PAŠIURPOS

Lietuviškos siaubo pasakaitės suaugusiems

Viršelis – Aurimas Gailiūnas ir Širšė

Redaktorė – Ingrida Grunskytė

ISBN 978-609-8245-04-2

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2019

Vietoj pratarmės

Vieną vasarą, kai buvo taip karšta, kad daugiau nebuvo ką veikti, svetainės rašyk.lt fantastai ir leidykla „Naujas vardas“ surengė konkursą. Ir ne bet kokį, o pasakų. Siaubo pasakų. Ir dar suaugusiems.

Gandams apie „Pašiurpas“ pasklidus internete, sujudo sukruto nuo vasaros karščio nuleipę kūrėjai. Griebę rašymo įrankius, jie savo juodžiausius košmarus prisiminė, tamsiausias baimes pergyveno ir visą tą siaubą surašė. Ir padvelkė tada šalčiu, nuo kurio visiems barzdos piestu stojosi, oda šiurpo ir nugaromis ledo skruzdės bėgiojo. Baugi tai buvo vasara. Pasaka po pasakos skaitytojams nakties miegus blaškė ir ženklo N-18 nepaisiusius vaikus klykdė.

„Gana“, – galop ištarė organizatoriai. Ir uždraudė toliau rašytojams savo darbus siųsti. Surinko devynias pačias baisiausias, sukėlė į šitą knygą ir saugiai užrakino. Regis, ketino netgi sode po akmeniu pakasti...

Nežinia, brangus skaitytojau, kaip čia nutiko, kad ši šiurpi knyga į Tavo rankas pateko, bet paskutinis perspėjimas: jei nori toliau ramiai miegoti, nebeversk daugiau nė vieno puslapio...

Konkurso organizatoriai

Greta Musteikienė

APIE MIŠKO DOVANAS

Seniai labai seniai tarp tamsių tankių girių buvo toks nedidelis kaimas. Jame žmonės nei gyvulių neaugino, nei laukų nedirbo, o visas gėrybes iš senojo miško parsinešdavo. Vyrai medžioklėn eidavo ir daug žvėrių lankais nušaudavo, moterys kupinas pintines uogų ir grybų pririnkdavo, seneliai – pilnus korius saldaus medaus. Ko iš miško tie žmonės negaudavo, dėl to kartais ir su keliaujančiais pirkliais susimainydavo – juk vaško ar žvėrių kailių į valias turėjo. Tai tame kaime viena sutuoktinių pora gyveno: dailidė Gantas ir jo žmona Akmė. Geri jie buvo žmonės, turto užtektinai turėjo, tačiau vis tiek nebuvo laimingi, nes niekaip vaikų susilaukti negalėjo.

Miške, sename eglyne, netoli to kaimo, stovėjo ir raganos trobelė. Vengė jos kaimo žmonės, kalbėjo, kad ji su piktomis dvasiomis ir požemių dievais susidėjusi, kad jei tik žvilgsnis tavo nepatiks, ji visokias negandas gali užsiundyti. Kita vertus, taip pat kalbėjo, kad senolė daug galių turinti, pagydyti, atkerėti galinti, jeigu tik jai tinkamai atsilyginsi. Ilgai mąstė sutuoktiniai, bet nebesugalvoję, kas dar galėtų padėti jų svajonę išpildyti, vieną vakarą patraukė pas tą raganą pagalbos prašyti.

Ir atėjo Gantas su žmona prie apgriuvusios raganos gryčiutės. Baisu Akmei čia. Gūdūs, tamsūs miškai jos seniai nebegąsdino, bet čia tamsa dar tirštesnė buvo, eglės kaip piktos didelės moterys jai rodėsi, o iš pačio namelio lyg kokia dvėseliena kvepėjo. Bet tylėjo Akmė, nenorėjo išsiduoti savo vyrui, kokia baikšti esanti. Priėjo Gantas prie durų ir tris kartus pabeldė.

– Ko nori? – suriko iš vidaus. Kraupiai nuskambėjo balsas raganos. Lyg iš požemių šauktų, lyg ne vienas, o šimtai balsų skambėtų.

Bet nesudrebėjo dailidė, tvirtas liko jo pasiryžimas. Tik stipriau suspaudė savo žmonos ranką ir persakė raganai, ko jie atėję. Pasigirdo žingsniai iš už durų. Sunkūs, lyg akmeninėm klumpėm apsiavus būtų. Pravėrė ragana duris. Stambi, didelė, pakumpusi, vos pro tas duris bepralendanti, rankos trumpos, drūtos, pirštai ilgais nagais, skruoste juoda skylė, iš kurios kažkokie vabalai ūselius kaišiojo, o akys gelsvos kaip katino, švytinčios kaip mėnesio pilnatis. Akmė jau vos klyksmą sulaikė, bet tik dar stipriau į savo vyrą įsikibo.

– Galiu pagelbėti šituo reikalu, – prabilo ragana, – bet susimokėti turėsit.

Vyras jau griebė pinigų kapšelį, bet šioji tik galvą papurtė.

– Ne man mokėsit – miško dvasiai. Vaiką mes jums įtaisysim. Geras ir gražus bus tas vaikas, bet vėliau judu dar vieną dovaną iš miško gausit, o kai gausit, turėsit labai ta dovana rūpintis.

Nesakė daugiau ragana nieko, neaiškino, kokia ta dovana bus, bet vyras ir žmona jau atsisakyti nenorėjo, kai ši pažadėjo jų svajonę išpildyti.

Nusivedė senoji juodu dar toliau, į tankų eglyną, uždegė laužą ir ėmė apie tą laužą šokti taip, kad žemė net drebėti pradėjo. Pakilo vėjas ir ėmė visas miškas dejuoti, eglių šakos tamsius šešėlius mėtė ir rodėsi, kad aplink laužą tikrai dvasios rinktis ėmė; spygliai, kankorėžiai ant sutuoktinių pabiro ir jie vis krūpčiojo galvodami, kad kažkas iš tamsos jiems į nugaras baksnoja. Dabar baisu jau ir Gantui darėsi, bet šis tik spaudė žmoną glėbyje ir laukė, kas bus. Galop nustojo ragana šokti, nutilo vėjas ir laužas pats staiga užgeso. Tamsu tapo, tik senosios akys toje tamsoje žėrėjo.

– Įkvėps miško dvasia į tavo įsčias, moterie, gyvybę, – nuaidėjo jos balsas. – Dabar tik gulkit ant samanų ir atlikit, kas pridera.

Tai pasakius akys tamsoje užgeso ir pradingo ragana. Liko sutuoktiniai dviese eglyne. Suprato Gantas, kad jau niekur nebesidės, kad tiek ritualo atlikus užbaigti reikia. Paguldė žmoną toje pat vietoje ant samanų ir ėmėsi to, ką ragana prisakė.

Guli žmona ir jaučia ant savęs sutuoktinio kūną, bet jai vis rodos, kad dar kas gyvas šalia yra, ne ragana, bet kažkas piktesnio, ir taip jai baisu, taip kraupu daros, kad vos susituri, kad iškentėtų. Vis dėlto staiga ima jai ir pasirodo, kad iš po žemės, iš po samanų, ją kažkas šaltais pirštais sugriebia. Pašoko Akmė, nustūmė sutuoktinį ir siaubo genama net neatsisukdama namo nubėgo.

Greitai po tos nakties moteris iš tikrųjų nėščia pasijuto. Pradžiugo vyras, pradžiugo ir ji, bet Akmei vis ramybės kažkas nedavė, vis sapnuodavo ji raganos žodžius apie užmokestį, prisimindavo tuos šaltus pirštus iš po samanų. Būtų vyrui pasiguodus, bet, matydama jo džiaugsmą, nebenorėjo jam nieko sakyti, tik pati pamiršti viską stengėsi.

Po devynių mėnesių neišpasakyta laimė sutuoktinius aplankė – gimė jiems vaikas. Gražus ir sveikas berniukas buvo, Dangeriu jį pavadino. Nesakė naujieji tėvai niekam, kaip to vaiko susilaukė, o ir patys apie raganą ir jos ritualą beveik nebegalvojo. Tik viena keistenybė ir dabar Akmei nerimą kėlė – josios pilvas po gimdymo beveik ir nesumažėjo. Pribuvėja tik galvą kraipė, bet galop nutarė – vyresnei moteriai taip gali nutikti. Dabar jau rodės, kad iki pilnos laimės Akmei nieko nebetrūksta, bet tuojau dar kai ką pastebėjo: mažylis sūnus pats tokiom bailiom akutėm į jos pilvą žiūrėdavo, o jei prisiglausdavo jis kojytėmis ar galvyte prie to pilvo, iš karto rėkti pradėdavo.

Praėjo mėnuo nuo Dangerio gimimo ir tada vieną naktį pajuto motina, kad pilve josios kažkas suspurdėjo. Visai taip, kaip tada, kai sūnus jame buvo. Nė susimąstyti, kas darosi, nespėjo, kai ir vėl gimdyti pradėjo. Nusigando Gantas, dar labiau Akmė nusigando, bet uždraudė vyrui vėl pribuvėją kviesti.

Sunkus tai gimdymas buvo ir labai ilgas. Ir gimė Akmei vaikas: tamsus, didelėm juodom akim, elniuko ragais, plunksnom apaugusia oda, ilgom kaulėtom rankom – labiau ne į žmogų, o į pabaisą panašus. Persigando dar labiau moteris ir iš tos baimės, o gal dėl to, kad kraujo daug neteko, paskutinį kvapą išleido. Liko vyras dabar su dviem vaikais: savu ir tuo, kurio savu laikyt nenorėjo. Klykė tas vaikas irgi ne kaip žmogus, o lyg kaip paukštis pašautas, kaip vilkas kaukė. Bijojo Gantas net paimt į rankas tą kūdikį, bet nutarė kuo greičiau, kol dar kaimas nepabudo, jo atsikratyti. Suvyniojo tą padarą į maršką, pasiėmė kirvį ir išbėgo į mišką. Pasidėjo tenai jį ant kelmo, užsimojo ir būtų gal jau ir užmušęs, bet kūdikis staiga taip suklykė, kad tuojau miške aplink kažkas sukruto. Išgirdo vyras, kad lyg žvėrys jo link atbėga, pamatė lyg piktas jų akis pro lapus blykčiojant ir pagautas siaubo, palikęs tą padarą, parbėgo namo.

Bėgo metai. Užaugo, išstypo Dangeris. Išvaizdus, geras, protingas vaikas buvo, tėvo akių šviesa. Gražiai jiedu gyveno ir vargo nematė. Ir kaimas dar labiau suklestėjo. Įprato savo turtu žmonės su pirkliais keistis, ne tik sau miško gėrybes rinko, bet ir prekiauti jomis ėmė; į medžioklę nebe vien su lankais vyrai traukdavo, bet ir spąstų geležinių priruošdavo, duobių su užaštrintais basliais prikasdavo. Ir dosnus jiems buvo miškas. Maždaug iki dešimtojo Dangerio gimtadienio.

Tuo metu pradėjo dėtis keisti dalykai. Iš pradžių moterys pastebėjo, kad grybai, uogos ir riešutai lyg baigia tankmėje išnykti. Jau greit ėmė nebeužtekti ne tik su pirkliais mainytis, bet ir patiems prasimaitinti. Medžiotojai irgi vis rečiau ir rečiau kokį žvėrį partįsdavo, o bitininkai tuščias bičių dreves terasdavo. Sunerimo žmonės, badas į akis jau žiūrėti ėmė. O dar baisiau pasidarė, kai kartą į mišką išėję, parbėgo išsigandę ir šaukdami, kad pabaisą sutiko. Pasakojo jie matę didžiulį dvikojį padarą, oda pusiau plunksnom apaugusia, pusiau medžio žieve pasidengusia, su elnio ragais ir didelėm baisiom juodom akim. Išgirdo senasis dailidė tas kalbas, prisiminė antrąjį kūdikį, kurį nakčia užmušti norėjo, ir suprato, kad ta pabaisa jis ir būsiąs. Nuliūdo baisiai, susikrimto ir nutarė apie savo darbus prisipažinti. Nuėjo Gantas pas kaimo žynį ir papasakojo viską, kas ant širdies dešimt metų gulėjo. Užsirūstino senolis, iškeikė vyrą, kad tas pagalbos į raganą kreipęsis, pats reikalus tvarkyti bandęs. Liepė atvesti jam sūnų savo. Bijojo vyras, kad žynys ko vaikui nepadarytų, bet neturėjo kitos išeities, žinojo, kad jei ne gražiuoju, tai piktuoju atims, ir pakluso.

Ir pasiėmė žynys berniuką sau patarnauti. Nebarė, neskriaudė, bet porai dienų tepraėjus pasikvietė ir pasakė:

– Tu pats matai: serga, badauja mūsų žmonės, ypač mažyliams sunku. Neturi jie, ko valgyti, nusilpę. Reikia vaistų man pataisyti, tik kad neturiu, iš ko. Miške už pelkės auga viena vaistažolė, nueik, vaikyti, parnešk man jos.

Girdėjęs buvo berniukas apie pavojus miške, labai nenorėjo ten eiti, bet žynys tada jam persakė tėvo istoriją. Sako, ta pabaisa – tai tavo brolis, o juk broliui brolis nieko pikto nedarys.

Nustebo Dangeris, bet patikėjo senoliu, išėjo į mišką.

Nors kaime dar skaisti diena buvo, bet miške jau tamsu rodėsi. Anksčiau vaikas daug kartų po tą mišką lakstė, bet niekada šis jam toks baisus neatrodė. Lyg už kiekvienos pušies kažkas į jį piktom akim žiūrėtų. Bet kovojo su savo baime vaikas, toliau ėjo.

Beeidamas staiga išgirdo kažką dejuojant. Lyg žmogų, lyg sužeistą žvėrį. Iš karto dar labiau išsigando, ratu tą vietą apeiti ketino, bet tada pamanė, kad gal kam pagalbos reikia, ir patraukė to balso link. Priartėjęs išvydo pievelėje suklupusią jauną moterį. Nepažįstama pasirodė, bet nieko pikto neįtaręs, nuėjo prie jos. Ir pamatė dabar Dangeris, kad jos koja spąstų metalinių dantų sukąsta.

– Padėk man, berniuk, – tyliu balsu paprašė moteris. – Padėk, ir aš tau padėsiu.

– Bet kaip tu pati neišsilaisvini? Reikėjo suimt tuos dantis ir patraukt gerai.

– Aš bandžiau, bet degina mane tas metalas.

Tai pasakius pakėlė ji rankas savo, ir tikrai – oda pūslėm pasidengusi.

Nustebo vaikas, atsargiai spąstus palietė, bet nekaršti visai jie buvo. Ir prisiminė tada, kad tik laumes metalas degina. Baisių dalykų apie jas girdėjo, bet šioji taip liūdnai žiūrėjo, kad pagailo jam jos, ir priklaupęs iš spąstų išlaisvino. Padėkojo laumė, nusišypsojo ir tarė:

– Žinau, ko čia atėjai ir kas tave siuntė. Tikėjosi žynys, kad beklaidžiojantį tave miško dvasia suras, bet jei link pelkės eisi, pats ją sutiksi. Tik jei savęs pakeliui prarasti nenori, klausyk, ką aš pasakysiu. Toliau pamatysi tarp medžių taką padarytą, jonvabalių švieselėm nušviestą, žaliom samanėlėm išklotą, kvapniais raguoliais nukabinėtą, tai tu tuo keliu neik, eik palei kelią ir šiukštu nesumanyk tų raguolių užsukti paskanauti.

Atsisveikino vaikas, padėkojo už patarimą ir nuėjo ton pusėn, kur laumė nurodė. Ir tikrai neilgai trukus pamatė tą, ką ji sakė: pelkės link vedantį kelią, jonvabalių švieselėm nušviestą, raguoliais nukabinėtą. Išalkęs berniukas buvo, bet klausė perspėjimų, nesiartino nei prie raguolių, nei prie kelio, ėjo greta jo. Beeidamas ant žemės pamatė vieną sausainį begulintį. Net sugurgė iš alkio vaiko pilvas. Pagalvojo Dangeris, kad juk jis keliu neina, saldumyną atsitiktinai kitur rado, ir greitai pagriebęs suvalgė. Tačiau vos tik paskutinį kąsnį nurijo, tarsi kažkoks rūkas akis apgaubė, o vėjo šlamėjimas medžiuose į balsus panašesnis pasidarė. Lyg kvietėsi jį saldžiai kažkas į tą kelią. Dabar ir baimė nuslopo, tik toks saldumas širdį apėmė. Ir pamiršo jis laumės perspėjimus, ir patraukė link švieselių mirgančių. Dabar jis jau ėmė ir kitus raguolius nuo šakų kabinti ir valgyti. Ir kuo daugiau valgė, kuo toliau ėjo, tuo aiškiau girdėjo, kaip tie balsai jį į pelkę kviečia. Ir nuėjo Dangeris ten, iki pusės į drumzliną vandenį įlipo. Nebekreipė dėmesio nei į šaltį, nei į žalią miglą nuo paviršiaus kylančią, nei į šimtus varnų viršum galvos ratus besukančių. Ir išvydo jis tą pabaisą, kur žmonės pasakojo: didumo sulig dviem suaugusiais vyrais, lyg į paukštį, lyg į medį, lyg į žvėrį panašią. Ta pabaisa tikrai nieko pikto jam nedarė, tik stovėjo tyliai šalia miško dvasios ir kažko laukė. Ir prakalbo tada dvasia, kuri tik į tamsų šešėlį panaši buvo:

– Aš draugiškai gyvent su žmonėmis norėjau, o jie paniekino mano dovanas: aš jiems žvėris savo žudyti leidau, grybų ir uogų priauginau, bet jie mano dosnumo negerbė. Tavo tėvams dar ir dovaną įteikiau, o jie mano sūnų pabaisa palaikė, užmušti norėjo. Klaida buvo su žmonėmis bandyti draugauti, nesilaiko žmonės pažadų, negerbia miškų, tai ir aš savo dovanas atsiimsiu. Tik tavęs man gaila, berniuk, geras tu vaikas, todėl neskriausiu, pas save priimsiu.

Ir pasakius taip, ji savo tamsia ranka Dangerį palietė. Bemat jo kūnas ištįso, oda medžio žieve apsitraukė, plunksnom apaugo ir liko berniukas kaip du vandens lašai į brolį panašus. Praėjo tas saldumas Dangerio širdelėje, baimė sugrįžo. Prie žmonių išaugęs dabar pabūgo dvasios, jam gyvybę įkvėpusios. Ir ėmė bėgti nuo jos kaimo link. Šaukė jam medžiai sustoti, bet neklausė vaikas, pas savus sugrįžti norėjo.

Jau sutemos kaimą gaubė, kai išbėgo nauja pabaisa iš miško ir kaip tik išvydo savo tėvą. Mat tas, sužinojęs, kur žynys jį išsiuntė, savo vaiko gelbėti susiruošė.

Nusigando Gantas pabaisą išvydęs. Kirviu užsimojo. O Dangeris žmogaus balsu prabilti norėjo, pasakyti kas nutiko, bet tik kraupus klyksmas iš jo krūtinės išsprūdo. Norėjo pulti ant kelių prieš tėvą, bet tas, jo nepažinęs, kirviu užsimojo, per medinę ranką kirto. Ne kraujas, o sula iš jos ištiško. Suriko iš skausmo vaikas, bet tėvas ir vėl panoro kirsti. Ir nukirtęs savo sūnų būtų, jei ne jo brolis iš tankmės atskubėjęs. Sučiupo žmogų medžių šaknys staiga iš po žemės pakilę, paleido rankos kirvį, šaknys apie kaklą apsivijo ir numirė tėvas.

Ir sugrįžo dvi pabaisos į mišką, nebebandė su žmonėmis draugauti. Ir liko kaimas miškų apgobtas. Miškų, kuriuose žvėrių sumedžioti, miško gėrybių prisirinkti nebegalėjo, pro kuriuos pirkliai nebeatkeliaudavo. Ir girdėjosi iš to kaimo tik aimanos ir dejonės, o po kurio laiko ir visai tylu paliko.

Petras M.

TRYS BROLIAI

Pratarmė

Prieš dvejus metus pakartotinai sutikrinant Kėdainių parapijos bažnyčių inventoriaus suskaitmenintą sąrašą su originaliais archyviniais dokumentais, pastaruosiuose buvo atrastas įmantriai įterptas (paslėptas) kodas. Prireikė trijų savaičių jam iššifruoti. Jame aprašoma slaptavietė, esanti Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčios kriptoje, keturių metrų gylyje, tiesiai po kūdikio Mikalojaus Radvilos sarkofagu. Atlikus kruopščius kasinėjimus, rastos trys skrynios, kaip manoma, priklausiusios Juodosios jūros šiaurinio arealo gentims, gyvavusioms dešimtame amžiuje prieš mūsų erą. Vienoje skrynioje gulėjo Radvilų raštas, atskleidžiantis: 1399 m. iš paskutinio žygio prieš totorius grįžęs kunigaikštis Vytautas Didysis atsigabeno trofėjus – keturias skrynias, kurias saugojo Trakuose; vėliau LDK vaivada Kristupas Radvila slapta pergabeno jas į Kėdainius ir 1652 m. paslėpė statomos bažnyčios požemiuose; tiesa, kelionės į Kėdainius metu, viena skrynia prapuolė nežinomomis aplinkybėmis.

Tokia yra skrynių atsiradimo Lietuvoje priešistorė. Pats turinys per trisdešimt amžių išliko praktiškai nepaliestas, nenuniokotas – gal kad neišmanantiems pasirodė bevertis šlamštas: daugybė nedidelių molinių plokštelių su nežinomais įspaustais rašmenimis, odos skiautės, apvalios tuščiavidurės medinės lazdelės, virvelėmis apraizgyti akmenys, susiraičiusios medžių šaknys, kelios jūrų kriauklės, žvėrių ir net žmonių kaulai su giliomis įpjovomis. Nesupratome šių daiktų paskirties, kol nepavyko iššifruoti didžiosios dalies teksto. Tai kimerionų genčių, gyvenusių šiuolaikinės Ukrainos teritorijoje, palikimas – keista tekstinės ir garsinės informacijos samplaika. Molinėse lentelėse įamžinti baugūs pasakojimai, prasimanymai, labiausiai primenantys šių dienų pasakos žanrą. Iš karto dėmesys krypo į pasakų skirstymą dalimis, kuris, atrodytų, nereikalingas. Tačiau kitose lentelėse surašyti dar vieno tipo hieroglifai ir išraižyti rastų daiktų atvaizdai keistai pasikartojančia tvarka, bei pateiktos nuorodos į konkrečius pasakų skyrius. Šis algoritmas yra analogas mūsų penklinei, natoms. Pasirodo, tinkamai surinkus, apjungus daiktus, gaunami savotiški to laiko muzikos instrumentai, kažkas panašaus į skudučius, fleitas, dafus, damaru, kastanjetes, barškalus ir net berimbau. Būtų galima teigti, kad prieš save laikome senovinių dainų tekstus, natas ir akompanuoti skirtus instrumentus. Tačiau tekstams tikrai nebūdinga harmoninė eilėdara ir jie yra per ilgi. Netgi vienas trumpesnių pasakojimų kartu su jam skirta muzika, turįs būti skaitomas labai lėtai, užtrunka daugiau nei pusvalandį. O vieno tokio pasakojimo skaidymas dalimis, nežymiai keičiant instrumentus ir muzikos stilistiką, tempą, garsumą, melodiją, yra ne kas kita, kaip mums visiems gerai žinomas muzikos albumas su dainomis. Nors palyginus skirtingų epochų albumų struktūrą (dainų / skyrių ilgius, jų skaičių), jie stipriai skirtųsi tarpusavyje.

Visa laimė, pirmieji bandymai perskaityti pasaką, akompanuojant originaliais to meto instrumentais, nepavyko, t. y. nenutiko nieko, kas būtų nutikę prieš tris tūkstančius metų. Tam greičiausiai sutrukdė tekstuose esančių nežinomų terminų netikslus ar net klaidingas interpretavimas bei pasakos vertimas į lietuvių kalbą šiek tiek mažiau primityvia stilistine forma negu originalas. Vėliau paaiškėjo, kad vienoje lentelėje užrašyta ne pasaka, o instrukcija, kam ir kokias jas sekti. Vienas žmogus jokiu būdu negalįs būti visos pasakos skaitovas. Bent vieną skyrių turįs pabaigti kas nors kitas. Taip pat ir šalia esantys muzikantai turį keistis, antraip pasekmės galinčios būti nepataisomos.

Dažniausiai pasakos buvo sekamos siekiant nukankinti. Sugautas priešas ar vagis, nepertraukiamai klausęsis pasakos visą naktį, galiausiai pats sau pradurdavo ausies būgnelius specialiai tam skirtu žuvies kaulu, kad neišprotėtų. Jei nespėdavo – išprotėdavo, o tokių likimas – atskirtis ir mirtis. Arba užtekdavo perskaityti vieną pasaką „purvinai“ nėščiai moteriai, ir ši taip sunegaluodavo, jog kūdikis įsčiose žūdavo. Jei vaisius pakankamai jaunas, įvykdavo persileidimas. Jei ne – abiem galas. Arba, neperlenkiant lazdos, ugdydavo gentainių nuožmumą, bebaimiškumą. Visi jaunuoliai, prieš tapdami vyrais, turėjo pereiti pasakos ritualą. Tik retas iš pirmo karto ištverdavo iki galo, neapsidirbęs ir nepabėgęs.

Tai pirmos glaustos žinios apie unikalų radinį. Detalios ataskaitos ir demonstracinio albumo dar teks palaukti. Tuo tarpu pateikiame tik būsimo vienos pasakos albumo tekstą, dar negalutinai suredaguotą, kuris atskirai, be muzikinio fono, yra nepavojingas. Bet tai – kiekvieno asmeninė rizika, nes pasekmės ilgalaikėje perspektyvoje nežinomos. Šis eksperimentas kol kas vykdomas tik du mėnesius.

„TRYS BROLIAI“ (demo)

1. Intro

Visais amžiais mūsų pasaulį valdė trys jėgos: žmogus ir požemiuose tūnantys blogis ir gėris. Žmonės blogį vadino mirtimi, arba Myriu, o gėrį – gyvybe, arba Gyviu. Ilgą laiką tarp šių jėgų buvo nusistovėjusi pusiausvyra. Bet kartą Myris požemiuose pradėjo plisti it maras ir net išlindo į žemės paviršių. Gyvis sunyko, o žmonės vis dažniau kentėjo, nežinodami kodėl. Ir nesimatė tam galo.

Nuo neatmenamų laikų pasaulio centre stūksojo milžiniškas miestas Tritonas, aptvertas aukšta siena. Visi kiti miestai buvo mažesni ir tolstant į pasaulio kraštą jie pasitaikydavo vis rečiau. O dar toliau – pavieniai kaimai, vienkiemiai ir žmogaus nevaikščiotos gūdžios girios. Vienoje vietoje, arčiau pasaulio krašto, plytėjo Šulinio karalystė. Tai buvo bekraštė smėlio dykuma, kurios centre iš po žemių lindo aštrios uolos, sudarydamos neaukštą kalvą. O tos kalvos centre į dangų, kur akis neužmatė, stiebėsi kelių sieksnių skersmens akmeninis šulinys. Jo šonuose styrojo aštrūs mediniai smaigaliai. Žmonės kalbėjo, jog kažkur aukštai šulinys užsibaigiąs ir, pažvelgus pro jį žemyn, būtų galima pamatyti skaisčią vandens žydrynę. Šulinys – Gyvio kelias į pasaulį.

Negiliai po žeme gulė nesibaigianti tamsiai ruda plynė, per kurią visomis kryptimis raizgėsi juoda šalta Mirties upė. Jos vandenyse Myrio sielininkai, įbridę iki pusės, plukdė žmonių lavonus. Sielininkų darbas buvo lipti į krantą, kišti ilgas rankas į žemę virš galvų, raustis joje, ieškoti kapuose palaidotų negyvėlių, pagriebus juos tempti atgal į upę ir plukdyti pasroviui iki pat žiočių, kur buvo Gyvio valdos. Upė įtekėjo į žydrą šiltą vandenyną. Žiotyse vienvietėse valtelėse plaukiojo Gyvio upiniai, kurie, mediniais kabliais pasmeigę atplukdytus lavonus, gabendavo juos iki netoliese plūduriavusių plaustų. Ten sumesdavo vieną ar kelis negyvėlius ir uždegdavo išvalymo ugnimi, skleidžiančia baltus dūmus. Per kelias valandas kūnų nelikdavo, nuo jų išlaisvintos sielos sklęsdavo vandenyno paviršiumi iki Gyvio šulinio ir kildavo į viršų, į pasaulį, naujam gyvenimui.

Toks buvo nenutrūkstamas mirties ir gyvybės ciklas.

Tačiau žmogaus išdavystė sujaukė nusistovėjusią tvarką, ir... Sielininkams žemės sluoksnis virš galvų nustojo būti kliūtimi. Dabar naktimis jie jau išlįsdavo į žmonių pasaulį, griebdavo bet kurį miegantį ir tempdavo į požemius. Sielininkai užėmė upės žiotis, išstumdami upinius į plačius vandenis. Ten pastarieji nespėdavo išgaudyti visų į vandenyną įtekančių lavonų. Neišvaduotos sielos kartu su savo išbrinkusiais, pūvančiais kūnais kildavo šuliniu į viršų. Todėl kai kur iš dangaus kartu su lietaus lašais krisdavo ir numirėliai. Negana to, Myris kasmet naktį sudegindavo vieną miestą ar kaimą, iš kurio iki tol pavykdavo pasiglemžti mažiausiai žmonių. Gyvis buvo bejėgis tai sustabdyti. Žmogus išdavė Gyvį, žmogui ir taisyti savo klaidą.

Ilgainiui žmonės pažino negandą, išmoko jos vengti. Pasaulis pasikeitė. Žemės paviršius tapo negyvenamas, nes užslinkus tamsai juo klaidžiojo kraupūs, tamsesni už tamsą šešėliai, plačiai išskėstomis rankomis. Žmonės pradėjo statyti namus ant aukštų medinių polių ar tiesiog įsirengdavo pašiūres tvirtuose medžiuose. Akmeninių, molinių namų neliko, tik mediniai. Sielininkai lipdavo aukštyn akmenų sienomis, laiptais, lįsdavo kiaurai sienas, duris. Niekas negelbėjo, užmigti buvo saugu tik antrame aukšte su į vidų įtrauktomis kopėčiomis, kur niekas negalėjo užsikabaroti. O kad apsaugotų savo miestus ar kaimus, gyventojai senius ir sunkius ligonius nakčiai palikdavo prirakintus grandinėmis kur nors girioje prie nuvirtusių medžių. Laikydavo juos ten parą, dvi, dienomis neleisdavo miegoti, kol galiausiai miegas pakirsdavo tamsoje. Ryte nelaimėliai būdavo dingę su visais rūbais ir grandinėmis. Myrio ugnis nepaliesdavo tų vietų, kur jam gausiai aukodavo.

Ir tik didingas miestas Tritonas liko globojamas Gyvio. Ten nei gaisrai kildavo, nei sielininkai lįsdavo iš po žemių naktimis. Tačiau gyventojų skaičius jame niekaip neaugo, visi norintys negalėjo apsigyventi. Jei kas gimdavo ar pakliūdavo į miestą, tą pačią naktį kas nors kitas mirdavo. Todėl aukštas miesto sienas ir masyvius ąžuolo vartus saugojo stiprūs ginkluoti sargybiniai. Vos prašvitus prie miesto vartų susirinkdavo triukšminga, besistumdanti minia. Ir laukdavo, ar kas nebus miręs per naktį ir ar neišneš jo į šalia esančias kapines laidoti. Mirusiojo artimieji tą pačią dieną turėdavo pasirinkti iš minios vieną žmogų, kurį įleis į miestą. Dažniausiai patekdavo tas, kas pasiūlydavo didžiausius turtus.

Maža to, Myris iš savęs numarino sūnų Prievaizdą bei dukrą Vydragą ir pasiuntė juos į pasaulį, kad viliotų žmones į nelygią, pražūtingą kovą. Iš tikro nebuvo jokios kovos, tik klasta. Vydraga visada rinkdavosi šeimą, kurioje buvo du ar daugiau brolių. Jiems priburdavo apie geresnį pasaulį kitoje požemio pusėje, į kurį galima patekti iš Šulinio karalystės. Pripasakodavo, kad šis, kupinas baisybių pasaulis, ir anas kitas, taikus pasaulis, tarsi stiklu atskirti. Ir tas stiklas – Požemių karalystė. Tereikia būti drąsiam ir tvirtam, užlipti iki šulinio viršaus, šokti į jį, Požemių karalystėje nugalėti Prievaizdą, o tada jau – laisvė. Ir visą savo šeimą galėsią pasiimti kartu. O kad laimėtų kovą, pažadėdavo užburtą kalaviją. Tas, kuris patikėdavo, iškeliaudavo į ilgą kelionę, pasiekdavo Gyvio šulinį, kopdavo jo mediniais spygliais aukštyn. Tik niekas nepasiekdavo viršūnės. Ir visada, pradingus vienam broliui, pas kitą po kelių dienų apsilankydavo Prievaizdas, papasakodavo apie dingusio brolio likimą ir perduodavo prašymą gelbėti jo sielą. Paprastai broliai patraukdavo prie šulinio. Būdavo, rasdavo ten ant uolų kalvos iš aukštai kritusį, išdarkytą kūną. Aplinkui boluodavo skeletai, pūdavo ir daugiau lavonų, kurių niekas nesiteikė pasiimti. Dažnas atėjęs nerasdavo savo brolio tarp mirusiųjų. Tuomet manydavo, kad tas sėkmingai pasiekė šulinio viršūnę. Nuvargęs ten pat ant kalvos galėdavo pernakvoti, nes sielininkai prie šulinio retai artindavosi. Ryte, atgavęs jėgas, brolis galėjo kopti šuliniu aukštyn arba grįžti atgal pas savus ir papasakoti viską, ką matė. Tik nedaugelis pasirinkdavo kelią namo.

2. Trys broliai

Anais tamsos baimės laikais Bhunono miestelyje gyveno trys broliai. Vyriausias vardu Vyra buvo tikras nutrūktgalvis, pasižymėjo drąsa ir stiprybe. Jis turėjo du stuburus suaugusius vienas ant kito. Pirmasis stuburas per giliai įsirėžęs į stemplę trukdė kalbėti. Antrasis stirksojo visais savo baltais slanksteliais iškilęs virš nugaros.

Vidurinysis vardu Vidu buvo išmintingas ir lėto būdo. Jis neturėjo kairiosios akies. Dar vaikystėje toje vietoje žandas buvo susiūtas su antakiu ir seniausiai suaugęs. Taip pat kairėje pusėje neturėjo šonkaulių ir plaučio. Toje vietoje oda it skarmalas plaikstėsi.

Jauniausias vardu Vaju buvo kvailelis ir bailys. Bet jis manė esąs drąsus kaip Vyra ir protingas kaip Vidu. Jam kilo mintis visiems trims įamžinti brolystę raižiniu ant savo pačių kaulų. Vyrai ir Vidu tai atrodė nereikalinga, bet jie nusileido. Visi nusiskuto nuo abiejų nykščių mėsas iki pat pirštakaulių, ant kurių išraižė po raidę „V“.

Vieną naktį Myris pavertė žarijomis žemę po Bhunonu. Užsiliepsnojo mediniai namų poliai, o po to ir patys namai. Kai didžioji dalis gyventojų jau smilko juoda anglimi, žemė atvėso, Myris atsitraukė. Atskubėjęs Gyvio lietus užgesino dar rusenančias liepsnas. Ryte prie namo nuodėgulių krūvos stovėjo trys broliai. Patys nesuprato, kaip išgyveno. Gal kad tą naktį miegojo ant stogo. O štai jų tėvai sudegė name, nebuvo, ką laidoti. Tik buvo justi bruzdėjimas po žeme – sielininkai rausėsi artyn, kad susirinktų, kas liko iš palaikų. Saujelė išgyvenusių miestelėnų nedelsdami išsiskirstė kas sau, nes iki artimiausių gyvenviečių tolimas kelias grasino miegu. Patraukė ir trijulė į pietus link Tritono, siauru keliu per lygumą, kur aplink joks medis neaugo. Žinojo, žingsniuoti reikės mažiausiai tris paras, kol pasieks saugią vietą.

Antros dienos vakarą Vidu ir Vaju jau merkė akis ir vos vilko kojas, kol parkrito leisgyviai. Vyra taupydamas žodžius sunkiai pratarė:

– Aš nešti. Bet jei jūs užmigt, sielininkai nukrapštyt nuo kupros.

– Nešk mus, – pasakė Vidu. – Mes iki tamsos dar pamiegosime valandėlę kitą, o tada vėl galėsime eiti.

– Kitos išeities nėra, – pasakė Vaju. Vos Vyra užsimetė brolius ant pečių it grūdų maišus, šie bemat užmigo. Visiškai sutemus Vyra negailestingai nutėškė juos ant žemės.

– Kelkit!

Bet tie drybsojo nė nekrusteldami. Vyra atsidusęs pačiupo brolius ir patraukė toliau. Vidurnaktį, kai jau tako nesimatė, pasigirdo pirmieji krebždesiai. Vyra paspartino žingsnį. Krebždesiai atsiliko. Jau manė pasprukęs, bet toli už nugaros, kažkur iš po žemių išgirdo pratisą duslų džeržgimą. Tai supykęs sielininkas trupino nagais pakeliui pasitaikiusius akmenis. Kelios akimirkos, ir jis jau čia pat. Atsisukęs Vyra net tamsoj išvydo aklinai juodus iš tako kyšančius laibų rankų su ilgėliausiais, pasiutusiai greit judančiais pirštais, kontūrus. Tada Vyra staiga sustojo. Likus trims žingsniams iki jo, sustingo ir sielininkas. Daugiau nesiartino, tik lėtai pradėjo lįsti į paviršių. Brolis žinojo, kad pabaisa jo nelies, nes jis nemiega. Sielininkui reikėjo Vidu su Vajumi. Nuvargęs Vyra laukė, bandė atgauti kvapą. Rodėsi, stebeilijosi tiesiai į nematomas akis priešais jį lingavusiam siluetui. Vos tik spėjo pagalvoti, kodėl šis nesiartina, už nugaros išgirdo jau gerai pažįstamą šnaresį – į paviršių stiebėsi dar kelios rankos. Jį supo. Ir tada Vyra pirmą kartą išsigando. Tai suteikė jam naujų jėgų. Tvirtai suspaudęs brolius liuoktelėjo per nagų raizgalynę ir pasileido toliau. Sielininkai iš paskos. Patys jie neskleidė jokio garso, tik buvo girdėti jų kūnų rausiamos žemės, byrantys akmenys, pirštų it kardų skrodžiamas oras. Gaudynės tęsėsi neilgai. Ant pečių besikratantys broliai pagaliau atkuto ir pradėjo rėkti. Sielininkai bemat atsiliko. Vidu ir Vaju persigandę, kad nenudribtų, kone visomis keturiomis laikėsi įsikibę į antrąjį brolio stuburkaulį ir prašėsi nuleidžiami ant žemės. Bet Vyra dar visą varstą bėgo, kol išvydo toli tamsoj mirguliuojant šviesas. Tik tada sustojo.

Broliai prisiartino prie dviaukštės trobos, stūksančios ant nupjauto stambaus ąžuolo kamieno. Iš kelių angų sienose sklido gelsva šviesa. Aišku, naktį jokių laiptų ar kopėčių nesimatė. Vidu sušuko užvertęs galvą:

– Trys keliauninkai nieko neprašo, tik vienos nakvynės aukštai!

Tyla. Sušuko dar kartą:

– Likę žemai ryto nesulauksime. Mūsų tikslas – Tritonas. Jei pakliūsime į miestą, užtarsime žodį už jus.

Tyla. Vėl Vidu žiojosi kažką sakyti, bet Vyra uždėjo ranką broliui ant peties ir nieko nesakęs spyrė iš visų jėgų į medžio kamieną, kad net šapai ir skiedros pabiro nuo trobos sienų. Ilgai laukti nereikėjo. Grindyse pakilo dangtis, ir žemyn nusileido medinės kopėčios.

Pirmame aukšte šviesą skleidė molinė lempa su žuvų taukais. Čia pat ant grindų mėtėsi apgraužti žuvų skeletai, pelekai, žvynai. Viename kampe ant šiaudų sėdėjo visiškai nuogas susiraukšlėjęs senis. Abiejose rankose laikė kaulines šukas, kuriomis braukė sau per pilvą. Toje vietoje oda buvo nudraskyta iki kraujų.

Vyra įtraukė kopėčias ir paguldė prie sienos. Visą tą laiką senis tylėjo. Vaju paklausė:

– Ar be tavęs dar kas gyvena namuose?

Senis, aplaižęs abejas šukas, atsakė klausimu:

– Ar tai, kas negyva, gali gyventi?

Vaju kitaip paklausė:

– Ar be tavęs dar kas yra namuose?

Senis išsišiepė:

– Apsidairyk, kiek daug visko yra.

Čia įsiterpė Vidu, rodydamas į tamsią angą lubose, iš kurios leidosi virvinės kopėčios:

– Mes pernakvosime ten, antrame aukšte. Kaip jau sakiau, Tritone užtarsime žodį už tave.

Senis linktelėjo:

– Jei jau neturite nė sudilusio skatiko...

Antrame aukšte voliojosi keli šiaudiniai gultai. Broliams senis nekėlė pasitikėjimo, tad nusprendė, kad Vaju pirmasis saugos angą grindyse. O kai jau daugiau nepajėgs būdrauti, lai pažadina Vidu. Tačiau Vaju ilgai netvėrė, net brolį pamiršo pažadinti.

Apačioj likęs senis vis dar draskė sau pilvą. Išgirdęs krebždesį, pakėlė dangtį. Prie namo stovėjo Vydraga, aukštai iškėlusi pintinę pilną šviežių žuvų. Senis nuleido kopėčias ir atsisėdo į savo vietą. Užlipusi Vydraga padėjo žuvis šalia senio. Tas bijojo galvą pakelti, pažvelgti. Nors Vydragos kūno anei akių nesimatė – ją visą dengė sluoksnis zujančių skruzdėlių. Jai atsiklaupus, smaugtapilvės nuslinko nuo veido. Pasirodė kaukolė, aptraukta pilka oda, tamsios didelės akys. Lūpų neturėjo, tik ilgi juodi dantys styrojo panosėj. Iškišusi dvišakį it gyvatės liežuvį, nulaižė kraują nuo senio pilvo. Tuomet, radusi labiausiai pažeistą vietą, visą liežuvį sukišo į žarnas. Seniui neskaudėjo, jis tik pasipurtė kelis kartus ir neteko sąmonės. Kai ištraukė dvišakį, pro atsivėrusią ertmę vidun įropojo trys skruzdės ir ten pasiliko.

Niekieno netrukdoma Vydraga užsikabarojo pas brolius. Pradžioj pasirinko jauniausią – Vaju. Vos tik prigulė šalia, visos smaugtapilvės nuslinko šalin, apnuogindamos Vydragos negyvą kaulėtą kūną. Ji apsivijo Vaju vėsiomis rankomis ir kojomis, prisiglaudė ir ėmė šnabždėti į ausį. Šis iškart išsprogino pastėrusias akis negalėdamas pajudėti.

– Išrinktasai, klausykis. Tu sužinosi, kodėl pasaulis žūsta, kodėl Myris viešpatauja. Tai žmogaus kaltė. Kartą, labai seniai trys godūs broliai nusprendė pražudyti savo tėvus, kad gautų jų žemes ir turtus. Bet ir to buvo maža. Sumetę gimdytojų kūnus perpjautomis gerklėmis į duobę, du broliai pačiupo jauniausią ir jį gyvą įstūmė ten pat, ir užkasė. Naktį iš po žemių atsirausę sielininkai nežinojo, kad kape vienas dar gyvas, ir nusitempė jį prie Mirties upės. Gyvis supyko, nes gyvam kūnui su siela nevalia būti požemyje. Žmogų tučtuojau reikėjo numarinti. Bet Myris pažadėjo jauniausiam broliui amžiną gyvenimą, jei šis sutiksiąs grįžti į žemę ir kas naktį ką nors palaidoti gyvą. Brolis sutiko ir kruopščiai laikėsi duoto pažado, kitaip išaušus naujai dienai būtų netekęs gyvybės. Savo brolius, surištus ir besispardančius, palaidojo pirmuosius. Jis nežinojo, kad sielininkas, kiekvieną kartą nusitempęs gyvą žmogų iš kapo į požemius, įgaudavo galią nevaržomas kiaurai žemes išlįsti į paviršių ir čiupti ne tik negyvėlius, bet ir miegančius. Tada Myris deginti miestus pradėjo, kad daugiau peno turėtų. Ir, atrodė, nebus tam galo. Kol galiausiai Gyvis pagrasino susinaikinti, jei dar bent vienas gyvas žmogus pateks į Požemių karalystę. O susinaikindamas jis sunaikintų ir pasaulį kartu su Myriu. Nieko neliktų. Myris to nenorėjo. Jam užteko ir turimų sielininkų su naujomis galiomis. Myris pasikvietė brolį ir padarė jį savo Prievaizdu, prieš tai numarinęs jo sielą, kuri pavirto į Vydragą. Tada ir pasipylė sielininkai iš požemių į pasaulį. Jie naktimis čiumpa miegančius žmones, tempiasi ant žemės, uždusina, ir jau negyvėlius pasiima į požemį. Ir nebus tam galo, kol tu, Išrinktasai, nenužudysi Prievaizdo. Todėl eik prie šulinio, kur rasi kalaviją. Imk jį ir drąsiai šok į šulinį. Požemyje nukirsdink Myrį, ir jis daugiau negalės įkelti kojos pas žmones. O tu pateksi į geresnį pasaulį kitoj požemio pusėj. Ir brolius galėsi ten nusivesti. Tu būsi didvyris. O dabar ilsėkis.

Tai pasakiusi perbraukė šiurkščiu liežuviu Vaju per akis, ir šis paniro į sapną. Tada Vydraga atsigulė prie Vidu ir tą patį papasakojo. Tik šį kartą pasakojime gyvas buvo užkastas vidurinysis brolis ir vėliau virto Prievaizdu. Galiausiai ir Vyra išklausė pasakojimą, kur Prievaizdu virto vyriausias brolis. Baigusi užkalbėjimą, ji nusileido pas senį. Priklaupė ir, prie pat jo akių prikišusi smaugtapilvėm aptekusią galvą, piktai iškošė:

– Juk žinai – per naktį tik vienas brolis turi nakvoti. Tik taip jį galime pasiimti. Pasiaiškinimų Vydragai nereikėjo. Ji nusileido apačion ir dingo naktyje.

Ryte pabudę broliai puolė pasakoti, kas jiems nutiko. Vyra ir Vidu sakė, kad tai sapnas ir apgaulė, o Vaju jais netikėjo.

– Jūs nenorite pažvelgti tiesai į akis, nes bijote dėl savo kailio, – Vaju mėgino atrodyti drąsus. – O aš nebijau. Aš eisiu ir nugalėsiu Prievaizdą, ir visus išgelbėsiu.

Vidu atkirto:

– Nesvarbu, tai buvo sapnas ar tikrovė – kvaila tikėti Vydraga, kuri kviečia kovoti prieš blogį, prieš ją pačią. Dar ir kalaviją liepia imti. Tai pinklės. Tu žūsi, kaip ir visi Šulinio karalystėj.

Vaju nenusileido:

– Ne visi. Kai kas negrįžta, dingsta šulinyje, vadinasi, patenka į tą kitą, geresnį, pasaulį.

 – Tai kodėl jie savo giminių ten nepa...

– Eiti, – Vyra nutraukė brolių ginčą, kad negaištų laiko, nes dar laukė ilgas kelias. Išeidami jie padėkojo keistam seniui, kuris, atrodė, jų net nepastebėjo, tik sėdėjo savo kampe ir čiulpė jau pusiau apgraužtą žuvį.

Broliai pusdienį keliavo nunarinę galvas. Takas praplatėjo, abiejose jo pusėse stirksojo neaukšti spygliuoti brūzgynai. Vaju vis dar zirzė norintis sukti link Šulinio karalystės. Vidu neiškentė:

– Tai suk į rytus, jei toks drąsus. Arba patylėk.

Vaju nepatenkintas leptelėjo:

– Kai tik bus posūkis.

Ir tikrai, netrukus broliai priėjo kelio išsišakojimą trimis kryptimis. Šalia stūksojo sudžiūvęs medis su išraižytais rašmenimis ant kamieno. Skaityti mokėjo tik Vidu.

– Tas pats įspėjimas, kaip ir prie kiekvieno išsišakojimo, – tarė jis perskaitęs. – „Jei broliai eis tuo pačiu keliu, vyriausias mirs.“

Vyra paklausė:

 – Eiti?

– Ne, negalime kartu. Reikia išsiskirti. Šį kelią Myris užkeikė. Ne vienas yra kritęs negyvas, nepaklausęs įspėjimo, – paaiškino Vidu.

Vaju nudžiugo:

– Pagaliau! Aš eisiu į rytus. Ten – Šulinio karalystė. Įrodysiu, kad nesu bailys.

Vyra pasakė:

– Pasaulio kraštas. Tritonas nepriimti.

Vidu linktelėjo suprasdamas:

– Vaju, štai čia ir yra tavo žygdarbis, nes renkiesi pražūtingą kelią, taip mus išgelbėdamas. Vyra, tavęs laukia ne ką mažiau pavojingas kelias į negyvenamą pasaulio kraštą, kur mažai kas buvęs. Tu vargiai pakliūtumei į Tritoną, nes ten sargybiniai tokie pat tvirti, ir bet kas panašios jėgos jiems nereikalingas. Tad Tritonas belieka man. Aš ką nors sugalvosiu.

Prieš pasukdami skirtingomis kryptimis, broliai susitarė susitikti Bhunone, prie savo sudegusių namų, lygiai po penkerių metų.

3. Outro

Praėjo penkeri metai. Krūmais ir kreivais laibais beržais sužėlusioje negyvenamoje plynėje pasirodė tik Vyra ir Vidu. Laukė jauniausio brolio iki vakaro, bet šis taip ir nepasirodė. Iš po gaisro išlikusių sveikų ir dar nespėjusių supūti namų rąstų broliai surentė aukštą pakylą, kurioje saugiai praleido naktį. Juodu pasidalino savo praėjusių metų istorijomis.

Tuomet Vyrai pavyko pasiekti pasaulio kraštą. Ten stūksojo gūdūs, bekraščiai, žmonių negyvenami miškai. Keliavo jais tuziną dienų, kol pagaliau užėjo vieną trobelę, stovinčią tiesiai ant žemės, o ne aukštai iškeltą. Viduje buvo tvarkinga, sudėtos maisto atsargos, vanduo puodynėje gaivus, tik šeimininkų nesimatė. Kiek tolėliau nuklydęs siauru takeliu, aptiko pakaruoklį ant šakos. Iš žvėrių apgraužtų kojų dar varvėjo kraujas. Stipinkauliai, siūbuojami vėjo, daužėsi į šalia stovintį medinį kryžių, styrantį iš neseniai supilto kapo. Vyra puolė jį atkasinėti plikom rankom ir netrukus rado du kūnus suvyniotus į drobę. Išvyniojęs pamatė moterį ir mergaitę, kurių kaklus žnyplėmis kramsnojo didelės smaugtapilvės. Vyra jas vėl užkasė, prieš tai šalia paguldęs pakaruoklį, ir tą naktį liko nakvoti medyje. Ryte vėl atkasęs kapą rado visus tris lavonus, tik kūnai buvo dar labiau sudarkyti. Brolis suprato, kad sielininkai šioje vietoje nesilankydavo, ir pasiliko gyventi trobelėje.

O Vidu pavyko pasiekti Tritoną. Prie vartų grūdosi gausybė žmonių, susirinkusių iš artimiausių apylinkių. Visi tik ir laukė, kada prasivers vartai ir ką nors išneš laidoti. Per dieną mirtis ištikdavo kelis didžiulio miesto gyventojus. Bet tik į vakarą, kai jau pusė minios išsivaikščiojo į saugias vietas, prasivėrė vartai ir pro juos išslinko ilga procesija. Priekyje keturi vyrai nešė į drobę susuktą numirėlį. Žmonės puolė maldauti ir siūlyti įvairias gėrybes, kad juos pasiimtų į miestą vietoj jo. Artimieji greitai apsisprendė, nes kažkas pasiūlė tris mažas bronzines plokšteles ir net dvi sidabrines. Tačiau arčiau prasibrovęs Vidu pasakė, kad duos daugiau. Iš pradžių juo nepatikėjo – per daug apdriskęs atrodė, kaip vargeta, ir nieko neturėjo rankose. Brolis paprašė peilio ir juo giliai prasipjovė veido odą, kur buvo randas vietoj kairės akies. Gausiai pasipylė kraujas. Vidu įkišo į žaizdą du pirštus ir, kiek pasikrapštęs akiduobėje, ištraukė lazdyno riešuto dydžio aukso gabaliuką, kuris buvo daug vertingesnis už tas penkias plokšteles.

Patekęs į Tritoną, jis pasislėpė tarpuvartėje, kur niekas nematė, ir dar kartą susikišo pirštus į akiduobę. Šį kartą ilgiau ir giliau grabaliojo, lietė sau smegenis. Galiausiai iškrapštė graikinio riešuto dydžio aukso gabalą. Tai buvo neišpasakytas turtas, kurį tėvas kažkada rado ir nusprendė paslėpti protingiausio sūnaus galvoje – juodai dienai. Apie auksą papasakojo, tik kai Vidu tapo vyru.

Tritone jis nusipirko didelį namą ir susirado moterį, kuri kas metus jam gimdė po vaiką.

Ryte Vidu pasakė broliui:

– Vyra, brolio nesulauksime. Metas eiti. Aš turiu namus Tritone, tu – pasaulio pakraštyje. Bet aš tau siūlau eiti su manimi ir gyventi mano namuose. Tritone geriau nei pas tave. Parūpinsiu tau sargybinio vietą.

Vyra nustebo:

– Tritonas uždarytas. Tritone mirties reikia.

– Nesijaudink, turiu keturis vaikus. Vieną numarinsiu, tu užimsi jo vietą, – nuramino Vidu.

– Kelias? – paklausė Vyra.

Vidu atsakė:

– Nuo išsišakojimo link Tritono užkeiktu keliu reikia eiti tris paras. Aš eisiu pirmas. Tu liksi pas senį su žuvies kaulais. Ir tik po trijų parų seksi paskui, kai manęs jau nebus tame kelyje, todėl nepražūsi. Bet tokių kelių iki miesto tuzinas. Dabar žinau, kiek trunka kiekvieną jų pereiti. Visus juos taip ir įveiksime.

Vyra sutiko.

Šį kartą sparčiau žingsniavo ir lengviau pasiekė dviaukštę trobą. Senis vėl nenorėjo gražiuoju įleisti, bet po Vyros spyrio į ąžuolo kamieną, dangtis trobos grindyse prasivėrė. Senis sėdėjo tame pačiame kampe ant šiaudų, tačiau dabar nešukavo pilvo žuvies šukomis. Nes pilvo nebuvo likę, tik kažkokie skutai, pro kuriuos sunkėsi kraujas, matėsi pulsuojančios žarnos. Vienoje rankoje jis laikė sprindžio dydžio žuvies kaulo adatą ir siuvo sau prie šono šeriuotą šerno nugaros odos lopą. Senis ketino pasidaryti sau naują pilvą, kurį galėtų toliau krapštyti. Broliai tylėdami stebeilijosi, kaip šis kančios perkreiptu veidu darbuojasi.

– Nelaiku. Neprašyti, – sušvokštė senis. – Dar ir keltis jus įleisti. Ko reikia?

– To paties, – atsakė Vidu. – Nakvynės. Buvome čia prieš penkerius metus.

Senis įdėmiau nužvelgė juodu ir tarė:

– A, dabar pamenu. Jūsų buvo trys broliai. Dabar du. Vadinasi, bus ir vienas.

Vidu nustebo:

– Mes tada nesakėme, kad esame broliai. Tu kažką žinai. Gal trečią brolį, Vaju, matei?

– O kaipgi nematysi, – piktai išsišiepė senis. – Bet ir vėl nematau skatikų. Mat gi, nakvynės jiems reikia, brolio reikia.

Vidu išsitraukė penkis pinigus ir nusviedė tam po kojom.

– Čia ir už aną kartą. Klok, ką žinai.

Senis kiek pagalvojo, po to tarė:

– Kai išėjote, jis grįžo po dviejų parų tirtėdamas iš siaubo...

Tuomet, prieš penkerius metus, broliams išsiskyrus, Vaju pasiryžimas pasiekti Šulinio karalystę blėso su kiekvienu žingsniu. Jis vis labiau savęs nekentė už tai, kad yra toks bailys. Likęs vienas, užėjus tamsai, krūpčiojo nuo kiekvieno šnaresio, kol galiausiai neištvėrė ir apsisukęs pasileido bėgti atgal. Kad tik pasiektų tą trobą, gyvens ten kad ir penkerius metus, iki broliai sugrįš, gyvens kad ir su tuo šlykščiu seniu. Šiaip taip jam pavyko, o ir senis įsileido nedvejodamas. Bet nebuvo broliui ramybės. Vos tik jis pakilo į antrą aukštą, prieš jį iš nakties pilkumos išdygo aukštas, aklinai juodas žmogaus su keturiomis rankomis siluetas. Vyra iškart suprato, jog tai – Mirties Prievaizdas. Brolis tirtėjo iš siaubo, net rėkti negalėjo, tik nesustodamas kaleno dantimis. Prievaizdas ramiu, dusliu balsu negarsiai tarė, kas buvo dar kraupiau:

– Tu esi pakviestas ir įtikintas. Bet neatėjai. Tuomet aš ateinu pas tave, – jis ištiesė vieną ranką, norėdamas įteikti Vaju dviejų colių ilgio raižytą stambų akmeninį strypą. – Imk šį totemo kotą. Tai ateities džedajų kardas. Paspausk tą mygtuką ir išlįs mėlynas lazeris, kuriuo mane lengvai perkirsi, kaip obuolį kirstuku.

Vaju lyg paklusnus bevalis vergas lėtai paėmė sunkų akmenį kaire ranka ir bemat tvirtai suspaudė jį kumščiu. Prievaizdas to ir telaukė. Jis pasakė:

– Žodžiams gali nepaklusti. Bet dabar tu palietei akmenį iš Myrio požemių pasaulio, ir tik ten dabar tau vienintelis kelias.

Taip tarus, juodas Prievaizdo siluetas išsisklaidė tamsoje. Vaju liko tirtėdamas stovėti su akmeniu rankoje. Po kelių akimirkų staigiai pabandė jį išmesti, bet pirštai nė nekrustelėjo, kumštis liko tvirtai suspaustas. Vaju pradėjo pašėlusiai kratyti kairę ranką, dešine mėgino ištraukti akmenį, bet nepavyko. Prievaizdas jį apgavo. Vaju apėmė klaiki panika, jis rėkė, blaškėsi, net išvirto pas senį į pirmą aukštą. Šis tik krapštėsi pilvą ir, rodėsi, nekreipė dėmesio. Kiek aprimęs brolis dar didesniam siaubui suvokė, kad turės eiti į Šulinio karalystę. Baimė nepaklusti Prievaizdui buvo dar didesnė.

Ir Vaju išėjo. Vėl traukė keliu šulinio kryptimi ir jame be perstojo grūmėsi dvi baimės: baimė dar kartą išvysti Prievaizdą ir baimė jam nepaklusti.

Toli nespėjęs nukeliauti, Vaju sugalvojo pats apgausiąs Prievaizdą. Sukaupęs visą drąsą, vėl grįžo pas senį į trobą ir, pačiupęs kietą žuvies stuburą smailais kauliukais, pradėjo sau pjauti kairės rankos plaštaką. Vaju klykė iš skausmo ir vis kartojo:

– Aš atsikratysiu tavo dovanos! Neisiu pas tave!

Brolis porą valandų traukiojo rankos sausgysles, suko sąnarius, tempė kaulus, kol pagaliau kumštis spaudžiantis akmenį liko gulėti atskirai kraujo baloje. Skuduru apsimuturiavęs nukramsnotą galūnę, nušliaužė į kampą ir ilgai verkė ir dejavo kančioj. Vos tik jis vakare patraukė link guolio, prieš jį vėl išdygo Prievaizdas. Šį kartą Vaju išsigando mažiau, bet vis tiek susigūžė, tartum laukdamas smūgio už nepaklusnumą. Prievaizdas piktai tarė:

– Kvailas žmogus. Nesipriešink, ateik pas mane ir kaukis. Imk.

Vienoje jo rankų pasirodė toks pat akmeninis strypas. Vaju greitai papurtė galvą į šalis.

– Imk! – užriko Prievaizdas, kad net sienos suvirpėjo.

Vaju palūžo, lėtai ištiesė sveikąją ranką, prie kurios akmuo iškart prilipo. Jis dar pamėgino atgniaužti kumštį, bet suprato, kad nepavyks. Apsidairė. Prievaizdas jau buvo dingęs. Brolis parvirto į šiaudų guolį ir užmigo.

Ryte Vaju paprašė senio, kad nupjautų jam kitą plaštaką, bet tas nesutiko. Tuomet jam neliko nieko kito, kaip tik keliauti į Šulinio karalystę. Baimė nepaklusti Prievaizdui buvo didesnė.

Ir jis keliavo, ir miegojo ant žemės, kur papuola, ir sielininkai jo nelietė. Vydragos žadėto kalavijo taip ir nerado. Šulinio papėdėje ant aštrių uolų trūnijo kažkada iš aukštai kritusių žmonių palaikai, sklido vimdanti smarvė, zujo musės. Vaju sunkiai ir lėtai pradėjo lipti aštriais medkočiais styrančiais iš šulinio. Jis daugiau negalėjo kęsti skausmo ir baimės, jam viskas tapo neįdomu. Jis tik norėjo greičiau numirti.

Vaju aukštai nesikabarojo. Pažiūrėjo žemyn į uolas, kad užtektų galui gauti, ir atsispyrė. Jis gerai pajuto ir suvokė momentą, kai jo kaukolė sukiužo atsitrenkusi į akmenį, tarsi akimirka išsitempė laike. Ir dar suprato du dalykus: jo kūnas jau mirė, bet jame siela toliau gyvena. Ir jis vėl išsigando. Šį kartą, kad taip ir liks čia gulėti, supūti, būdamas sąmoningas. Metų metus kentės, kaip ir kitos sielos, įkalintos kūnuose, skeletuose, išmėtytuose aplink šulinį. Nebent ateis broliai ir jį palaidos. Bet vos Vaju taip pagalvojo, jo dar nespėję ataušti palaikai pradėjo grimzti į žemę. Jį tempėsi žemyn pats Prievaizdas.

– Būsi sielininku, – pasakė jis. – Jie irgi turi savo amžių. Tu pakeisi vieną iš jų ir perimsi jo galias. Ir taip pat dirbsi savo amžių. Nebent paprašysi, kad broliai tave išgelbėtų. Broliai gali tau padėti.

Požemio karalystėje Vaju suknežintą kūną įmetė į upę. O ten jis jau galėjo judėti. Jis tapo tokiu pat monstru, kokių bijojo visą gyvenimą. Vaju naktimis lipo iš upės, rausėsi į žemę virš galvos, traukė lavonus iš kapų ir plukdė iki pat žiočių. Tai darė jo kūnas, o siela jame šlykštėjosi viskuo. Siela norėjo pas upinius, kur išsivaduotų iš šio mirusio kūno. Vaju ilgus mėnesius nebyliai šaukėsi pagalbos, kol pagaliau pasirodė Prievaizdas ir paklausė:

– Ar perduoti tavo pagalbos šauksmą broliams?

– Taip, Taip! Abiem! – maldavo Vaju.

Ir Prievaizdas tada pasirodė Vyrai, kuris jau gyveno pasaulio krašte, bei Vidu, kuris jau gyveno Tritone. Tik broliai tada nepatikėjo Prievaizdu.

O štai dabar, po penkerių metų, išklausę senio pasakojimą, kaip Vaju nusipjovė ranką, broliai suabejojo. Senis pamojo į šoną, kur voliojosi sudžiūvusios odos ir kaulų kumštis, tvirtai laikantis raižytą akmeninį strypą. Apžiūrėję pamatė ant nykščio didelį randą. O toje vietoje nulupę odą tikrai išvydo raidę „V“. Tai jų brolio plaštaka. Vyra prarado savitvardą. Greit prišoko prie senio ir iškošė, spjaudydamasis įniršio purslais:

– Nepatikti! Bėda!

Taip surikęs, susmeigė dešinės rankos smilių ir didįjį pirštą seniui į akis. Užčiuopęs pačias smegenis, užlenkė pirštus žemyn iki pat skruostikaulių. Kaire ranka prilaikė senio kaktą ir staigiu truktelėjimu į save išlupo veidą su visais kaulais, su viršutiniais dantimis. Senis lėtai pasviro ant šono ir krito negyvas. Priėjęs Vidu uždėjo ranką broliui ant peties tarsi ramindamas. Šis nusviedė ant žemės kaukolės dalį. Abu nebyliai stebėjo sudarkytą kūną. Staiga iš ertmės senio galvoje išlindo trys didelės smaugtapilvės ir pasileido ropoti šalin. Broliai nedvejodami jas sutraiškė.

Žinia apie brolio mirtį Vyrą išmušė iš vėžių. Jis jau nenorėjo nei namo, nei pas Vidu. Tetroško žudyti, naikinti, keršyti. Ir jis sugalvojo eiti iki šulinio. Brolis jį bandė atkalbėti, nes nežinia, ar tai Myrio darbas. Gal tai senis nužudė Vaju, o kūną paslėpė – tuomet jau yra atkeršyta. Bet Vyra apsisprendė. Vidu tik pasakė:

– Gerai. Keliauk ten, o aš į Tritoną. Tik žinok, jei po metų neateisi prie miesto vartų, kur tavęs lauksiu visą dieną, aš eisiu tavęs ieškoti. Todėl pagalvok, nes pasmerkdamas save žūčiai, tu pasmerki ir mane.

Net šis grasinimas neįtikino Vyros. Jis iškeliavo ir gana nesunkiai pasiekė Šulinio karalystę. Baugus pilkų akmenų šulinys buvo matytii iš toli, tįso aukštyn, prasmegdamas debesyse. Vyra ilgai klaidžiojo ant uolėtos kalvos tarp lavonų, apversdavo juos, žvelgdavo į sudaužytus, subjaurotus veidus, mėgindamas atpažinti Vaju. Apžiūrėjo kiekvieną skeletą, tikėdamasis rasti vieną jų be kairės plaštakos. Galiausiai sustojo priešais šulinį, pasispjaudė delnus ir pradėjo vikriai kabarotis mediniais smaigaliais. Gal ir tiesą sakė pasirodęs Prievaizdas, kad Vaju tapo sielininku ir prašosi išvaduojamas. Vyra taip ir padarys, patikrins ir kartu nužudys Prievaizdą.

Vyra ropštėsi, ropštėsi stačia šulinio siena ir galo nesimatė. Į šalis kyšantys medkočiai pradėjo retėti, kol visai dingo. O iki debesų dar toli. Brolis nesustojo, nusispyrė apavą ir kišo kojų bei rankų pirštus į tarpus tarp akmenų. Šiaip taip pasiekė debesis. Jau galvojo, kad čia ir bus šulinio viršus, bet klydo. Teko ropštis toliau. Tarpai tarp akmenų siaurėjo. Vyrą užvaldė įniršis, jis pavargo. Dar keli sieksniai, ir debesys baigėsi. Jis pažvelgė aukštyn ir užkriokė nesavu balsu. Šulinio galo nesimatė, apvali akmenų siena nyko kažkur aukštai dangaus žydrynėje. O kabintis jau buvo galima tik nagais. Vyra trumpam atsipūtė ir tęsė. Kai visi nagai nulūžinėjo, panagės kraujavo ir siena tapo lygi it stiklas, brolis nuslydo žemyn. Krisdamas perskrodė debesis, o po to iš šulinio styrantys smaigaliai perskrodė pilvą ir šonus. Vyra tėškėsi į uolas nugara. Plojosi išoriniu stuburu taip, kad vidinis stuburas išlindo per krūtinę, išspjaudamas lūžusius šonkaulius, tvinksinčią širdį ir plyšusius plaučius. Dar sekundę prieš numirdamas, jis pagalvojo, kad brolio Vidu dabar lauks toks pat likimas. Bet jo siela nemirė, tik kūnas. Ir ši kraupi mintis amžiams įstrigo galvoj.

Užslinkus nakčiai šulinio papėdėje iš po uolų išlindo sielininko Vaju rankos. Kiti sielininkai prie šulinio nesiartindavo; juk tai buvo Gyvio šulinys – sielų kelias į pasaulį. Tačiau Vaju kartais apsilankydavo čia – tykojo brolio. Ir sulaukė. Jis nusitempė negyvėlį prie upės. Įbridęs iki pusės į vandenį, apvertęs lavoną veidu į viršų, stebėjo jį. Perkaręs, sudžiūvęs, juodas sielininko siluetas nė nekrūptelėjo, tačiau gyvenanti jame siela staugė iš skausmo, iš pasibjaurėjimo savimi, iš pykčio. Tai jis, Vaju, pražudė Vyrą. Vaju atrodė, kad atmerktos negyvos brolio akys žvelgia su priekaištu. Bet brolio siela nepriekaištavo, jai tiesiog buvo gaila jaunėlio, tapusio sielininku. Ir buvo be galo pikta ant Prievaizdo ir Vydragos. Ir ant savęs pyko Vyra, kad negali jų pasmaugti.

Vaju dar tuziną dienų plukdė brolį, kol šis atsidūrė vandenyne. Tačiau arti nebuvo nė vieno upinio, kuris sudegintų Vyros lavoną ir išlaisvintų jo sielą. Upinių buvo per mažai, negyvėlių vandenyne per daug – visų nespėjo deginti. Lavonas nuplūduriavo iki pat šulinio, pro kurį pakilo į viršų. Kartu su lietaus debesimis jis nusklendė virš Tritono ir ten krito, pralauždamas namo stogą, tiesiai į Vidu kambarį. Vyros kūnas atrodė kraupiai – visas sudarkytas, išdraskytas ir išbrinkęs nuo vandens. Bet Vidu išliko ramus. Brolio žūties buvo galima tikėtis. Aišku, geriau jo siela būtų upinių išlaisvinta. Tuomet Vidu dar pagyventų pusmetį Tritone iki susitikimui skirtos datos. Dar išsiskyrimo su Vyra dieną, Vidu davė sau žodį, jog eitų keršyti Prievaizdui už brolių žūtį, jei nutiktų blogiausia. Blogiausia jau nutiko.

Vidu palaidojo brolį užmiesčio kapinėse. Vietoj jo į Tritoną įleido pirmą pasitaikiusį prie vartų žmogų – Vidu jau buvo nesvarbu, jis žinojo, kad negrįš. Kitos dienos ryte, jo moteriai kažkur išėjus iš namų, jis peiliu persipjovė sau kairį šoną, kur nebuvo šonkaulių ir plaučio. Pačiupo savo metų amžiaus sūnelį ir jį pro atsivėrusią žaizdą įsikišo į save. Taip ir patraukė į Šulinio karalystę.

Pasiekęs šulinį, net nesidairydamas aplink į numirėlius, pradėjo kopti aukštyn. Tačiau kopė neilgai. Užsimerkė ir pasileido. Krisdamas spėjo pasisukti dešiniu šonu į žemę. Smūgis buvo mirtinas: kaukolė skilo pusiau, smegenys išdribo ant akmens. Vidu siela ramiai laukė. Sutemus pasirodė tas pats sielininkas – Vaju. Jis atpažino brolį. Viskas, kas blogiausia galėjo nutikti, nutiko. Štai, ir Vidu negyvas. Vaju pražudė save ir brolius. Dabar beliko iki galo atkentėti, nuplukdyti lavoną iki vandenyno. Jis pačiupo brolį už pečių ir įsirausė į žemę. Vidu smegenys liko tįsoti ant uolų. Bet vos tik Vaju nuo kupros numetė brolį į upe, viskas sustojo. Sustojo tekėjęs vanduo, sustingo pats Vaju ir kiti sielininkai. Šalia ant kranto išdygo Prievaizdas su Vydraga. Ir vėju per požemį nusirito griausmingi, pikti Prievaizdo žodžiai:

– Kvailas žmogus! Sulaužei susitarimą – neimti gyvo kūno!

Vaju vis dar negalėjo pajudėti, prasižioti, bet viduje šaukte šaukė – brolio kūnas negyvas, visas sulaužytas, net smegenų neturi, sielininkai tiesiog negali imti gyvų.

Prievaizdas įbridęs į upę prisiartino ir įdėmiai nužvelgė kūną. Palietė savo tamsia ranka Vidu petį. Tikrai, tai buvo lavonas su siela, bet iš jo vis tiek sklido gyvybė. Ir tą akimirką Prievaizdas su Vydraga pajuto artėjantį galą. Upė vėl atsigavo, vanduo suraibuliavo. Prievaizdas nagais pradrėskė lavono krūtinę ir iš ten už kojos ištraukė kūdikį. Šis, gavęs oro gurkšnį, pradėjo klykti. Vos tik nutėškė kūdikį ant lavono, Prievaizdas kartu su Vydraga suvirpėjo stipriomis konvulsijomis ir pabiro į visas šalis juodomis dulkėmis.

Vidu gerai prisiminė Vydragos pasakojimą apie Gyvio grasinimą sunaikinti pasaulį, jei Myris pasiims į požemį dar bent vieną gyvą žmogų. Vidu sugalvojo klastą ir jam pavyko. Myris sutiko atsitraukti, nustojo deginti miestus, sielininkai prarado galias ir negalėjo išlįsti į žemės paviršių, išnyko kelių užkeikimas, upės žiotys vėl atiteko Gyviui. O Vaju ir toliau liko dirbti sielininku savo amžių. Jis nuplukdė Vidu lavoną su jo leisgyviu sūneliu iki leistinos ribos. Upiniai vandenyne išgriebė juos abu, numetė ant plausto su kitais negyvėliais ir uždegė išvalymo ugnimi. Jų kūnai susmilko, o sielos baltu dūmu nusklendė link Gyvio šulinio naujam gyvenimui.

Ir po šiai dienai rytais galima regėti tirštą rūką daubose. Tai išganytos sielos laukia gimimo.

Nijolė Vailionytė

PASAKA APIE GAIDELĮ

Laikas atrodo keistas dalykas. Jau nebežinau kada – prieš mėnesį, metus ar daugiau, darbo diena turėjo prasidėti valanda anksčiau nei įprastai. Tai vienintelė priežastis, kodėl kalendoriuje ta data vis dar apibrėžta spalvotai. Rytais keltis man visuomet suku, o iš lovos ridentis nauju laiku... Tik dėl to ir pamenu, kad būtent tą rytą, tik pravėrus laiptinės duris, ant jų slenksčio išdygo kaimynas su dėže. „Nepatikėsi. Tu tikrai nepatikėsi. Dovanų gavau.“

„Spėk ką?“ – trepsėjo ir šokčiojo. Aš tik pečiais pradėjau traukyt – vienišus pensininkus galima pradžiuginti pačiais keisčiausiais dalykais. Pavyzdžiui, pūsle šiltam vandeniui...

„Viščiuką. Turguje dovanų gavau viščiuką. Tiesiog įgrūdo į rankas su visa dėže ir nuėjo“, – žodžių srautas pradeda panašėti į tarškėjimą. „Padėk užnešti“, – jau surimtėjusiu balsu, šiek tiek šelmiška intonacija, prašo.

„Ką užnešti, viščiuką?“ – klausiu, o kaimynas purto galvą.

„Ne... Lesalo maišą“, – sako.

„Tai balkone ir laikysit tą vištą“, – pradeda imti juokas.

„Taip, taip. Pamatysi, ir pats ateisi šviežių kiaušinių“, – susižavėjusios senuko akys primena keptus kiaušinius.

Taip ir užpūškavom į trečią aukštą. Aš su maišu lesalo ant pečių, kaimynas išdidžiai nešdamas nemažą dėžę. Balkone iškilmingai ją atidarė ir pakvietė žvilgtelėti. Ten tupėjo iki blizgesio juodas paukštis. Akivaizdžiai jauniklis, bet kieno... „O čia ne varna?“ – dar paklausiau, ir dabar prunkščioti pradėjo kaimynas. „Aš miesto vaikas... vištas tik už tvoros matęs“, – nejaukiai sumurmėjau ir pasileidau žemyn. Į lauką, į darbą, į biurą, kuriame ne tik vištoms, bet net akvariumui vietos nėra.

Vakare, grįžtant namo, prie laiptinės radau sėdintį tą patį kaimyną. „Žinai, man atrodo, kad jis jau paaugo“, – sako, griebdamas man už rankovės.

„Kas paaugo?“ – bandau suvokti situaciją, ypač dėl to, kad su kaimynu nesame draugai.

„Viščiukas paaugo. Labai greitai. Ir ten gaidys, ne višta... sultiniui“, – sako tarsi bandydamas save ir mane įtikinti, jog viskas normalu – maži viščiukai ir turi augti. Kuo greičiau, tuo geriau, o sultinys iš naminės (balkoninės) vištienos irgi geras dalykas – kur tiek kiaušinių dėsi...

Kitą vakarą, lygiai aštuntą, suskambo durų skambutis ir kaimynas, laiptinėje bailiai sumurmėjęs „gaidžio reikalais“, vikriai šmurkštelėjo į vidų. Užrakinęs duris įsitaisė ant mano fotelio ir graudžiai prataręs „aš jo bijau“, nutilo.

„Ko?“ – paklausiau, įtariai žiūrėdamas ir bandydamas prisiminti viską, ką žinau apie paranoją, senatvinę demenciją ir kitas garbiame amžiuje žmones puolančias ligas.

„Gaidžio. Gaidžio bijau. Jis kažkoks keistas“, – tyliai suvapėjo kaimynas.

„Keista yra sugalvoti paukščius balkone laikyti. Ir į svečius taip užgriūti. Ir...“ – nespėjau baigti, o kaimynas tarsi išnyko. Ant fotelio liko tik juoda plunksna.

Nuo to karto kiekvieną vakarą, lygiai aštuntą, mano kambaryje atsirasdavo tas senas vyras. Vis labiau susitraukęs ir tarsi pajuodęs. Kartais nepratardavo nė žodžio ir tik bailiai dairydavosi. O paskui tiesiog pranykdavo. Pastangos jo išvengti buvo bevaisės. Bandžiau užsirakinti duris ir neįsileisti. Slėptis po užklotu ir apsimesti, kad manęs nėra namuose.

Keletą kartų net išgėriau migdomųjų ir tikėjausi pramiegoti jo vizitą. Nubudau lygiai aštuntą. „Geruoju tai nesibaigs...“ – išgirdau jį verkšlenant ir vėl nugrimzdau į miegą. Ryte radau dar vieną juodą plunksną.

Užtai kiekvieną rytą trečio aukšto balkone giedodavo gaidys ir prisiekčiau, kad vis garsiau ir garsiau jam pritardavo kaimynas. Pradžioje nedrąsiai ir nedarniai, tačiau vis skardžiau ir įmantriau, kol duetas tiek išlavėjo, kad pažadindavo ne tik mūsų daugiaaukščio, bet ir viso rajono miegalius. Tik džiaugsmo tas giedojimas niekam neteikdavo. Net išsiilgusiems gimtojo kaimo ar vasarų pas senelius. Jis buvo toks keistas. Tarsi grėsmingas ar pranašaujantis pragaištį.

Kai bandydavau draugams ar bendradarbiams pasakoti, kad mūsų eilinio daugiabučio balkone pats paprasčiausias pensininkas pradėjo auginti gaidį, jie juokdavosi.

Pradžioje iš mano kaimyno, paskui jau ir iš manęs. „Išsigalvoji“, – sakydavo jie. „Gana apie tą gaidį, atrodo, kad tavo smegenys jau tampa paukštiškomis“, – gana greitai pašnekovai pradėdavo pykti ar geraširdiškai pasiūlydavo pasiimti atostogų ir atsipūsti. „Kaip pats sakai, „nuo gaidiškų reikalų“, – juokdavosi ir tęsdavo savo pokalbius apie šeimas, darbus, pomėgius, o aš sėdėdavau kampe ir nevalingai kraipydavau galvą. Palaipsniui pradėjau pastebėti, kad vis mažiau žmonių man skambina. O surinkus jų numerius niekas neatsiliepdavo. Prisiekčiau, jog keletą kartų mačiau draugus gatvėje vengiančius susitikimo su manimi. Prisidengę galvas popieriais, užsimaukšlinę gobtuvus jie bėgdavo į kitą gatvės pusę ar stengdavosi išnykti už posūkio. Neatsakydavo ir į mano žinutes socialiniuose tinkluose. Jų net neskaitydavo! O kai darkart įėjau į savo paskyrą „Facebook'e“, norėdamas bent kokio ryšio su išoriniu pasauliu, ištiko šokas. Mano profilyje puikavosi nuotrauka, kurioje aš... su juodo gaidžio kostiumu. Įtardamas tapatybės vagystę ar bent labai nevykusį draugų pokštą, kompiuterį išjungiau iš elektros lizdo ir keletą dienų bijojau net paliesti.

„Taip, taip, taip... Žinai, mano televizorius rodo tik dokumentinius filmus apie paukščius“, – tą vakarą kaimynas buvo itin šnekus, o man norėjosi kviesti greitąją medicinos pagalbą. Auginti gaidį balkone viena, o visur matyti tik paukščius – jau rimta. Labai rimta.

Tik laiko pasirūpinti kaimyno sveikata taip ir neliko. „Manau, tau metas pailsėti. Pirmiausia siūlau išnaudoti mokamų atostogų laiką, o jei reikės – išsiversim be tavęs ir ilgiau“, – per viešą susirinkimą pasakė skyriaus vedėjas ir aplink išgirdau pritariantį bendradarbių murmėjimą. Iki tol aš buvau tikras, jog esu vienas mėgstamiausių biuro žmonių.

„Na, žinai... Su tuo giedojimu tu tikrai persistengei. Tai jau nebebuvo juokinga. Pailsėk“, – man išeinant pro duris, per petį pliaukštelėjo mano ilgametis porininkas. Bet aš juk nemoku giedoti! O ir kodėl turėčiau tą daryti... Man patinka mano darbas, pastaruoju metu itin daug dirbau prie naujo projekto.

Namuose nusiraminimą tikiuosi rasti interneto platybėse. Tačiau „Youtube'as“ vietoj mano pageidaujamo atlikėjo įkyriai siūlo tik vieną filmuką. Tarsi visi kiti duomenys būtų ištrinti amžiams. Bandant įjungti antivirusinę programą, kažkas spustelėjo mygtuką „groti“.

Filmuke užfiksuota, kaip susirinkimo metu visame pasaulyje žinomos tarptautinės kompanijos vadovas paprašo pateikti preliminarius projekto sąmatos skaičiavimus bei pristatyti projekto idėją. Staiga jo veidą iškreipia grimasa, kurioje mainosi pasibjaurėjimas, baimė ir sutrikimas. Tada kamera nukrypsta į kostiumuotą vyruką, projektą rengiančios firmos atstovą, kuris, užuot demonstravęs pranešimo skaidres, užšoka ant stalo ir pradeda kudakuoti, giedoti gaidžio balsu, mojuodamas rankomis tarsi sparnais. Atrodo, tarsi jam iš užpakalio kyšotų juodos plunksnos. Su siaubu suvokiu, jog tas strikinėjantis ir gerklę laidantis beprotis – tai aš... Užtrenkiu kompiuterio monitorių ir nugrimztu į tylą.

„Tave jis irgi pričiupo“, – viščiuko cypsėjimą primenančiu balsu sako kaimynas, įsitaisęs ant to paties fotelio, nuo kurio plunksnas jau lioviausi rinkti. „Ne taip ir blogai“, – dar priduria ir nusišypso blausia pavargusia šypsena.

„Kas?“, – gebu suformuluoti tik trumpus žodžius.

„Et. Vis tiek jau per vėlu“, – numoja ranka ir išnyksta. Ant grindų nukrinta kažin kelinta plunksna. Man jos pasirodo tokios gražios, to-o-okios dailios. Juodos, žvilgančios.

„Jei būčiau paukštis, norėčiau tokių“, – išgirstu save sakant ir krūpteliu.

„Dar ne, dar ne...“, – ataidi pašaipus balsas mano galvoje ir man tai nepasirodo keista. Įtarimo nesukelia ir nuolat riebėjantys skaičiai banko sąskaitoje. Tarsi kasdien kažkas mokėtų atlyginimą ir dar gerokai lenkiantį vidutinę šalies algą, apie kurią rašoma Statistikos departamento pranešimuose.

Maistą, kaip ir daugelį kitų dalykų, perku internetinėse parduotuvėse, tad per daug dažnai išeiti į lauką nereikia. Tik netikėtai pastebiu, jog iš mano raciono dingo vištiena. Bet pradėjau pirkti gerokai daugiau kruopų.

Toks ramus ir tylus gyvenimas man patiko. Tiesa, televizija ir interneto kanalai transliavo tik dokumentinius filmus apie paukščius, tačiau aš pradėjau tuo mėgautis. Juk įdomu! O ir kaimynas ant mano fotelio krašto siūbuodavo jau nebe kiekvieną vakarą. „Aš pavargau... nebegaliu... dabar tavo eilė“, – murmėdavo jis, kol vieną vakarą tarsi ištirpo.

Mano gyvenime niekas nesikeitė. Atsikeldavau pavargęs ir apdujęs, įsijungdavau filmą apie paukščius ir triskart per dieną su malonumu suvalgydavau po dubenėlį košės.

„Išsimiegojot? Neskauda?“ – girdžiu, kaip maloni moteris klausia plėšdama tvarsčius. Tarsi perjungus televizijos kanalą mano gyvenimas peršoka į kitą kadrą. Mirksiu, nes akys jautrios šviesai. Ir vieta nežinoma.

„Ir kaip ta mūsų aitvaro šikynė? Gyja?“ – iš tolo atidundena vyriškas balsas.

Sako, kad atvežė mane naktį. Po to, kai vienos prabangios vilos šeimininkai pastebėjo kažką su nežmoniška jėga tempiant jų seifą į medį. Rėkė, grasino iškviesti policiją, tačiau iš svyruojančios eglės viršūnės sklido tik šmėkliškas juokas, sumišęs su gaidžio giedojimu.

Kol šeimininkas išsitraukė medžioklinį šautuvą ir pykštelėjo į tamsą. Su didžiuliu trenksmu žemę pasiekė seifas, o paskui jį ir juodas paukštis, kuris beregint pradėjo keisti pavidalus. Bet tuo niekas nepatikėjo. Atvykusi policija ir greitoji medicinos pagalba užfiksavo tik nuogą žmogų peršautais sėdmenimis, nuolat rėkiantį: „Aš aitvaras! Aš aitvaras! Leiskit pas šeimininką!“

Dabar aš ligoninėje. Deja, čia nerodo dokumentinių filmų apie paukščius. Nieko nerodo. Bet naktimis vėl sapnuoju juodą gaidį. Jis šypsosi šelmiškai pakreipęs galvą ir sako, kad palūkėčiau. Kol sugis žaizda ir bus atidarytas langas. O kartais žiūri žiauriomis akimis. Tada aš jo bijau. Ir pradedu rėkti. Seselė suleidžia vaistų ir užmiegu. Sako, jog aš surašiau testamentą ir man, likus neįgaliam, globėju, o mirus – paveldėtoju, palieku gaidį. „Na, paukščiai juk negali, nieko negali. Tai klaida“, – žiūriu į juos kaip į kvailius. „Ne,– sako, – kažkokiam žmogui pavarde Gaidys. Mes jo dar neradom, tačiau jūsų bute kažkas jau gyvena“.

P.S. Norint iš aitvaro atimti jo nešamą grobį, reikia peiliu, neatsigręžiant ir atgalia ranka, prismeigti prie žemės švarko skverną. Arba įsidurti peiliu. Sau.

Širšė

KOSMONAUTAS

Marekas turėjo ypatingą sugebėjimą pagelbėti nelaimės ištiktiems. Jis tuo nei didžiavosi, nei gyrėsi, nei kaip kitaip skelbėsi. Žinia pati sklido iš lūpų į lūpas tarp tų, kurie patekdavo bėdon. O Žmogų ištiko ne šiaip bėda, bet pati tikriausia katastrofa – dingo jo nuostabioji, numylėtoji Linda. Princesė, juodomis minkštomis garbanomis, mėtinėmis, tankiomis blakstienomis akimis, kurios taip žavingai klapteldavo tris kartus. Klapt, klapt, klapt. Visada, po kiekvieno Lindos neištarto „taip“. O ji visada sakydavo „taip“ – Žmogus tai aiškiai suprasdavo iš trijų bežodžių mirktelėjimų.

Taigi, prislėgtas didžio sielvarto, bet dar nepraradęs vilties, Žmogus pasiryžo išlįsti iš savo saugios buveinės ir vykti ieškoti išgirtojo Mareko. Ankstų rytą, į švarko atlapą įsisegęs mėtos šakelę, primenančią Lindos akis bei jos mėgstamiausią arbatą, jis išvyko miestan.

Reikiamą kiemą atrado nesunkiai. Kiek susijaudinęs dėl susitikimo giliai įkvėpė padrąsinančio mėtos aromato ir prisėdo ant suolelio. Prieš akis riogsojo nušepusi žaidimų aikštelė: net nebesitikėjo dar kur nors pamatyti tuos senus metalinius griozdus, kuriais kiemus kadais buvo užvertusi sovietinė valdžia. Bet čia jie stirksojo iš smilgų, šiugždėdami rūdimis pasidengusiais šonais bei virbais.

– Labas, – pasisveikino mergaitė, atidardėjusi rožiniais riedučiais per sutrupėjusį grindinį, – ką čia veiki?

– Sėdžiu, – burbtelėjo Žmogus, itin nemėgęs plepalų.

– Mareko lauki? – mergaitė keliskart pačiaumojo didžiulį kramtomosios gumos guzą ir užkišusi jį už žando įsmeigė savo mažas įkyrias akutes.

– Iš kur žinai?

– Tai visi svetimi čia tik dėl Mareko ateina.

– Žinai, kur jis?

– Jei čia sėdėsi, tai jis neatvažiuos, – mergiščia nekreipė dėmesio į Žmogaus klausimą.

– Kodėl?

– Tie, kas pas Mareką, turi laukti ant ano raudono suolelio. Ant jo net „M“ raidė parašyta, nematai gal?

Pasakė ir nusiyrė savo ilgomis plonytėmis kojomis, mėgindama bent kartą padoriau čiūžtelėti iškilnotomis plytelėmis. Judėjo juokingai mostaguodama rankomis, visiškai nebekreipdama dėmesio į nepažįstamąjį.

Žmogus atsiduso, keletą minučių stebėjo tą įkyrų vaiką, įkvėpė mėtos aromato ir pakilęs persėdo ant raudonojo suolelio, ant kurio tikrai buvo išdeginta didelė kreiva „M“.

– Labas, – vėl pasisveikino ta pati mergaitė, apvažiavusi ratą apie aikštelę, – ką čia veiki? Mareko lauki gal?

– Taip, iš kur žinai?

– Nes sėdi ant Mareko suolelio, genijau, – visiškai nesuprato ironijos įkyruolė.

– Aaaa, – norėjo, kad ji kuo greičiau važiuotų sau.

– Bet jis neatvažiuos, jei čia sėdėsi.

– Ir kodėl gi?

– Hm, – truktelėjo mažais petukais, – turi parodyti, kad esi pasirengęs su juo bendrauti.

– Ir kaip gi turėčiau tai padaryti?

– Turi lipti į raketą, kad Kosmosas su tavimi kalbėtų, turi būti atviras. Kosmosui.

– Tai jau tikrai nelipsiu į jokią raketą.

– Nu, kaip nori, – gūžtelėjo ir apsisukusi nužirgliojo link lygesnio takelio, sunkiai kilnodama savo didžiulius riedučius per kupstuotą pievą.

Nesiryždamas daryti to, ką paliepė mazgė, Žmogus keikėsi ir plūdosi visais žodžiais, kiek tik jų žinojo. Vis traukė mėtos kvapą nuo atlapo, bet niekaip neprisivertė lipti į metalinę raketą. Visai tokią, kokia buvo jo vaikystės kieme ir kasdien keldavo jam panišką baimę. Būtent tokią, kokia jau seniausiai turėjo būti išvežta į metalo laužą ir sunaikinta, paleista dūmais, išlydyta arba surūdijusi iki vėjo nešiojamų dulkelių. Būtent. Į tokią jis ir įsiropštė, stengdamasis priminti sau, kad dabar jis jau ne vaikas ir nieko čia nenutiks.

– Labas, – tiesiai priešais raketos liuką sustojo berniūkštis su paspirtuku ir tik ką atidarytu traškučių pakeliu.

– Labas, – burbtelėjo Žmogus, visiškai nenusiteikęs dar vienam pasišnekučiavimui.

– Tu čia pas mane, kaip suprantu?

– O tu kas? – sutriko, mat manė laukiantis kažko... solidesnio.

– Marekas, aišku. Dingusių žaislų detektyvas. O tu ko tikėjaisi?

– Nė pats nežinau, – pripažino ir pasimuistė ankštoje metalinėje triūboje, iš kurios dugno gaižiai tvoskė šlapimu.

– Tai ko reikia?

– Šį tą pamečiau.

– Tai aišku, – pabaltakiavo akimis berniūkštis, – o konkrečiau?

– Lindą.

– Aha. O ko į tą primyžtą raketą įlindai?

– Kaip? – Žmogus tikėjosi bent šiek tiek patyčių dėl dingusios lėlės, o tokiam klausimui visai nebuvo pasirengęs, – Kaip tai? Ta mergiūkštė gi sakė, kad čia turiu tavęs laukti.

– Nebesvaik jau, kurių galų turėtum ten manęs laukti? Urtė amžinai nesąmones kalba... Tai išlįsi ar ką?

Kol Žmogus rangėsi iš surūdijusio atrakciono, Marekas garsiai čepsėjo ir laižė druska aplipusius piršus:

– O tu per didelis žaisti su žaislais, žinai?

„Taip, ir dar per daug berniukas žaisti su lėlėmis“, – mintyse pridėjo Žmogus, bet balsu nieko nepasakė.

– Aišku, man tai jokio skirtumo. Man, galima sakyti, dzin, bet vis tiek turėsi užduotį atlikti.

– Aš pasirengęs.

– Tuojau nebūsi. Nujaučiu.

– Sakyk, Marekai, padarysiu.

Kišenėje Žmogus turėjo nemenką pluoštą pinigų, kurį buvo pasiryžęs atiduoti, jei tik rekomenduotas seklys pareikalautų. Galėjo mokėti bet kokią kainą, bet įvardytoji vis dėlto pasirodė kiek didoka: suklupęs ant smėlio krūvos Žmogus plikomis rankomis žarstė žvirgždą, labiau primenantį dulkių ir aštrios skaldos mišinį.

– Va, va čia dar, labiau į dešinę pažiūrėk, – už nugaros stypsojo Marekas ir triauškindamas čipsus negailėjo patarimų, – Suprantu, kad užduotis kažkokia senovinė, bet tu pats irgi jau senas...

Žmogui buvo tik kiek per trisdešimt, bet tam dešimtmečiui berniokui jis greičiausiai atrodė jau gerokai pagyvenęs, todėl nieko neatsakęs rausė toliau, ieškodamas „sekreto“. Mažo stiklo langelio, po kuriuo kažkas paslėpta. Būtent taip jį vaikystėje kankindavo kiemo mergaitės. Prislapstydavo tų savo iškrypusių meno kūrinių ir liepdavo jam ieškoti. O kai jis nužerdavo žemes nuo slapto langelio ir pamatydavo butelio dužena užspaustą vištos koją, saują kiaulės žarnų ar apsiblaususią išluptą kuilio akį – kvatodavo iš jo pažaliavusio veido ir visą savaitę po to pirštais badydavo. Kad jis va berniukas, o taip baidosi atliekų iš mėsinės. Iš to juokdavosi, visiems pasakodavo, bet apie tai, kodėl jis tai darydavo – neprasitardavo. O jis leisdavo joms taip elgtis, mat už patirtą pažeminimą gaudavo valandai pasirinktą lėlę. Dauguma būdavo nieko vertos, bet tos, kurių plaukai ilgi ir švelnūs, o akys pavertus užsimerkia ir paslepia stiklinius vyzdžius po tankiomis blakstienomis, buvo tikra atgaiva ir palaima.

– Va, aukščiau palipk, aukščiau, jaučiu, čia kažkur netoli jau, – Marekas pabaksnojo vietą krūvos viršuje ir Žmogus brūkštelėjo ten delnu.

Didįjį pirštą nudiegė skausmas, kai po smėliu pakasta šukė perrėžė odą, tačiau tai buvo niekai, mat jis pagaliau atliko užduotį. Už žemės langelio slėpėsi klaikiai rožinio pliušinio meškino besišypsantis snukis.

– O, tu suradai Kosmosą! – nudžiugo berniūkštis garsiai glamžydamas ištuštintą traškučių pakelį, – Kaip tik laiku, nes man jau namo reikia.

– Ei, detektyve, kur susiruošei? – vis dar klūpodamas dulkėse Žmogus skėstelėjo rankomis.

– Kur, kur, namo, gi sakau.

– O kas man padės?

– Tai padėsim, padėsim. Tu Kosmosą turi namo parsivežti ir vieną naktį su juo toje pačioje lovoje pamiegoti. Tada sugrįši pas mane ir jis pasakys, ką daryti toliau.

– Nori, kad šitą daiktą dėčiau į savo lovą?

– Nu. Lindą tai dėdavai gi, – visai paprastai pastebėjo Marekas, o Žmogaus kūnu net šiurpas nusirito pagalvojus, iš kur pradingusių žaislų seklys galėjo sužinoti tokį dalyką.

– Katrė sakė, – Marekas atsakė į neištartą klausimą ir toliau sau ramiai dėstė, lyg niekur nieko. – Nebent nebenori jos surasti, tada gali palikti Kosmosą ten, kur jis yra, tik smėliu užpilk. Jam nepatinka, kai saulė į akis šviečia. O aš varau.

Visą kelią namo Žmogus niršo ant Katrės. Visada žinojo, kad ta rusiška blondinė yra sukta pavyduolė. Kol nebuvo Lindos, būtent Katrė buvo jo numylėtinė. Jai pirmai pildavo arbatą, jai buvo nupirkęs prašmatniausią lovelę ir būtent ją dažniausiai priimdavo į savo guolį. Bet niekada tarp jų nebuvo to, ką pajuto akimirksniu, vos išvydęs mažą juodaplaukę, tylutėliai sumirksinčią tris kartus po kiekvieno balsu neištarto „taip“.

Grįžęs namus rado tamsius ir tylius. Tai buvo įprasta. Tačiau kažkoks vos girdimas burbuliavimas sklido iš vonios. O tai nederėjo prie nusistovėjusios tvarkos, todėl Žmogus nuskubėjo ten.

Vonia buvo sklidina vandens. Ir kraujo. Iš pradžių jis šiek tiek sunerimo, bet tada pamatė viduryje plūduriuojantį mažą kūnelį: Katrė išdavikė. Jos rankomis pieštas veidas buvo beveik nusiplovęs, o iš skylės pilve kilo maži oro burbuliukai. „Pap, pap, pap“, – tingiai sproginėjo jie vandens paviršiuje, skleisdami raudonus raibulius.

– Netriukšmauk, Katre, juk žinai, kaip man tai nepatinka, – susierzino Žmogus. – Geros lėlytės turi būti tylios, o tu burbuliuoji. Ir ką man dabar daryti?

Žmogus pastovėjo stebėdamas pro įpjovą plerpiančius burbulus: skylę galima būtų užtaisyti, bet lopas bus matyti. O blogiausia, kad jis visada prisimins tą garsą, erzinantį burbuliavimą.

– Tu bloga lėlė, Katre, visai netikus, – palingavo Žmogus galva ir nusigręžė eiti, apgailestaudamas, kad ryte jam teks sugaišti papildomą valandą, kol vonia bus vėl švari ir spindinti.

Kaip buvo liepęs Marekas, Kosmosą pasiėmė į lovą. Nenorėjo to sintetinio rožinio, iš dulkių ištraukto meškino guldyti greta savęs, todėl pasodino kojūgaly. Ten buvo gera vieta viską stebėti, nutarė Žmogus, ir susirangė po šaltomis paklodėmis, nenuleisdamas akių nuo naujojo įnamio. Paprastai priimdami naują šeimos narį jie surengdavo vakarėlį, tačiau Kosmosas jų šeimai nepriklausė. Jis tebuvo prašalaitis, turintis padėti susigrąžinti Lindą.

Žmogus negalėjo užmigti. Vis stebėjo Kosmosą, o Kosmosas nejudėjo. Sėdėjo suglebęs ir tiek. Tik kai už lango nutilo troleibusų ir naktinių autobusų dūzgimas, kai užėjo ta trumpa vasaros tamsa, jis pagaliau atkuto. Mažos juodos meškio akelės blykstelėjo, trūktelėjo ir nuropojo per rožinį kailiuką. Viena, kaip koks romus mėšlavabalis, nusileido užklotu ir pranyko palovio šešėliuose. Kita pigaus plastiko akis užsiropštė ant naktinio stalelio ir ten įsitaisiusi ėmėsi įdėmiai stebėti ramiai gulintį Žmogų. Iš pradžių Žmogų stebėjo tik ji viena, bet po kelių minučių atsimerkė ir miegamojo siena. Jos akys buvo didelės, stiklinės – Žmogus dažnai atkreipdavo dėmesį, kad langai jį stebi ir atkakliai sekioja žvilgsniu. Praregėjus sienai, įtrūkimų raizgalyne sumirksėjo dvi juodos dėmės ant lubų. To žvilgsnio Žmogus nemėgo, mat dėbsojo tiesiai jam virš galvos ir net nusisukęs jusdavo, kaip tų kiaurymių tuštuma gręžia jo kaukolę, sukeldama įkyrų ūžimą. O jis taip vertino tylą...

Spintos akys buvo siauros ir užkimštos senų lėlių suknelių nėriniais. Pretenzingos ir dusinančios, bet tylios, visa laimė, kad tylios. Daugiausia nerimo kėlė sumirksėjęs veidrodis. Jam į akis Žmogus žiūrėti negalėjo, nes regėjo ne tik geidulingą žvilgsnį, bet ir kažkokį išstypusį paauglišką siluetą, o tokie jį baugino užvis labiausiai.

Naktis ėjo itin neramiai, mat kuo ilgiau Žmogus dairėsi, tuo daugiau akių savo kambaryje atrasdavo. Ir visos jos stebėjo jį gulintį lovoje. Prieš pat dangui nusidažant negyvėlio odos baltumu, akis pravėrė ir Kafkos rinktiniai raštai. Ir pažiro ant jo popieriaus skiaučių plunksnomis, kurios gulė sluoksniais ant įsitempusio kūno, kol visą jį uždengė. Tuomet Žmogus pagalvojo, kad jis dabar kaip Kosmosas, kuriam nepatinka, kai nuo jo stiklelio nužeriamos žemės – po balsu netariamais žodžiais juk daug saugiau. Ir tyliau. Tik po patikima „Metamorfozės“ priedanga jis pagaliau įstengė užmigti.

Ryte susodino savo mergaites arbatai, bet nuotaika buvo slogi. Žmogus po nakties, vonios kuopimo ir Katrės liekanų pakavimo į juodą maišą, jautėsi išvargęs. O ir lėlytės nebuvo tokios, kaip visada. Be užkrečiamo Lindos nuolankumo jos ėmė spyriotis ir net išdrįso paslapčia unkšti, taip visiškai išblaškydamos Žmogaus ramybės likučius. Gal dėl to jis taip greitai susiruošė kelionėn, pasiėmęs tik vieną Kosmosą, vėl bukai žvelgiantį savo dviem plokščiomis akim.

Vos atvykęs, kieme pamatė besisukiojantį Mareką ir tą kvaišelę Urtę, privertusią jį įlįsti į siaubingąją raketą. Vaikai ropinėjo po žolę, kažko ten ieškodami, bet vos jis sustojo prie suolo, berniokas tuoj pat pastebėjo klientą ir priėjęs pasidomėjo:

– Tikiuosi, pavaišinai Kosmosą pusryčiais? Nes, žinai, nevalgęs jis būna nekalbus. Jei nori ką nors sužinoti, turi būtinai jį pavalgydinti. Tai kaip? Valgė?

– Ne, – Žmogus iškrapštė meškiną iš tamsaus maišo ir ištiesė detektyvui.

– Tai kam tu man jį duodi nevalgiusį? Ką aš su juo darysiu?

– O tai man ką daryti?

– Tai eik surask maisto, aišku, – pavartė akis Marekas.

– Tai čia būtų ko?

– Ko ko? Man tai mama rytais išverda kiaušinių. Kosmosas irgi juos mėgsta. Tik kepti nereikia. Va, – mostelėjo Marekas link kiemo pakraščio, – po žalio garažo stogu mačiau kregždžių lizdą, net į parduotuvę eiti nereikės.

Žmogus būtų mielai nuėjęs į parduotuvę ir nupirkęs nors ir šimtą kiaušinių, bet širdis jam kuždėjo, jog Kosmoso jais neprakalbins. Tokiems kaip jis reikia dramos, reikia susitepti rankas, todėl nupėdino iki metalinių garažų ir greitai pamatė tai, ko atėjęs.

Pasilipęs ant senos, už kampo aptiktos, traktoriaus padangos, sukišo pirštus į molinį lizdelį. Tikėjosi, kad jis bus tvirtas ir standus, bet vos palietus šis ėmė byrėti ir Žmogus vos spėjo pagauti tris mažučius kiaušinukus. Už marškinių rankogalių byrėjo sauso molio grumstai ir kibo į drėgnus pažastų plaukus, bet tai buvo niekai, palyginus su išprotėjusių kregždžių kvykavimu, nuo kurio jam net galva apsisuko.

– Štai. Pusryčiai, – ištiesė pilkomis dulkėmis apneštą delną Marekui. – Tai jau galim pradėti?

– Tai jo, pavarom. Lipk į raketą.

– Ką? – Žmogaus akys išsiplėtė iš netikėtumo.

– Lipk, lipk, nebijok. Nieko viduje nėra. Jokių kitų, – berniokas įrėmė savo mažus kumštelius į šonus, – lipk gi pagaliau, nebijok, niekas nesakys, „jei darai, daryk blogai, jei netylėsi, gerklę perrėšiu“. Tik raketa pakils, tu pamatysi, kaip pakils. Ūžt tik bus. Pamatysi.

Žmogus, sukandęs dantis įsiraitė į smirdančią triūbą ir stebėjo, kaip berniukas, persisvėręs per liuką, pasodino meškį ant dugno ir priešais išdėliojo tris mažus kiaušinėlius.

– Kas dabar?

– Dabar lauksim, kol Kosmosas pavalgys.

Kosmosas nejudėjo. Kiurksojo tarp ledų popierėlių ir sumaigytų skardinių. Žmogus nejučia susikišo pirštus į burną ir ėmė kramsnoti nagus. Marekas, susigrūdęs rankas į kišenes ir įkišęs galvą per raketos „duris“, įdėmiai stebėjo meškį:

– O, pareina, pareina, žiūrėk!

Iš tiesų – Kosmoso pilvas subangavo ir ėmė pampti. Pradžioje didėjo lėtai, o paskui ties viduriu pliušo skiautes kabinusi siūlė išsipūtė ir lėtai išsiviepė. Trūkio vietoje tyliai suputojo vatos guzeliai, pūliais virsdami lauk. O kartu su jais, susipainiojęs rožinių siūlelių raizgalynėje, išsirangė ir kažkoks juodas šimtakojis padaras.

– Sak sak sak sak sak sak, – nuvinguriavo ilgas kūnas, krebždendamas šiukšles miriadais ataugėlių.

Žmogus stebėjo akis išvertęs, kaip didžiulė skolopendra, prisiartinusi prie kiaušinių, apglėbė juos savo tvirtais žandikauliais ir sutraiškiusi čiupo kirbančius, neapsiplunksnavusius kregždžiukus. Pirmą, antrą, trečią, akimirksniu sukarpė juos savo kietomis žnyplėmis, paleisdama bespalvius kūno skysčius, ir bematant surijo.

– Sak sak sak sak, – pasisotinęs padaras apsuko kelis ratus, besiraitydamas aplink ištryptus lukštus.

– Kas dabar? – sušnibždėjo Žmogus, tačiau Mareko galva buvo pradingusi.

– Sak sak sak, – tas įkyrus garsas aidėjo vamzdyje, – sak sak sak sak...

Juoda skolopendra pasuko link Žmogaus.

– Sak sak sak, – per „Fantos“ skardinę.

– Užsičiaupk, – sušnypštė Žmogus pro sukąstus dantis.

– Sak sak, – gyvis nė nemanė paklusti.

– Nesiartink, eik sau, – mestelėjo per petį, ropšdamasis lauk iš prie žemės prilipusios, nė nemanančios kilti, raketos.

– Sak sak sak sak sak sak... – sekė garsas iš paskos per metalines sienas.

Žmogus traukėsi atatupstas, o šimtakojis artėjo. Dar akimirka ir triukšmadarys palies jo bato nosį. Bet to tai jis negalėjo leisti, todėl pakėlė koją ir nuleido. Tiesiai ant pražiotų skolopendros žabtų.

Trakštelėjo taip skardžiai, kad lūžio aidai nuskardėjo per visą Žmogus stuburą ir jis vos neatpylė savo menkų pusryčių tiesiai po kojomis, bet po to įsivyravusi tyla bematant atgaivino. Palaiminga tyla.

– Ką tu padarei? Durniau tu! – tylą sugadino Urtės klyksmas, – Žudike tu, mama, mama, tas dėdė nužudė Blizgutę!

– Tu visai debilas gal? – Antrino jai perbalęs Marekas.

Žmogus atsitraukė. Po jo kojomis tysojo sumaitotas kažkoks driežas, ar tai chameleonas, o gal kokia kita panaši reptilija – buvo sunku atpažinti pagal išvirtusius vidurius. Maita gulėjo tyliai ir jis būtų galėjęs ilgai dar į tai žiūrėti, bet tos mergiščios klykimo kentėt neįstengė. Garsas rezonavo smegenyse ir viduriuose, keldamas nepaaiškinamą viso kūno virpulį. O kur dar iš tolumos atsklidęs susirūpinusios mamytės šauksmas...

Kieme iš kaži kur ėmė rastis žmonės. Kažkokios moterėlės atskubėjo pažiūrėti, ko čia ta mergaitė klykia, ko vaikai šūkauja nesavais balsais. Žmogus neketino laukti, kuo visa tai pasibaigs, todėl pasiskubino dingti. Pasuko už daugiabučio kampo ir prigludo prie šaltos mūro sienos: ir kas toliau?

– Kas kas? – pasigirdo Mareko balsas, – Kylam, jauti? Ūūūūžt kaip rovė, geras, ne?

Žmogus apsidairė. Greta jo, prisiglaudęs prie tos pačios sienos, užvertęs galvą stovėjo berniokas. Lyg ir tas pats žaislų seklys, bet ne, ne tas. Šio veidas buvo pajuodęs, lūpų kampučiai įplyšę, o jam suokalbiškai išsišiepus pro įtrūkius kyščiojo skolopendros žnyplės.

– Kosmosas yra manyje, – mirktelėjo akimi Juodasis Marekas, – dabar skrisim.

Tai pasakęs jis pačiupo Žmogaus ranką ir ėmė tempti link artimiausios laiptinės. Nesustabdė jo nei užraktas, nei tamsoje paskendę laiptai. Jis vis tįsė Žmogų aukštyn iki pat trečio aukšto, kur staiga sustojo. Pridėjo pirštą prie lūpų, mirktelėjo ir tylutėliai pravėrė buto duris. Koridorius buvo tuščias ir jie prasliūkino nepastebėti. Miegamajame taip pat nieko nebuvo, tad Marekas pasuko tiesiai prie spintos ir įsitempė Žmogų vidun. Ten nebuvo taip tamsu, kaip galėjai tikėtis, mat dureles puošė raižyti gėlių ornamentai, pro kuriuos sklido šviesa.

– Tuojau pamatysi savo Lindą, – Juodojo rankos nekantriai tampė Žmogaus delną ir jam pasirodė, jog vaikis turi daug daugiau pirštų, nei turėtų turėti, bet kol jie nekėlė triukšmo, tai visai netrikdė.

Po kurio laiko pasirodė moteris. Žmogus sudrebėjo, pasimuistė, mat visai nenorėjo turėti reikalų su jokiomis moterimis. Jį domino tik viena Linda.

– Tyliai, – dešimt mažų rankelių raminamai paglostė Žmogaus nugarą. – Jau greitai.

Bet tie žodžiai nenuramino, nes moteris pakėlė galvą ir jis pažino veidą – Kristina. Ne, tai nebuvo ta pati mergaitė, vaikystėje gyvenusi gretimoje laiptinėje ir turėjusi pačią gražiausią lėlę kieme, bet niekada nedavusi Žmogui ja pasidžiaugti. Tai nebuvo ji. Bet moteris buvo kaip ji: tas pats godus žvilgsnis, nematantis nieko daugiau, tik savo gražuolę lėlę. Tokios geruoju neduoda, kad ir ką pasiūlytum.

– Mažute mano, saulele, – moteris švelniai suėmė didelės skepetos, užmestos ant kaži kokio daikto, kampą ir patraukė. Po marška buvo paslėpta lovelė. Lėlytės dėžutė.

– Matai, matai, sakiau gi, kad surasim tavo Lindą, – sukrebždėjo Marekas prie ausies, rangydamasis ant nugaros. – Tikiuosi, tu pasirengęs? Štai – imk, laikyk. Kabliu į priekį.

Žmogaus rankoje atsidūrė glotni pakaba. Klausydamas, kaip ta, kuri panaši į Kristiną, suokia meilius žodelius jo Lindai, nirčiai suspaudė medinį rėmą ir puolė lauk. Aplink suplevėsavo ryškios suknelės, sugerdamos aštrų klyksmą. Jis skubėjo. Kad tik greičiau viskas nutiltų, kad tik išnyktų triukšmas, kad greičiau galėtų priglausti savo princesę.

Išpuolęs į kiemą išsigando: už aikštelės stoviniavo žmonių būrelis, kažkokios tetulės tūpčiojo apie sriūbaujančią Urtę. Pro juos tikrai neprasprūs nepastebėtas, bet prie širdies prispausta Linda... Turėjo kuo greičiau nuo visų pasislėpti, kuo greičiau išnykti iš atviros vietos, kol jie jo nepastebėjo ir neatėmė juodaplaukės.

– Čia, greičiau, – Marekas, vydamasis apie kaklą, pasuko jo galvą ir Žmogus pastebėjo skrydžiui pasiruošusią raketą.

Iš po skardinių sparnų veržėsi balti dūmai ir kaitrios liepsnos, bet jis žinojo, jog įstengs pro juos prasibrauti. Į raketą, greičiau į raketą ir kilti. Kaip sakė Juodasis, šįkart ji pakils. Ūžt ir išneš jį ir Lindą toli toli.

Vyras prispaudė mažą lėlės kūnelį prie skardinės sienos:

– Pagaliau mes vėl kartu, princese, pagaliau ir vėl, – šnabždėjo jai į ausį raminančioj prieblandoj, – tuojau būsim namie, vėl būsim kartu. Taip?

Jis atsitraukė, kad matytų tas nuostabias mėtines akis, kai tris kartus tylutėliai nusileis juodų blakstienų vėduoklės, tačiau jos nesivėrė. Didelės akys spoksojo į Vyrą ir iš mažo kūnelio pasigirdo kažkoks garsas. Kažkoks siaubingas „įįį įįį įįį“. Jo rankos nutirpo, širdis sukalatavo – kažkas sugadino jo nuostabią lėlę!

Juodasis Marekas ropinėjo sprandu ir šnypštė į ausį:

– Ar jau kyla? Ar kyla raketa? Tiesiai į dangų, a?

Šimtakojis nusileido iki juosmens ir apsivijo Vyro kūną, savo nesuskaičiuojamomis kojelėmis kutendamas papilvę, strėnas, ir pašiurpusius sėdmenis:

– Jau skaičiuoti? Kyyylsim? Dešimt, devyni, aštuoni...

Bet raketa stovėjo lyg įkasta. Jo Linda – brokuota. Ji vis skleidė tą siaubingą, smegenis raižantį „įįį įįį įįį“. Marekas zujo aplink ir vis klausinėjo, „ar jau, ar kyyyyla, o dabar?“. Lėlė cypė. Įįįį įįį įįį – norėjo, kad Linda užsičiauptų, Linda tyli, Linda tik mirkteli tris kartus. Be garso!

– Tu jai sakyk, pasakyk, – šnypštė Marekas skolopendra, – kad jei netylės, gerklę perrėši. Jei darai, daryk blogai... Sakyk, sakyk, kad gerklę perrėši, jei ji netylės. Jei darai, daryk blogai...

Vyras papurtė lėlę, bet ji nesiliovė, tad papurtė stipriau. Jos maža galvelė sudundėjo į skardinę raketos sieną ir stebuklas – Linda nustojo unkšti. Užsičiaupė ir klaptelėjo savo gražiomis blakstienomis. Tik kartą. Vieną. O tada pažvelgė tiesiai Vyrui į akis ir ėmė berti žodžius:

– Šiandien kyla raketa. Pagrindiniai varikliai įjungti. Atbulinė atskaita baigiasi: trys, du, vienas – startas. Erdvėlaivis atsiplėšia, atsiplėšia ir kyla. Matomumas puikus, ryšys su bokštu yra. Raketa skrodžia dangų, pakilimas be priekaištų, milijonai stebi puikų skrydį. Graži diena, 1986-ųjų sausio dvidešimt aštuntoji, – Vyro sėdmenų raumenys susispaudė ir spazmas ėmė kilti pilvu aukštyn, traškindamas stuburo slankstelius, išspausdamas orą iš plaučių ir sukeldamas raibulius akyse: per daug gerai prisiminė, kas nutiko tą sausio dieną.

– Praėjo minutė penkiolika sekundžių nuo starto, – lyg niekur nieko toliau balbatavo lėlytė, – ir Čelendžeris sprogo. Raketos nuolaužos dega ir krenta, baltų dūmų gyvatės rangosi danguje, visi kosmonautai žuvo. Iškepė. Raketa sprogo. Sprogo. Ji dega ir krenta...

Vyro galvoje tvinkčiojo toks spaudimas, kad rodėsi, tuojau iš akiduobių išvirs akys. Jam reikėjo išsinešdinti iš šito metalinio vamzdžio, ir kuo greičiau, tačiau kad ir kiek besisukiojo, niekaip negalėjo rasti liuko. Aplink vien aprūdijusi skarda, tik metalinė aklina vamzdžio siena. Vyras ėmė daužyti ją kumščiais, mėgino rėkti, bet iš suspaustos krūtinės išsiveržė tik duslus švokštimas.

O tada pasigirdo: „Tak tak. Tak tak tak. Tak tak tak tak tak tak“, – iš dvokiančios raketos gelmės kažkas ropojo. Kažkas kieto stukseno į raketos šonus. Tas garsas varė iš proto. „Tak tak tak“, – mažos plastikinės rankytės ir kojytės ropštėsi vamzdžiu aukštyn. Visos buvusios Vyro lėlytės kabarojosi nuo dugno aukštyn kaip kokie maži tarakonai. Garsiai krebždantys, nudėvėti, susivėlę padarai.

– Nagi, tu žinai, sakyk tą žodį, – virš galvos rėkė Marekas, – žinai, ką jie sakydavo, tikrai žinai burtažodį. Sakyk dabar!

– Šitam vaikui reikia diržo, – suvebleno Vyras, – tik diržas išmuš jam norą fantazuoti. Diržas, diržas, beržinė košė, – iškvėpė paskutinius oro likučius iš plaučių.

Ir Čelendžeris sprogsta. Galinga smūgio banga nuvilnija oru. Raketa subyra danguje. Šiandien – 1986-ųjų sausio dvidešimt aštuntoji.

Niekas kitas kieme neturi džinsų. Ne tik šiame, bet ir visame rajone tik jis vienas vaikšto su importiniais Levisais. Ir dabar tų importinių džinsų metalinė saga trinasi į Berniuko pilvą:

– Ką darai, daryk blogai, – siūbuoja klubais paauglys, stebėdamas persikreipusį Berniuko veidą, – o jei netylėsi, gerklę perrėšiu.

Berniukas tyli sukandęs dantis, bet vis tiek prasiveržia tylus „įįį“ – tai panika, kurios niekaip neprarysi, kad ir ką darytum, ji lipa aukštyn, – „į–į–į–į“ pabėga po kiekvieno kvėptelėjimo, vaikui bejėgiškai spaudžiantis prie naujos skardinės raketos sienos. Viduje prieblanda, vis dar justi aliejinių dažų kvapas ir tas didelis besitrinantis kūnas. To kvapo dar nėra, bet Berniukas jį jau jaučia. Aštrų, su niekuo nesupainiojamą, balkšvą ir nenuplaunamą – taip reikia nors gurkšnio gryno oro. Prie sienos priploti delniukai beprasmiškai trina skardos lakštą ir tada vienas pirštukas užčiuopia ertmę. Plyšį raketos korpuse, kurio anksčiau nebuvo ir pro kurį Marekas įgrūda Berniukui į delną kažką šalto. Vaikas suspaudžia tą daiktą ir pasuka veidą, kad nejustų iš jį spaudžiančio berno gerklės sklindančio aštriai mėtinių pastilių kvapo.

– O tave mama turėjo pavadinti Maryte, – kvatojasi komisaro sūnus, sukdamas ant piršto Berniuko garbaną, – Marytė kaip lėlytė, tikra lėlytė. Nagi, Maryte, palenk galvytę, šiandien raketa kyla ir skrenda. Paskraidink mane, Maryte!

Mariukas palenkia galvą. Jis žino šitą pasaką: ji vis sukasi ir sukasi ratu. Viskas kartojasi. Vėl. Ir vėl. Tik tas šaltas daiktas delne glumina. Jo niekada anksčiau nebuvo. Berniukas stipriai suspaudžia stiklo šukę ir iš visų jėgų smeigia tiesiai į kylančią raketą.

Kosmose sublizga pirmasis Mareko sekretas.

Irena Vitonienė

JULIUS IR MEDUOLIAI

Viduryje blokinių daugiabučių kvartalo stovėjo vienišas ir susigūžęs medinis namelis, savo sukrypusius šonus bei stogą nuo pašalinių akių slėpdamas po tankia vijoklių skraiste. Žalias žalias jis būdavo vasarą, nuo žemės iki pat kamino apsitraukęs plačialapėmis lianomis, ryškiai vyšninis rudenį, kai vijoklių lapai pakeisdavo spalvą, ir visiškai nuogas žiemą, kai dideli lapai nukrisdavo ir palikdavo ruduoti vien tik nuogus sumedėjusius vijoklių stiebus. Namelio būklė buvo tokia apgailėtina, kad jeigu ne vijokliai, tai, greičiausiai, jo sienos jau būtų seniai išvirtusios laukan. Tačiau kol kas jis dar stovėjo ir kažko laukė, nors, atrodė, jau senokai niekas nebuvo įžengęs į vidų, kaip ir darbavęsis sode, vešlumu beveik nenusileidžiančiame Amazonės džiunglėms.

Julius nepatikliai praskleidė alyvų krūmų šakas ir, prasibrovęs iki durų, pasitaisė kaklaraištį. „Kažin, ar čia kas nors gyvena?“ – pagalvojo belsdamas į namelio duris. „Turbūt ir vėl apgavo. Nieko keisto, visos jos tokios tame internete.“

Į beldimą niekas neatsiliepė. „To ir reikėjo tikėtis...“ – pasikrapštė nosį jau beveik nusivylęs ir tuoj pat nustebo, nes jam pasirodė, kad tuzinas kraujo raudonumo rožių, kurias jis buvo nupirkęs Živilei, staiga pakvipo meduoliais. „Negali būti!“ – suabejojo Julius, kišdamas nosį į pusiau prasiskleidusį rožės pumpurą, ir dar kartą pasibeldė. Ir, iš tikrųjų, ne rožės kvepėjo meduoliais. Svaiginantis aromatas sklido iš namelio vidaus. Juliaus skrandis sugurgė iš malonumo, ranka savaime stumtelėjo duris ir šios plačiai atsivėrė.

– Tu labai punktualus, – iš viduje tvyrojusios prieblandos atsklido saldus Živilės balsas.

Julius krūptelėjo.

 – Penkios minutės po penkių, – kiek nedrąsiai patvirtino pažiūrėjęs į laikrodį ant riešo.

– Užeik į vidų, nestoviniuok prie slenksčio, dar prižadinsi kokį numirėlį, – tarė, modama jam ranka.

Bet Julius nesijudino. Jis nebuvo tikras, kad nori į vidų; meduoliai meduoliais, bet kai per pirmąjį pasimatymą kalba staiga nukrypsta apie numirėlius, tai net ir jam pasidaro nemalonu.

– Nori meduolių? Vos prieš kelias minutes iš orkaitės ištraukiau. Dar šilti, – lyg niekur nieko pasiūlė Živilė.

– Mielai, – kažkas timptelėjo Julių už liežuvio. – Ar pas tave visada taip tamsu?

– Iš tikrųjų, tamsoka, – pritarė ji ir po akimirkos kambarys jau skendėjo šviesoje. – Saugau audinius. Na, žinai, saulės šviesa gi blukina.

Nieko keistesnio Julius dar nebuvo matęs: užuolaidos, sofos ir fotelių gobelenas, staltiesės ir servetėlės su meduolių raštais, indauja, staliukai, lentynos atrodė tarsi didžiuliai meduoliai, glaistyti cukraus pudra ir puošti spalvotais saldainiais. Net nuotraukose ir paveiksluose ant sienų puikavosi meduoliai.

– Kalta, – trūktelėjo pečiais Živilė, – pamišusi dėl meduolių.

– Tai mudu turime šį tą bendro, – pareiškė Julius krapštydamas pakaušį.

– Ir tavo namai taip atrodo? – nustebo ji.

Julius papurtė galvą.

– Mėgsti meduolius kepti?

– Mėgstu juos valgyti, – glostydamas apvalų pilvą atsakė jis.

Moters veide baltais dantimis pražydo šypsena. „Gražuolė...“ – mintyse atsiduso Julius ir kiek sutriko. Jam buvo keista, kad tokia nuostabi būtybė vešliais kaštoniniais plaukais, apvaliomis, rusvai žaliomis akimis ir pritrenkiančia figūra vis dar vieniša. Ir tikrai negali būti, kad ji šypsojosi jam, dideliam kaip kalnas, akiniuotam ir vis dar jaunatviškų spuogų negalinčiam atsikratyti maisto prekių pardavėjui.

– Tada vaišinkis, – patenkinta tarė Živilė, statydama didžiulę lėkštę gardžiai kvepiančių meduolių ant staliuko šalia sofos.

– Čia tau, – ištiesė, staiga prisiminęs rankose laikomas gėles.

– Neapsakomai malonu, – sučiulbėjo ji, – mano mėgstamiausia spalva. Tuojau pat pamerksiu, o tu vaišinkis, vaišinkis.

Juliaus daug kartų prašyti nereikėjo. Jis vėl nurijo burnoje susirinkusias seiles ir paėmė storą apvalų meduolį. Pirštai maloniai sušilo, skrandis iš džiaugsmo kelis kartus sugurgė ir Juliui neliko nieko kito, kaip tik atsikąsti to nežemiškai gardžiai medumi, cinamonu ir kardamonu kvepiančio sausainio.

– Mmm, – išsprūdo jam nevalingai, vos tik meduolis palietė gomurį. – Fantastika!

– Džiaugiuosi, kad tau patinka, – iš kito kambario šūktelėjo Živilė.

– Patinka? Aš juos dievinu! Galėčiau amžinai čia sėdėti ir juos valgyti.

– Tai ir valgyk, aš mielai dar iškepsiu, – tarė artėdama su arbatiniu rankose.

Ir Julius valgė. Kaip užkerėtas grūdo į burną vieną po kito niekad nesibaigiančius meduolius, džiaugdamasis, kad pagaliau surado jį suprantantį žmogų. Panašu, kad Živilei nerūpėjo jo storumas, net atvirkščiai – jam atrodė, kad jai patinka dar apkūnesni, dar daugiau masės ant savo kaulų turintys vyrai. Užtai jis nesiliovė valgyti. Ir, žinoma, dėl to, kad su kiekvienu kąsniu meduoliai atrodė vis skanesni.

Praėjo mėnuo ir kitas, o Julius vis dar negalėjo patikėti savo laime. Živilė puikiai juo rūpinosi, jam net nereikėjo keltis nuo jos meduolinės sofos. Tik valgyti ir gerti arbatą. Kai marškiniai jau buvo per ankšti, Živilė jam nupirko kitus, kai kelnės tapo per siauros, nupirko ir kelnes. Ji net skusdavo jam barzdą ir apiprausdavo jo sparčiai besiplečiantį kūną.

Tačiau vieną vakarą meduoliai baigėsi. Julius negalėjo patikėti savo akimis, kai priešais nosį stovėjusi lėkštė nė kiek nesidrovėdama rodė savo tuščią dugną. Baisesnės akimirkos jis dar nebuvo išgyvenęs per visą savo gyvenimą.

– Živile, – drebančiu balsu pašaukė moterį, galinčią jį išgelbėti nuo jame atsivėrusius tuštumos.

– Nesisielok taip, – įplaukė ji į kambarį, pasipuošusi ilga balto šilko suknele, – šį vakarą dar galėsi pasimėgauti meduoliais. Tik turėk kantrybės. Mudu pakviesti į nacionalinį meduolių kepėjų konkursą.

– Aš nenoriu niekur eiti, – tarsi vaikas užsispyrė Julius.

– O, mano mielas Juliau, tu tiesiog privalai ten būti. Kas gi geriau už tave gali nuspręsti, kurie meduoliai verti pirmos vietos, – glostydama plikai skustą Juliaus galvą, įkalbinėjo ji.

– Man nepatinka mano plikė, – patempė lūpą Julius, – aš negaliu šitoks rodytis žmonėms.

– O man ji labai patinka, – pritūpusi sušnabždėjo jam į ausį. – Plikės mane jaudina... – pridūrė ir įsisiurbė jam į lūpas.

Julius vos neužduso iš netikėtumo. Pirmasis judviejų bučinys. Ir dar toks aistringas! Jeigu plikė verta tokio atlygio, tai kas jo laukia už dalyvavimą meduolių degustacijoje?

– Na gerai, įkalbėjai, – sučepsėjo sėsdamasis, kai Živilė liovėsi jį bučiavusi. – Bet po visko, iš karto namo.

– O kaip gi kitaip, – plačiai nusišypsojo ji. Živilė akivaizdžiai džiaugėsi.

„Nenuostabu, – galvojo Julius, – juk ne kiekvienas pakviečiamas dalyvauti konkursuose. Ji – puiki meduolių specialistė, gali ir laimėti. O jeigu laimės ji, laimėsiu ir aš“, – džiūgavo tyliai. Tik pats dar gerai nenutuokė, ar dėl to, jog tikėjosi pagaliau patekti į Živilės lovą, ar dėl būsimų meduolių.

– Šiandien – pilnatis, – konstatavo Julius, žiūrėdamas į šviečiantį mėnulio apskritimą giedrame nakties danguje, kai jiedu su Živile išlipo iš taksi.

– Mhm, – pritarė ji net nežvilgtelėjusi į viršų, – užmiestyje pilnatis visada daug labiau krinta į akis, ar ne?

Ji buvo teisi. Iki šiol Julius niekada nebuvo atkreipęs dėmesio nei į pilnatį, nei į žvaigždes. Ir kam? Kai esi vienas ir savo džiaugsmą randi tik pilnoje maisto lėkštėje, jokie mėnuliai tau nerūpi.

Tačiau ši naktis buvo kitokia, nes Živilė, vilkėdama balta suknele, atrodė kaip mėnulio deivė. Ir toji deivė dabar trinkelėmis grįstu taku žingsniavo įsikibusi ne kokiam kitam vyrui, o būtent jam, Juliui, į parankę. Jis jautėsi savimi patenkintas. Net labai. Toks patenkintas, kad buvo pasiryžęs iškęsti tą siaubingai ilgą (kaip jam atrodė) laiko tarpą be meduolių, kad tik tas jausmas kuo ilgiau išliktų.

– Puiki vieta, ar ne? – paklausė Živilė, einant milžiniškais medžiais apsodinta alėja, kurios gale puikavosi didžiulis dvaras, dideliais, spindinčiais nuo šviesos langais. – Taip ir norisi kuo greičiau patekti į vidų, – pridūrė ir paspartino žingsnį.

Julius vos galėjo spėti su ja koja kojon.

– Būtina taip skubėti? – šnopuodamas ir dusdamas paklausė jis.

– Mes juk nenorim pavėluoti tokią svarbią naktį? – koketiškai nusikvatojo Živilė ir, atbula ranka perbraukusi užkritusią ant veido sruogą, tvirčiau įsikibo Juliui į parankę.

Po kelių minučių jiedu jau stovėjo prie aukštų paradinių durų. Julius taip džiaugėsi pagaliau pasiekęs dvarą, kad net nepastebėjo, kaip atsidūrė erdvioje, skaisčia sietynų šviesa nutviekstoje salėje, kuri bene plyšo nuo baltomis sukniomis pasipuošusių moterų su apkūniais palydovais gausos. Keistas jausmas sukirbėjo giliai viduriuose. Kažkas šitame dvare jam nepatiko, kažkas buvo ne taip, tačiau jis niekaip negalėjo suvokti, kas.

– Eikš, parodysiu tavo vietą, – staiga timptelėjo už rankovės Živilė ir atitraukė jį nuo tolimesnių apmąstymų. Julius norėjo paklausti, ar ir jos vidurius smelkia keista nuojauta, tačiau kaip tik tą akimirką pasigirdo laikrodžio dūžiai.

– Vienuolikta. Man metas. Būk čia ir nesijudink iš vietos, – griežtai pareiškė Živilė. Jos akys pajuodo, o kvėpavimas padažnėjo.

– Nėra ko taip nervintis, tu tikrai laimėsi, – norėjo padrąsinti ją Julius, nors nebuvo tikras, kam to padrąsinimo labiau reikia, jai ar jam.

– Aš labai tikiuosi... – atsiduso ji ir pradingo už didžiulių, metalinėmis gėlėmis kaustytų durų.

Pokylių salėje liko tik klusniai prie savo stalelių sėdintys storuliai ir jų keliamas čepsėjimas. Julius suraukė kaktą. Jis nežinojo, kaip pasielgti. Viena vertus, priešais nosį stovėjo kalnas dieviškai kvepiančių meduolių, kita vertus, nerimą kėlė įtarimas, kad su tais meduoliais kažkas negerai.

Živilė jaudinosi. Kiek tik save prisimena, ji visada stengėsi atsikratyti gėdos, kurią jaiužtraukė motinos neatsargumas su Jonuku ir Grytute. Tik pamanykit, pati įlindo į krosnį! Ne vaikais reikia maitintis, o pasitikėjimą savimi praradusiais vyrais. Jie greitai tunka ir jais lengva manipuliuoti. Pakišai meduolių lėkštę, šyptelėjai, pavingiavai klubais, paglostei šlaunį – ir jau tavo. Kiekvienąkart pavyksta. Jų mėsa gal ir ne tokia skani kaip vaikų, bet užtai kur kas lengviau prieinama. Tokių niekas neieško, nes niekas ir nepasigenda.

Živilė patenkinta šyptelėjo. Tai ji sugalvojo keisti mitybos planą ir pereiti prie subrendusios žmogienos. Deja, šitas genialus pasiūlymas buvo priimtas kaip savaime suprantamas ir nė truputėlio neįvertintas. Ji taip ir liko dukra tos, kurią sudegino Grytutė.

Tačiau šiąnakt viskas galėjo pasikeisti.

– Šatrijos sesės, – kreipėsi vyriausioji vardu Prudencija į susirinkusiąsias posėdžių salėje, – prieš tris šimtus trisdešimt trejus metus mes pirmą kartą paragavome vyro kraujo ir nuo tos dienos nė vienos iš mūsų nepraradome. Tai puiki žinia, kaip ir tai, kad aš pasitraukiu iš savo pareigų. Trys šimtai metų vyriausiosios raganos kailyje nelieka nepastebėti. Aš pavargau. Užtai naudodamasi šios nakties konkurso proga, iškilmingai pareiškiu, kad perleisiu savo pareigas tai, kurios globotinis bus pats riebiausias.

Per salę nuvilnijo šurmulys. Živilės širdis ėmė plakti sparčiau. Ji privalo nugalėti. O kaip kitaip, juk Julius buvo puikiausiai įmitęs. Per tuos kelis mėnesius ant sofos jis priaugo mažiausiai dvidešimt kilogramų, o kur dar jo pradinis svoris.

– Nesitikėk, kad tokiai snarglei kaip tu pavyks tapti vyriausiąja ragana, – sužaibavo piktai akimis Magda, didžiausia Živilės motinos priešė, kartu, žinoma, ir pačios Živilės.

– Man jau trys šimtai devyniasdešimt aštuoneri. Jeigu aš snarglė, tai tavo Rugilė net neturi teisės dalyvauti šiame suvažiavime, – atšovė Živilė, stengdamasi neatitraukti akių nuo Prudencijos.

Magda suraukė nosį ir iššiepusi dantis nusisuko. Živilė jau seniai jos nebebijojo. Sena pagiežinga pavyduolė ir daugiau nieko. Tik plakti liežuviu ir moka. Živilė matė Magdos globotinį ir buvo tikra, kad jis nekelia jokios grėsmės nei jai, nei kuriai nors iš kitų raganų. Ir kuo gi jis buvo šeriamas? Dietiniais sausainiais?

– Tylos! – užriaumojo Prudencija, norėdama nutildyti šurmulį.

– Šių metų nugalėtoja... – įkvėpė, padarydama pauzę, – ir kartu vyriausiąja ragana tampa Notė!

Živilė net išsižiojo išgirdusi. Notė pasižymėjo itin griežtu charakteriu, menka morale ir dar menkesne kantrybe. Baisesnės vyriausiosios ir nebuvo galima rasti.

– Jau seniai buvo laikas, – skardžiai nusijuokė Notė. Ji garsiai atitraukė kėdę ir atsistojusi pirštu parodė Prudencijai, kad ši sėstųsi. – Šiąnakt bus padėtas taškas slapstymuisi vijokliais apaugusiuose nameliuose ir apsimetinėjimui mielomis moterėlėmis . Toks elgesys prieštarauja mūsų prigimčiai! Mes nesame angelai, mes – šėtono žmonos! – riaumojo Notė. Jos veidą išvagojo mėlynos gyslos, akys pajuodo, plaukai ėmė plaikstytis aplinkui, tarsi stori voratinkliai rudenį. Notės tikrasis „aš“ buvo šlykštesnis, negu Živilė galėjo prisiminti: stora kaip begemotas ir tokia supuvusi, kad, atrodė, jos mėsa atplaišomis ims byrėti ant grindų. O dvokas! Nė viena iš susirinkusiųjų, atgavusi tikrąją savo išvaizdą, taip nedvokė. Tik Notė. Tik ji viena.

– Kelkitės nuo tų prakeiktų kėdžių! Šiąnakt puotausim iki paryčių, o kai baigsim, nė vienai šios šalies raganai daugiau nebereikės slėpti savo tikrojo veido!

Gėlėmis kaustytos durys prasivėrė ir į pokylių salę sugrįžo baltasuknės moterys. Tylios jos buvo. Tokios tylios, kad net jų žingsnių nesigirdėjo, tarsi visos būtų sklendusios oru. Ir akys jų keistai spindėjo, lyg džiaugtųsi kažkuo, lyg lauktų nesulauktų, kada galės ir jos paragauti tų meduolių. O gal ne meduolių?

Julių išmušė šaltas prakaitas. Kaip tyčia, dar ir sietynų šviesa užgeso. Vietoj lempų įmantriai raitytose žvakidėse ant sienų įsižiebė žvakių kekės. Liepsnos šokčiojo ir plazdėjo, išdidindamos artėjančių vorele moterų šešėlius. Ir jie pasirodė Juliui itin grėsmingi, tarsi gyventų atskirą gyvenimą. Vienas, storas toks, šovė į priekį ir dantimis įsikibo jam į čiurną. Iš netikėtumo jis šūktelėjo ir kaip patrakęs stryktelėjo nuo kėdės. Stalas apvirto, meduoliai pabiro kuris sau ir šešėlis paleido koją taip pat staigiai, kaip buvo pačiupęs.

Moterys sustingo. Julius dairėsi tai į vis dar ramiai sėdinčius ir meduolius žiaumojančius storulius, tai į atsuktus į jį moterų veidus. Viena iš moterų krustelėjo, atsiskyrė nuo kitų ir, žaibiškai pripuolusi prie Juliaus, ėmė jį uostinėti lyg medžioklinis šuo. Julius garsiai nurijo seiles ir tuoj pat pasigailėjo taip pasielgęs, nes uostinėtoja staiga pripuolė prie jo veido ir plačiai atmerktomis, tuščios juodumos pilnomis akimis įsistebeilijo į jį.

Tačiau Julius nenorėjo būti stebimas senos, pūvančios raganos. Jis norėjo kuo greičiau iš ten pasprukti. Užtai kaip akis išdegęs puolė paradinių durų link.

– Suryti! – sukomandavo uostinėjusi senė ir pabandė apsivyti jį plaukais, bet šie buvo per silpni, kad sulaikytų didžiulį Juliaus kūną.

Nesidairydamas atgal jis spruko pro duris taip greitai ir mikliai, kad net pats stebėjosi. Negalėjo būti lėtas, tik ne dabar, kai ant ramiai čepsinčių storulių pasileidusios baltasuknės taip įsisiautėjo, jog meduolių kvapą pakeitė vidurių ir skrandžio rūgšties smarvė. Salė paskendo vimdančiame dvoke, tvyrančiame kartu su gličia drėgme, kuri, rodėsi, taškosi į visas puses ir sėda ant visko ir kiekvieno, net ant Juliaus odos. Bet jam buvo nė motais. Jis tenorėjo kuo greičiau pasprukti lauk, tolyn nuo šitos vietos, nuo šitų pabaisų ir nuo meduolių. Niekada daugiau jis nepalies nė vieno prakeikto meduolio. Tegul juos skradžiai visus!

Kiek pabėgėjęs vis dėlto stabtelėjo. Priešais jį dangus jau dažėsi oranžiniais tonais – saulė kilo išstumdama nakties tamsą į vakarus. Julius grįžtelėjo atgal į dvaro pusę. Ten, viduje, raganos draskė storulius į gabalus. Storulius kaip ir jis – bejėgius, apkerėtus žmones, nepajėgius apsiginti. Dabar viskas priklausė nuo jo, Juliaus. Jis žinojo, kad turi tik dvi išeitis: eiti namo ir toliau gyventi savo apgailėtiną gyvenimą arba apsisukti ir grįžti į dvarą. Jis taip pat puikiai nutuokė, kad pasirinks pernelyg drąsiai. Bet argi ne drąsiems statomi paminklai? Pirmyn į kovą su... tomis raganomis, ypač su Živile. Julius sugniaužė kumščius. Taip, pirmiausia jis nusuks sprandą Živilei!

Živilė stovėjo pokylių salės viduryje ir stebėjo puotaujančias seseris. Šios tarsi harpijos dantimis plėšė dar gyvus storulius, iš pilvų traukė žarnas, vertė lauk išsipūtusius skrandžius, o paskui, ilgais raitytais nagais išsitraukusios širdis, grūdosi šias į gerkles ir nekramtydamos rijo, kad amžinai gyventų.

Notė irgi darbavosi prie savo „augintinio“. Tą akimirką kaip tik lupinėjo akis: išsitraukia akies obuolį, apčiulpia, aplaižo, pavarto prieš žvakių šviesą tarsi neįkainojamą brangakmenį.

„Sena iškrypėlė“, – pasišlykštėjo Živilė ir nusipurtė iš pasibjaurėjimo. Tada pasikraipė, pasivaipė ir, kai šleikštulys nuslinko gerkle žemyn, šyptelėjo. Notė buvo pernelyg užsiėmusi, kad suuostų jai kylantį pavojų. Živilė ėmė kikenti. Giliose kišenėse sužvangėjo sidabrinės kulkos.

Staiga salėje įsivyravo tyla. Puotaujančios seserys sustingo. Tik Notė vis dar apžiūrinėjo akių obuolius, prisikišusi juos visai prie pat nosies.

– Manei, esi gudresnė už mane? – sugurgėjo vyriausioji, neatitraukdama akių nuo savo naujųjų eksponatų. – Aš užuodžiu tavo mintis, mergaite.

– O tu manei, aš leisiu tau būti vyriausiąja? Niekada! Tu visas mus pražudysi! – karščiavosi Živilė.

– Tylėk! – paliepė Notė ir rankos mostu parbloškė Živilę ant grindų. Kulkos pažiro ant parketo ir Živilė nieko nelaukdama pasivertė viena iš jų.

Notė pamėlo iš įsiūčio.

– Niekam tikusi pienburnė! – riaumojo senė, ieškodama Živilės.

– Tai tu niekam tikusi. Tu! – nusirito per salę Živilės balsas.

Notė sustingo. Tik jos pyktis dar plaikstėsi ilgomis žaižaruojančiomis gijomis aplinkui ir kibirkščiavo ore. Senoji žinojo, kad pralaimėjimas garantuotas, kad trypdama kojomis kulkas nieko nepasieks – Živilė buvo stipresnė, negu ji iki šiol manė.

Naudodamasi proga, kol Notė stovėjo apimta sąstingio, Živilė kilstelėjo kulkas į orą ir privertė jas skrieti ratu, kol šios įgavo tinkamą pagreitį, o tada... tada visu greičiu nukreipė jas į Notę. Tarsi zvimbiančių bičių spiečius puolė kulkos į vyriausiosios pusę, suvarpydamos jos bjaurų kūną. Ir kai Notė jau buvo bekrintanti ant grindų, šovė į vyriausiąją raganą pati Živilė, vis dar būdama sidabrine kulka. Tiesiai į krūtinę, per odą, mėsą ir kaulus. Į širdį. Ir po akimirksnio jau stovėjo visa kruvina šalia akis išvertusios, į salės lubas žvilgsnį įbedusios Notės. Živilės delne vis dar plakė senės širdis.

Julius negalėjo patikėti savo akimis – Živilė ką tik nugalabijo šlykščią senę, norėjusią jį suėsti. Jis plačiau pravėrė paradines duris, šios sugirgždėjo ir Juliui nė nespėjus mirktelėti prie šono prisistatė Živilė. Kruvina, gliti, su spurdančia širdimi delne.

– Pačiu laiku, – sušvokštė jos bedantė burna tiesiai jam į veidą, o pajuodusios akys lakstė po jo didelį kūną, tarsi kažko ieškodamos.

Julius negalėjo pajudėti. Norėjo, tačiau neįstengė, nes baimė buvo kur kas didesnė negu jo pasiryžimas nusukti Živilei sprandą. Jis visai nesitikėjo, kad šioji tokia galinga.

– Eikš, pavaišinsiu tave meduoliais, – išsiviepė ji.

Durys plačiai atsivėrė ir kojos pačios ėmė kilnotis, nešdamos Julių paskui Živilę, kai ši sklendė virš krauju, mėsgaliais ir plikais skalpais apdergtų grindų.

„Dabar tai man galas“, – pagalvojo, kai priešais save išvydo tą patį staliuką, prie kurio neseniai sėdėjo, ir pilną dubenį meduolių. Raganos, krauju srūvančiais nasrais, rikiavosi aplinkui ir spoksojo į jį juodomis it bedugnė akimis.

– Sėsk! – paliepė Živilė ir kėdė pati pričiuožė prie Juliaus. – Valgyk! – pridūrė ir pati susigrūdo senės širdį į burną.

Julius nenorėjo valgyti, jo apetitas jau senokai buvo išgaravęs.

– Tu mane suėsi? – sukaupęs visą drąsą paklausė.

– Kuo tu mane laikai? Gyvuliu? – pasipiktino Živilė, valydamasi kruviną smakrą. – Aš neėdu, aš valgau! Ir tu valgyk. Tau juk taip patinka meduoliai.

– Valgysiu, bet prieš tai, išpildyk mano paskutinį norą, – paprašė Julius.

– Čia ne pageidavimų koncertas! – užriaumojo Živilė tiesiai Juliui į ausį. Šiam iš baimės visi plaukai pasišiaušė. Bet jis nesiruošė pasiduoti. Jeigu jau užpakalio negalėjo nuo kėdės pakelti, nes kumpiai stebuklingai prie jos prilipo, tai bent liežuviu gelbės padėtį.

– Išpildyk mano paskutinį norą! – užbaubė Julius ir trinktelėjo kumščiu į stalą, net meduolių dubuo šoktelėjo į viršų.

– Matai koks tu, – keistai patenkinta pareiškė Živilė ir ėmė glostyti Juliaus plikę. – O aš maniau, kad esi paklusnus kaip dresiruotas šunytis. Na, gerai, sakyk, ko nori, išpildysiu.

– Noriu tave pabučiuoti, – pareiškė, jau iš anksto šlykštėdamasis būsimu bučiniu.

Tačiau numirti nepabandęs jis negalėjo: jeigu virtusiam varle princui bučinys gelbėjo, tai gal ir šiuo atveju suveiks.

– Tavo laimė, kad man patinki, – nusijuokė Živilė ir atvirto į tą pačią gražuolę iš vijokliais apaugusio namelio. Tada pasilenkė prie Juliaus ir pasiūlė kraujo krešuliais apkibusias lūpas.

Julius užsimerkė. Kraujo skonis nebuvo jau toks bjaurus. O ir Živilės liežuvis taip maloniai glamonėjo jo lūpas, kad Julius vos neužsimiršo. Bet mintis, kad tuoj tuoj bus sudraskytas bjaurių juodaburnių raganų, pažadino jo budrumą ir Julius nieko nelaukdamas įgrūdo Živilei meduolį, kurį jis dar gulėdamas ant meduoliais margintos sofos buvo įsidėjęs į kelnių kišenę.

Živilė net aiktelėjo iš nuostabos. Tada kelis kartus vangiai sumirksėjo ir krito negyva.

– Ką tu padarei?! – sušnypštė arčiausiai stovėjusi ragana. – Mums meduoliai nuodingi!

– O mane nuodija raganos, – atšovė Julius valydamasis burną marškinių rankove. – Gal meduolių? – pasiūlė, paėmęs ant stalo stovėjusią lėkštę.

Bet meduolių baltasuknėms nereikėjo. Praradusios savo vyriausiąją raganą, jos neteko ir savo gyvybinės jėgos. Tarsi vėjui papūtus, viena paskui kitą jos krito ant grindų negyvos ir čia pat puvo, skleisdamos nežmonišką tvaiką.

Julius užsikimšo nosį ir žiaukčiodamas išlėkė pro duris. Ryto gaiva atsimušė į prakaitu žliaugiantį jo kūną ir kiek numalšino šleikštulį. Įkvėpė kelis kartus, sekundėlę pasimėgavo oro šviežumu ir, jausdamasis kaip niekad stiprus, nukulniavo miesto link.

Metai bėgo, o medinis namelis, pasislėpęs po tankiu vijoklių tinklu, toliau stovėjo apsuptas blokinių daugiabučių. Jis vis dar būdavo žalias vasarą, ryškiai vyšninis rudenį ir plikas žiemą, jo langus vis dar dengė sunkios naktinės užuolaidos, o durys tyliai snaudė, pakibusios ant surūdijusių vyrių. Tačiau kartais, labai labai retais atvejais, kai putli ranka pabelsdavo į klibančias namelio duris, jos prasiverdavo ir iš viduje tvyrančios prieblandos išnirdavo besišypsantis Juliaus veidas. Lieknas, žavus ir be galo patrauklus veidas to, kuris daugiau nebevalgė meduolių, tik patenkintas šypsojosi stebėdamas, kaip juos ragauja naujoji auka, dar nė nenutuokianti, kad už meduolius teks sumokėti gyvybe.

An’hel d’Oradge

MALKŲ PAKAPOTI

Kartą gyveno medkirtys. Jis turėjo žmoną ir du vaikus: Onytę ir Petriuką. Bet vieną šaltą žiemą žmona numirė, ir medkirtys, metus paliūdėjęs, parsivedė pamotę. Graži buvo pamotė: stotinga, vyrų žvilgsnius traukianti, medumi teptu liežuviu ir tarpkoju. Visas kaimas kalbėjo, kad medkirčiui kaip niekam kitam pasisekė. Bet nežinojo kaimas, kad pamotės siela – juodesnė už degutą, už naktį be žvaigždžių, už antracitą iš kalnų gelmių.

Pamotė nekentė vaikų. Nekentė Petriuko, o dar labiau – Onytės. Mylėjo ji tik savo katiną rainą, kartu gyventi atėjusį. Išvijo pamotė vaikus iš trobos į apgriuvusią klėtį, rainį į jų lovelę paguldė. Vien atliekomis vaikus maitino, o rainį myluodavo sultingiausiais mėsos gabalėliais. Jeigu kuris vaikas išalkęs nukniaukdavo katino mėsgalį, pamotė jį lupdavo rykšte iki pamėlynavimo, po to vaikai net prisėst negalėdavo dienų keletą. Medkirtys gi tik vaikščiodavo akis į pamotę įsmeigęs, o vaikų tarsi nei matė, nei girdėjo.

Bet ir to pamotei neužteko: ėmė ji ūdyti vyrą, kad tas vaikais atsikratytų, išvestų į mišką, kad vilkai ar lokiai sudraskytų.

Ilgai nesutiko medkirtys, muistėsi, niurnėjo. O pamotė nenusileido: prispjaudydavo medkirčiui į košę, paslėpdavo degtinę, net į lovą nebepriimdavo. Teko medkirčiui užpečkyje miegoti ar eiti pas ožkas į tvartą. Ir kartą nugirdo Onytė, kaip pamotė vėl liepė medkirčiui vaikais atsikratyti, kitaip – dar ir ožką papjaus. Atėjo Onytė pas Petriuką ir sako: „Pamotė liepia tėvui mus į mišką išvesti, kitaip – ožką pjaus.“ – „Ak, man taip gaila ožkytės! – ėmė verkti Petriukas. – Ką gi mums daryti?“ – „Neverk, Petriuk, – tarė Onytė. – Kaip sako kaimo išminčius, ašaromis bėdos nenuplausi.“ Bet verkė patyliukais ir Onytė, visą naktį bluosto nesudėdama, galvodama.

Kitą rytą pasišaukė medkirtys vaikus ir sako: „Eisim, vaikai, į mišką malkų pakapoti.“ – „Eisim, tėveli, tik tu truputį palauk“, – paprašė Onytė, nubėgo į klėtį. Sudundėjo kažkas, cyptelėjo, ir Onytė grįžo išsipūtusiu užančiu. Išėjo visi kartu – Petriukas eina, švilpauja, Onytė eina, daineles dainuoja. Staiga žiūri Petriukas – iš po Onytės rūbelio kraujas laša. „Kas tau atsitiko?“ – klausia jis. – „Nieko, – atsakė Onytė, – peiliuku įsirėžiau.“ Eina toliau. Vėl pažiūrėjo Petriukas – mato, Onytė kažką numetė ant takelio. „Kas čia?“ – klausia jis. – „Nieko, – atsakė Onytė, – tik žirnio ankštis numetu.“

Atėjo jie visi į kirtavietę. Sako medkirtys: „Jūs eikite pavalgyti uogų, o aš čia tolėliau malkas kirsiu.“ Nuėjo vaikai valgyti uogų, šnekėjosi, laipiojo į medžius ir girdėjo, kaip kaukši tėvo kirvis – „bum, bum“. Atėjo vakaras, bet tėvas vis dar dirbo, tad neiškentę nuėjo pažiūrėti, kaip jam sekasi. Ogi žiūri – kabo prie medžio malka ir vėjui pasiūbavus daužosi į kamieną, tarsi kas malkas kapotų. Suprato vaikai, kad juos apgavo ir paliko. Petriukas ėmė verkti, o Onytė – jį guosti: „Nebijok, Petriuk. Kaip sako kaimo išminčius, jeigu yra valios, bus ir išeitis! Aš kelią namo nužymėjau.“ – „O kaip tu nužymėjai?“ – nustebo jis. – „Pagavau pamotės rainį ir nusukau jam sprandą, po to supjausčiau gabaliukais ir visą kelią mėčiau, – paaiškino Onytė. – Pagal tuos pėdsakus mes ir pareisim. Tik uodegą pasilikau kaip puošmeną!“ – paaiškino, rainio uodegą dar kruvinu galiuku it plaukų lankelį užsidėdama. – „Kaip tu protingai padarei! – apsidžiaugė Petriukas. – Aš to bjaurybės irgi negalėjau pakęsti!“

Kadangi jau temo, vaikai turėjo paskubėti. Ne visi pėdsakai išliko – vienus lapės, kitus – erniai ištampė, bet Onytė turėjo puikią uoslę: užuodė ji ne tik katino mėsą, bet ir kraują. Taip jau prietemoje sugrįžo vaikai iki savo trobelės.

Priėjo prie langelio, žiūri ir mato: pamotė ant aslos keturiom stovi, krūtys kaip maišai maskatuoja, o medkirtys iš jos nugaros prilipęs – kelnės nusmukusios, pūkščia, urzgia. Pamotė staugia, cypia, dejuoja ir rėkia: „Dar! Dar!“. O medkirtys atsiliepia: „Čia tau už visus vakarus, kai man pas ožkas eiti reikėjo!“

„Ką jie čia daro?“ – paklausė Petriukas. – „Nežinau, – atsakė Onytė, – bet man atrodo, kad kaimo išminčius tai vadina birbinimu.“ – „Jeigu tai – birbinimas, kodėl negirdime muzikos?“ – stebėjosi Petriukas. – „Nežinau, – prisipažino Onytė, – bet tuoj mes sutrukdysime jiems muzikuoti! Imk kirvį.“ – „Ir ką man su juo daryti?“ – paklausė Petriukas. – „Lauk prie durų, o kai pamotė išlįs – trenk jai!“ – „O kodėl ji turėtų išlįsti?“ – nustebo Petriukas. – „Kaip sako kaimo išminčius, kai svyla uodega – ne birbynės galvoje!“ – tarė Onytė ir, įkišusi žariją į šiaudinį stogą, įpūtė liepsnos liežuvėlį.

Ir užsiliepsnojo medkirčio troba, ėmė skverbtis į vidų dūmai. Užuodė pamotė – pašoko, atstūmė medkirtį, apsidairė ir klausia: „Kas čia atsitiko?!“ – „Vajė, gaisras!“ – sušuko medkirtys ir, prilaikydamas krintančias kelnes, puolė į lauką. Petriukas jį praleido, bet kai iš paskos išbėgo pamotė, kirto kirviu per kojas, kiek leido jėgos. Nudribo pamotė, sucipo iš skausmo, vartosi, spiegia. Pakėlė žvilgsnį – ir pamatė Onytę, rainio uodega pasipuošusią. Pabalo, suinkštė – bet trumpai. Onytė, sunkiausią baslį pasiėmusi, kad droš jai per pakaušį! Tik smegenys patiško, kojos, rankos pasitampė – ir liko gulėti visa išplerusi.

Žiūrėjo apstulbęs medkirtys į vaikus – savo akimis patikėti negalėjo. Net gaisrą pamiršo. Petriukas pasisuko į Onytę ir paklausė: „O ką dabar pasakytų kaimo išminčius?“

Onytė nusišypsojo jam ir tarė: „Ogi taip: dabar, tėveli, eisim į mišką malkų pakapoti!“ Ir davė ženklą Petriukui, spaudžiančiam kruviną kirvį rankoje.

Irena Vitonienė

PILNATIES DUKRA

– Kai ji išvydo pasaulį, žemę jau buvo apgaubusi naktis. Ji gulėjo nuvargusios motinos glėbyje, šypsojosi ir stebino savo raudonais kaip ugnis plaukais bei rugiagėlių mėlynumo akimis, įsmeigtomis į pro langą šviečiančią pilnatį. Mergaitė augo sveika ir džiugino tėvus savo grožiu, guvumu, nepaprastu nuoširdumu bei gerumu, visai nenutuokdama, kad jos gyslomis teka raganų kraujas. Vieną dieną, kai jai sukako septyniolika metų, ji išgirdo keistą muziką, sklindančią iš Vakarų pusės, kur maurojo pelkynai ir grobio laukė pliki akivarai. Mergaitės būta smalsaus būdo ir ji nieko niekam nesakiusi pasuko tos muzikos link. Kuo arčiau pelkės ji buvo, tuo smarkesnę jėgą savyje juto. Ir toji jėga buvo tokia galinga, kad naikino joje gyvenusį gėrį, trynė jos gyvenimą ir pildė jos širdį vien tik aklu pykčiu, todėl jai atrodė, kad kiekvienas jos pažinotas žmogus išdavė ją, nutylėjęs jos raganišką prigimtį ir palikęs blaškytis staiga pasireiškusių galių sumaištyje, nežinančią, kurioje pusėje gėris, o kurioje – blogis. Kitą pilnatį pradingo jos tėvai, o paskui vienas po kito prapuolė ir jos draugai bei kaimynai. Kol vieną dieną kaime beliko stūksoti tik tuščios trobos, barškinančios langinėmis ir čirpinančios durimis vėjui pučiant. Ji vis dar gyvena toje pelkėje, vilioja nieko nežinančius žmones visokiausiais garsais ir reginiais, skandina juos pelkės akivaruose, geria jų kraują ir laukia pilnaties dukros, atnešiančios ilgai lauktą laisvę.

– Ir mano plaukai raudoni kaip ugnis, – atkreipiau močiutės dėmesį, kai ši baigė man sekti keistą savo pasaką. – Ir akys mano mėlynos, – pridūriau kiek sunerimusi. – Ar ir aš – ragana?

– Tiesa, tu labai panaši į mergaitę iš pasakos. Tačiau tu – kitokia, – glostydama mano galvą užtikrino močiutė.

– Kuo gi kitokia? – norėjau žinoti, nes kažkas mano viduje visai nenorėjo sutikti su močiutės žodžiais.

– Tu turi, kas tave išgelbsti, – įžnybė man į skruostą ši ir liūdnai nusišypsojo.

– Kodėl tada tu liūdi? – atsisėdau lovoje ir apkabinau močiutę per pečius. Jos liūdesys smelkėsi į mane kartu su didžiuliu kaip pasaulis nerimu.

– Nes man labai sunku tau ištarti „labanakt“, – atsiduso ji ir, rankove nusibraukusi nuo skruostų ašaras, čiupo mane į glėbį.

– Prižadėk, kad visada klausysi savo širdies, kaip sunku bebūtų, mieloji.

– Prižadu, – tariau norėdama nuraminti ašarojančią močiutę. Ši tvirčiau prispaudė mane prie krūtinės, dar kartą paglostė besidraikančius aplink mano galvą plaukus, tada pakštelėjo į kaktą ir kimiu balsu ištarusi „labos nakties“ pasuko durų link.

– Dar pabūk, papasakok daugiau apie tą ragana pavirtusią mergaitę, – paprašiau, nes visai nenorėjau miegoti.

– Tu jau ir taip viską apie ją žinai, Monikute. Be to, man reikia paskubėti, jeigu noriu laiku suspėti į rūgštynių pievelę, – tarė ji, taisydamasi skarelę ant galvos. Paskui dar stabtelėjo tarpduryje, linktelėjo galva, vos pastebimai nusišypsojo ir, uždariusi paskui save duris, išėjo.

Aš kurį laiką dar gulėjau lovoje ir stebėjausi keistu močiutės elgesiu. Kodėl ji buvo tokia liūdna? Ir ką galėjo reikšti tie jos žodžiai apie mano išgelbėjimą? Ar mane reikia nuo ko nors gelbėti? „Niekai...“ – atsidusau, jausdama, kaip nuo miego apsunksta vokai ir, džiaugdamasi būsima rūgštynių sriuba, nugrimzdau į palaimingą tamsą. Kitą rytą sužinojau, kad jokios rūgštynių sriubos nebus. Kaip ir močiutės. Ji išėjo ir negrįžo, nors aš labai jos laukiau. Stovėdavau dienų dienas prie vartų ir žiūrėdavau į kelią, jungiantį mūsų namus su parduotuve. Bet ji taip ir neparėjo. Nei iš parduotuvės, nei iš rūgštynių pievelės.

– Pasiruošusi išnarplioti kelias formules? – paklausia Domas, sėsdamasis šalia manęs ant mažų dobiliukų pievelės ir nutraukdamas mano prisiminimus apie močiutę bei keistą jos pasaką. Pasiremiu alkūnėmis į žolę ir prisimerkiu. Saulė spigina tiesiai į akis ir aš tematau jo juodą siluetą, vartantį rankose knygą. Chemija. Fui.

– Jeigu būtina... – atsidūstu, apžiūrinėdama saulėje blizgančius raudonus savo nagus. Domas šypsosi. Bepigu jam šypsotis. Chemija jam – juokų darbas.

– Dėl manęs gali ir nesimokyti. Ne mano trimestras kentės, – pasako jis ir, švystelėjęs vadovėlį į žolę, išsitiesia dobiliukuose.

– Atrodo labai jau pavojingai. Ruošiesi karui? – priduria, linktelėjęs galva mano nagų pusėn.

– Cha cha, labai juokinga, – išsiviepiu, nesuprasdama, kuo jam užkliuvo ilgi mano nagai, kaip nesuprantu, kodėl aš juos tokius užsiauginau. Iki šiol mano nagai visada būdavo trumpi, tačiau dabar...

– O chemija niekur nepabėgs – aš dar turiu laiko, – pareiškiu, neatitraukdama žvilgsnio nuo savo pirštų. Ko gi jis taip pristojo su ta savo chemija, juk žino, kad turiu kitokių rūpesčių.

– Iki kontrolinio tik trys dienos, Moni, – taria jis ir įsikanda į dantis trilapį dobilą. – Tu pati puikiai žinai, kaip sunkiai tau sekasi organinė chemija.

– Ach, baik, man visa chemija sunkiai sekasi. Aš tiesiog ne tam sutverta, – pasirąžau iškėlusi rankas į viršų ir, prisėdusi ant dešinio klubo, paklausiu:

– Ar tavo močiutė žinojo ką nors apie rūgštynių pievelę?

– Ji liepė nekišti nosies, kur nepridera. Rimtai, Moni, tau reikėtų baigti galvoti apie tą pievą ir užsiimti kuo nors svarbesniu, pavyzdžiui, – Domas pakiša man po nosimi organinės chemijos vadovėlį vienuoliktai klasei, – ruošimusi paskutiniam šiais metais kontroliniui.

Atimu iš jo knygą ir pasidedu sau už nugaros. Dabar visai nesiruošiu galvoti apie angliavandenius, rūgštis ir baltymus, nes mano ausyse vis dar skamba Domo ištarti žodžiai, kad man nereikia kištis, kur nepridera.

– Vadinasi, ji kažką žino, argi ne taip? Tavo močiutė kažką žino apie rūgštynių pievelę, – suploju rankomis iš džiaugsmo.

– Tu nepasiduosi, ar ne? – surimtėjusiu veidu paklausia šis ir atsisėdęs sukryžiuoja kojas. Žinau šitą jo pozą, visada taip sėdi, kai jam neramu. Jis kaip ir mano tėvai nerimauja dėl mano itin didelio susidomėjimo „nebūtais“ dalykais. Bet aš kitaip negaliu, nes pernelyg mylėjau savo močiutę ir pernelyg smarkiai tie du žodžiai – rūgštynių pievelė – įsispaudė į mano sielą, kad galėčiau liautis ieškojusi atsakymų. Net pati kartais stebiuosi, kokią magišką galią man turi toji pievelė. Aš jaučiu, kad ji mane šaukia, ypač per pilnatį, kai mėnulis būna didelis ir vaiskus, kai nakties tamsa praranda savo tirštumą ir iš savo gniaužtų išleidžia į laisvę šešėlius. Tokiomis naktimis net girdžiu jos kvietimą, kuris su metais vis stiprėja, ir dabar, artėjant mano septynioliktajam gimtadieniui, aš vos galiu tam kvietimui atsilaikyti. Jis sklinda iš Vakarų, su niekuo nesupainiojamas, stiprus ir hipnotizuojantis. Baisiausia, kad aš noriu jam paklusti, leistis užliūliuojama to monotoniško barškėjimo, primenančio vaikiškų barškučių garsą, tik daug tylesnio, beveik negirdimo ausiai, tačiau taip įtraukiančio, kad man kartais atrodo, jog aš – to garso dalis.

Pakeliu akis į Vakaruose stūksantį mišką. Galiu matyti tik medžių viršūnes, kyšančias iš už kaimynų namų stogų. Kažkur ten yra rūgštynių pievelė. Širdis ima greičiau plakti, pagalvojus, kad, jeigu atsiduočiau kvietimui, galėčiau rasti ją. Papurtau galvą, norėdama atsikratyti tokios kvailos minties. „Ir kas tada? – išgirstu Domo balsą. – Kas bus, kai ją rasi?“ Kažkas manyje šaukia „pražūsi“, bet aš tuo netikiu. Tikrai nepražūsiu, jeigu tik išsiaiškinsiu, kuo ji tokia ypatinga – toji rūgštynių pievelė.

– Tu turėtum pasikalbėti su Šliokštine, – pagaliau pareiškia Domas ir aš tuoj pat pajuntu, kaip šalti šiurpuliai, nusliuogę nugara žemyn, nuo liemens persimeta į kojas, pašiaušdami kiekvieną mano kūno plaukelį.

– Su Šliokštine? – pasitikslinu, nurydama gerklėje staiga įstrigusį baimės gumulą.

– Jeigu turėsi drąsos susitikti su Šliokštine, tai turėsi drąsos ir rūgštynių pievelei – močiutės Gertrūdos žodžiai, – pasiteisina Domas ir suraukęs antakius pasikaso galvą.

– Nemanai, kad visa tai jau tampa juokinga?

– Nuo kada Šliokštinė yra juokinga? – pasipiktinu ir sukryžiavusi ant krūtinės rankas glostau žastus delnais, kad šių oda liautųsi skaudėjusi nuo niekaip nenorinčių nurimti šiurpulių. Šliokštinė – visų laikų vaikų mitas. Jos niekas niekada nėra matęs, tačiau kiekvienas žino, kad ji gyvena ant Šliokštinės kalno, visų apeinamo dideliu lanku. Nevalia ten lipti, nes ji nukanda vaikams galvas, o kūnus paslepia didelėje žagarų krūvoje, stūksančioje to kalno papėdėje. Kaip dabar prisimenu dieną, kai būdama penktokė nusprendžiau nukirsti kampą ir nusileisti keliuku, vedančiu pro Šliokštinės kalną žemyn, kad pirmoji iš bendraklasių nueičiau prie upės. Nejauku atsidurti šalia žagarų krūvos, nemažėjančios ir nedidėjančios, net netrūnijančios. Tie žagarai visada tokie patys. Jie nesensta. Bet ir nežaliuoja. Jie guli sumesti į krūvą ir bado akis savo lyg ir kaštonine, lyg ir kraujo spalvos žieve, tarsi geriančia sultis iš vaikų nukąstomis galvomis kūnų. Dar nejaukiau jausti, kokia sustingusi toje vietoje yra gamta. Ten nesiūruoja medžiai, nešlama krūmai, nečiulba paukščiai ir nezyzia vabzdžiai. Visa gaubia tyla. Spangi ir be galo jautri, tarsi styga suvirpanti nuo kiekvieno nelaukto „trakšt“. Kai aš išgirdau tą trakštelėjimą, akimirksniu sustingau kaip ir visa, kas buvo aplinkui. Tik širdis daužėsi krūtinėje, tarsi prašydamasi išleidžiama lauk, kad galėtų pabėgti. Įtempiau ausis. Trakšt žagarų krūvoje, trakšt trakšt pakelės krūmuose, trakšt už nugaros, ant pliko kelio. Jaučiau, kaip mano veido oda išbąla, kaip šaltas prakaitas išmuša kaktą, kaip ima drebėti rankos ir liaujasi kilnojusis krūtinė. Tą akimirką negalėjau kvėpuoti, nes bijojau nebeišgirsti lemtingo trakšt, to, kurio nevalia pražiopsoti, nes kitaip...

– Moni, nesakyk, kad vis dar tiki tomis pasakomis apie Šliokštinę. Tai tik prasimanymas vaikams gąsdinti, – nusijuokia Domas.

– Nieko panašaus! Jeigu netiki, eime kartu ir pats įsitikinsi, – atrėžiu kildama nuo pievos ir pasuku vartų link. Domas strykteli ir sugriebia mane už rankos.

– Jau vakaras, – atkreipia mano dėmesį į saulę, svyrančią miško link.

– Na ir? Dar turim kelias valandas, kol visai sutems, – pareiškiu ir vienu trūktelėjimu ištraukiu savo riešą iš Domo gniaužtų.

– Rimtai? – Domo balsas sugriežtėja. – Tu nori saulei leidžiantis keliauti pas Šliokštinę? Vakare? Temstant? Pas tą, kuri nukanda vaikams galvas?

Sustoju. Domas teisus. Aš visai nenoriu susitikti su Šliokštine nei vakare, nei dieną, nei apskritai kada nors. Tačiau jeigu ji vienintelė man gali ką nors papasakoti apie rūgštynių pievelę, privalau ten nueiti.

– Moni, juk gali palaukti iki ryto, argi ne? Vos tik saulei patekėjus aš tave palydėsiu. Tada pati pamatysi, kad iš tikrųjų jokios Šliokštinės niekada nebuvo, kaip ir rūgštynių pievelės, – taria Domas, apkabindamas mane per pečius.

– Aš labai rimtai, niekur be manęs neik, girdi?

– Bet... – noriu jam paprieštarauti, nes manyje jau kirba nekantrumas.

– Jokių „bet“, – pagrūmoja pirštu šis ir atsisveikinęs pasuka savo namų link.

– Ką gi, – tariu pati sau, – vadinasi, lauksiu iki ryto, – liūdnai patvirtinu karčią tiesą, nors širdyje žinau, kad laukti nebegaliu. Rūgštynių pievelė mane apsėdo. Ji neduoda man ramybės. Kaip įkyri rakštis tūno mano galvoje ir nesileidžia ištraukiama. Šešerius metus tąsausi ją savyje, tą rūgštynių pievelę, ir vis dar negaliu atsakyti į klausimą, kodėl močiutė man apie ją prasitarė. Juk jeigu būtų tiesiog išėjusi ir nieko nesakiusi, dabar galėčiau gyventi kaip ir visi kiti normalūs paaugliai, o ne veržtis ant Šliokštinės kalno ar lankytis pas vietinę raganą. O gal aš tik save apgaudinėju? Gal močiutė čia niekuo dėta? Bet kodėl tada aš ją sapnuoju – tą rūgštynių pievelę? Ji nedidelė, gal dešimties metrų skersmens, ir apvali kaip mėnulis per pilnatį. Joje auga gausybė rūgštynių, sustabarėjusių jau, ilgomis rudomis šluotomis, kyšančiomis iš pageltusių smilgų kuokšto ir barškinančiomis savo sėklomis tarsi pulkas barškuolių gyvačių. Tas garsas užburia. Niekad nenutylantis mažų sėklyčių barškėjimas. Visada toks pats, ištisinis, hipnotizuojantis ir prikaustantis. Vos tik mano ausis pasiekia rūgštynių šlamesys, aš iš karto prarandu save, tampu dalimi rūgštynių pievelės, dalimi kažko labai gero ir kartu labai... blogo.

Prabundu išmušta šalto prakaito. Mano širdis smarkiai dunksi krūtinėje, ausyse vis dar girdžiu rūgštynių šluotų šiurenimą. Atsisėdu ir užsitraukiu antklodę iki pat smakro. Kambaryje nepakeliamai tvanku, tačiau man vis tiek šalta. Šaltis kyla iš mano vidaus, tarsi manyje staiga būtų prasidėjusi žiema. Tačiau ne sniegu ji dengia mano širdį, ne šerkšnu – mano sielą, o juoda juoda tuštuma. Dar labiau susigūžiu po antklode ir imu virpėti iš baimės, niekaip nepaleidžia jausmas, kad prarandu save. „Baik, Moni, tai tik tavo lakios fantazijos vaisius“, – išgirstu Domo balsą, taip dažnai kartojusį man tuos žodžius, kad dabar ir aš pati noriu tuo tikėti. Tik fantazijos vaisius. Tik blogas sapnas. Pakylu iš lovos ir nusileidžiu laiptais į virtuvę. Išgeriu stiklinę drungno vandens ir krūtinė sušyla. Tačiau neilgam. Tuštuma ima plėstis, ji gelia ir dusina, iš krūtinės kyla gerkle aukštyn, kol užsikosėju, nes nebeįstengiu įkvėpti. Griebiuosi už kaklo, kad nuplėščiau smaugiančią mane virvę, tačiau ji ne išorėje, ji – mano viduje. Išlekiu į kiemą ir pasirėmusi rankomis į kelius įkvepiu gaivaus, pilnaties spindulių prisotinto nakties oro. Palengvėja, nors šaltis vis dar kausto krūtinę. Nebegaliu sėdėti rankas sudėjusi ir laukti, kol visai išprotėsiu. Kito paaiškinimo būti negali, kaip tik tai, kad aš kraustausi iš proto. Mano sapnai tampa vis tikroviškesni. Tokie kaip šį kartą. Rūgštynių pievelė mane šaukia ir aš privalau suprasti, kodėl. Sėdu ant dviračio ir išminu į kelią. Aplinkui tylu. Visa miega. Tik mėnulio pilnatis stebi mane, nepaleidžia iš savo akiračio, seka ir seka, tarsi norėdama įsitikinti, kad nepabūgsiu, kad pasieksiu Šliokštinės kalno viršūnę. Basomis kopiu į kalną. Nei krūmai, nei medžiai ant jo neauga, tik žolė, o ir ta tokia skurdi, kad pėdomis galiu jausti pliką žemę. Mano rankos ima drebėti, kojos linksta per kelius, bet aš kopiu aukštyn, bandydama save įtikinti, kad nebijau. Baimė dabar nesvarbi, ledinė tuštuma svarbesnė.

– Pagaliau... – pasiekia ausis šnabždesys, sklindąs man iš už nugaros. Greitai atsisuku ir apsidairau. Nieko. Tik kalnas ir aš. Ir mėnulis, taip skaisčiai šviečiantis, kad galiu matyti, kaip iš baimės pulsuoja mano venos.

– Šliokštine? – išgirstu save klausiant ir nustėrstu nuo savo balso skambesio, nuo lygiai tokio paties šnabždesio, kaip ką tik girdėtasis, išsiveržusio iš mano gerklės, tarsi aš būčiau nebe aš, o toji, pas kurią atėjau. Drebančiais pirštais čiupinėju savo kaklą, kad įsitikinčiau, jog vis dar jį turiu, kai pajuntu, kaip mano kojos atitrūksta nuo žemės ir imu sklęsti mėnulio šviesoje. Nejaučiu savo kūno, nejaučiu ir šalčio krūtinėje, tik stiprią trauką, kuri kelia mane į viršukalnę, pas Šliokštinę, pas visa žinančią vaikžudę. Ir kartu pas save pačią. Keistas jausmas persmelkia krūtinę ir, nusileidęs į pilvą, ima vartyti mano vidurius. Tas jausmas išgąsdina mane labiau negu Šliokštinė ir rūgštynių pievelės šauksmas. Jis daug negailestingesnis ir intensyvesnis, jis verčia mane tikėti, jog aš pati esu šito kalno šeimininkė, jog tai apie mane sklinda visos tos legendos. Aš esu Šliokštinė!

– Moni? Ką čia veiki? – pro siaubingą ūžesį ausyse atsklinda Domo balsas.

Neįstengiu jam atsakyti. Triukšmas mano galvoje toks stiprus, kad suėmusi ją delnais imu rėkti. Tūkstančiai šnabždesių, tariančių „pagaliau“, ir neapsakomai garsus rūgštynių šluotelių barškėjimas varo mane iš proto. Jaučiu, kaip ausyse ima pulsuoti vakuumas, kaip mano galva virsta skilinėjančia puodyne, o širdis – ledo gabalu. Negaliu nieko padaryti, tik rėkti, nors visai negirdžiu savo riksmo. Užtai rėkiu. Rėkiu ir linguoju, sėdėdama lotoso poza ir spausdama delnais smilkinius, kad tik šie liautųsi taip skaudėję.

– Moni... – vėl pasigirsta Domo balsas. Man atrodo, kad jis ataidi iš už devynių jūrų ir devynių marių, iš kito pasaulio, iš kito laiko. Draugo balsas. Gero draugo. Mano draugo.

– Domai? – sušnabždu tyliai, nes nuo rėkimo peršti gerklę ir vis dar plyšta nuo skausmo galva. Aš nesiorientuoju. Domo balsas sklendžia kitų garsų, aidinčių mano ausyse, chaose ir man atrodo, kad jis – tik iš prisiminimų atklydęs aidas. Tačiau po sekundėlės, rodos, užtrukusios visą amžinybę, Domo balsas dar kartą prasimuša pro triukšmą ir akliną tamsą.

– Moni, ką tu čia darai? – atsargiai pasiteirauja jis, sėsdamasis šalia manęs. Tada paglosto mano plaukus ir priduria: – Kas tau nutiko? Jo balsas lūžinėja. Ir tie lūžiai tokie skaudūs, kad man pasidaro neramu. Jis dar niekada nėra buvęs toks... pažeidžiamas ir sutrikęs. Tik ne viską žinantis ir viską galintis Domas, dabar perkreiptu iš skausmo veidu spoksantis į savo paraudusį delną, ką tik slydusį mano plaukais. Žiūriu į jį, sėdintį visai šalia manęs, ant pačios Šliokštinės kalno viršūnės, ir niekaip negaliu suprasti, ką mudu veikiame šitoje prakeiktoje vietoje. Mano sąmonę gaubia rūkas. Aš prisimenu tik vieną vienintelį dalyką – kad ką tik nuskriaudžiau savo geriausią draugą. Net nelabai suprantu, kaip, tačiau žinau, kad tai buvau aš. Man ima gelti širdį. Tačiau nebe taip, kaip anksčiau, tarsi mano širdis būtų apsigaubusi jausmams atspariu šydu. Atsikeliu ir pasuku į Vakarus. Palieku savo draugą sėdėti ir spoksoti nieko nesuprantančiomis akimis tai į mane, tai į savo raudoną delną. Basomis kojomis minu apžėlusio vieškelio vagą ir kylu į kapinių kalną. O tada tiesiai į Vakarus. Visą laiką į Vakarus, į tą pusę, iš kurios sklinda kaip niekad garsus rūgštynių šluotelių siūravimas.

– Monika, – sušunka Domas ir trūkteli mane už rankos, kad sustočiau. Bet aš nesustoju. Nes aš – ne Monika. Atsuku savo nieko nematančias akis į Domą ir nieko nepajuntu. Tarsi jis būtų ne mano geriausias draugas, o pakelės stulpas, staiga pastojęs man kelią. Ištraukiu savo alkūnę jam iš pirštų ir einu toliau. Man reikia į tą pusę, kur kadaise plytėjo pelkė. Žinau, kad ir dabar ji ten yra. Susitraukusi, išsausėjusi nuo kepinančios saulės, bet vis dar įsmeigusi savo pūliuojančią akį į dangų ir laukianti manęs. Staiga pajuntu krestelėjimą. Kas drįsta mane trukdyti? Deginantis pyktis užpildo mane, kojos atitrūksta nuo žemės, venomis ima tekėti nepažįstama energija. Pasiduodu tai tėkmei, leidžiu jai kilti aukštyn ir išsilieti liepsnomis mano plaukuose. Jokios graužaties, jokio gailesčio, jokio sentimentalumo. Tarsi visa, kuo aš gyvenau anksčiau, būtų sudegę toje naikinančioje energijoje, toje laisvėje nuo savęs pačios ir tame žinojime, jog galiu viską. Pasuku galvą į Domą, ką tik purčiusį mane už pečių. Nevalingai išsišiepiu ir mėgaujuosi jo baime. Ji tiesiog lipte lipa iš jo didelių samaninių akių. Pasilenkiu arčiau jo veido ir išsiplėtusiuose vyzdžiuose išvystu save. Mano oda pamėlusi tarsi lavono, paakiai juodi, lūpos suskeldėjusios iki kraujų, o ant galvos liepsnoja raudoni plaukai. Sušnypščiu kaip gyvatė, atšoku nuo Domo ir užsimoju ranka, kad jį nubausčiau, bet ir vėl išgirstu iš Vakarų pusės sklindantį barškėjimą. Dabar dar aiškesnį ir dar asmeniškesnį. Tik man vienai girdimą. Tik man vienai skirtą. Tik man... Nurimstu. Mano plaukai užgęsta ir aš vėl basomis minu gerai pažįstamus kelius į tą pusę, iš kurios girdėti rūgštynių pievelės šauksmas. Daugiau aš nieko nebegirdžiu. Nieko nematau. Nieko neužuodžiu. Aš jau nebepriklausau šiam pasauliui. Žinau tai. Aš priklausau kažkam kur kas galingesniam: tai energijai, kurią jutau įsiutusi ant Domo; tam šauksmui, kurį seku, kad išsipildytų sena kaip pasaulis pranašystė. Dabar man viskas aišku. Visi klausimai virto atsakymais. Man net nereikėjo toli jų ieškoti. Aš juos visada nešiojausi savyje. Savo genuose. Ir atmintyje, kurią atrakino ant Šliokštinės kalno manyje nubudusi galia. Dabar žinau, kad pasaka, kurią močiutė man sekė prieš išeidama, – apie mane. Tai mano likimas – virsti ragana. Jaučiu tai. Nes toji energija, tekanti mano gyslomis, tokia žiauri... Ji kyla iš šaltos tuštumos, nuo pat pradžių tūnojusios manyje ir laukusios, kol galės mano širdį paimti įkaite. Dabar aš neturiu širdies. Ji užšalusi žiemos miegui. Kaip ir mano siela. Kaip ir tai, kas kadaise buvau. Prisiminimai, žmonės ir visa, kas gera, gražu ir brangu, prapuolė manyje atsivėrusioje juodoje skylėje, iš kurios kyla neapykanta ir pyktis, būtinybė eiti į priekį, į Vakarus, į rūgštynių pievelę. Mano burnoje – dvėselienos skonis. Ausyse – rūgštynių šluotų šiurenimas. Akyse – visiška tamsa. Aš nematau nieko. Tik juodą naktį. Bet man nė motais. Einu į priekį ir neklumpu. O gal sklendžiu? Neapykanta veda mane pirmyn. Ji atsimuša nuo namų, medžių ir krūmų, nuo tako ir žolės, nuo akmenų ir rasos lašų, iškritusių kiek per anksti. Aš net nenutuokiu, kad tai – mano pačios ašaros, paskutiniai mano – Monikos – egzistavimo ženklai.

– Tu priklausai man... – išgirstu prie pat ausies senos moteriškės šnabždesį. Dvėselienos kvapas pasiekia mano nosį, pripildo plaučius ir ima tekėti į manyje atsivėrusią skylę. Rūgštynių pievelės barškėjimas sustingsta tyloje. Dabar girdžiu, kaip pro mano nosį braunasi dvėselienos kvapas, staiga virtęs gličia mase, per prievartą besiskverbiančia į mane, draskančia šnerves, gerklę, krūtinę – mane visą. Rėkiu. Atrodo, kad mano kaulai skilinėja ir jų atplaišos savo aštriomis briaunomis pjausto mano mėsą. Vidus sušyla nuo mano pačios kraujo, besiveržiančio į mane iš supjaustytų venų ir arterijų. Imu tirtėti. Nevaldomai. Ir dejuoti. Daugiau niekam nebeturiu jėgų. Kur pradingo tas aklas klusnumas rūgštynių pievelės šauksmui? Kur pradingo ta visiška nejautra? Kodėl dabar staiga vėl galiu jausti? Vėl viską prisiminti? Kaip skauda... Kaip neapsakomai skauda... Aš klesteliu lyg bulvių maišas ant žemės. Dabar esu apsupta aukštų rūgštynių. Jos irgi dejuoja. Jos linksta į mano pusę ir dejuoja. Tarsi būtų ne rūgštynės, o besikankinančios sielos.

– Nebeišsigelbėsi. Tu nebeturi laiko. Dar truputėlį ir tavo kūnas su visomis tavo galiomis priklausys man. O tada kiekvienas sumokės už tai, ką man padarė, – pasigirsta šnypščiantis balsas mano galvoje, užgoždamas rūgštynių dejones.

– Kiekvienas atsiims už tai, kad mane nuskandino šitoje prakeiktoje pelkėje, šitame šlykščiame, dvokiančiame liūne. Kiekvienas!

Kiekvienas. Kiekvienasss...

– Laimė vidun, nelaimė laukan, – ištaria mano lūpos, tarsi žinodamos, ką daro.

– Laimė vidun, nelaimė laukan, laimė vidun, nelaimė laukan... – nesiliauju kalbėjusi. Skausmas manyje paaštrėja. Dabar esu vienas didelis skaudulys, tįsantis rūgštynių pievelės viduryje ir šnabždantis keistus, iki tol niekada negirdėtus, žodžius.

– Ką tu darai? – sušnypščia gyvatės balsu dvėseliena atsiduodanti masė manyje ir ima kunkuliuoti. Ji skuba kuo greičiau užpildyti mano gyslas ir ląsteles. Aš dūstu, negaliu kvėpuoti, kaip kad negali įkvėpti oro skęstantysis. Baimė persmelkia krūtinę. Širdis ima plakti vis greičiau. Atsimerkiu ir mano akys išvirsta, nes ir joms trūksta oro, ir jos nenori prigerti pelkės akivare, atsivėrusiame mano viduje. Vis bandau įkvėpti, bet plaučių nepasiekia nė vienas oro gurkšnis. Mane apima panika. Imu blaškytis ir tvertis rankomis į viską, kas yra aplinkui. Pirštais čiumpu šiurkščius rūgštynių stiebus ir traukiu juos į save, tarsi jie galėtų pripildyti mano krūtinę oro.

– Laimė vidun, nelaimė laukan, – išgirstu visai čia pat šnabždesį ir kaipmat liaujuosi blaškiusis. Pažįstu šį balsą, esu jį girdėjusi tūkstančius kartų – močiutė...

– Laimė vidun, nelaimė laukan, – atliepia jai gausybė kitų šnabždesių.

– Laimė vidun, nelaimė laukan, – kartoja visa rūgštynių pievelė, kol tįsau beveik nebegyva ant žemės ir klausausi mane užpildančio šnabždesio. Aš nejudu. Skausmas toks didelis, kad net temdo protą. Man atrodo, kad degu. Visa manyje liepsnote liepsnoja, tarsi toji gliti, dvėseliena dvokianti masė būtų virtusi ugnimi. Bet nebeturiu jėgų šaukti. Guliu ir leidžiuosi deginama. Leidžiuosi dusinama. Nes nujaučiu, kad netrukus ir aš pavirsiu rūgštyne. Tačiau nepavirstu. Nesudegu. Nenuskęstu ir neuždūstu. Rūgštynių stiebai apsupa mano kūną, apipina savo šluotomis, pakelia nuo žemės į pilnaties šviesą ir pajuntu, kaip vėsus mėnulio spindulių lietus apgaubia mane spindinčia aura ir skausmas kiek atlėgsta. Bet vis dar negaliu kvėpuoti. Gliti pelkė vis dar veriasi manyje, tyvuliuoja, kliuksi, traukia į save mano gyvybę. Jaučiu, kiek daug neapykantos joje, kiek daug pykčio ir kartėlio. Koks juodas pasaulis šitaip jaučiančio žmogaus, koks kruvinas, koks vienišas ir koks pasmerktas pralaimėjimui. Nenoriu šitų jausmų. Jie ne mano. Ne mano!

– Laimė vidun, nelaimė laukan, – sukaupusi paskutines jėgas tariu, nors neturėčiau galėti. Juk dusau, degiau ir skendau. Bet aš pritariu rūgštynių pievelės šnabždesių chorui, nebekreipiu dėmesio į tai, kad jau seniai nebekvėpuoju, kad seniai nebegirdžiu savo širdies plakimo, seniai nebemirksiu, tik stebiu kaip niekad didelę mėnulio akį, žiūrinčią į mane ir... besišypsančią, tarsi džiaugtųsi mano apsisprendimu tapti viena iš rūgštynių šnabždančioje pievelėje.

– Pavėlavai, – triumfuoja balsas mano galvoje ir mane užpildžiusi masė ima ritmingai vibruoti, atliepdama skardiems „cha cha cha“, skambantiems manyje, giliai giliai smegenyse.

– Laimė vidun, nelaimė laukan, – teatsako mano mėlstančios lūpos.

– Tavo galios per silpnos, kad mane sustabdytų. Dabar tu priklausai man, dabar aš turiu kūną, aš – nenugalima! Vėl nuskamba juokas. Bjaurus toks. Ir atgrasus.

– Laimė vidun, nelaimė laukan, – kartoju jausdama, kaip mano kūnas stingsta, kaip mano gyvybė palengva užleidžia vietą mirčiai.

– Tau tuoj ateis galas. Ir kai tu nusibaigsi, atgimsiu aš – Šliokštinė – galingiausia visų laikų ragana!

Pilnatis vis dar šypsosi. Rūgštynių šluotos vis dar laiko mane pakėlusios. Ar aš tapau auka mėnulio pilnačiai?

– Mėnulis tau nebepadės, kaip ir rūgštynėmis virtę raganos ir raganiai. Kvailiai! Jie tikėjosi išgelbėti tave nuo mirties, kad galėtum mane įveikti. Mane! Neįveikiamą ir nenugalimą Šliokštinę! Juokdariai. Visi jie juokdariai. Tavo likimas visada buvo vienas – tapti mano keršto už įkalinimą šitoje prakeiktoje baloje įrankiu. Net ir tavo močiutė negalėjo tavęs išgelbėti. Cha cha cha!

Negaliu galvoti. Net apie močiutę. Net apie mirtį. Ar gyvenimą. Nieko negaliu... Kodėl aš nieko negaliu? Nenoriu? Ne, ne. Aš noriu. Labai noriu. Taip noriu atsikratyti į mane subėgusios pelkės smarvės ir čaižaus Šliokštinės juoko, kad net pati nepastebiu, kaip mano lūpos prasiveria ir imu traukti į save spindinčią pilnaties šviesą. Ji bekvapė ir beskonė, ji nei šalta, nei šilta. Ji panaši į laisvę, kuri daugiau juntama, nei matoma. Ir aš jaučiu, kaip dvėselienos skonis burnoje nyksta, kaip mano gyslomis tekanti masė ima tirtėti iš baimės, girdžiu, kaip Šliokštinės juokas sustingsta mano galvoje ir ima traškėti, kaip kad traška tirpti pradėjęs ledkalnis.

– Laimė vidun, nelaimė laukan, – vėl kartoja mano lūpos. Aš jų nevaldau. Kaip nevaldau ir mėnulio šviesos, tekančios į mano vidų. Ar aš begalinė? Kur gi visa tai sutelpa? Staiga akyse pabąla. Kažkur iš šono švysteli akinančios šviesos botagas ir pliaukšteli man per krūtinę. Aštrus dūris persmeigia mane kiaurai, ir širdis ima šokčioti tarsi patrakusi, taip smarkiai, kad, atrodo, tuoj išlips man per gerklę. Kas gi čia buvo? Žaibas? Jaučiu mano kūnu keliaujančią energiją. Judrią, smalsią ir be galo stiprią. Aš vėl gyva! Ir man bloga. Imu žiaukčioti. Vis labiau. Ausyse ūžia nuo vis garsėjančio rūgštynių šluotelių šnarėjimo. „Laimė vidun, nelaimė laukan“, – girdžiu kartojant savo lūpas ir imu vemti. Gliti juoda masė veržiasi lauk iš mano kūno ir drasko gerklę. O aš vis vemiu ir žiaukčioju, vemiu ir žiaukčioju. Nė vieną sekundę nesiilsiu, nes neturiu laiko, – pilnaties šviesa blanksta ryto žaroje. Įsikimbu į mėnulio spindulius, kol jie dar pasiekiami, ir pakylu nuo žemės. Rūgštynių šluotos apsiveja mano kojas ir pumpuoja savo šnabždesį pro mano poras. Tas šnabždesys kibirkščiuoja, teka skaisčiai mėlynomis gijomis iš rūgštynių stiebų, ir teikia man jėgų. Mano plaukai liepsnoja. Aš galinga. Aš laisva. Aš nebejaučiu tos bjaurios masės savyje. Vien tik gyvą ir tyrą energiją. Tokią gyvą, kaip mėlyna ugnis, tekanti mano gyslomis. Nukreipiu delnus į po kojomis tyvuliuojantį juodą akivarą ir uždegu jį. Jis liepsnoja ir šnypščia, kunkuliuoja ir taškosi, bandydamas įsikibti į mano blauzdas. Tačiau rūgštynių šluotos numuša purslus ir neleidžia manęs paliesti.

– Aš vis tiek laimėjau... – girdžiu šnypščiant iš liepsnų Šliokštinę. – Tu pavėlavai...

– Dek pragare, – iškošiu pro sukąstus dantis ir pridedu dar liepsnos, kad toji pelkė visiems laikams išdžiūtų ir daugiau niekas čia neįklimptų.

– Ir degu, – nusijuokia ragana ir jos juokas skaudžiai susminga į mano širdį. Išsekusi suklumpu ten, kur stovėjusi. Aš išsilaisvinau nuo Šliokštinės ir išlaisvinau ateinančias kartas. Aš didvyrė. Šypteliu patenkinta ir nužvelgiu kovos lauką. Ryto žaroje visa gerai matyti: apanglėjusi duobė, kurioje kadaise plytėjo pelkė, ir kurioje dabar po savimi parietusi kojas sėdžiu aš; apdegę rūgštynių stiebai, tyliai styrantys bundančio ryto aušroje; žmogaus kūnas, tįsantis kiek atokiau dešinėje. Greitai nuropoju keturiomis prie to žmogaus. Pilvą surakina siaubas. Aš pažįstų jį, tą aukštą kaktą, tiesią nosį, siauras lūpas ir didelius užmerktų akių puslankius. Mano širdis apsiverčia kelis kartus ir ima aižėti. Net girdžiu, kaip iš skausmo pokši jos paviršius. Ašaros ima lietis upeliais iš mano akių. Tai aš blykstelėjau, tai aš atėmiau savo geriausio draugo gyvybę. Gedžiu. Pirštais įsitveriu sau į plaukus. Raudu, kankinuosi ir kaltinu save. Man skaudu. Man bloga. Bet, kas baisiausia, ir džiugu, kad taip lengva yra pasisavinti kito gyvybę. Nekenčiu savęs už tai. Nekenčiu tos piktdžiugiškos laimės. Saulėje sutviska rasa. Pasilenkiu, žvilgteliu į blizgų lašo paviršių. Jame atsispindi mano veidas didelėmis pavandenijusiomis akimis, išsiviepusia burna ir keliais pajuodusiais dantimis. Siaubas persmelkia krūtinę. Aš niekada jos neatsikratysiu. Nebent... Mano pirštai ryškiai raudonais nagais pakyla prie akių ir ima gręžtis į mėsą. Gerklėje gurguliuoja skausmas. Tačiau pirštai nesiliauja, jie sminga gilyn ir lupa akių obuolius lauk. Karštas kraujas srūva skruostais. Net ir nematydama žinau, kad ji vis dar šypsosi lašo atspindyje savo sutrūnijusia šypsena. Jaučiu jos akis, deginančias skradžiai odą. Ji vis dar gyva. Ji manyje. Ji laimėjo. Šliokštinė...

– Ji laukia Pilnaties dukros... – išgirstu močiutę, kurios balsas labiau primena šlamesį.

Pilnaties dukros? Kur aš dabar ją rasiu? Ir kaip? Aš nieko nebematau. Aš akla ir bejėgė. Mano esybė paskendusi skausme. Domai... Kaip aš galėjau tave nužudyti? Sūpuoju draugo galvą tarsi kūdikį.

– Pilnaties dukra... – atgena vėjas močiutės balsą. Staiga mintys mano galvoje ima šokčioti ir rikiuotis į tinkamas vietas. Ta žiauri energija, tas pyktis buvo ne mano, o Šliokštinės. Mano energija iš rūgštynių, mano energija iš mėnulio, aš – Pilnaties dukra. Ir aš išlaisvinau Šliokštinę. Aš ją išlaisvinau. Juokas manyje. Ji stiprėja. Ji geria mano skausmą, mano neviltį. Negaliu leisti jai skriausti žmonių. Negaliu. Bet aš tokia silpna... Liaujuosi sūpavusi Domo galvą. Paguldau ją ant žemės ir pabučiuoju į kaktą. Sušnabždu „atleisk“ jam į ausį ir atsitraukiu keturpėsčia. Tada uždedu savo delnus ant krūtinės. Tiesa ten, mano širdyje. „Klausyk savo širdies, kad ir kaip sunku būtų“, – nuskamba vėl močiutės balsas. Ir aš klausau. Ji tuksi. Ir tuksi. Ir tuksi. Nagai sminga į mano mėsą, aš kaukiu, bet nesustoju.

– Beprotė! – šnypščia Šliokštinė mano galvoje.

– Dek pragare... – išstenu, laikydama savo širdį delne. Ji vis dar pulsuoja, vis dar plaka, jaučiu jos tvinksėjimą.

– Dek... – paliepiu jai ir ji užsiliepsnoja šalta mėnulio ugnimi. Mano kūnas parvirsta ant žemės. Aš šypsausi. Jų daugiau nebėra, dviejų pabaisų. Rūgštynių pievelė tyli. Jos irgi nebėra. Nieko nėra. Net ir Domo, kuris turėjo dar ilgai ir laimingai būti. Bet aš vis tiek šypsausi, nes kitaip negaliu. Mirtis įspaudė šypseną mano veide. Mano pačios šypseną. Mano – Monikos.

Mantas Lideikis

MALŪNAS

Arkliai baidėsi ir nenorėjo eiti, juos teko raginti botagais. Penki vyrai įvairiais balsais mėgino suvaldyti sutrikusius arklius, perrėkdami vienas kitą ir žvengimą. Du arkliai buvo jojamieji, vienas pakinkytas į keistokai atrodantį dviratį važį, dengtą ryškiu purpuriniu audeklu, dar vienas, o tikriau jį būtų galima vadinti žirgu, buvo pririštas už ilgo pavadžio prie važio. Žirgas nubalnotas, gerokai stambesnis už visus kitus, ilgų vešlių karčių, laikėsi ramiau už savo gentainius, tik neramiai šnirpštė ir baimingai dairėsi.

– Kas jiems pasidarė?! – šūkavo barzdotas, gobtuvu galvą prisidengęs raitelis, muistydamasis ant savo nediduko arklio balno. Antras raitelis, jaunas vaikinas, tyliai šnypštė sukandęs dantis, ragindamas savąjį. Du, sėdintys ant važio, neįprasto šiems kraštams, pasostės,  rėkė gerkliniais balsais ir plakė įkinkytąjį pavadžiu taip, kad tas tūpė ant užpakalinių kojų.

– Kas ten vyksta?! – atsklido irzlus balsas iš važio gilumos.

– Nežinom, garbusis raiteli! – atsišaukė nuo arklio gobtuvuotasis. – Arkliai pasibaidė, gal lokį jaučia... Vilkus gal...

– Vilkai, sakai? Lokys? – pasigirdo iš vidaus.

– Bear, tu dici? – atsiliepė nuo važio vienas paprastais drabužiais vilkintis, prakaulus tamsaus gymio vyras smaila barzdele ir keistai kirptais, neįprastai atrodančiais ūsais. – Qesto ė... la tua linqa... luokis?

– Pats tu – „luokis“... – įsiutęs dėl arklių riktelėjo gobtuvuotasis. – Lokys, o ne luokis! Meška!

– Mieška? – bandė ištarti svetimšalis. – Che strana parola... Mieška...

– Meistrą saugokit! – atsklido iš vežimo. – O man paruoškit arbaletus...

– Bet, pone raiteli, kaip tu šaudysi? Sukapotas visas... – paniuro vyras su gobtuvu ant mažojo arklio. Pagaliau apraminęs savo jojamąjį prisigretino iš antrojo vežimo galo, kur buvo sukrauti įvairūs daiktai, skrynios ir ginklai. Iš odinio dėklo ištraukė sunkų britišką arbaletą, mitriai įgudusiais judesiais įtempė templę, įstatė trumpą, storą strėlę ir atvertė purpurinio audeklo kraštą taip, kad susidarė anga panaši į šaunamąją. Pro ją pasirodė blyškus juodabarzdžio vyro veidas, kuriame spindėjo įžūlios, drąsios mėlynos akys. Pro tą plyšį įkišo arbaletą, kurį esantis vežime paėmęs viena ranka atrėmė į vežimo kraštą ir ėmė laukti, dairydamasis. Arbaletus netrukus turėjo ir kiti trys vyrai, išskyrus meistru pavadintąjį svetimšalį. Jį ragino lįsti į važį, tačiau tas atsisakė. Mat buvo be galo smalsu, kas čia įvyks.

Kol visa tai vyko, arkliai nurimo, miškas iš abiejų pusių šnarėjo, gaudė ir ūžė vėjo gainiojamais sūkuriais lapuose. Senas tai buvo miškas, aukštas, tamsus ir labai tankus, prižėlęs ne tik milžiniškų ąžuolų, klevų ir bukų, bet pramaišiui ir tankių eglynų, iš apačios priaugusių jaunais susiraizgiusiais krūmais. Jį kirto tik siauras kelelis, išvažinėtas vežimų ir ištryptas raitelių arklių ar pėsčiųjų. Nieko grėsmingo miškas tuokart neparodė. Kiek palaukę – taip ir nepasirodžius nei lokiui, nei vilkams – keleiviai leidosi toliau. Labai greitai miškas baigėsi, arba tiksliau stojo gana plati jo proskyna, kurios pašonėje ant neaukštos kalvelės stūksojo medinė pilaitė. Jos pašlaitėje suręstos kelios trobos, o kiek atokiau nuo jų – smuklė, prie kurios rikiavosi žirgai, vežimai, ir pro duris sklido ne tik viralo ir kepinių kvapai, bet ir svečių erzelis.

– Štai, pasiekėm smuklę! – paskelbė vyras su gobtuvu. – Nemelavo senis žolininkas, kad jį kur Perkūnas trenktų. Pailsėsim. Ponui raiteliui reik rankos žaizdas perrišti. Ryt keliausim toliau.

Betgi bėda – ne bėda, jei ji viena. Smuklininkas atsisakė apgyvendinti keleivius.

– Nors šimtą meistrų ar riterių vežkite! – šaukė įnirtęs, stiprus kaip jautis smuklininkas, viena ranka galintis pakelti girnapusę. – Pamaitinti jus galiu, bet apgyvendinti niekaip! Neturiu laisvų kambarių. Seniūnas, – mostelėjo į medinės pilaitės pusę, – laukia kunigaikščio Survilos, šių žemių valdytojo, su svita ir svečiais. Man liepta laikyti paruoštus kambarius.

– Nebijau aš jūsų raitelio! Bijau kunigaikščio, kuris man tikrai galvą nuris, jei neįvykdysiu paliepimo. Kad ir kiek jūs man aukso kapšų duotumėt, atgal nukirsta galva neužsirita, bent aš jau tokio stebuklo nemačiau...

Kad ir kaip prašėsi pavargę keliautojai, smuklininkas buvo neperkalbamas. Pasodino prie laisvesnio stalo, ketindamas duoti pavalgyti. Draugai padėjo ateiti sužeistam raiteliui, kuris pasirodė esantis kresnas, neaukštas, tačiau gerai sudėtas jaunas karys. Jo kairioji ranka buvo parišta diržais ir permirkusiais krauju sukepusiais tvarsčiais. Paaky mėlynavo sumušimas, bet raitelis laikėsi oriai. Nors ėjo sunkiai, iš paskutiniųjų stengėsi neparodyti, kad jam skauda.

Smuklininko tarnai naujiesiems svečiams padėjo duonos, atnešė ąsotį vyno, molines taures ir molinius dubenis maistui, netrukus ir didelį dubenį garuojančios avienos. Į maistą keleiviai kibo kaip alkani šunys į kaulą, visą dieną nebuvo nieko burnoje turėję.

Smuklininkui nuoširdžiai pagailo išvargusių keleivių. Jis pats kadaise buvo karys ir kovėsi po kunigaikščio vėliava ne viename mūšyje, buvo sužeistas ir neteko dviejų sūnų iš penketo. Kunigaikštis, atsidėkodamas už tarnybą, leido savo žemėse laikyti smuklę ir dažnai šiose vietose medžiodamas užsukdavo poilsio kaip tik čia. Dabar ir laukė savo buvusio karvedžio ir esamo valdovo. Viso to smuklininkas nepasakojo svečiams, bet puikiai suvokdamas savo dviprasmišką nepatogią padėtį, jautė šiokią tokią graužatį, kad negali suteikti pastogės keleiviams. Matydamas, kad jo svečiai pasistiprino ir imasi ąsočio su vynu, priėjo artyn.

– Matau, kad esate dori ir narsūs vyrai. – pasakė smuklininkas. – Aš niekada neklausiu savo svečių, kur jų kelias prasidėjo ir kur jis baigsis. Žmonės mėgsta mano smuklę, nes žino, kad čia nesulauks nereikalingų klausimų. Nesikišu į kitų reikalus, tačiau jums padarysiu išimtį. Maždaug už dviejų valandų kelio nuo čia yra kunigaikščio girių eigulio sodyba. Eigulys griežtas ir prašalaičių neprisileidžia, bet jei jam pasakysite, kad esate siųsti Eiminko – toks mano vardas – jis jums suteiks nakvynę, pasirūpins žirgais. Bet jums reikėtų paskubėti, nes greitai sutems, o nakčia šiose giriose net ir būriui drąsių vyrų gali daug kas nutikti. Seni šie miškai, žilą senovę mena, tuos laikus, kai dar net žmonės žeme turbūt nevaikščiojo. Sodybą rasite nesunkiai, jei paklausysite mano patarimo ir paskubėsite su saulės šviesa...

Smuklininkas nupasakojo, kaip pasiekti eiguvą, ir net neėmė užmokesčio už vakarienę.

Kažkur toli toli suaidėjo medžioklės ragai ir smuklėje visi kaip padūkę ėmė suktis – artėjo kunigaikščio būrys. Svečiai niekam neberūpėjo. Tad šie vėl sėdo į savo važį, užsirito ant arklių ir sotūs bei kiek apkvaitę nuo vyno leidosi siauru girių keliu ieškoti eiguvos.

Giria vėl susiskliaudė iš abiejų pusių, vos tik paliko laukymę su pilaite ir smukle. Saulė dar nebuvo arti laidos, tačiau prietemė dėl tankių medžių priminė vakarą. Galbūt dėl to tiek arkliai, tiek keleiviai jautėsi nesmagiai. Arkliai tūpčiojo, šokčiojo, trypė kanopomis vietoje, prieš vėl įsibėgėdami, čia vėl staigiai kažko stabdydami risčią. Vyrams kalba nesimezgė, be to, reikėjo valdyti arklius siaurame girios kelyje – nesinorėjo, kad važio ratas smukteltų į kokį pakelės griovį. Tai galėjo dviratį apversti, sugadinti, pražudyti arklius ir žmones.

– Sartai, nepražiopsok posūkio link eiguvos! – jau ne pirmą kartą atsklido iš važio sužeisto kario įsakymas. Po to, kai perrišo apgijusiais žaizdas dilbyje ir petyje, atsinaujino skausmas, šiek tiek kraujavo, todėl raitelis buvo suirzęs.

– Klausau, pone! – atsakinėjo stambus pliktelėjęs vyras, kuris anksčiau galvą slėpė po gobtuvu, o dabar, kad geriau matytų, jį buvo nusigobęs. Jis jojo ristele šiek tiek priekyje vežimo ir per gerą arklį nuo savo jaunojo palydovo. Pakaušis jo buvo visai plikas, tačiau kiek žemiau, nuo sprando tįso ilga likusių plaukų juosta, supinta į kasą. Nuo pakaušio, per smilkinį, užkabindamas kairiąją ausį, dryko seniai sugijęs balzganas randas, kadaise buvusios kalavijo paliktos žaizdos pėdsakas.

Kelias ėmė labiau vingiuoti, leidosi į lomas, kilo į kalvas. Nuo vienos tokios miškas staiga vėl praretėjo ir atsivėrė vaizdas į meldais apaugusį pailgą ežerą, kurio kranto linija baigėsi stačiu skardžiu, o anoje pusėje galėjai matyti pilvotą lėkštą įlanką, apsuptą tankios girios.

Vakarėjanti saulė skaisčiai apšvietė ežerą, vaizdas stojo labai ramus, vanduo spindėjo lygutėlis, kaip nusvidintas skydas.

– Anava, žiūrėkit, – netikėtai tylą sutrikdė jaunasis raitelis.

– Kas ten, Mikai? – paklausė Sartas.

– Anava, sodyba... Turbūtai eiguva...

Geriau įsižiūrėję kitoje ežero pusėje, pamiškėje, keleiviai išvydo didelę trobą su aptvertu kiemu ir kitais trobesiais. Statinys tikrai ne kokio varguolio, o pusėtino bajoro ar kokio kunigaikščio prievaizdo – galbūt ir eigulio.

– Turbūtai... – pritarė Sartas. – Nepražiopsokim, kažkur turi būti kelias... einantis aplink ežerą.

Pralinksmėję keleiviai leidosi toliau, tačiau laikas ėjo, o kelio, atsišakojančio nuo pagrindinio, vis dar nebuvo. Giria vėl tapo gūdi ir tanki, ir tokia tyli, kad rodės, ausyse pradės zvimbti. Užsienio svetys, apspangęs nuo vyno, snaudė ant pasostės – atrodė, kad jam vis tiek, kur jis gabenamas. Raitelis kartais aikteldavo važio viduje, kai tas kresteldavo per nelygumą ir jam suskausdavo. Raitieji dar iš tolo pastebėjo didžiulį akmenį ir ant jo sėdintį žmogų.

Prisigretinę išvydo keistą prakaulų senį baltais kaip pienas plaukais, nukarusiais ūsais, antakiais ir barzda iki juosmens. Jis sėdėjo pasidėjęs lazdą ir kelionmaišį šalia, regis, užkandžiavo. Jam už nugaros buvo pakabinta kažkas, kas priminė muzikos instrumentą, galbūt liutnią ar kankles.

Koks nors bardas ar šiaip valkata, keliaujantis link žmonių, galbūt į smuklę pas kunigaikštį, kur tikisi gauti kokio nors darbo, pagroti ir tuo pelnyti duonos kąsnį. Senis nekreipė jokio dėmesio į nedidelę grupę keleivių. Vieną akimirką prasilenkiant pro šalį kilstelėjo akis, ilgėliau stebėjo svyruojantį ant pasostės meistrą, paskui vėl akis nuleido. Jo lūpos virptelėjo, tarsi šypsnio išlenktos. Prasilenkė netarę vieni kitiems nė žodžio. Keleiviai neturėjo laiko kamantinėti, vakaras jau ėjo artyn ir jie skubėjo pasiekti pastogę.

Tačiau dar po kiek laiko kantrybė išseko.

– Kur, po šimts, tas kelias! – nusikeikė Sartas, sustabdydamas visą grupę.

Kelias ėjo tolyn per girią tiesia juosta ir nebuvo nė ženklo, kad kažkur turėtų šakotis. Iš važio išsiropštė raitelis, norėdamas pramankštinti sustingusius raumenis.

– Kad taip pasiklausus ko... Nė gyvos dvasios... – burbtelėjo jis.

– Neseniai prasilenkėm su kažkokiu valkata... – sumurmėjo Mikas.

– Ir jums, mulkiai, nešovė galvon pasiklausti? – užpyko staiga raitelis. – Turėčiau po ranka bizūną, tai kailius iškarščiau... Sveikos vietos neliktų!

– Nepyk, pone, skubėjom! – atsakė Sartas. – Netoli tai buvo, nujosiu, gal dar pavysiu tą valkatą...

– Jok, mes per tą laiką kiek atsipūsim, – sutiko karys. Svetimšalis prabudo, ėmė dairytis apsiblaususiomis girtomis akimis.

– Dove siamo? Mies jau atvyko? – paklausė.

– Neatvyko, neatvyko, Džiuzepe! – irzliai sumurmėjo raitelis. Jam nuo rankos lašnojo kraujas, prasisunkė pro blogai uždėtą tvarstį. – Tikiuosi, nereiks šitame prakeiktame miške nakties sutikti...

– Neburnok, kary! – bailiai atitarė vežikas. – Bėdą prišauksi...

Tuo tarpu Sartas iš daiktadėžės išsitraukė padėtą ten arbaletą, vėl įtempė jį, persimetė per petį. Už juostos užsikišo keletą strėlių iš strėlinės.

– Kam tau tai? – paklausė raitelis.

– Nejauku šitame miške... Plėšikų gali būti, o senį nežinau, kur pavysiu...

Tada šoko ant savo arklioko ir leidosi šuoliais, iš po kanopų švysčiodamas juodą įtrešusią kelio žemę. Šuoliais tą vietą, kur matė senį, pasiekė greitai. Dar iš tolo išvydo didžiulį apsamanojusį akmenį. Senio nebuvo, bet savo didžiausiam nustebimui išvydo, jog kaip tik nuo to akmens ir šakojasi kelias, einantis link ežero ir, reikia manyti, matytosios eiguvos...

– Net nežinau, ką ir pasakyti! – kalbėjo grįžęs. – Kelias kaip tik ten... Prie to akmens. Po šimts, kodėl mes jo nepamatėm?

Laimė, dviratį vežimaitį nebuvo sunku apgręžti ir netrukus visi jau traukė atgal. Dar po trijų ketvirčių valandos pasiekė kryžkelę ir pralinksmėję dėl to, kad baigiasi tos dienos kelionė, pasuko reikiamu keliu. Saulė jau sparčiai krypo laidos link. Šešėliai nutįso, o netrukus ir visai susiliejo su mišku, ėmė gaubtis prietemė. Siauras miško kelelis, skirtas greičiau pėstininkams ar vienišam raiteliui nei svitai, vingiavo tarp tankių sąžalynų. Vietomis miškas išretėdavo, besileidžiančios saulės spinduliai nuauksindavo medžių viršūnes. Keleivių akims tarp medžių pasirodydavo raisto kilimas, nuklotas parudusiais samanų kupstais, tvoksteldavo pelkės smarsas. Tačiau niekas netrukdė girios ramybės, atrodė, net vėjas nebenori čia užsukti. Kai pasiekdavo sausą mišką, buvo regėti, jog giria čia labai sena, medžių kamienai stori, kelių vyrų sunkiai apglėbiami. Dažnas taip apnikęs samanomis, kad jų draikuliai nuo pažeminių šakų kabojo kaip sudžiūvę negyvėlio plaukai, o storų šakų pynėse, bent jau pažeme, norint galima susikrauti guolį.

Arkliai patys, nevaromi, matyti, veikiami vietovės dvasios žingsniavo sparčiau, trokšdami kuo greičiau pasiekti jaukesnį kampą, gyvenamą žmonių.

– Čia labai senas miškas, – pusiau šnibdžomis sumurmėjo vežimo vadeliotojas. – Tiek senas, kad jame nėra nieko krikščioniško... Čia dar gyvena pagonių dvasios...

– Cosa dici? – nesuprato svetimšalis.

– Velnių čia pilna! – jau pikčiau riktelėjo vadeliotojas ir tuomet suspigo apimtas siaubo, paleido vadeles ir užsidengė rankomis galvą: – Viešpatie Kristau, gelbėk! Žiūrėkite – velnias! Velnias!

Keleiviai kaip tik buvo pasiekę staigesnį posūkį kairiau, už kurio prasidėjo nežymus nuolydis link ežero. Kelelis čia vėl buvo tankiai apaugęs jaunesniais krūmais ir laukiniais uogynais. Keli žingsniai už posūkio krūmuose styrojo ir keleivius staiga pasitiko dvi pabaisos. Bjaurūs snukiai atsukti į keliautojus, atstatytos siaubingos letenos ilgais riestais slibiniškais nagais. Pražioti nasrai ir pajuodę dantys grasino sudraskyti kiekvieną prisiartinusį...

Raiteliai veikė žaibiškai. Sartas per akimirksnį nuo nugaros nusiplėšė arbaletą – taip greitai, kad pokštelėjęs trūko jį laikantis odinis diržas – įgudusiu judesiu į rievę įmetė strėlę ir paspaudė leistuvą. Arbaletas, atrodė, net suvirpėjo iš džiaugsmo, kad gali iššauti. Stora strėlė skambiai taukštelėjusi įsmigo vienai raguotų pabaisų tarpuakin ir liko tampriai virpėdama styroti.

Tuo pat metu Mikas iš už juostos išsitraukė kovos kirvį, šiuose kraštuose vadinamą barzduku, ir sviedė jį. Mestas kirvis švilptelėjo ore, įsmigo kitai baidyklei į petį, nuplėšdamas keletą žvynų.

Visi įkvėpė laukdami, bet... nieko neįvyko. Pabaisos net nekrustelėjo, neišleido jokio garso ir niekaip kitaip neparodė gyvybės. Abu kariai pamažu prisiartino. Sartas lengviau atsikvėpė.

– Viešpatie Dieve! – persižegnojo. – Ačiū Tau už malonę! Jos... medinės...

Sudomintas įvykio, netgi pamiršęs skausmą, iš važio iššoko raitelis.

– Medinės? – pasidomėjo prieidamas arčiau.

Tuo metu jau atitokęs vadeliotojas žegnojosi:

– Greičiau jus nuvežti iki miesto ir baigti tą kelionę... Viešpatie Dieve, prisiekiu niekad kojos daugiau nekelti į šiuos miškus. Namo grįšiu kad ir aplink pasaulį, tik ne šiais keliais...

– Neinkšk! – metė jam Sartas. – Čia paprasčiausiai medinės statulos. Kažkoks juokdarys, turbūt šitas girininkas, jas kažkada išdrožė, gal valkatoms pagąsdinti...

– Turiu pasakyti, kad tai tikrai veikia, – pripažino vadeliotojas jau ramesniu balsu. Sartas tuo tarpu sunkiai išlupo strėlę iš kieto medžio, o Mikas pasiėmė savo kirvį.

– Temsta, – pasakė raitelis. – Mums reikėtų paskubėti...

Ir iš tiesų, miškuose jau pasidarė tamsu. Paskutiniai šviesos ruoželiai buvo tik medžių viršūnėse. Tačiau laimė, po kelių žingsnių giria staiga praplatėjo ir keliautojai išėjo ant ežero kranto, kur išvydo ir jau matytą sodybą. Link jos, palei ežerą, vedė gerai suplūktas, akivaizdu, dažnai važinėjamas kelias. Keleiviai išvydo paežerėje išrikiuotus luotus, miškas nuo ežero atsitraukė atverdamas platų krantą su įvairiais trobesiais ir didžiulėmis rąstų rietuvėmis. Už jų prasidėjo ūkiniai pastatai, skirti didžiulės eiguvos reikmėms, o netrukus pasiekė ir patį gyvenamąjį namą.

Pradžiugę keleiviai nušoko nuo arklių, patraukė link kresno, tvirtai suręsto statinio.

Artėjančiose sutemose pro namo langus sklido šviesa, iš kamino rangėsi melsvas dūmelis, keleivių uoslę pasiekė verdamo valgio kvapas. Nors neseniai puotavo smuklėje ir dar nebuvo alkani, pilvai ėmė gurgti.

Plačios kaustytos durys nebuvo užšautos ir pirmi vidun suėjo Sartas su Miku.

– Tebūnie pagarbintas! – pradėjo sveikinimo žodį pro vidujes duris į plačią menę žengdamas Sartas, tačiau iškart ir nutilo. Erdvi, židinio ir deglų apšviesta menė buvo tuščia. Matyt, buvo skirta svečiams, joje stovėjo stalas, suolai iš šalių, o iš galų po didelį gražų drožinėtą krėslą. Židiny tingiai liepsnojo senokai sukrautos, gerokai apdegusios malkos.

– Ir čia nieko nėra! – šūktelėjo Mikas, atvėręs duris iš menės į kitą patalpą. – Čia, užuodžiu, virtuvė, nes žiū, ant ugnies kunkuliuoja katilas su viralu...

– Kur šeimininkai? – pasigirdo už nugarų balsas. Atsisukę vyrai išvydo raitelį, kuris taip pat nebenorėjo laukti vežime.

– O šeimininkų kaip ir nėra... – atitarė Sartas. – Gal kur kokiais reikalais?

– Katilas su sriuba tokio dydžio, kad dvylika žmonių pilvus prikimš... – pastebėjo Mikas.

– Negerai gal be šeimininkų žinios... – norėjo prieštarauti nedrąsusis važnyčiotojas.

– Naktį lauke laukti irgi nieko doro! – atsakė raitelis. – Eime vidun, palauksim menėje. Kai grįš – atsiprašysim už įsibrovimą ir pasiprašysim nakvynės.

– Ką su arkliais daryti? Jiems reikia duoti pailsėti. Iškinkyti? – pasiteiravo Sartas.

– Reikėtų. Už trobos, mačiau, didelis tvartas yra. Rasim vietos saviems, nuveskime ten.

Arklį iš važio iškinkė greitai, į tvartą nuvedė raitelio žirgą ir kitus tris arklius. Nusistebėjo, kad ir tvartas tuščias. Šieno ir vietos arkliams jame buvo daug, todėl savo arklius atvykėliai čia ir paliko. Tuomet grįžo į trobą, kurios menėje jau buvo įsikūrę likę keleiviai. Jie apžiūrėjo trobą, bet nerado nė gyvos dvasios, tik kelis tuščius kambarius, skirtus šeimynykščiams. Netgi rakandų nebuvo, liudijančių, kad čia gyvenama daug žmonių. Tik viename kambaryje buvo matyti žmogaus egzistavimo pėdsakų.

– Atrodo, kad visgi šita eiguva arba negyvenama, arba čia užsukama labai retai, – pagaliau išsakė Sartas tarp visų pakibusią mintį.

– Kad ir kaip būtų, kažkas gi užkaitė dubenį su maistu, ugnį įdegė? – atrėmė raitelis.

– Gal šeimininkas kokiais svarbiais reikalais netikėtai išvyko? Gal kas mišką vagia ar brakonieriai? Nebūtų krosnies palikęs...

Įnaktėjo, deglai ėmė blėsti, malkos židinyje vos ruseno, o sodybon niekas taip ir negrįžo. Vyrai pasijuto alkani, o viralo kvapas taip žadino alkį. Galų gale nutarė, kad tokio didelio maisto katilo užteks ir būriui miško darbininkų, jeigu jie grįš. Rado dubenis ir įsipylę karšto viralo visi netrukus sočiai pavalgė. Po to, matyti, apimti nuovargio dėl dienos žygio, visi kietai užmigo...

Prabudo jau gerokai įdienojus. Saulė mušėsi pro pirkios langus, medinė salė nebeatrodė tokia erdvi, greičiau paprasto, nelabai turtingo žmogaus namai. Ant sienų keleiviai išvydo įprastus daiktus – ginklus, žvėrių kailius, laikiklius deglams. Pasieniuose papildomi suolai, po jais – deglų atsargos. Išėjus į lauką, nuo ežero pūtė žvarbus vėjas, ežeras šiaušėsi, bangavo.

Vyrai jautėsi keistai apduję, tarsi iš vakaro būtų gerokai padauginę vyno, nors paskutinį kartą vyną gėrė smuklėje. Mikas nuėjo į tvartą pažiūrėti arklių. Sartas išėjo ieškoti vandens, reikėjo perrišti raitelio žaizdas. Tačiau nespėjo jie pasiruošti, kai atbėgo nusigandęs ir sutrikęs Mikas.

– Vyrai! – šūktelėjo jis. – Arkliai prapuolė! – Kaip tai... prapuolė?! – nesuprato kiti.

Mikas gūžčiojo pečiais. Jis visas virpėjo.

– Nežinau... nežinau... Tarsi garuote išgaravo... Bet eime, patys pamatysit...

Sartas, Mikas, kęsdamas skausmą, bet to neparodydamas, bajoras raitelis, vežėjas – visi nuskubėjo link arklidžių. Troboje pasiliko tik svetimšalis meistras, bumbėdamas kažką panosėje savo ne visiems suprantama šnekta, iš kurios aiškiausi žodžiai buvo – diablo maledetto...

Atbėgę į vietą išvydo tai, ką aptiko ir Mikas – vakare garduose paliktų arklių neliko nė pėdsako. Net mėšlo krūvų, neabejotinai turėjusių likti, nebuvo matyti. Sartas puolė tyrinėti pėdsakus, tikėdamasis aptikti nors kokį ženklą, kas ir į kurią pusę išsivarė arklius. Tačiau jo nuostabai buvo lemta vis labiau kerotis. Sartas aiškiai matė pėdsakus, kuriais jie arklius atvedė į arklides, bet nerado nė vieno, galėjusio įrodyti, kad arkliai iš arklidžių išvesti.

– Kad mane skradžiai, kad mane skradžiai... – patyliukais keikėsi Sartas, o kiti prikandę lūpas tylėjo.

– Ką darysime, pone? – bailiai virpančiu balsu pasiteiravo vežikas. Kadangi klausimas buvo skirtas raiteliui, šis suraukė antakius.

– Pirmiausia, Sartas man perriš žaizdas, tada kažkuriam teks eiti link smuklės. Ji nėra taip toli, dabar išėjęs pėsčias iki pietų smuklę pasieks. Jeigu bus kunigaikštis, jam pasiskųskime, kad mus apiplėšė jo giriose...

Raitelis nusikabino nuo diržo kapšą.

– Čia yra aukso monetų. Bent du arklius – aš nekalbu apie kovos žirgus – bet du arklius nupirkti pakaks. Mums dabar nėra, kada ieškoti niekdarių, nes turime užduotį – nugabenti meistrą į sostinę, kur jo laukia didžiojo kunigaikščio rūmuose... O tuomet galėsime grįžti čia ir...

Čia bajoras iš įniršio suspaudė kumščius taip, kad sužeistos rankos žaizdos ėmė kraujuoti ir kraujas lašėti ant žemės.

– ...ir vargas tam motinos ir tėvo neturinčiam šunlupai, pas kurį aptiksiu savo Šepūrą...

Žmonės grįžo atgal į pirkią, kur Sartas atsinešė iš ežero vandens, ketindamas jį užkaisti ir išvirinti paruoštus tvarsčius. Buvo nutarta, kad į kaimą eis Mikas. Jis jaunas, stiprus ir greitas. Kol Sartas nešė vandenį, raitelis davė paskutinius nurodymus savo pasiuntiniui:

– Pasiimk iš važio arbaletą ir strėlių, barzduką, matau, turi. Užsimesk žalią apsiaustą, jis tave slėps girioje. Gali būti, kad vagys kažkur netoliese, jei jiems pakliūsi, jie tave nužudys, o mes nė vienas tau padėti negalėsime. Judėk greitai ir tyliai, kaip žvalgas. Jei reikės, bėk, į mūšį nestok. Bet kokia kaina pasiek kaimą ir pranešk kunigaikščiui, kas čia nutiko. Tepadeda tau Dievas, ir mums taip pat.

Mikas padarė kaip lieptas, nusilenkė raiteliui ir leidosi tekinas keliu, vedančiu nuo sodybos link girios. Netrukus dingo tarp medžių. Tuo pat metu iš virtuvės ataidėjo nuostabos šūksnis, pasigirdęs iš be galo nustebusio Sarto lūpų.

– Negali būti!

Visi nuskubėjo į virtuvę, kur visiškai sutrikęs stovėjo Sartas. Jis parodė ranka į kubilą, kuris vakar buvo pilnas viralienės. Šiandien indas tuštutėlis ir, išblizgintas iki spindesio, veidrodžiu dugną rodė. Regis, dubuo niekuomet nebuvo matęs nei ugnies, nei košės.

– Kas iššveitė dubenį?

Vyrai susižvalgė. Svetimšalis nieko nesumodamas žvalgėsi čia į vieną, čia į kitą. Jo akyse spindėjo sumišimas, nuostaba, nesupratimas.

– Kas čia vyksta? – sumurmėjo vežikas, bet paaiškinimo jam niekas negalėjo duoti.

Išėję į lauką vyrai ėmė žvalgytis. Ežero vanduo buvo lygus kaip stiklas, nė menkiausias garsas, joks vėjelis netrikdė tylos. Aplinkui lyg siena stūksojo begalinė šių kraštų giria, pilna senų ir aukštų medžių.

– Silenzio diabolico... – sumurmėjo svetimšalis.

– Tikrai taip, – pritarė jam raitelis. – Nepatinka čia man viskas. Mes čia atsidūrę lyg kokiame piešinyje...

Dangus buvo keistos matinės spalvos, tarsi iki blizgesio nušveistas kalavijo plienas, be jokio debesėlio.

– Gal kas prisimena, kaip vadinasi ta vietovė, kur buvome prieš patekdami čia?

– Sielupė, – netikėtai atitarė Sartas. – Nežinau kodėl, bet įsidėmėjau. Ta vietovė, kur, ponas raiteli, stojai į dvikovą ir vos nebuvai sukapotas kalaviju, vadinama Sielupe. Tikrai tinkamas vardas suskretusiam kaimui! Dabar matau, kad tai buvo lemties pirštas. Būtent dėl pono patirtų žaizdų mes nutarėme pasinaudoti patarimu ir vykti pas žolininką. O tas mus nukreipė šiuo keliu... Jei būtume keliavę kaip keliavę, būtume darę didesnį lankstą, bet per labiau žmonių gyvenamas vietoves...

– Per labiau užkrėstas maru vietoves.... Ten dar neseniai siautėjo maras! – pasakė šiurpdamas vežikas. – Sveiki mes gal ir išvengtume bėdos, bet sužeistas žmogus su atviromis žaizdomis būtų pasmerktas...

– Et! – numojo nusiminęs Sartas ir, daugiau nenorėdamas aušinti burnos pašnekesiams apie tai, kas būtų, jeigu būtų, nuskubėjo kurti židinio ir kaisti vandens. Pavirinęs tvarsčius juos atvėsino. Sužalotojo raitelio žaizdos atrodė bjauriai – priešininko, kažin kokio bjauraus berno su pretenzijomis į raitelius, kalavijas paliko ilgus ir gilius griovius žasto ir dilbio raumenyse bei durtinę žaizdą kairiojo peties odoje. Nors ir nepadaręs didesnės žalos, kalavijas suktu judesiu kabino smaigaliu odą, ją ištempė ir kiaurai pervėrė. Ši žaizda atrodė bjauriausiai – paraudusi ir jau linkusi pūliuoti. Ant jos uždėjo žolininko duotas žoleles ir aprišo šiltu drėgnu tvarsčiu. Paskui nuplovė ir sutvarstė likusias žaizdas. Džiūdamas tvarstis trauksis ir geriau suverš sužeistas vietas. Taip patarė žolininkas – senis išminčiaus akimis ir sukta fizionomija. Dabar Sartui kažin kodėl dingojosi, kad jis tą patį žolininką matė ant akmens, prie kryžkelės...

Saulės diskui sukant link pusiaudienio, vyrai susėdo pietauti. Nė vienas neabejojo, kad Mikas netrukus pasirodys su nupirktais arkliais ir jie leisis iš čia kuo toliau. Miką pastebėjo pareinantį be arklių ir... labai keistai atrodantį.

Jis grįžo tuo pačiu keliu, kuriuo išėjo, bet dabar priminė žmogų, nukeliavusį begalę mylių – jo batai buvo suplyšę, apsiaustas sudriskęs į skarmalus, rankų oda subraižyta. Tačiau vyrus sukrėtė jo veidas – įdubę skruostai buvo apžėlę ilgais ir tankiais šeriais, nors kai išėjo ryte, Mikas buvo glotniai nusiskutęs skruostus ir palikęs tik barzdelę ant smakro ir prižiūrimus ūsus.

– Kas tau nutiko?! – sutriko Sartas.

– Duokite atsigerti ir pavalgyti... Tris dienas nieko neturėjau burnoje! – sumurmėjo Mikas.

Vyrai susižvalgė ir jų akyse rodėsi vis didesnė nuostaba.

– Tris dienas? – lėtai ištarė Sartas. – Tu pasakei – tris dienas?

– Taip! Mes, brolau, patekome į pragarą! Nėra kelio iš čia... Nėra...

– Jis visai pamišęs... – sumurmėjo vežėjas. – Visai...

– Kodėl pamišęs? – Mikas atsisuko į vežėją ir jo akyse radosi aiškus pyktis.

– Atnešiu tau pavalgyti... – nukreipė kalbą Sartas, o pats mostelėjo raiteliui ir vežikui, kad paeitų kiek toliau. Mikas puolė godžiai kirsti jų kuklų maistą, akimirkai viską užmiršęs.

– Kas jam nutiko? – kuždomis tarė Sartas savo pašnekovams. – Atrodo, kad jis šventai tiki, kad jo čia nebuvo tris dienas...

– Trenk mane čia pat, bet jis ir atrodo, kaip po trijų dienų klajonių... Pažiūrėkit į jį...

– Bet kaip tai įmanoma? Kaip? – Sartas net duso nuo klausimų.

Raitelis mostelėjo ranka.

– Kai pavalgys, duokime jam kalbėti.

Pasisotinęs Mikas nebebuvo toks piktas. Jis tik atrodė labai pavargęs. Susėdę ant trobos slenksčio vyrai ėmė kalbėtis ir Mikas papasakojo, kas jam nutiko. Nuo jo žodžių visiems kraujas sustingo gyslose. Išsižiojusiam iš nuostabos svetimšaliui jo kalbą mokantis raitelis vos spėjo versti, ir šis iš siaubo ėmė visas virpėti.

– Mes patekome į velnių karaliją! – pradėjo savo pasakojimą Mikas. – Ir aš nežinau, kaip mums iš čia ištrūkti... Bet galbūt jis... pasakys.

– Kas... jis?

Mikas gūžtelėjo pečiais. Vyrai ėmė klausytis jo išsižioję iš nuostabos. Kai išėjo su užduotimi, pasukęs keliu Mikas netrukus pasiekė tą vietą, kur jie pirmiau aptiko baisiąsias medines skulptūras. Tačiau jo nuostabai nebuvo galo, kai suprato, kad šįkart skulptūros žiūri atsisukusios į jį priekiu. Keleivis nė kiek nesuabejojo, kad tai tos pačios skulptūros, nes aiškiai buvo matyti jų ginklų palikti ženklai. Betgi kažkas jas apsuko priešinga kryptimi.

Keli vyrai, žinoma, tą galėjo padaryti. Tačiau mintis apie tai, kad kažkas su jais išdaigauja, Miką nuteikė nemaloniai. Nejučiom iš už juostos jis išsitraukė barzduką ir smiliumi atsargiai patikrino ašmenis, ar jie pakankamai aštrūs. Toliau žingsniavo keliu, tikėdamasis pasiekti kryžkelę, o nuo jos ir kaimą. Jam net atrodė, kad kažkur priekyje girdi keliaujančių žmonių balsus. Tačiau kad ir kiek ėjo, kelias nesibaigė. Mikui pasirodė, kad jis mina vis toje pačioje vietoje, taip lėtai pro jį slinko miškas. O kartą atsisukęs nustėro iš siaubo – tarp medžių aiškiai išvydo tas abi baidykles, šį kartą žiūrinčias jam pavymui ir, regis, klastingai sekančias iš paskos. Pašiurpusia iš baimės nugara leidosi bėgti, atsigręžė atgal pasižiūrėti, ar jo nesiveja, o kai atsisuko, prieš akis išdygo kažkas be galo didelis ir stiprus. Mikas trenkėsi ir prarado sąmonę.

Kai atsigaivelėjo, jam virš galvos buvo giedra, žvaigždėta naktis. Jis nutarė, kad bėgdamas atsitrenkė į medžio kamieną, nes aplinkui augo daug storų medžių. Nežinojo, kiek laiko pragulėjo, bet skaudėjo sutrenktą galvą ir buvo akivaizdu, kad jau buvo praėję nemažai laiko. Jis vis dar buvo ant kelio, o pro tarpus tarp medžių matė lygų ir glotnų ežero paviršių, kuriame atsispindėjo žvaigždės ir medžių viršūnės. Dar po kiek laiko išėjo į atvirą vietą ir staiga atsidūrė kaime, pilname žmonių. Pasakodamas apie tai, Mikas ėmė virpėti.

– Aš juos mačiau, bet jie manęs nematė... Dieve, kokie tai buvo keisti žmonės... Tokios aprangos nesu matęs... Negaliu net nupasakoti, kaip jie siaubingai atrodė... Vilkėjo be galo keistomis kelnėmis ir dar keistesniais apdarais... Rankose jie laikė kažką... kas spindėjo įvairiomis šviesomis ir atrodė velniškai... Virš jų namų kabėjo po saulę... Po nedidelę nekaitinančią saulę... Ji švietė, bet nešildė... Buvo baisu...

Ir dar baisiau Mikui buvo tai, kad jis matė tuos žmones, vaikščiojo tarp jų, bet jie jo nematė.

– Tai buvo vaiduokliai... – išlemeno Mikas. – Įsidrąsinęs aš pamėginau vieną paliesti ir... mano ranka perėjo kiaurai, kaip per atspindį vandenyje...

Mikas buvo tikras, kad išprotėjo. Tačiau netikėtai išvydo didžiulį gauruotą šunį, stovintį vidury to kaimo gatvės ir šiepiantį dantis. Mikas suprato, kad šitas padaras, kuris tik buvo panašus į šunį, jį mato. Raudonos jo akys degė įniršiu, bet nebuvo tuščios, kaip pasiutusio gyvūno, kokius Mikui yra tekę matyti. O ne, jos buvo kupinos jėgos ir išminties, pilnos apleisto padaro neapykantos. Šuo po truputį ėmė artėti link Miko ir šiam neliko nieko kito, kaip nuo peties nusikabinti arbaletą. Laimė, kad paėmė lengvai įtempiamą, tad užtaisė jį greitai. Šuo pakilo ant priekinių kojų ir Mikas nieko nelaukdamas šovė. Strėlė sušvilpė ore, o šuo, Miko akyse virsdamas į seną barzdotą vyrą, kryptelėjo, praleisdamas pro šalį strėlę, kuri skambiai dzingtelėjo, regis, į medį. Vyras pažvelgė į Miką ir nusikvatojo.

– Kas tu?! – suriko Mikas.

Vyras priėjo ir atsistojo visai arti Miko. Jis nekalbėjo, bet Mikas suprato, kad girdi jo žodžius savo galvoje. Netrukus jis vėl neteko sąmonės.

Kai prabudo, švietė saulė. Mikas gulėjo ežero pakrantėje. Keistas jausmas, kad jį kažkas persekioja, apleido, Mikas pasijuto visiškai vienas. Visą dieną jis klajojo ieškodamas kelio, praleido miške dar vieną naktį. Kitą dieną aptiko keliuką, kuriuo staiga vėl išėjo į paežerę ir išvydo trobą, kurioje jie buvo apsistoję.

– Aš nežinau, kur aš buvau, aš nežinau... ką aš mačiau... – drebančiomis rankomis griebdamasis už veido murmėjo Mikas.

– Bet... kas buvo tas paslaptingas vyras?! – suriko Sartas.

– Jis kalbėjo mano galvoje... Supratau, kad tai kažkoks... išvytas dievas. Aš supratau tik tiek, kad atėjo galingesnis, kuris juos, senus šių vietų dievus, privertė slėptis, atėmė iš jų pagrindinį jėgų šaltinį – žmonių sielas. Bet šitas dievas dar... yra stiprus. Jis nori sugrįžti, tačiau tam jam reikia... meistro...

– Meistro? – nustėro raitelis.

– Jis sakė – meistro. Statyti malūnui... Pastatytas šioje vietoje, malūnas sutelks stulbinamą jėgą, bus kaip vartai tarp kelių pasaulių ir... senieji dievai galės sugrįžti. Jie vėl gyvens tarp žmonių.

Visi susižvalgė ir sužiuro į nieko nesuprantantį svetimšalį. Raitelis staiga paniuro.

– Aš neduosiu meistro, kurį gabenu kunigaikščiui. Ir be to, man atrodo, kad tai... pamišėlio klejonės.

Mikas linktelėjo galvą.

– Aš žinojau, kad jūs taip pagalvosite, pone. Bet taip pat esu tikras tuo, ką man pasakė tas... padaras.

– Ką jis tau pasakė?

– Kad jei atiduosime jam meistrą, galėsime keliauti sau...

Sulig tais žodžiais kažkur girios glūdumoje pasigirdo arklių žvengimas. Raitelis pašoko kaip įkirstas.

– Dieve, aš girdžiu Šepūrą! O jei nesutiksime, kas tada? Aš geriau galą gausiu, negu neįvykdysiu kunigaikščio užduoties...

– Jei nesutiksime? – Mikas gūžtelėjo pečiais. – Jam tai visai nerūpi. Meistrą jis pasiims. Tik mums apsispręsti, ar liksime čia visam laikui ar iškeliausime namo... Ką jūs į tai, pone?

Raitelis sukando dantis. Tada ryžtingai atsistojo.

– Paruoškime ginklus, vyrai!

Mikas staiga atsistojo, įsitempė ir... ėmė šaižiai kvatotis. Šalia buvusieji atšoko nuo jo. Visi išvydo raudonas ir kupinas įniršio Miko akis. Jos lakstė po vyrų veidus su tokia jėga, jog atrodė, išdegins žymes.

– Na ką gi, tai jūsų sprendimas! – pasakė Mikas visai ne Miko balsu. – Aš nenoriu karo, noriu išminties. Tačiau jūs, žmonės, visada elgiatės priešingai! Aš esu šių vietų valdovas ir man čia priklauso viskas... Aš galiu valdyti gamtą ir laiką... Ir aš ateisiu nakčia pasiimti... O drauge pasiimsiu ir jus, jei man trukdysite... Aš šių vietų valdovas!

Paskutinius žodžius Mikas išrėkė su baisia jėga, po to susmuko be sąmonės ir liko gulėti paslikas. Atitoko tik praėjus geram laiko tarpui. Jis nieko nebeprisiminė.

Iš karto po to keisto pokalbio tarp vyrų kilo erzelis. Visi rėkė vienu balsu ir visai nesiklausė, ką sako kitas. Buvo girdėti keiksmai, maldavimai bėgti. Supratęs, ko norima ir kas jo laukia, užjūrio meistras spiegė: „Mio Dio, mio Dio!“ Galų gale raitelis čiupo botagą ir, sveikąja ranka užsimojęs ant rėksnių, laikinai įvedė tvarką.

– Mes kausimės! – pasakė jis. – Aš nė už ką neatiduosiu meistro kažkokiam nusmurgėliui... Jis pilį kunigaikščiui statyti važiuoja, o ne malūną velniui... Dievas mums padės! Ginkluokimės!

Tarsi stumtelėta galingos rankos, saulė greitai artėjo link laidos. Mikas, atitokęs ir visiškai sutrikęs, dairėsi, kas čia vyksta. Jo atmintis buvo kaip išsiurbta. Jis prisiminė tik tiek, kad išėjo ieškoti arklių. Raitelio paraginti, vyrai iš važio į trobą sunešė visus turimus ginklus: lengvus raitelio šarvus, odinius, geležinėmis plokštelėmis apkaltus šarvus kitiems kariams, šalmus, keletą iečių, du ilgakočius kirvius lenktais ašmenimis be barzdos, keturis lengvus svaidomus kovos kirvius, dar vadinamus barzdukais šiuose kraštuose. Prie langų pasidėjo tris arbaletus ir po keliasdešimt strėlių glotniais antgaliais be užkirtimų.

Artėjant saulės laidai, aplink namą, kiek atokiau sukrovė kelis laužus ir pasiruošė juos padegti – tamsoje jie turės apšviesti kovos lauką. Tada susirinko menėje, pasirūpino, kuo užremti storas medines duris plieniniais apkaustais, ir tuomet ėmė laukti. Raitelis įvertino, kad žemaaukštis eigulio trobesys, matyt, buvo statytas kaip laikinas gynybinis įtvirtinimas, leidžiantis ginti eiguvą nuo plėšikų gaujų. Sienos storos, langai siauri ir prireikus užremiami iš vidaus, durys visos kaustytos geležimi ir užšaunamos iš vidaus tvirtomis medinėmis įvorėmis, tokiomis kietomis, kad pabandžius trinktelėti, kirvis atšoko nepalikęs įbrėžimo. Rimtai kariuomenei ši tvirtovė ilgai nepasipriešintų, bet kelių dešimčių plėšikų gaują atlaikytų nesunkiai. O dabar, nežinodami su kuo susidurs, vyrai tyliai susėdo ant suolų ir ėmė laukti, žvalgydamiesi pro šaudymo angas. Medžiai, kiek akis užmatė, stovėjo tykūs ir tiesūs, joks vėjo šurmulėlis nesigainiojo lapijose. Tačiau keista, ežero paviršius ėmė banguoti, raibuliuoti. Saulė leidosi labai greitai ir, kai paskutiniai jos spinduliai nuniro už horizonto, raitelis įsakė uždegti laužus aplink namą.

Netrukus suliepsnojusių laužų šviesai antrino žemai pakibęs didžiulis mėnulis, kuris sidabrino ežero vandenį.

Puolimas prasidėjo staiga. Priešingoje ežero pusėje – buvo gerai matyti pro langus – staiga nusirito keistas kvykiantis garsas, lydimas šaižaus kvatojimo, ir stovintieji prie langų išvydo milžinišką išsitiesiančią figūrą su gobtuvu ant galvos ir nuo pečių plačiomis klostėmis krintančiu rūbu. Rankoje ji laikė didžiulę lazdą, nuo kurios į visas puses sklido keisti žaibus primenantys draikuliai. Trinktelėjus lazda į žemę, draikuliai pasileido ežero paviršiumi šaižiai ūždami, skirdami vandenį ir tolydžio augdami. Pasiekę priešingą ežero krantą, jie buvo virtę melsvos žaižaruojančios spalvos ratilais, primenančiais be galo greitai besisukančius diskus. Šie diskai perskrodė pakrantės smėlį, paversdami jį stiklo gumulėliais, ir smogė į namo sieną, sudrebindami visą pastatą ir parblokšdami į visas puses jo gynėjus.

Triukšmas buvo kurtinantis. Namo viduje buvę vyrai griebėsi už galvų, plėšomų nepakeliamo spengesio ir skausmo. Mikui ėmė tekėti kraujas iš nosies, o Sartui ir vežikui – iš ausų. Raitelis raitėsi ant grindų, laužomas nepakeliamo skausmo sužalotose vietose. Meistras, įsispraudęs į kampą, pritraukęs prie smakro kelius ir abiem rankomis užsidengęs galvą, dejavo. Po akimirkos stojo staigi ir slogi tyla. Ežero paviršiumi nusirito kiauksintis piktdžiugiškas kvatojimas ir vėl viskas nutilo. Vyrai atsargiai žvilgtelėjo pro langus. Namas atlaikė pirmąjį smūgį, tačiau ten, kur smogė iki šiol niekam nematyta jėga, rūko sienos.

Sartas pasibaisėjęs pamatė, jog toje vietoje, kur smogė į sieną ratilas, iš vidaus buvę atremti kovos kirviai išsilydė. Įkaitęs metalas burbuliuodamas stingo ir degino storas grindų lentas.

– Velnių tuoktuvės! – tiek tepasakė perblyškęs Sartas.

– Žiūrėkit, puola! – pasigirdo kimus iš siaubo Miko balsas.

Kiek apsipratus akims, ežero paviršiuje gynėjai staiga išvydo daugybę keistų padarų. Jie patyliukais lipo į krantą, klastingai priplaukę vandeniu keistos formos plačiais luotais. Negalėjai suprasti, kas tai – žmonės ar kokie girių monai. Jų oda buvo marga kaip driežų, veidų neturėjo, buvo matyti tik siauros, nuo laužų liepsnos spindinčios akys. Jie judėjo taip greitai, jog, ilgiau užgaišę, gynėjai nebūtų pastebėję šitų pabaisų.

– Šaudykim! – suriko raitelis ir pirmas, viena ranka iškišęs arbaletą, paleido strėlę.

Lauke pasigirdo riktelėjimas, o raitelis patenkintas išsišiepė:

– Atrodo, pataikiau...

Ir čia pat krito parblokštas baisios jėgos, įsiveržusios tiesiog pro langus, ir perplėštas jos beveik pusiau. Dar po akimirkos pro langus suspindo tokia ryški šviesa, kad apakinti jos gynėjai išmėtė ginklus, ir tada jų akyse sienoje atsivėrė skylė, pro kurią vienas po kito visi buvo išsiurbti lauk...

Iš kitos ežero pusės ataidėjo pergalingas kvatojimas – buvo galima įsiklausyti į neaiškius žodžius, tarsi ošimą, atsimušantį nuo girios sienų: „Jūsų sielos priklauso man...“

...Smuklininkas išėjo iš smuklės. Nuo ežero trankėsi griaustinis. Paskui jį išsliūkino gerokai apgirtęs nuo vyno eigulys. Kunigaikščio svita ūžė, laukdama kol didžiulėje krosnyje iškeps jautukas.

– Palei eiguvą Perkūnas trankosi... – tyliai sumurmėjo eigulys ir apsidairė, ar niekas negirdi.

– Tegu būna pagarbintas...

Ir trissyk nusilenkė. Smuklininkas nudavė, jog nieko nemato. Rankomis jis čiupinėjo ant kaklo pakabintą kryželį. Pagalvojo, jog tokiu metu, kai griaustinis medžių viršūnėmis ritinėjasi, kelionė per šiuos miškus gali būti pavojinga.

***

Ankstyvą rytą, nuo ežero dar kylant rūkui, iš vieno namelio ant ežero pakrantės išėjo vyriškis.

Jį prižadino triukšmas, atsklidęs nuo ežero. Virš vandens kabėjo karinis sraigtasparnis.

Keliolika vyrų, pasislėpę po maskuojančios spalvos uniformomis, veidus prisidengę kaukėmis, į iš sraigtasparnio nuleistą lopšį guldė vieną iš saviškių. Ir be žiūronų buvo matyti, kad žmogus sužeistas.

– Pratybos, pratybos, ir vėl pratybos... – niurnėjo vyriškis. Pasisukęs jis priėjo prie aikštelėje stovinčio automobilio ir jo pasipiktinimas dar labiau išaugo. Iš automobilio priekinio rato smygsojo į padangą įstrigusi stora medinė arbaleto strėlė.

– Niekur nebėra ramybės paprastam miesto žmogui! – sudejavo automobilio šeimininkas, prisiminęs visą naktį prie ežero buvusį bruzdesį ir šurmulį, ilgai neleidusį jam užmigti. Ryto tyloje gerai girdėjo, kaip nuo netoliese esančios užtvankos vanduo grumėdamas krinta ant seno malūno rato ir su girgždesiu jį suka. Tą minutę jam kilo mintis, kad šį malūną reiktų atnaujinti – jis taptų puikiu traukos centru. Keista, bet ta mintis jo niekada nebepaleido.

Morta Lapaitė

DAROSI SPRANGU

Kadų kadai, toli toli, gyveno kartą maža mergaitė vienu kartu su savo tėveliu.

Gyveno jie mažoj trobelėj, toliau nuo miškelio, ant kapinių kalnelio.

Darbšti, stropi mergaitė buvo, nors dar visai mažutė, bet darbas iš rankų jai niekada nekrisdavo: tai kastuvą pagaląsdavo, tai antkapį nušveisdavo, tai gėlyčių prie seniai pamiršto kapo pasodindavo.

Ir tądien, tik atsikėlusi, ketino į darbą kibti, bet nespėjo batukų užsidėti, kaip girdi, kad tėvelis ją vardu kviečia.

Pribėga ji prie savo tėtušio, o jisai ir sako:

– Nueik, dukryte, į kaimelį duonos paimti, vieną mėsą sprangu darosi valgyt.

Susiraukė mergaitė kaip kokia naginė. Nemėgo ji kaimelio žmonių, visada paniurusių ir besiskundžiančių.

– Bet, tėveli, kam mums tos duonos reikia? Mes juk vieną mėsą jau metų metus valgom, nei ji sprangi, nei ką, nėra reikalo man į kaimelį eiti!

– O aš sakau – reikia! Dabar greitai eik ir net negalvok grįžti tuščiomis rankomis!

Paniuro mergaitė dar labiau, bet su tėveliu daugiau nesiginčijo. Mikliai užsidėjo batukus ir patraukė kaimelio link.

***

Mergaitei grįžtant iš kaimelio, dangų jau buvo užliejęs raudonis. Viena ranka prie krūtinės prispaudusi tą nelemtą duonos kepalą, ji šiaip ne taip užklibinkščiavo ant kapinių kalnelio. Stengdamasi praverti vartelius, visu savo svoriu į juos įsirėžė, bet tesugebėjo išmesti iš rankų duonos kepalą, kuris, kaip tyčia, dribo tiesiai į purvyną. Nors jau pusiaukelėje pastebėjo, kad kepalas seniai nebetinkamas valgyti, jo dar labiau sumaitoti nesinorėjo. Stengdamasi jį išgrabalioti iš purvo, prarado pusiausvyrą ir pati griuvo į murzgano vandens balą. Užterštas vanduo ėmė skverbtis į atviras žaizdas ir mergaitė nusikando liežuvio galiuką, stengdamasi iš to skausmo nekliegti visa gerkle.

Iš pradžių kaimo vaikai vos drįso į ją pagaliuką paleisti, bet jai vis artėjant kaimelio link, greitai į ją ėmė skristi luitai, didesni už ją pačią. Kai kažkuris iš kaimelio žmonių pagaliau paklausė, ko mažoji velnio išpera atsibogino į jų kaimelį, mergaitė pasisakė tenorinti nedidelio duonos kepaliuko. Gavusi, ko norėjo, ji greitai pasuko namų link ir paliko kaimelio žmones ramybėje. Galiausiai ir jie liovėsi į ją viską svaidyti. Kažkas net kirvuką buvo į ją paleidęs, jis taip giliai įsmigo į petį, kad reikėjo kaip reikiant pasistengti, norint jį iš žaizdos ištraukti. Raktikaulis liko kone sutrupintas, ranka kabojo kaip šlapias skuduras, pakabintas džiūti liūtyje, o iš žaizdos be perstojo sunkėsi kraujas. Neilgai truko, kol mergaitė pastebėjo, kad duonos kepalas prisisunkė jos kraujo. Nors tai ir reiškė, kad jo valgyti dabar bus neįmanoma, grįžti tuščiomis vis tiek nedrįso – reikės juk kažką parodyti, jei tėvas ims abejoti, ar ji tikrai iki kaimelio buvo nuėjusi.

Besistengdama išgelbėti kepalą ir išsigelbėti pati iš purvyno nasrų, pastebėjo, kad nebuvo atkėlusi vartelių skląsčio. Viena ranka spausdama prie savęs krauju ir purvu aplipusį kepalą, nosimi atkėlė vartelių skląstį ir įvirto į savo mylimas kapinėles. Perbridusi per antkapių jūrą, mergaitė pagaliau pasiekė savo namus. Supratusi, kad nosimi durų atidaryti nepavyks, tvirtai įsikando durų rankeną ir šiaip ne taip pravėrė trobelės duris.

Tėvelis kabojo virš virtuvės stalo. Nors po kelionės mergaitė ir buvo pavargusi, labiau už viską ji jautė alkį. Ant stalo padėtas nublizgintas peiliukas, katile gargaliuojantis vanduo, viliojantis įmantriais prieskoniniais kvapais, galų gale net ir duonos kepalas, kurį tėvelis liepė iš kaimelio parnešti, – viskas mergaitei varvino seilę. Prisiminusi, kad tądien dar nieko nevalgė, mergaitė stvėrė nuo stalo peiliuką ir skubriai nupjovusi virvę, laikiusią tėvelį už kaklo, suvertė jį į katilą su visais rūbais. Paėmusi duonos kepalą apipjaustė visus purvo prisiskverbusius kampus ir likusią duonos dalį gražiai supjaustė riekelėmis ir patiekė ant stalo. Tėvelį mergaitė virė labai atsargiai, juk vis dėlto pirmą kartą gamino be niekieno pagalbos! Ir dar su tokiu vertingu ingredientu! Nieku gyvu neleis sau sugadinti tokios didingos vakarienės!

Tėveliui išvirus, patiekė jį pačioje didžiausioje lėkštėje, kokią tik sugebėjo rasti. Jau ketino nukąsti jam pirštelį, kai prisiminė, kad dar nesukalbėjo maldos:

– Brangus Dieve, ačiū tau už maistą.

Malda išėjo labai trumpa, bet mergaitei taip valgyti norėjosi, kad ilgesnės tikrai nebūtų sugebėjusi išsakyti. Tėvelis toks skanus buvo, kad jį visą ir suvalgė, net kaulelių nepaliko.

***

Mergaitė užaugo į nepaprasto grožio merginą. Kai rinkdama žoleles miške sutiko piemenėlį, varantį namo nuklydusią karvę, kalbos apie jos grožį pasklido po visą kaimą, o netrukus ir po visą karalystę. Galiausiai net ir karaliaus sūnų sudomino ši nepaprasto grožio mergina, ir jis įsakė savo pavaldiniams ją surasti ir parvežti į rūmus, mat jei ji iš tiesų tokia nuostabi, kaip sklinda kalbos, jis ims ją į žmonas.

Kaip liepė karalaitis, taip ir darė jo valdiniai, ieškojo merginos skersai išilgai per visą karalystę. Galiausiai rado kaimelį, kuriame prasidėjo visos kalbos apie merginos grožį, bet kaip tau taip, kad kieno tik paklausia, visi tvirtina, kad ta merga velnių apsėsta! Kas sako, kad ji vaikus grobia, kad gyvulius naktį skerdžia, kad miškus degina! Laume ragana visi ją vadina! Negali juk patikimi karalaičio valdiniai į rūmus prakeiktos mergos vežti.

Grįžta valdiniai tuščiomis rankomis pas karalaitį ir sako:

– Atleiskit mums, karalaiti, negalim mes nepaprasto grožio merginos parvežti. Ji velnių apsėsta, jums tik blogo linkinti.

Supyko karalaitis, kad valdiniai ne taip darė, kaip jis liepė:

– Kaip jūs drįstat man nepaklusti! Čia aš vienas spręsiu, apsėsta ji velnių ar ne! Pakinkykit man karietą, pats važiuosiu savo žmonos pasiimti.

Kaip liepė karalaitis, taip ir buvo. Važiavo jis per kalnus, per kalnelius savo žmonos pasiimti. Privažiuoja karalaitis su palyda kaimelį, kur valdiniai prieš tai buvo apsilankę, ir sako:

– Atvažiavau pasiimti nepaprasto grožio merginos, apie kurią visa karalystė kalba, rodykit, kur ji!

Džiūgauja, krykštauja kaimelio žmonės, galvoja, kad karalaitis atvažiavo laumės raganos užmušti. Visi rodo kelią, šūkauja:

– Ten! Ten! Ant kapinių kalnelio!

Sutriko kiek karalaitis, kad mergina kapinėse gyvena, bet per daug apie tai negalvojo. Važiavo toliau savo žmonos pasiimti. Privažiavo galiausiai minėtąsias kapines, pats iš karietos nelipo, tik savo palydai liepė merginą iki karietos atvesti.

Mergaitė kaip tik buvo pribaigusi paskutinę lėkštę pietų, kai išgirdo beldimą į duris. Kaimelyje jau kurį laiką niekas nemirė, todėl norėdama numalšinti alkį turėjo iškasti gan seną lavoną. Ant kaulų vos buvo likę mėsos, ir nors suvalgė visus lavoną apspitusius vabalus ir lervas, dar vis jautė alkį.

Iš karalaičio palydos pasibelsti į prakeiktosios mergos duris drįso tik du. Nejaukiai stovėdami apšiurusios trobelės prieduryje, tylių kaip gūdi naktis kapinėlių pakraštyje, jie laukė ir klausėsi, kaip maži žingsneliai artėja durų link, kaip pulsuoja jų raumenys, pasiruošę dumti kur akys mato tą pat akimirką, kai velniai, besislepiantys už tų trobelės durų, iškiš lauk savo nagus, nasrus, ugnimi žiebiančias akis ir ims į skutelius draskyti sielas visų tų nelaimėlių, kurie drįso pasipainioti jiems po kojomis.

Pravėrusi duris mergaitė labai sutriko. Žiūri, kad karalaičio palyda priešais ją stovi, ir niekaip nesupranta, kokia proga jie būtų į šias kuklias kapinaites atsibeldę. O karalaičio palyda žiūri į nepaprasto grožio merginą ir nesupranta, kur visi tie velniai, apie kuriuos tiek daug girdėjo, pasidėjo. Ir žiopso jie vienas į kitą kaip ožiai į naujus vartus. Galiausiai atsitokėja mergaitė, kiek plačiau duris praveria ir ima svarstyti, ar pirma prisistatyti ar į vidų pakviesti. O dviem drąsiausiems iš karalaičio palydos tuo metu per nosį trenkia pūvančios mėsos dvokas, ir visi velniai atgal į trobą sulenda. Atrodo, tik įžengsi ir rasi kokį laumės pagrobtą vaiką, visą išmėsinėtą ir be liežuvio. Galiausiai vienas iš jų drįsta tarti kelis žodžius:

– Kalbos apie tamstos grožį pasiekė net karaliaus sūnaus ausis, ir jis norėtų su jumis susipažinti. Mes jus pas jį nuvesime.

Šitai taręs jis apsisuko ir mikliu žingsniu patraukė karietos link. Jo pavyzdžiu pasekė visa karalaičio palyda ir mergaitei neliko nieko kito, kaip sekti jiems iš paskos.

Belaukdamas savo palydos karalaitis ėmė nuobodžiauti. Ir tikrai, kas gi jiems taip ilgai trunka? Nejaugi pasiklydo? Kai pagaliau išgirdo juos grįžtant, jau galvojo, kad turės eiti jų ieškoti:

– Ką ten darėt taip ilgai? Man nusibodo laukti.

– Atsiprašome, karalaiti, – tarė palyda, pasitraukdama į šonus, kad karalaitis galėtų apžiūrėti mergaitę. – Atvedėme merginą, apie kurios grožį kalba visa karalystė.

Tik pamatęs kapinių mergaitę, karalaitis tvirtai apsisprendė, kad ims ją į žmonas. Gražesnės moters dar gyvenime nebuvo matęs, būtų galėjęs prisiekti, kad jos grožį jai patys Dievai dovanojo. Toks pakerėtas jis buvo jos žavingumo, kad tučtuojau parsivežė ją į rūmus ir iškėlė didžiausias vestuves, kokias tik karalystė kada nors buvo mačiusi.

Visa šalis džiūgavo naujomis jungtuvėmis, tris dienas ir naktis šventė, valgė, gėrė, šoko ir dainavo. Tik karalaičio žmona nei linksminosi, nei pramogavo. Susirūpino karalaitis savo žmona, kas gi jai atsitiko? Nejaugi nesidžiaugia nauja kompanija? Net valgyt atsisako! Prabėga savaitė, dvi, o žmona nė kąsnelio į burną. Pasklinda po rūmus kalbos, kad karalaitis laumę raganą vedė, kad ji jam galvą savo burtais susuko, kad vargšas karalaitis į jos spąstus pateko. Susirūpinęs karalius pasikviečia savo sūnų ir apie jo žmonelę viską iškamantinėja. O karalaitis vis tvirtina, kad jo žmona gera, pačių Dievų apdovanota:

– Patikėk manim, tėve, ji niekad nieko blogio nėra dariusi. Toks grožis nė vabaliuko nenuskriaustų, sakau juk tau, geresnės sielos visoj karalystėj nerasi! Netiesa, ką žmonės apie ją kalba, jie tik jos žavesio pavydi!

– Sunku man tavim, sūnau, patikėti. Juolab kad ji atsisako valgyt, nors visąlaik mėsos prašo! Buvo gavusi ji ir ėrienos, ir avienos, ir veršienos – visų karalystės gyvulių buvo prieš ją pristatyta, o ji tik – neskanu! Nepatinka man tavo žmona, nesvarbu, ką tu sakai. Užrakink tu ją bokšte ir laikyk ten, kol pradės kaip dera elgtis!

– Negaliu aš, tėve, savo mylimos žmonelės bokšte užrakinti!

– Tai su ja užsirakink! Ir man akyse nesirodyk, kol neįrodysi man ir visai karalystei, kad ne laumę raganą, o nekaltą merginą į žmonas ėmei!

Supyko karalaitis, kad tėvas jo žmonos nebrangina, bet padarė, kaip jam buvo liepta. Prinešė maisto, vandens į bokštą, pastatė sargybinius prie durų, ir užsirakino bokšte su savo žmonele.

Prabėgo keletas dienų, rūmuose tylu, nyku. Visi laukia, kada karalaitis iš bokšto išeis, kada pagaliau paaiškės, kokią mergelę į žmonas pasiėmė. Ir pradeda staiga karalaičio žmona į bokšto duris belsti, sargybinius kviesti:

– Atidarykit duris! Atidarykit, prašau!

– Tavęs laumės raganos čia niekas nesiklausys! Tik karalaičiui paliepus atidarysim duris!

– Nualpo karalaitis! Bijau, kad mirs!

Pašoko sargai kaip žaibu nutrenkti, duris tik atlapojo ir šaukia:

– Kur? Kur karalaitis?

Rodo žmona į bokšto gilumą:

– Tenai! Prie lango!

Sargai nubėga karalaičio gelbėti, o karalaitė duris užtrenkia ir juos bokšte užrakina. Susiprato sargai, kad juos laumė ragana apgavo.

O mergaitė tuo metu iš rūmų arklį pavagia ir į savo kapinaites raita parjoja, bet ne viena, su vaikeliu.

Pasklinda po visą karalystę gandai, kad laumė ragana karaliaus sūnų pradangino. O kai karalius sužinojo, kad vienintelį savo sūnų laumės apgaulėms prarado, puolė į neviltį, liepė visiems savo valdiniams tos mergos ieškoti ir nesiilsėti, kol jos gyvos į rūmus neparveš.

Bet taip niekad ir nepasiekė karaliaus valdiniai kapinių kalnelio, gal jis prakeiktas, velnių saugomas buvo, o gal atvirkščiai, gal patys dievai įsimylėjo merginą, apie kurios grožį kalbėjo visa karalystė.

***

Užaugo mergaitės sūnus į savo tėvą, karalaitį, panašus. Viską už jį padaryk, viską jam paduok, visaip jį liaupsink. Baisus buvo vaikas! Negalėjo nei katilo prižiūrėt, nei lavono iškast, nei žolelių miške pririnkt. Su juo vienas vargas buvo.

Sėdi mergaitė, žiūri, kaip jos sūnus bando batą apsiauti. Svarsto, svarsto, mąsto, mąsto, na ir galiausiai apsisprendžia:

– Klausyk, sūneli, gal galėtum iš kaimelio duonos parnešti?

– Nenoriuuuuuuuuuu...

– Prašau, dėl mamytės.

Sūnelis nunarina galvą.

– Nu gerai.

Pagaliau apsiavęs batus, jis iššlepsi iš trobelės.

***

Kai paskutiniai saulės spindulėliai slapstėsi už horizonto, ir dangus ėmė dabintis žvaigždėmis, berniukas dar nebuvo grįžęs. Negrįžo jis ir tada, kai nakties dangus nusidažė juoda kaip smala spalva. O kai rasa saulės šviesoje ėmė garuoti nuo žolės ir lapų, jo motina išėjo jo ieškoti. Rado ji savo vaiką maitvanagių išdarkytą. Surinko, kas iš jo buvo likę, trobelėn parsinešė, į katilą sumetė. Per daug pastangų nedėjo, kažkokių žolių primetė, į suskilusią lėkštę suvertė. Maldos net nesivargino sakyti. Už vyrą kiek skanesnis buvo, bet tai mažai ką sako. Juo labiau kad vyrą gyvą valgė. Verkė, rėkė kaip koks beprotis, stebuklas, kad sargai nieko neišgirdo.

Pribaigusi graužti pirštikaulius, mergaitė žvilgtelėjo į savo lėkštę. Supratusi, kad dar tik įpusėjo savo vakarienę, pati sau tarė:

– Sprangu darosi vieną mėsą valgyt.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt