas, vis dar delnu uždengęs man burną, parodo pirštu tūpti žemyn. Nenoriai medžio kamienu slystu žemyn.

„Ką darysime?“ – tyliai paklausiu mintyse.

Elijas vengia mano žvilgsnio, stebi milžiną, kuris vėl piktai trepteli koja.

– Fy fai fo fum, jaučiu iškraipymus. Danu pastoti miškais. Pasirodyk ir atskleisk man savo talentą, kad šį atimčiau iš tavęs.

„Jis uosto orą“, – informuoja mane Elijas.

„Tikrai, milžinai kvaili, nes kitaip jam tereiktų sniege surasti ryškius mūsų pėdsakus.“

Elijo veide atsiranda menkutė šypsena.

„Palauk, jis gal susiprotės tai padaryti.“

Dar vienas medis traškėdamas nukrenta žemyn. Krūpteliu. Širdis tuoj išlėks iš krūtinės.

Girdžiu milžiną sujudant.

„Ką jis daro?“

„Toliau uosto orą. Dairosi.“

„Ar jiems greitai pabosta ieškoti?“ – pasiteirauju.

Elijas pakraipo galvą.

Už nugaros medis suvirpa, kai milžinas uždeda ranką ant kamieno. Elijas savo kūnu mane užstoja, kai iš viršaus, tarsi iš gausybės rago, pradeda kristi kalnas sniego. Atsiduriame po sniegu. Instinktyviai noriu išsitiesti, nusipurtyti sniegą nuo savęs, bet Elijas tvirtai laiko mane prispaudęs, kad nė raumenėlio nepajudinčiau.

„Jis mūsų neras, jeigu neišsiduosime.“

„O oras?“

Elijas neatsako. Žemė po mumis sujuda. Po minutės sudreba vėl. Ir dar daugiau sniego užgriūna mums ant galvų.

„Žinai, dabar suprantu, kaip žmogus jaučiasi, kai palaidojamas gyvas.“

„Na, lengviau galėsi aprašyti šiuos potyrius.“

„Bent jau tokia nauda... “

Milžinas suklykia iš skausmo. Žemė dreba jam trypčiojant vietoje. Sniego svoris spaudžia mus žemyn, pildo kiekviena kertelę.

„Mums reikia ką nors daryti“, – tariu vis labiau paralyžiuojama sniego svorio ir baimės, kad milžinas mus suras ir savo delnais sutraiškys kaip muses, bet žemė ima virpėti vis silpniau, o milžino riksmas vis tolsta.

„Jis bėga“, – taria Elijas. Kai vos juntame drebėjimą, Elijas puola nuo mūsų purtyti sniegą. Abu plačiai išsižiojame ir giliai kvėpuojame šaltu orą, nepamiršdami ir apsidairyti aplinkui. Milžino niekur nematyti, tačiau išvartyti medžiai ir didžiulės pėdos – nenuginčijami įrodymai, kad ką tik stovėjome vos keli metrai nuo didžiulio padaro. Šioji mintis man pakerta kojas ir susmunku žemyn. Elijas mane sugauna ir pastato ant kojų.

„Po visko, ką teko mums patirti, susitikimas su milžinu yra tau pats baisiausias?“ – Elijas man nuo galvos ranka nubraukia sniegą.

„Kas galėjo pamanyti, argi ne?“

„Kas galėjo pamanyti, kad čia užsigrūdinsi ir iš pilkos pelytės tapsi stipresnė asmenybė.“

Pagriebiu saują sniego ir tėškiu jį Elijui į veidą. Jis nusikvatoja.

– Bet tai tiesa, Miegančioji Gražuole, – pareiškia balsu, kai nustoja juoktis. – Tu čia pasikeitei, ir tik į gerą pusę, – jis sugriebia mano delnus ir pirštais perbraukia tatuiruotes. – Dabar tave tik reikia grąžinti į realybę ir tu atliksi tūkstančius žygdarbių, kurie bus įkvėpimas kitiems, – Elijas nusuka veidą ir atsidūsta. – Mūsų transportas sugadintas, o jos, – nužvelgia skraidančias mano išburtas ledo fėjas, – nemanau, kad gali užsimesti mus ant pečių ir nuskraidinti kur nors.

Ledo fėjos iškelia vidurinius pirštus ir visos kaip viena pasislepia sniege. Elijas išraito antakį ir pažvelgia į mane. Nustėrusi trukteliu pečiais.

– Na, dabar žinome, ką iš tikrųjų jos gelbėjo.

Pavartau akis.

– Vėl išburti žirgus ir karietą?

Elijas kiek pamąstęs papurto galvą.

– Neerzinkime likimo. Jeigu jau sutikome vieną milžiną, sutiksime ir daugiau. O, kaip pati girdėjai, jis užuodė... pasikeitimus.

– Ledo žirgus ir roges.

– Taip jau išeina. Geriau kol kas nenaudok savo fantazijos, – papūtusi lūpą pritariamai linkteliu. – Judame pėstute tol, kol sutemps ir reiks įkurti stovyklą. Tada pailsėsime.

– Norėčiau ką nors įsidėti į pilvą, – pasiskundžiu prikimusiu balsu ir paliečiu pilvą. Atrodo, kad jame atsivėrė juodoji skylė.

– Ne tu viena, – supratingai taria Elijas ir pradeda brautis per pusnis į priekį.

Tylėdami kelias valandas žingsniuojame į priekį. Kai tik išgirstame kokį keistesnį garsą, sustojame ir pasislepiame už artimiausio augančio medžio.

Kai pradeda temti, imame dairytis tinkamos vietos stovyklai. Pastebiu urvą. Mosteliu Elijui į jį ir atsargiai patraukiame arčiau. Elijas duoda ženklą man atsistoti atokiau ir pats, apsiginklavęs atlaužta nuo medžio storesne šaka, žengia į urvą.

Sulaikiusi kvapą stoviu nejudėdama ir stebiu, kaip Elijas juda gilyn, pasiruošęs bet kurią minutę gintis arba pulti.

„Čia nieko nėra“, – paskelbia Elijas ir nuleidžia šaką žemyn.

Nedrąsiai žengiu link urvo.

„Tu tuo tikras?“ – apsidairau, bet nieko įtartino nepastebiu.

„Urvas negilus, o ir neatrodo, kad jame kas nors gyventų.“

„Iš ko sprendi? Man sausi prikritę spygliai ir lapai kaip tik rodytų, kad čia kažkieno namai.“

Elijas šaka perbraukia žemę.

„Nėra jokio specifinio kvapo, jokių nagų žymių ant urvo sienų. Taip pat nėra jokių maisto likučių ar išmatų.“

Apglėbiu save rankomis.

„Kaip pasakysi“, – nusprendžiu nesiginčyti ir paklusniai einu su Elijumi nuo mažesnių medžių laužyti šakų. Man pro akis neprasprūsta, kaip Elijas kelis kartus kilsteli į viršų ranką ir dairosi aplinkui kažko ieškodamas. Tik vėliau supratau, kad ieško Nakomi. Nejučiomis pradedu galvoti, kas yra mano sielos globėjas ir kodėl jis manęs nesekioja taip, kaip lapė Florijoną. Gal aš net neturiu sielos globėjo? Šioji mintis man visai nepatinka ir ją nuveju.

Sukrauname šakas į krūvą, Elijas ją mėgina uždegti. Po daugybės nesėkmingų bandymų ir frazių „kodėl iš Ėliramos neišmokau kerais įkurti laužo“, gimsta liepsna. Ištiesiu delnus į ugnį. Mano galvoje tiek daug minčių, bet neturiu jėgų kalbėti.

Elijas trumpam išeina iš urvo. Neklausiu kur ir kodėl, nors man smalsu. Kai grįžta atgal, vienoje rankoje laiko triušį, o kitoje ant alkūnės tupi Nakomi. Vaikinas padeda triušį netoli laužo ir prisėda. Pasišlykštėjusi nužvelgiu kraujuojantį triušio kūną.

– Kai miršti iš bado, negali būti išrankus, – jis nuleidžia Nakomi ir iš kišenės išsitraukia peilį.

Nenoriai, tačiau stebiu, kaip jis išdarinėja Nakomi grobį. Net keista, kaip nedidelis sakalas galėjo susidoroti su tokiu nemenku padaru.

Elijas pagriebia vieną iš ilgesnių, plonesnių šakų ir, padaręs skyles mėsos gabaluose, juos perveria šaka. Šią įteikia man ir liepia laikyti prie ugnies.

– Ilgai keps, bet bent jau būsime sotesni, – pareiškia ir stojasi prieiti arčiau sniego, kad nusivalytų kruvinas rankas.

– Jau geriau badu kankinčiausi po tokio reginio.

Elijas šypteli puse lūpų, bet nieko nesako. Po kelių minučių grįžta, prisėda ir stebi, kaip kepa mėsa. Jo rankos kišenėse ir kažką tyliai žvangina. Spoksau į jį, mintyse mėgindama spėti, ką jis ten turi. Pajutęs mano įdėmų žvilgsnį, jis šypteli ir iš kišenės ištraukia septynis žiedus.

– Tu juos pavogei iš Liaudgino? – išsproginu akis.

Elijas papurto galvą.

– Pasiskolinau. Nežinia, kada gali pravesti. Beje, kai kurie iš jų yra neblogi.

– Neblogi?

– Niekados negali žinoti, kada prireiks vieno ar kito charakterio bruožo, – jis įsideda žiedus į kišenę, neleisdamas man dirstelėti į ant jų išgraviruotus žodžius.

Suraukiu nosį ir nukreipiu žvilgsnį į ugnį.

– Žinai, gerai pagalvojau apie tai, ką kalbėjome rogėse, – tariu po dešimties minučių.

– Na, ir ką prigalvojai?

Giliai įkvėpiu.

– Sakei, kad Danu mėgina suvaldyti pasaką, pasitelkdami savo sugebėjimus, – Elijas lėtai linkteli. – O kas, jeigu būtų panaudota šio pasaulio magija? Kas, jeigu iš kur nors gautumėme kokio nors valdymo eleksyro, gėrimo, kvapo... bala žino, ką čia galima gauti? – skėsteliu rankomis. – Svarbiausia, kad tai egzistuoja ir sukurta šiame pasaulyje ir jo gyventojų. Ar... Ar kas nors taip mėgino?

Elijas ranka perbraukia plaukus.

– Na, bent jau negirdėjau. Atrodo... kvaila ir... per daug lengva, kad galėtų pavykti.

– O kas, jeigu visas genialumas pabėgti iš pasakos būtent ir slypi paprastume?

Elijas vypteli.

– Jeigu ką, kol kas turime vieną variantą. Galėsime Medžiotojo dar paklausti apie šią... mintį.

Pergalingai linkteliu. Jaučiuosi truputį geriau, drąsiau, tvirčiau... labiau pasitikinti savimi ir turinti daugiau vilties, kad gal viskas pavyks.

Tylomis sukramsnojame iki galo neiškepusią mėsą. Nors ji be jokių prieskonių ir gerokai paskrudusi, tai vienas skaniausių mano kada nors valgytų mėsos patiekalų. Tikriausiai, kai esi mirtinai išalkęs, viskas tampa neapsakomai skanu. Gal net ir brokolius suvalgyčiau sudejuodama iš malonumo.

Kai pavalgome, Elijas pareiškia, kad budės pirmas. Tik gavusi jo pažadą, kad prikels mane vidury nakties, kad pats galėtų pamiegoti, sutinku užmerkti akis ir panirti į miegą, vildamasi, kad atsibudus pasaulis bus šviesesnis, lengvesnis ir mažiau pavojingas.

34 skyrius

Konfliktas: katė ant šuns kilimėlio.

Elijas mane prikelia, o pats panirsta į miegą. Įmetu kelias šakas į ugnį ir susigūžusi stebiu miegantį vaikiną.

Ne, pasaulis man pabudus šviesesnis ir lengvesnis netapo. Žvelgdama į ramiai besikilnojančią Elijo krūtinę suvokiu, kad kiekvieną akimirką viskas tik sudėtingėja ir blogėja ir taip bus iki tos akimirkos, kai pats likimas už mane priims visus sprendimus arba man pačiai teks žengti lemiamą žingsnį. Nežinau, kuris variantas man labiau priimtinas.

Pasilenkiu arčiau jo. Švelniai pirštu galiuku perbraukiu jam per skruostą. Jis net nekrusteli – taip giliai įmigęs. Tikriausiai per pastarąsias dienas buvo pamiršęs, kas yra miegas. Man tampa jo gaila. Mėginu suprasti, kodėl jis iš viso nusprendė imti ir padėti Danu bei žmogėnams. Kodėl jis nemėgina susigrąžinti savo kūno?

Bet jeigu nebūtų nusprendęs, mes niekados nebūtumėme susipažinę. Gal taip būtų net geriau, nes dabar man vien nuo minties, kad gali tekti su juo išsiskirti, plyšta širdis ir norisi verkti griaudžiomis ašaromis. Ar mano laimė verta tūkstančių prarastų gyvenimų? Ar tie tūkstančiai gyvenimų verti mano laimės?

Susigūžiu ir toliau stebiu Eliją. Kad ir kaip mėginu save įtikinti, kad tai nebūtų visiškas palikimas, kad kiekvieną kartą užmigus galėsiu čia sugrįžti ir su juo susitikti, nepadeda nuraminti širdies ir sielos. Jos susitarusios kužda, kad tada viskas bus kitaip, kad bus naktų, kai pabudusi jo neprisiminsiu, ar kad miegodama jo nerasiu, nes jis rizikuos gyvybe ir padės kitai įstrigusiai merginai.

Karštas viską griaunantis pavydas persmelkia mane. Sugniaužiu kumščius ir suspaudžiu lūpas. Nenoriu su niekuo dalintis Elijumi. Jis mano... demonas, o aš – jo Miegančioji Gražuolė.

Įpusėjus mano budėjimui, užsinoriu atlikti gamtinius reikalus. Tyliai pasitraukiu nuo mūsų stovyklavietės ir, kai nueinu pakankamai toli, kad nesigėdinčiau atlikti savo reikalų, stabteliu už medžio ir juos atlieku, per daug nesidairydama į šalis. Susitvarkiusi pasuku atgal, bet sustoju paralyžiuota išvysto vaizdo. Keli metrai nuo manęs, laikydama degantį deglą ir atsirėmusi lazdele, stovi senutė moteris juodu apšiurusiu apsiaustu. Deglo šviesa atsimuša nuo daugybės jos sidabrinių pakabučių ir žiedų.

– Ką...

Moteris kilsteli ranką su lazda arčiau burnos ir pakraipo galvą į šalis. Tada ji apsisuka ir žengia į priekį, o aš suakmenėjusi stoviu ir stebiu, kaip ji juda gilyn į tamsą. Tarsi pajutusi, kad neseku jai iš paskos, ji stabteli ir paragina mane rankos mostu.

Stipriai suspaudžiu lūpas, žvilgteliu į stovyklos pusę, o vėliau į senolę. Mano nuojauta tyli it vandens į burną prisiėmusi.

Giliai įkvėpiu per nosį ir nedrąsiai pajudu link senolės. Ji lėtai linkteli ir pasiramsčiuodama lazdele atsargiai žengia į priekį. Pėdinu į priekį ir vos galva neatsitrenkiu į išsikišusią neaukšto medžio šaką.

Gal buvo prastas sumanymas naktį miške sekti paskui senutę, kuri atsirado tarsi iš niekur, bet jau per vėlu trauktis ir tiesiog kerėplinu, kartkartėmis dirstelėdama per petį atgal. Stovyklos laužo skleidžiama šviesa vis blėsta ir galiausiai dingsta iš akiračio, kai senolė pasuka į šoną ir vienas iš storų sekvojų užstoja stovyklą.

– Kur mane vedi? – drįstu paklausti garsiai. Pasigailiu. Tarsi kas nagais perrėžia per gerklę iš vidaus. – Iš kur atsiradai čia? – tariu tyliau.

Senolė tyli ir tik eina į priekį, kol prieiname įdubą, kurios apačioje – nedidelė apskrita aikštelė. Lyg ten būtų koks tvenkinys, uždengtas sniegu. Moteris apsisuka, paduoda man į rankas deglą ir lazdele parodo žemyn.

– Norite, kad eičiau ten? – paklausiu truputį prisimerkusi.

Moteris nieko nei sako, nei parodo. Ji apsisuka ir šlepsi per sniegą į miško tamsybę. Aš stoviu ir spoksau į ją tol, kol deglo skleidžiama šviesa ją apšviečia. Kai ji dingsta, pasijuntu kiek nejaukiai. Apsidairau aplinkui. Čia gal kokie spąstai ir aš kaip tikra kvailė atėjau tiesiai į juos. Bet...

Viena ranka apglėbiu save per pilvą ir atsargiai imu leistis žemyn. Netyčia paslystu dėdama koją ir, parkritusi ant užpakalio, nučiuožiu žemyn garsiai rėkdama. Kai sustoju, žiopčiodama apsidairau aplinkui. Niekas iš niekur neišlindo ir manęs nemėgina nudobti, sužeisti ar įkalinti.

Lėtai atsistoju ant kojų. Kojomis braukiu sniegą į šonus, kol atkasu tvirtą pagrindą. Taip, po manimi kažkoks vandens telkinys. Nerizikuoju žengti į priekį ir stoviu vietoje, mėgindama suprasti, kodėl toji senolė norėjo, kad nusileisčiau čia.

Kad ir ką ji norėjo, kad išvysčiau, neišvydau. Apsisukau ir pradedu atsargiai statydama kojas kilti į viršų. Už mano nugaros kažkas lyg tėkšteli į vandenį. Sustingstu ir dirsteliu per petį. Kilsteliu deglą, kad šviesa daugiau apšviestų, bet nieko nepamatau.

– Man tikriausiai pasigirdo, – sumurmu.

Bet po minutės vėl išgirstu tą garsą ir pagauta smalsumo nusprendžiu grįžti ant užšalusio vandens telkinio. Lėtais, bet tvirtais žingsniais nusileidžiu. Viduryje tvenkinio pamatau didžiulę eketę ir joje plaukiojančias septynias auksines žuvis. Išvydusios mane, jos pasislepia po ledu, išskyrus vieną, kuri nejudėdama žvelgia į mane.

Pritūpiu ir nuleidžiu deglą arčiau vandens. Žuvis nepabūgsta ir pajudina pelekus, kad priplauktų truputį arčiau. Droviai šypsodamasi ištiesiu laisvą ranką ir nuleidžiu ją arčiau vandens. Žuvis priplaukia arčiau mano pakibusios rankos.

Panardinu pirštus į maloniai drungną vandenį. Žuvis akimirką pabūgsta, bet vis tiek priplaukia dar arčiau. Ji švelniai baksteli mano pirštus, tarsi tikrindama, ar šie jai nieko blogo nepadarys ir, kai nepadaro, paneria giliau į vandenį ir pradingsta gelmių tamsumoje. Pasilenkiu virš vandens ir pamėginu ką nors įžiūrėti dugne, bet regiu tik savo atspindį vandens paviršiuje.

Susiraukiu ir traukiu iš vandens ranką, bet ją kažkas sugriebia. Širdis nusirita į kulnus, regiu žalsvai melsvus slidžius pirštus, tvirtai įsitvėrusius į mano plaštaką. Mėginu ją ištraukti, bet, kad ir kas yra po vandeniu, jis trūkteli mane į save. Taip stipriai, kad įkrentu į eketę. Bet, netgi man atsidūrus vandenyje, mano plaštaką pagriebęs padaras jos nepaleidžia ir tempiasi gilyn. Plaučiai pradeda degti prašydami deguonies, o aš karštligiškai mėginu išvaduoti savo galūnę.

Ūmai kažkas sugriebia man už kojos, vėliau už kitos ir tempia gilyn. Kiek galėdama stipriau muistausi, oro burbuliukai išsprūsta man iš burnos.

„Elijau!” – surinku mintyse.

Kai kūnas pasiduoda ir prieš mano valią lūpos prasiveria, o į gerklę įplūsta dumblėtas vanduo, gniaužtai dingsta nuo mano galūnių. Keista, kad dar nepraradau sąmonės. Noriu pajudėti link paviršiaus, bet nevaldau kūno. Netrukus nugara paliečiu akmenuotą dugną.

Akyse aptemsta, užsimerkiu, o kai jas atmerkiu, atsiduriu salėje, sėdžiu ant vienos iš daugybės minkštų kėdžių, kartu su kitais žmonėmis. Man iš šalies sėdi mama. Jos rankos prie pilvo, kojos sukryžiuotos ties kulkšnimis. Ji vilki baltą kostiumėlį. Kaip visados, jos plaukai supinti į man iki skausmo pažįstamą danišką kasą, veidas kiek padažytas.

Suglumusi klapsiu blakstienomis. Motina pažvelgia į mane.

– Kas atsitiko, Amarile, dukrele mano? – ji paklausia meiliai.

– Nieko, – sumurmu ir nukreipiu žvilgsnį į priekį. Ant scenos prie mikrofono stovi apkūni tamsiaplaukė moteris su nedideliais, stačiakampio formos rausvais akiniais. Ji vilki juodą suknelę, ant kaklo – sidabrinis pakabukas. Kumščiais pasitrinu akis, nes netikiu tuo, ką regiu. Bet ir vėl pažvelgusi į moterį regiu ant jos kaklo žvilgantį trijų sujungtų spiralių sidabrinį pakabuką.

– Amarile, dukrele mano, tu visa išbalai. Ar kartais nesusirgai?

Papurtau galvą.

– Ne, viskas gerai, – pameluoju.

Motina numykia, bet toliau neklausinėja. Ji atsilošia kėdėje ir nukreipia žvilgsnį į sceną. Ignoruoja į ją vis nukrypstančius smalsius ir susižavėjimo kupinus žvilgsnius. Kai kurių čia sėdinčių žmonių rankose – mano mamos parašytos knygos.

– Kaip ir kiekvienais metais, mūsų šalyje vyksta Metų knygos rinkimai, kuriuose dalyvauja vis daugiau knygų mylėtojų. Šįmet mūsų komisija kiekvienai kategorijai išrinko po penkias knygas. Vaikų kategorijoje...

– Kaip man nepatinka tokios ilgos įžangos, – mama sušnibžda. – Visi čia sėdintys žino, kokios knygos šiais metais dalyvavo rinkimuose. Jie tikriausiai jas galėtų išvardinti ir prikelti vidury nakties.

Linkteliu. Bent jau aš tikrai galėčiau kiekvienų metų. Aš galėčiau papasakoti, apie ką yra kiekviena knyga. Netgi vaikams skirtos iliustruotos pasakos. Mama vertė kiekvieną jų perskaityti ir pasakyti, kodėl ji buvo pripažinta tinkama šiems reikšmingiems šaliai rinkimams. Ji neleido skaityti tik savo kūrinių, kurie puikuodavosi sąrašuose kiekvienais metais. Praeitais metais net du jų buvo išrinkti vienoje kategorijoje.

Ir kiekvienais metais ji laimėdavo tose kategorijose, kuriose būdavo jos knygos.

– Bet taip pridera, – sumurmu.

Mama atsainiai pamoja ranka.

– O dabar paauglių kategorija. Mireta Melninkaitė, – salėje nugriaudi kurtinantys plojimai. Tai būna visur, kur tik mamos vardas nuskamba. Vargu, ar kas nors nėra jos darbų skaitęs ar apie ją nebūtų girdėjęs.

Susigūžiu kėdėje. Mama švelniai patapšnoja man per petį. Pažvelgiu į ją. Ji šiltai žvelgia į mane. Šypteliu ir stebiu, kaip mama giliai įkvepia, nutaiso plačią šypseną ir atsistoja. Prieš žengdama link scenos, nužvelgia visus susirinkusiuosius ir jiems linkteli. Tada pasitempusi nužingsniuoja grakščiais, lengvais žingsniais į priekį ir užima pirmą kėdę, skirtą jaunimo knygos autoriui.

Kai plojimai nutyla, paminimi ir kiti autoriai. Susirinkę taip entuziastingai neploja, kaip plojo ir ūžė mano mamai. Rašytojai kiek susikrimsta ir man tampa truputį jų gaila. Jie, kaip ir visi čia esantys, žino, kad, kol mano mama bus penketuke, jų kūriniai nelaimės. Jie prisėda šalia jos be vilčių atsiimti garbingą prizą.

Moteris pristato poezijos penketuką. Tada pajuda link suaugusiųjų kategorijos. Vienam rašytojui susirinkę mugės dalyviai negaili plojimų. Vyras atsistoja ant scenos, prideda delną prie krūtinės ir žemai nusilenkia. Ant rašytojo, kuris visiems prisistato slapyvardžiu Jurgis Rastelis, kaklo kažkas sužvilga, bet nespėju įžiūrėti, kas.

Prasideda rinkimus laimėjusių autorių kalbos. Mama prieina prie mikrofono, pirštai sunerti prie pilvo. Ji niekados su savimi neturi paruoštų kalbų, nes, kaip pati teigė, nemėgsta įsiminti ilgų tekstų ar juos skaityti miniai. Todėl niekam netampa staigmena, kai mama apsimestinai nuoširdžiai visiems padėkoja už palaikymą, balsus ir meilę jos kūrybai. Ji nepamiršta užsiminti apie kitus autorius, kurių darbus išgiria, nors namuose ji man postringavo, kad jie tikri neišmanėliai ir jų kūryba neverta nė sudilusio skatiko.

Kai pasibaigia renginys, mama laikydama diplomą ir daugybę puokščių gėlių, kurias jai įteikinėjo visi, kas netingėjo, prieina prie manęs. Skubu dalį jų iš jos paimti. Pajudame lauk iš salės, bet kelią mums pastoja Jurgis Rastelis ir pasalūniškai mums nusišypso. Jo rankose – taip pat nemažai puokščių, o už nugaros būriuojasi gerbėjai.

– Mireta Melninkaite, – jis nužvelgia mamą. Žvilgsnis ilgiau užsibūna ties mamos nuogu kaklu. – Man didžiulė garbė susipažinti su tokia talentinga ir garsia mūsų šalies rašytoja.

Mama išspaudžią šypseną.

– Man taip pat malonu su jumis susipažinti. Sveikinu su laimėtu prizu.

Vyras kilsteli savo įrėmintą diplomą.

– Labai juo didžiuojuosi. Negalėjau patikėti, kai sužinojau, kad mano suaugusiems skirtas kūrinys buvo toks vykęs, kad skaitytojai už jį balsavo.

Mama linkteli.

– Dar kartą sveikinu, bet jau turiu eiti su dukterimi.

– O, čia jūsų dukra, – Jurgis Rasteli permeta visas gėles bei diplomą į vieną ranką ir, truputį pasilenkęs, kad iš po drabužių galėtų išlįsti trys susijungusios spiralės, ištiesia ranką. Kiek sutrikusi paduodu ranką ir jis ją paspaudžia. – Tokia pat graži, kaip ir jos motina. Tikriausiai ir tokia pat talentinga.

– Graži – taip, o apie talentą... Stengiuosi jai padėti jį išsiugdyti ir tapti ne ką prastesne plunksnos meistre, nei jos motina, – išdidžiai pareiškia mama.

– Džiugu girdėti, kad talentingi autoriai padeda ir puoselėja jaunus. Aš ir pats turiu kelis mokinius. Jie labai talentingi. Moka valdyti žodį ir turi lakią vaizduotę. Tačiau daro dar nemažai pradedančiųjų klaidų.

– Mes visi juk turime nuo kažko pradėti, – švelniai taria mama.

– Tai jau tiesa, – pritaria vyras. – Dabar galvoju pradėti naują romaną, tačiau ieškau kito rašytojo, kuris norėtų parašyti bendrą knygą. Juk suprantate, du garsūs ir talentingi autoriai parašytų nepaprastą knygą, kuri gal paliktų ir mūsų mažos šalies ribas.

Mama neatrodo, kad būtų labai jau susidomėjusi nekaltai jai peršamu pasiūlymu.

– Nebloga mintis.

– Gal galėtumėte apie tai pagalvoti ir, jeigu nuspręstumėte prisijungti, net neabejoju, kad parašytumėme nepaprastą istoriją.

Mama išspaudžia šypseną.

– Pagalvosiu, – pameluoja ji. – O dabar jau tikrai turiu bėgti. Geros jums dienos.

– Ir jums.

Mama spėriais žingsniais pasileidžia kuo toliau nuo rašytojo. Aš vos spėju paskui ją.

– Kaip jis drįsta taip akiplėšiškai prieiti prie manęs ir siūlyti tokius dalykus. Tai aiškus noras pasinaudoti mano vardu ir sunkiu darbu. Kokie šiais laikais žmonės, Amarile, dukrele mano, jie visi tik ir ieško lengvo būdo pasiekti žvaigždes. Tikriausiai net atiduotų man didžiąją darbo dalį.

Dirsteliu per petį. Gerbėjų apsuptas vyras pradeda atsakinėti į jų klausimus.

– Galima pamanyti, kad turiu laiko tokiems dalykams, – mama toliau bamba eidama. Nesiklausau jos.

Kažkas trūkteli mane, pradeda skaudžiai spausti krūtinę. Užsimerkiu, gėlės iškrenta iš glėbio, pridedu delną prie krūtinės, o kai atsimerkiu, atsiduriu ne pilname žmonių pastate, o tamsiame miške. Priešais mane – parklupusi Ėlirama, ji padeda man atsigulti ant šono. Iš mano burnos veržiasi dumblo skonio vanduo.

Esu kiaurai permirkusi, drebu iš šalčio, burnoje klaikus skonis, o plaučiai dega iš skausmo. Mėginu suvokti, kas atsitiko, kur aš, kodėl čia Ėlirama, kuri taip pat šlapia. Nieko nesuprantu. Vieną akimirką kažkas tempia į vandenį, kitą sėdžiu su mama salėje ir spaudžiu ranką rašytojui, turinčiam trijų sujungtų spiralių pakabuką, o vėliau kosėju vandeniu šalia Ėliramos.

– Amarile! – šaukia Elijas.

– Mes čia! – surinka Ėlirama ir pasilenkia arčiau manęs. – Kaip jautiesi? – pasiteirauja pusbalsiu.

Elijas čiuožia žemyn ir iškart pripuola prie manęs. Jo pirštai paneria į mano varvančius plaukus ir prispaudžia mane prie krūtinės.

„Tas riksmas mane mirtinai išgąsdino“, – prisipažįsta Elijas, alsuodamas man į kaklą.

– Jeigu taip prižiūri mūsų Danu, tai ką aš žinau, Elijau, – pašaipai taria Ėlirama. Ji atsistoja, atsiremia delnais į klubus ir dirsteli į eketę.

Elijas nusuka žvilgsnį nuo manęs. Jis prisimerkia ir žvelgia į Ėliramą, tarsi šią regėtų pirmą kartą gyvenime.

– Iš kur tu čia?

– Pirma geriau padėkok, kad ją ištraukiau. Dabar aš šlapia ir šąlu. Tuoj pavirsiu į varveklį. Jau pradedu gailėtis, kad puoliau traukti tave, – iškošia atsisukusi į mane. – Negi rimtai tu kurčia? Šaukiau tave, o tu ėmei ir įšokai į eketę, – mosteli ranka į vandenį.

– Ką? – drebėdama paklausiu.

– Iš kur tu čia? – Elijas pakartoja. – Kaip tu čia atsiradai?

Ėlirama pavarto akis ir suirzusi skėsteli rankomis.

– Savo magišku žirgu. Va kaip atsiradau. Jus sekiau naudodama švytuoklę. Pasirodo, spėjau pačiu laiku.

– Tu m-m-m-ane ša-ša-šaukei? – kalendama dantimis paklausiu.

Ėlirama linkteli.

– Tu ėjai nešdamasi deglą, – ji parodo į vis dar degantį ant žemės numestą deglą. – Šaukiau tave, bet tu tiesiog ėjai toliau. Kai pasivijau tave, tu panėrei į vandenį, o kai neišnėrei, puoliau iš paskos. Rimtai, negi nori nusižudyti?

Pakraipau galvą.

– Geriau judėkime prie laužo, kol nesušalome į ožio ragą ar nesusirgome, – pasiūlo Ėlirama, stipriai rankomis apglėbdama save. – Tikiuosi, turite užsikūrę laužą?

Elijas rimtu veidu linkteli. Kartą.

35 skyrius

Ėlirama liepia Elijui stovėti lauke, kol pati urve keliais burtažodžiais išgręžia mūsų permirkusius drabužius. Po minutės kitos jie vėl sausi ir tinkami dėvėti. Visa sužvarbusi juos apsivelku ir ištiesiu delnus į ugnį. Ėlirama neskuba apsirengti ir vis mąsliai braukia pirštais per savo gyvatės pakabuką ant kaklo.

– Čia tai rytinis išsimaudymas, – sumurma Ėlirama galiausiai, užtraukdama palto užtrauktuką ir šūkteli Elijui, kad šis jau gali įžengti į vidų.

Linkteliu kalendama dantimis. Elijas prisėda prie manęs ir tvirtai apsiveja rankomis. Neturiu jėgų priešintis, o gal net ir nenoriu to daryti, ir tiesiog leidžiu jam priglausti mane prie savo šilto bei tvirto kūno. Netgi per daugybę drabužių sluoksnių galiu pajusti jo besidaužančią širdį.

Ėlirama pagriebia šalia jos gulėjusias šakas ir sviedžia į ugnį.

– Rimtai, kodėl tu šokai į eketę? – paklausia Ėlirama prisimerkusi. – Kvailokas žingsnis, pagalvojus, kad dabar yra stingdanti žiema, kad vanduo ledinis...

Užsimerkiu ir giliai įkvepiu. Pati dar visko neaprėpiu.

– Jai šokas, – rūsčiai taria Elijas. – Ji sušalusi ir išsigandusi. Savo tardymus palik ateičiai.

Ėlirama prunkšteli.

– Gal ir mane priglaustum prie savęs. Juk ir aš maudžiausi tame šaltame vandenyje. Galėjau mirti, kaip ir ji.

Susiraukiu ir drebančiais pirštais įsitveriu į Elijo drabužius.

– O, mano sena svajonė neišsipildys. Turi egoistišką ir pavydžią merginą savo glėbyje, – Ėliramos švelnaus juoko aidas urve pavirsta šiurpiu vaiduoklių kvatojimu.

„Pavyduliauji? – paklausia su šypsena Elijas. Nieko neatsakau. – Gera žinoti, kad nenori su niekuo manimi dalintis“, – jis paglosto mano drėgną galvą.

– Taigi, – Ėlirama pliaukšteli delnais į šlaunis. – Gal galite man papasakoti, balandėliai, kas nutiko Žvakių mieste? Kiek turime laiko? Ar mums labai svyla padai? Netylėkite ir viską klokite.

Elijas sunkiai iškvėpia ir pradeda Ėliramai pasakoti, kas mums nutiko. Vaikinas atsargiai renka žodžius ir atrenka įvykius. Jis praleidžia nemažai dalykų, susijusių su Liaudginu. Jis leidžia pačiai Ėliramai užpildyti trūkstamas dalis, užuot pasakęs, kad Mirties krikštasūnis yra apsėstas... mano sielos. Elijas taip pat nė žodeliu neužsimena apie mūsų pokalbį rogėse ir tai man sukelia kelis įtarimus. Pati prasižiočiau ir viską apie savo postringavimus iškločiau Ėliramai, bet dar neturiu jėgų.

– Oho, čia tai nuotykiai, – viską išklaususi taria Ėlirama. – Laikas dabar kaip niekad ne mūsų naudai ir gali būti, kad įžeista Liaudgino savigarba privers jį mus persekioti. Neblogas duetas lipa mums ant kulnų. Tiesiog norisi palįsti po pernykščiais lapais ir pasislėpti.

Elijas niekos neatsako. Mano lūpos taip pat užsiūtos. Po truputį nustoju drebėti ir raminantis Elijo glostymas trumpam man užliūliuoja ir užmigdo. Kai prabundu, į urvą veržiasi jau šviesa. Aš vis dar sėdžiu Elijo glėbyje, o Ėlirama – įsitaisiusi kitoje laužo pusėje. Ji išriečia antakį, kai pastebi, kad prabudau.

– Elijau, dabar gali nueiti ir pasižiūrėti, ar galima čia rasti ką nors valgoma. Aš paglobosiu Amarilę, nebent vėl pradėsi ožiuotis be priežasties, – ji žvilgsniu meta Elijui iššūkį.

Vaikino kūnas akimirką įsitempia, bet vėliau atsipalaiduoja. Jis nenoriai atitraukia nuo manęs rankas ir leidžia man pajudėti. Mano kūnas tarsi medinis. Elijas atsargiai man padeda įsitaisyti truputį tolėliau nuo jo.

– Niekur neinat, – taria rimtu tonu ir nužvelgia mus abi. Ėlirama rankos mostu atiduoda jam pagarbą ir taip užsitarnauja rūsčią Elijo veido miną. Kai po minutės Elijas išdrožia lauk, ji prapliumpa juoku. Netgi ištrykšta viena kita ašara, kurią skuba pirštais nusibraukti.

– Suvysčiusi jį kaip mažą vaiką, – sumurma ji. – Geriau jau atvystyk, jeigu neketini juo rūpintis, kol suaugs, – pataria ji surimtėjusiu veidu.

Apglėbiu save ir susigūžiu.

– Mačiau tavo veido miną, kai Elijas pliurpė man apie jūsų nuotykius, – ji kresteli galva į lauko pusę. – Elijas daug ką nusprendė nutylėti, ar ne?

Mano galva nusvyra arčiau krūtinės.

– Bet aš irgi kai ką nutylėjau, – prisipažįsta pusbalsiu. – Kodėl tu sekei tą juodu apsiaustu apsivilkusią žmogystą? Anąkart per mažai baimės tau įvarė?

Pažvelgiu į ją. Jos žvilgsnyje slypi kažkas, kas mane priverčia apsistatyti mūro sienomis ir tylėti kaip vandens į burną prisėmus.

– Nesijaudink, neketinu išplepėti, – ji atsainiai numoja ranka. – Gali manimi pasitikėti. Iš veido matau, nenori, kad Elijas apie tai žinotų, kaip jis nenori, kad aš kažką žinočiau.

Jos žodžiuose nėra jokio liūdesio ar nusivylimo, bet jie vis tiek gnybteli man širdį ir pasijuntu jai nusikaltusi. Ėlirama mūsų komandos narė. Ji man jau ne kartą išgelbėjo gyvybę, rizikuodama savo pačios saugumu, sveikata ir gyvastimi. Man pačiai keista, kad Elijas tiek daug dalykų nusprendžia nuslėpti nuo visų. Žinau, kad visais aklai pasitikėti negalime, netgi geriausiu draugu, nes šis vieną dieną gali pavirsti priešu, bet visi mes siekiame vieno ir to paties tikslo. Paslaptys sukurs nepasitikėjimą vienas kitu, o nepasitikėjimas skaldys komandą.

Tyliai greitakalbe ir kaip galėdama trumpiau dėl peršančios gerklės jai išpliurpiu apie Liaudginą nuslėptas detales. Ėliramai vos akys iš akiduobių neiškrenta tai išgirdus.

– Va čia tai bomba. Kas galėjo pagalvoti? – ji teatrališkai iškvepia. – Dabar bijau labiau ne Sniego karalienės, o Mirties krikštasūnio. Jis mus visus nudės be pasigailėjimo, – paklaikęs žvilgsnis žybteli jos veide. – Ir Elijas norėjo tai nuslėpti? Ar jis visai išsikraustė iš proto? Mes neturėtumėme dabar sėdėti aplink laužą ir šnekučiuotis. Mes turėtumėme...

– Dingti iš čia kuo greičiau, – šaltu tonu taria Elijas. Jis įžengia lėtai, tvirtais žingsniais, veidas iškaltas iš marmuro. Rankoje laiko sumedžiotą kiškį, nuo kurio tingiai laša kraujas.

Ėlirama suspaudžia lūpas ir sugniaužia rankas į kumščius. Merginos žvilgsnis tiriantis ir atšiaurus. Jau imu gailėtis, kad išpliurpiau.

– Būtent, – po minutės įtemptu balsu taria Ėlirama. – Čia pavojinga. Jeigu Liaudginas sieks bet kokia kaina mus pagauti, tai...

– Tai jis pasinaudos savo turima įtaka ir galia?

– Tikriausiai dabar jau pusė pasaulio mus medžioja? – tariu menkučiu balseliu.

– Visas pasaulis, – ramiai pataiso Elijas ir atsisėda šalia manęs. Jis nenuleidžia akių nuo Ėliramos, kurios žvilgsnis suakmenėjęs iš rimtumo ir siaubo.

– Ką? – išvokščia ji.

– Visas pasaulis mus medžioja. Liaudginas turi prieigą prie žvakių. Vargu, ar rastum pasaką, kuri nenorėtų ten atsidurti ir netikėtų, kad tos žvakės leis surasti Danu.

Ėlirama iškelia rankas palei galvą ir riaumoja pro sukąstus dantis. Ji net visa išrausta ir atrodo, kad išsiverš kaip ugnikalnis.

Elijas į tai nereaguoja ir pradeda šalia manęs ramiai doroti kiškį. Šįkart nusuku žvilgsnį ir nedrįstu stebėti proceso.

„Kodėl nusprendei jai viską atskleisti, Miegančioji Gražuole?“

– Nuo čia kelios dienos iki smėlio krioklio, – sumurma Ėlirama.

Elijas numykia ir vienu staigiu judesiu išneria kiškį iš kailio. Uždedu delnus sau ant pilvo.

„Ne viską. Tik priežastį“, – pasiteisinu, jausdama, kaip darosi bloga.

– Atrodo, kad tau... – Ėlirama pasisuka pasižiūrėti į Eliją, bet nutyla ir susiraukia iš pasišlykštėjimo.

– Man rūpi, – šiurkščiai pareiškia. – Tačiau negalime savęs marinti badu ir nesiilsėti. Kada tu paskutinį kartą miegojai? – Ėlirama primerkia akis. – Ar valgei? Net ir pasakos valgo, nes mirtis iš išsekimo ir bado atimtų iš jų brangų laiką. Be to, mes nesame pasakos ir, kartą čia numirę, ir būsime numirę, – pabaigia ir pagriebia vieną iš vakar naudotų medinių iešmų. Jis perveria mėsą, žvelgdamas į Ėliramą. Mergina stipriai sučiaupusi lūpas.

– Bet sniegas? – ji krypteli galvą į lauko pusę. Stambios snaigės vis nenustoja kritusios iš dangaus.

Elijas ištiesia virš laužo iešmą su mėsa.

– Tada siūlau nekelti triukšmo ir greičiau pasistiprinti, – pareiškia ir pagriebia kitą iešmą. – Amarilė jau persišaldžiusi. Jai reikia jėgų ir šilumos, – reikšmingai pažvelgia į laužą.

Ėlirama nusitveria iešmą ir įkiša persmeigtą mėsą tiesiai į ugnį. Elijas palinguoja galvą ir paima kitą iešmą. Visi trys tylėdami stebime, kaip mėsa kepa, o kai ji iškepa, greitais kąsniais ją sužiaumojame.

– Kas dabar? – paklausia Ėlirama, karingai atsiremdama rankomis į klubus.

Elijas pažvelgia į mane.

„Pasikviesk savo žirgus ir roges.“

Linkteliu, žengiu į priekį ir užsimerkusi tyliai pradedu šnabždėti. Netrukus prie urvo stovi du ledo žirgai ir prie jų pritvirtintos ledo rogės. Patrinu pirštais gerklę.

Ėlirama kelis kartus suploja delnais.

– Neblogai, – sumurma. – Bet atrodė, kad tave mėšlungis tuoj ištiks arba apsiverksi iš skausmo. Gal išsiburk vaistų, nes tuoj prarasi kalbos dovaną ir nualpsi, – pataria Ėlirama ir žvilgteli į Eliją.

Nusuku žvilgsnį jį. Jis stovi įsitempęs, lūpos kietai sučiauptos. Pažvelgęs į mane, jis linkteli. Žodžiais išsiburiu mažą buteliuką ir jį visą išgeriu. Akimirksniu pasidaro geriau.

– Įdomu, ką mes darytumėme su istorijų Danu, kuri negali suregzti nė sakinio? – Ėlirama dramatiškai pavarto akis. – Arba su mirusia nuo peršalimo Danu?

Sunkiai nuryju seiles. Stebiu Ėliramą, skubančią užsiimti vietą rogėse. Ji nei trupučio nenustemba, kad šaltukas nustoja ją kandžioti prisėdus. Tikėjausi, kad nustebins, o ji net nesureagavo.

Pažvelgiu į Eliją. Ar jis tai irgi pastebėjo? Bet jo galva nudelbta, o kai šią kilsteli į viršų, iškart suvokiu, kad jis Ėliramos net nestebėjo. Jam rūpi visai kiti reikalai. Jo veide atsispindi nerimas ir rūpestis. Šalta ir abejinga kaukė buvo tik vaidinimas. Iš tikrųjų Elijas apie situaciją mano tą patį, ką ir Ėlirama, bet dėl kažkokios priežasties nuo jos tai nori slėpti.

– Eime, – paragina Elijas ir padeda man prisėsti šalia Ėliramos, kuri sėdi sukryžiavusi rankas ant krūtinės.

Įsakau žirgams ir pajudame į priekį. Niekas nekalba. Visi įsitempia ir dairosi aplinkui. Išskyrus mane. Aš sėdžiu panirusi į savo mintis. Mėginu suprasti, kas įvyko naktį. Tai tikrai buvo prisiminimas, ir vienas iš šviežesnių, visai prieš motinai pavirstant... kvaištelėjusia. Tas vyras buvo labai atkaklus ir vis stengėsi prikalbėti mamą su juo dirbti, o kai ji atsisakė, prašė pasiūlyti jai pažįstamus talentingus ir daug žadančius rašytojus. Mama jam pasiūlė, vildamasi, kad šis ją paliks ramybėje.

Bet nepaliko.

Jos pasiūlyti žmonės ateidavo į mūsų namus dėvėdami tuos žvilgančius sidabriniais trijų sujungtų spiralių pakabukus... Jie meilikavimais, pagyromis, kyšiais mėgino ją prikalbinti.

– Liaukitės, – griežtu tonu tarė mama, stovėdama tarpduryje, kai vėlų vakarą Jurgis Rastelis paskambino jai į mobilųjį telefoną. Aš sėdėjau su ja jos darbo kambaryje ir šimtąjį kartą skaičiau mamos man specialiai iš knygų atrinktus straipsnius apie rašymą, kūno kalbą ir žodžių psichologiją. – Tai jau darosi nejuokinga. Pasakiau, kad neturiu tam nei laiko, nei noro. Kaip prašėte, rekomendavau kelis talentingus žmones, bet tikrai nesitikėjau, kad jais pasinaudosite, kad mėgintumėte mane užverbuoti.

Mama apėjo stalą piktais žingsniais. Jos veidas tam vyrui kalbant darėsi vis griežtesnis.

– Gražbylystės nesuveiks. Nepalenksite manęs į savo pusę. Jeigu pasakiau ne, tai ir reiškia – ne. Daugiau man neskambinkite, nes neatsiliepsiu, – ji patraukė mobilųjį telefoną nuo ausies ir ėmė pirštu baksnoti ekraną. Net neabejojau, kad šį kartą ji įrašinėjo Jurgio Rastelio numerį į blokuojamų numerių sąrašą. – Tai bent įžūlumas. Kaip jam pasakyti, kad atšoktų nuo manęs? Jaučiuosi, tarsi jis mėgintų mane užverbuoti. Labai nemalonu.

Nežinojau, ką sakyti, tad tiesiog linktelėjau.

Mama padėjo telefoną, atsirėmė delnais į stalą ir sunkiai atsiduso.

– O dar ima klausinėti apie tave, tavo kūrinius, laimėjimus... Atsargiau su juo. Tas tipas man visai nepatinka. Tik pagalvokite, laimėjo pirmąkart Metų knygos rinkimus ir jau tiki, kad jis – žodžių dievas, – mama nusipurtė.

– Nesijaudink, neketinu artintis prie jo, – sumurmėjau ir įnikau toliau skaityti straipsnius. Mama patapšnojo man per petį ir išėjo į virtuvę pasidaryti stiprios raminamosios arbatos.

Stipriai save apglėbiu ir pažvelgiu į Eliją.

„Kaip manai, ar pasakos turi kokį nors simbolį, ženklą ar žodį, kad galėtų vienas kitą atpažinti?“ – paklausiu su viltimi, kad mano būgštavimai yra nepagrįsti.

Elijas kiek įsitempia ir pažvelgia į mane. Jo veide sustingęs siaubas. Susigūžiu. Pusryčiai kyla gerkle į viršų.

„Jie turi, tiesa? Koks jis?“

Elijas nusuka veidą. Jo kvėpavimas sulėtėja ir pasunkėja.

„Gandai teigia, kad tai – trys sujungtos spiralės, suformuojančios viduryje trikampį.“

Sunkiai nuryju seiles.

– Kas jums? Atrodote kaip išvydę vaiduoklį, – sušnibžda Ėlirama, suraukdama antakius. Ji greitomis apsidairo aplinkui, tarsi mėgintų pastebėti tai, kas mus taip stipriai paveikė, bet neradusi tik sutrinka. – Kas atsitiko? – lėtai paklausia ji.

– Ne, viskas gerai, – Elijas suskumba atsakyti ir žvilgsniu perspėja mane laikyti liežuvį už dantų. – Tiesiog Nakomi dingo iš akiračio. Tikriausiai nuvargo ir nutūpė kur nors.

Ėlirama klapsi blakstienomis. Jos veide neatsispindi jokia emocija, bet nuojauta manęs neapleidžia, kad šis bergždžias paaiškinimas jos neįtikino, tačiau ji nusprendžia praleisti jį pro pirštus ir nusuka žvilgsnį į šoną.

„Tokį ženklą nekart mačiau čia“, – prisipažįstu.

Elijas pagriebia mano ranką ir suneria mūsų pirštus.

„Čia jį dažnai gali pamatyti, bet retai atkreipi dėmesį.“

„Kodėl?“

„Gal todėl, kad kuo dažniau regi, tuo mažiau dėmesio kreipi, o kai išvysti jį realybėje, jauti... Tu jauti ryšį su asmeniu, kuris dėvi tą ženklą. Niekados nežinai kodėl, bet pasitiki tuo žmogumi.“

„Visas šis pasaulis... “

„Spąstai?“

Giliai įkvepiu.

„Ne realybė, o šis pasaulis yra pavojingas.“

Elijas spusteli mano delną.

„Tikrieji sprendimai vyksta čia. Čia sprendžiami likimai, formuojamos asmenybės. Bet... “

„Žmonės to nesupranta ir... “

„Danu yra reikalingi, kad galėtų griauti fantazijos ir realybės sienas, kad savo talentu gydytų žmones, kai pasakos juos sugadina savo naudai.“

Pažvelgiu į jį. Elijas jau įdėmiai žvelgia į mane, akyse siautėja audra.

„Ką dar nuo manęs slepi? Ką dar turėčiau žinoti apie šį pasaulį, bet tu man nesakai?“

„Kodėl manai, kad kažką nuo tavęs galiu slėpti?“

„Nes tu daug ką nusprendi slėpti nuo Ėliramos, o ji – juk tavo bendražygė ir sąjungininkė.“

Elijas stipriai suspaudžia lūpas, patraukia ranką nuo maniškės ir pažvelgia į šoną.

Apsitveria tylos siena.

36 skyrius

Sutemus įkuriame stovyklą, o kitą dieną iš pat ryto vėl leidžiamės į kelionę. Prieš vidurdienį pasiekiame smėlio krioklį, nuo kurio byra baltas švelnus smulkus smėlis. Jis pradeda kristi iš aukštai ir leidžiasi tarsi plati užuolaida, bet ties viduriu dėl išsikišusių uolų susidaro iliuzija, kad smėlio siena susiaurėja, tik tam, kad vėliau praplatėtų. Iš toli net atrodo, kad tai – milžiniškas smėlio laikrodis.

Tačiau čia nerandame saviškių. Nei Ėlirama, nei Elijas neatrodo nustebę. Priešingai, atrodo, kad jie tikėjosi jų čia nerasti.

– Kas dabar? – klausiu.

– Į kurią pusę, manai, jie pasuko? – Ėlirama klausia vaikino ignoruodama mano klausimą.

Elijas apsidairo aplinkui, iškelia ranką ir kantriai laukia, kada iš dangaus nusileis Nakomi. Sakalas neskuba pasirodyti, o kai nutupia jam ant alkūnės, atrodo išalkęs ir nusikamavęs. Elijas taip pat tai suvokia ir nusprendžia atsisakyti, kad ir kokį planą turėjo. Jis kilsteli ranką ir leidžia paukščiui susirasti saugią vietą ir pailsėti.

– Jie žino, kad ketiname judėti į Kortų miestą, – taria Elijas sunkiai atsidūsėdamas.

– Kortų miestas, – pradeda Ėlirama. Jos rankoje – į visas puses svyruojanti švytuoklė. – Ten, – neatitraukdama akių nuo svyruojančio objekto, mosteli į kairę. Liepiu žirgams judėti ten. Žirgai paklūsta ir lekia į priekį kiek tik galėdami greičiau.

Kai pradeda temti, pastebime sniege daugybę pėdsakų. Po kelių valandų aptinkame palapinę. Pirmas išbėgęs mus pasitikti yra Florijonas su lape, pastaroji įtariai nužvelgia ledo žirgus. Elijas prieina prie vaikino ir bičiuliškai jį apglėbia. Vaikinui nuo nosies nuslysta akiniai, kuriuos jis skuba pasitaisyti, vos Elijas jį paleidžia.

Iš savadarbės palapinės išeina Džonatanas, kuris, pridėjęs delną ant krūtinės, lengviau atsikvėpia pamatęs mus sveikus ir gyvus. Paskui jį išseka Medžiotojas ir Eidimtė. Mergaitė suspiegia ir pasileidžia per sniegą prie Ėliramos, kuri pagauna mergaitę ir iškelia į viršų. Eidimtė sukikena.

– Ėkit vydun. Čė šėlta, – Medžiotojas pamoja ranka į palapinę ir visi vienas paskui kitą suguža į palapinę. Paskutinis įeina Elijas, kuris stengiasi vengti mano žvilgsnio. Jis net prisėda ne šalia manęs, o kuo tolėliau. Tikriausiai mano klausimas apie slepiamus dalykus buvo tarsi strėlytė, pataikiusi tiesiai į raudoną tašką taikinio viduryje.

– Kas gėrėsnio nutiko? – Medžiotojas patrina rankas. – Pasakokit viską. Su dėtalėmis.

Elijas ranka perbraukia plaukus ir lėtai pradeda pasakoti. Kaip ir pasakodamas Ėliramai, jis atsargiai atrinkinėja žodžius ir įvykius. Nusprendžia praleisti tuos pačius dalykus. Ėlirama tyli, bet veide atsispindi nepasitenkinimas, kad vaikinas slepia patį svarbiausią faktą.

– Čę tė bėnt nuotykiai, – Medžiotojas plekšteli sau per šlaunį.

Džonatanas giliai įkvepia ir reikšmingai pažvelgia į Eliją. Vaikinas apsimeta nepastebintis savo draugo žvilgsnio, o gal ir nenori pastebėti, nes iš veido senas pažįstamas perskaitys viską, ką jis nori nuslėpti.

Ėlirama atsistoja, sukryžiuoja rankas ant krūtinės, kreivu žvilgsniu pažvelgia į Eliją, kuris spokso sau į rankas.

– Gerai, mes patyrėme daug nuotykių, bet kelionė dar nesibaigia. Mums reikia judėti toliau, – garsiai prabyla Ėlirama ir visus nužvelgia. – Pirmiausia mums reikėtų susirasti geresnį prieglobstį, nei palapinė, kuri, atrodo, tuoj subliukš, – ji parodo pirštu į viršų, kur sniego svorį vos belaikantis stogas linksta į vidų. – Ir jūs jau čia užsisėdėjote. Tai nėra gerai.

Džonatanas pritariamai linkteli.

– Jeigu Liaudginas dėjo nemažai pastangų turėti Amarilę, jis tikrai nepasiduos ir mėgins ją susigrąžinti. Turėtume iš čia pajudėti, pone.

– Bet ne dabar, – paprieštarauja Elijas. – Jau tamsu. Toli niekur nenueisime. Teks nakvoti čia. Reikia paieškoti ko nors papildomoms stogo atramoms. Florijonai ir Amarile, – Elijas pažvelgia į Florijoną ir į mane, – pasirūpinkite ginklais.

Mes linktelime. Elijas mosteli ranka Medžiotojui ir Džonatanui. Šie nieko neklausinėdami kartu su Elijumi išeina.

***

Kiekvienas iš mūsų traukia burtus, kada kuriam teks budėti. Pirmoji pora yra Ėlirama ir Medžiotojas, antroji – aš ir Florijonas, o trečioji – Elijas ir Džonatanas.

Florijonas visą laiką sėdi šalia manęs tylėdamas, tapšnodamas pieštuko galu bloknotą ir kartkartėmis įmesdamas vieną kitą šaką iš prineštos krūvos. Tuo metu aš apžiūrinėju medalioną. Sugalvoju milijonus būdų, kaip jį pažadinti, tačiau daugumai jų nėra sąlygų išmėginti.

Tyliai suriaumodama nuleidžiu rankas ant kelių. Florijonas pakelia akis nuo bloknoto, pasitaiso akinius, nužvelgia visus miegančiuosius ir tik tada nukreipia žvilgsnį į mano pusę. Jis liūdnai nužvelgia medalioną mano rankose.

Ūmai man parūpsta sužinoti, kas dedasi jo galvoje, kaip jis jaučiasi ir ko nori. Užsikabinu medalioną ant kaklo ir prisėdu šalia jo. Jis kiek išsigandęs žvelgia į mane. Šypteliu ir parodau į bloknotą.

– Galėčiau?

Jis suspaudžia lūpas ir truputį padelsęs linkteli. Atsargiai pirštų galais paimu bloknotą, pasidedu ant kelių ir vieną po kito verčiu puslapius. Florijonas atidžiai stebi mano judesius ir veidą. Stengiuosi neišsiduoti regėdama juodu pieštuku nupaišytus vaizdus. Iš pradžių jie gražūs, šviesūs ir kupini linksmumo bei vilties, su daugybe fone skraidančių margaspalvių kolibrių, bet kuo toliau verčiu, tuo jie tampa tamsesni ir liūdnesni. Viename – hienos, apsupusios grobį, antrame – bendraklasį mušantys paaugliai, trečiame – vienišius, stebintis linksmai tauškiančių bendraamžių būrelį, dar kitame – vienišius susigūžęs žingsniuoja tamsia miesto gatve.

– Tu irgi neturi draugų namie? – paklausiu pašnibždomis.

– Ste... stebukl... as būtų, jei... gu turė... čiau.

– Aš neturiu, nes visi laiko mane keistuole, – prisipažįstu.

– Tas pats.

– Aš nemėgstu bendrauti.

– Aš irg... irgi.

– Man patinka stebėti pasaulį.

Florijonas pritariamai linkteli.

– Žmo... ones nemo... oka klaus... ytis.

– Jie nemoka ir matyti, – pastebiu. – Visiems rūpi pinigai, valdžia ir jie patys. Tikriausiai dėl to pasakoms ir lengva griauti realybę. Jie turi išmintį, sąjungininkus, – apsidairau, – šį pasaulį.

– Danu y... yra ly... der... iai.

– Ir gydytojai.

Abu linktelime.

Patraukiu rankovę nuo riešų. Florijonas kiek sumišęs žvelgia į randus.

– Kai daug žmonių nori rasti būdą niekados nemirti, aš norėjau... – giliai įkvepiu ir iškvepiu. – Nemačiau tikslo. Atrodė, kad niekas man nesiseka, kad niekam nerūpiu, kad... Tiesiog užimu nereikalingą vietą, kad neturiu tikslo ir priežasties gyventi.

Elijas nudelbia akis į savo anglimi išterliotus pirštus.

– Atrodo, kad esi nema... tomas.

– Ar tu nori grįžti į realybę? – atvirai paklausiu. Jis pakelia akis į mane ir klapsi blakstienomis. – Jie sako, kad mums reikia sugrįžti, nes mes – Danu. Mes – gydytojai ir pasipriešinimas pasakoms, bet ar tu nori grįžti ir kovoti?

Florijonas pasilenkia į mane, atsargiai atverčia kitą bloknoto puslapį ir pasitraukia. Pažvelgiu žemyn. Jame – piktdžiugiškai kapinėse išsišiepusi Giltinė.

– Kai pieš... iu, sug... alvo... ju tam pie... šiniu... iui istor... oriją. Lengv... gvau dirbti. Dažn... nai nereik... ia išgal... voti istori... jos, nes ją pa... aimu iš savo gyv... venimo. Jeigu gal... aliu ką nors pak... keisti, tai ir nori... riu daryti. Neno... oriu, kad daug žmon... nių jaustų... si kaip aš, – jis patapšnoja pirštu į riešą. – Nenor... iu, kad jaustų... si vieniši. Taip, no... riu grįž... įžti.

Įdėmiai žvelgiu į giltinę. Kaltė mane smaugia. Florijonas tvirtai žino, kad nori grįžti į pasaulį, kuris jį skriaudė ir neįvertino. Kad išgelbėtų kitus, kai pačiam reikia išsigelbėjimo. Gal mes su Florijonu net nebūtumėme atsidūrę čia, jeigu kitas Danu nebūtų pasidavęs ir darytų tai, kam buvo sutvertas.

– Mes esam... ame išrink... inktieji. Mes Saul... ės vaikai, – švelniai taria Florijonas.

– Saulės vaikai?

Jis linkteli ir kukli šypsena blyksteli jo veide.

– Mes esame Danu.

– Mes išrinktieji ir prakeiktieji.

– Mes pal... aiminti ir pas... merk... tieji.

– Mes saulės vaikai, – tariu, nors nė velnio nesuprantu, kas tie saulės vaikai, bet Florijono akys suspindi, kai tai pasakau.

– Mes neį... veik... iami, kol es... am sav... vimi.

– Kol esame savimi, – pakartoju ir pažvelgiu į ugnį. Ji raminančiai liūliuoja.

Florijonas atsargiai paima iš manęs bloknotą ir tyliai piešia naują piešinį. Po kelių valandų plačiai žiovaudama pažadinu Eliją. Vaikinas atmerkia akis ir ima dairytis po palapinę ieškodamas galimo priešo.

– Jūsų eilė, – sušnibždu. Elijas akimirksniu atsipalaiduoja ir kumščiais pasitrina akis.

– Ačiū, – atsisėda, o po minutės ir atsistoja, užleisdamas savo gultą man. Į jį akimirksniu sudrimbu ir užmerkiu akis. Gultas šiltas ir kvepia Elijumi. Kvepia saugumu ir namais, kurių nenoriu palikti, bet Florijono žodžiai mane stipriai paveikė. Nenoriu, kad kas nors kitas išgyventų, ką išgyvenau aš. Jeigu galiu tam užkirsti kelią savo istorijomis, savo žodžiais, kodėl to turėčiau nedaryti.

Kiekvienas mūsų nori būti ypatingas, o kai toks tampa, ūmai pakeičia nuomonę ir nori tapti pilkas, niekuo neišsiskiriantis pilietis.

Užmerkiu akis ir iškart paneriu į tamsumą ir užmarštį, bet kažkas staiga mane iš jos ištraukia atgal. Apsiverčiu ant kito šono.

– Taip nederėjo daryti, pone, – nepatenkintu tonu sušnypščia Džonatanas. – Suteikti jai viltį melais... Ji ims jumis nepasitikėti, nes kuo artimesnis žmogus, tuo skaudesnis net ir menkiausias melas.

– Tu jos nematei. Kiekvieną kartą, kai pasakydavau, kad tai jau buvo išmėginta, kad tai yra neveiksminga, ji akyse sunykdavo. Jai reikia vilties, motyvacijos veikti.

– Kaip ir mums visiems, pone, bet maitindamas ją melais galite pastūmėti į pavojų.

Tyla. Ūmai visi miegai išgaruoja ir sulaikiusi kvapą laukiu, ką kuris dar pasakys.

– Asmuo be vilties yra miręs asmuo, – galiausiai karčiai taria Elijas.

– Asmuo, primaitintas melais, taip pat, pone, – atkerta Džonatanas.

– Gal taip bus geriau.

– Kuo geriau?

– Melas ir skausmas, – sušnibžda Elijas. – Melas ir skausmas, – pakartoja ir ugnis sušnypščia, kai kažkas įmetama į laužą. – Išprovokuok pokalbį. Pasakyk, kad apgavau, – akimirką jis tyli. – Bus geriau.

– Pone, žinau, kad praeitą kartą...

– Bus geriau, – nutraukia negyvu balsu.

– Didžiausią skausmą visados sukelia ne pašalietis, o artimas žmogus, – liūdnai taria Džonatanas.

Elijas nieko į tai neatsako. Daugiau jie nekalba, o aš užmiegu kraujuojančia ir verkiančia širdimi.

37 skyrius

Ryte nuo veido nusibraukiu užkritusius plaukus ir atsistoju. Nusivalau rankas į kelnes ir patraukiu lauk iš palapinės niekam nieko nesakydama. Jaučiu, kad į mane įsmeigtos visų akys mėgina surasti bet kokį tarpelį prasiskverbti į mano mintis. Labiausiai stengiuosi apsimesti, kad Elijas šiame pasaulyje neegzistuoja. Kvailai elgiuosi, bet faktas, kad jis tyčia nori mane įskaudinti, žeidžia ir liūdina.

Lauke siautėja nuožmi pūga. Vėjas nesigailėdamas talžo viską, pasitelkdamas į pagalbą milžiniškas snaiges. Mėginu ką nors įžiūrėti, bet toliau kelių žingsnių nieko nebesimato. Atlikusi gamtinius reikalus esu pakankamai sužvarbusi, todėl grįžtu atgal. Visi kraunasi daiktus ir ruošiasi kelionei. Prisidedu prie jų.

„Ar viskas gerai, Miegančioji Gražuole?“ – mintyse pasiteirauja Elijas. Jo žodžiuose justi didis nerimas ir susirūpinimas.

Pažvelgiu į jį ir akimirksniu pasigailiu. Noriu čia ir dabar apsiverkti. Dėl daugybės priežasčių.

„Tiesiog... nerimauju“ – sumeluoju.

Daugiau jis neklausinėja. Tikriausiai nusprendė, kad neverta manęs spausti, o gal jam šis atsakymas tiko.

Pagriebusi daiktus išeinu laukan. Netrukus šalia manęs atsiranda ir kiti. Eidimtė stipriai gniaužia mano ir Ėliramos delnus ir kažką sau linksmai niūniuoja. Elijas, pastebėjęs mane spoksant į jį, šypteli puse lūpų.

Pusnimis nužingsniuojame į priekį. Šaltis kandžiojasi, o kūnas dreba. Galūnės pradeda stingti vos už kelių metrų nuo palapinės. Eidimtė vis skundžiasi, kad šalta, kiti kantriai žingsniuoja į priekį vis labiau mėlstančiomis lūpomis. Mintyse įsivaizduoju kelis papildomus šiltus drabužius ant visų. Mergaitė aikteli ir plačiai nusišypso.

Vienu momentu mums kelią pastoja baltas ir juodas kiškiai. Mes sustojame ir žiūrime į miško gyventojus, o šie į mus. Baltasis kiškis atšuoliuoja arčiau mūsų, o juodasis laikosi atokiau, viską įdėmiai stebėdamas. Medžiotojo kūną purto gilus juokas. Dirsteliu į jį.

– Balts kišks. Kad tu kur padvėsk. Mėrgyt, tavė, lydės sėkmė.

Šypteliu. Pasilenkiu ir ištiesiu ranką, tačiau baltas kiškis paskutinę akimirką pasuka į šoną ir pasileidžia šuoliais atgal į mišką, o tuo metu juodasis atsargiai prisiartina. Jis nosyte net paliečia pirštus, o tada nuseka paskui baltąjį.

– O tai, deja, nėra nelabai geras ženklas, panele, – girdžiu Džonataną sušnibždant, tačiau nei vienas iš jų nesiteikia daugiau nieko pasakyti. Judame į priekį.

Po ilgų ėjimo valandų mūsų kelyje pasipainioja medinis namelis. Dirsteliu į Eliją. Jis paleidžia mano ranką, sugniaužia delne vieną iš Florijono nupieštų kalavijų ir drauge su Medžiotoju prieina prie namelio, palikdami mus tolėliau. Stebime, kaip jie apžiūri namelį, pabaladoja į duris, o kai niekas neatidaro, patys įeina vidun. Po kelių minučių jie išeina ir surinka mums skubėti į vidų.

– Kas čia? – paklausiu garsiai.

– Atrodo, kad raganos Baba Jagos namas, bet jau seniai negyvenamas, – sumurma Ėlirama nužvelgdama namelio vidų. Medžiotojas pritariamai linkteli.

– Bus nebloga vieta nakvynei, – paskelbia Elijas. – Jau tuoj pradės temti. Neverta toliau eiti.

Visi pritariamai linkteli, nutariame įsikurti namelyje. Pirmas darbas – užkurti ugnį židinyje ir pripildyti namelį šilumos. Lekiojame su šakomis iš lauko, o Eidimtė sėdi ant didžiulės senos lovos ir viską stebi tabaluodama kojytėmis.

Netrukus viduje oro temperatūra kyla, šaltis traukiasi. Elijas ir Džonatanas ieško ko nors valgomo, o Ėlirama su Medžiotoju mėgina atrasti sausų drabužių.

Valydamasi delnus į drabužius įdėmiau nužvelgiu mus supančią aplinką. Namelis – gan didelis, vieno kambario, kelių aukštų, medinis. Daugybė įvairiausių rakandų, žolelių, buteliukų, indų, vienas apskritas stalas, kelios kiek netvirtos kėdės. Kampe stovi keli stori medžiaginiai maišai. Tikriausiai viduje kokie grūdai. Visus daiktus nuklojęs storas dulkių sluoksnis.

Stipriai save apkabindama ir vis dar truputį kalendama dantimis prieinu prie nedidelio langelio. Žvilgteliu laukan. Neryškus mano atvaizdas blankiai atspindi ties kraštais apšerkšnijusiame stikle. Kilsteliu ranką prie lango, atsargiai pridedu pirštus. Nupiešiu vos įžiūrimą „D“ raidę. Išsišiepiu. Mano dantys stikle blizga it žvaigždės danguje. Netoli namo įžiūriu po sniegu palaidotą šulinį. Kelias akimirkas spoksau į jį tarsi užburta.

Eidimtė pribėga prie manęs nešdamasi rankose kažką panašaus į kaklo papuošalą, mėgina pasistiebusi ant pirštų galiukų dirstelėti laukan.

– Višur balta balta, – taria ji.

Linkteliu, o jos žodžiai prikelia vaikystėje išmoktą Salomėjos Nėries eilėraštį ir nejučiomis pradedu jį murmėti. Eidimtė klausosi.

– Apšerkšniję mūsų žiemos – / balta balta, kur dairais. / Ilgas pasakas mažiemus / seka pirkioj vakarais. / Apie klaidžią sniego pūgą, / saulės nukirptas kasas, / apie žąsiną moliūgą, / kurs išskrido į dausas. / Apie vilką, baltą mešką, / burtus, išdaigas velnių, / apie vandenis, kur teška / iš sidabro šulinių...

– Ir taip toliau, – pertraukia Ėlirama, sviesdama į mane kažkokį šiukštų medžiagos gabalą, o vėliau ir kažkokį ryšulėlį. – Sausiname plaukus ir apsimauname šiltesnes kojines. O tu, vėjurke, ateik čia, – Ėlirama pamoja. Eidimtė linkteli, bet pirma man paduoda mažų stiklinių karoliukų vėrinį. Apžiūriu jį. Vėrinys gražus ir... nutrūksta mano rankose. Karoliukai garsiai pažyra po kojomis ir nusiridena į visas puses. Visų akys nukrypsta į mane ir stebi, kaip karštligiškai renku karoliukus.

– Palik juos, – taria Elijas, keldamas mane ant kojų. – Turime rimtesnių užsiėmimų negu rinkti karoliukus.

Linkteliu. Tai, kas likę mano rankoje, pažeriu ant grindų.

– To gal nereikėjo daryti, panele, – garsiai taria Džonatanas.

– Ką? – susiraukiu.

Vyras žiojasi atsakyti, bet Elijas prabyla greičiau.

– Nekreipk į jį dėmesio.

Linkteliu ir puolu nusimaudinėti šlapias kojines, keičiu jas naujomis. Tada džiovinu plaukus. Tuo pat metu Džonatanas ir Ėlirama ruošia valgyti iš name rastų maisto produktų. Elijas vaikšto ratais po didžiulį kambarį, vis pastuksena į medį, kažką nupaišo ore pirštu ar ant sienos ištraukta iš židinio anglimi.

Vėl žvelgiu pro langą. Lauke tamsėja, o pūga, atrodo, ima rimti. Sukryžiuoju rankas ant krūtinės ir žvelgiu į tolį, į medžius, kurių kontūrus vis lengviau įžvelgti. Ir tada išvystu didžiulį juodą gyvūno siluetą.

Sunkiai nuryju seiles, dirsteliu per petį į visus. Jie užsiėmę. Tada vėl žvilgteliu pro langą. Juodoji katė žengia kelis žingsnius artyn, atsitupia ant užpakalinių letenų, žvelgia tiesiai į mane ir, atrodo, kažko laukia.

Manęs.

Pagriebiu nuo lovos vilnonį šiurkštų pledą, užsimetu ant pečių ir išsliūkinu niekieno nepastebėta laukan. Šaltas vėjo gūsis trenkia skaudų antausį, bet nekreipiu ėmesio. Judu link laukiančios panteros. Kojos sminga į purias sniego pusnis ir kelių dešimčių metrų kelias pavirsta tikru jėgų bei ištvermės išbandymu.

Kai iki panteros lieka keli žingsniai, sustoju ir žvelgiu tiesiai gyvūnui į akis. Keista, bet nejaučiu baimės. Greičiau jau kažkokį nekantrumą ir virpulį.

– Tu esi mano sielos globėja?

Pantera nuleidžia savo galvą, tada atsistoja ir pasuka link miško. Stabteli, kai nepajudu iš vietos. Šilčiau įsisuku į pledą.

Medžių užuovėjoje vėjas vos juntamas, net sniego paklodė tokia plona, kad gali išvysti kyšančias šakas ar žibuokles.

Stabteliu ir atsitupiu. Atsargiai paliečiu pirštu vieną iš žibuoklių. Ji nuvytusi. Dirsteliu į kitą. Šioji taip pat. Pantera prisiartina prie manęs. Ji uždeda didžiulę savo leteną ant žibuoklės, o kai pakelia – iš vargšės gėlelės nieko nelikę.

– Mama man sakydavo, kad gyvūnai visados pagyvina istoriją, nes jie nenuspėjami. Jie gali būti tavo draugai arba priešai, – sumurmu susivyniodama tvirčiau į pledą. – Taip pat ji mėgo pabrėžti, kaip rašytojai retai pasinaudoja jais.

Pantera atsitupia.

– Mano sielos globėjas yra galiūnė katė, kai pati aš esu... baili pilka pelė.

Tarsi supratusi žodžius, katė papurto galvą. Ji uždeda savo sunkią leteną man ant krūtinės. Vos nenugriūnu ant sniego. Letena dingsta, o pakabukas šviečia. Lėtai pakeliu akis į juodą sutvėrimą.

– Ką tai reiškia?

– Amarile! – už nugaros pasigirsta Elijo šūksniai ir žingsniai sniege. Pantera atsistoja ir iššiepia dantis. Atsistoju ir pažvelgiu į vaikiną. Jis stovi keli metrai nuo manęs ir spokso į pasiruošusią pulti panterą. Adomo obuolys sunkiai sujuda jam ryjant seiles. Jis lėtai iškelia delnus į viršų, žvelgia katei tiesiai į akis. – Viskas gerai. Neketinu jai nieko blogo padaryti, – ramiai ir švelniai taria jis. – Duodu garbės žodį.

– Ji nieko...

Pantera sušnypščia ir pasileidžia gilyn į mišką. Suglumusi prasižioju, pažvelgiu į Eliją laukdama paaiškinimo, bet jis susigūžęs pasikaso pakaušį.

– Visada žinojau, kad tavo sielos globėjas yra pavojingas, – liūdnai šypteli puse lūpų. – Kitaip ir negali būti, kai turi tokį talentą, Miegančioji Gražuole.

38 skyrius

Siužetas + Veikėjas = Tema

– Tu esi niekam tikusi. Tikra gėda. Aš – nepakartojama, daugybę įvairiausių apdovanojimų ir premijų laimėjusi, garsi rašytoja, turiu terliotis su tokia niekam tikusia dukterimi. Tu negali laimėti net paprasto moksleivių trumpų istorijų konkurso? – mama įsiaudrinusi mosavo rankomis. Jos šukuosena buvo netvarkinga, kvėpavimas tankus. – Ką turėjau padaryti, kad nusipelnyčiau tokios niekam tikusios dukters! Tie snargliai negavo tokio mokymo kaip tu. Tu! Tu žinai slaptas rašymo gudrybes, esi perskaičiusi daugybę šedevrų, parašiusi tūkstančius lapų, o... – ji užmerkė akis, pridėjo delną prie kaktos, kita ranka – ant liemens.

Stovėjau susigūžusi kampe. Ašaros kaupėsi akyse. Dar neteko regėti mamos tokios įsiutusios. Žinojau, kad ją liūdino mano pralaimėjimai, nes jie liūdino ir mane, tačiau kad ji taip niršo – nežinojau.

– Tikriausiai sumaišė vaikus ligoninėje. Kitaip ir negali būti. Tu negali būti mano duktė. Mano duktė tiesiog vieną po kito laimėtų visus konkursus ir premijas, – jos žodžiai buvo vis piktesni, vis aštresni ir nuodingesni. Man darėsi bloga.

Mama kelias minutes įsiutusi kaip įkalintas žvėris vaikščiojo po kambarį. Ji vis kažką murmėjo, o aš stovėjau ir verkiau. Ašaros buvo didelės, karštos, kupinos skausmo. Mama buvo vienintelis mane palaikęs asmuo. Ji buvo atrama, neleidžianti man pargriūti, kai pasaulis vis spaudė žemyn. Dabar šioji atrama dingo ir jaučiau, kaip krentu žemyn.

– Dink man iš akių, – galiausiai paskelbė modama ranka į durų pusę. – Nenoriu tavęs matyti. Tu esi tikra gėda, – tarė pro sukąstus dantis.

Nuskuodžiau į savo kambarį, susirangiau ant lovos ir blioviau. Kai ašaros išseko, pagriebiau visus savo užrašus, istorijas... vieną po kito plėšiau lapus, keikiau juos ir tą bergždžią viltį, kad mano rašliavos nėra niekam tikusios. O pasaulis dar kartą man įrodė, kad esu tikra nevykėlė. Ir kas, kad žinau daugybę dalykų, ir kas, kad moku dėlioti žodžius, ir kas, kad turiu tokią lakią vaizduotę, kad užtenka tik žodžio ir atsiduriu kitame pasaulyje.

To nepakako.

Buvau nevykėlė. Dar keistuolė, svajoklė, bjaurybė. Strazdanos ant veido, akys skirtingų spalvų, mane žavėjo žodis, o ne makiažas...

Kai nebeliko jėgų siaubti savo kūrybos, užmigau ant žemės. Kitą rytą svetainėje ant stalo radau paliktą niekinantį mamos laišką. Ji rašė, kad nenori po vienu stogu gyventi su nevykėle dukterimi, kad jai įgriso apsimetinėti.

Tos dienos vakarą ir pradėjau garmėti žemyn, naudodamasi bet kokiomis priemonėmis, kad tik užgožčiau balsus galvoje, kad neregėčiau pasaulių, kad... pavirsčiau tiesiog zombiu. Man reikėjo tos bukinančios ramybės ir palaimos jausmo, kuris ištrina visus prisiminimus. Ištrina paskutinius mamos žodžius laiške...

– Geriau jau būtum mirusi gimdymo metu, – sumurmu ir pabundu. Kaktą išmuša šaltas prakaitas, kvėpavimas tankus, o širdis daužosi krūtinėje. Akių krašteliuose susikaupusios tylios karštos ašaros. Kaip įmanydama stengiausi ištrinti tuos žodžius, tuos gniuždančius jausmus, kurie, atrodo, amžiams įsirėžė į sielą.

Užmerkiu akis, delnas ant krūtinės, o mintyse sau kartoju, kad esu deimantas, kad tai nėra patys skausmingiausi kada nors man parašyti žodžiai, kurie mane pastūmėjo kvailiems veiksmams. Pasaulyje yra daug blogesnių dalykų ir žmonės juos drąsiai pasitinka, išgyvena ir išdidžiai žengia į priekį. Ir kas, kad kas nors atima iš po tavo kojų tvirtą pagrindą? Juk turėtum dėkoti už tai, nes pagaliau galėsi išmokti skraidyti. Pakilsiu aukštai, kur joks blogis negalės manęs pasiekti, o naktį iš tamsių debesų nenutrenks joks žaibas. Ten skraidydama kiekvieną kartą prisiminsiu savo gimimą kaip ženklą, kad mirtis nusprendė, jog esu per daug vertinga palikti žemę, kad mama buvo per daug vertinga palikti žemę... kad laimės akimirka, kuri vos nepavirto tragedija, yra ženklas visiems parodyti vidurinį pirštą.

Ženklas, kad ne šiaip sau yra duodamas šansas kvėpuoti ir gyventi.

Iškvepiu ir atmerkiu akis.

Jeigu ne židinio skleidžiama šviesa, tamsa čia būtų ne viešnia, o gyventoja.

Lapė kažkur tainiojasi miške ir dar negrįžo. Eidimtė miega ant lovos, o visi kiti – ant žemės. Ėlirama išbūrė daugybę minkštų čiužinių ir patalų. Vėjas už lango vėl sukilo karui, tačiau jau nebesninga. Ėlirama miega man iš vienos pusės, Elijas iš kitos. Visi išskyrus mane kvėpuoja ramiai, tolygiai, visų akys užvertos.

Manęs neima miegas. Kažkas spaudžia krūtinę, o mintyse siautėja chaosas. Apsiverčiu ant kito šono ir matau ramų miegančio Elijo veidą. Plaukai jam krenta ant užmerktų akių, noriu juos patraukti, o vėliau plunksnos prisilietimu vedžioti jo veido kontūrus, įsiminti kiekvieną įdubimą, iškilimą, vingį... Jo lūpos turėtų būti šiltos ir švelnios, ar ne?

Mano akyje buvo viską iškreipianti Sniego karalienės šukė. Kodėl ji tai padarė?

Ir tada vienu metu suvokiu daugybę dalykų. Tas liūdnumas, vienatvė, nusivylimas, skausmas, apmaudas... noras pabėgti į nebūtį, tiesiog imti ir padėti tašką. O dar balsas, raginantis nepasiduoti. Balsas, kuris galvoje visada skambėdavo pašaipiai ir erzinančiai.

Bet po šukės dingimo viskas, atrodo, nušvito naujai. Atrodo, atsirado milijonas priežasčių išlįsti iš kiauto ir būti savimi, o ne ta, kurią kažkas sumanė sukurti.

– Pagrindinis veikėjas knygos pabaigoje negali būti toks pats, koks buvo pradžioje, – sušnibždu. – Štai kas yra veikėjo arka, štai kokia turėtų būti autoriaus siekiamybė.

Kilsteliu ranką ir ji pakimba virš Elijo veido.

Suvokiu vieną širdį virpinantį dalyką ir plačiai išsišiepiu. Nenoriu palikti šio pasaulio. Be jo. Be savo angelo sargo.

Ne tada, kai viskas pagaliau sustoja į savo vietas.

Dabar suprantu Ėliramos skausmą ir neviltį. Jeigu praeisiu pro duris, manęs laukia tokia pati dalia: gyvenimas verkiančia širdimi. Nenoriu tokio gyvenimo. Čia aš pražydau, kol ten – vytau. Kodėl? Nes čia mane paliejo stebuklingu vandeniu...

Kaip galiu nešti džiaugsmą pati liūdėdama? Kaip galiu gyventi, jeigu jausiuosi taip, tarsi man ko nors trūktų?

Atsakymas paprastas – tai neįmanoma.

Nuleidžiu delną ant jo veido. Elijas pajudina galvą, bet vis dar toliau miega. Jaučiu stiprų žandikaulį, šiltą odą. Mano nykštys pavojingai arti jo lūpų.

– Neturėtum to daryti, – tyliai sumurma. Aikteliu ir jau traukiu ranką nuo jo veido, tačiau jis uždeda savąjį delną ir įkalina maniškį. Jusdama jo truputį šiurkščią delno odą ant savos rankos pamirštu kvėpuoti. – Tikrai neturėtum, – bet jis nepaleidžia mano rankos ir nenustumia jos tolyn, o aš nesiveržiu susigrąžinti plaštakos.

– Kodėl?

Elijas atmerkia akis ir giliai įkvepia.

„Nes tau čia ne vieta. Turi grįžti. Tu turi pareigą, gyvenimą ten. Negali imti ir... “

„Namai ten, kur širdis.“

Jis užmerkia akis ir priglaudžia mano delną prie savo lūpų.

„Negali spjauti į savo likimą ir pareigą. Pamatysi, tai, ką dabar jauti... yra tik susižavėjimas. Stokholmo sindromas,“ – ir mėgina atsigulti ant kito šono, bet jį sustabdau.

„Tu nesi mano pagrobėjas.“

„Bet tokiu pavirsiu, jeigu negrąžinsiu tavęs atgal“, – jis ranka perbraukia mano plaukus, tada ištiesia delną, jo lūpos kažką šnabžda ir netrukus išvystu iš popieriaus išlankstytą gervę. Ji atgyja, judina savo popierinius sparnus ir pakyla į viršų, skraido po kambarį.

„O kas, jeigu pati nuspręsiu čia pasilikti. Negali prievarta manęs grąžinti.“

Jis priglaudžia savo kaktą prie maniškės.

„Žinau,“ – jis giliai įkvepia.

„Taigi, nemėgink manęs... “

„Tavo duris radau miške. Sekiau elnių bandą. Daug kartų regėjau duris. Jų čia daugybė. Bet tavo durys buvo spindinčios. Priėjau arčiau jų. Manęs nestebino tai, kad jos neturi rankenos. Rankenos atsiranda tik durų savininkams, o ne... šio pasaulio gyventojams. Pabeldžiau į duris, o netrukus išgirdau stuksenimą iš išorės. Garsiai paklausiau, kas kitoje pusėje, ir išgirdau vaikišką mergaitės balsą, – jo lūpos pavirsta šilta šypsena. – Tu pasakei, kad tavo vardas Amarilė ir, kad nori atidaryti duris, bet nėra rankenos. Tavo balsas virpėjo ir netgi girdėjau, kaip verkei.“

Mėginu prisiminti tas dienas, bet pavyksta prisišaukti tik baimę ir norą bėgti kuo toliau nuo durų, nes kažkoks gąsdinantis, baisus ir erzinantis balsas už jų mane kvietė ateiti pažaisti.

„Raminau tave ir pasakojau visokias juokingas istorijas. Tu kikenai, pati pasakojai savo dienos nuotykius ir uždavinėjai milijonus įvairiausių klausimų. Ir niekad nenorėdavai atsibusti, vis kviesdavai mane eiti kartu su savimi į tavo pasaulį, nes nenorėjai manęs palikti, o man tekdavo vis kartoti, kad lauksiu tavęs prie durų, kai vėl užmigsi. Net nepastebėjau kada, bet galiausiai galėjau kone bet kuriuo metu įsliūkinti į tavo galvą, bendrauti su tavimi, tačiau žinojau vieną – kad be tavo pačios sutikimo ir noro tai nebuvo įmanoma.“

Jis pasitraukia tolyn ir iškart ima atrodyti, kad tarp mūsų milijono kilometrų tarpas. Nuliūstu, noriu, kad jis sugrįžtų atgal. O tada tarsi žaibas trenkia į mane.

„Kiek laiko jau esi čia?“

Elijas užmerkia akis.

„Daug metų.“

Mano širdis apmiršta krūtinėje, o neviltis ir baimė įleidžia savas šaknis visur kur tik įmanoma. Sunku įkvėpti. Atrodo, kad mane kažkas lėtai ir skausmingai žudytų.

„Todėl net negalvok apie mėginimą... mėginimą būti nutrūktgalve, – jis nusijuokia. Nykščiu perbraukia man per lūpas ir vėl galiu įkvėpti. – Vis tiek nieko nelaimėsi,“ – jis prisiartina arčiau. Žvelgiu į Eliją, o jis į mane.

„Gyvenimas žiaurus ir neteisingas.“

Jis giliai įkvepia.

„Gyvenimas tiesiog turi gerą humoro jausmą, Miegančioji Gražuole,“ – Elijas atsitraukia ir atsuka man nugarą.

Jeigu ir norėjau miego, dabar jaučiuosi visiškai pabudusi ir norinti judėti, veikti, praleisti kiekvieną staiga neįkainojama tapusią sekundę kartu su juo. Visa tai negali būti tikra. Negali... tiesiog negali.

Atsisėdu purtydama galvą.

Elijas atsigula ant nugaros ir iš apačios žvelgia į mane.

„O ar nėra kokio nors kito būdo? Juk šis pasaulis... čia stebuklai yra tikri... čia viskas įmanoma... “

Elijas suima mano delną ir švelniai jį spūsteli, kita ranka padaro keistą judesį ir virš mūsų pradeda suktis miniatiūrinės Marso, Jupiterio, Urano, Saturno ir Veneros planetos. Gervė skraido aplink jas.

„Netgi jeigu įkištum mane į žmogėno ar Danu kūną, neturėčiau daug laiko tame pasaulyje.“

„O jeigu surastume tavo kūną?“ – nepasiduodu.

Elijas pasukioja galvą į šalis.

„Eik miegoti.“

Tyliu.

„Man reiks stoti prieš karalienę, – staiga tariu mintyse. – Juk negalėsiu visada bėgti nuo jos ir jos parankinių.“

Elijo lūpos surakintos. Tyla slogi ir sunki.

„Tikriausiai, – galiausiai paskelbia. Jo žodžiai sveria toną. – Bet tik tada, kai būsi stipri ir tam pasiruošusi.“

„Bet nėra laiko ruoštis.“

„Turėsime jo rasti. Sniego karalienė yra stipri.“

„Sakei, kad niekas nežino, kaip nugalėti pasaką.“

Pajuntu Eliją paimant mano dešinę ranką. Jis atsargiai numauna pirštinę ir pradeda žaisti su mano pirštais. Atrodo, kad kiekvieną jų masažuoja sukurdamas pojūtį, lyg kažką mėgintų ant jų uždėti.

„Net ir stiprūs suklumpa, o silpni nugali.“

„Karalienė gyvena ant ežero, vadinamu Proto veidrodžiu. Ragana gyvena tūkstančius metų, yra negailestinga, gudri, klastinga... jos bučinys atima atmintį, jos kerai sušaldo širdį... “

Elijas nutyla. Lauke pasigirsta bruzdesys, kažkokia šviesa sumirguliuoja palei langą. Planetos dingsta, o gervė nukrenta ant žemės. Elijas atsisėda ir prideda pirštą prie lūpų. Netrukus atsistoja ir tyliai prisėlina prie langelio. Žadinu Ėliramą ir parodau pirštu į švieseles už lango.

– Ot šūdas, – sušnibžda ji ir puola žadinti kitus. Kas ką randa, pagriebia į rankas kaip ginklą. Stipriai laikau sugniaužusi parūdijusios metalinės keptuvės rankeną.

– Visk... kas bus gerai, – girdžiu Florijoną tariant Eidimtei.

Tačiau nuojauta kužda priešingai.

Staiga durys išvirsta, šaltis ir dūmai įslenka vidun čaižiai švokšdami, o patenkintas vyras atsistoja tarpduryje įsikišęs rankas į prabangių kelnių kišenes. Už jo nugaros daugybė bjaurių pabaisų ir deglus laikančių, ant puikių eržilų sėdinčių žmonių.

Elijas žengia arčiau mūsų, aklai suranda mano ranką ir stipriai laiko ją suspaudęs.

– Bonsoir[81]! Ar pasiilgote manęs, madmuazele Amarile?

39 skyrius

It kokie nusikaltėliai mes parklupdomi ant sniego eilute, rankos surišamos užburta virve, į burnas įkišama po medžiagos gabalą, kad žodžiai nepavirstų kūnu. Šarlis sukryžiavęs rankas už nugaros žingsniuoja palei mus pirmyn ir atgal. Kvailas šypsnys vis nedingsta nuo jo veido.

– Keista, net neatpažinau, kad jau legendomis spėjęs apaugti Ryžtas staiga atėjo ir pasibeldė į mano dvaro duris, – jis sustoja prie manęs, liečia savo mėlyną barzdą. – Évidemment[82], kad buvo galima atpažinti didį menininką. Bet, madmuazele, atrodėte kaip pasiklydęs niekam tikęs šunytis. Jums reikėjo gynėjo, nes pati net prieš musę būtumėt nesugebėjusi pakovoti.

Jo žodžiai mane žeidžia, nors juose slypi tiek tiesos, kiek ir melo.

– Bet... – jis pasilenkia arčiau manęs, akys žvelgia tiesiai į manąsias. Vyras susiraukia, atšlyja, o aš mintyse džiūgauju. Tikriausiai ir pats suvokia, kad savo galimybę jau pražiopsojo. – Šis pasaulis jau spėjo jus pakeisti, madmuazele. Jūsų paveikslas kaip niekuomet ryškus, kupinas vilties, įkvėpimo, ryžto ir net grėsmės. Jūsų fantazija, be abejonės, pakeistų daugybę žmonių gyvenimus. Si triste[83], Jūsų istorijų šie niekados neperskaitys. Tačiau galėsite nelaimėliams sukurti nuostabius sapnus, – jo žvilgsnis nukrypsta į Eidimtę. Akys sužiba kažkaip klastingai.

Man tai nepatinka.

Mėlynbarzdis pamoja ranka į Eidimtės ir Florijono pusę. Širdis apmiršta krūtinėje.

– Jokių žaidimų, madmuazele, arba šioji mergytė mirs, – perspėja mane, kai vienas iš jo vyrų visą virpančią ir raudančią mergaitę užsikelia ant žirgo, prispaudžia jai prie šono durklą. Tada žengia link manęs ir šiurkščiai pagriebęs už alkūnės pakelia ant kojų. Žvilgteliu į Eliją, jo veidas rūstus.

Mėlynbarzdis nuseka mano žvilgsnį ir nepatenkintas numykia. Vyras trukteli mane link juodo žirgo ir užkelia ant balno. Florijonas su Eidimte nutempiami prie kitų žirgų.

Reikia kažką daryti, bet ryžtas dingsta regint durklą prie mergaitės kaklo.

Vienas vyrų prijoja prie Mėlynbarzdžio ir kone iškilmingai jam įteikia pistoletą. Užgniaužiu kvapą. Pamirštu, koks mano vardas.

– Žmogėnas ir du Danu, – išdidžiai taria Mėlynbarzdis. – Geras laimikis, argi ne, madmuazele? – tyliu. – Tačiau nenorėčiau, kad pasikartotų ta pati la méprise[84], – pistoletas pakyla į viršų, nusitaiko... ir šauna.

Ne į mane, tačiau atrodo, kad kulka įsminga į mane ir sužaloja mano širdį. Kraujas veržiasi iš mano žaizdos krūtinėje, o ne... iš Elijo.

Jo kūnas sustingsta, gyvybė apleidžia akis, drabužiai dažosi pačia bjauriausia kada nors regėta rubino spalva. Galiausiai jėgos jį išduoda, o gyvybė sunyksta. Amžiams. Elijas veidu krenta į sniegą, o aš klykiu. Klykiu, kiek tik leidžia tas kvailas skuduras burnoje. Ašaros temdo akis. Ašaros drėkina skruostus. Ašaros yra rūgštis, deginanti krūtinę.

„Elijau! – šaukiu mintyse. Tyla. – Elijau! Prašau, atsiliepk. Atsiliepk!“ – bet jis neatsiliepia. Jis nejuda. Ir nors aš kvėpuoju, nors ir plaka širdis krūtinėje, jaučiuosi mirusi. Negyva. Nužudyta.

Literatūroje mirtis svarbi. Mirtis virpina širdį. Mirtis įrodo, kad pasaulis kupinas pavojų ir čia nėra sumauta pasaka su laiminga pabaiga. Ir mirtis... ji gali būti trejopa: profesinė, psichologinė ir fizinė.

– Visus juos sumeskite į namą ir šį padekite. S'assurer[85], kad visi iki vieno pasilepintų šilta ugnimi, – Mėlynbarzdis nusijuokia bjauriu gerkliniu balsu. Trūkteli vadeles ir žirgas pasisuka, juda tolyn nuo mano širdies žmogžudystės vietos.

Negali būti, kad jis mirė. Ne. Tai netikra. Mano angelas sargas negali imti ir mane palikti likimo valiai.

Tačiau pasirodo, kad viskas įmanoma. Dirsteliu per petį į Mėlynbarzdžio šlykštų snukį. Mintyse prisiekiu sau, kad jis pasigailės, kad jis užmokės už savo poelgį, kad panorės, jog niekados nebūtų vaikščiojęs šia žeme.

Užmerkiu akis ir tyliai viduje verkiu. Noriu pasiduoti, bet tada akies kamputyje regiu Eidimtę ir Florijoną. Giliai įkvepiu, išdidžiai iškeliu smakrą ir žvelgiu į blėstančią tamsą. Kad ir kaip būtų sunku, man reikia būti stipriai.

Visados yra kažkas, dėl ko verta gyventi, kovoti ir stengtis, nors atrodo, kad viskas, kas tau brangu, yra pavogta. Tačiau iš tikrųjų bus pavogta tik tada, kai pats nuleisi rankas ir pripažinsi esąs apvogtas.

O man nusibodo būti apvogtai. Man nusibodo būti... silpnai.

Visi kada nors mano sugalvoti piktadariai išnyra iš minčių pakampių trindami rankas ir piktdžiugiškai šypsodamiesi. Kiekviename iš mūsų tūno ir gėris, ir blogis.

O blogis supranta tik vieną kalbą ir tuoj prabilsiu kaip tikra gimtakalbė.

Užmerkiu akis. Mano priešo priešas yra mano draugas.

Staiga žirgas sustoja vos neatsistodamas piestu. Atsimerkiu. Mėlynbarzdis iškelia delną į viršų. Visi sustoja ir griebia ginklus. Pasigirsta vilkų staugimas, traškančios šakos, sniego girgždesys. Mintyse kone piktdžiugiškai džiūgauju.

Mano priešas labai punktualus.

„Miškas padeda silpniems, o kaltus jis baudžia. Jusdamas neteisingumo parazitą, sliūkinantį į paslapčių pasaulį, medžiai atsibunda iš stingulio abejingo. Šaknys kruta po žeme, mankština sustirusias galūnes, jų šnabždesiai keliauja vėjyje sėdami baimę.“

– Jums nederėjo čia įžengti.

– Jūsų širdys juodos.

– Dantis už dantį, akis už akį.

Žirgai nerimastingai kanopomis daužo žemę. Šiluma sklinda manyje. Nenuleidžiu akių žemyn. Žinau, kad pakabukas šviečia. Žinau, kad nesuprantu, ką tai reiškia. Ir man tai nerūpi.

– Paruoškite ginklus, – rūsčiai įsako Mėlynbarzdis.

„Bet priešas nenusiteikęs šiandien mirti. Iš tolybių miškas kviečia rūką. Rūką – tokį tankų, kad atrodo, jog galima jį paliesti, įkalinti savam delne ir mesti it sniego gniūžtę į juodą širdį. Rūką, kuris padeda įveikti priešą.“

Pasaulį sudrebina kraują stingdantis vilkų staugimas.

Laikas nustoti bėgti. Metas veikti ir tai daryti kuo greičiau. Smėlio smiltys krenta žemyn ir tuoj jų nebeliks.

Staugimas pavirsta grėsmingu urzgimu.

„Šaknys juda, rangos po žeme, miškas bunda. Atrodo, net karalienės kerai neiščiulpia jėgų, nes kraujas kaista nuo blogio siautėjimo. Tuneliai ir ertmės atsiranda po žeme. Pagrindas po kojomis siūbuoja it įniršusi, viską aplink save praryti norinti jūra.“

Žirgai žvengia net ausį rėžia, raiteliai nebesuvaldo savo gyvulių, o rūko skraistę pradeda draskyti aštrūs, į priekį iškišti iltiniai vilkų dantys. Vienas po kito Mėlynbarzdžio vyrai krenta ant žemės perrėžtomis gerklėmis, bet kraujas nespėja nudažyti sniego rubino spalva. Šaknys išlenda ir kritusysis atsiduria šešios pėdos po žeme.

Mėlynbarzdis stipriai laiko mane prispaustą prie savęs. Dirsteliu į jį neslėpdama džiugesio akyse. Šarlis tai pastebi ir plačiai atmerkia akis.

Per vėlai viską suprato.

Didžiulis vilkas atsispiria užpakalinėmis kojomis ir suleidžia dantis tiesiai jam į kaklą. Šonu krentu žemyn nuo pasibaidžiusio žirgo. Magiška virvė dingsta nuo mano, Eidimtės ir Florijono riešų.

Atsistoju ir stebiu išsilakstančius žirgus ir kaip Mėlynbarzdis su savo vyrais dingsta po žeme. Miškas vėl nugrimzta į savo kupiną paslapčių pasaulį.

Nuo burnos nusitraukiu raištį. Florijonas ir Eidimtė pribėga prie manęs. Mergaitė įsitveria į kojas, vilkai apsupa mus glaudžiu ratu. Jų akys įdėmiai mus stebi, blizga prietemoje.

Antra veiksmo scena neprasidės. Nereiks man rinkinėti tinkamų veiksmažodžių, o būdvardžius, kurie stabdo veiksmo sceną, ištrinti. Nereiks ir kurti paprastų, trumpų sakinių, kurie nekeltų skaitytojui migrenos.

– Pagaliau, – taria didžiulis baltas vilkas urzgiančiu balsu. – Mes vaikėmės tave po visą pasaulį ir štai, pagavome.

Mano veidas – iškaltas iš akmens, nors viduje verkiu, liūdžiu ir keikiu viską iš eilės. Paglostau mergaitei galvelę, o kita ranka liečiu pakabuką. Šiluma jį jau apleido, bet jo reikšmė nesumenko. Jeigu noriu surasti savo duris ir pabaigti šią istoriją, turiu ištrūkti iš pasakos.

Jaučiu į mane įsmeigtą Florijono žvilgsnį, bet nesiteikiu į jį net dirstelėti, kai žengiu nedidelį žingsnį į priekį.

– Rodyk kelią pas savo karalienę.

Vilkas kilsteli galvą, išleidžia juoką primenantį garsą. Netrukus žvėris atsuka nugarą ir pajuda į priekį. Likę vilkai už nugaros pradeda urgzti. Sučiumpu mergaitės rankytę ir žengiu. Florijonas žingsniuoja man už nugaros.

Mes einame kelias dešimtis minučių. Didysis baltasis vilkas atsisuka į mus, nuleidžia galvą žemyn. Iš pradžių nieko nepastebiu. Sniegas savo baltumu viską paslėpęs, tačiau tada apima jausmas, lyg kažkas mėgintų nuo savęs nusipurtyti nepageidautiną drabužį. Mes visi esame didžiuliame mutantų grybų rate.

– Tai fėjų ratas, – taria vilkas su pasimėgavimu. Dirsteli į šoną. Aplink ratą auga keli gudobelių krūmai. Jų raudonos uogos tiesiog traukia akį baltame speigo ir sniego fone. Raudona kaip kraujas. Raudona... – Evybėgysu, – taria vilkas garsiai ir lėtai. – Evybėgysu, pasirodyk čia.

Dirsteliu į Florijoną, jis žvelgia į mane. Jo lūpos pamėlusios, nosis raudona, žandai rausvi. Mintyse greitai apvelku mums visiems trims šiltus kailinius.

Netoli vilko oras pradeda virpėti, raibuliuoti ir atsiranda arka su viršuje išraityta „S“ raide. Pro mirguliuojančią sieną lengvais grakščiais žingsniais žengia menkutę suknelę vilkinti smulki mergina ilgais garbanotais blizgančiais auksiniais plaukais. Jos akys primena katės. Už nugaros suvirpa didžiuliai laumžirgio sparnai.

– O, Baltasis Vilkas, – taria mergina varpelio skambesio balsu. – Kokios paslaugos šįkart nori iš manęs? – ji klapsėdama akimis dirsteli į mūsų pusę.

– Nugabenk mus pas Sniego karalienę, – taria Baltasis Vilkas kiek suirzęs.

Fėja sukikena.

– Nuo kada tarnauji jai?

Vilkas piktai pasižiūri.

– Ne tavo reikalas, vabzdžiuk.

Mergina žaismingai pagrūmoja pirštu.

– Nereikia būti tokiam piktam. Negi ir vėl ji verčia tave plušti, nes tavo mylimos princesės motina pažaidė su degtukais?

– Ne tavo reikalas, – piktai suurzgė Vilkas.

Fėja pavartė akis.

– Gerai, nugabensiu jus ten. Bet, kaip žinai, už dyką nieko nedarau, – jos žvilgsnis įsminga į Eidimtę. Mergaitė garsiai aikteli ir paslepia veidą mano kailiniuose. – Norėsiu tos mergaitės.

– Gerai, – taria Vilkas nė nemirktelėjęs.

– Jos negausi, – pareiškiu.

Fėja primerkia akis ir strykteli į priekį.

– Nuo tavęs dvelkia jėga, – sušnibžda ji sužavėta. – Muzikuoji? Ne, – pridėjusi pirštą prie lūpų papurto galvą. – Tavo akyse regiu išmintį, pasaulius... rašytoja, – plačiai išsišiepia. – Smagu.

– Mergaitės negausi, – pakartoju griežtai.

Fėja gūžteli pečiais, už nugaros suplazda permatomi sparnai.

– Sekite paskui mane. Žiūrėkite tik į mane. Jeigu pamesite mane iš akių, kelio iš fėjų pasaulio nerasite, – ji mirkteli ir prieina prie arkos. Visi vienas po kito žengiame paskui ją. Stipriai laikau suspaudusi Eidimtės ir Florijono rankas. Akys mato tik judančią į priekį fėją. Vaizdas aplink mirguliuoja, liejasi mėgindamas patraukti mano dėmesį.

Netrukus fėja sustoja, staigiu judesiu pasisuka ant kulnų ir išsišiepia atidengdama tobulus baltus smulkius dantukus.

– Ir štai atvykome, – ji išskečia rankas. Vaizdas pradeda ryškėti ir priešais atsiranda didžiulė ledo pilis, saugoma milžiniškų baltų lokių. Keli atsistoja ant užpakalinių letenų ir smalsiai žvelgia į mus. – Namai namučiai, argi ne, Baltasis Vilke?

Vilkas suurzgia ir žengia į priekį.

Fėja žengia arčiau manęs, jos katiniškos akys žvelgia į maniškes.

– Dėkoju, kad paglobojote mūsų laumiukę. Visur jos ieškojome. Tie laumiukai kartais tokie mažyčiai, taip greitai gali pasimesti, prasprūsti pro akis, – ji dramatiškai palenkia galvą šoną, žvilgsnis nukrypsta į mergaitę.

– Laumiukė?

Fėja suraukia nosytę.

– Ar smagiai pabuvai, Šyfra?

Mergaitė atsiplėšia nuo manęs ir žengia žingsnį į šalį.

– Susimoviau, – piktai taria ir apglėbia save rankytėmis. Šveplavimo kaip nebūta. – Man sutrukdė tie... – ji pažvelgia paniurusiu žvilgsniu į vilkus. Jie piktai suurzgia.

– Pasiseks gal kitą kartą, – švelniai taria Fėja, tada pažvelgia į mane. – Tuos laumiukus sunku atskirti nuo tikrų žmonių, argi ne? Jie – kaip kokios dėlės prilimpa ir siurbia kraują iš tavęs, – mergaitė susiraukia, laido iš akių žaibus. – Jie tikri išnaudotojai.

Ir su mergaite nueina per arką.

– Judam, – taria Baltasis Vilkas. Pažvelgiu prasižiojusi į Florijoną. Jis suglumęs taisosi akinius. – Jūs atrodote labai jau apstulbę, – suprunkščia Baltasis Vilkas. – Negi pamiršote, kokiame pasaulyje esate? Čia niekas nėra taip, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio. Visi mes čia esame apsimetėliai, užkerėti, tampomi už virvelių savo pačių pasakų ir prigimties, – jis papurto galvą. – Niekados netikėkite išore, nes šioji neretai esti apgaulinga.

40 skyrius

Lokys pargriauna Florijoną ir mane ant kelių. Keliai skaudžiai atsitrenkia į ledo grindis. Ištraukia kamščius mums iš burnų. Sudejuoju. Iš burnos ištrūksta aršūs garų kamuoliai. Šiurkšti virvė už nugaros kandžioja riešus.

Dirsteliu į Florijoną. Jis visas susigūžęs ir drebantis, akiniai kabo ant paties nosies galiuko. Apsidairau. Esame didžiulėje menėje. Daugybė ledo kolonų kyla į viršų ir laiko stogą, pro kurį veržiasi blanki ryto šviesa. Ant medinio molberto, ant kurio vienos medinės kojos parašyta satavis, pastatytas Ryžtas. Galiu įžiūrėti kiekvieną detalę jame, spalvos – gyvos ir kupinos jėgos. Mano žvilgsnis paveiksle – įkalinantis ir užburiantis. Ant drobės pavaizduota mergina, kuria visados troškau tapti.

Bet man nereikia niekuo tapti. Aš tokia esu, tik prireikė laiko pačiai tai suvokti.

Girdžiu batelių kaukšėjimą. Kambaryje pasidaro dar šalčiau, tarsi pati stingdanti žiema būtų įžengusi į menę ir nusprendusi pademonstruoti visą savo galybę.

Plaukų sruogos užkrenta ant veido. Mėginu galvos purtymu jas patraukti į šalį. Nepavyksta. Nusprendžiu nejudėti ir tiesiog klausausi artėjančių batelių.

– Pagaliau dukra palaidūnė grįžo namo, – girdžiu švelnų, ramų moterišką balsą. Kilsteliu galvą. Aukšta moteris, vilkinti ilgą, trapią nėriniais padabintą suknią su korsetu, stovi sunėrusi rankas ant krūtinės. Ant moters kaklo – šerkšnu padengtas trikampio formos pakabukas, kuriame – vos įžiūrima akis. Moters veidas ovalus, akys baltos, apvedžiotos šaltos melsvos spalvos ratu, vėliau – tai tamsiais, tai šviesiais akių šešėliais. Šonuose ir virš akių žėri tarsi ledo kristalėliai, sukuriantys ant jos veido menkučius saulės zuikučius, kai šviesa lūžta juose. Moters plaukai banguoti, sidabriniai, sušukuoti į keistai pažįstamą vieną danišką kasą.

Moteris pastebi, kur įstringa mano žvilgsnis. Ji kilsteli kasą ir šypteli. Galiukais perbraukia sau per pamėlusias lūpas.

– Kaip matau, atomazga tik dabar prasidės, – taria ji paslaptingai, plaukai išslysta pro pirštus ir nusileidžia jai ant krūtinės. Moteris žengia žingsnį į priekį. – Amarile, dukrele mano, tu privertei mane paplušėti. Gaudėme tave po visą šį kolektyvinės sąmonės pasaulį. Viliuosi, kad įgytos žinios tau bus naudingos. Gaila, kad nebus progos viso to parsigabenti namo, – ji grakščiu judesiu pamoja ranka ir už jos nugaros atsiranda sostas iš ledo. Moteris neskubėdama atsisėda.

Stipriai sukandu dantis. Nenoriu pripažinti to, kas, suprantu, yra logiška ir tiesa. Tiesiog tai negali būti tikra.

– Tik neperkaitink savo brangių smegenėlių, dukrele mano. Juk nemėginame sukurti jokios istorijos, – ji palenkia galvą į šoną, vienas lūpų kamputis išsiriečia tarsi tyčiodamasis iš manęs. – Turiu pasakyti, nemaniau, kad imsi ir pati panorėsi susitikti su manimi. Tai tikriausiai reiškia, kad tavo draugai tau padėjo suvokti šio pasaulio žaidimo taisykles.

Sugriežiu dantimis. Atsistoju. Vos pavyksta tai padaryti padoriai.

– Tu... tu... – klapsiu akimis.

Ji palenkia galvą į šoną, žvilgsnis apatiškas.

– Buvau pavogusi tavo tikrosios motinos kūną, girdžiau tave migdomaisiais, kad per dažnai nesapnuotum savo angelo sargo... – numykia. – Nors ir nesu tavo biologinė mamytė, tačiau tave užauginau. Net didžiuojuosi savimi. Geresnio rezultato ir negalėjau tikėtis. Viena iš stipriausių Danu papuolė į mano rankas. Čigonė išbūrė ateitį teisingai, – ji teatrališkai atsidūsta.

Karalienė dirsteli į drebantį iš baimės Florijoną.

– Kaip?

Jos žvilgsnis įsminga į mane.

– Net sekundė yra svarbi. Tame pasaulyje turiu ne vieną sąjungininką. Tavo nėščią motiną nebuvo jau taip sunku surasti ir padaryti, kad gimdymas būtų sunkus... kad kūdikis ir moteris patektų į mano nagus. Moteris tūnojo požemiuose. O kūdikis... šukė buvo įmesta į akį. Tik dėl visa pikto, kad jokia kita pasaka nesumanytų sugriauti mano planų, – pirštu tingiai perbraukia per lūpas. Netoli sosto atsiranda didžiulis veidrodis. Jo sidabriniuose rėmuose aplink „A“ ir „I“ raides raitosi įvairūs augalų ornamentai. Veidrodis įskilęs, vietomis jam trūksta stiklo. Vaizdas jame iškreiptas ir neproporcingas. – Juk negalėjau leisti, kad tokia galinga Danu atitektų kam nors kitam.

Man darosi bloga.

– Ir ką veiksi su mano kūnu? – drįstu paklausi.

– O ką mes visi veikiame su jūsų kūnais? Žinoma, kad sėjame blogį, valdome žmones, žaidžiame jais.

– Ir tu tikiesi tai padaryti? Nors ir visi teigia, kad esu Danu, kad mano kūryba nepaprasta, juk pati matei, kad žmonėms nei trupučio nepatinka tai, ką rašau.

Ji lėtai pasukioja galvą į šalis, nusijuokia.

– Priešingai, dukrele mano. Tavo kūryba žmonėms tikrai... patinka. Juk kaip kitaip būčiau galėjusi gauti tiek apdovanojimų, kad net ant sienos jų visų iškabinti neįmanoma? – suraukiu antakius. – Žinoma, tavo išvargusios smegenėlės dar visko nesuprato. Visi tavo kūriniai juk keliaudavo per mano rankas. Į konkursus nusiųsdavau savo pačios sukurtas rašliavas, o tavuosius kūrinius kaupiau. Kiekvieną dieną verčiau tave rašyti tik tam, kad... galėčiau pasiruošti juodai dienai. Hmm... Net sunku buvo įsivaizduoti, kokią galią tavo parašyti žodžiai man suteiks tų mulkių pasaulyje. Kaip manai, gal man derėtų pradėti trečiąjį pasaulinį karą? Tai būtų puikus būdas pasiųsti trumpam daugybę žmonių į komą. Hm... kiek daug pasakų ištrūktų į laisvę...

Tada staiga prisimenu visus iki vieno mamos apdovanojimus, laimėtas premijas šimtus susitikimų su skaitytojais. Kone kiekvienas jos darbas būdavo išverčiamas į anglų, vokiečių, rusų, prancūzų, ispanų kalbas. Ji, Sniego karalienė, publikavo mano kūrinius ir sugebėjo rašytojų pasaulyje neblogai įsitvirtinti. Bet... tai lašas jūroje, palyginti su tuo, kiek ji privertė mane prikurti kūrinių.

Kartais net neidavau į mokyklą, kol nepabaigsiu rašyti.

Tada staiga suvokiu, kaip visa tai yra nepaprastai pavojinga. Jeigu keli mano kūriniai sugebėjo taip paveikti visuomenę, kad šioji garbintų Baltąją Raganą...

– O, netekai žado, – Sniego Karalienė giliai įkvepia ir iškvepia. Pro jos nosį neišprūsta joks garo kamuoliukas. – Taigi, atėjai čia su tikslu. Nori pasiduoti ar mėginsi kovoti? – ji atrodė kone nuobodžiaujanti savo soste. – Būtų tikrai įdomu pamatyti, kaip mėginsi mane nugalėti, – ji kiek pasilenkia į priekį, primerkia akis. – Tikriausiai jau spėjai kur nors išgirsti, kad galima tik dar giliau įklimpti į pasaką, tačiau ne... išklimpti.

Ji lėtai perbraukia liežuvį per lūpas.

Aš tyliu, širdis tuksi pašėlusi krūtinėje.

– Dukrele mano, realybėje tave yra pasiglemžusi depresija, nusivylimas ir liūdesys, – jos žodžiai pradeda manyje kirbinti mintis. – Tu taip stengeisi būti normali ir pasižiūrėk, kuo tai pasibaigė? Amarile, dukrele mano, tu pradėjai save naikinti, lėtai žudyti tik tam, kad tave priimtų saujelė narkomanų, alkoholikų, sukčių, melagių, žudikų, nusikaltėlių, pamaivų, pasipūtėlių, kvailių... kad būtum tokia, kaip jie. Kaip visa pasiligojusi, save naikinanti visuomenė. Tu norėjai būti normali. Šis normalumas mums, pasakoms, visados puikiai pasitarnauja. Ką mes be jūsų, Danu, – ji dirsteli į Florijoną, – darytumėme? Jūs esate kvailiai ir lengvabūdžiai. Užuot stoję akis į akį su problemomis, pabėgate. Šis pasaulis, – ji iškelia ranką ir dirsteli į lubas, – yra puikus to įrodymas. Tikriausiai jūs abu taip pat dar nespėjote pastebėti, kad čia viskas yra išbandymas, – lūpų kamputis užsiriečia. – Išbandymas suvokti tikrąsias tiesas.

– Tikrąsias tiesas, – pakartoju pašnibždomis. Užsimerkiu. Iškvepiu. Atsimerkiu. Įkvepiu. Stipriai suspaudžiu lūpas. Žengiu į priekį.

Kaip anksčiau to nesuvokiau.

– Žinai, mamyte, tavo dėka sugebėjau išmokti ne tik rašybos subtilybių, bet ir vieną įdomią tiesą.

– Nejaugi? – ji skeptiškai išriečia antakį.

Linkteliu. Pakabukas šyla ir šypteliu. Kodėl iš tikrųjų niekas niekados nesugebėjo pabėgti iš pasakos? Kodėl visi leido sau elgtis taip, kaip reikalavo pasaka, supanašėjo su veikėjais, kurie turi tik vaidmenis siužete? Jie nekovojo, o pasidavė.

Pasidavė... kitų įtakai.

– Aš nesu įtraukta į tavo pasaką, – tariu garsiai, tvirtai. Aidas pasklinda po visus ledo rūmus kaip viską drebinantis griaustinis. Truputis sniego pažyra žemyn. Vilkai ir lokiai sukrunta, stebi mane sunerimusiais žvilgsniais.

Baltoji Ragana piktai šnopuodama atsistoja. Jos akys – grėsmingos ir stingdančiai baltos.

– Ką pasakei?

– Aš nežaidžiu pagal tavo pasaką. Neatlieku nė vieno vaidmens, nes... nes aš priklausau kitai pasakai ir šioje esu aš tai, kas esu. Esu savimi.

Žemė suvirpa po kojomis. Dar daugiau sniego krenta žemyn. Vilkai staugia, o lokiai urzgia. Jie puola iš menės lauk, o Sniego Karalienė pasileidžia prie manęs. Jos nagai sminga kiaurai per kailinių rankovę į mano odą. Šaltis... šaltis kandžiojasi. Jaučiu, kaip ranka sustyra.

– Tu priklausai mano pasakai, – taria pro sukąstus dantis. – Tavo širdis – šalta kaip ledas, kieta ir abejinga kaip pakelės akmuo.

Palinguoju galvą į šalis.

– Tavo širdis tokia. Tu nieko nejauti, o aš jaučiu viską. Aš esu Amarilė Pliaterytė, – paskutinius žodžius sušnibždu, žvelgdama jai tiesiai į akis. Pakabukas įšyla taip, kad net degina.

Sniego karalienė susiraukia ir paleidžia mane.

– Tu esi niekas.

– Aš esu viskas.

Sniego Karalienės žvilgsnis įsminga į mano kaklą. Brangakmeniai pradeda skleisti vis ryškėjančią šviesą. Moteris žengia atgal apstulbusį netvirtą žingsnį.

– Aš nebijau tavęs ir niekados nebūsiu tokia, kokios tu nori, nes aš esu aš, – nenuleidžiu akių nuo jos. Baltoji karalienė įtūžta. Ji paleidžia mane ir žengia žingsnį atgal.

– Tu nesi...

– Esu Amarilė Pliaterytė, – pareiškiu žvelgdama tiesiai jai į akis.

Baltoji Ragana susiraukia, tankiai kvėpuoja per nosį. Jos lūpų kraštai piktai kilsteli į viršų. Ledo gabalas nukrenta ant žemės ir pažyra.

– Tu silpna.

– Aš stipri, – paprieštarauju.

Ji prunkšteli.

– Tik tu taip manai, – ji iškošia pro dantis. – Bet pagunda bus per stipri, – dar vienas ledo gabalas nukrenta ant žemės ir garsiai pažyra aplinkui. Baltoji Ragana žengia arčiau manęs. – Dar susitiksime. Taip reikalų nepaliksiu. O, kad susitiksime, būk tikra. Durų sargo taip tu lengvai neįveiksi, – ji ciniškai šypteli. – Jam visi pasiduoda, – čaižiai nusijuokia ir pavirsta baltu dūmu. Ledo rūmai pranyksta ir tampa tolimas prisiminimas. Vietoje jų – ryški šiaurės pašvaistė, o priešais mane atsiranda durys.

Tos pačios durys, pro kurias įžengiau į šį pasaulį.

Ir jos praviros.

– Nepasiduosiu, – sumurmu. – Ir kol būsiu savimi, esu neįveikiama, – sušnibždu, o siela palengvėja ir susigrąžina visas išblukusias spalvas.

– Aš pačiu laiku, – girdžiu balsą už nugaros.

41 skyrius

Ėlirama stovi sukryžiavusi rankas ant krūtinės. Ji dirsteli į Florijoną, liūdnai jam mirkteli.

– Jau galvojau, kad pavėluosiu, – ji prideda delną prie krūtinės, atsidūsta ir žengia žingsnį į priekį. – Galvojau, kad Mėlynbarzdis jau bus nežinia kur jus abu... – ji pripuola prie Florijono ir stipriai jį apglėbia. Vaikino akiniai nuslysta nosimi žemyn. Vaikinas aikteli sutrikęs.

– Čia tikrai tu? – paklausiu netikėdama akimis.

Ėlirama paleidžia vaikiną ir žengteli tolėliau. Ji linkteli šypsodamasi.

– Kaip džiaugiuosi jus regėdama, – ji pradeda dairytis aplinkui. – Ei, kur mažylė?

Florijono nusipurto sniegą.

– Ji... ji laum... laumiukas, – sumikčioja Florijonas.

– Laumiukas? – Ėlirama susiraukia. – Geras.

Keli vilkai ir lokiai laikosi atokiai, mąsliai ir smalsiai viską stebi. Pasijuntu staiga atsidūrusi prožektorių šviesoje.

– Taip, – tariu. Akimirką tyliu. – Radau duris, – sumurmu ir žengiu arčiau jų. Pridedu delną ant staktos. Pro durų plyšį veržiasi šiluma ir erzinantis vaistų tvaikas.

– Durys, – taria ji tyliai. Dirsteliu į ją. Atrodo, lyg Ėlirama pirmą kartą regėtų išėjimą iš šio pasaulio. – Kaip?

Viena ranka apkabinu save. Iškvepiu. Garas palieka lūpas.

– Išmokau kelis dalykus ir... tiek, – gūžteliu pečiais.

– Tai tikriausiai pabaiga, – taria Ėlirama. Girdžiu girgždantį sniegą jai artinantis prie mūsų. Atsisuku. Ji stovi netoli manęs, akyse kaupiasi ašaros. Žengiu į šoną, delną vis dar laikydama ant staktos.

– Tikriausiai, – sumurmu, bet stoviu vietoje.

– Bet žinai, kad jis... Jis melavo tau, – Ėlirama žvelgia primerktomis akimis. – Elijas... jis nėra žmogus. Jis... pasaka. Elijas... Elijas prašė manęs visiems meluoti, – ji trina delnus, akys gėdingai nuleistos. – Jis visiems... jis nuo visų tai slėpė.

Spoksau į Ėliramą.

– Ką? – žengiu toliau nuo durų. Viltis pražysta krūtinėje. – Kodėl?

Ėlirama giliai įkvepia.

– Jis pasaka. Jomis... juk čia niekas nepasitiki jomis, o Elijas... jis norėjo padėti tokiems, kaip mes. Padėti grįžti mums namo. Jeigu netiki, paklausk Floros, – Ėlirama mosteli ranka į vaikino pusę. Florijonas kiek padelsęs linkteli.

– Jis pasa... aka, – linkčioja.

– Pasaka, – pakartoju ir atrodo, kad visas pasaulis užgriūna ant mano pečių, tačiau kartu jaučiu, kad galiu lengviau įkvėpti. Jis gyvas. Jis pasaka. – Kodėl man tai dabar sakai?

Ėlirama dvejoja atsakyti, susigūžia.

– Nes žinau... žinau, kad tu turi teisę žinoti visą tiesą. Visi mes matėme, kaip jūs vienas į kitą žvelgiate. Džonatanas dėl to labai niršo, nes bijojo, kad jis bus priežastis, kodėl... kodėl viskas komplikuosis. Bet... visiems buvo aišku, kad visada susikaupęs ir profesionalus Elijas... ėmė ir ištižo. Jis... myli tave...

Prikandu apatinę lūpą, širdis džiugiai ir vis greičiau plaka krūtinėje.

Žvilgsnis sustingsta ties praviromis, kviečiančiomis žengti vidun durimis. Ten yra namai. Bet niekados jų iš tikrųjų nelaikiau namais.

– Ar žengsi? – paklausia Ėlirama prieidama arčiau manęs. Juntu jos ranką ant peties. – Ar žengsi žinodama, kad Elijas gyvas?

– O kur Elijas? – mintyse kviečiu vaikiną atsiliepti. Jis tyli.

– Na, jis truputį sužeistas. Liepė man skubėti ir surasti jus. Jis labai nerimavo dėl tavęs.

Uždedu ranką ant jos delno, žvilgteliu į ją. Jos žandai ir nosies galiukas paraudę. Merginos akyse įžiūriu daugybę emocijų. Jos – tarsi įgudę nekromantai, prišaukę manuosius jau seniai giliai po žeme užkastus išgyvenimus ir jausmus.

– Bet jis gyvas, – jos pečiai nusileidžia žemyn. – Jam tik reikia laiko atsigauti. Juk buvo sužeistas, – kreivai šypteli.

– Ten aš nieko neturiu, – galiausiai sumurmu ir giliai įkvepiu. Sniegas girgžda. Florijonas atsistoja prie durų, kiek nedrąsiai prisiliečia prie staktos. Jo akyse kaupiasi ašaros, o lapė it šunytis vizgina uodegą.

Tarsi apdujusi pakratau galvą.

– Ten neturiu nieko, o čia... Čia jaučiausi laiminga ir kupina gyvybės. O Elijas... jis... gyvas... – pridedu delną prie kaktos.

– Tai leisk man, – jos balsas virpa, o skruostu nurieda ašara. – Čia nėra mano namai. Ten... ten manęs laukia. Ten... – ji prideda delną prie krūtinės. – Ten mano namai. Apmainykime. Tu gali būti su Eliju, o aš... su Niku, – ji suneria pirštus, prideda juos prie lūpų.

– Apmainykime, – sušnibždu.

Žengiu nedidelį žingsnį atgal. Viena ranka stipriai suspaudžiu pakabuką. Jis šiltas. Lėtais judesiais nusikabinu ir kelias akimirkas žvelgiu į tas vis dar ryškias septynias spalvotas švieseles. Tada pažvelgiu į Ėliramą: jos akyse atsiranda viltis ir džiaugsmas.

Tiesiu ranką į Ėliramą, o šioji kantriai laukia. Tik staiga kažkas paskutinę akimirką nugvelbia pakabuką man iš rankos ir nusineša į orą. Apstulbusios žvilgsniu nulydime... sakalą?

„Miegančioji Gražuole, traukis nuo jos, – Elijo balsas nuaidi mano galvoje. – Dabar!“

Ėliramos krūtinė ima greitai kilnotis. Nežinau, kas priverčia mane taip padaryti, bet griebiu už durų rankenos ir užveriu duris. Ėlirama tai pastebi.

– Ne! – surinka ji šnypšdama. Akys juodos.

Aš atsitraukiu, atsargiai pradedu sukti ratą aplink ją.

– Kur tavo sielos globėjas? Niekados jo nemačiau su tavimi.

Ėliramos antakiai susijungia.

– O aš nemačiau taviškio, – atkerta.

– Tu neturi šešėlio! – klapsiu apstulbusi akimis.

– Ką? – jos veido raumenys atsipalaiduoja, tačiau žvilgsnis įtemptas, grėsmingas ir tiriantis.

– Kas tu? – klausiu atsitraukdama nuo jos, žvilgsnis gręžia ją kiaurai.

Ėlirama sukryžiuoja rankas ant krūtinės, dirsteli per petį į vis tolstantį Nakomi.

– Brolis tavęs nekenčia, – taria ji palenkdama galvą į priekį. – Tėtis iš tavęs mėgina nulipdyti savo įsivaizduojamą tobulybę. Bendraamžiai tyčiojasi ir ignoruoja. Visuomenė... ji kiekvieną akimirką išnaudoja tave. Tas pasaulis suteikia tau tik skausmą ir liūdesį. Šis, – ji iškelia rankas, – čia tu jautiesi laiminga. Čia tavo namai, – tada žvilgteli į duris. Snaigės pradeda kristi iš dangaus. – Negi nenori apsimainyti vietomis? Tavo laimė čia, o mano – ten. Abi laimime.

– Kas tu? – pakartoju. – Iš kur visa tai žinai? – jos žodžiai atveria visas iki vienos mano sielos žaizdas ir primena kiekvieną nubrauktą ašarą nuo pabalusių skruostų. Bet sau mėginu priminti, kad tada... tada akyje buvo šukė. Kad visa tai buvo iškreipta. Tai buvo tik mano juoda fantazija, klišės ir posakiai, kuriuos kažkas nusprendė panaudoti mano gyvenimo istorijoje ir šią sudergti savo neprofesionalumu.

Ėlirama iškelia pirštą ir pasukioja jį į šalis.

– Nenukreipk temos. Geriau sakyk, negi tikrai nori ten grįžti? Tu ten nieko neturi! O tas talentas? Negi manai, kad jis ką nors reiškia? Talentingi Danu buvo tavo vietoje ir jie pasirinko palikti savo laimę čia. Jie grįžo, ir dėl ko? Kad badautų, būtų žeminami ir neįvertinti!

„Neklausyk jos,“ – tarsi per didelius vargus sušnibžda Elijas.

– Kas tu?

– Ten tavęs niekas nelaukia ir netrokšta. Ten tu tik lėtai save žudysi, o čia gali pražysti.

Palinguoju galvą į šalis.

– Netiki? Juk pati buvai ten, – ji parodo į durų pusę. – Pati norėjai iš ten pabėgti, – ji atraitoja savo ilgas rankoves ir parodo riešus. – Tu silpna. Tu esi niekas. Visi aplinkui tai suvokia. Visiems geriau bus, jeigu čia pasiliksi visam laikui.

Spoksau į randus ant jos pabalusios odos ir...

– Ne, – purtau galvą.

– Taip, – ji taria lėtai, su pasimėgavimu. – Tu esi niekas.

Sunkiai nuryju karčias seiles.

– Klysti. Klysti dėl daugybės dalykų. Mano brolis nerimauja dėl manęs. Tėtis nori tik geriausio, bet pats nežino, kas yra geriausia. Bendraamžiai manęs nesupranta, nes paprasčiausiai jie praradę save. O visuomenė... ji tiesiog tokia yra – žudikė iš prigimties. O aš galiu jai pasipriešinti, tapti lygiavertė priešinininkė.

Ėlirama spigiai nusijuokia.

– Žudikė iš prigimties. Negi tiki šiais melais? Amarile, juk supranti, kad taip nėra. Visuomenė nieko nežudo. Tu tiesiog... esi per prasta jai ir ji tavęs nepriima į savo gretas. Mane... mane ji priima.

Tarsi lemputė įsižiebia virš mano galvos.

– Šešėlis. Tu esi mano šešėlis. Kaip anksčiau nesuvokiau, kas tu. Tarnas, norintis pavirsti šeimininku, o šeimininką paversti tarnu. Durų sargas. Ėlirama. Mano vardas iš kitos pusės, – žandikaulis atvypsta. Kaip galėjau to nepastebėti. Juk vardai istorijose turi prasmę ir tikslą.

Ėlirama stabteli, sužavėta kilsteli antakį į viršų.

– Tavo priešingybė. Pusė, kuri yra kur kas stipresnė. Ir... esu tavo vienintelė viltis. Žinai, – ji parodo į duris, – kad turi praeiti pro jas. Nepraeisi – kūnas mirs ir mirsi tu. Jeigu aš praeisiu... tu čia gyvuosi. Bet jeigu tu ten praeisi... Niekados nebūsi su mieluoju Elijumi, princu, pamilusiu paveikslą.

Sustingstu. Žvilgteliu duris. Ėlirama sako tiesą.

Lapė sušnypščia ir mano dėmesys vėl nukrypsta į merginą. Ji stovi vos keli žingsniai nuo manęs, akys juodos, o aplink jas – tarsi iššokusios juodos venos. Žvelgia tiesiai į mane.

– Ar ketini paaukoti savo laimę dėl tuščių vilčių? Dėl muilo burbulų?

Nuleidžiu akis. Žvelgiu į savo nuogas rankas. Dviejų žiedų tatuiruotės ant kairės rankos ir keli žiedai ant dešinės. Drąsa, smalsumas, ryžtas, pasiaukojimas... ir ištikimybė. Elijas naktį vis dėlto uždėjo žiedus.

„Sakyk... taip.“

– O, įsimylėjėliai kalba mintyse. Kaip romantiška, kad net koktu.

– Iš...

– Iš kur žinau? Buvo lengva pamatyti ne tik kad vienas nuo kito akių negalite atplėšti, bet ir kad jums nereikia ištarti žodžių, kad vienas kitą suprastumėte. Kaip tai gali būti? Ogi kalbatės mintyse. Kaip kvaila iš tavo pusės įsileisti pasaką į galvą. Ir keista, kad jis nepasinaudojo atsiradusia galimybe. Meilė jį taip apakino, kad net nukvailėjo.

– Ką tu padarei jam?

Ji tyli. Mėgaujasi mano augančia neviltimi, žengia žingsnį į priekį, o aš atgal.

– O, jis gyvas. Juk pasakų nepribaigsi, bet kai jis čia atsidurs, – ji stipriai suspaudžia lūpas ir teatrališkai palinguoja galvą į šalis, – jau bus per vėlu. Juk ne taip lengva išsikapanoti iš šulinio užrištomis, sulaužytomis rankomis ir kojomis visiškoje tamsoje ir dar lediniame vandenyje, – jos ranka kaip gyvatė puola traukti iš mano delno pakabuką – Negi manai, kad tavo sušiktas sielos globėjas padės? Klysti, – jos žvilgsnis aštrus kaip ir iš niekur atsiradę sajai[86]. – Oi klysti, – jos kaklo pakabuko akys sužimba, gyvatė pradeda rangytis ir galiausiai nukrenta ant žemės. Tiesiai priešais mano panterą. Pantera žengia žingsnį atgal, o aš – ropoju negalėdama nukreipti akių nuo vis augančios ir šnypščiančios kobros.

– O varge, – girdžiu Florijoną. Jis prisispaudęs prie durų, tankiai kvėpuoja, visas išbalęs, rankos paraudusios ir purvinos nuo anglies pieštuko. Ant jo kelių bloknotas.

Kad ir ką jis sumanė, mums reikia laiko.

Atsistoju. Širdis miršta iš baimės, kraujas muša ausyse.

– Tu esi silpna. Esi gėda, – taria Ėlirama, eidama šalin nuo kobros ir panteros kovos. Pakraupstu regėdama nuo gyvatės dantų varvančius nuodus. – Tu esi bailė. Niekam tikusi žemės kirmėlė.

– Negi manai, kad... kad įžeidinėdama ką nors pasieksi?

Ėlirama puola mane. Vos spėju sureaguoti ir apsijuosti ledo siena. Pasaka piktai suurzgia.

– Tu neturi drąsos kovoti. Tu turi tik instinktą pabrukti uodegą ir slėptis, – vieną sają ji smeigia tiesiai į sieną. Ledas įtrūksta... mintyse stengiuosi jį sutaisyti, bet jos žodžiai skaudina. – Kiek kartų verkei pasislėpusi tamsiame kampe? Kiek kartų į dienoraštį vis rašei tuos pačius skausmo persmelktus žodžius? Milijonus kartų, – ji smeigia antrą sają į ledą.

– Tu visados renkiesi lengvą kelią, – jos nosies galiukas liečia ledą. – Bet šį kartą tokio nėra. Negi manei, kad bus paprasta? Surasi duris ir pro jas išeisi?

Papurtau galvą.

– Tačiau ir tau nebus lengva, – sumurmu.

Ji šypteli.

– Niekados nėra lengva stoti akis į akį su savimi. Gal todėl dauguma taip ir negrįžta namo, – ji ištraukia sajus ir apsisukusi spiria koja į įskilusį ledą. Šis pažyra aplinkui. Greitai atsitraukiu kelis metrus atgal. Dirsteliu į panterą ir kobrą. Išvystu iš kelių žaizdų gyvatei besiveržiant kraują.

– Aš esu tavo geroji pusė ir toji pusė išeis pro tas duris. Tu turėjai šansą būti ten, bet jo neišnaudojai. Bliovei dėl nereikšmingų dalykų. Leidai visiems tave stumdyti, – ji žengia į priekį vartydama rankose sajus. – Tu nenusipelnei grįžti.

– O tu jau nusipelnei? Tu esi aš, o aš esu tu. Jeigu tu nusipelnai, tai nusipelnau ir aš.

Ji stabteli, palenkia galvą į šoną.

– Ir štai, stovi dvi merginos viena priešais kitą, – ji nusijuokia. – Ne visi turi galimybę atsikratyti savo blogąja puse, – ir pasileidžia į mane. Stengiuosi išvengti sajų dūrių, bet nesu greita, kailiai varžo judesius, ir netrukus pajuntu dūrį į blauzdą. Parkrentu ant sniego. Viena ranka liečiu žaizdą. Kraujas dažo viską aplinkui, o skausmas verčia mane surikti. – Kaip norėčiau tave nužudyti, – taria jis atsitūpdama, staigiu judesiu pagriebdama pakabuką, – bet jeigu tai dabar padarysiu, neturėsiu kūno, – ji atsistoja, nekaltu veideliu nužvelgia pakabuką.

– Bet aš galiu... galiu tave nužudyti, – tariu pro sukąstus dantis.

Ji kilsteli vieną petį.

– Parašyti knygoje mirė, nužudytas, nunuodytas, nusmeigtas ir taip toliau yra lengva. Tai juk tik žodžiai. Kad ir kokie tikri bei artimi tau yra veikėjai, jie vis dėlto yra netikri. Keista, kad juos aprašyti tau prireikia nemažai pastangų. Bet štai, – ji parodo į save, – tu matai mane, užuodi mane, girdi mane, jauti mane... Tau blauzdos per skystos mane nugalabyti. Juk mamytė visados dėl to ant tavęs niršo. Tu bijodavai įtraukti mirtį į savo istorijas, žudyti veikėjus, kad būtų sukuriamas realistiškumo pojūtis. Žinai, labai sunerimau suvokusi, kad Sniego Karalienė nusprendė būti tokia sumani. Bet... tu sugebėjai išsikapanoti, o aš... – išsišiepia kaip Češyro katinas.

Užmerkiu akis ir giliai įkvepiu. Kai akių vokai pakyla, Ėlirama nužiūrinėja pakabuką nuobodžiaujančia veido mina.

– Keista ar ne, bet kartais tokios nereikšmingos smulkmenos geba nulemti likimus. Norėjau, kad savo noru duotum raktą, bet... didelio skirtumo nėra, – ji atsidūsta. – Nesijaudink, perduosiu nuo tavęs linkėjimus tavo šeimos nariams, – mergina mirkteli ir žengia arčiau durų.

Susiraukiu iš skausmo. Krūtinė kilnojasi, o beviltiškumo jausmas sieloje auga. Mėginu mintyse ką nors sukurti, ką nors, kas leistų laimėti laiko ir sustabdytų Ėliramą, bet žaizda blauzdoje ištrynė visus žodžius.

Apsiašarojusiomis akimis prie durų ieškau Florijono. Jis dingo kartu su lape.

Ėlirama spusteli pakabuko vidurį ir medalionas atveria savo paslaptis. Ėlirama ištraukia nedidelį auksinį raktelį, parodo jį man plačiai šypsodamasi.

– Neverk, juk galėsi burkuoti su princu, o aš – gyvensiu toliau, – ji įkiša raktą į spyną, pasuka jį ir plačiai atlapoja duris.

Užmerkiu akis. Viskas. Tai yra pabaiga. Bet tada išgirstu nuostabos kupiną aiktelėjimą

– Gal Amarilė ir neturi drąsos įsmeigti peilio į ką nors, tačiau dėl manęs neabejok, – taria Elijas giliau suvarydamas durklą į Ėliramos nugarą. Mergina kelias akimirkas pastovi, žiopčioja kaip ištraukta iš vandens žuvis, o tada krenta ant žemės. – Kitą kartą kopijuodama žmones nepamiršk apgamų. Bei prisidėti kelias neigiamas savybes.

Nes istorijoje veikėjai negali būti tobuli. Juk realybėje nėra tobulų žmonių.

Elijas pribėga prie manęs. Netrukus atsiranda ir Florijonas.

– Kaip? – sumykiu.

– Florijonas moka piešti transportavimo vartus, – atsako Elijas greitakalbe. Jis uždeda kažką šalto ir griaužiančio man ant šlaunies. Susiraukiu. Ištrykšta ašaros, bet skausmas apmąžta. – Durys amžinai negali laukti, – taria vaikinas keldamas mane ant kojų. Suinkščiu, bet jis nekreipia dėmesio, tempia mane arčiau realybės.

– Ką? – sunkiai kvėpuodama pažvelgiu į gulinčią Ėliramą.

– Ji greitai atsigaus. Nemėgstu šešėlių. Jie moka keisti išvaizdą, apsimesti kuo tik nori, – greitakalbe mala Elijas. – Jau laikas, – jis žvelgia tiesiai man į akis. – Miegančioji Gražuole, laikas pabusti, – jo balsas suvirpa, o akyse kaupiasi drėgmė. – Florijonai, – jis galva parodo į duris. Vaikinas nedrąsiai linkteli ir žengia pro duris. Šviesos stulpas pakyla į dangų ir netrukus pranyksta.

Purtau galvą. Pantera suka aplink mus didelį ratą nenuleisdama akių.

– Ten... Ji...

– Nesijaudink dėl jos. Eik, – jis tempia mane arčiau durų, bet priešinuosi. Stabdau jį. Purtau galvą dar smarkiau. Išsivaduoju iš Elijo gniaužtų ir viena koja prišuoliuoju prie gulinčios Ėliramos.

– Ji šešėlis, o šešėliai...

– Negali mirti, nes jie nėra gyvi, – Ėlirama sugriebia mane už gerklės. Sugriebiu rankomis už jos riešo. Elijas pripuola, bet Ėlirama perspėjančiai papurto galvą. – Jeigu aš negausiu to kūno, negausi ir tu, – ji sušnypščia kaip gyvatė ir stipriau suspaudžia kaklą. Dūstu. Plaučiai dega. Akyse temsta.

– Paleisk ją, – nugriaudi tulžingas Elijo balsas. Pantera suriaumoja.

– Ar labai skauda žaizdas kojose? O kaip sekasi valdyti sulaužytas rankas? Nebijau tavęs.

Ėlirama žvelgia tiesiai man į akis be kruopelyčio gailesčio ar abejonės. Viskas arba nieko – toks jos šūkis. Nuimu ranką nuo jos riešo ir uždedu delną jai ant krūtinės. Ten, kur neplaka širdis.

„Ji yra aš... o aš... ji. Gėris ir blogis. Drąsa ir baimė... “

– Ką tu darai? – jos gniaužtai atsileidžia. Krentu ant šono, ryju šaltą orą. – Ką tu padarei?

– Tai tu... esi... mano... demonas... ir... – žodžiai degina gerklę, stringa burnoje, bet liežuvis švelniai juos išstumia lauk. – Tu esi tik mano galvoje.

Ėlirama išsprogina akis ir pavirsta dūmų kamuoliu.

– Tu ją įveikei, – taria Elijas susižavėjęs, atremdamas mane į savo krūtinę. Jaučiu jo besidaužančią širdį.

– Neįveikiau, – sušnibždu. – Tiesiog pripažinau. Tai... yra buvimas... savimi, – akimirkai užmerkiu akis. Elijo rankos stipriai mane apglėbia, prispaudžia prie šilto kūno ir mes abu suvokiame, kad tai – ne šiaip apsikabinimas.

Pasigirsta varnos kranktelėjimas. Abu pakeliame galvas į dangų. Juoda didžiulė varna nusileidžia ant durų staktos, snapu pabarbena į medį.

– Turi paskubėti, – Elijas kelia mane, veidas išvagotas skausmo raukšlių.

– Bet...

– Ten tavo vieta, o maniškė – čia, – jis kilsteli laisvą ranką į viršų, atsargiai prideda pirštus prie veido ir nuvaiko pašėlusias sruogas nuo akių. – Tavo metas atėjo... – jis mėgina šyptelėti, bet tai sudužusios, liūdesio ir skausmo persmelktos šypsenos šešėlis. – Bet žinok, ne visados pasakos elgiasi taip, kaip turi. Bet... bet kurios merginos paveikslo neįsimyliu. Ir, jeigu atvirai, – jis priglaudžia kaktą prie maniškės. Šiltas jo alsavimas šildo mano pamėlusias lūpas, – tu esi vienintelė, – jis paliečia pirštą, aplink kurį ištatuiruota ištikimybė. – O tai neleis tau manęs užmiršti, – liūdnai šypteli.

– Pažadėk man, kad dar susitiksime, – maldauju, stipriai sugniaužiu pirštais jo drabužius. Vaizdas liejasi nuo ašarų akyse.

Elijas stipriai mane priglaudžia prie savęs, lūpos liečia skruostą.

– Nei pasauliai, nei mirtis, nei prakeiksmai, nei pats likimas nepajėgs mūsų išskirti, Miegančioji Gražuole, – jis sušnibžda pažadą man į plaukus.

Varna vėl sukranksi, piktai stukteli snapu į staktą, suplasnoja sparnais.

– Tau reikia eiti. Dabar, – Elijas sušnibžda. – Kol dar nevėlu, – jis paleidžia mane iš savo glėbio. Žengia vieną skaudų žingsnį atgal. Akimirksniu pasigendu jo kūno šilumos, kūno kvapo, širdies plakimo ritmo, suteikiančio saugumo jausmo... Dirsteliu per petį į plačiai atidarytas duris. Akinanti, tačiau šilumą ir gėrį skleidžianti šviesa kviečia palikti tamsų ir negailestingą pasaulį. Ji kviečia grįžti pas brangius žmones.

Bet eatrodo, kad tame pasaulyje yra tokių. O šiame – yra.

Jo akyse matau savo veido atspindį.

Pažadas dar ne įstatymas.

Pažadas dar ne prakeiksmas, užtikrinantis, kad viskas vyks pagal planą.

Pažadas yra žodžiai. Bet šiame pasaulyje, viliuosi... pažadas – daugiau nei tik raidės.

– Eik, – Elijas sako tramdydamas balsą. – Eik, nes kitaip mano sunkus darbas nueis šuniui ant uodegos, – mėgina juokauti, šyptelėti, bet nei vienam šią akimirką nėra linksma.

Kojos nenoriai neša mane arčiau durų, o kartu ir tolyn nuo asmens, pagrobusio mano sielą, mintis ir širdį. Ašaros veržiasi iš akių, skalauja veidą, krenta ant žemės ir virsta ledinėmis rožėmis. Po mano batais traška sniego paklotas. Jaučiu širdyje atsiveriančią žaizdą.

Pridedu delną ant staktos ir dirsteliu į Eliją. Jo kūnas virpa, o veide kaunasi tiek daug emocijų.

– Nepamiršk tikėti, nes tikėjimas viską paverčia realybe, – Elijas garsiai taria ir atsuka man nugarą. Jis eina į tolyn. Sparčiai.

Nenuleidžiu akių nuo Elijo. Laukiu, kada jis pažvelgs į mane... nors ir paskutinį kartą, bet jis žingsniuoja ir tolsta.

„Tai dar ne pabaiga, Miegančioji Gražuole“, – girdžiu jo balsą galvoje.

Giliai įkvepiu ir žengiu per slenkstį. Durys užsiveria. Akys atsimerkia. Ligoninės aromatas šmurkšteli į nosį, šiluma apglėbia mane, o žvilgsnis įsminga į virš manęs pakibusį laimingą Lėjaus veidą.

– Sveika sugrįžusi į gyvenimą, keistuole, – jis plačiai šypsosi. Pasilenkia arčiau, pakšteli man į skruostą. Jo skruostai drėgni nuo ašarų. Neprisimenu, kad Lėjus būtų verkęs.

Iš kito kambario galo taip pat sklinda džiaugsmas. Pasuku galvą ir sutinku Florijono žvilgsnį. Mes grįžome namo, bet... neatrodo, kad abu būtume laimingi.

Po kelių valandų į palatą suguža daugybė žmonių. Gėlės, balionai, šypsenos, vaišės ir džiugesio kupini žodžiai. Mirčiai teko tvirčiau įsikibti į savo dalgio kotą ir susirasti kitas aukas, nes šiandien čia yra šventė...

Epilogas

Ir štai, pasaką pabaigsime epilogu. Jo dėka galėsime žvilgtelėti į veikėjų susiklosčiusius gyvenimus. Bet tai – ne vienintelė priežastis, kodėl tavęs čia laukia epilogas. Priežasčių, kodėl epilogai pasirodo istorijų gale, yra daugybė. Gal veiksmas pasibaigė per staigiai ir reikia paaiškinimo? Gal istorija pasibaigė chaotiškai ir reikia padėti viską suprasti? Gal netyčia žuvo pagrindinis veikėjas ir nori sužinoti, kaip po jo mirties toliau sau klostosi kitų personažų gyvenimas? O gal tiesiog ruoši dirvą būsimai knygai? Bet aš tau pristatau epilogą, nes čia slypi pamoka tau, mielasis pasakos skaitytojau. Taip, kreipiuosi į tave ir sugriaunu sienas, skiriančias tave nuo manęs. Vėl.

Mūsų pasakoje mergaitė užaugo ir tapo išmintingesnė. Jos siela pražydo ir apsiginklavo dygliais. Ji pavirto kovotoja ir asmenybe. Bet kaip jai sekasi dabar? Ką ji veikia? Kaip jai sekasi būti savimi?

Patraukime uždangas, įjunkime ryškius šviestuvus paskutinį kartą ir nukreipkime šviesos kalavijus į sceną. Trys... Du... Vienas... Veiksmas!

– Elijas yra nuostabus veikėjas, – taria mergina garbanotais medus atspalvio plaukais. Ji vilki languotą melsvą megztinį ir tamsius džinsus. Ant peties – rankinė, o rankose – stipriai laikoma mano pirmoji knyga „Išblukusi siela“. – Jis toks nerealus. Man gaila jo. Jis tiek išgyveno, tiek patyrė, paaukojo, – merginos šviesios akys pradeda blaustis liūdesiu.

Ji paduoda man savo kopiją. Atsargiai ją paimu, atveriu, tušinukas slysta popieriaus paviršiumi. Prisiverčiu šyptelėti. Šypsena tikriausiai kreiva ir primena baisią grimasą, bet mergina to nepastebi. Ji įsijautusi pasakoja man, kaip stipriai jai patiko knyga, kaip žavisi, jog būdama tik septyniolikos sugebėjau parašyti tokią nerealią knygą, kuri įkvėpė ją spjauti į visų norus ir pradėti mokytis groti fortepijonu.

Tokių istorijų jau spėjau išgirsti tūkstančius.

– Žinau, kad mano klausimas jus tikriausiai užknis, – ji pavarto akis. Aš kantriai žvelgiu į ją. – Tačiau kaip jums gimė šis veikėjas?

Ir dygliuota tyla pasklinda aplink mane. Apsidairau. Visi mano pirmosios knygos gerbėjai stovi sustingę, įtempę ausis, nekantriai laukdami atsakymo į šį klausimą, į kurį niekados nenoriu atsakinėti ir stengiuosi nukreipti temą.

Užverčiu ant stalo gulinčią jau pasirašytą knygą ir įteikiu nuo manęs akių nenuleidžiančiai merginai. Jeigu ir pasakyčiau tiesą, jie nepatikėtų. Nepatikėtų, kad laukiu akimirkos, kada galėsiu užmerkti akis, atverti duris ir mėginsiu Eliją surasti tame fantazijų pasaulyje.

Ir kiekvieną naktį man... nepavyksta jo surasti. Negirdžiu jo balso galvoje. Man jo trūksta. Pasiilgau savo demono. Savo angelo sargo. Savo pabaisos.

Giliai įkvepiu. Iškvepiu.

– Kai kurių paslapčių nenoriu atskleisti, – galiausiai paskelbiu.

Aplinkiniai kiek nuliūsta, tačiau linkteli, tarsi suvoktų, jog tiesa jiems nesuteiks džiaugsmo.

– O gal galėtumėte duoti kokį nors gerą rašymo patarimą?

Linkteliu.

– Rašyk apie tai, kas tau patinka ir yra įdomu.

Gyvoji žmonių eilė pasibaigia. Vos jaučiu savo skaudančią ranką. Net nenoriu prisiminti, kiek per šias tris valandas man teko pasirašyti knygų, kiek kartų it papūga kartojau tuos pačius malonius žodelius. Esu pavargusi ir išalkusi.

Florijonas tingia eisena prieina arčiau. Rankos – džinsų kišenėse, per petį permestas paštininko krepšys. Jame daugybė pieštukų, teptukų, dažų ir popieriaus lapų. Be jų jis neišeina iš namų netgi į parduotuvę. Florijonas vis sako, kad nežinia, kada jį gali užpulti įkvėpimas ar noras piešti, todėl turi būti visados pasiruošęs.

Vaikinas sudrimba į šalia manęs esančią laisvą kėdę, ištraukia iš mano pirštų tušinuką, pradeda juo žaisti.

– Kiek šį kar... tą gir... dėj... ai tą patį klausimą? O gal geri... au, kiek me... rginų teigė jį įsimylė... jusios? – piktai pažvairuoju į jį. Žvilgsniu mėginu jį čia ir dabar nudaigoti, bet Florijonas tik plačiai, nuoširdžiai išsišiepia. – Ga... ila, kad jos net neži... no, kad Elijo šir... dis pri... klauso tau.

Apglėbiu save rankomis. Nusuku veidą nuo Florijono. Girdžiu, kaip jis išleidžia sunkų atodūsį. Netrukus padeda savo plaštaką man ant peties.

– Jis paž... adėjo, kad dar susitik... site, – jis sušnibžda. – Neprara... sk vilties.

Stipriai sumerkiu akis.

– Kol gyva būsiu, neprarasiu, – atvirai pasakau žiūrėdama jam tiesiai į jo akis.

– Ir vieną di... eną jūs vėl susit... iksite, bet ik... i tol, – jis prisitraukia arčiau paštininko kuprinę. Pradeda joje ieškoti. Kantriai stebiu, kaip ištraukia daugybę daiktų ir šiuos numeta ant stalo. Regiu, kaip jo lūpos kruta formuodamos susierzinimo kupinus begarsius žodžius. Galiausiai akys plačiau atsimerkia, kažką suranda. Kiek dvejodamas vaikinas atkiša man sulankstytą popieriaus lapą. Susiraukiu. Nedrąsiai išlankstau jį ir... aikteliu. Akyse pradeda tvenktis ašaros.

– Kaip? – paklausiu pridengdama delnu burną.

– Turiu nepap... rastai gerą atmintį. Beje, per tu... os kelis mėne... sius ne kartą jo pr... ašiau man po... zuoti. Taigi... nebuvo sun... ku sukur... ti jo port... retą ir tikro... vėje.

Pažvelgiu į Florijoną. Jis atrodo pasimetęs, kone pasigaili padavęs man piešinį, kai išvysta riedančias ašaras.

– Dėkoju, – sušnibždu. – Labai, – priglaudžiu piešinį arčiau krūtinės. – Labai ačiū.

Florijonas linkteli, susirenka savo daiktus, sugrūda atgal į kuprinę. Kelias minutes žvelgia į mane. Matau iš veido, kad nori kažką dar pasakyti, bet galiausiai nusprendžia, kad tuos žodžius geriau nuryti. Jis liūdnai šypteli ir nueina tolyn, įsimaišo į žmonių būrį ir šurmulį, palikdamas mane su prisiminimais ir viltimis.

Ir tiesa, kuri ragina nepasiduoti ir kovoti.

Ar tai – laiminga pabaiga? Liūdna? O gal paprasčiausiai įstrigusi tarp laimingos ir nelaimingos pabaigos apibrėžimo? Tai priklausys nuo tavo išganingų minčių. Bet atsimink, pabaiga nėra pabaiga, o tik naujo nuotykio pradžia. Nauja pradžia pasakai ir pamokai. O dabar... Kaip pasibaigia pasakos? Aaa, taip...

Ir aš ten buvau ir daug mačiau. Ir aš ten valgiau ir gėriau, per barzdą varvėjo, burnoj neturėjau...

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt

Išnašos

[1]

Nigerijos rašytojas (1930–2013). Čia ir toliau – redaktorės pastabos.

[2]

Airių rašytojas (g. 1958).

[3]

Skanaus (iš pr.)

[4]

Saldžių sapnų (iš pr.)

[5]

Gražus atvaizdas (iš pr.)

[6]

Idealas (iš pr.)

[7]

Dėl Dievo meilės (iš pr.)

[8]

Prevencija yra geriau nei gydymas (iš pr.)

[9]

Didenybė (iš pr.)

[10]

 Princesė (iš pr.)

[11]

 Trofėjus (iš pr.)

[12]

Atleiskite (iš pr.)

[13]

Nusikaltėliai (iš pr.)

[14]

Amerikiečių rašytoja (g. 1943).

[15]

Šūdo gabale (iš pr.)

[16]

Žiulis Mišlė (pranc. Jules Michelet, (1798-1874) – prancūzų istorikas.

[17]

Klaida (iš angl.)

[18]

Ir (iš vok.)

[19]

Buvai (iš vok.)

[20]

Aš (iš vok.)

[21]

Ir čia (iš vok.)

[22]

Yra (iš vok.)

[23]

Vorai (iš vok.)

[24]

Galbūt (iš vok.)

[25]

Sunku pasakyti (iš vok.)

[26]

Tik (iš vok.)

[27]

Tu esi (iš vok.)

[28]

Viskas (iš vok.)

[29]

Lengviau (iš vok.)

[30]

Nėra (iš vok.)

[31]

Kodėl (iš vok.)

[32]

Įdomu (iš vok.)

[33]

O dabar (iš vok.)

[34]

Esi žmogus (iš vok.)

[35]

Ragana (iš vok.)

[36]

Sese (iš vok.)

[37]

Jos (iš vok.)

[38]

Sunku (iš vok.)

[39]

Pasaka (iš vok.)

[40]

Antra (iš vok.)

[41]

Arba (iš vok.)

[42]

Ne (iš vok.)

[43]

Sakyti (iš vok.)

[44]

Čia (iš vok.)

[45]

Viskas (iš vok.)

[46]

Bet (iš vok.)

[47]

Jie (iš vok.)

[48]

Kažkas (iš vok.)

[49]

Mes (iš vok.)

[50]

Turime (iš vok.)

[51]

Pasaulį (iš vok.)

[52]

Kadangi (iš vok.)

[53]

Be (iš vok.)

[54]

Brolis (iš vok.)

[55]

Žinoma (iš vok.)

[56]

Geros (iš vok.)

[57]

Yra (iš vok.)

[58]

Kad (iš vok.)

[59]

Mamą (iš vok.)

[60]

Rytoj (iš vok.)

[61]

Niekas (iš vok.)

[62]

Kiti (iš vok.)

[63]

Ji (iš vok.)

[64]

Su (iš vok.)

[65]

Visada (iš vok.)

[66]

Turite (iš vok.)

[67]

Naktis (iš vok.)

[68]

Tėtį (iš vok.)

[69]

JAV rašymo guru

[70]

Meilė nugali viską (iš lot.)

[71]

Panele (iš lot.)

[72]

Nemirtingumas (iš lot.)

[73]

Hipotezė (iš lot.)

[74]

Žvaigždės mums nurodo, bet neliepia (iš lot.)

[75]

Užsikrušk (iš lot.)

[76]

Tegu nekenčia, bet gyvena baimėje (iš lot.)

[77]

Kvaila (iš lot.)

[78]

Meilėje visada grumiasi skausmas su džiaugsmu (iš lot.)

[79]

Mano šviesa (iš lot.)

[80]

JAV rašytoja (g. 1971 m.)

[81]

Labas vakaras (iš pr.)

[82]

Akivaizdu (iš pr.)

[83]

Taip liūdna (iš pr.)

[84]

Klaida (iš pr.)

[85]

Užtikrinkite (iš pr.)

[86]

Duriamasis Okinavos ginklas, forma primenantis trišakį, kurio šoninės šakos trumpos ir kiek atlenktos į šonus.