Povilas Pauplys

ATSIKELIU IR NULŪŽTU
(CAMINO DEL NORTE)

Kelionės atsiminimai

Viršelis – Diana Ramanauskienė

Viršelio ir knygos nuotraukos – Povilas Pauplys

Redaktorė – Aistė Misevičiūtė

ISBN 978-609-8245-05-9

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2020

Autoriaus žodis

Sveiki, esu Povilas ir aš nuėjau šiaurinį Šv. Jokūbo kelią.

Gimiau ir augau Kaune, po to persikėliau į Vilnių ir gyvenu čia iki šiol. Mokiausi būti filologu, po to socialiniu darbuotuju. Dirbau sanitaru greitukėj, leiborium strokėje Londone, didžėjum diskotekoje, darbavausi bibliotekoje, reklamos agentūroje, muziejuje ir neįgalumo tarnyboje... Lygiagrečiai nuo mažens rašiau žinutes į „Lietuvos pionierių“ ir „Žvaigždutę“, 90-aisiais leidau ziną „Enjoy this fucking day“, o atsiradus internetui mano keverzonės pasiekdavo kultūros portalą „Ore.lt“. Vėliau su pertraukomis rašiau savo gyvenimo blogą, bet didžiausi stebuklai prasidėjo, kai išėjau iš darbo. 2018 metų rugsėjo–spalio mėnesiais kilo mintis pasivaikščioti palei šiaurinę Ispanijos pakrantę. Nužingsniavau daugiau nei 800 kilometrų. Eidamas kėliau savo džiaugsmus ir vargus į asmeninį facebook'o tinklaraštį „Kelionė Klajonė“. Sudėjus įrašus į vieną vietą gavosi knyga. Tikiuosi, kam nors bus įdomu pakeliauti Šv. Jokūbo Keliu knygos puslapiuose ir gal būt aprašyti nuotykiai bus naudingi susiruošusiems į šiaurinį Kelią. Beje, Šv. Jokūbo Kelias nesibaigė, einu jį iki šiol. Kur? Nežinau.

Ačiū.

Leidėjų žodis

Skaitėte Paulo Coelho „Piligrimą“? Taip, dvasinis kelias nėra lengvas. Ir ne tik dvasine prasme. Ypač jei keliauja ne pasaulinio garso rašytojas, o paprastas lietuvaitis. Povilo Pauplio knygoje, kurią turime garbės pristatyti, dvasinį kelią gerokai užgožia fizinis – su visomis kelio dulkėmis, kasdiene rutina, nuovargiu, nesusipratimais, susirgimais ir t. t. Daugiau sužinosite, ką autorius valgė, nei kokius dvasinius pakylėjimus patyrė. Ar tai blogai? Jei susiruošite įveikti Kelią - turėsite informacijos, kaip jis vingiuoja pragmatiniame lygmenyje. O kaip gi dvasingumas? Na, kas ieško – tas randa. Spręskite patys, ar ši knyga – oponavimas P. Coelho, ar subtili ironija ir autoironija.

Siekiant išsaugoti stiliaus autentiškumą autoriaus kalba taisyta minimaliai.

Įvadas

Bandžiau čia surašyti traktatą apie tai, kaip vieną dieną užlipęs į Šveicarijos kalną supratau, kad negaliu daugiau sėdėti nemėgstamame darbe atsukęs pasauliui nugarą, bet pernelyg aplinkybiškai ir neįdomiai skambėtų. Ištryniau viską.

Geriau papasakosiu, kaip man sekasi.

Tai va, jau kažkelinta diena kaip einu Šv. Jokūbo keliu Ispanijoje. Šiuo atveju šiauriniu. Tai reiškia, jog daugiau nei 800 km. einu pėsčiomis, praktiškai palei vandenyną. Kelionės idėja negimė spontaniškai, atvirkščiai – kryptingai jai ruošiausi. Tiesa, aplinkybės susiklostė taip, kad žmona pusei metų išvažiavo mokytis į Kiniją. Turėjau tą laikotarpį praleisti vienas. Švietėsi nerami ir liūdna vienatvė. Kita vertus, tai mane pastūmėjo įgyvendinti Kelio svajonę. Įvykiai dėjosi praėjusį mėnesį, bet rašau esamuoju laiku. Man taip įdomiau. Pradedu.

Pirma diena. Vilnius – Madridas

Atskridau iš Briuselio į Madridą 23:30 val. Paskutinis autobusas, važiuojantis maršrutu mano viešbutis–oro uostas, jau išvažiavo. Uber’is ir panašūs app’sai neveikia, nes Ispanijos taksistai išsikovojo laisvę taksuoti old school’iškai. Tai reiškia iš oro uosto važiuoti už fixed price – 30 €. Žiauru. Google Maps rodo, kad iki mano viešbučio – 3 km. Kas realybėje yra apie 46 minutės. Pabrausinu staigiai tipo, naršyklėje suvedęs: „is Madrid safe city“. Meta, kad visiškai safe. Nuspręsta. Einu pėsčiomis. Išeinu į laukimo salę. Kaip kad dažnai tokiose vietose stoviniuoja tėvai, laukiantys vaikų ar mylimosios, laukiančios mylimųjų, su užrašytais popieriuje vardais ir pavardėmis stovi viešbučių vairuotojai. Matant tokį vaizdelį visada pasidaro liūdna. Greitai kažkas sėsis į mylimų tėvų mašiną ir važiuos namo, orkaitėje ten jau garuoja skanus kepsniukas, verslininkai automobilyje mintyse jau varsto viešbučio mini barą... O tuo tarpu aš, susikrovęs savo 8 kg svorio kuprinytę, neriu į nejaukią nežinomybę.

Žengiu iš oro uosto į gatvę. Nieko nesuprantu. Milijonas mašinų, autobusų. Google Maps rodo rodykles, kuriomis privalau sekti. Per kažin kokius garažus, gamybines aikšteles nusigaunu į gyvenamąjį rajoną. Manau, kad nuėjau ne ten. Pamečiau kelią dėl takelio. Iš krūmo tiesiai prieš mane išnyra zuikis. Ne tik, kad manęs nebijo, bet ir parodo teisingą kelią. Kažkur lyg ir netoli esu, bet ne toj pusėj gatvės. Pamatau pirmą tikrą ispaną Madride. Tai – moteris. Rodau adresą. Ji manęs nesupranta, aš jos taip pat. Padeda tik rankos mostas. Pasirodo, reikia nueiti iki pėsčiųjų tilto, o šis visai netoli.

Pagaliau randu. 00:46 val. Žengiu į „Compostela Suites“ registratūrą. Dar viena problema. Ne tiek noriu, kiek jau būtinai reikia pavalgyti. Kadangi čia toks kaip ir ne viešbutis, o butų nuoma, tai jokio restorano nėra. Randu tik automatą, pilną snacks’ų. Beveik šokinėju iš laimės jame suradęs trikampių sumuštinių su sūriu.

Ateinu į butą-kambarį. Man kažkodėl davė trijų kambarių butą. Kambariuose tvankuma. Įjungiu kondiškę. Girdžiu: kažkas varva. Atidarau vonią, o ten dar didesnis kūmaras ir per lubas varva vanduo. Neturiu jėgų nervintis ar kažką daryti, mintyse sakau sau: „Px, tegul varva, tegul sugriūva lubos, pertvaros ir visas jūsų viešbutis“. Nusimaudau. Varva per lubas dar daugiau. Kiek suprantu, lubos, prausimasis ir kondiškė tarpusavyje susiję. Kondiškę išjungiu, nes šalta labai pasidarė. Gerai viskas. Reikia pavalgyt. Paimu skanųjį trikampį sumuštinį.... O tu k...!!! Parašyta, jog sumuštinis su sūriu ir smulkiom raidytėm „with turkey“, t.y. su kalakutiena. Teks išmest. Kaip aš nepamačiau, nesuprantu. Suvalgau razinkų ir einu miegot. Dabar 01:35 val. Keltis 06:30 val. Iš Madrido oro uosto 4 terminalo 08:15 val. išvažiuoja mano autikas.

Niekaip negaliu užmigt. Girdžiu, kaip varva vonioje per lubas. Šaldytuvas garsiai burzgia su kalakutienos sumuštiniu viduje. Vartausi visaip. Teliką įsijungiu. Nepadeda. Teisybės dėlei, dar paminėsiu, kad mokėjau už šitą bizabraziją 67.50 €. Ir čia dar pigiausia, ką radau aplink oro uostą. Dabar jau galvoju, kad geriau būtų buvę iš lėktuvo tiesiai į Madrido traukinių stotį važiuot ir traukiniu per naktį iki Irūno. Buvo toks variantas. Pigiau daug. Be to, kokia viso to prasmė ir kur aš rytoj nuvažiuosiu. Spėju dar per langą pažiūrėt. Zuikis gatve bėga. Nulūžtu.

Antra diena. Madridas – Irūnas

Atsikeliu. Laikrodis rodo 04:37 val. Nekažką. Pamiegot, aišku, būtų gerai, bet greičiausiai nieko nebus. Galva tiesiog verda. Laukiau laukiau ir sulaukiau. Taip jau būna. Atrodo atostogos dar toli toli, bet, žiūrėk, vis tiek ateina. Arba, tipo, darbo diena šūdina, nesulauksi pabaigos, bet kažkaip pasibaigia. Tiksi tas laikas. Niekaip nesustabdysi. Kaip ten sakė taksistas jamaikietis, kai Londėj kažkada labai senai važiavom: „time is the masta, sometimes is disasta“. Būtent taip ir yra. Žodžiu, tvarkausi po truputį ir galvoju, kokiu čia autobusu geriau važiuot – lygiai 7 val. ar 7:30. Logiškai mąstant, turėčiau spėti 7:30 val. Oro uostas čia pat, labai netoli. Ok, tebūnie.

Ateinu prie autiko, tiksliau, mikroautobuso. Vairuotojas labai rūpestingas, žymisi viską kaip mokytojas žymi lankomumą į klasės žurnalą. Kažko laukiam. Laikrodis rodo 7 val. 38 min., o mes net nepajudėjom. Aš dar nepergyvenu, bet tuojau pradėsiu. Pagaliau. Laukėm kažkokių užsitūsinusių ispanų. Išvažiuojam. Sukinėjamės po rajoną ir po to šaunam į greitkelį. Tik šovimas toks nelabai koks. Tiesiai į nejudantį rytinį Madrido kamštį. Eina sau... Ne gi taip viskas ir pasibaigs neprasidėję? Mes iš čia niekada neišvažiuosim! Nemiegojęs, pavargęs, nevalgęs. Nežinau ką ir daryti. Gal vairuotojui 50 € įkišti į kišeniuką. Vis gal kažkaip pabandytų ne pagal taisykles ar panašiai. Pradedu melstis. Dieve, padėk, kad suspėtume. Ir nepatikėsit, tuo momentu kamštis pradeda atsikimšinėti ir mes pajudam. 8 val. 01 min. Atvažiuojam į oro uostą. Dar per 10 minučių nusigaunu iki 4 terminalo. Belieka susirasti autobusų stotelę. Trečiu bandymu randu ją antrame pastato aukšte.

Prisistatau į vietą. Autobuso dar nėra, arba – jau nėra. Vėl striomas, kaip čia bus. Vaikštau pas esamus vairuotojus, klausinėju, a tie visi žiauriai nepatenkinti, akim varto, specialiai nieko nesako. Japonų porelė dar energingiau bando sužinoti atsakymus, bet be rezultato. Vis tik man ramiau, nes panašu, kad ne vienas laukiu Irūno kryptimi važiuojančio autobuso.

Nepraėjus nė 20 minučių gražuolis atvažiuoja. Užrašas „Premium“ per visą autobusą man primena, kad nusipirkau kažkokią kietesnę atskirą sėdimą vietą ir daug pribambasų. Ir akurat, vos susėdam, pravadnička pradeda dalinti pusryčius, vandenį, įsijungia media konsolė su krūva šūdinų filmų, mano sėdynė atsilenkia beveik į gulimą padėtį. 5 valandos autobuse biznio klase neprailgs.

Iš pradžių vaizdai už lango gana monotoniški. Dykuma. Stagarai. Sudžiūvę, nudžiūvę žolės ir panašiai. Meksika kažkokia.

Pamiršau paminėti – Ispanijoje aš niekada nebuvau. Per daug niekada ir netraukė. Laikau save šiauriečiu intravertu ir karštas kraujas man kelia baimę. Kelionei persiritus į antrą pusę, vaizdai už lango tampa vis žalesni, prasideda kalnai, tuneliai, vešlūs miškai. Viskas panašėja į mano mylimą Šveicariją.

Artėjant prie paskutinės stotelės širdis vėl ritasi į kulnus. Gal be reikalo čia viską sugalvojau? Sėdėčiau sau ramiai dabar darbe, laukčiau paskutinių darbo pabaigos minučių, po to namo su savo gonska, pakeliui į Lidl’ą, porą skarbų alaus, namuose prie kompo pabrausint... Echhh.

Privažiuojam autobusų stotį. Pravadnička atsisveikina. Ir viskas. Stoviu su kuprine kaip sraigė su savo nameliu ant nugaros vidury gatvės.

Jungiu telefone offline piligrimo app’są ir einu į albergą ar, kitaip sakant, piligrimų svečių namus, kur ir nakvosiu. Ateinu prie albergo. Jis uždarytas. Kažkur apie tai skaičiau forume. Yra duotas ir naujo adresas, bet jūs galvojat, kad aš ką nors suprantu. Pasisukioju pirmyn atgal, patrepsiu. Ir štai, prasideda Kelio stebuklai. Tetulytė su vos pasivelkančiu nupenėtu šuneliu kitoje gatvės pusėje man kažką šaukia ir rodo. Nujaučiu apie ką. Angliškai kažką jai sakyt be šansų, tai kalbu lietuviškai. Toks vaizdas, kad ji supranta. Tiesiog parodo ranka ir užtikrina. Tikrai ten. Ok. Einu kur sakytas ir randu albergą. Uždarytas. Atsidarys tik už poros valandų. Ką čia veikt? Einu pavaikščiosiu tuo keliu, kuriuo app’sas rodo. Tipo pažiūrėsiu ar neapgaudinėja. Cha.

Beeinant sutinku pirmą piligrimą savo gyvenime. Atpažįstu jį iš kepurės su išsiuvinėta kriaukle ir backpack’o. Tokie pasisveikinam lyg pažįstami būtume ir nueiname lyg reikalų labai turėtume. Po to stebiu, jis nueina prie uždaryto albergo, nusimeta daiktus ir laukia. Puiki mintis! Tuo tarpu ten ateina dar vienas vyras. Ateinu ir aš. Prisipažinsiu, man tokie susipažinimai ir visokie à la draugeliški bendravimai nelabai patinka. Jau kaip minėjau, šiuo atveju esu labiau islandas, kuris pradeda kalbėt su nepažįstamais tik po puslitrio degtinės.

Ir apskritai, nors ir žinojau, kad Kelyje bendravimas su kitais piligrimais yra dalis pačio Kelio, man vis tiek švietėsi kaip iššūkis. Kita vertus, tam ir susiruošiau eiti, kad perlipčiau savo įpročius ir pakutenčiau savo komforto burbulą.

Tik kaip ir dažnai būna, mano baimės akys didesnės, nei yra realybėje. Pradėjom kalbėt kelintą kartą kas eina Kelią, po to tas firminis ir amžinas „where are you from?“ ir savaime lietis pradėjo kalbos, žvengai, istorijos. Pasirodo, pirmas sutiktas piligrimas yra amerikietis iš Kalifornijos, beje, irgi Paulas, eina keliu ne pirmą kartą. Kitas bičas - ispanas. Sunkiai šneka angliškai, bet, matyti, yra inteligentas. Mergina dar atėjo, ispanė. Su mažyte kuprinyte. Aišku, kad toli neis. Tuo tarpu ir šeimininkas albergo pasirodė, pakvietė į vidų. Prasidėjo registracija. Aš tipo pirmas. Suvedinėja jis į kompą duomenis. Ir tada klausia, kokia jūsų Kelio ėjimo priežastis? Reikia pasakyti ar religinė, ar kokia kitokia. Sutrikau. Čia šiaip sunkus klausimas, į kurį kaip ir nėra atsakymo. Juk ji ir religinė, ir visokia kitokia. O kas yra religija apskritai? Tikėjimas? Tai visi juk kažkuo tiki. Net tie, kuri netiki, tiki netikėjimu. Žodžiu, sakau, kad dėl visų priežasčių einu Kelią. Visi tokie à la  juokiasi, bet matau, kad mano atsakymas nelabai geras. Neįtikinamas. Šeimininkas kažką pažymi. Iki dabar spėlioju ką. Be to, albergo vadui labai patinka mano vardas. Jis vaikščioja ir dainuoja: „Pooovyyylaaas, Poooooovvvvyyyyylaaas...“

Tada truputį apsitvarkau. Matau, kaip daugėja žmonių, pildosi gultai. Jų prigrūsta visa galybė. Kaip čia reiks miegot... Geriau negalvosiu.

Ir staiga vėl išgirstu savo dainuojamą vardą. Tik šį kartą dar garsiau ir džiaugsmingiau. Girdžiu, kažkas ir lietuviškai šneka. Nusileidžiu, o ten du bičai kaip spintos. Broliai lietuviai. Spėkit, iš kur? Aišku, iš Kauno! Du broliai iš Petrašiūnų sumanė irgi nueiti Kelią. Vienas policininkas, kitas verslininkas, bet žiauriai panašus į boksininką Kličko. Žodžiu, parinko mano kažkas iš viršaus konkrečią apsaugą. Trumpai persimetam keliais žodžiais. Jie varo praustis. Susitiksim vėliau.

Tuo tarpu alberge daug veiksmo ir bardako, bet veikti kaip ir nėra ką, todėl išeinu pasivaikščioti po Irūną. Fainas, nedidelis miestukas, besiribojantis su Prancūzija. Beje, ten ir prasideda šiaurinis piligrimų kelias. Reikia eiti pažiūrėti. Pradžia kaip pradžia, per daug niekuo neypatinga, bet pirmą kartą pamatau piligriminio kelio žymėjimą. Strėlytė, į kurią pusę eiti ir kriauklės piešinys. Taip eini iki kitos strėlytės, po to dar prie kitos ir t.t. Labai primena vaikystėje žaistą žaidimą, kai kreida piešdavome ant asfalto strėlytę su kryptimi, o kiti iš paskos eidavo ieškoti. Taip ir varindėdavom po rajoną. Esmė buvo kuo daugiau suklaidinti sekančią paskui komandą. Tikiuosi Kelyje taip nenutiks.

Dar užėjau į Irūno bažnyčią. Labai seną. Kvapas tėškė į nosį. Amžių sandūroje susiformavusios kažkokios nepaprastos ir unikalios drėgmės, karščio ir tylos nuosėdos. Grįžau. Šurmulys dar nenurimo, bet daugmaž visi nutarėme, kad reikia eit pavalgyti. Paulas iš Kalifornijos ėmėsi šios misijos vado vaidmens. Einam kažkur ir labai užtikrintai. Ateiname į tokį visai paprastą kabakėlį. Bufetava labai lėtai mums dengia stalą. Pradeda rinktis daugiau žmonių iš albergo. Nepagaunu, kaip jie mus surado. Ilgai kažkaip viskas vyksta. Ateina oficiantas.

Užsakinėjam maistą iš karto iš 3 patiekalų. Aš dar nežinau, bet mes ruošiamės valgyti taip vadinamus „perigrino menu“ (tai tokie à la piligrimų dienos pietūs už specialią kainą, šiuo atveju 8,5 €). Beje, dėl to atėjo ir kiti piligrimai. Greičiausiai kokiame nors gide parašyta buvo. Užsisakom visko daug, bet nieko labai egzotiško. Man didesnį įspūdį daro gėrimai. Atneša vyno ir butelį vandens.

Kai vynas ar vanduo baigiasi, galima prašyti daugiau ir turi duoti nemokamai. Aišku, jiems nelabai apsimoka tokios tradicijos, bet su mumis ispanas, tai jis jau tiksliai žino kaip prispausti oficiantą. Geriam, valgom, bajerius skaldom. Amerikietis prisipažįsta, kad iš tikrųjų yra škotas, iš čia ir jo mediniai juokeliai. Su kraštiečiais puikiai sutariame, nors aš vis dar kartais nepatikliai pažvairuoju. Išeinam iš restorano kaip geriausi draugai, nors ir matomės pirmą dieną gyvenime. Viskas atrodo gerai. Susitvarkiau šiandien su savimi. Tuo esu patenkintas.

Kambarys pilnas žmonių. Kvapelis labai šiaip sau. Kojinės, bezdalai, prakaitas, jau kažkas knarkia. Ar taip įmanoma gyventi? Matysim. Nulūžtu.

Trečia diena. Irūnas – San Sebastianas

6 val. 00 min. Atsikeliu nuo žiauriai garsios muzikos. Dainuoja kažkoks vienuolių choras. Tokiu originaliu būdu albergo vadas žadina piligrimus. Vos pabudęs iš pradžių nelabai suprantu kur aš. Pažiūriu į vieną pusę, į kitą. Panašu į kalėjimą. Dviaukščiai gultai. Kambaryje pilna vyrų. Ir aš vienui vienas. Šiandien aš pradėsiu eiti Kelią.

Realiai to, ką išgyvenau naktį, miegojimu nepavadinsi. Knarkė kokie penki šaunuoliai kiek tik pajėgė. Virš manęs miegojęs ispanas ypač. Dabar jis pirmas atsikėlė visas žvalus ir laimingas. Tipo viskas cool, išsimiegojo ir laukia pusryčių. Aš tuo tarpu varčiausi nuo šono ant šono ir stengiausi bent kiek pailsėti. Valgyti šiuo metu visiškai nenoriu, bet žinau, kad reikia. Imu iš baleikos greičiausiai vakarykščią paaukotą bandelę, piluosi kavos ir bandau viską sukimšti į gerklę. Sekasi sunkiai.

Apsiprausiu. Už poros eurų auką prisisegu prie kuprinės piligrimų skiriamąjį ženklą - baltą kriauklę. Susitinku su savo kraštiečiais ir mes kartu su krūva kitų piligrimų pajudam Santiago de Compostelos link. Iki jos lygiai 835 kilometrai.

Dar tamsu. Truputį lynoja. Iš pradžių einam miesteliu, normaliomis asfaltuotomis gatvėmis. Šnekučiuojamės apie gyvenimą. Aš brolio policininko klausinėju apie jo darbą. Man tikrai įdomu, kaip jie dirba, kodėl už kasiaką guldo ant žemės, užlaužia rankas, po to tempia į varanoką ir pritaiko baudžiako straipsnį.

Jis sako, kad tiek jis, tiek jo kolegos niekada negadins jaunam žmogui gyvenimo už panašius dalykus, bet labai dažnai jaunuoliai patys šustravoja, puola mojuoti kumščiais, siunčia ant trijų raidžių ir panašiai. Tada jau nieko kito nebelieka kaip traukt tazerį ir pistelt elektros ar į čerdaką. Iš esmės aš lyg ir suprantu, pareigūnas irgi žmogus, bet faktas, kad ne visi policininkai tokie geri, todėl išvadų daryti neskubėčiau.

Švinta. Kelias darosi matomas. Ruošdamasis kelionei brausinau, kur čia reikės eiti per Google Street View, todėl truputį ambientova virtuliai flashback’inti dabartį. Tie patys užrašai, tos pačios kryptys, tik aš jau čia, o ne prieš kompo ekraną. Lipu vis stačiau į kalną. Tuo pačiu dar labiau įsilyja. Kopti darosi sunkiau. Pradeda spausti ant pečių kabanti kuprinė. Žiauriai nepatogu. Po kiek laiko darosi karšta. Prakaitas jau žliaugia upeliais, o kalno viršūnės nematyti. Pakeliui sutinku iš Kanados atvažiavusius tėvą su sūnumi, jie jau irgi buksuoja. Tiesa, sūnus turi geroką viršsvorį, tai tikrai nenuostabu, kad jam nelengva. Man darosi silpna, nors Keliu pradėjau eiti vos prieš valandą. Noriu namo.

Užkylu į kalną. Per dulksną pasimato Irūno panoramkė. Matosi pliažas. Numetu supistą kuprinę ant žemės. Pasidaro kiek lengviau. Broliams lietuviams pasakau, kad nelauktų. Pasivysiu. Tiesa, dėl to nesu įsitikinęs. Atsigeriu vandens. Pamyžu prie tvoros.

Restart’inu piligrimo režimą. Neturiu kitos išeities. Girdėjau vakar alberge kalbas, kad pirmos dienos bus sunkios. Reikia pakentėti, o po to bus lengviau. Ok, lėtais žingsniais vėl bandau eiti. Vienam daug geriau. Be to, vis raminu save, kad turiu nusipirkęs gerą draudimą, todėl, jei mirčiau, kažkas gautų 10 000 €.

Einu taip gerą valandą. Karts nuo karto kas nors mane aplenkia. Praktiškai nubėga. Visiems jiems linkiu meilės. Nenoriai, bet danguje pradeda tirpti debesys ir pasirodo saulės spinduliai. Lygiagrečiai pagerėja ir savijauta. Vėl sutinku brolius iš Kauno. Pradedam kalbėti: iš kurio rajono, kurią šūlę baigei, ką veiki, ką veikei, ką reiškia tattoo ant kojų, aaa djus tai viskas aišku... Kaip bebūtų, man atrodo randam bendrą kalbą ir keliausime kurį laiką kartu.

Prieinam pirmą įspūdingesnį miestelį pavadinimu San Chuanas. Jis ant vandenyno kranto. Senoviniai pastatai, jūros gėrybių restoranėliai ir panašios pramogos. Randam vieną pigiausių zabegalkių. Valgom keptus kiaušinius. Debesys išnyko. Panika baigėsi ir užklumpa džiugesys. Keliamės su valtim į San Pedro, nes tilto čia nėra. Labai romantiška. Selfinamės prie pasakiškų vaizdų. Mus aplenkia alberge matytas azijietiškos išvaizdos jaunuolis. Broliai jį užkalbina. Pasirodo, jis iš Taivano. Broliai klausia kokios jis religijos. Taivanietis išsigąsta, pasako kažką nesuprantamo ir sparčiu žingsniu dingsta miško tankmėje. Ko gero, klausimas buvo netaktiškas.

Vėl kylam į kalną. Po to kiek nusileidžiam ir po to vėl kylam. Kai reikia pasirinkti vaizdingą, bet sunkų ar lengvą, bet ne vaizdingą kelią, pasirenkam sunkų. Po trijų valandų klaidžiojimo uolomis visi sutinkame, kad padarėme dar vieną klaidą. Visiškai išvargę pasiekiame San Sebastiano paplūdimį. Piligrimų namai uždaryti, reikia eiti per visą miestą, kad nusigautume iki veikiančio hostelio. Nors kalendoriuje beveik rugsėjo vidurys, lauke žiauriai karšta, svilina saulė. Sulipę nuo prakaito prasilenkinėjame su kvepiančiais turistais ir poilsiautojais. Įdomus jausmas. Kaip kokie vienuoliai, atsisakę pasaulietinio gyvenimo, dirbtinai kuriame kančią. Pakeliui dar užsuku į vaistinę. Pamiršau, pasakyti, kad antra diena, kaip pūliuoja mano kairė akis. Gan tiksliai išaiškinu vaistininkui ir jo asistentei akies problematiką apie tai, kad užpuolė infekcija, raudonuoja obuoliukas ir kad „yellow shit coming from my eye“. Gaunu antibiotikų už 2,5 eur ir laimingas nušuoliuoju gatve.

Paplūdimys pilnas besimėgaujančių saule. Nemažai moterų deginasi nuogais papais. Mus, piligrimus, tai trikdo. Stengiamės sermėgomis ir savo backpack’ais bent kiek uždengti jų gėdas. Chaaaa. Šiaip tai nesistengiam. Ok, ok. Šiaip ne taip pasiekiame hostelį kartu su jaunomis ispanėmis. Jos, kaip ir mes, visiškai nusikalusios. Gaunam gultus ir švarią patalynę. Nuotaika pagerėja. Maudomės. Einam į supermercado. Perkam kiaušinių, pomidorų, batono, vyno, majonezo, mišrainytės.

Hostelio virtuvėje sutinkam beveik visus vakar matytus veidus. Paulas iš Kalifornijos vėl juokina. Kalba koks jų prezidentas Trumpas durnas. Po virtuvę blaškosi ir pusamžis vokietis. Jo rankose nedidelis suoliukas, skirtas meditacijai. Iš karto pradedu jausti jam palankumą. Visi, kas medituoja, yra mano draugai. Valgosi skaniai, geriasi skaniai. Kadangi hostelyje yra skalbimo mašina ir džiovyklė, sumąstom išsiskalbti rūbus. Skalbiasi gerai.

Tuo tarpu prie manęs prisėda vyresnio amžiaus lenkas. Pademonstruoju jam visas lenkų kalbos žinias. Jis didžiai nustemba. Žinojau, kad taip bus. Tiesa, kartu prisiviriu košės. Pasirodo, lenkas doras katalikas su kiek per griežtu požiūriu į religiją, muziką ir vegetarizmą. Stengiuosi kaip įmanoma tiksliau rinkti žodžius ir neprikalbėti nesąmonių, bet lenkas iš kvailumo ar dėl kitokių priežasčių pradeda pasakoti, kad Litwa buvo lenkų, Wilno iki dabar yra lenkų ir kokie blogi lietuviai, nes uždarinėja bažnyčias. Nei su vienu klausimu nesutinku, gal net protinga būtų už tokį bazarą duoti lenkui į snukį, bet susilaikau. Tam, kad išeičiau iš debiliškos situacijos, geriau jam padainuoju lenkišką dainą apie „Pan’ą Tik Taką”. Skubiai sakau „dobranoc“ ir einu miegoti.

Ai, fak. Pamiršau rūbus iš skalbyklės išimti. Nueinu. Išimu. Ir tik dabar suprantu, kad drabužiai skalbėsi be jokių skalbimo miltelių ar skysčio. Makalavosi viskas savo sultyse ir tiek. Whatever. Tegul džiūsta. Grįžtu į gultą. Pirma ėjimo diena baigėsi. App’sas rodo, kad nuėjau 34km. Negaliu tuo patikėti.Užsimerkiu. Man atrodo, prarandu sąmonę.

Ketvirta diena. San Sebastianas – Chetarija

Atsikeliu. Gerai miegojau ir neblogai pailsėjau. Manau, tam daugiausiai įtakos turėjo, palyginti, mažas kambarys su nedaug gultų ir gausi vakarienė. Tiesa, kai atsistoju ir truputį paeinu, jaučiu iki smulkmenų visas kojų mėsytes. Nepavadinčiau to skausmu. Greičiau, kažkokiu įdomiu nuovargiu.

Pavalgau gausius pusryčius. Po to gerai pašiku. Net neįsivaizduojat, koks tai svarbus procesas, kai keliauji. Tokiose kelionėse ištrūkus iš naminio komforto apskritai keičiasi visi įpročiai ir ritualai. Kažkam nelieka laiko, kažkam nelieka privatumo. Turi gyvenimą pradėti iš naujo. Tai nelengva, bet įmanoma.

Išpėdinu vėl su lietuviška kompanija. Džiaugiuosi, kad jaučiuosi geriau nei vakar. Kelias per Don Sebastianą taip pat lengvaaaa...., o ne. Ir vėl status kalnas. Šūdas. Nors vandenyną ir miestą pradeda glostyti pirmi saulės spinduliai, man romantika baigiasi. Kopiu mažais žingsneliais, neskubu, bet tai mažai padeda. Galvoje skamba tokios vienos lietuviškos grupės dainos žodžiai: „Mes kasdien išeinam į karą, mes žinom, kuo džiaugtis, kuo ne...“ Aš kol kas nežinau. Bet jei jau prakalbom apie karą, tai norėčiau pristatyti mūsų naujai sutiktą draugą piligrimą, kuriam kaip mat davėm pravardę „žudikas“. Jis prieš mus išdygo beveik iš niekur. Toks 2 metrų ūgio, plikas, su barzda, stambaus sudėjimo, dideliais kareiviškais kerzais, apsirengęs bomberį, ant pečių ne kuprinė, o didelis kareiviškas krepšys. Aš beveik garantuoju, kad pas jį ten kalašnikovas, ar bent jau 10 kg trotilo. Eina vienas, su niekuo nesisveikina ir nekalba.

Užlipus į kalną Kelias pasidaro lengvesnis ir veda mus per šiaurinės Baskijos kaimukus. Broliai lietuviai man suranda bambukinę lazdą ir mano piligriminis įvaizdis dar labiau pagerėja. Be to, kopiant į kalną tai nepamainomas pagalbinis įrankis. Išbandžiau. Faktas.

Einam. Kalbamės. Pasirodo, prieš kelionę mano kompanjonai įnirtingai treniravosi, ėjo į žygius po 50 km. su pilnais backpack’ais knygų, todėl žiauriai nekantrauja vis „šaut į priekį“. Toks vaizdas, kad jie dalyvaus realybės šou „Išlikimas“. Mano pasiruošimo rezultatai kur kas kuklesni. Vaikščiojau po darbo ir aš kažkiek po rajono miškus, bet Kelias man ne lenktynės ir ne rungtynės. Kol kas niekur neskubu. Norėčiau, aišku, suspėti sugrįžti iki spalio 12 dienos, ar dar keliom dienom anksčiau, nes Rygoj startuos kasmetinis ir šį kartą įspūdingas festivalis SKAŅU MEŽS 2018. Bet greičiausiai nespėsiu. Be to, aš vienas, žmona už jūrų marių, o juk festo tradicijos sėkmė priklausė nuo mūsų meilės dueto.

Keliaujam toliau. 10 kilometrų iki miestelio Orio nueinu be problemų. Toliau einant jėgos senka. Karšta. Sustojam su chebryte vietiniame restoranėlyje paėst. Kažkaip brangu. Išsirenkam keptus kiaušinius su bulvėm. Pigiausia, ką radom. Šiaip mūsų lietuviška kompanija, sakyčiau, atrodo egzotiškai bauginančiai. Aš tai aš, bet broliai – tikri švarcnegeriai, tai pastebiu, kad bufetavos su jais kalba pagarbiai ir atsakydamos už bazarą.

Prieinam sekantį miestuką, pavadinimu Sarautsas. Čia jau lyg ir turėtume apsistoti, bet tai nėra taip paprasta. Viskas užbook’inta. Jaučiu todėl, kad penktadienis, saulė, jūra, bangos.

Tenka paeiti dar 5 kilometrus iki Chetarijos. Kelias paprastas ir labai gražus, bet, žinote, kai vos judini kojas, gražūs vaizdai lieka kažkelintoje vietoje. Aš, be to, pagal visas keliautojų rekomendacijas geriu daug vandens. Tai priveda prie labai dažno myžčiojimo. Varau kaip šuniukas ant kiekvieno kampo. Tai tokiais esminiais momentais irgi nelabai padeda.

Prieinam Chetariją. Miesteliukas lyg mažas vandenyno deimantukas su nuostabiai gražia uola iš priekio primena brangiausius Viduržemio jūros kurortus. Tokiuose seniai su bobom važinėja su ferariais ir rūko cigarus. Mes tuo tarpu pasiekiame privatų albergą. Tai reiškia, kad paprastai už nakvynę tokiuose reikia pakloti didesnę sumelę nei valstybiniuose, t.y. apie 12-14 €. Pastarasis labiau primena bomžyną. Aš dar užsisakau ir pusryčius už 4 €. Broliai dar abejoja ar liks, nes nuėjo per mažai kilometrų.

Vos tik pravadnička aprodo kas kaip, aš puolu maudytis, po to skalbti supuvusių kojinių ir maikės. Čia toks naujesnis ritualas iš naujo gyvenimo. Albergas dar apytuštis. Lovoje knarkia „žudikas“. Balzakiško amžiaus olandė skundžiasi nutrintom kojom ir ištinusia pėda. Lauke prie staliuko sėdi tamsaus gymio ispanas, kaip du vandens lašai panašus į Obamą.

Broliai apsisprendžia likt ir po visų ritualų kartu krypuojame į parduotuvę. Bananai – 2.50 €, bagetas – 2 € ir pan. Džiugina tik vyno kainos – 1,5-2 €. Jau pastebėjau, jei perki ne supermercado, tai tose vietinėse parduotuvytėse ispanai belekokias kainas užsikėlę. Ai, tiesa, čia ne ispanai, o baskai.

Grįžtam į albergą. Plaukia žmonės iš visų pakampių. Ateina ir Paulas iš Kalifornijos, vienišos nebendraujančios keliautojos, senukų krūva ir t.t. Sėdam valgyt. Po to geriam vyną ir juokiamės. Aplink susibūria toks lyg ir branduolys bendraujančių keliautojų. Pasakoja kas iš kur, ką daro, ar kaip aš, pvz.: DARĖ. Broliai visiems sako, kad yra fotografai, nors niekada to nepasakytum, aš, kad užaštrinčiau pasakoju, kad jie „mafia lituanos”. Man atrodo, toks atsakymas aplinkiniams atrodo labiau įtikinamas ir daug pikantiškesnis. Dar atsiranda tokia dreduota merga. Jau girdžiu, pasakoja kažką apie Indiją, jogą ir giriasi, kad from Ukraine.

Aš gal ir dar ilgiau sėdėčiau, nes ant stalo atsiranda dar keli buteliai vyno, bet man liūdna, kad niekas nekalba apie dvasingumą. Haaa. Juokauju. Apie tai dar bus progų pašnekėti. Tiesiog žiauriai pavargau.

Lipu į gultą antrame aukšte ir lūžtu.

Penkta diena. Chetarija – Deba

Atsikeliu. Šį kartą blogai miegojau. Norėtųsi gal dar pasivartyti lovoje, gal kiek padėtų, bet apie 6 valandą ryte visi pradeda šiugždenti kuprines ir daiktus. Tiesa, bando būti mandagūs ir bijo uždegti šviesą, tai tokie su žibintuvėliais, mobiliakais šviečia, vis tiek nieko nemato ir sukelia dar daugiau triukšmo. Tokiu metu jau negali miegoti, kad ir labai nori, privalai keltis.

Tarp kitko, naktį nebuvo ramu, pasirodo „žudikas“ turi dar vieną ginklą. Gali lengvai nužudyti knarkimu. Ausų kamštukai yra niekas prieš šį virtuozą. Gerai, kad Wi-Fi greitas buvo alberge, tai galima pabudus patikrint kiek laikų surinkai feisbuke ar kaimo naujienas paskaityti, kai nesimiega.

Apsitvarkau ir einu ieškot savo pusryčių už 4 €, kur vakar sumokėjau. Nenustembu. Ant stalo saldi bandelė, apelsinų sulčių stiklinė ir kava. Viskas. Čia jų tokie pusryčiai. Ne pirmą kartą jau pastebiu, kad su pusryčiais jie čia turi problemų. Teks priprasti. Šiaip silpnokai jaučiuosi, bet niekur nedingsi, reikia eiti į trasą.

Išeinu vėl kartu su tautiečiais. Tiesa, mes jau kalbėjom vakar, kad jie šiandien šaus į priekį, tai kartu neisim. Greitai išsiskiriam ir aš lėtai pėdinu visiems piligrimams iš paskos. Truputį paėjus sutinku vokietį medituotuoją. Jis sėdi ant skardžio prie vandenyno ir pusryčiauja. Valgo muslius.

Pradedam kalbėti. Sužinau, kad jis praktikuoja dzenbudizmą. Kada tik nori sėdasi ant savo suoliuko ir kvėpuoja. Vėl defaultiniai klausimai–atsakymai, o po to įvyksta kai kas įdomaus.

Aš pasakau, kad išėjau iš darbo ir apsisprendžiau eiti Kelią. Jis sako, kad irgi išėjo iš labai gerai apmokamo, bet nemėgstamo darbo. Ir priduria, kad turėjo atostogas, o grįžęs po jų pirmą dieną pasakė, kad išeina. Faaaaaakkk... Nežinau, kaip taip įmanoma, bet mano situacija buvo, ne tik, kad panaši, bet identiška. Tam tikra prasme jis pasakoja mano pastarojo mėnesio gyvenimo istoriją. Įtariu, kad tai ne atsitiktinumas, o tiesiog Kelio stebuklai, kurių dar bus ne vienas.

Palieku vokietį ir pasiekiu mažą gražų miestuką pavadinimu Zumaja. Dar labai ankstus rytas, bet, jei gerai suprantu, miestelėnai ruošiasi šventei, todėl visi šurmuliuoja. Per 20 minučių pereinu miestelį skersai. Pradedu eiti gražiu kaimo keliuku. Nejučia suprantu, kad einu visiškai vienas. Šioje kelionėje dar taip nebuvo. Apsidairau. Tikrai vienas! Viename šone tolumoje banguoja vandenynas, kitame šone žalios kalvos, grynai kaip windows’ų wallpaper’is. Žygiuoju ir paskęstu mintyse. Galvoju apie tai, ką turėjau, ką dabar turiu, su kuo susitikau, su kuo išsiskyriau, ką padariau, ko nepadariau, kur dabar esu, kur anksčiau buvau... Susigraudinu. Iš pradžių akys tik sušlampa, o netrukus ašaros jau byra kaip pupos. Nežinau ar dėl to, kad viskas yra gerai, ar dėl to, kad viskas yra blogai. Nesuprantu.

Užsidedu juodus akinius. Mano ašaros pasislepia. Einu toliau. Gaudau gražius vaizdus. Priartėju prie olandės, kuri vakar visiems rodė ištinusias ir žaizdotas kojas. Ir čia antrą ėjimo dieną. Nelabai suprantu, kaip ji išvis eina. Nuo to ir pradedam kalbą. Sako, kad jaučiasi geriau. Kažkaip juda ir tuo džiaugiasi. Ji iš Amsterdamo. Kažkokia svarbi drabužių firmos vadovė ar kažkas panašaus. Du vaikai paaugliai ir vyras liko namuose, o ji eina Kelią. Paklausiu, kodėl ji eina Kelią ir tuo pat metu pradedu savo analitinį tyrimą pavadinimu KODĖL? Normaliai nieko nepasako, nori lyg viena pabūti, lyg reikia pagalvot kažką. Ok. Atsakymas priimtas. Taip ir einam, pasakojamės. Greičiau laikas eina, ir ta kuprinė atrodo lengvesnė. Taip prieinam miestą pavadinimu Deba, jis taip vadinasi, nes čia gyvena debilai. Cha cha cha... Juokingas bajeris, tiesa?

Einam į albergą. Jis pačiam miesto centre. Ateinam, bet durys uždarytos. Išaiškėja, kad reikia pirma nueiti į turizmo informacijos centrą, sumokėti 5 €, užsidėti šventą štampelį į piligrimo pasą, gauti durų kodą ir tik tada sugrįžti atgal. Informacijos centre mus perspėja, kad paskutiniu metu alberge siautėja nenustatytas vagis, todėl turėtume būti atsargūs.

Viską sutvarkius atsidaro albergo durys. Prieš mus atsiveria tvarkingos ir gerai sutvarkytos patalpos. Rūpestinga moteris aprodo kambarius, supažindina su taisyklėmis ir panašiai. Tuo pat metu pradeda rinktis žmonės. Dauguma pažįstami iš vakar ir užvakar. Vėl prasideda albergo rutina. Maudaisi, tvarkaisi, klojiesi lovą. Sugalvojam pasinaudoti proga ir keturiese sumetam savo šmutkes skalbti. Rūpestinga moteris pažada viską išskalbti ir sumesti į džiovyklę. Viskas cool. Albergas ištuštėja. Visi skuba į paplūdimį. Olandė išskuba. Aš irgi ten eisiu. Broliai lietuviai parašė sms, kad jie jau ten.

Sutinku fojė sėdintį Paulą iš Kaliforinijos. Jis rašo kažką į kalendorių. Sako, kad nori trumpai aprašyti dienas, kad po to prisimintų ką veikė. Aš gi guodžiuosi, kad niekaip negaliu pradėti rašyti blogo. Mintys veliasi, per daug įspūdžių, per mažai laiko, per daug nuovargio. Jis mane supranta. Klausiu, ką konkrečiai rašo, ar tik faktus, ar iš fantazijos prideda ką nors. Sako, kad daugiau faktus. Ir kas kelias dienas prideda specialų įrašą kam yra dėkingas už viską. Šitas geras. Sooooo cute, so american. Esu kažkur skaitęs, kad tokia padėka labai gražu ir padeda gyvenimui. Gale šio įrašo ir aš taip padarysiu.

Išeidamas sutinku vokietį medituotuoją. Jis irgi eina prie vandens, bet pakeliui nori kažką užkąsti. Einam į barą. Ten yra priruoštų sumuštinukų, šiaip vadinamų tapomis, bet Baskijoje juos vadina tiesiog pinča. Imu pinčą su žuvim. Kainuoja euriuką su puse. Po to užeinam dar į parduotuvę, ten pasiimu alaus už 0,26 €. Klausiu vokiečio, kaip jis mano, ar nieko tokio, jei paplūdimy gersiu alų. Jis nelabai pagauna bajerio. Perklausiu ir sakau, kad mano šalyje draudžiama gerti alkoholį viešoje vietoje, o tokiu metu ir net nenusipirktum jo apskritai. Jis didžiai nustebęs.

Atvarom prie vandens. Vokietis neria į bangas, o aš susitinku tautiečius. Pradedam chuliganavot ir urlaganint. Tipo, žiūrėk, žiūrėk kokie papai... Eina ***... Ėėė žiūrėk, o kai šita gera.... Oi tu ***... Nerealūs pas šitą... Tikrai, jokios gėdos, pusnuogės merginos ir suaugusios moterys vaikšto pliaže pirmyn atgal, o aš dar klausinėju ar galima gert lauke mažiuką alaus. Absurdas.

Sugrįžtam atgal į albergą. Prie manęs pribėga susirūpinusi šeimininkė ir sako, kad rūbai išplauti ir išdžiovinti, bet yra problemytė, nes jie susimaišė su kitų gyventojų skalbiniais, ir dabar jau neaišku kur kas, tai, tipo, eikit susiraskit patys. Aš kažką susirandu, bet kojinių nėra, Paulas neranda triusikų... Dieve, Dieve...

Einam valgyt piligrimų vakarienės aka perigrinos menu. Trys patiekalai už 10 €. Imu žuvies sriubą, žuvies kepsnį ir desertui ledų. Skonis toks kaip buvo vaikų darželyje sovietų laikais – labai vidutiniškas. Desertui tiesiog ledų porcija iš parduotuvės. Šiaip viskas būtų gerai, bet Ispanijoje biologinis laikrodis tiksi kitaip. Patiekalus jie čia daro tik nuo 20 valandos vakaro. Pavalgai apie 21 valandą, o 22 valandą jau reikia eit miegoti. Skrandukas vargšas nesupranta kas vyksta, todėl tenka išgerti mezymforte, kad galėtum užmigti.

O dabar, kaip jau minėjau, parašysiu kam ir už ką aš esu dėkingas, sakykim, už praeitą mėnesį. Aš dėkingas už supratimą, palaikymą ir meilę kelionės metu Žmonai, Mamai, Tėčiui, Babai, Sesės šeimai, Uošvienei, giminėms ir draugams. Dėkingas nepažįstamam ispanui, kuris rado mano ID kortelę oro uoste, nežinau, kaip viskas būtų pasisukę, jei ne jis. Kiekvienam ispanui, kuris stengiasi man padėti kelionės metu, kiekvienam sutiktam žmogui, kuris nusišypso ir sako man „hola“, „hello“, „thank you“. Žemei, kuri dar neatsiuntė nei vieno lietaus kelionės metu. Dievui, kuris padeda man kiekviename žingsnyje. Ačiū Jums labai.

Kaip miela. Ohhhhhh....

Šešta diena. Deba – Markina Xemein

Atsikeliu. Atrodo, pamiegojau gerai. Mezymforte niekada nepaveda. Kažką per miegus girdėjau rėkaujant. Labai panašiai kaip aš per naktinius košmarus ūkauju. Bet šį kartą buvau tikrai ne aš. Gal kas kam susisapnavo. Susiruošiu ir einu į šalia esantį barą pusryčiauti. Ten manęs laukia olandė. Kažkaip savaime gavosi, kad pradedam eiti kartu. Man nelabai patinka, bet ji sakė, kad eina tik iki Bilbao. Čia kažkur 3 dienos kelio, tai kaip ir dzin.

Išeiname. Kadangi senovinis tiltas per miestą sugriuvęs, ir, panašu, kad su ispaniškais tempais jį sutaisys tik po 10 metų, tenka apsukti ratą ir paeiti papildomus 2 kilometrus. Iš pradžių einasi gerai. Kalbamės. Prasideda taip vadinamos išpažintys. Ji pasakoja apie savo vaikus, vyrą, kažkokias problemas ir panašiai. Ateina mano eilė. Žinau, kad reikia ištraukti kažką neeilinio. Pradedu pasakot apie dukrą, kad jai jau keturiolika metų ir dabar atėjo sunkus paauglystės laikas. Matosi, kad olandei labai įdomu, bet ji greitai sumeta, kad kažkas čia ne taip. Žmona Kinijoje, vyras Ispanijoje, o kur vaikas? Ok, ok. Pasakoju jai viską kaip yra, kad čia taip gavosi, aš su dukra negyvenu, matausi retai, nesu geras tėvas. Ji, toks vaizdas, tik to ir laukė. Kaip atsaką pradeda man pasakoti savo bendradarbio gyvenimo istoriją, pagal ją panašią į mano, nes kažkas kažką ten paliko, vaikas augo problematiškas ir t.t. Pusės jau pradedu nesuprasti, nes olandė pasikukčiodama verkia, o aš kaip ir ramus išlieku. Ji turbūt norėtų, kad abu paverktume, bet šį kartą manęs neužkabina.

Paėjus apie 5 kilometrus man pradeda darytis silpna. Nujaučiu, kad čia daugiau panika ir nuovargis, o ne realus pavojus. Vis tik nusprendžiu užkąsti riešutų ir pailsėti. Olandė, nors ir su suplėšytom kojom, neatrodo labai pavargusi, be to, keliu beprotišku greičiu zuja visiški senukai su senutėm. Aš tuo tarpu leisgyvis sėdžiu ant miegojimui skirto kilimėlio. Ir čia man ateina mintis, kad senukai pavaro daug geriau nei aš. Sukyla tokia kaip ir motyvacija stotis ir eiti. Prieš Kelią, dar prieš porą mėnesių, kaip tik tyriausi širdį, kraują, galvą. Daktarai sakė, kad su manim viskas ok. Tai kodėl aš čia guliu ant to kelio. Reikia eiti. Atsistoju. Išgeriu vandens ir einu. Bloga, bet einu. Saulė kaitina žiauriai. Pažiūriu į savo offline žemėlapį. Jis rodo, kad dar liko eiti apie 20 kilometrų. Kelias veda per miškus ir tik į viršų.

70-mečiai senukai varo kaip stimuliantų prisivartoję. Iš bendro konteksto iškrenta dvi žilagalvės prancūzės. Abi vaidina, kad nemoka angliškai, bet tikrai moka. Ir tokios à la malonios, bet iš tiesų nemalonios, nes, pavyzdžiui, klausia manęs kur esame, aš atsakau, jos, tipo, ok ok ir po to to pačio perklausia olandės. Tipo tuo lituanian snargliumi geriau nepasitikėti, teisybės jis nepasakys. Šlykštoka. Na, bet man kaip ir didelio skirtumo nėra, matau jas pirmą ir paskutinį kartą gyvenime, todėl stengiuosi irgi būti mandagus.

Kelias veda per nesibaigiančius miškus. Tik didelė dalis medžių, o tiksliau šimtamečių pušų nudžiūvę. Įtariu, dėl klimato atšilimo.

Paėjus kažkiek kilometrų prieinam įrengtą stovyklavietę. Sustojame kažką suvalgyti. Vienas po kito ten pat susirenka visai nemažai piligrimų. Kalbamės, vėl klausinėjam „where are you from“ ir pan. Ateina ir vokietis medituotojas. Kažkas užsimena apie praeitą naktį alberge girdėtą ūkavimą. Vokietis medituotojas papasakoja, kad naktį kambaryje, kuriame jis miegojo, viena piligrimė pradėjo rėkti, bet ji buvo be sąmonės, todėl pabudint nepavyko. Sakė, akys pas ją buvo užvirtę, greičiausiai kažko ne to pavartojo. Tai jie iškvietė greitukę, o tą piligrimę išsivežė. Va, kokius reikalus pramiegojau.

Toliau einam trise: vokietis, aš ir olandė. Po valgio mano sveikata kažkiek pagerėja. Apskritai pastebiu, kad Kelyje valgiui geriau netaupyti. Maistas čia kaip mašinai benzinas – per mažai pavalgysi, nepaeisi. Ir tai labai jaučiasi.

Vaizdas aplink šiaip gražus. Pušų miškus keičia eukaliptų miškai. Pastarieji, kai eini šalia, žiauriai skaniai kvepia. Man dar labai patinka nusiskinti keletą eukalipto lapų, sutrinti juos delne ir smarkiai uostyti. Toks laba natūralus ir intensyvus „Mynthon“ kvapas pareina. Žodžiu, toliau kalbamės. Kadangi miške randu nemažai grybų ir, kas svarbiausia, visai kilmingų, tokių kaip lepšiai ar baravykai, tai pareina tema apie grybavimą. Aš sakau, kad lietuviai – aistringi grybautojai ir kad visi grybai yra valgomi bent vieną kartą. Šitas medinis juokingas ir visą laiką gerai sueina. Vokietis sako, kad valgytų grybus, bet jų nepažįsta. Na, o olandė gyvena Amsterdame, tai apie kokius grybus vėliau kalbėjom, manau, visiems aišku.

Laikas eina, o kilometrų nemažėja. Mus pasiveja dar vienas vokietis iš Štutgarto. Kadangi kraštiečiai pradeda judėti žymiai greičiau, neilgai trukus abu dingsta iš už horizonto. Aš lieku su olande. Ji vos laikosi ant kojų, aš irgi panašiai. Prieinam 135-ą pušynėlį. Ir ką ten matom? Ogi tarp medžių raudonai šviečiantį hamaką. Jame vartosi stambaus sudėjimo mergina. Užkalbinam ją. Klausiam ką čia veikia, ji sako, kad nebegali daugiau eiti ir maldauja pažiūrėti Google Maps kiek dar liko iki miestelio, kuriame galima rasti nakvynę. Aš sakau, kad liko 6 kilometrai, nes visai nesenai mačiau info ženklą. Ji sako, kad ženklas rodo nesąmones ir prašo, kad mes iškviestume jai taksi į mišką. Po to sako, kad miestelis, į kurį einame, yra baisus, visi albergai pilni, visi žmonės melagiai, nes sako, kad viskas bus gerai, o ji žino, kad gerai tikrai nebus. Aš sakau, kad ji visiškai palūžo, o dar tik kelionės pradžia, kad reikia susikaupti ir viskas bus gerai. Ji tuo tarpu tik pyksta. Nelieka nieko kito, kaip tik palikti ją toliau vartytis hamake.

Leidžiamės nuo stataus kalno. Olandė pyst ir nusirita su visa savo kuprine. Bandau ją kelti, bet tai nėra taip paprasta. Ji verkia, o jos kuprinė kokius 2 kartus sunkesnė už ją pačią. Nesuprantu, kam tiek prisikrauti visokio šūdo, jei planuoji eiti Kelią tik savaitę. Šiaip ne taip ji atsistoja. Klausiu, ar ji gali eiti, ar kas nelūžo, nes jei taip, man būtų šakės. Žingsnis po žingsnio vėl judam. Nieko neatsitiko. Pasiekiam miestelį pavadinimu Markina Xemein. Jo pašonėje yra bažnyčia, kurios viduje paslaptingos apvalios formos uolos. Jose kažkas apsireiškė ir jos tapo šventos. Sakoma, jei kas nori apsiženyti, reikia ant tų uolų užlipti. Tais pačiais metais stopudovai apsiženysi.

Čia sutinkame vokietį ir ukrainietę su dredais, kurią mačiau alberge prieš dvi dienas. Papasakojame apie palūžusią merginą hamake, bet niekas, išskyrus mus, šio reiškinio nematė. Keista. Užkalbinu ukrainietę rusiškai. Klausiu ar ji iš Kijevo. Pasirodo, ne, iš Dnetropetrovsko. Vis tik ji toliau kalba angliškai ir iš karto šalia bažnyčios pradeda rodyt, ką moka. Sako: „aim jogaa tyčer, bat i dont tyč joga, i do onli retryts.“ Pradeda kilnoti kojas, rankas, gulasi. Tikrai neblogai prasitampius, bet kažkaip matosi, kad ji visiška proto pisikė ir viena iš tų transcendentinių nesveikuolių, kliedinčių apie energijas ir čakras.

Nušliaužiam į albergą. Jis įrengtas ne tai buvusiame vienuolyne, ne tai kažkokioje panašioje religinėje vietoje. Tamsūs pastato kambariai ir koridoriai perpildyti mistikos aura ir šiek tiek baugina. Apsitvarkau, išsiskalbiu kojines ir galvoju eiti į parduotuvę. Bet ne, matote, sekmadienis išpuolė, o sekmadieniais pas juos parduotuvės nedirba. Tenka vėl valgyti perigrinos menu šalia esančiame restorane.

Šį kartą einam valgyt keturiese: aš, olandė, vokietis medituotojas, ir jogaaa tyčer iš Ukrainos. Ateina tokia moteriškė, greičiausiai ji ir restorano savininkė, ir pagrindinė virėja, ir dar hostelio direktorė. Renkamės maistą. Labai sunku suprasti, kas per patiekalai. Joga tyčer, aišku, vegetarė, tai ji ten labiausiai demonstruoja ką valgys, o aš užsisakau rusiškas salotas ir omletą su grybais. Įdomu, kad rusiškos salotos yra labai panašios į mūsų baltą mišrainę, tik ten pridėta daug tuno ir mažiau virtų bulvių. Kaip ir galvojau, retryt joga tyčerr iš Ukrainos dar ir nagla našarnikė. Visur parašyta, kad perigrinos menu kainuoja 10 €, bet retrytų guru drįsta restorano šeimininkei aiškint, kad padarytų jai viską už 5 €. Man patiko restorano savininkės atsakymas, tiksliau, jokio atsakymo, visiškas ignoras. Tuo tarpu joga tyčer be sustojimo kalba apie ekologinį ūkį, jogos retrytus ir vedas. Vokietis ir olandė vaidina susidomėjusius ir tiesiog klauso. Gerai, kad atneša butelį vyno. Būdamas blaivas tokioje situacijoje išprotėtum. Šeimininkė pradeda nešti maistą. Jis skanus, naminis, bet ne restoraninis. Atneša omletą su grybais. Ir jūs tik įsivaizduokit, joga tyčer bando pasiimti mano maistą, tipo čia jos. Ne, nu aš tokių fokusų dar nematęs, čia virš visko. Sakau: „Čia aš užsisakiau, ką darai.“ Atsiimu savo lėkštę, geriu vyną ir skubu į albergą miegoti.

Susisuku lovoje į embriono pozą ir nulūžtu. Už poros valandų prabundu. Visiškai skrandukas po tokio kiekio maisto sustojo. Imu mezymforte. Dar nueinu į tualetą. Visur koridoriuose tamsu. Baisoka. Grįžtu į lovą. Dabar jau neišeina užmigt. Galvoje stovi mergos su hamaku miške vaizdas. Šiaip, keista, jog niekas jos ten daugiau nematė. Juk visi alberge esantys piligrimai turėjo ten praeiti. Ir po to man pyst mintis! Čia juk vėl Kelio stebuklai! Jei esat skaitę Paulo Coelho knygą „Piligrimas“, ten autorių aka pagrindinį herojų Kelyje vis persekioja ir baugina piktos dvasios. Manau, kad ir man čia viskas užhaliucinavo vien dėl to, kad išbandytų mano pasiryžimą eiti Keliu. Norėtų gal kažkas, kad palūžčiau. Na, ne, šito tai nebus.

Dabar jau tikrai užmiegu.

Septinta diena. Markina Xemein – Gernika

Atsikeliu. Galima sakyti, miegojau gerai. Nieko nesapnavau, bet mergą hamake atsimenu labai ryškiai. Skauda kojas. Labiausiai blauzdelių raumenis.

Tradiciškai apsitvarkau, susikraunu kuprinę ir einu pusryčiauti. Kaip nekeista, tokioje skylėje už auką gauni ir nuoširdžius ispaniškus pusrytukus. Malonu. Tepuosi ant toast’o storą sluoksnį sviesto, o ant viršaus užmetu dvigubą šliosą džemo. Braškinio ir obuolinio. Pirmą kartą per kelionę valgau ir visai skanu. Įsipilu paruoštos šaltos kavos į puoduką ir pasišildau mikrobangų krosnelėje. Čia dar vienas ispanų virtuvės ypatumas. Jokios ugnies ar elektrinių virdulių, viską šildytis tik toje šūdinoje krosnelėje.

Aš krapštausi, vaikščioju iš kampo į kampą. Visai neskubu. Galvoju, gal olandė viena ar su kuo nors kitu išeis. Bet ne, ji ištikimai manęs laukia. Greičiausiai bijo, kad niekas nepagaus, kai nuo kalniuko vėl nusiris. Beje, vakar alberge ji sprogdino savo pūsles ant kojų ir visiems rodė. Vaizdelis pobaisis, aš nežiūrėjau, bet buvo tokių aktyvių patarėjų ir žinovų, kuriems patiko. O šiandien mačiau kaip pleistru kojas klijavo, tai praktiškai abi pėdos – vientisas pleistras.

Išeiname. Miestelyje sujudimas. Paskaičiuoju, pasirodo šiandien pirmadienis. Vaidina ispanai, kad dirba, nes kitom dienom namų kiemai ir gatvės tuščios. Ką jie daro, kuo užsiima, vienas Dievas težino. Iš pradžių daugiabučio kieme sutinkame hipiškai atrodančią ispanišką porelę. Jie keliauja su palapine. Pasistato kur nori ir miega. Šį kartą tai tiesiog kiemas. Šalia automobilių ir vaikų atrakcionų. Olandė pastebi, kad jai toks ispanų sprendimas šlykštus. Juk reikia ir pašikt, ir pamyžt jiems kažkur. O čia gyventojai viską mato ir tokia va dovanėlė. Šitoje vietoje negaliu nesutikt. Galėjo kitą vietą išsirinkti.

Vėliau užmiestyje, Kelyje sutinkam kitą olandę. Tik ji eina į priešingą pusę – iš Santiago de Compostelos. Nuėjo pirmyn, o dabar atgal grįžinėja. Įdomu būtų paklausti kas jai užplaukė. Pastebėjau, kad kai kuriuos Kelias užkabina nevaikiškai. Dažnas vaikščiotojas į Kelią išsiruošia jau ne pirmą kartą. Būna, paklausi kelintą kartą eini, sako trečią, ketvirtą ar net penktą. Bet čia dar nieko nereiškia, nes taip pat dažnas užsienietis eina kelią atkarpomis. Nueina vienais metais iki vienur, kitais kitur. Čia labai sąžiningi tik lietuviai. Jei jau eiti, tai per kraujus, bet būtinai reikia pabaigti vienu ypu.

Prieinam mažą miestuką. Jame baras. Perku cofe leče (ta prasme kavos su pienu) ir tortilijos. Čia mano naujas pusryčių meniu. Beje, tortilija – tai toks kiaušinių su bulvėmis apkepas. Panašus į tortą. Receptas kaip ir vienodas, bet visi barai ir restoranai daro skirtingai. Man ypač patinka toks iš šonų apkeptas, bet viduje skystas ir dar kiaušiniuotai bėgantis. Kai grįšiu į Tėvynę, išmoksiu tokį gaminti ir kviesiu visus į svečius paragauti.

Bare susipažįstu su dar dviem piligrimais, kurie lygiagrečiai eina kartu nuo Irūno. Vienas iš Škotijos, kitas iš Kanados. Škotas nieko nedirba, nuomoja namą ar tai butą ir iš tų pinigų keliauja. Sakyčiau, vienas kiečiausių darbų pasaulyje! Žino jis daug apie Lietuvą, o ypač apie Ryanair’o bilietų kainas į Vilnių. Kanadietis toks labiau intravertas, bet kartu ir funky. Pakalbint jo taip ir neišėjo. Žvengia, šypsosi, bet nekalba. Pasakė tik praktiškai lemtingą tiesą apie figas. Sako, kad jų pilna pakelėse ir jos labai skanios. Kad patikrintum ar geros, reikia figas pačiupint, jei minkšta, tuomet viskas ok. Ateina ir joga tyčer iš Ukrainos. Aš pasišalinu.

Beje, jei jau prakalbom apie Dievo dovanas Kelyje, tai iš esmės nepražūtum iš bado. Maisto aplink pilna: begalybė skanių prinokusių gervuogių, nelabai skanių, bet valgomų sidrinių obuolių, kriaušių, graikinių riešutų tiesiai nuo medžio, saldžių figų, vynuogių, citrinų, persikų. Aišku, dažniausiai vaismedžiai auga privačiuose plotuose, bet medžių šakos ilgos. O kas gatvėje, tai jau piligrimų. Galima skinti. Chaa. Čia kaip tik praeinat vieną neužtvertą daržą mačiau vynuoges, apjuostas STOP juosta, ir su perspėjančiu skelbimu, tipo: „atsargiai, nupurkštos chemikalais, pavojinga gyvybei“. Nelabai patenkinti, greičiausiai, ispanų ūkininkai piligrimais. Kita vertus, eini gatvėmis tai matyti daržuose supūdyti pomidorai, paprikos. Tipo pasodino, pasėjo ir dzin, pamiršo. Beje, olandė atsargiai žiūri į mano Kelio vaišes. Jie ten pas save pripratę viską parduotuvėje pirkti. Daviau graikinių riešutų pririnkęs, tai nenorėjo valgyt, bet kai paragavo ir suprato, kad net skanesni nei parduotuvėje, tai tada jau cool, patiko.

Einam toliau. Šiandien labai karšta. Ryte malonus oras buvo, bet įsidienojus temperatūra jau iki kokių +33 pakilo. Sunku eiti, ypač kaitinant saulei. Sako, čia paskutinis vasaros pasispardymas. Kažkaip visai neneša kojos. Prisėdam prie mažos bažnytėlės pailsėti, bet kažkaip netyčia nulūžtam kokiam pusvalandžiui. Aš net pasapnuoti kažką spėju. Jei gerai pamenu, apie kosmosą.

Atsivelkam į Gerniką. Albergas, skirtas piligrimams, uždarytas, bet randam paprastą hostelį. Man jie patinka. Paprastai tokiuose hosteliuose būna daug taisyklių, kurių privalu laikytis. Batus palikti vienur, kuprinę kitur, į kambarį neštis tik būtiniausius daiktus ir tik specialiame antibakteriniame maišelyje, kambariuose negalima valgyti jokio maisto ir gerti gėrimų ir t.t. Nenuostabu, čia tos taisyklės pačios susikuria, nes jei ne, tai greitai utėlėm ir tarakonais nueitų viskas. Tiesa, man, dažniausiai gyvenusiam viešbučiuose, toks reguliavimas yra įdomi naujiena.

Atlieku švaros ritualą. Olandė su senutėm eina į miestą valgyt perigrinos menu. Aš atsisakau. Jei toliau rysiu trigubus patiekalus prieš naktį, greitai neliks mano mezymforte tablečių. Susižinau, kur yra supermercado ir traukiu į miestą. Dar planavau apžiūrėti miestuko įžymybę. Čia auga ąžuolas – baskų išsivadavimo simbolis. O šiaip viskas naujai atstatyta, nes Gernika karo metais vokiečių buvo visiškai subomborduota. Yra net Pablo Pikaso paveikslas ta tema nutapytas. Olandė privertė mane pagoogl’inti. Nežinojau šito bajerio. Tai spėkit, ar nuėjau aš kur nors? Aišku, kad ne. Tik iki parduotuvės. Kur jau man, pensininkui, miesto įžymybes su išsukiotom kojom žiūrėti. Gerai, kad spėjau grįžti į hostelį. Danguje kilo įvairiaspalvė sumaištis. Pakilo siaubingas vėjas. Dienos kaitrą nuplovė galinga liūtis.

Pavalgęs, nusiprausęs, ir labai pavargęs antrame gulto aukšte palaimingai nulūžtu.

Aštunta diena. Gernika – Bilbao

Prabundu. Neblogai miegojau. Ramu labai naktį buvo. Niekas neknarkė, nes 8 gultų kambaryje miegojome tik keturiese: aš, olandė ir mano taip „mėgstamos“ dvi falšyvos vyresnio amžiaus prancūzės. Jei neklystu, naktį lijo. Lietus mane ramina. Nors koks skirtumas, miegojau su ausų kamštukais. Kai juos įsikiši į ausis, girdi tik savo širdies plakimą. Dabar, kai gaunu dienomis didelį fizinį krūvį, girdžiu kaip stipriai juda kraujas. Puškuoja intensyviai ir nusiramina tik paryčiais.

Atlieku rytinį tualetą. Einu pusryčiauti. Hosteliuose priklauso pusryčiai. Vėl skrebutis, džemas, keksiukas ir kava. Angliavandeniai, blet. Iki pusiaudienio iš jų bus likus tuščia vieta.

Susikraunu kuprinę. Apsiaunu kalnų batus ir ruošiuosi išeiti, kai pastebiu, kad vėl pradeda lynoti. Tada nusiimu kuprinę, viską iškraunu. Susirandu neperšlampamą sportinę striukytę, kurią nupirko man žmona. Ji tikrai atspari lietui. Išbandžiau per liūtį Šveicarijos kalnuose. Tik, va, iš vidaus pridrėksta. Kitaip sakant, rasoja iš vidaus.

Olandė, atrodo, džiaugiasi lietum, nors iš tikrųjų džiaugiasi, kad šiandien jos paskutinė ėjimo diena. Rytoj ji išskris atgal į Amsterdamą. Džiaugiuosi ir aš. Mane olandiška draugija jau buvo pradėjus erzinti. Tai ji mane moko kaip kuprinę užsidėt, tai maisto savo siūlo, pleistrų, tepaliukų, šneka nesuprantamus man dalykus, be to, ne pirmą kartą pastebiu, kad falšyvkos senutės prancūzės keistai į mus šnairuoja ir varto akimis. Aišku, iš pavydo. Juk tokias mymras visi iš tolo apeina.

Tik išeinam ir lietus baigiasi. Tamsus debesis užsisiuva ir plaukia kažkur tolyn vandenyno link. Kaip tik pagalvoju, kad jau kelinta diena kaip nematau mėlynų jo bangų. Pasiilgau.

Per pusvalandį išeinam iš miesto. Užkopiam į nemenką kalniuką. Nelengva eiti po lietaus. Akmenys šlapi ir slidūs. Reikia žiūrėti po kojomis, kad nenukristum. Prieiname lygesnę vietą eukaliptų miške ir vėl kalbamės. Kažkaip netikėtai olandė paklausia manęs tipo „tell me history of Litauen, i dont know nothing about it“. Shit! Kebloka situacija. Pamenu, prieš kokius 7 metus, kai keliavome su žmona Indijos Ladake, apturėjau didžiulę gėdą, kai senukas iš Tasmanijos paklausė analogiško klausimo ir aš ten kažką lyg bandžiau burti apie Lietuvos valstybę nuo jūros iki jūros, bet ką ten pribursi, jei nieko neatsimeni. O štai kartu važiavęs lenkas iš Lodzės išpyškino visus faktus apie Lietuvą, Žalgirio mūšį, Žečpospolitą, Vycką Didįjį, Jogailą, Barborą Radvilaitę, datas, sukilimus ir taip toliau. Lenkas apie Lietuvą! Degiau iš gėdos. Tada prisižadėjau, kad atsiversiu istorijos vadovėlį ir išmoksiu viską mintinai. Spėkit, ar išmokau?

Taigi, klausimas rimtas, bet šį kartą sugudrauju. Kadangi olandė nelabai mane skiria nuo ruso, pradedu pasakoti istoriją, kurią pats atsimenu. Gorbačiovas, perestroika, Lietuva, Latvija, Estija, Baltijos kelias, Laisvės troškimas, Sąjūdis, Sausio 13-ta... Ir taip jaučiu gumulas gerklėje pradeda strigti, tuoj apsižliumbsiu... Pasakoju apie rusų tankus, tetą Betą ir Eurikos Masytės „Laisvę“... Balsas trūkinėja, nežinau, gal ji pastebi, gal ne. Nesu didelis tautininkas, bet myliu savo Tėvynę. Po valiai pereinu prie šiuolaikinių realijų ir pastebiu, kad alus pas mus dabar kainuoja tiek, kiek pas juos Amsterdame, o atlyginimai daug mažesni. Šitas faktas visiems europiečiams daro įspūdį. Ji tuo tarpu man pasakoja apie kažkokį ultra antislamišką olandų politiką, per kurį bėdų turi visa valstybė. Kol kas terorizmo aukų pavyko išvengti, bet bandymų pasipjaustyti su peiliais jau buvo.

Po to ji pereina prie mano sielai mielesnės temos. Klausia: „Jei tu dj’us, tai kokios muzikos pasiruošei Kelio kelionei?“ Nežinau, iš kur ji žino, bet iš tiesų tai man labai svarbi tema, kuriai skyriau ypatingą dėmesį. Kadangi mano iphone’as super mažos talpos, nusprendžiau atsirinkti tik 6 albumus, o prisijungus prie Wi-Fi galimybei esant, atsisiųsti naujų „Sub.fm“ laidų podcast’us. Kas tie albumai? Eigoje supažindinsiu. Dabar tik galiu pasakyti tai, ką pasakiau ir olandei, laukiu nepaprastos progos ir išgyvenimų Kelyje, kad galėčiau juos sau pagroti.

Išeinam iš miško. Prasideda 8 kilometrų asfaltuotas šaligatvis. Nuobodu ir skauda kojas. Kalnais lipti nors ir sunkiau, bet daug įdomiau, o čia žygiuoji kaip kareivis saulėje, be jokio šešėlio ir tiek.

Prieiname miestuką pavadinimu Lezama. Čia yra albergas, kuriame ir liks olandė. Aš dar abejoju, bet matau, kad aplink renkasi vos krutantys senukai. O dar labai anksti, nė nėra 14 valandos. Nenoriu daugiau likti su ta diedukų kompanija, todėl atsisveikinu su olande. Ji sako, kad buvo fainai su manim pakalbėti. Aš padėkoju ir sakau: „viso gero“. Ji man sako: „buen camino“!

Išskubu į Bilbao. Jis čia pat, už kalniuko. Kalniukas – 10-ties kilometrų. 5 lipti į viršų, 5 leistis žemyn. Bet man kažkaip labai gera. Išsilaisvinęs, galima sakyti, jaučiuosi iš nematomų pančių. Apsidairau aplinkui. Nieko nėra.

Tada garsiai garsiai pradedu dainuoti: „kur einam mes su knysliuku neklausinėkit mus, niekas neatspės nepasakys, oi ne, oi ne, oi ne...“ Ir dar kartą: „kur einam mes su knysliuku neklausinėkit mus, niekas neatspės nepasakys, oi ne, oi ne, oi ne."

Kelias nėra labai status, bet vien į viršų. Dvi valandas užima vien kopti. Iš niekur atbėga du ispanai. Nakvojau su vienu iš jų keletą naktų. Jis iš Bilbao. Jaunas visai, bet vienintelis iš trijų draugų pėsčiomis įveikė planuotą kelią nuo San Sebastiano. Kiti du draugai nusitrynė kojas ir išvažiavo autobusu. Sveikinu jį, jis įveikė savo Compostelą.

Judu toliau. Minčių pliūpsnis vėl aplanko mane. Galvoju, kaip gerai, kad čia esu. Einu, dainuoju, einu savo kojom, tuoj pamatysiu Bilbao miesto panoramą. Neįtikėtina. Vienas miške, pasiramsčiuodamas lazduke. Net susigraudinu. Pasiekiu kalno viršūnę. Pamatau Bilbao. Vau! Koks didelis miestas! Gaila, apsiniaukę, gražių selfių nebus. Leidžiuosi žemyn. Kojytės vos laiko. Jei ne lazda, būtų liūdna. Mane vėl pasiveja jaunieji ispanai, sako, einam kartu pro bažnyčią, ten tėvai mūsų atvažiuos pasiimti. Ok. Leidžiamės kartu. Labai jau giliai tas jų miestas pastatytas. Vos ne vos pasiekiu hostelį. Jis jaukus, šiuolaikiškas ir švarus. 14 €, jei gyvensi 8 gultų kambaryje arba 16 €, jei gyvensi 4 gultų kambaryje. Kadangi man app’so gidas rašė, kad lova kainuoja 16 €, tai imu keturviečiame. Man rodos, nusipelniau.

Įeinu į savo kambarį, jame jau kažkas gyvena, bet kol kas tuščia. Jaučiuosi truputį priplaukęs. Imu valgyt sausainį, su kita ranka kažką brausinu telefone, reikia eiti maudytis, bet reikia ir skalbti kojines. Žodžiu, toks visai pasimetęs. Žinau, čia dėl nuovargio. Iphone’o ciferblatas rodo, kad šiandien nuėjau 33 kilometrus. Bet kančia dar nesibaigė. Reikia eiti į miestą pirkti valgyti. Šiaip ne taip su šliopkėm nusileidžiu į senamiestį. Ohohohoho!!! Man čia patinka. Siauros tamsios gatvelės. Belekokie maži bariukai ir šalia jų stoviniuojantys vietiniai su smilkstančiom hašo suktinėm. Ant laiptukų vienoje pusėje sėdi metalistų subkultūros atstovai, netoli jų – pankų būrelis. Eina sau, aš tokių vaizdų šimtą metų nemačiau. Pasižadu, kad tikrai čia grįšiu.

Nusiperku pardoje alaus porą skarbų, šio bei to rytojui ir falafelių kebabą. Hostelyje godžiai suryju. Po truputį iš miesto renkasi keliautojai, yra ir matytų piligrimų. Būtų naudinga pakalbėti, bet aš negyvas. Einu į savo kambarį. Ten jau yra kaimynas. Bet fak, kas čia per kvapas? Tas smirdalas nusiavęs savo supuvusias basankes ir pastatęs jas viduryje kambario. Aš savo bucus prie durų iš anos pusės koridoriuje palikęs, kaip ir visi keliautojai daro. Šventas ritualas, nuo Indijos iki Santiago de Compostelos, o kas čia dabar? Švari balta patalynė ir smirdaliaus šūdai visiškai nesiderina. Klausiu, iš kur būsi pizduk? Tas sako: „originaly from USA, but i live in Serbia“. Galvoju, jau gal tu tik nenusišnekėk geriau. Einu į hostelio barą ir kalu dar vieną alaus. Tada sutelkiu visas jėgas, grįžtu į kambarį. Smirdaliaus nėra. Valio! Krentu į lovą ir lūžtu.

Devinta diena. Bilbao – Pobena

Labai ankstus rytas. Realiam gyvenime dar reiktų miegoti ir miegoti. Bet aš šiuo metu gyvenu paraleliniame. Čia nėra laiko. Nėra savaitės dienų ar mėnesių. Tu tiesiog atsikeli ir varai. It’s my life.

Hostelio paruošti pusryčiai nuostabūs. Yra sūrio, trijų rūšių sulčių, kavos, vaisių. Neblogai pasistiprinu prieš Kelią. Pasikalbu su vienu ispanu piligrimu. Sutikau jį pirmą ėjimo dieną Irūne. Pasiskundžiu, kad skauda kojas. Tas klausia ar raumenis, ar turiu nutrintų pūslių ant pėdų. Sakau, kad skauda raumenis, jokių pūslių neturiu, nes nešioju gerus kalnų batus, juos man nupirko žmona. Atsimenu, kad tada, kai nupirko, pykau, nes buvo labai brangūs. Nors šiaip nebuvo. Buvo tiesiog brangesni, nei tie, kuriuos pats nusipirkau. Pastarųjų niekaip negalėjau pranešioti. Siaubingai skaudėjo šoninius kojų kauliukus.

Žodžiu, ispanas piligrimas mane nuramina ir sako, kad jei skauda raumenis – viskas gerai. Tu gyvas. Daug blogiau būtų pūslės ir žaizdos, dėl kurių negalėtum eiti. Ir dar iš draugiškumo padovanoja didelę kekę vynuogių.

Išeinu į rytinį Bilbao. Pasirenku, kad eisiu Kelią palei upę iki pat kito miestuko pavadinimu Portugaletė. Jau šviesu, bet miestelėnai dar tik tingiai bunda. Senamiestis visai tuščias. Akį traukia tik vitrinų žaliuzių street art’as. Pastebiu, kad klasiškuose grafičiuose dominuoja politinės temos. Anarchijos ženklai, automatai, antifa, revoliucinės nuotaikos ir, aišku, kūjai ir pjautuvai. Pro akis nepraeina ir išklijuoti reklamuojamų festivalių plakatai.

Jei „normalioje“ vakarų šalyje festivaliuose dominuoja popsovos žvaigždės, tai čia festivalių headlineriai yra „NOFX“ ir „Rise Against”.

Mano offline navigacija nuveda mane prie Bilbao kertančios upės pavadinimu Nervion. Vaizdai čia pritrenkiantys. Ypač kai kylanti saulė miestą nudažo raudonai geltonais spinduliais. „Hola“ ir „bueno camino“ man sako šunų šeimininkai. Pakrantėje jų visa galybė. Beje, jų augintiniai neatrodo labai sveikai. Nutukę ir vos pajudantys. Netyčia patenku į aklagatvį. Gale jo kartoninėmis dėžėmis užsidengę miega benamiai. Šalia kalnas švirkštų. Aaaa, tai dar ir narkomanai.

Einu pakrante toliau. Matau, plaukioja nedidelis laivelis, o iš jo su mažiuku tinkliuku lėtais judesiais mergina gaudo upėje plaukiojančius Coca–Colos butelius, alaus skarbonkes ir kitokias vandens paviršiaus šiukšles. Kadangi šiuo metu esu bedarbis, vis pagalvoju, ką žmonės dirba visą dieną ir bandau pritaikyti mintyse kitų darbus sau. Manau, žvejoti šiukšles Bilbao upėje turėtų būti žiauriai romantiška. Vienas kitas skenduolis laivelio tinkluose, greičiausiai, irgi dieną nudažo pikantiškomis spalvomis.

Taip nejučiom prieinu Bilbao brangenybę – Gugenheimo muziejų. Visiškai nerealu. Šone stovi iš žydinčių gėlių pagamintas gigantiškas katinukas, didelis voras ropoja iš kažkur skleidžiamais garais, blizga burbulų skulptūra. Viską filmuoja būrys japonų turistų ir aš. Šiaip belekiek pinigų tokie meno žaidimai kainuoja, bet negali nesutikti – eksponuojamas menas aukščiausio lygio. Įspūdis kerta per kojas ir verčia susimąstyti. Čia tau ne šiaip lėkštėje Grybauskaitę iš šaltibarščių nupiešti. Vidaus ekspoziciją pasilieku kitam kartui.

Pereinu į kitą upės pusę, o ten žmonės vaikšto, sportuoja, važiuoja dviračiais, vaikai žaidžia. Atrodo viskas gerai, viskas savo vietose. Ir štai vėl man susikaupia įvairių jausmų pliūpsnis. Netikiu savo akim, kur esu ir ką darau. Giliai viduje imu suprasti, kad šioje Kelio kelionėje po truputį atsiranda tikslas kažką surasti. Ką? Kol kas nežinau, bet žinau, kad turiu ieškoti.

Filosofiškai nusiteikęs tęsiu kelionę. Einu per gyvenamųjų namų rajonus. Daugybė žmonių sėdi lauko kavinėse. Ir čia tikrai ne turistai, o vietiniai. Niekas neskuba. Geria kavą ir rūko cigaretes. Sunku suprasti, kokį darbą dirbant galima šitaip laisvai gyventi ir dėl nieko nesiparint. Gal jie čia visi turi barus ir vaikščioja vieni pas kitus. Nueina visi į vieną barą, po to apsikeičia vietomis ir tokiu būdu visi lieka patenkinti ir laimingi.

Aš tuo metu jaučiuosi nematomas. Niekas nekreipia į mane nė mažiausio dėmesio. Plaukiu sau šaligatviu kilometras po kilometro ir sutinku parduotuvę Lidl. Neriu vidun. Kad matytumėt, kiek man tai suteikia džiaugsmo. Jau vien tai, kad visas prekių išdėstymas yra lygiai toks pat, kaip pas mus Lietuvoje, flashback’u mane sugrąžina į Vilniaus ar Utenos parduotuves. Dar labiau mane čia džiugina vegetariško maisto pasirinkimas. Pilna salotų, kepsnių, sasyskų ir panašių mielų vegetariškų zacirkų. Kadangi šiuo metu ne tik, kad negaliu nieko pasigaminti, bet neturiu net šakutės ar peilio, perku tik salotas, kilogramą batono, įvairių vaisių ir bandukių. Viskas būtų cool, bet sugrūdus viską į kupriaką tik dar labiau ima slėgti nugarą. Pasijaučia visi papildomi gramai.

Horizonte pradeda matytis Portugaletė. Ant kairio upės kranto tvarkingai išsidėsčiusios pūpso įvairaus aukščio senamiesčio namelių kupetos. Kadangi esu dešiniajame krante, tenka pasinaudoti XIX amžiaus pabaigos išradimu – Viskajos tiltu. Labai keistų architektūrinių konstrukcijų tiltas tarsi padalintas į dvi dalis. Pirma, tai labai aukštas tiltas, kuriuo gali vaikščioti pėstieji, antra – tai kabantis keltas, kuriuo sumokėjus už bilietuką gali persikelti ir žmonės, ir automobiliai. Bilbao sutiktas ispanas man pasakojo, kad tiltą suprojektavo Gustavo Eiffelio mokinys. Taip, taip, to pačio, kuris sukūrė Paryžiaus Eifelio bokštą. Beje, žinant šį faktą, Viskajos tiltas pradeda atrodyti labai pažįstamas. Užsimanau pereiti tiltą pėsčiomis. Bandau pirkti bilietą į liftą, bet nesėkmingai, kasa uždaryta, nes, matote, dabar siesta. Tai belieka keltis ta velnio supyne. Bilietukas kainuoja 40 eurocentų. Šiaip tikrai smagi pramoga. Besikeliant dar spėju susipažinti su jauna vokiete. Ji prisipažįsta, kad, kai būna sunku eiti, važiuoja Kelią autobusu ir nesuka sau galvos. Štai ir dabar užsitūsino kelias dienas Bilbao, todėl greičiausiai šį kartą iki Compostelos nenueis, nes planas chuliganas sulėtėjo, o atostogų tikrai neužteks.

Išlipam iš kelto. Vokietė nueina savo keliais, o aš seku geltonas Camino de Santiago strėlytes. Vos kelias minutes pasisukiojus jaukiame miestelio senamiestyje pasidaro aišku, kad Portugaletė – tai turistinis senukų miestas. Į stačius gatvių kalniukus net įtaisyti važiuojantys šaligatvių takai, kad tik koks dėdulė infarkto negautų. Geras sprendimas. Čia kaip oro uoste būna, atsistoji, o takas tave po valiai neša. Galėtų visas Kelias toks būti. Atsistoji ir važiuoji 800 kilometrų.

Prieinu batų parduotuvę. Už 5 € nusiperku naujus šliopansus, nes pastarąsias dienas senosios tapkutės vis patirdavo nesėkmes, išsinerdavo iš pado ir mane žiauriai nervindavo. Išeinu laimingas visas. Išmetu senas į šiukšlių dėžę. Girdžiu, kažkoks senis gatvėje rėkia. Nekreipiu dėmesio. Girdžiu jau rėkia du seniai. Atsisuku, o jie mojuoja mano palikta lazda. Ohhh shit! Visą laiką ją pamirštu. Kaip ten sako, kiek lazdų paliksi Kelyje, tiek reiks sugrįžti kartų dar kartą jį eiti.

Sustoju parkelyje pavalgyti. Pirma reikia sugalvoti, kaip man tas gardžiąsias vegan salotas be šaukšto ir šakutės suvalgyti. Galvoju, galvoju ir sugalvoju. Paimu, sulenkiu plastikinio indelio dangtelį, ir štai išeina puikus šaukštas–semtuvėlis. Argi aš ne sumanus vyrukas?

Visi kelionių gidai rašo, kad dienos stage’ą ar, kitaip sakant, tikslą nuėjau, bet aš nebūčiau aš, jei nesugalvočiau paėjėti dar 12 niekingų kilometrų. Aš toks truputį sadomazochistas. Norisi save pakankinti nors tu ką. Ir einu. Užkandu pakelėje figų, kiek atsigaunu ir toliau deginu kalorijas. Už trijų ar keturių valandų vėl pasiekiu vandenyną. Sveikas sugrįžęs, banguotasis ponuli! Žiūrėjau Kelią apps’e, tai dabar vyniosis takeliai ilgais surfer’ių paplūdimiais. Bus žiauriai gražu.

Prieinu Pobenos miestuką. Albergas beveik ant okeano kranto ir beveik sausakimšai prigrūstas piligrimų. Namelyje su gultais patogumų nedaug. Lovos sulūžusios ir siaubingai girgžda. Kadangi atstumu peršokau senuosius ėjikus vienu stage’u, čia esančių žmonių beveik nepažįstu. Tenka iš naujo prisistatinėti, ir kalbėtis, o jėgų visai nėra. Šypsausi perkreipta šypsenėle. Įdomu tai, kad vos pasakau, kad esu iš Lietuvos, beveik visi pradeda kalbėti apie du sutiktus crazy lietuvius brolius, kurie varo nerealiais tempais ir atrodo lyg iš specialaus smogiamojo būrio. Reiks jiems perduot gandus, kai sutiksiu.

Parduotuvės šitam surfer’ių rojuje nėra. Valgymo opcija vienintelė – perigrinos menu. Bet fak it. Einu į barą ir randu tortilijų. Valiooo! Kai kada tortilijos būna su mėsos gabaliukais, todėl demonstruoju savo ispanų kalbos žinias ir klausiu: „No carne? (be mėsos?)“ Jei atsako: „si, no carne“, vadinasi viskas gerai. Galiu valgyti. Suryju du nemažus gabaliukus ir einu pagulėti prie vandenyno. Pirmą kartą kelionėje panaudoju savo mėlynąjį kilimėlį. Tik labai trumpai, nes vėjas didelis ir greitai pasidaro šalta.

Grįžtu į albergą. Išsivalau dantis. Nulūžtu.

Dešimta diena. Pobena – El Pontarrón de Guriezo

Atsikeliu. Blogai miegojau. Uodų buvo priskridę į kambarį. Tik taip keistai, naktį atrodė, kad atsibusiu visas sukąstas. Niežtėjo rankas, pirštus, o ryte jokių žymių. Be to, lova žiauriai judėjo. Man kažkodėl taip gaunasi, kad jeigu yra dviaukščiai gultai, tai albergo komendantas būtinai paskirs antrą aukštą. Jei lovų konstrukcijos geros ir nejuda, tai dar įmanoma gyventi, bet jei ilgiau naudotos, tai tik pasijudina kas pirmam, taip nubanguoja viskas iki antro, arba atvirkščiai, jei lipi į antrą, svyruoja, juda viskas į visas puses ir pirmam. Trumpiau tariant, absoliučiai visi piligrimai vengia viršutinio aukšto. Pavyzdžiui, šiąnakt pirmam miegojo stambi kanadietė. Šiaip faina, charizmatiška mergina, tik va, jau kai apsiversdavo ant kito šono, man reikėdavo laikytis, kad nenukrisčiau žemyn. Tai taip ir pradrebėjo žemė visą naktį. Kita vertus, negali pykti, nakvynė alberge – už auką. Kas šiuo atveju reiškia 5 €. Manau, kaip ant vandenyno kranto, kaina tikrai labai normali.

Greitai apsiprausiu, apsitvarkau ir varau į barą pusryčiauti. Vėl tortilija ir balta kava. Tortilijoje randu keptą musę. Tai su mėsa vis tik. Iškrapštau ją ir centimetrą aplink. Valgau toliau. Šiaip visai skanu, gal reik rišt su vegetarizmu? Chaaaa. Beje, musės Ispanijoje tokios girtai užpisančios. Skraido lėtai, nuveji, vėl į tą pačią vietą tupia, vėl veji, vėl durnė atskrenda. Bet aš jų negaudau ir nemušu, nusprendžiau kelionėje absoliučiai niekam nekenkti. Jokiam gyvam padarui. Čia toks įžadas Kelio, galima sakyti.

Išeinu. Kelias prasideda nuostabiai gražioje vietoje prie pat vandenyno. Skambinu tėčiui. Šiandien jo gimtadienis. Eidamas šalia aštrių vandenyno akmenų kalbu mobiliuoju telefonu. Vos vos nežliumbiu. Nežinau, kas čia darosi su manim tam Kelyje. Graudinuosi beveik kiekviename žingsnyje. Bet gal taip turi būti, kai susitinki save kažko didelio akivaizdoje.

Prie pat bangų ganosi karvių banda. Man kažkodėl atrodo, kad jų duodamas pienas turėtų būti daug skanesnis, nei tų nelaimėlių, uždarytų tvartuose. Sakyčiau, net žvilgsnis karvučių protingesnis atrodo. Nusprendžiu jas nufotkinti. Aišku, tokia romantika patinka ir kitiems piligrimams. Jie irgi selfinasi su karvėmis. Sustoja ir viena tokia blondinė vokietė. Su ja įdomi istorija nutiko. Aš ją hostelyje Bilbao pastebėjau. Vieną kartą pasisveikinu, nieko neatsako. Kitą kartą praeina, vėl sveikinuosi, nieko neatsako. Ai, ko tik nebūna, nusprendžiau nekreipti dėmesio, tiek to. Praktiškai pamiršau. Bet po dviejų dienų vėl ją sutinku selfinantis. Tipo pristato akmenukų, šakų, kažkokių konstrukcijų, po to pastato GO PRO HERO kamerą ir bando filmuotis ar paveiksluotis. Neišeina nieko, vėl stato, vargsta. Aš prieinu ir jai sakau: „i make photo, no problem“. Ji šypsosi, bet nieko nesako. Ir man tada pyst mintis, ji gi kurčia yra. Ir akurat, man rankomis pradeda rodyt, tipo „ačiū, bet aš negirdžiu“. Ir tada tu viską supranti. Juk ir taip būna. Man tokiais atvejais iš karto rusiškas multikas prieš akis iškyla. Kur mergaitė tyčiojosi iš ant suoliuko sėdinčio berniuko, kažkaip ten jį šokti kvietė ar panašiai. O tas ramentus iš už suoliuko išsitraukė ir nuėjo šlubčiodamas. Ai, ar ten kažkaip žiedlapius traukė ir norus galėjo sugalvoti ir pagijo stebuklingai berniukas. O gal maišau kelis multikus į vieną, neatsimenu jau. Senas aš.

Toliau einu. Šiandien tikra vaizdų diena. Mėlynuoja akys nuo vandens purslų. Atrodo, jau dingo vanduo, nurimo ošimas. Į didelį mišką patenki. Nepraėjus 15 minučių ir vėl prie vandenyno išlendi. Ir graudiniesi, ir juokiesi. Gražu kaip pasakoje. Čia taip lyg aš būčiau ne aš, atrodo. Tipo matai vaizdus, bet negali patikėti, kad savo akimis matai. Taip kaip negali patikėti, kad savo kojomis čia atėjai. Kaip filmas apie gamtą per televizorių. Ala a.a. Vytautas Kazlauskas pasakoja apie paukščiukus ir jūros fauną... „Ar jūs girdit, kaip gražiai gieda šitas giesmininkas, ar matot, kaip vabaliukai gražiai ant akmenukų bėgioja, oooo, o čia ir Ispanijos girių karalius pasirodė... Jūs tik pažiūrėkit, kaip gražiai piligrimai eina į Compostelą…"

Prieinu tokį kaip ir didesnį miestuką-kurortą – Kastro Urdialesą. Jau prieigose matyti, kad daugumoje čia visiška ramybė. Randu supermercado. Einu prekintis. Šiaip maisto tokiose pardose tikrai daug, bet aš išrankus. Tas netinka, to negaliu gamintis, nuo to skrandį skauda. Akis užkliūna už kepinių skyriaus ir gražiai atrodančio papločio. Užrašytas pavadinimas – Empanada. Vertimo nežinau, bet tai yra tiesiog pyragas įdarytas tunu arba mėsa. Kilogramą sveriantis variantas kainuoja 3 €. Imu su tunu. Užteks visai dienai.

Vos išeinu iš pardos, pamatau šalia McDonald’ą. Ėchh, kaip nepasisekė, labai norėjau vegburger’io ar fishburger’io. Toks likimas, greičiausiai. Neisiu dabar ten, kai užantyje didžiulė empanada. Traukiu vandens link. Kelias švarus, gražus. Palmės, prabangūs automobiliai. Pakrantėje visi baltai pasidabinę. Daugiausiai senukai. Sėdu drąsiai prie gražiausio skverelio ir pradedu valgyt empanadą. Labai skanu. Iš esmės tai kibinas su tuno įdaru. Alaus reikėjo pasiimt. Gal net ne du, o tris. Fainai čia. Kodėl, pavyzdžiui, žmonės būtent čia gimsta ir gyvena? Kodėl aš Lietuvoje gimiau? KODĖL? Negaliu daugiau čia būti. Širdis plyšta. Iš tų nervų nusprendžiu, kad nueisiu kitus 14 kilometrų. Ten bus valstybinis albergas. Vėl viršysiu numatytą tikslą.

Einu. Einu, einu. Per akmenis, per žvyrą. Galop tiesiog asfaltu, palei gatvę. Man tokios atkarpos nelabai patinka. Ypač kai fūra per metrą nuo tavęs nuzvimbia. Bet einu. Kitos išeities nėra. Likus porai kilometrų sutinku ten pat einantį ispaną – Obamą. Jis sunkiai šneka angliškai, bet yra visiškas pozityvas. Klausia, kiek Lietuvoje kainuoja alus. Aš atsakau, kad pigiai, bet po to pagalvoju, kad nifiga, Ispanijoje jis pigesnis. Kaip bebūtų, jis pažada aplankyti mūsų ašarų kraštą.

Prieinam albergą. Ten trys žmonės. Mums praneša, kad iš pradžių reikia užsiregistruoti šalia esančiame bare. Einame ten. Už baro – pikta moteriškė, turinti problemų su alkoholiu. Kai moterys piktos, joms reikia pasakyti ką nors gero. Tada jos susileidžia. Formulė veikia 100 procentų. Šitai irgi sakau, tipo, koks gražus jūsų baras, kaip skaniai kvepia. Kad susileidžia faktas, bet kad ten gražu, kai aplink vien mirksta aluje dreduoti valkatos ir aplink viskas prasmirdę riebalais, ko gero sunku patikėti ir pačiai bufetavai. Mus užregistruoja ir gaunam štampukus į piligrimo pasą.

Sugrįžtam atgal. Albergas visiškai basic. Kalėjimo kameros ir kiemelis pasivaikščiojimui. Tiesa, randam tokią portatyvinę rūbų gręžimo mašiną. Ji stipriai suka centrifūgą ir beveik iki galo išdžiovina išskalbtus rūbus. Šiaip jau, tai labai gera proga išsiskalbti susmirdusius drabužius. Bėda tik ta, kad neturiu su kuo. Vonioje randu kažkieno paliktą dušo želė. Tiks. Imuosi reikalų ir turiu rezultatą. Per valandą rūbeliai ant saulės išdžiūva ir aš laimingas. Bent tris dienas bus ramu. Kristalizuotų druskų ant maikės nereikės matyti.

Į kambarį įgriūva senutė lenkė. Vėl atsiranda proga pašnekėti lenkiškai. Matau, moteriškei patinka mano per „televizja polska“ išmokta kalba. Tik ji ten kažką pradeda mokyt mane, tipo, patrauk džiovinimo mašiną ten ar kitur. Greičiausiai buvusi mokytoja. Beje, ji nepatenkinta viskuo: albergu, bare sutikta moteriške, skaudančiom kojom ir kad duše baigėsi karštas vanduo. Sakė, surašys blogiausius vertinimus albergų sistemos puslapyje.

Šiaip čia daugiau nelabai yra kas veikti. Kaimas aplink. Upė. Niūroka. Visi aplink pervargę. Bendrauti nori tik šimtametė senutė. Ji neša savo gražų blanknotėlį ir prašo jai užrašyti linkėjimus. Kaip miela. Ji sako, kad eina Kelią trečią ir jau paskutinį kartą. Jaučiu, kad vėl susigraudinu. Parašau nesąmoningą tekstą, tipo laimingo Jums gyvenimo, ačiū, kad susitikom Kelyje ar panašiai. Ji džiaugiasi, kad gavo pirmą tikrą lietuvišką palinkėjimą, o aš graužiuos, kad gal jautriau reikėjo parinkti žodžius. Nesvarbu, kad ji nieko nesupranta, ką parašiau. Vėliau matau, kad ji susidraugauja su vyresnio amžiaus lenke, geria vyną ir puikiai sutaria visomis temomis.

Ateina laikas kažką suvalgyti. Einu į barą. Kviečiu visus eiti kartu, bet niekas neva nenori. Nueinu vienas. Ypatingo kažko valgyti nėra. Man pasiūlo karštu omletu įdarytą sumuštinį. Puiku. Prie to pačio dar užsisakau bokaliuką alaus. Gaila, nepastebiu kokio, bet įpila tikrai skanaus. Horizonte pasirodo būrelis piligrimų, tų pačių, kuriems aš siūliau eiti valgyti kartu. Matyt, apsigalvojo.

Ateina ir senutės. Atsistoja prie baro ir prašo visų įmanomų ispaniškų patiekalų. Bufetava pikta kaip velnias, atsišaudo ispaniškais žaibais, gražu žiūrėt. Tipo atsipiskit, neturiu nieko, ko prašot. Po kiek laiko stebiu, kad joms pagamina po tokį patį sumuštinį kaip ir man. Pabaigęs vakarinį sumuštinį ir alų nueinu prie baro, išsišiepiu ir sakau: „it was so tasty, i liked it a lot“. Bufetava praktiškai krenta ant žemės iš laimės. Man irgi malonu, kad jai malonu.

Einu į albergą. Sukalbu maldelę prieš miegą ir krentu negyvas ant gulto. Labanakt.

Vienuolikta diena. El Pontarrón de Guriezo – Helgueras

Atsikeliu. Miegojau neblogai. Vis tik, kai mažiau piligrimų kartu miega, mažiau ir knarkia. Daug ramiau naktį.

Apsitvarkau ir einu į virtuvę. Ten trise bandom pusryčiauti. Kanadietis išsitraukia pjaustyto kumpio ir darosi sumuštinius. Aš traukiu suomišką duonelę ir darausi sumuštinius su sūriu. Portugalas bando darytis corn flakes’sus su virtuvėje rastu pienu. Bet pienas surūgęs. Jis viską išmeta. Matyti, sėdi chebra ir valgo viską atbulais dantimis. Nei skanu, nei malonu, bet kemša beleką, kad tik energijos bent kiek kelionei išgauti. Galima būtų bare pusryčius valgyt, bet bufetava sakė tik nuo 8 ryto atsidaro. Tai jų supratimu gali būti ir 9:30. Per tiek laiko galima nueiti 10 kilometrų. Visiškai nėra tikslo laukti.

Išeinam po vieną. Kelias veda per mažus miestukus. Kad įsivaizduotumėt, Ispanijoje mažas miestukas yra keletas namų, daug smirdančių tvartų ir laukai su buliais. Didesnis miestukas turi ir bažnyčią. Aplink ją daugiau namukų ir yra baras. Jei yra du barai – tai jau didelis miestas. Baras pas juos apskritai unikali vieta. Čia gali ateiti bet kada ir vis tiek ką nors rasi iš savų. Kas kavą geria, kas alų geria, kas sidriuką močina. Kalbasi, rūko, žiūri teliką. Įdomu, kad visi barai turi nemokamą Wi-Fi, bet nemačiau nei vieno vietinio, kad brausintų savo smartphon’ą. Paprastai tai daro piligrimai ir užsieniečiai. Kita vertus, senąsias tradicijas palaiko vyresni gyventojai, kur jaunimas renkasi ir kuo užsiima, net nežinau.

Žodžiu, einu per tuos miestukus. Kelias daro lanką, tai truputį per aplinkui tenka pasivaikščioti. Nusuku į eukaliptų giraitę. Navigacija rodo vienur, camino rodyklės kitur. Truputį sutrikęs jaučiuosi, bet, kaip pas mus žmonės sako, nėra to takelio, kad nenuvestų į Kelią. Ir jis nuveda. Ir dar atsiunčia man draugą portugalą. Jis vyresnio amžiaus, bet strainas ir treniruotas. Kartais, mačiau, bėga pasišokinėdamas nuo kalniukų. Nei žodžio nemoka angliškai, bet man kažkodėl dar įdomiau su juo bendrauti. Kanadietis sakė, kad portugalui „ne visi namie“, nes tipo šneka valandomis, o niekas jo nesupranta. Tai dabar atėjo mano išbandymo metas. Iš pradžių kalbamės maždaug taip: „bla bla bla ok?“ „aaaaa si, ok ok“. Po to jis užsiveda. Nieko nesuprantu. Na, iš dalies gal kiek suprantu, nes vakar mačiau buvo išsikvietęs į albergą policiją. Kažkas kažką iš jo pavogė. Ištraukė iš kišenės ar tai pinigus, ar dokumentus, o jis labai dėl to pergyveno ir nervinosi. Šiaip tokie dalykai labai nemalonūs, bet kartais įvyksta. Tai šen, tai ten vis kas papasakoja apie pavogtą piligrimų kuprinę, pavogtus batus, pinigus. Vagims albergai, kuriuose pilna žmonių, yra lengviausias grobis. Nors brangiausius daiktus visi stengiasi laikyti prie savęs piderastkėje, visko ten vis tiek nesugrūsi. Daug kas fotikus vežasi brangius, kompus, o pereiti per kuprines, kai visi knarkia, vienas juokas. Na, tikiuosi man taip nenutiks. Nusispjaukim, tphu, tphu, tphu…

Portugalas toliau įnirtingai šneka. Aš lyg ir bandau pabėgti, bet sustoju pamyžt, tas pasiveja. Ir vėl „ok ok ok?“, „bla bla blaaa abrigado karoče“. Taip ir bendraujam. Vieną kartą, matau, portugalas nugrybauja kitu keliu, rėkiu jam: „no, no, no this way“. Jis dėkavoja ir vėl prie manęs prilimpa. Kitą kartą aš, nuvarau ne tuo keliu, tada portugalas man šaukia: „senejor pantalones, bla bla whatever...“.

Galop prieinam labai mėgiamą surfer’ių kurortą pavadinimu Laredas. Kelias nuvedą į kalną, nuo kurio atsiveria įspūdinga mėlyno žiedo formos vandenyno panorama. Sakau portugalui: „Ipanema, Rio de Jineiro“. Tas juokiasi. Patiko nekaltas bajeriukas. Nusileidžiam žemyn. Patenkame į jaukų senamiestuką. Visos gatvės uždarytos. Pilna policijos. Bet jokio terorizmo akto nėra, tik palapinės, pilnos žmonių, persirengusių senoviniais rūbais. Vyksta miesto mugė. Panašu į mūsų „amatų dienas“. Kažkas kepa jautį, kalvis daužo raudonai įkaitusią geležį, ant prekystalių sukrauta galybė skanėstų. Mielai čia ilgiau pasidairyčiau, bet nelabai turiu laiko dabar tokiems žemiškiems niekams. Portugalas nuskuba į informacijos centrą ir tuo mane labai nudžiugina.

Toliau einu vienut vienutėlis. Paplūdimio takas labai ilgas, gal 5 kilometrai. Per visą perimetrą pristatyta daug daugiaaukščių namų su vaizdu į vandenyną. Kiekviename name po 5-10 skelbimų languose, kad parduodami butai. Specialiai buvau sustojęs pažiūrėti kainų prie vienos Laredo real estate agentūros, tai pigiau grybo. Per pusę nei Vilniuje. Daugiausia butų kainos – 50, 60 tūkstančių. Aišku, jau tie, kur pirmoje eilėje su vandenyno vaizdu, tai virš 100 tūkstančių kainuoja. Bet ten jei ir toliau truputį, tai 5-10 minučių iki vandens. Žodžiu, labai rimtai pradėjau galvoti apie buto pirkimą Larede ir po to jo naudojimą nuomai. Gal kas norėtų susimesti? Išvis kietas variantas. Nepamirškite, kad surfer’iai ten dienų dienomis mirksta dėl bangų galvas pametę. Kainos baruose pigiau nei Lietuvoje.

Ir gerti galima visą parą kur tik nori. Saulė šviečia apskritus metus. Nors nebūtinai. Pietų Ispanijoje gal geresni reikalai su saule. Bet atvečiaju, jau už Palangą ar Nidą kokį 10000 kartų geriau. Echhh... Užsimerkiu ir matau, kaip įeinu į savo butą Larede, 10 namo aukšte, su terasa, kurioje matosi, kaip man nuo vandenyno mojuoja delfinai ir banginiai.

Prisisvajojęs išeinu iš Laredo. Pasiekiu mažą uostą El Puntal, iš kurio man laivuku reikia persikelti į Santoną. Brendu smėliu prie prieplaukos, kur, kaip galvoju, turėtų priplaukti laivas. Pamatau į mane einantį ispaną, kuris mojuoja rankom ir leidžia man suprasti, kad laivas išplaukia iš kitur. Ok. Einu į kitą pusę, bet kaip ten laivas priplaukia, kai iš karto smėlis, nelabai pagaunu. Kiek paėjus, rankomis pradeda mojuoti kitas ispanas. Tipo, eik prie prieplaukos, iš ten laivas plaukia. Ne, tai jūs gal apsispręskit, aš juk pirmą kartą čia, nieko nežinau. Vėl einu prie prieplaukos, bet mane jau atsiveja klaidintojas. Tuo pačiu metu matau, kad greitai atplaukia laivelis ir išties švartuojasi tiesiog ant smėlio. Ispanas klaidintojas, matyt, jaučiasi kaltas, tai pradeda kalbint mane. Tipo, iš kur esi? „Ooooooo Lituania!!! Arvydas Sabonis!!!! Vilnius!!!“. Intelektualus pasitaikė fruktas. Sakau, kad atvažiuotų į Lietuvą, jei jau taip gerai čia viską žino. Sako „next year“. Ok ok.

O aš jau laivelyje. Plaukiam. Vėjas labai pakyla. Ieškau, ką šilčiau apsirengt. Beje, prognozavo lietų šiandien. Oi, nenorėčiau. Atplaukiam į Sontaną. Jau nuo kranto matau „Dia“ supermercado. Skubu ten. Pagalvoju, kad nusipelniau lašelio alaus. Parduotuvėje nusiperku tris skarbas jų firminio ekonominio. Visai skanus ir kainuoja tik 0,26 €. Atsisėdu čia pat parke ir makteliu su sumuštiniu iš karto du. Uchhhh, kaip gerai!!! Nors pala, nelabai gerai. Tingulys toks apima, eit visai nesinori, namo į savo lovą labiausiai norisi. O planas dar bent 8 kilometrus nueiti. Tai taip ir svyruoji, vingiuoji su nevilties išraiška veide.

Einu, o vėjas stiprėja, debesys tamsėja. Vienas kitas lašas nukrenta. Raminu save, kad tikslas jau visai netoli, o ir albergas privatus. Mačiau jų reklaminius flajerius, tai išsigyrę ten smarkiai. Planuoju kaip gausiu švarią patalynę ir antklodę. Kaip bus smagu, ajajai... Ir staiga kelias pasuka stataus kalno link. Vis tikrinu, ar ne kokia klaida. Nu ne. Reikia lipti į viršų, nieko nepadarysi. Lipu, siauru takeliu per aštrius akmenis, po to leidžiuosi per tokius pat. Patenku į smėlėtą pliažą. Nebūčiau nusikalęs ir nebūtų dangus juodas, sakyčiau labai gražion vieton patekau. Bet dabar visiškai dzin, greičiau tik į tą privatų albergą. Randu greitai. Senis toks aprodo viską, duoda firminius vienkartinius užvalkalus ir viso gero. Patenku į dar vieną šūdiną ankštą albergą su vienu tūliku ir dviem dušais 50-čiai žmonių. Purvina ir šlykštu. Džiaugiuosi, kad nors Wi-Fi pasijungė, bet irgi tik nueini toliau nuo jų restorano, visai netraukia. Lopų lopai.

Piligrimų vėl tik keletą pažįstu. Vienus vokiečius iš Štutgarto labiau, nes nuo Kelio pirmų dienų matomės. Beje, man labai patinka atspėti, kuriai žemei vokiečiai priklauso, kai kalbiesi. Va, tipo sako, mes iš Štutgarto, tada aš sakau, ooooo tai iš Baden Vutenbergo? Ir tada prašviesėja vokiečių akys. Užskaito mano žinias. O kai dar pasigiriu, kad uošvienė ten gyvena ir kad jau daug kartų ten ir aplink buvęs, iš karto respektą iš fricų gaunu. Kažkodėl labai daug čia jų tą Kelią eina. Ar dėl to, kad laisvo laiko ir pinigų daug turi, o gal dėl to, kad nuodėmių prisidirbę. Klausiau kodėl, bet neatsako šmikiai.

Išsimaudau. Kažkiek atsigaunu. Bet valgyt norisi. Parduotuvių, aišku, nėra aplink. Taip vadinamas „mūsų“ restoranas siūlo tik peregrinos menu. Ir, kaip visą laiką, nuo 8-ių vakaro. Einu klausti, gal galima vieną patiekalą užsisakyti, o ne visus iš karto. Durnas ispanas vaidina, kad nesupranta. Bliamba, nu ką daryt. Einu valgyt to menu. Pasiruošiu iš anksto mezymforte. Pirmas patiekalas – makaronai su daržovėmis. Čia taip priimta, starter’is toks, kad kai atneša, tai sekančiam patiekalui vietos skrandyje nebelieka. Šiuo atveju antras patiekalas - žuvis. Nu ok, žuvis gerai, bet be meilės pagaminta, trūksta skonio. Ateina vokiečiai. Valgom, kalbamės. Jie – porelė. Merga ir bachuras. Pasako savo vardus. Jos rusiškas, sakau tu kartais ne rusė? Akurat. Pabandom pakalbėt rusiškai, o jos bičas nieko nesupranta. Parinasi. Suvalgau viską, ką atnešė. Desertą tik atiduodu vokiečiams, negaliu daugiau.

Grįžtu į kambarį. Išgeriu mezymą ir nulūžtu.

Dvylikta diena. Helgueras – Santanderas

Atsikeliu. Labai blogai miegojau. Mano gultas buvo šalia lango. Pro jį ėjo šaltis. Langą uždariau. Užmigau, bet greitai prabudau. Šalta pasidarė. Žiūriu, jau atidarytas langas. Aš jį, pyst, uždariau. Užmigau. Po kiek laiko prabudau – vėl šalta. Pažiūrėjau, langas atlapotas. Ne, nu pipiec. Čia taip būna, kai reikia miegot viename kambaryje su 20 skirtingo internacionalo įvairaus amžiaus ir jautrumo piliečių. Kas kaip užsimano, taip avis gano. Žinau, kodėl taip būna, nes „kieti“ piligrimai prieš keliones nusiperka brangius, šiaurės ašigaliui tinkančius miegmaišius ir naktimis daro iš savęs guliašą. Tuo tarpu paprasti keliautojai, tokie kaip aš, miega po dekučiu ir turi kentėti miegmaišinių terorą.

Susitvarkau, kiek leidžia galimybės. Kaip jau minėjau, alberge tualetas vienas visam aukšte, tai galite įsivaizduoti, kokio ilgio eilė prie jo trypčioja ir visaip akimis varto. Apie pusryčius tokiam šūde ir kalbos negali būti. Ir, kas fainiausia, mano nauja super turbo piligriminė lazda uždaryta reception’e. Atsidarys albergas, greičiausiai, dar už poros valandų. Tai tegul sau tą lazdą pasilieka. Rasiu naują. Išskubu ir bandau pamiršti tą nelaimingą naktį.

Paeinu iki miestelio pavadinimu Noja. Randu ten barą. Pasiimu tortiliją su balta kava. Iš karto geriau pasijaučiu. Pažiūriu apps’e žemėlapį, kur šiandien Kelias mane nuves. Matau, kad vėl bus gražių vaizdelių.

Išeinu į trasą. Nors ir nėra labai karšta, bet saulė plieskia kiek tik gali. Ir visą laiką iš nugaros. Jaučiu, kaip dega mano albinosiškas kaklas, kojų blauzdos ir rankos.

Miške kai būni, tai toks oras labai gerai ėjimui, o čia praktiškai vien laukai, niekur nepasislėpsi ir nerasi šešėlio. Kremo nuo saulės iš namų nepasiėmiau. Durnas esu. Galvojau, čia kur nors nusipirksiu, bet kiek žiūrėjau, labai brangu, o ir neštis pusę kilogramo baniecą nesinori. Gal kaip nors.

Pasiveju du vyresnio amžiaus piligrimus. Kartu nakvojome viename kambaryje alberge. Pasirodo, jie kanadiečiai. Sako, kad šiąnakt irgi blogai miegojo, nes kambaryje buvo labai karšta. Man atrodo, jau žinau, kas darinėjo naktį langą.

Pasisakau, kad esu iš Lietuvos. Jie labai apsidžiaugia ir, kaip nekeista, pradeda pasakoti apie du galingo sudėjimo lietuvius brolius, kuriuos prieš tai dieną sutiko alberge. Girdėta istorija. Sako, kad jiems smagu matyti, kad yra ir normalių lietuvių, tokių kaip aš, nes jie jau galvojo, kad visi lietuviai yra tokie dideli ir stiprūs, kaip broliai. Palyginimui, papasakoja istoriją apie Kanadoje sutiktus didelius ir galingus rusus. Kaip man tai malonu girdėti. Po to kalbamės apie Rusiją, putiną ir Lietuvos ekonomiką. Kaip suprantu, jie sunkiai įsivaizduoja, kur ir su kuo valgoma tą mūsų Lietuvėlė. Aš per daug ir nesistengiu nieko įrodinėti. Norės, patys galės ta tema pasigoogl’int. Dar kalbam apie gyvenimą, mano tatuiruotes ir budizmą. Kažką ten tokio gilaus suskeliu apie nušvitimą ir karmos dėsnius. Matau, kad kanadiečiai sunkiai supranta, ką noriu pasakyti. Tiesą sakant, aš ir pats nelabai žinau, apie ką kalbu. Tokiais momentais geriausia, kaip kad facebook’o mesenžeryje, paspausti iškeltą nykštį ir baigti pažintį. Vyresnieji pašnekovai tai suskuba padaryti pirmieji. Sako, tu labai greit eini, mes nespėjam. Tai tipo susimatysim, viso gero. Pats geriausias Kelio atmazas.

Išsiskiriam. Truputį pamąstau, kad gal nereikėjo to ar ano sakyti, bet visai nesigraužiu. Ne taip, kaip anksčiau. Būdavo, Lietuvoje, parduotuvėje ar gatvėje su mašina važiuojant sunervina koks lopas, tai visą dieną galvoju, kodėl to nepadariau, kodėl to nepasakiau. Bet va, išmokau savęs neužimti nereikalingomis mintimis. Tai labai padeda gyventi.

Einu per kaimus toliau. Šiaip peizažas gana vienodas. Laukas, karvės, į juodą celofaną susukti smirdantys siloso ritiniai, kukurūzai. Kur gyvuliai, ten kvapelis nėra malonus. Bandau įsivaizduoti vegetarišką šio paveikslo versiją. Faktas, kad viskas būtų daug skaniau. Netikėtai gaunu sms’ą iš brolių lietuvių. Jie kažkur visai netoli, ant pasaulio krašto. Rašo, kad manęs palauks. Kur tas kraštas, nelabai suprantu. Aplink vien laukai. Pažiūriu į apps’ą. Rimtai, Kelias veda visiškai palei mėlynai pažymėtą balą. Skubinuosi. Štai, užlipu ant kalvos ir pasimato mano meilė – vandenynas. Visi ženklai rodo į paplūdimius. Mano Kelias irgi. Jaučiu, kad širdis plaka vis stipriau. Suima jaudulys ir pilve skraido drugeliai. O Jėzau!!!! Iš už kukurūzų laukų išlindus atsiveria nepaprasto grožio panorama. Ant mano veido vėl sužvilga ašarėlė. Jaučiu, kad po truputį, kaip didelis puzzle žaidimas, klijuojasi mano ieškomas Kelio objektas. Statūs, 20-30 metrų skardžiai, skalaujami mėlynų bangų, atima žadą. Atėjo laikas pasiklausyti muzikos. Užsidedu Cocteau Twins albumą „Four-Calendar Café”. Jis yra vienas iš nedaugelio, ką turiu pasiruošęs ekstremalioms Kelio akimirkoms. Muzika švelniai liūdna, bet puikiai tinka tokiam iškilmingam momentui. Užgrojus pirmiems garsams ausinėse suprantu, kaip man trūko muzikos šios kelionės videoklipo montažui užbaigti. Nuostabu. Man atrodo, išgyvenu laimę.

Beje, „Four Calendar-Café“ į iphone’ą įsikėliau ne šiaip sau. Pamenu, kokiais 1994 metais atostogaujant Palangoje su tėvais, nusipirkau fuflovą kasetės variantą talkučkėje. Echhh… Net nesuprasdavau, ką klausau tuo metu per „Sanyo“ ausinuką. Liedavosi tik gražūs balsai ir to užtekdavo. Dabar, praėjus belekiek metų, istorija kartojasi.

Skubu, bet sunku eiti, kai tokie vaizdai aplink. Vis norisi sustoti pasidaryti nuotrauką, pasimti dalelę to, ką matai. Po to pažiūri, kas išėjo, o ten paplokščias vaizdas, toks pat kaip kiti, kurių jau turi pridaręs be skaičiaus. Sutinku brolius lietuvius. Sveikinamės ir glėbesčiuojamės kaip seni geri draugai. Nemačiau jų tik kelias dienas, bet chebrytė labai pasikeitus. Apie Kelią jau kalba filosofiškai ir nenori niekur skubėti. Daugiausiai dėl to kaltas apsilankymas žymiame Albergue de Güemes’e, kurio vadovas Ernesto įkvepia piligrimus ne tik fizinei, bet ir dvasinei kelionei. Aš, gaila, neapskaičiavau stage’ų ir ten nepatekau. Beje, dėl skubėjimo brolį „Kličko“ Kelias pastatė į vietą. Dėl nutrintų pūslių sunku eiti, reikia dažnai stoti, ilsėtis. Matyt, viskas taip turėjo būti, kai skubi, daug dalykų nepastebi, nepagalvoji, o čia va, pats Kelias viską sutvarkė ir į vietas sustatė. Broliai taip sužavėti apsilankymu Ernesto alberge, kad net po kelių dienų žada sukti kitu „Camino Primitivo“ maršrutu. Aš tuo tarpu jiems pasakoju, kad apie juos Kelyje jau sklinda legendos. Man atrodo, jie tuo patenkinti.

Išties judam daug lėčiau, nei ėjom kartu su broliais anksčiau. Be to, daug gražių vietų, todėl reikia nemažai laiko skirti fotosesijoms. Pasiekiame dar vieną galingą „Playa De Somo“ paplūdimį. Kelias nesismulkina ir veda per pačią pakrantę. Sunkiai brendu smėliu apsiavęs kalnų batus ir su savo „sraigės nameliu“ ant pečių, kai tuo tarpu laimingi žmonės šalia deginasi pusnuogiai ar myluojasi su savo chikomis. Dar kita kategorija dailiai nudegusių vaikinų šviesiais plaukais ir spalvotais akiniais matuojasi guminius kostiumus ir neria vandenynui į rankas. Jiems vien bangos galvoje. Matyti, kad biškį praplautos smegenėlės. O ką aš? Aš tik piligrimas, dulkelė šitoje žemėje, ieškau atsakymų į klausimus, į kuriuos neįmanoma atsakyti. Sulipęs, perdegęs ir nedavalgęs žingsniuoju su likimo broliais iliuzinės laimės link. Ok, ok…

Prieiname keltą į Santanderį. Matau, kad šį kartą visai ilgai paplaukiosime. Atstumas didelis, o laivas lyg tyčia puškuoja visai neskubėdamas. Apie gražius ir fantastiškus vaizdus šį kartą daugiau jau nepasakosiu, nes ir ką čia savo ribota kalba bandyčiau perteikti, vis tiek nepavyks.

Atplaukiam. Ojeeeee… Santanderyje fantastiškai gražu. Haaaaa... Susirandame valstybės kuruojamą albergą. Jis pustuštis, o sengalvėlė prižiūrėtoja lengvai trenkta. Juokiasi, kalba tik ispaniškai ir perspėja, kad beveik niekas ten pas ją iš technikos neveikia, tualetas vienas, bet bus fainai. Jei bus fainai, mums tinka. Lituanos perigrinos for the win!

Išsimaudau. Žiūrėjau į save nuogą veidrodyje, tai, o, vaikyti… Nelabai sveikai galūnės nudegę. Kremo nuo saulės neturiu, bet turiu pantenolio po saulės nudegimo. Išsimozoju keliais sluoksniais. Tada dar išsiskalbiam ir pyzdinam į miestą. Iš pradžių nusėdam šalia esančioje kafeterijoje. Ten viskas po 1 eurą. Tortilija, pinča ir „Amstel Bier“ alus. Imam po kelias porcijas ėst ir alaus.

Padavalkos klausia, ar mes ne iš Lenkijos. Mes sakom, kad ne, bet kažkaip išaiškėja, kad viena iš jų rusė, kita iš Rumunijos. Tai lengvai apsvaigę demonstruojame kokie lietuviai yra kieti, kalbam nesąmones, klausiam kur čia klubas ir t.t. Man atrodo, bufetavoms labiausiai patinka brolis „Kličko”. Jos net kviečia ateiti rytoj mus pusryčių. Mes sakom: „ohoho hoho ho, perigrinos neturi laiko, sorriukas”.

Po to einam į miesto centrą. Ten šurmulys ir visi tūsinasi. Jaunesni geria baruose, senesni gražiai sutūpę ant suoliukų stebi aplinką. Neužtrunkam per daug. Nepasipuošę, su tapkutėm, kažkaip nesideriname prie bendros estetikos. Mieliau renkamės supermercado malonumus. Prisiperkame valgyti, gerti vyno ir grįžtam į albergą. Ten kompanija šiek tiek pasipildžius. Kambaryje sėdi putlus vokietis, be akies. Pirma mintis – velnias! Pasirodo, vargšui dingo bagažas, tai jis vienmarškinis, va taip tiesiog ir atvažiavo. Kalba jis keistu infantiliu balsu, beveik spiegdamas. Mane apima negera juodosios rankelės aka piktos dvasios apsilankymo nuojauta. Aišku, viena kita taurė puikaus ispaniško vyno už 2 euriukus nerimą lyg ranka nuima. Net neatsimenu kaip, bet kažkurioje vietoje nuo nuovargio trūksta plionkė. Nulūžtu.

Trylikta diena. Santanderis – Requejada

Atsikeliu. Aš buvau teisus, vienaakis vokietis yra piktoji dvasia. Nors dideliame kambaryje miegojome tik penkiese, bet nuo vokietaičio knarkimo namo stogas kilnojosi. Mano ausų kamštukai rūkė kamputyje. Dėl tos pačios priežasties lietuvių bendrakeleivių veiduose dabar irgi matosi išvagotos ilgos nemigos valandos. Vienaakis tuo tarpu džiaugiasi nauju rytu ir mauna į oro uostą ieškoti savo pamesto bagažo.

Visi labai skuba kuo greičiau dingti iš albergo, kai tuo tarpu mes, lietuviai, niekur neskubame, ramiai sau tvarkomės ir pusryčiams valgome dvi karališkas kilogramines tortilijas. Tuo pat metu į kambarius jau renkasi valytojos. Kyla ryto šurmulys. Lengvai trenkta albergo šeimininkė šypsosi, bet matyti, kad norėtų, jog mes irgi greičiau iš ten varytume savo keliais. Mes nežadame lengvai pasiduoti, ypač dabar, kai aš koridoriaus spintoje tarp įvairių paliktų knygų radau lietuvišką. „Malda keliui“ vadinasi, ar kažkaip panašiai. Vartau ir gėriuosi autoriaus interpretacijų sugebėjimais. Yra gilių vietų pamąstymams. Šios radybos negali būti atsitiktinumas, manau, tai dar vienas dvitaškis į tikslo sėkmės krepšį.

Išeiname. Dar spėju pagriebti prie albergo durų kažkieno paliktą profišką ėjimo lazdą. Ji gerokai palankstyta, gal todėl ir išmesta. Tiesa, susitaisyti – juokų darbas. Man tarnaus puikiai.

Jau senai prašvitę. Išeiname iš miesto. Dabar kaip tik pagalvojau, kad kuprinės ant pečių beveik nejaučiu. Kojų skausmas sumažėjo maksimaliai. Priprantu prie ėjimo, o ėjimas pripranta prie manęs. Tuo pačiu bene pirmą kartą paskaičiuoju kiek kilometrų nuėjau Kelyje. 275 km. rodo skaičiuotuvas. Neblogai. Bet px man tie kilometrai, svarbu gerai jautiesi ir norisi eiti toliau.

Kelyje nuo albergo vis sutinkame jaunų amerikiečių, prancūzų ir italų miksuotą kompaniją. Jie eina visur kartu, kur galima alberguose rezervuoja iš anksto daug lovų. Matyti, kad Kelias jiems tai vienas didelis tūsas. Kaip bebūtų, vienas iš būrio, smulkaus sudėjimo prancūzas, jau varo namo. Mums jis skundėsi, kad negali pakęsti asfaltuotų takų, o būtent tokie dabar prasidėjo. Amerikietės gi, pasakoja, kad jis susivarė kojas, pečius iki žaizdų nutrynė kuprinė. Suprantama, vyrai neverkia, nepasakos jis mums teisybės. Bet yra kaip yra, Kelias ne žaidimas, jis irgi reikalauja aukų.

Broliai lietuviai vis dar euforijoje po patirtų įspūdžių Albergue de Güemes. Jie ten sužinojo, kad vienoje Kelio vietoje, norint išvengti ilgo kelio, galima daryti shortcut’ą per geležinkelio bėgius. Tik ten labai pavojinga, nes bėgiai siauri, o apačioje teka upė. Kad pereitum bėgius, reikia sulaukti pravažiuojančių traukinių iš abiejų pusių, o tada bėgti kiek kojos neša, kad suspėtum. Tas geležinkelis kaip tik bus šiandienos Kelyje. Žiūrėjau žemėlapį, išties nusikerta 10 kilometrų, jei taip trumpint. Aš būčiau už ne trumpinimą. Kažkaip baisu. Kita vertus, broliai žiauriai susižavėję šia adrenaliną keliančia idėja. Nedrįstu prieštarauti. Ai, tiek to, kas bus, tas, varom per tuos bėgius.

Nusukam nuo piligriminio kelio. Ateinam iki mums reikiamos vietos prie traukinio bėgių. Štai, kaip tik nuvažiavo traukinys. Greitas toks, bet nedidelis. Galvoju, jei užvažiuos ant manęs, tai turėtų nieko neatsitikti. Na, gal ranka lūš ar koja. Nieko tokio. Arba, galvoju, jei pamatysiu iš priekio traukinį, pašoksiu staigiai kaip nindzė į viršų ir ant stogo nutūpsiu. Haha.

Prieinam tiltą. Mhmhm… Tikrai tas? Žiūriu į žemėlapį. Na, taip, tas pats, tik jis ne toks ir siauras. Yra net dvi eilės bėgių, o iš šonų platūs tarpai, per kuriuos dar galėtų praeiti po dramblį. Net jokių draudžiamų ženklų nėra, kad pėstiesiems eiti negalima. Mano bendrakeleiviai broliai nukabina nosis. Nebus šiandien adrenalino.

Judam toliau per kaimus. Praeidinėdami pro vieną eilinį didelį kukurūzų lauką pastebime tankmėje pasislėpusius juodus siluetus. Jau kai visai priartėjame, matau kaip kažkieno kūnai sustingsta ir nejuda. Įsižiūrėjęs matau stambią moteriškę, man atrodo, čigonkę. Ko nebūna, tegul ten kuičiasi. Ne mūsų reikalas. Paeiname kiek toliau. Stebim vaizdą. Privažiuoja dvi mašinos ir sustoja prie kukurūzų lauko. Iš ten su priskintais pilnais maišais burbuolių skubiai lenda krūva vyrų ir moterų, sėda į mašiną ir šauna visu greičiu tolyn. Ambientovai viskas. Aš manau, kad čia pabėgėliai, o broliai sako, kad čigonai tiesiog vagia kukurūzus. Abi versijos įtikinamos. Deja, teisybė lieka kažkur anapus.

Prieiname šiandienos būsimus namus miestelyje Requejada. Iš pradžių laimę bandome mažame keturių vietų alberge. Jis tuščias ir užrakintas. Pas mane apps’e jo iš viso nerodo. Pas brolius Android’uose rodo. Rašo, kad raktą reikia pasiimti buvusiame bare pas kažkokią moterį. Ok. Einam į vieną pusę, nieko nerandam. Einam iki benzokolonkės į kitą.

Sužinom iš pravadničkos, kad reikėjo eiti į priešingą pusę. Ok, einam į priešingą. Randam. Tik ten jau čekinasi vyresnio amžiaus porelė. Bobulė su raktais piktai mus nužvelgia ir sako, kad vietų nėra. Tipo, vyresnio amžiaus porelė atėjo pirma. Fak. Ką ten su ja aiškinsiesi, nusprendžiame eiti į albergą pagal mano navigaciją. Nuveda į gretimą miestelį. Vietiniai išaiškina, kad nėra čia jokio albergo ir teks grįžti atgal. Grįžtam. Randam dar vieną valstybinį albergą. Žiauriai šlykštus, bet nieko nepadarysi. Einam, užsiregistruojam bare. Norėtųsi pavalgyt, bet maistas tik nuo 20 valandos, o parduotuvės sekmadieniais pas juos neveikia.

Grįžtam į albergą ir įsikūrinėjam. Kol kas tik trise visam kambaryje, o jau vakarėja. Yra šansų, kad niekas daugiau neateis, tai bent išsimiegosim nesusigrūdę. Aš dar kažką randu valgomo kuprinėje. Sėdim, kalbamės. Sakau, kad įdomu, kaip vienaakiui vokiečiui sekasi, ar pasiėmė jis savo backpack’ą, ot būtų geras, jei jis čia į albergą atvarytų. Visi juokiamės.

Amerikiečių miksuota kompanija irgi sugriūna čia pat, tik jie nei maudosi, nei kuprines pakuojasi. Iš karto varo į barą ir kala alaus. Gera strategija. Mes irgi prisijungiam, juk iki maisto gaminimo pradžios lieka ne tiek ir daug laiko. Aš jau ruošiuosi išeidinėti, bet į kambarį įvirsta brolis „Kličko“ ir sako, kad vienaakis vokietis irgi atvarė čia ir sėdi bare. Aš negaliu patikėti. Tik ką apie jį kalbėjome. Išlendu pažiūrėti. Rimtai. Sėdi, geria vyną, varto žurnalą. Nepanašu, kad jis čia tą kelią ėjo, bet tai esmės nekeičia. Neabejoju, kad Kelias mums siunčia piktąją dvasią, kad išbandytų tikėjimą.

Su naujienomis susipažinęs nusprendžiu, kad alaus bare gersiu ne vieną. Beje, pas ispanus įprasta baruose gerti ne didelį bokalą, o mažą 200 gramų alaus stiklinę. Sako, kad jie taip daro specialiai, nes jei perki alaus, gauni užkandai tapą nemokamai. Tai kuo daugiau mažiukų gersi, tuo daugiau galėsi pavalgyti. Šiuo atveju, bare prie alaus gauname bulvinių čipsų. Irgi variantas.

Pradeda gaminti maistą. Visi užsisakome ėst ir dar alaus. Kažkaip visai neblogai sėdisi. Dar prie mūsų prisijungia pusamžė olandė (kas galėjo pagalvoti?). Ji visiškai pervargusi, bet dar turi jėgų gausiai pakomunikuoti, daug žvengia ir pagauna lietuviškus bajeriukus.

Atneša valgyti. Broliai hamburgerius valgo, tai viskas aišku, bet va, mano patiekalas tai tikrai įdomus. Išsirinkau keptus kiaušinius su krevetėm. Bent taip buvo parašyta meniu. Realybėje atneša milžinišką bliūdą keptų bulvių, ant jų du kepti kiaušai, truputį krevečių… Ir pilna pribarstyta sprindžio dydžio kirminų, labiausiai primenančių askarides. Štai, ką reiškia išsidirbinėti ir nevalgyti lavonienos. Jau kai užsisakau ką nors, tai niekas taip nepavaro. Aiškinamės, kas ten tos kirmėlės per dalykai. Lyg ir galva su akytėm matosi. Brrrr…. Imu meniu ir nagrinėju. Randu dar žodį SURIMI, kas iš esmės yra Kauno miesto mero fabriko produkcija – dirbtinė krabų mėsa. Ok, ok, bet kodėl tokiam neskaniame pavidale? Ir čia man iš atminties sugrįžta toks epizodas, kai seniai seniai teko pirkti „Vynotekoje“ baby unguriukų konservus, jie atrodė lygiai taip pat. Tai greičiausiai čia tiesiog tokia imitacija ispaniška. Bet šiaip mano patiekalas pasirodė visai skanus ir sotus. Kaina taip pat draugiška – 4,50 eur.

Tada ateina vienaakis vokietukas. Atsisėda šalia, geria vyną ir gausiai kažką rašo į savo blanknotėlį. Užkalbinu. Pasirodo, oro uoste jis sėkmingai atgavo dingusį bagažą ir traukiniu čiuki čiuki atvarė iki mūsų. Norėčiau jį dar ištardyti, kodėl būtinai iki čia reikėjo važiuoti, ar sukalbėti maldą ir pažiūrėti kaip jis elgsis, bet jaučiu, kad esu pavargęs ir žiauriai noriu miego. Atsisveikinu ir grįžtu į albergą.

Ten nuleidę galvas ant lovų sėdi broliai lietuviai. Antro aukšto gulte, pas vieną virš galvos sudėti vienaakio daiktai. Žiūrim vienas į kitą ir suprantam be žodžių. Kol dar negrįžo vokietis, greitai įsisuku į dekį ir nulūžtu.

Keturiolikta diena. Requejada – Komiljas

Prabundu. Oooo joooooo… Na ir naktelė… Jau tikrai viena įdomiausių, so far.

Pradėkime nuo pradžių. Vos man spėjus palaimingai užmigti, į kambarį atsibeldė vienaakis. Šiugždeno, glamžė tą savo kuprinę, trynėsi pirmyn atgal gal kokią valandą. Po to sukabino visiems virš galvų triusikus, kojines, maikes. Man atrodo, sugalvojo net ne tai, kad džiovinti išskalbtus, bet tipo pravėdinti dieną panešiotus. Galop išjungė šviesą ir atsigulė miegoti. Nemeluoju, po kokių 5 minučių įsijungė pats garsiausias traktoriaus variklis, kokį tik esu girdėjęs. Ir absoliučiai nepriklausomas nuo aplinkos poveikio. Kadangi brolis „Kličko“ apačioje miegojo, tai išbandė įvairiausius triukus. Pradedant žodiniais, baigiant fiziniais kontaktais. Aš nežinojau ko imtis, tai pirmą kartą išbandžiau dvigubą ausų kamštukų apsaugą. Susigrūdau į ausis po du. Man atrodo, padėjo. Užmigau.

Maždaug apie 2 nakties pabudau nuo uždegtos kambario šviesos. Kažkoks kambaryje šurmulys vyko, bet kai pabundi, tai iš pradžių dar nieko nesupranti. Žiūriu, brolis policininkas sėdi lovoje ir rodo kojas. Visos raudonom dėmėm išmuštos, kaklas irgi. Brolis „Kličko“ išsitraukia kažkokio eterinio aliejaus, pats tepasi, broliui duoda, po to man. Visi tepamės. Skaičiau prieš kelionę apie tokius bajerius. Taip būna nuo taip vadinamų „bed bugs“ ar, lietuviškai šnekant, patalynės blakių, sukandimų. Rašė keliautojai, kad alberguose kartais taip nutinka. Apsižiūrėjau savo kojas, rankas, bet nieko blogo nepamačiau. Beje, vienaakis visą tą laiką parpė išsijuosęs, net nepabudo. Px jam tos blakės.

Tai va, tokie reikalai. Rytas šlykštus kaip pachmielas. Tylim, dedamės daiktus ir ruošiamės eit pusryčiauti į barą. Aš kažkokį bajeriuką pakeliui apie lavonieną užmetu, bet brolis policininkas ryškiai nepagauna ir labai supyksta. Man net pagrasina, tipo jei dar tą žodį pakartosi, tai kitaip kalbėsim. Visu rimtumu. Ok ok… Čiliakas… Suprantu jį, nuotaika bloga, naktis nekokia ir tos blakės, juk niekas taip nenorėtų.

Papusryčiaujam ir grįžtam į albergą pasiimti daiktų. Vienaakis vokietis jau prabudęs. Klausiu jo, ar gerai miegojo? Sako, kad puikiai. Tada aš pusiau juokais, bet kartu ir rimtai sakau, kad jis knarkia kaip traktorius. Gal tai ir nemalonu išgirsti, bet manau, reikia tokius dalykus žmogui pasakyti. Tegul ir apie aplinkinius pagalvoja. Savo namuose tegul daro, ką tik nori, bet ir taip nelengvoje kelionėje tegul leidžia kitiems naktį pailsėti. Yra gi visokių gydymo būdų ir priemonių tai problemai spręsti.

Išeinam iš albergo. Kelias vėl veda per kaimus. Vaizdai pakeliui tikrai egzotiški. Pavyzdžiui, stovi didelis baltai dažytas namas su dviem palmėm iš šonų, bet visas kiemas nuklotas šūdų sluoksniu ir aplink ganosi dar 20 karvių. Ir taip daug kur. Įdomu, kaip kaimynai tokiose vietose sutaria. Jei irgi laiko gyvulius, viskas ok. O jei ne? Kaip sprendžiamos tokios problemos? Ar yra koks teisinis reguliavimas, ar pykstiesi paprastuoju būdu visą gyvenimą ir tiek. Matote, man, kaip planuojančiam pirkti nekilnojamo turto Ispanijoje, tai labai svarbu.

Išlindus iš už dar vienos silosu smirdančios ganyklos netikėtai patenkame į elektroniniu užtvaru reguliuojamą akmenimis grįstą gatvę. Užrašas šone sveikina atvykus į Santillana del Mar miestelį. Kaimo vaizdus pakeičia akmeninės pilys, bažnyčios, siauros gatvės, mažos sidro ir pyragų parduotuvytės. Pasijaučiu lyg nukeliavęs į vaikystės serialą „Robin of Sherwood - Nothing Is Forgotten”, kur groja Enya, o pusilgiais plaukais pasidabinęs gražuolis užsklandoje taikosi nušauti elnią. Be to, naktį lijo, tai balos gatvių šonuose atrodo grynai kaip atviras kanalizokas viduramžių laikais. Tikrai cool, jei tik ne milijonas senukų turistų. Jie vaikšto grupėmis, trankosi į mano backpack’ą, o po to neria į artimiausią sidrerią. Vienos tokios grupės gidė pamato mane, ala piligrimą ir klausia ar kalbu angliškai. Sakau, kad kalbu. Tada išsišiepia kiek tik sugeba ir pristato mane, kaip gyvą durnelį-eksponatą, einantį pėsčiomis 800 kilometrų, senukų grupei. Klausia tipo, tai kiek kilometrų per dieną nueini? Sakau, kad 30. Senukai visi aikčioti pradeda: „Ach, oh, ach oh…“ Po to klausia, kiek nuėjai iš viso? Sakau, jau apie 300. Senukai vėl: „Ach, oh, ach oh…“ Aš galvoju, kad reikia čia kokį bajerį suskelti senukams, tai klausiu: „dar liko 500 kilometrų, gal kuris norit kartu eiti?“ O tie tokie juokiasi ir vėl: „Ach, oh, ach oh…“ Grupės gidė patenkinta, šmaikštus perirgrinos pasitaikė. Visi mandagiai atsisveikina ir keliauja savo keliais.

Susitinku brolius. Jie džiaugiasi nusipirkę vietinio sidro. Kainavo tik 2 eurus. Einam kur nors, atsidarysim ir paragausim. Prie miesto ribos randam valstybinį albergą ir šalia esantį kempingą. Čia trumpam ir nusėdam. Patinka man tokie kempingai. Turi sau kemperį modernų ir važiuoji, kur tik nori. Patogumai kaip bute, o vaizdai vis kiti už lango kiekvieną dieną. Dar viena mano svajonė. Realiai, piniginiu atžvilgiu gal net tolygi buto pirkimui Laredo. Tik stilius labiau klajokliškas ir romantiškesnis. Tai gal geriau kemperį pirkt? Jį irgi galima išnuomoti. Ir visiems tinka, tiek jauniems, tiek vyresniems. Vėl užsisvajojau. Ok ok.

Sidro buteliui atidaryti reikia kamščiatraukio. Kur gaut? Tik spėjam apie tai pagalvoti, prisistato smalsus vyresnio amžiaus vokietis su dideliu senbernaru. Pradedam kalbėtis kas kaip ir paklausiam apie kamščiatraukį. Aišku, kad turi. Netrukus atneša. Ragaujam visi sidrą. Man jis nelabai patinka, kaip ir dauguma ispaniškų. Skonis išpuoselėtas, gilus su poskoniais, bet negazuotas visai, o man norisi nors truputį burbuliukų. Dar kiek pakalbam, išgeriam sidrą ir varom toliau.

Aš kiek atitrūkstu nuo brolių, todėl į Komiljas miestelį atvykstu pirmas. Mane pasitinka nuo vandenyno pučiantis didelis vėjas ir dar vienas senove dvelkiantis senamiestis. Tiesa, garsiausias Komiljas tuo, kad čia stovi Antoni Gaudi sukurta šizovų formų vasaros vila „El Capricho de Gaudí”, todėl turistų čia irgi pilna. Ateinu iki albergo. Ir ką jūs sau galvojat, visos vietos užimtos. Šūdas. Sutinku ispaną Obamą, jis geranoriškai pasisiūlo paskambinėti po aplinkinius pensionus ir hostelius. Niekas neatsiliepia arba vietų jau irgi nebeturi. Po truputį imu panikuoti. Kitas albergas mažiausiai už 10 kilometrų. Ateina broliai lietuviai. Tie, sužinoję, kad vietų nebėra, irgi susinervina. Ypač, kai pamato pažįstamus, mėgstančius važinėti traukiniais ir autobusais. Iš tikrųjų norisi jiems duot į snukį tokiais momentais. Mes einam pėsti sąžiningai, o tie prasitūsina pliaže visą dieną, sėda į traukinį ir atvaro pirmi į albergą, vos tik jis atsidaro. Taip vietų ir nebelieka.

Apima neviltis. Nusprendžiame eiti į turizmo informacijos centrą prašyti pagalbos. Jis vos už keliasdešimt metrų. Maloniai darbuotojai pasakome savo problemą. Ji stengiasi padėti. Skambina po pensionus (žemesnės klasės viešbučius) ir klausia gal kas priimtų tris vargšus perirgrinos. Randa kambarį trims už 50 eurų. Pusė velnio. Tiesa pasakius, aš jau senai galvoju, kad būtų visai gerai sau leisti pernakvoti ir kur nors prabangiau, nei kalėjimo tipo alberguose. Ko nori, tą ir gauni.

Pensionas čia pat. Vykstame ten. Šiaip viskas atrodo tvarkinga, švari patalynė, yra telikas, tik vonios kambarys smirda kanalizoku. Kaip nors iškęsim. Nuvarome į pardą, prisiperkam valgyt, alaus ir vyno. Šventę reikia švęst. Sėdim pensione, valgom, geriam, teliką žiūrim. Toks buitinis tūselis. Man visai patinka truputį aplinką pakeisti. Aš vėl pasinaudoju proga ir pradedu klausinėti brolio policininko apie taip išpopuliarėjusius prie Skvernelio reidus klubuose. Klausiu ar viskas čia ok, nes man atrodo, kad vyksta žiauri pakazūcha arba kodėl nedaro reidų popsovuose klubuose ir panašiai. Brolis iš pradžių lyg ir draugiškai šneka, bet aš neatlyžtu. Tada jau susierzina, kelia balsą ir situacija tampa nemaloni. Bliamba, pats kaltas, kad pradėjau. Kartais tiesiog atrodo, kad broliai yra mano draugai ir galime kalbėtis visomis temomis, bet, deja, būna ir taip, tad geriau palaikyti liežuvį už dantų. Nemokamos, bet naudingos gyvenime Kelio pamokos. Ačiū.

Pabaigiu vyną žiūrėdamas nesuprantama kalbą plyšaujantį teliką. Susisuku į švarią kvepiančią baltą patalynę ir nulūžtu. Ilga buvo dienelė.

Penkiolikta diena. Comillas – La Franca

Atsikeliu. Hahaa!!!! Naktį vėl buvo linksma. Šį kartą nesigilinau per daug, nes labai norėjau miego, bet brolį policininką vėl kando blakės. Vėl kažkur apie 2 valandą nakties jis skundėsi, kad degina kūną ir tepėsi aliejumi. Dabar, va, atsikėlė visas išmuštas dėmėm galingom ir net viena akis užtinus. Gal su savim iš to ano albergo atsinešė, nes čia švari patalynė, kvepianti. Negali nieko būti. Išlipu iš lovos ir sugalvoju dėl viso pikto apžiūrėti savo guolį. O tu kurva!!!! Paklodė kraujo lašelių takais išvaikščiota. WTF? Susirgau? Mano dienos? Va, ir vabaliukas kažkoks eina. Rodau broliui policininkui, klausiu ar čia ne patalynės blakė. Sako, kad ne, tos beveik nematomos. Aš netikiu ir pradedu google’inti. Gaunu tikslų atsakymą. Taip, tai tikrų tikriausia patalynės blakė. Visai kaip google image rodo. Pradedu ardyti matracą, nuimu visus užvalkalus. Ir tada vabaliukų išlenda dar daugiau. Ir mažesnių, ir didesnių, vieni eina lėtai, kiti bėga panikuodami. Eina šikt, kaip šlykštu. Apžiūriu savo kojas. Matosi mažytės valgymo žymės. Nebloga naktį vampyrų puota buvo. Tik man nei niežti, nei degina. Greičiausiai broliui policininkui dar ir kažkokia alerginė reakcija prasidėjus.

Po kiek laiko jaučiu, kaip pradeda niežėti galvą. Po to nugarą, pilvą, kaklą. Aaaaaaaa!!! Tos pyzdos visur, gelbėkite!!! Bandau iškratyti rūbus, kuprinę ir bėgu maudytis. Kiekvieną dieną išbandymai, kiek galima! Įdomiausia, kad brolio „Kličko“ blakės nelietė ir jo lova visiškai švari, nes raskladuškę, ant kurios jis miegojo, į kambarį atnešė iš kažkur kitur. Greitai papusryčiaujam, suvalgom tai, ką pirkom vakar ir dingstam iš šitos blakių knybždalynės.

Lauke šalta. Pirmas toks rudeniškas rytas Kelyje. Einam per miestą ir stebime visas jo grožybes: pilis, bažnyčias, senąjį universitetą. Viskas būtų nuostabu, bet negaliu nustoti galvoti apie blakes. Einu, kasausi. Panašu, kad maudymasis nepadėjo. Vėl niežti. Broliai žvengia. Sako, kad varau kaip bomžas. Man atrodo, blakės apsigyveno visuose mano rūbuose, o didžiausias skaičius nusėdo smegenyse. Nusprendžiu, kad kai prieisim sekantį albergą, visus skudurus išsiskalbsiu virimo temperatūroje.

Išeinam už miesto ribos. Šone vandenyno link prasideda dideli, potvynių metu užpilami, žemės ir smėlio plotai. Šiuo metu čia atoslūgis, todėl dumble kyšantys nudžiūvę medžiai dvelkia mistika ir primena serialą „True Detective”. Toliau Kelias pasuka per golfo laukus ir vėl veda palei vandenyną iki miestelio San Visente de la Barkera. Įspraustas jis tarp banguojančio vandens ir aukštų Kantabrijos kalnų panoramų. Sustojame čia pavalgyti tortilijos. Gerdami kavą pažiūrim į žemėlapį ir nusprendžiam sutrumpinti likusį kelią eidami greitkeliu. Šiaip kiek mačiau, daugiausia mašinų Ispanijoje važiuoja autobanais, o greitkeliais tik viena kita. Be to, šalikelės paliktos plačios ir labai patogios vaikščiojimui, tai eiti kaip ir visai saugu. Kita vertus, šiandien kelias nuobodus. Greitkelis, gatvės šalia autobano ir geležinkelio… Tokios vietos susitikti save netrukdo, bet didelius išgyvenimus blokuoja.

Ateiname iki kaimo La Franca. Kur gyvensim, jau žinom. Vakar nakvoję lietuviai per feisbuką parekomendavo. Pribūnam į vietą. Albergas nedidelis, tik 12 gultų. Gražiai apstatytas IKEA baldais ir buitine technika. Vadinasi „Albergue Triskel”, o jo logo puošia Keltų simbolis, kuriuo Asturias regionas labai didžiuojasi. Ir nors man piešinukas primena svastiką, čia tokie ornamentai piešiami ant sienų, siuvinėjami ant pagalvių, maišelių, graviruojami ant akmens.

Albergo šeimininkas – stambaus sudėjimo vyrukas, ausyse sunkūs auskarai, ant kūno gausu tattoo, alberge viskas, kas sukabinta ant sienų, kažkaip susiję su motociklais. Nusprendžiam, kad jis buvęs ar esamas baikeris. Sunku tiksliai kažką daugiau sužinoti, nes šiandienos mūsų globėjas visai nekalba angliškai. Užtai visomis kalbomis labai gražiai šypsosi. Šiaip nežinau, ar jau minėjau, bet aptarnavimo sferoje dirbančių ispanų nenoras mokytis anglų kalbos stebina. Aš suprantu, kad jei į tavo barą ar viešbutį neužsuka kitataučiai tai dar dar, bet jei kiekvieną dieną tu dirbi su užsieniečiais ir kožną kartą reikia ženklais bendraut, kai kažkas nori am-am arba gul-gul, tai iš abiejų pusių bereikalingai išeikvojama daug energijos.

Šiandien alberge nakvosim tik keturiese, trys lietuviai ir mergina korėjietė. Džiaugiuosi, kad vėl bus ramu ir galėsiu gerai pailsėti.

Einu maudytis ir skusti savo 2 savaičių barzdą. Taip… Eksperimentas užsiauginti kelionėje hipsterišką barzdą žlugo. Jau po kelinto nesėkmingo bandymo tenka sau pripažinti, kad barzda man tiesiog neauga. Tiksliau, kažkokie pistplaukiai dygsta ant veido, bet atrodo tragiškai. Nesigamina testosteronas organizme. Matyt, tešlos vaikystėje per daug valgiau. Hahaa.

Apie septintą valandą šeimininkas kviečia prie stalo ir atneša, nemeluoju, 10 kilogramų skaniai paruoštų spagečių. Paprašau prie valgio taurės vyno, gaunu visą butelį. Lost in translation. Ne gi aš vienas gersiu, išpilstau visiems. Prie makarų vynas žiauriai tinka. Beje, dar kartą apie ispanišką vyną. Aš, jei ką, vyną labai mėgstu ir galėčiau gerti ir gerti. Jei tik galėčiau… Nes paprastai vos ne nuo pirmo gurkšnio sukyla rūgštys, prasideda skausmai ir panašios kančios. O štai Kelyje jau antra savaitė vos ne kas vakarą geriam vyną ir nuotaika puiki, ir su skranduku viskas čiki. Ir vynas čia labai skanus, visai kitoks nei tas, kur Tėvynėje pardavinėja. Vis pafotkinu etiketes, gal pravers ieškant. Nors greičiausiai be šansų…

Viena vokietė, tokia jau pagyvenus, man panašiai apie vynus ragautus pasakojo. Sakė, rado gero po 2 eurus, o kadangi lėktuvais bijo skristi ir namo važiuos autobusu, planuoja keletą dėžučių pasiimti su savimi. Echhh…

Valgom po 25-tą porciją makaronų, o puode jų nemažėja. Stebuklą padarė baikeris. Jau kai užkimšom pilvus, bendrauti daugiau pradedam. Kalbinam korėjietę. O ji tokia kukli, susiprastinus. Paklausi ko nors, viskas jai „yes, yes”, o po to persigalvoja po kiek laiko, jau „no, no“ sako. Taip ir kalbamės. Beje, ji iš Korėjos su savim padažų aštrių atsivežė, kad galėtų valgyt čionykštį maistą. Vėl baikeris pasirodo ir visiems po desertą atneša. Firmos sąskaita. Tik mums jau nelabai telpa. Tada jis mus nužvelgia, nusišypso, nueina prie šaldytuvo, atidaro šaldiklį ir išima iš ten apšerkšnijusį butelaitį kažkokio stipraus gėrimo. Stato čierkas ant stalo, pila ir linki mums „Buen Camino”. Valioooo!!!!

Samanę gėrėm. Tik saldi ir visai silpna.

O dabar, prieš užmiegant, noriu atšvęsti dviejų savaičių Kelyje sukaktį ir pratęsti dėkingumo tradiciją. Dėkoju žmonai, kad nupirko man gerus kalnų batus (dėl jų neturiu pūslių ar kokių kitų ėjimo problemų, kai tuo tarpu kiti sprogdina fontanus ir negali paeiti), Mariui ir „iDeal Lietuva“ už prieš kelionę pakeistą naują iphone’o bateriją (batarkė laiko ilgai, o nusipirkto power bank’o dar net nebuvau įjungęs), bendrakeleiviams broliams už kantrybę einant su manimi (kartais, būna, pasakau po to pagalvoju, arba negalvoju išvis. Pasistengsiu galvoti.), albergo šeimininkui baikeriui, nes labai gera, kad kažkas rūpinasi, kad jaustumeisi kaip namie. Dėkoju už palaikymą ir meilę šeimai, uošvienei, giminėms ir draugams. Visiems Kelyje sutiktiems žmonėms ir ne žmonėms (pvz.: taikiems šunims, gražiom karvėm, ramiai gyvatei), geram orui ir, aišku, Dievui, kuris padeda man kiekviename žingsnyje.

Ačiū Jums labai.

Šešiolikta diena. La Franca – Villahormes

Atsikeliu. Miegojau labai gerai. Nesapnavau nei blakių, nei piktųjų dvasių. Nieko nesapnavau. Kambaryje naktį taip pat tvyrojo ramybė. Nieko neskauda, pailsėjau super. Kaip ir nėra ką daugiau pasakyt, kai viskas gerai.

Į tualetą, apsitvarkyti ir pusryčiauti. Ant stalo jau garuoja kava, pridėta įvairių džemų ir bliūdas saldžių bandelių. Įdomu, kada čia viską baikeris suruošė, niekas nieko negirdėjo. Prisikertam ir parašom į atsiliepimų knygą kaip čia buvo gera. Broliai lietuviai išeina, o aš dar užsuku į tualetą galutinai susitvarkyti. Į Kelią išbėgu palengvėjęs ir gerai nusiteikęs.

Lauke vėsu ir dar prietema, bet saulė jau kyla. Kelias veda pro aukštus viadukus ir išveda tiesiai prie vandenyno krašto. App’sikas man leidžia rinktis ar eiti trumpesnį kelią palei greitkelį, ar ilgesnį, bet palei krantinę. Aišku, kad pasirenku ilgesnį ir sunkesnį. Sunkiausi keliai veda prie didžiausių lobių. Pereinu per geležinkelio bėgius ir patenku į pievą. Už keliasdešimt metrų žemė tiesiog dingsta. Atsiveria statūs uolėti skardžiai ir mėlyni vandenyno toliai. Tuo metu iš už kalnų išlenda pirmi saulės spinduliai ir viskas aplinkui nusidažo skaisčiai raudona spalva. Danguje dar šviečia nespėjęs pasislėpti mėnulis. Pradedu verkti. Tik šį kartą tiksliai žinau, kad tai laimės ašaros. Jaučiu absoliučią pilnatvę. Kojos net linksta. Prisėdu ant akmenų. Dėkoju tam, kuris čia mane atvedė ir prašau, kad vestų toliau. Ant viršaus dar įsijungiu muziką. Nusprendžiu, kad mano katarsio iliustracijai labiausiai tiks Nick Cave & The Bad Seeds gabalas „The Mercy Seat”.

Ir tikrai, vos tik ausyse išgirstu muziką, graudulys pasidvigubina, o jausmų banga pasiketurgubina. Imu garsiai dainuoti kartu su Nick’u: „…And I think my head is burning… And I’m not afraid to die”. Atsistoju, griebiu lazdą. Pradedu ja mojuoti, šoku, rėkauju. Neriuosi iš savo kailio. Besiganančios karvės ramiai mane stebi, valgo žolę. Turbūt ne pirmą čia tokį psichą mato.

Lėtai judu pakrante. Ausyse toliau groja Nick Cave and The Bad Seeds „Tender Play“ albumas. Einu prie kiekvieno skardžio, leidžiuosi prie kiekvieno smėlio lopinėlio. Noriu, kad šios žavingos akimirkos, jei negali sustoti, tai bent kuo giliau įsirašytų į mane. Ech, kaip gerai padariau, kad ryžausi eiti Kelią. O nedaug trūko, kad vėl viską būčiau atidėjęs kitiems metams, kitam rudeniui ar pavasariui. Kažkiek nepatogumų grįžus, aišku, bus. Reiks ieškoti naujo darbo, galvoti kaip gauti pinigų. Bet kaip ten sako, davė Dievas dantis, duos ir duonos. Kaip nors išgyvensiu. O gal negrįžt? Eiti pėsčiomis į Kiniją pas žmoną. Arba gal geriau iš pradžių eiti į Indiją, o po to į Kiniją. Arba… Ok ok, nevermind.

Beje, šiandienos mano ir brolių tikslas - nueiti iki miestuko Poo. Taip, taip, toks jo pavadinimas, miestukas „šūdukas”, bet žmonės kalba, kad ten nerealus pliažas. Visai kaip Havajuose. Reikia paskubėti, kad po to galima būtų pailsėti. Šiandien idealus oras pasivartyti prie vandenyno. Visiškai giedra ir jau maloniai įšilo. Einu. Užkabina muzika. Klausau „Deafheaven“ naujo albumo. Labai geras. Po to užsimetu SUB FM podcastą. Irgi super. Ritmukai varo, palengvina man ėjimą. Gaunu iš brolių sms’ą: „Poo vietų kur miegoti nėra, viskas užimta.“ Bandė jie ir pas žmones kambarių ieškoti ir į viešbučius. Jokių šansų. Tikriausiai visi piligrimai planų prie vandens pagulėti turėjo ir į „šūduką“ susigrūdo. Broliai nusprendžia eiti į kitą miestelį, ten irgi yra pliažas. Ok. Aš skubu iš paskos. Prieinu ir pats tą žymųjį Poo. Visur ženkluose miestelio pavadinimą rašo su viena O (Asturijos kalba), bet aišku, kad būtų šmaikščiau su flomikais visur prirašyta dar viena O. Ajajai, kaip juokinga. Iki paplūdimio neinu, bet pati gyvenvietė niekuo neypatinga, viena gatvė ir tiek. Gal tik namai ryškiomis spalvomis išdažyti, o gal man tik taip pasivaideno.

Keliauju toliau. Kelyje randu niekieno persikų medį. Vaisiai dar nelabai prinokę, bet valgomi. Prisiskinu, kiek telpa į kišenes, ir eidamas kramsnoju. Gaunu iš brolių dar vieną sms’ą: „Celorio irgi viskas užimta.“ Šūdas. Jau matau, kad poilsio šiandien nebus. Sekantis albergas už 9-ių kilometrų. Reikia eiti, nieko nepadarysi. Atsirandu ir pats Celorio. Jau didesnis miestukas. Gražiai sutvarkytas. Uolų apsuptas nemažas paplūdimys. Prisėdu ant suoliuko suvalgyti sumuštinį ir bananą. Pasėdžiu 15 minučių ir vėl einu.

Po truputį nuovargis ima viršų. Atitinkamai keičiasi ir nuotaika. Euforija sumažėja. Susitinku brolius. Jie pavargę ir nervingi. Planas chuliganas pagulėti Havajų beach’e neišdegė, o vietoje jo sulauksime vos ne rekordinio kilometrų skaičiaus.

Pagaliau prišliaužiam Villahormes albergą. Šiaip tiek išorė, tiek vidus atrodo labai šiuolaikiškai. Visai kaip craftinio alaus baras-parduotuvė. Pristatyta daug alaus butelių iš viso pasaulio. Šeimininkas stambus su barzda, atrodo, lyg pats alų virtų. Beje, gerai kalba angliškai. Apsidžiaugiame, kad greit prisivalgysime ir alaus paragausim. Sumokame už nakvynę, gauname antspaudukus į piligrimo pasą ir jau norėtume ką nors suvalgyti bet… O, ne… Pamatome kokios užkeltos maisto kainos. Pigiausias patiekalas – makaronai – 8 eurai. Klausiam, gal ką pigiau turi, ar perigrinos menu yra. Ne, nėra. Ir dar šeimininkas taip arogantiškai bendrauti pradeda, visiškai nosį užrietęs. Broliai supyksta. Einam į miestelio centrą, gal rasim kokį pigesnį barą. Manęs jau kojelės visai nelaiko, bet einu. Pavalgyti vis tiek reikia. Prieiname barą centrinėje gatvėje. Valgyti nedaro nieko, turi tik nedidelę parduotuvytę. Aš sūrio nusiperku, broliai – bananų. Labai kaloringas ir sotus maistas. Prisivalgysime žiauriai.

Ieškome, gal kitur rasime barą. Randame. Valgyti neturi. Siūlo išgerti alaus ir sidro. Blet, kaip užpiso! Aš daugiau negaliu, einu atgal į albergą. Broliai lieka laukti, kol atsidarys dar vienas baras, gal ten bus paėst. Grįžtu. Valgau, ką randu iš atsargų. Pasidarau sumuštinių su sūriu. Pradedu browse’int piligriminį app’są. Ha! Geras, šiandien šventė! Pasirodo, nuėjau jau pusę Kelio, daugiau nei 400 kilometrų. Šaunuolis! Einu ir nusiperku pas piktą barzdočių vieną kažkokio nematyto alaus. Tokia proga galima ir brangiau sumokėti. Albergo bare sėdi dar trys vokiečiai. Tik su jais ir nakvosim. Niekas daugiau čia neužklydo. Pradedam kalbėtis. Išaiškėja, kad jie labiau turistai, o ne rimti piligrimai. Eina porą šimtų kilometrų savo malonumui. Išgiriu jiems Lietuvą, Nidą, Vilnių. Sako, kad atvažiuos.

Grįžta broliai. Taip nieko ir nepavalgė, bet už tai nusipirko butelį sidro. Teisybė, kam čia valgyti, jei galima gerti. Sako, kad sulaukė, kol atsidarė sidrerija, bet maisto kainos ten dar nesąmoningesnės nei pas arogantišką šeimininką, tai tik sidro butelį nusipirko. Nusprendė iš principo nieko nevalgyti. Bus gerai ir taip. Ok, tebūnie.

Broliai išgeria sidrą. Siūlo man, bet aš nenoriu. Sugulam į gultus. Aš nulūžtu.

Septyniolikta diena. Villahormes – La Isla

Atsikeliu. Miegojau gal ir neblogai, bet naktį kažką sapnavau ir rėkavau per miegus. Brolis policininkas ramino. Sakė, baisiai ūkavau, išsigandęs net buvo. Žinau, kad kartais man taip nutinka, kai sutrinka miego ir budrumo ritmas ir sapnuojasi košmarai. Pavyzdžiui, sapnuoju, kad kokiam urlaganui į galvą reikia įspirt, bet niekaip koja nesikelia. Tada susinervinu ir keistus garsus pradedu leisti. Paprastai tokiais momentais pabundu save išgirdęs, bet jei su ausų kamštukais, tai nežinia iki kokių koncertų nuvažiuočiau.

Greitai apsirengiam, daiktus susidedam ir išskubam iki kito miestelio. Labai visi išalkę, ieškosim atidarytos kafeterijos. Nežinau kaip broliai, bet aš silpnokai jaučiuosi. Grynai jaučiasi, kad energijos iš vakaro nepasikroviau ir per daug kilometrų nueita buvo.

Ateinam iki miestuko Nueva. Iš karto randam atidarytą kavinę. Prie aparatukų sukasi laisvai angliškai kalbanti maloni bufetava. Užsisakome po dvigubą tortilijos ir kavos. Sako, kad reikės palaukti, nes dar tik kepa. Be problemų. Dairomės aplink, iškišu nosį į gatvę. Matau ir restoranus kelis, ir supermercado, ir šalia albergas stovi. Ant kiek mes durniai, eina sau. Būtume geriau čia vakar atėję. Tik 3 kilometrai nuo Villahormes albergo, kuriame nakvojome. Tiek pat ir privaikščiojome pirmyn atgal, valgyti ieškodami kur nusipirkti, o čia viskas vienoje gatvėje.

Atneša maistą. Mes devintame danguje. Tortilija superinė ir kitokia nei anksčiau valgydavome. Suprantu, kad virėja receptui panaudojo tarkuotas bulves ir taip patiekalas įgavo visai kitokią konsistenciją ir skonį.

Savijauta momentaliai pagerėja. Išeinam į trasą. Saulė spigina. Panašu, kad bus karšta. Broliai atsilieka, aš išsiveržiu į priekį. Einu Keliu ir grožiuosi regiono gamta. Jau seniau pastebėjau, kad Asturijoje kiekvieno namo kieme stovi ant akmenų pakeltas savitos architektūros sandėliukas. Jis vadinasi Horreo. Iš pradžių maniau, kad gal čia toks senų tradicijų ir šiuolaikinio gyvenimo sintezės vaisius, nes daug kur mašinas po jais stato ir kaip garažą naudoja. Bet, pasirodo, tokie sandėliukai nuo seno skirti grūdams laikyti. Ant akmenų aukščiau konstrukcija statoma, kad pelės nepasiektų ir ventiliacija geresnė būtų. Šiaip sunku pasakyti ar pagal paskirtį dabar kas tuos namukus naudoja. Man atrodo, daugiau dėl grožio ir pagarbos tradicijai visi statosi.

Prieinu kurortinį miestelį Ribadeselja. Kelias veda per tiltą. Apačioje nusekus upė ir kur tik nepažiūrėsi, visur pilna didžiulių žuvų. Didelės kaip karpiai, bet labiau pailgos. Galvoju, gal jų negalima gaudyti, ar jo nevalgomos, nes žiauriai keista kodėl čia jų šitiek daug. Va, matau ant tilto žvejoja bičas, bet irgi keistai. Užmetęs dugninę, nieko nepagavęs, o vandenyje paviršiuje tie begemotai plaukioja. Nesuprantu, kam jam išvis ta meškerė. Įsibridai ir su rankom pasigavai, kai ten jų tiek knibžda. Ok, ok.

Jau vidurdienis, reikia užėst kažką. Einu į pirmą pasitaikiusią kepyklą-valgyklą. Nusiperku dar porą porcijų tortilijos ir einu į pliažą. Suvalgau vieną pasigardžiuodamas. Pakvėpuoju vandenyno bangų brizu ir grįžtu į savo laimės ir kančios taką. Tikrai šiandien saulutė šviečia nevaikiškai. Aš kaip įmanoma slepiuosi ir net pasitepiau apsauginiu kremu iš brolių pasiskolinęs, bet mažai padeda. Visas raudonas, kaip virtas vėžys. Ypač kojų blauzdos dega nemaloniai.

Susirašau su broliais lietuviais. Nusprendžiam ir šiandien pabandyti susirasti nakvynę prie vandenyno. Bus kaip tik ant kranto dar vienas surferių rojaus kampelis. Šį kartą, kadangi esu priekyje, man tenka garbė pirmam atvaryti ir užimti vietas alberge. Pavojus tik vienas ir labai didelis – albergas norimam miestelyje tik šešių vietų ir iki jo dar reikia gerokai paeiti. Labai tikėtina kad bus užimtas, tačiau surizikuoju. Skubu ir visus sutiktus piligrimus lenkiu sparčiu žingsniu. Prakaitas liejasi laisvai. Ypač nelengva eiti, kai pasitaiko kalniukas ir dar be pavėsio, bet yra dėl ko stengtis. Kenčiančiam dangus.

Truputį pridusęs ir visas sulipęs pasiekiu La Vega. Nuo kalniuko pasimato fantastiško grožio panoramkė. Gerai čia būtų šiandien likti. Prieinu albergą. Vietų nėra. Šūdų šūdas. Ant laiptų stovinčiam vokietukui, kuris irgi liko ant ledo, albergo šeimininkė suranda porą lovų pas kaimynką. Aš sakau, kad gal man ir mano bendrakeleiviams taip galit surasti. Sako, kad yra, bet po 20 eurų už lovą. Na ne, ačiū.

Susirašau su broliais. Jie liks alberge, kurį aš jau praėjau. Man sugrįžti atgal keliu, kuriuo ėjau, atrodo visiška nesąmonė. Sekantis albergas maždaug už 6 kilometrų. Ką daryti? Majį bala, dar kartą surizikuoju ir einu į priekį. Kelias veda kažkur aukštyn. Palipus kokį kilometrą jau pradedu gailėtis savo sprendimo. Karšta kaip pirtyje, vos kvėpuoju. Nuvirstu po medžiu bent kiek pailsėti. Suvalgau likusią tortiliją ir kiek paguliu. Norėčiau sakyti, kad pailsėjau, bet iš tiesų tai nichrena. Reikia eiti. Galvoju, jei jau labai blogai bus, susitranzuosiu mašiną. Tiek to įsitikinimai, svarbu likti gyvam. Šliaužiu po truputį. Prieinu statų krantą. Pasidaryčiau čia selfį, jei tik galėčiau. Kažkur ne ten nuklystu norėdamas daryti shortcut’ą. Bliamba, reikia grįžti. Sugalvoju lįsti per tvoros skylę, apvyniotą spygliuota viela. Lendu ir susiplėšau maikę. Ot lopas! Imu melstis ir nuteikinėti save, kad jau nedaug liko. Alberge gersiu alų, valgysiu picą ir džiaugsiuosi gyvenimu. Irgi nepadeda.

Prisikapstau šiaip ne taip per porą valandų iki La Isla. Einu krantu. Visi tokie funky – maudosi, deginasi, o aš, kaip zombis, nieko kito nematau ir negirdžiu, tik noriu greičiau rasti kur nakvoti. Pamatau rodykles, rodančias kryptį į albergą. Seku jomis. Tada jau kur turi būti mano išsvajota vieta, gatvėje sutinku bičą, kuris nuveda pas albergo šeimininkę senutę vien tam, kad ji man pasakytų, kad viskas uždaryta. Sakau jai, kad app’se parašyta, kad turi veikti. Ji sako, kad čia interneto klaida ir užtrenkia duris. Va, čia tai zjbs! Prisirizikavau.

Einu ieškoti viešbučio. Mačiau einant buvo reklama: „Hotel. Special perigrinos price”. Atvarau. Viešbutis panešiotas, bet bus gerai. Kaina 20 eurų. Sakau administratorei, kad tinka. Klausiu ar čia single room tiek kainuoja. Sako, kad double. Tai labai gerai. Sumoku, gaunu antspaudą ir einam pažiūrėti į mano kambarį. Ateinam. Administratorė sustoja ir vietoje to, kad man duotų raktą, ima belstis į duris. Aš pradedu įtarti kažką negero. Nesuprantu, ko ji beldžiasi, jei čia mano kambarys. Durys atsidaro ir tiesa išaiškėja labai greitai. Pasirodo, čia jau kažkas gyvena ir man su tuo kažkuo reikės gyventi viename kambaryje. Sakau mergelei, kad nesitarėme taip. Ji sutrinka, bet iš karto pasiūlo grąžinti pinigus. Sugalvok tu man, tipo du žmonės kambaryje, 40 eurų išeina, tai kaip visa double room kaina.

Susinervinęs einu į patį brangiausią viešbutį toje pačioje gatvėje. Išdėstau naujai pravadničkai viską kaip yra ir už 25 eurus gaunu double room su pusryčiais. Ačiū Dievui, viskas baigiasi. Maudausi, skalbiuosi ir krentu į lovą. Kaip gera! Dar belieka iki parduotuvės nueiti. Gerai, kad ji čia pat, už kampo. Prisiperku visko, o pardavėjas dar padaro karštą tortilijos sumuštinį. Haha, geras, šiandien vien tik tortilijas ir valgiau, nieko daugiau.

Grįžtu į viešbutį. Geriu alų, valgau milžinišką sumuštiaką. Per teliką rodo ispaniškus „Farus”. Jaučiu, kad garsai tolsta, sąmonė temsta… Nulūžtu.

Aštuoniolikta diena. La Isla – Priesca

Atsikeliu. Miegojau kaip užmuštas, nors vis dar jaučiasi vakarykštės dienos padariniai. Degina blauzdas ir vėl skauda kojas. Persistengiau vakar. Todėl šiandien imu laisvą dieną. Na, beveik laisvą. Paeisiu 15 kilometrų iki artimiausio albergo ir poilsiausiu. Dabar irgi niekur neskubu. Viešbučio pusryčiai prasideda tik nuo 9 valandos ryto. Įsijungiu teliką. Vartausi dvigulėje lovoje. Truputį keista taip nieko neveikti, bet man visai patinka. Einu į dušą, ilgai maudausi. Su fenu vonioje galutiniai išsidžiovinu dar iki galo nespėjusias išdžiūti kojines ir maikes.

Laikrodis jau rodo 8:55. Sugalvoju, kad reikia nusileisti į viešbučio restoraną, liko 5 minutės, turėtų jau duoti pusryčius. Nusileidžiu. Niekur anei gyvos dvasios. Restoranas uždarytas ir neatrodo, kad jis apskritai kada nors veikė. Sutinku prie reception’o vakar dieną matytą patarnautoją. Klausiu, ar pusryčiai bus? Tas toks tipo sorry, bet dar nėra 9-ių. Ok, ok. My bad, paskubėti norėjau, bet neišėjo. Čia gi Ispanija, jau buvau pamiršęs.

Išeinu į lauką apsižvalgyti. Oras pasikeitęs. Saulė dingo. Kabo rūkas. Matau gatvėmis į Kelią traukia pagyvenusių piligrimų porelės. Visi nematyti. Įdomiai, kai eini keliu, tai tik vieną kitą pakeleivį sutinki, bet kai sustoji, tai matai kaip iš visų kampų ėjikai kaip tarakonai lenda.

Sugrįžtu į restoraną. Čia jau jausti judesys. Padavalkos dirba labai, bėgioja pirmyn atgal. Ateinu prie baro pasiimti savo porcijos, bet mane sodina prie stalo. Sako, kad prie manęs prieis kažkas ir galėsiu užsisakyti. Ok, atsisėdu ir laukiu. Šiaip, aišku, keista kam čia to cirko reikia, kai jau žinau, kad pusryčiams gausiu skrebutį ir džemo.

Prieina bufetava ir klausia:

– Toast? Jam? Coffee?

Aš jai sakau:

– Si.

Ir ji man atneša du toast’us, džemo ir kavos. Zjb, ne? Paprasta kaip du kart du. Pusryčiai praktiškai tuo ir baigiasi.

Išeinu į Kelią. Takas veda per ganyklas. Įdomu, kad kai kur ant žemės telkšo didelės ir nedžiūstančios balos, o lietaus juk seniai nebuvo. Miškuose irgi ne vienoje vietoje taip mačiau. Čia gal kokių paviršinių šaltinių ar vulkaninės kilmės geizeriukų kaltė. Todėl ir žaliuoja taip aplink viskas. Išlendu į kažkokį kaimą. Iš niekur priešais mane išdygsta didžiulis vokiečių aviganis. Paprastai palaidi šunys džiaugiasi laisve ir į žmones nekreipia dėmesio, o šitas stovi ir žiūri man tiesiai į akis. Bybis žino, ką jis ten galvoja. Aš stipriau suimu ėjimo lazdą ir nedrąsiai ja pagrūmoju. Jei būtų kaip apeiti, mielai apeičiau šią gyvą kliūtį, bet takas siaurut siaurutėlis. Whatever will be, will be… Einu tiesiai į jį. Šuo nė krust, bet aš einu ir praeinu. Nežinau, ar jis lazdos išsigando, ar saulėje paskrudęs piligrimas jam pasirodė neskanus.

Prieinu gražų miestelį pavadinimu Colunga. Čia randu mažą jaukų senamiestį ir didelį supermercado. Pastarasis mane domina labiausiai. Šį kartą pasitaiko ispaniška maxima – supermercado „Alimerka“ ir į mano pirkinių krepšelį krenta visa ekonominių prekių linija: saldžių bulkučių family pack’as (1.38e), dar šiltas baguette’as (0,45e), sūris (1e), tuno konsrevai (0.84e), šokoladas (0.93e), paruošta tortilija pašildymui (1.99e), alus (kitais kartais vynas, priklausomai nuo to, kaip toli viską reikės neštis (0,26e ar 1,49e)). Realiai, parai skrandžio komfortui pasiekti man visko pilnai užtenka.

Judu toliau. Kažkaip neblogai einasi, gal dėl oro. Saulės nėra. Dangus apsiniaukęs, bet maloniai šilta. O aš kaip tik sumąsčiau, kad šiandien būsiu gudrus ir užsidėsiu ilgas kelnes, kad saulė kojų nedegintų. Protų protas. Prasideda kalniukai. Malonūs, nestatūs. Šalikelese obuolių užderėjusių pilna. Einu, skinu. Rūgštūs, nelabai skanūs. Aš, tiesą pasakius, jų ir nevalgau. Sukramtau, sultis išspaudžiu burnoje ir išpjaunu nx visą tą masę. Po to figų randu. Tų prisikemšu. Žarnos pučiasi. Šaibos eina. Man patinka.

Seka kelio vingiai. Eini ir nežinai ar ta graži panorama, kuri tau atrodė graži, vis dar graži, nes už kampo jau kita, dar gražesnė. Už dar vienos tokios matau priekyje piligrimą. Klišos kojos, plika galva. Mano smegenys sugeneruoja, kad jau mačiau šitą liūdną vaizdą. Prieinu arčiau ir akurat, mano senas draugas iš Irūno. Šwięnta matka, polski piligrym! Tikrai nemaniau, kad išvysiu dar šį wilno nasz’e propaguotoją. Kita vertus fainai taip susitikti, juk mūsų tikslas tas pats, o visa kita – smulkmenos. Aš net lenkui kažkokią virtualią pagarbą pradedu jausti. Jei taip pagalvojus, Kelyje nei vieno piligrimo nesutikau, kuris nuoširdžiai dėl religijos savo ėjimo kančią aukotų, o nuo jo visa esybė tuo dvelkia. Persimetam keliais žodžiais. Jis kažkur tolimesniame alberge vietą užsirezervavęs. Eina neskubėdamas. Abu pasidžiaugiame, kad nedaug jau liko kilometrų, su kiekviena diena vis mažiau ir mažiau. Jis prisėda lunch’ui, o aš einu toliau.

Ateinu į Priesca. Čia šalia bažnyčios ir yra mano albergas. Per anksti atėjau, durys užrakintos. Teks palaukti. Pro langą, viduje matau kambarius tvarkančią moteriškę. Pamačiusi mane ji nusišypso ir aš jau žinau, kad patekau į geras rankas. Kieme randu gaiviųjų gėrimų automatą su alaus „Mahou“ (Cerveza) opcija. Kodėl gi ne! Mielas automate, uno cerveza por favor. Sėdžiu, stebiu aplinką. Nelabai yra ką veikti. Pro šalį gatve eina piligrimai. Viena porelė sustoja įsipilti vandens. Vokiečiai. Keliauja priešinga kryptimi. Pradėjo Kelią Santiage de Composteloje ir eina iki Irūno. Irgi geras pasirinkimas, nes savo kryptimi tikrai nesutiks pakeleivių, ir tuo pačiu blogas, nes bus nuobodu – vėlgi nesutiks pakeleivių.

Atvaro broliai lietuviai. Jie irgi nusprendė čia pat nakvoti. Tik spėjam pasidalinti vakarykščiais įspūdžiais ir albergas atsidaro. Seserys šeimininkės maloniai mus priima. Kambariai švarūs ir jaukūs. Tualetai ir dušai kaip iš žurnalo – apstatyti moderniais ir brangiais įtaisais. Kol įsikūrinėjame, pradeda rinktis chebrytė. Vėl dalis matytų, dalis nepažįstamų. Broliai supažindina su viešųjų ryšių specialiste latve. Ji turi blog’ą (https://mugursoma.lv), kuriame irgi aprašo savo Kelio įspūdžius. Gaila, jis latvių kalba, beveik nieko neina suprasti. Susitinku prieš porą dienų matytą australą su kartu keliaujančiu Šri Lankos kilmės amerikiečiu iš Sietlo. Faini bičai. Amerikietis-šri lankietis vos tik pamatęs keptuvę ir virtuvėje sudėtas nemokamas daržoves, pasiraitoja rankoves ir imasi daryti daržovių troškinį. Kiti nedrąsiai stoviniuoja lauke ir išgeria visą gėrimų automato alų. Albergo sesuo bėga papildyti. Be to, seserys virtuvėje turi įsirengusios jaukią parduotuvėlę, kurioje galima nusipirkti basic maisto produktų. Tame tarpe balto ir raudono vyno. Šie maisto produktai populiariausi.

Broliai lietuviai nusprendžia virti makarus ir kviečia mane prisijungti. Aš aperityvui nuperku vyno. Virtuvė pilnėja. Visi darosi valgyti ir geria gaiviuosius gėrimus. Klegesys didėja. Pirmą kartą albergų gyvenime jaučiu kažkokią nenusakomai malonią piligrimų bendrystę. Jausmų įkarštyje seserys pasiūlo apsilankyti šalia stovinčioje bažnyčioje. Aš taip įtariu, kad greičiausiai seserys iš pašaukimo yra vienuolės, bet sprendžiant iš alberge nukabinėtų nuotraukų yra prisiekusios keliautojos, todėl negali iki galo atsiduoti Dievui ir gyventi vienuolyne.

San Salvador de Priesca bažnyčia – žiauriai sena, pastatyta 921 metais. Po to keletą kartų rekonstruota ir perstatyta. Vidus be jokių puošybų ir aukso elementų. Kryžius ir dvi šventųjų statulėlės. Sesuo kalba tik ispaniškai. Viena vyresnio amžiaus prancūzė stengiasi išversti viską į anglų kalbą, bet matyti, kad ji akivaizdžiai pergėrė vyno. Visiškai beleką šneka, juokiasi, prancūziškai pertraukinėja seserį, kalbina dar labiau girtą savo vyrą. Per dešimt vertėjų ir interpretatorių supratau tik vieną įdomią istoriją. Viduryje bažnyčios yra palaidotas elektrikas, į kaimą atvedęs elektrą, bet jo antkapis grindyse įmūrytas taip nepatogiai, kad dauguma lankytojų mindo jį net nepastebėję.

Grįžtam į albergą. Čia jau labai linksma. Atvarė ir jaunų amerikiečių-italų-prancūzų kompanija. Užsirezervavę vietas buvo iš anksto. Brolis „Kličko“ kaip tik nutveria vieną italę, liurlinančią jo vyną. Tipo niekieno stovėjo taurė, sorry. Nepatinka man jie. Ir šiaip situacija tampa nekontroliuojama. Dvasine galėjusi tapti Kelio programa pavirsta į pakelės arklidę. Matau, kaip ta pati gatava prancūzė bučiuoja seseris ir dėkoja už priėmimą.

Šeimininkės pripratusios prie svečių, įjungia stebuklingai hipnotizuojančią „tepadeda tau Dievas“ šypseną ir visi pradeda lūžinėti. Į tikslinę grupę papuolu ir aš. Valausi dantis ir einu miegoti. Labanakt.

Devyniolikta diena. Priesca – Chichonas

Atsikeliu. Visi jau kuičiasi ir šiugždena savo kelioninius portfelius. Nelabai kaip miegojau: myžt varė, blakės vėl vaidenosi, senis kampe vaitojo per miegus. Bet, kaip bebūtų keista, dabar nuotaika nebloga. Aplinkui visi tokie draugai atrodo, beveik giminės. Tu jų gyvenimus žinai, jie tavo žino, kažkas juokauja, bajeruoja.

Sėdam visi virtuvėje prie pusryčių stalo. Kas jogurtą valgo, kas vakarykščius makaronus šildosi. Mes su broliais lietuviais kertam cibulių ir bulvių tortiliją. Matosi, kad dauguma aplink klausiamai žiūri, tipo „kaip jūs tokį sunkų maistą iš ryto galite valgyti?“ Bet aš jų akyse matau tik pavydą, nes kažkam už valandos po jogurtėlio gurgs skrandis, o mes po tortilijos energijos užtaiso jau būsim 10 kilometrų nuėję.

Iš lėto paliekame albergą. Prancūzai, kurie, mano manymu, turėjo dar ryte gulėt negyvi, išeina sparčiu žingsniu kartu su mūsų lietuviška kompanija. Neatrodo, kad jiems nors kiek būtų bloga. Greičiau atvirkščiai, dar girti nuo vakar ir eina kaip ant dopingo.

Nueiname kokius 3 kilometrus ir sutinkame pievoje palapinę beardančius dar du lietuvius. Vaikinas ir mergina keliauja tokiu pačiu maršrutu, tik nakvoja palapinėje. Šiaip variantas geras ir pigus, bet turi ir trūkumų. Jau vien pamačius bičiuko tempiamos kuprinės dydį man gera pasidaro. Nežinau, ar galėčiau tiek grūzo panešti. Be to, naktimis dabar jau šalta, o rytais labai drėgna. Na, bet pagalvojus, jie turi vienas kitą ir yra kur kas jaunesni, ne tokie bambekliai kaip aš. Kas reiškia, kad visi mano minusai jiems gali būti pliusais. Persimetame keletą žodžių.

Jie sako, kad šiandien planuoja nueiti iki Chichono. Čia kaip ir tolokai yra. Mes taip toli neisim. Palinkim vieni kitiems sėkmės ir skirstomės.

Prieiname miestelį Viljavisiosa. Aš įlendu į supermercado ir mūsų keliai su broliais vėl išsiskiria. Nusiperku dar vieną piligrimo produktų krepšelį. Kiek paėjėjęs randu gražią pievelę, kurioje prisėdu pavalgyti. Reikia pasistiprinti, nes už poros kilometrų laukia rimtas kalnas. Desertui suėdu pakeliui surinktus graikiškus riešutus ir nuskintas šviežias figas. Ir for real vos paėjus takas pradeda beviltiškai ir nepertraukiamai vesti į viršų. Lipu lėtai, bet pastebiu, kad viena ėjimo lazda ilgainiui suteikia keistą efektą. Kadangi esu kairiarankis, einant remiuosi laikydamas lazdą kairėje rankoje. Iki šiol viskas buvo gerai, bet jau antra diena jaučiu, kad pradeda skaudėti dešinį kelį. Natūralu, jis einant patiria didžiausią krūvį. Pradedu keisti rankas, lyg ir geriau darosi, bet kitai tolimai kelionei tinkamam svorio balansui palaikyti jau pažadu sau nusipirkti porą profiškų ėjimo lazdų.

Tai ką… Kalnelis. Uch... Lipu. Mintys neblogos galvoje iš karto pareina… Tipo, mano gyvenimas yra šūdas. Na gi, pagalvokim, ką gero aš padariau ar sukūriau, kad galėčiau džiaugtis savo nuopelnais. Nieko. Dešimt metų ėjau į nemėgstamą darbą, kai tuo tarpu kiti nuvertė kalnus darydami tai, kas jiems patinka. Takas vis veda aukštyn. Kokia prasmė šitos mano kelionės? Lipu kažkur prakaituotas visas ar bandau kažką įrodyti sau, o gal kitiems? O kas tie kiti? Draugai? Kur jie dabar? Dingo visi. O gal aš jų niekada ir neturėjau. Žodžiu, beviltiška viskas…

Pasiekiu kalno viršūnę. Pradedu leistis žemyn ir vėl mąstau… Bet gal viskas nėra taip blogai. Iš esmės viską, ko reikia, turiu gyvenime. Ir butą, ir mašiną, ir žmoną, ir gerą lovą. Patinka dabar eiti Keliu. Kiekvieną dieną sutinku naujus žmones, aplankau naujus miestus, mėgaujuosi nepaprastai gražiais gamtos vaizdais. Esu sveikas. Šią minutę turiu ką valgyti ir net alkaną galiu pavaišinti. Oras šiandien nuostabus. Eina sau, kaip viskas gerai! Net susigraudinu. Gaili ašarėlė nuplauna skruostus ir mėlynas temdo akis. Nusileidžiu žemyn. Jaučiuosi kaip po apsilankymo pas psichologą. Kalnas kaip terapijos ir savipagalbos priemonė.

Prieinu kaimą Deva. Čia su broliais lietuviais tarėmės, kad liksim nakvoti kempinge įrengtame alberge. Jie manęs jau laukia prie įėjimo, bet gerų žinių neturi. Albergas uždarytas dėl patalynės blakių invazijos. Rimtai. Čia, Asturijoje, jų kažkokia epidemija, ne kitaip.

Kempingo parduotuvėje nusiperkam sausainių ir alaus. Išgeriam, kad kelelis nedulkėtų ir varom toliau ieškoti kur gyvent. Papuolam į Chichono priemiesčio labirintą. Klaidžiojam tarp akmeninių sienų geras porą valandų. Nuvargstam žiauriai. Pagaliau randam išsvajotąjį albergą, o jame, atspėkit, ar yra vietų? Nėra, špyga taukuota. Aš jau neturiu jėgų nervintis. Prisėdam bare. Broliai, pasitelkdami baro padavėją, bando skambinti po kitus albergus. Viskas užimta. Aš bandau ką nors rasti per booking.com. Pigiausi kambariai 60-80 eurų, ir tai kažkur miesto pakraščiuose, dar reiktų eiti vos ne 8 kilometrus. Apninka liūdesys. Broliai labiau optimistai, kas iš esmės ir gelbėja situaciją. Jie nusprendžia tiesiog eiti į kiekvieną surastą viešbutį ar pensioną ir klaust ar turi vietų. Su viskuo sutinku.

Iki Chichono centro jau visai nedaug likę, gal kokie 3 kilometrai. Nenorėjom čia eiti, bet ateisim. Beje, patenkame į miestą įdomiu metu. Gatvės visiškai užkimštos automobiliais, šaligatviai pilni žmonių. Visi apsivilkę Real Sporting de Gijónj klubo atributika. Pasirodo, išlindom visai prie stadiono, kur vyks miesto futbolo komandos varžybos. Nežinau, kokio dydžio stadionas, bet žmonių susirinkęs beveik milijonas. Eiti net nereikia. Jie tave neša. Keistai jaučiuosi šioje minioje. Gerai, kad kelias pasisuka ir futbolo fanatai lieka už nugaros.

Patenkame į miesto centrą. Pro namus šviečia vandenynas ir miesto pliažas. Kaip tik, va, Lidl España stovi. Galima būtų pasiimt valgyt, gert ir varyt ant kranto. Bet ne, dar laukia lovos paieškos. Pamatome pirmą dviejų žvaigždučių viešbutį, užeiname paklaust. Siūlo trivietį kambarį už 66 eurus. Manau, labai normaliai. Aš mielai likčiau, bet broliai nori dar pabandyti kitur. Užeinam dar į porą. Viskas rezervuota. Kitame už trivietį paprašo 70 eurų. Aš jau zyziu, kad gal eikim į tą, kur pirmame buvome, bet kažkaip netikėtai broliai pamato ant namo laiptinės užrašytą žodį „pension“ ir pradeda ten skambint. Kažkas mus įleidžia į vidų. Antrame namo aukšte duris atidaro miela senelytė ir pasiūlo trivietį kambarį, 12 eurų už lovą. Mes kaip ir labai apsidžiaugiame tokia sėkme. Net netikime, kad taip gali būti. Brolis „Kličko“ ant mobiliako užrašo skaičių 12 ir dar kartą klausia ar tikrai už tiek. Močiutė juokiasi ir kartoja „Si, Si“. Ok, ok. Tvarkelė.

Mūsų kambarys senovinis, aukštom lubom ir su balkonu į senamiestį. Tokių kambarių bute 5 ar 6, du vonios kambariai ir ilgas koridorius nesmarkiai smirdantis katės myžalais, štai tau ir pensionas. Dar už vienos gatvės vandenynas. Gerai čia nuskilo.

Maudomės, tvarkomės, aš apžiūriu lovas ir matrasus. Blakių nerandu. Einam pas senolę šeimininkę šildytis maisto, bet ji neturi mikrobanginės. Parodom ženklais, kad norim pasišildyti savo konservuotą maistą, ir ji su didžiausia šypsena griebia keptuvę ir čirškina mums makaronus su jūros gėrybėm. Atneša su padėklu garuojančias lėkštes kaip geriausiame viešbutyje, tiesiai į kambarį. Sukertam viską per porą minučių. Apima tingulys. O sakėm dar eisim į miestą apsidairyti, šoksim, dainuosim. Taigi, taigi, kaipgis. Išsitraukiu mobilką pračekint, kiek gi mes čia šiandien nužingsniavome. Oooooooo…Wau… 39 kilometrai. Shit! Absoliutus Kelio rekordas! Šampanoooo!!!!

Šiaip ne taip išlendam į gatvę. Rytoj sekmadienis, būtinai reikia į parduotuvę apsipirkti. Miestas šurmuliuoja, visi rėkauja ir garsiai dainuoja. Man atrodo, Chichono komanda laimėjo futbolo varžybas. Išaiškėja, kad randamės pačiam centriausiam Chichono centre. Būtų kietai dar kiek pasivaikščioti. Gaila tik, kad kojos į kitą pusę lenkiasi, tad apsiribojame gausiu apsipirkimu supermercado. Grįžtam į pensioną. Geriam vyną, valgom skanėstus ir žiūrim teliką. Kalbamės kažką, aš tuoj anekdotą sakysiu… Ir daugiau neatsimenu.

Prabundu. Telikas žvygauja, šviesa dega, broliai nulūžę. Išjungiu viską. Viso gero.

Dvidešimta diena. Chichonas – Avilesas

Atsikeliu. Gerai miegojau ir taškas. Lauke jau šviesu. Dienos apšvietime mūsų pensiono kambarys atrodo kaip antikvariato parduotuvė: senos lovos, sena komoda, galingos liustros, net specialus senovinis baldas apsiprausimui su įtaisytu kibirėliu kampe stovi. Gal kažkam ir gražu, bet man mirtimi dvelkia. Nepatinka toks old school’as. Aš labiau IKEA baldams simpatizuoju.

Pavalgome pusryčius ir išlendame į miestą apsukti turistinio garbės ratuko. Išties gražu aplink. Senamiestis, vandenyno bangos, jachtų uostas – kaip iš atviruko. Štai, stiklinė skulptūra stovi. Prieinu arčiau pažiūrėti, pasirodo iš sidro butelių suklijuota. Kas ką turi geriausio, iš to meną ir daro. Mašinų eismo mieste išvis nėra. Keliai uždaryti. Policija sankryžose stovi. Ne, nieko neatsitiko, kaip ir Vilniuje būna, tiesiog miestiečiai bėga maratoną. Tik gal ne tiek daug susidomėjusių. Broliai dar ilgiau pasilieka Chichono įžymybių apžiūrėti, o aš toliau vienas varau.

Neblogą atstumą dar tenka nueiti, kad išeičiau iš didmiesčio. Tiesa, ėjimas miesto gatvėmis kitoks nei kaimo ar miško takais. Čia yra savų įdomybių. Man ypač patinka stebėti žmones gatvėse ir galvoje modeliuoti jų tariamą gyvenimą. Pavyzdžiui, štai senutė nutukusį šunį vedžioja. Abudu vos kruta, bet moteriškė kiek įmanoma pasitempus, pasidažius, geriausią krempleno kostiumą apsirengus. Grįš, greičiausiai, į tokį butą, kaip mūsų pensionas, kuriame nakvojome. Duos mylimam šuniukui dar šiek tiek maisto, o pati atsisės prie televizoriaus ir užmigs. Arba va, eina diedas, grynai kaip iš Sopranų serialo. Stambus, akiniai nuo saulės masyvūs, cepūra stora ant kaklo, su kostiumu blizgančiu, kelnės su diržu kažkur krūtinės lygyje suveržtos. Įdomu, kur jis eina, ką šiandien veiks. Susitikimas gal bus mafukų, skirstysis įtakos zonom, o gal tiesiog batono į parduotuvę eina. Greičiausiai batono, nes šiandien sekmadienis, tai tik kepyklos atidarytos, o be ilgo batono ispanai kaip be rankų. Visi gatvėse – kas vieną, kas du nešasi.

Su miesto pabaigos riba prasideda industriniai rajonai. Iš pradžių kažkokia milžiniška anglių saugykla. Viskas aplink suodina ir nusidažę pilka spalva. Po to cemento fabrikas. Ūžia, verda, pro kaminus dūmų geltoni kamuoliai kyla. Totalus dark ambient koncertas su atitinkamais 3D vizualais. Na, bet jei filosofiškai pažiūrėtume, tai tokios kelio atkarpos yra gera patirtis. Gyvenimas juk irgi ne tik mėlynų bangų paplūdimys su pusnuogėmis čikomis. Būna ir juodų etapų, ir juos pereiti tenka. Rašė Kelio app’se, kad šiandien bus nykiausias etapas, bet kad ant tiek, sunku buvo įsivaizduoti. Eini, eini asfaltu, o iš abiejų pusių nesibaigiantys fabrikai. Ir įdomiausia, kad nemažai gyvenamųjų namų stovi, kažkas čia tam Černobilyje dar ir gyvena. Apsaugok Dieve.

Pakelėse ant medžių matau daug prinokusių figų, bet kažkaip net minties nekyla nusiskinti. Neabejotinai būtų su sunkiųjų metalų įdaru.

Galop prieinu švaresnį miestelį, jei taip galima pavadinti. Gamyklos bent trumpam dingsta iš horizonto. Prisimenu, kad šiandieną po pusryčių nieko taip ir nevalgiau. Net ir nesinorėjo matant tas visas šlykštynes aplinkui. Svarstau dabar ar eiti į barą, ar kokią kafeteriją dirbančią surasiu. Netikėtai pamatau atidarytą parduotuvę. Privažiuoja mašinos prie jos, išvažiuoja. Vyksta judesiukas. Užeinu ir aš. Pasirodo, čia kepykla, bet turi ir visokių paprastų maisto produktų. Yra ir picų, pyragėlių įvairiausių… Bet ooooo… Taip, viskas su mėsa. Pardavėja pagyvenus, su nublukusiomis tatuiruotėmis ant kūno, ir smarkiai prisidažius, kad galėtų paslėpti savo alkoholio iškankintą veidelį. Labai panaši, kaip rodo amerikoniškuose filmuose, į pasenusias striptizioršas ar Route 66 baruose dirbančias bufetavas. Angliškai ji nė bum bum. Aš kažkur girdėjau, kad, jei esi vegetaras, reikia sakyti „vegetariano”. Tai ir kartoju: „Vegetariano…Vegetariano…Vegetariano“. Suprato iš dešimto karto. Turi, pasirodo, pyragėlių su daržovių įdaru. Nusiperku du ir dar ilgą batoną. Man rodos, neadekvačiai daug sumokėjau, bet dzin, turiu užtai ką skaniai pavalgyti. Išsitraukiau eidamas bandukę. Atsikandu. Jau tuoj kramtysiu, bet apverčiu netyčia, o ten beveik per visą ilgį pelėsis, toks pūkuotas, didelis. Ohhh tu k...! Wheee… Čiut nesusivėmiau. Kita bulkelė lygiai tokia pati, ten tie pelėsiai, man atrodo, jau susikryžminę ir vaikų prisidarę.

Nutariu visko taip nepalikti. Sugrįžtu į kepyklą. Norėčiau pasibarti, aprėkti, bet kad nemoku ispaniškai, o kitomis kalbomis kaip ir jokios prasmės nėra. Tiesiog nunešu ir rodau tuos šiūruotuosius padarėlius. Matau, perpyksta ponia labai, kad taip atsitiko, bet labiau ant manęs nei, kad savo kaltę matytų. Nueina prie vitrinos, atrenka jau tikrai be pelėsio du tokius pačius pyragėlius ir atneša man. Atsisveikinimui per sukąstus dantis išmeta atsainų šypsnelį. Aš išeinu. Tuo istorija baigiasi. Beje, pošlykščiai ir šitie pyragėliai buvo.

Atvykstu į Avilesą. Čia randu valstybinį albergą, kuriame ir nakvosiu. Naktis kainuoja 6 eurus. Žmonių dar tik vienas kitas, nespėjo ateiti kritinė masė.

Sustoju prie reception’o ir laukiu savo eilės. Prižiūrintis albergą vyrukas kažką bando išaiškinti šalia sėdinčiai dažytai blondinei. Prie jos stovi draugas ar vyras. Dėvi treningą, rankoje nepridegta cigaretė, veidas degtinėje įmirkęs. Matytas ir pažįstamas vaizdelis. Ar tik ne rusas? Jam, greičiausiai, mano bruožai irgi matyti pasirodo, nes pagavęs žvilgsnį išsišiepia ir su didžiausiu pasididžiavimu sako: „Vyy aa from raša”. Aš jam sakau: „very kool, ai jem from liufiania“ ir uždarau bet kokias spekuliacijas visomis temomis. Rusas nuliūsta.

Įsikuriu ir einu skalbtis rūbų. Diena saulėta, turėtų dar viskas spėti išdžiūti. Randu kieme gaiviųjų gėrimų automatą su alaus opcija. Manau, vieno mažiuko nusipelniau, o ir skalbtis bus lengviau. Sumetu šaibas ir netyčia suvedu ne tą numeriuką. Iškrenta kažkoks ispaniškas „Fanta“ atitikmuo. Blem!

Į albergą pradeda rinktis keliautojai. Pažįstamų visai nėra. Pradedam pažindintis. Viena jauna olandė tvirtina, kad mane kažkur matė, bet tikriausiai ten buvau ne aš. Toks, va, lygis. Pati ji, pasirodo, neseniai nuėjo prancūziškąjį Kelią, bet jam pasibaigus suprato, kad negali sustoti, todėl sėdo į autobusą ir atvažiavo eiti šiaurinį. Ji stebisi, kaip man gali būti 40 metų ir kviečia atvažiuoti į Utrechtą. Sako, kad pas juos mieste pardavinėja pačią geriausią žolę Olandijoje, o Amsterdame tik šūdinas atliekas turistams. Pasiūlymas svarstytinas.

Į albergo kiemą įvirsta visiškai išsitaršiusių hipsterių komanda. Visi ilgais plaukais, su tatuirovkėm, rankose buteliai vyno, alaus. Kosmonautai kažkokie. Paaiškėja, kad australai. Aaaa štai iš kur tas laukinis būdas. Vienas bičiukas išvis tikras aborigenas. Prašo, kad jį vadintų Puma, nes tikro vardo niekas neištartų. Bet šiaip chebrytė faina, jau visiškai naujoviška, dirba YouTube neaišku ką, gyvena Budapešte. Kelyje dažniausiai nakvoja palapinėje, bet, kaip patys sako, kartais reikia užsukti į albergus nusiprausti. Aš visus pakviečiu aplankyti Lietuvą. Susidomi žiauriai, bet, kaip ir tikėjausi, labiausiai juos domina mūsų alaus kainos. Žinant, kad kompanija gyveno Vengrijos sostinėje, deja, per daug neturiu kuo nudžiuginti.

Pasirodo ir broliai lietuviai. Sako, kad ėjo lėtai, neskubėdami. Pasiguodžiam vieni kitiems šiandienos Kelio nykumu. Kažkas alberge sužino, kad netoli yra atidarytas supermercado ir tada visi strimagalviais lekia visko pirkti. Mes irgi neatsiliekam. Šį kartą apsiprekinam nedaug, tik vienam vakarui. Tuo tarpu kiti albergo gyventojai, sprendžiant iš maišų didumo, išperka visą parduotuvę. Sutemus dar atvyksta senai matytas amerikiečių-prancūzų-italų jungtinis projektas. Šurmulys ir klegesys padidėja iki maksimumo. Alus ir vynas liejasi laisvai. Albergas tampa panašus į sausakimšą pub’ą penktadienio vakarą. Pagalvoju, kad geras būtų, jei dabar pasisveikinti su piligrimais ateitų pats Šv. Jokūbas. Įdomu ką gero pasakytų.

Laikrodžio rodyklei artėjant link dešimtos pasijaučiu pavargęs ir nusprendžiu pasitraukti iš jaunimo vakarėlio. Išsivalau dantis, lendu po valdišku dekiu ir nulūžtu.

Dvidešimt pirma diena. Avilesas – Muros de Nalón

Atsikeliu. Miegojau neblogai, bet būna ir geriau. Prieš užmiegant aš vis bandau į ipad’ą užsirašyti ką nors apie dienos įvykius. Dažniausiai išvis nepavyksta, o kitais kartais vos tik parašau žodį, lūžtu ir užsimetu ipad’ą ant savęs. Bum!.. Staigiai pabundu ir nieko nesuprantu kas įvyko. Vakar kaip tik tai ir vėl pasikartojo. Reikia ramintis, antraip kitą kartą dar prasiskelsiu galvą.

Tvarkausi ir einu pusryčiauti. Kaip ir dažną rytą, ruošiuosi šildytis tortiliją ir prisimenu, kad šaldytuve turi būti pradėtas sūris ir jogurtėlio buteliukas. Reikia viską suvalgyti, kad su savim nesitampyčiau. Atidarau šaldytuvą. Tortilija yra, o visa kita kažkur dingę. Pavogė, blem. Ir man rodos, aš žinau kas. Tie murziai iš amerikiečių-prancūzų-italų kompanijos. Vakar vėlai vakare į albergą atvarė, kai jau parduotuvė neveikė, tai ir sukirto viską, ką rado šaldytuve. Ten jiems ant veidų parašyta, kad čia normalu, tipo sharing is caring. Bliamba, kaip pikta, bet tai ne gi dabar policijai skambinsi. Whatever.

Išeinu iš albergo vienas. Broliai dingo jau anksčiau. Geltonos rodyklės mane nuveda per patį Avileso senamiestį. Beje, labai įspūdingą ir visai nemažą. Vėl imu vadinti save visais negražiais vardais dėl durnumo, kodėl vakar alberge kulę išvertęs alų gėriau, o nesugalvojau bent trumpam pasivaikščioti po miestą. Lopas. Jau vien dėl didžiulės Iglesia de Santo Tomás de Canterbury katedros vertėjo užsukti. Aišku, užeinu dabar, bet dar prietema, o ir aš ne iki galo pabudęs, sunkiai orientuojuosi.

Neskubėdamas išeinu iš miesto. Rodyklės rodo vieną kelią, app’sas kitą. Einu pagal rodykles. Čia dažnai tokių neuvezkių būna. Pavyzdžiui, piligrimams su dviračiu irgi rodyklės tokios pat geltonos, bet dažniausiai veda asfaltuotais keliais. Jei nuklysi pagal jas, nieko tokio, nueisi ten pat, bet gali tekti Kelią dalintis su mašinomis ir eiti kur kas ilgiau.

Įeinu į mišką. Gana ilgai einu vienas su savo mintimis. Tai pasigraudinu vietomis, tai pasijuokiu garsiai. Ką noriu, tą darau. Beeidamas pamatau priekyje einančią moteriškę. Galvoju prasilenksiu, pasisveikinsiu, paklausiu ar brolių nematė ir viso gero. Pasiveju netrukus. Sakau: „Hola”. Ji irgi pasisveikina, pažiūri į mane, o aš į ją... Ir o shit!.. Lygiai taip pat kaip ta olandė atrodo, kur pradžioje Kelio sutikau. Prisipažįstu, sutrinku žiauriai. Galvoju, gal čia man vaidenasi. Paklausiu ar brolių nematė. Sako, kad ne ir aš esu pirmas jos sutiktas žmogus šiandieną. Ačiū, aš jau gal ir eisiu… Nenoriu nieko žinoti, nei iš kur ji, nei ką veikia, nei kur Kelią pradėjo ar panašiai. Bet ji manęs nepaleidžia, pati pradeda klausinėti kas, kur ir kaip. Matyti, nori draugauti. Aš atsakinėju ir pastebiu, kad kalbu gan grubiai. Gėda pasidaro kodėl taip elgiuosi, ji juk nieko blogo man nepadarė. Ji vokietė, ne olandė, bet, kaip pati sako, jos pavardė baigiasi -sky. Dėl to ji kažkodėl sumąsto, kad jos proseneliai gyveno Lietuvoje ir kad atvažiuos ieškoti savo šaknų. Aš jai sakau, kad greičiausiai čia gali būti rusiška ar lenkiška pavardė, tai protėvių reiktų ieškoti būtent ten, o ne Lietuvoje. Ir čia pradedu nujausti, kad tuoj gresia istorijos-geografijos pamokėlė, kurios dėstyti aš dabar visiškai nenusiteikęs. Truputį paspartinu žingsnį. Už kalniuko neriu į krūmus. Atsisėdu ant kelmelio ir pradedu valgyti šokoladą, tipo man pietų pertrauka. Netrukdykite. Vokietė olandės pavidale praeina pro mane nė nepastebėjusi.

Susirašau su broliais. Pasirodo, jie visai netoli ir tuoj sustos alberge. Pasižiūriu app’so žemėlapyje – tikrai labai netoli yra gerus atsiliepimus gavęs albergas. Dar palyginti anksti, nėra nei 13 valandos. Galima bent porą valandų laisvai paeiti. Svarstau ar eiti toliau, ar pasilikti su tėvynainiais. Ai, pasiliksiu. Ateinu prie Albergue la Naranja Peregrina. Jis dar neatidarytas. Šalia sėdi broliai, o du jauni bachuriukai šeimininkai zuja pirmyn atgal, dirba kažką, į mus nekreipia jokio dėmesio. Gatvėje dulkinasi du dideli gauruoti šunys. Bet taip įdomiai, aš net nebuvau anksčiau nieko panašaus matęs, iš pradžių vienas užsilipa, pavaro, po to apsikeičia vietomis ir kitas užsilipa, irgi pavaro. Ir dar taip draugiškai, be jokių pykčių. Kadangi nelabai yra ką veikti, šią meilės sceną tenka stebėti gerą pusvalandį.

Albergo šeimininkai baigia dirbti ir pakviečia mus į vidų. Vienas toks piktesnis išdėsto apgyvendinimo vietos taisykles. Viskas daugmaž kaip visur, bet yra ir viena negirdėta įdomybė. Šiaip albergas skelbiasi, kad yra donativo (už auką), bet jie čia sugalvojo tokią keistą sistemą, tipo iš pradžių pasako, kad „donation is not for free”, o po to duoda du vokus. Vienas aukai už nakvynę, kitas už pusryčius ir vakarienę. Tame, kur apie valgį, reikia pažymėti pieštuku ką pasirinksi.

Šiaip maitinimo rinktis neprivaloma, bet paprastai, jei siūlo, reikia naudotis proga. Tuos vokus leidžia paturėti valandą ir grąžinti. Jei kas nepatinka ar apsigalvoji ir nelieki nakvoti, atiduodi tuščius ir išeini. Mane labiausiai domina, jei norėsiu vakarienės, ką jie duos valgyti, ta prasme, kad be lavonienos būtų. Sako, kad meniu sugalvos po to, kai paaiškės iš visų norinčių surinkta suma. Hahaha... Tai jei mažai sumes, valgysim bulvių lupenas, taip išeina. Ok. Sėdim su broliais ir sprendžiam rebusą, kiek ir už ką duoti pinigų. Šiaip albergas visai nieko, gultai švarūs, patalynė švari. Duodam 50 eurų nuo trijų galvų už viską. Gal kiek per daug, bet tebūnie magaryčių, gal kažką skanaus pagamins.

Po truputį renkasi gyventojai. Vėl atbilda visa amerikiečių-prancūzų-italų šmara. Pasirodo, buvo užsirezervavę vietas telefonu. Mes jau šnibždamės su broliais lietuviais, kad kai sužinos apie ypatingą aukojimo formą, tikrai dalis pypins kur nors kitur. Vėliau prisijungia dar du vokiečiai, hipiškos išvaizdos porelė su mažu vaiku iš Čekijos ir vienas paslaptingas vyras iš niekur. Mes stebime, kaip visi parinasi dėl tos vokelių sistemos. Vaikšto, klausinėja kiek kiti pinigų įdėjo ir panašiai. Bliamba, parašytų kur nors kainas konkrečias nakvynės, valgio, gėrimų ir visiems būtų aišku, o dabar pavargę po ilgo kelio visi nežino kaip pasielgti. Na va, buvom teisūs, du italai, brolis su sese iš jungtinio kolektyvo nelieka alberge ir išeina kažkur kitur. Šiaip jau paaiškėja tokia kaip ir nesąmonė, nes šeimininkai pamatę, kad į vokus įdėjo per mažai šaibų, patys juos išmeta. Čia jau kaip ir skandaliukas galėtų būti. Reiks grįžus apie tai į albergų forumą parašyti. Kita vertus, taip ir matau kaip vakar naktį jie valgė mano sūrį. Next day Karma.

Albergo šeimininkai kviečia prie stalo. Ar jums įdomu, ką jie tokio ypatingo mums pagamino? Taip, šventą duoną kasdieninę – bulvių tortiliją! Skurdokai, bet toks jau mūsų likimas. Apskritai galėjom neimti vakarienės, šalia didžiulis supermercado. Sėdim, valgom, dalinamės vienu buteliu vandens aštuoniem žmonėm. Ot skregos ispaniūkščiai. Vis tik stiprioji vakarienės pusė – socialinė-pažintinė. Kažkas iš amerikiečių praneša, kad vokietis, kuris kartu sėdi prie stalo, pėsčiomis eina nuo pat savo namų Vokietijoje ir jau nuėjo daugiau nei 2500 kilometrų. Pasipila klausimai ir aikčiojimai. Aš paklausiu, kodėl jis iš taip toli eina. Atsakymo konkretaus nėra, ne tai atsibodo su tėvais gyventi, ne tai darbas užkniso. Be to, paaiškėja, kad iš tikrųjų jis yra lenkas, emigravęs į Vokietiją. Tada užkalbinu lenkiškai, bet pašnekovui tai nepatinka, nori būti vokiečiu.

Pavalgius visi pradeda skirstytis kas sau, o keistas vyras iš niekur atsidaro butelį vyno. Geria vienas ir per iphone’ą žiūri filmą. Skausmingai atrodo. Kad neapsiverkčiau, einu į lovą (taip, šį kartą tikrų tikriausią, paprastą lovą) pabrausint Kelio žemėlapio. Besklaidydamas virtualius puslapius imu ir nulūžtu.

Dvidešimt antra diena. Muros de Nalón – Cadavedo

Atsikeliu nuo garsiai paleistos šūdinos muzikos. Vėl piligrimų žadintuvas. Lygiai 7-ta valanda ryto. Šiaip sau miegojau. Nors ir švaru atrodo alberge, ir patalynė balta, ir šeimininkai net higienos sumetimais miegmaišiuose neleidžia miegoti, bet kažkas mane naktį sukando. Veju mintį šalin, kad tai gali būti blakės. Kaip bebūtų, nuotaika sugadinta. Dar, tiesa, vaikas čekų porelės kažkiek vistupalino, bet nedaug. Namuose Vilniuje už sienos mažoji lakštingala daug labiau žviegia. Einu pusryčiauti. Ant stalo džemas, batonas… Kaip visą laiką nėra beveik nieko valgyti. Kiek mes ten vakar skaičiavom, duoti už pusryčius 4 ar 5 eurus. Tai galėjome už tiek supermercado prisipirkti sunkvežimį tortilijų.

Palesu kaip žvirblelis, susidedu šmutkes ir sugalvoju šeimininkams pasakyti viso gero. Randu vieną, jau tvarkantį kambarius. Atsisveikinu ir tuo pačiu matau kaip jie čia tvarko lovas. Tiesiog su ranka išlygina paklodę ir tvarkingai uždengia dekiu, tipo švari nauja patalynė. Štai ir pasimato visa „švariųjų namų“ paslaptis. Panašiai kaip Indijoje, jei purvina paklodė, tai apverčia į kitą švaresnę pusę, ir everything is ok, my friend.

Išeinu vienas, bet greitai pasiveju brolius. Šiandien Kelyje vėl sutiksim kalną, todėl laukia du apsisprendimo variantai. Galima jį apeiti senuoju taku per mišką arba naujuoju palei vandenyną. Sugalvoti kur eiti nesunku, vandens beribių tolių paveikslai vis dar traukia kaip magnetas. Nesvarbu, kad tokius vaizdelius jau kurį laiką matome kiekvieną dieną.

Priėjus miestelį Soto de Luiña Kelias išsišakoja. Mes pasukam vandens link. Prasideda linksmieji kalneliai. Įlendi į mišką, kelias per šaltinių išgriaužtus takus veda žemyn, po to staigiai aukštyn. Išlendi į kokį nors kaimą. Po to vėl pyst į miškų tankmę ir vėl į šviesų rytojų. Ėjimas nėra lengvas, bet bent įdomus. Primena tikrą žygį, o ne begalinį vaikščiojimą asfaltu. Vienoje vietoje takas atveda visai prie uolėto kranto ir laukinio paplūdimio. Vaizdai absoliučiai dieviški. Nė vieno žmogaus, tik gamtos tobulas grožis. Puolam daryti selfius ir įrašinėti dvasinių išgyvenimų pilnus video įrašus. Taip gražu, o tu nežinai kur dėtis, kaip elgtis. Dar 20 fotkių pasidarai ir vis tiek jauti, kad per mažai pasiėmei, per mažai išgyvenai. Visiškai nelygios jėgos.

Oras geras, saulė šviečia, bet nuo bangų pusės pučia stiprus vėjas. Nejučiom suprantu, kad pozuoti apsinuoginus su šlapia nuo prakaito maike nebuvo labai gera mintis. Būna taip, jauti – šalčio nemalonus šiurpuliukas pereina per nugarą ir netyčia pagalvoji: „oi, perpūtė vėjelis“. Bandau apsirengti, bet greičiausiai jau vėlu. Paliekame grožį ir vėl lipam į viršų. Ten randame kitą grožį. Ir taip daug kartų.

Ateiname į Cadavedo. Čia ir liksime. Ieškome kur gyventi. Valstybinis albergas jau pilnas, vos suspėjam į privatų, kuriame dar randame paskutines tris vietas. Albergą prižiūrinti mergina paslaugi ir maloni, bet, sprendžiant iš išvaizdos, turi kažkokią negalią ir sunkiai susitvarko su svečiais. Gal todėl ir kambariai netvarkingi, ir gultai nešvarūs. Bet tiek to, vienai nakčiai tiks.

Iš piligrimų nieko nepažįstame, tik su čekų porele su vaiku matėmės vakarykščiame alberge. Susipažįstame su garbanota itale, teisininke dirbančia dar viena čeke, kažkur jau matyta korėjiete ir dviem vokietėmis. Italė pasiūlo pasidaryti bendrą vakarienę. Visi džiaugsmingai palaiko gražią idėją ir eina puoštis ėjimui į parduotuvę. Man irgi reikia apsitvarkyti.

Einu maudytis. Dušas ankštas ir palūžęs. Su kiekvienu pasisukimu trankausi į stiklines sieneles. Jos kažkokiu būdu vis iškrenta, nx, todėl reikia stabdyti visą prausimosi procesą, kad atstatyčiau jas atgal. Galiausiai netyčia paslystu ir iki mėsų susipjaustau koją į sulūžusį vandens nubėgimo dangtelį. Ir skauda, ir kraujas smarkiai bėga. Bliamba, kokia šyza, didžiąją Kelio dalį nuėjau be jokių nutrintų žaizdų ar pūslių, o čia, še tau kad nori, lygioje vietoje giliai persirėžiau pėdą iš karto dviejose vietose. Faking shit! Žiauriai susinervinu, pykstu ant viso pasaulio. Išeinu iš dušo nešinas kraujuojančia koja. Mane pamato piligrimai ir supuola gelbėti. Kas siūlo pleistro, kas paracetamolio, kas perveria užjaučiančiu žvilgsniu. Užsiklijuoju ant žaizdų kalną pleistro ir kraujo upė susistabdo. Bet va, eiti sunkoka. Apie rytojaus kelionę bent kol kas geriau negalvosiu. Bus lengviau gyventi. Klibinkščiuoju su visa albergo kompanija į supermercado. Viduryje kelio vėl pajaučiu šalto vėjo nemaloniai kutenančius šiurpuliukus. Lopas, vėl nieko šilčiau neapsirengiau, tik su maike išėjau.

Skubu greičiau į tą pardą, sakau chebrai, kad imtų visko, ko reikia vakarienei, aš šaibas atiduosiu, pats vakarienei nuperku du litrus vyno ir bėgu atgal į albergą. Pakeliui dar sutinku du pažįstamus ambientovus australus. Jie prisipirkę alaus eina į pliažą statyti palapinės. Ten ir nakvos. Saulė leidžiasi ir akimirksniu darosi šalta. Pasiekiu šios nakties namus. Apsirengiu šilčiausius rūbus ir laukiu draugų piligrimų. Jie sugrįžta nešdami batonus ir pilnus maišus daržovių. Vakarienei bus salotos.

Virtuvė pilnai užkimšta vakarienės ruošėjais. Akies krašteliu matau, kad didžiąją dalį salotų ingridientų sudaro žalios ir raudonos paprikos. Aš jas taip „mėgstu”, kad net negaliu valgyti. Nusprendžiu, kad nelikčiau alkanas, geriau bus dar kartą nušlubuoti iki parduotuvės ir nusipirkti ką nors normalaus pavalgyti. Nusiperku. Grįžtu ir pasislėpęs nuo visų vonioje, kad neatimtų, sukemšu batoną su tuno konservais. Tampa ramiau.

Einam vakarieniauti. Visi apsėda aplink stalą ir nedrąsiai dedasi maistą. Salotos labai paprastos. Knabinėju pomidorus, salotų lapus, palaižau paprikos gabaliukus, o po to išspjaunu ir sudedu ant lėkštės krašto. Batonas šviežias ir skanus, jam pretenzijų neturiu. Pasipilstome vyno ir pradedame šnekučiuotis: kaip bus lietuviškai „į sveikatą”, kaip bus korėjietiškai „ačiū”, kas kur kelią pradėjo, kuo dirba, ar kuo dirbo anksčiau… Bla bla bla… Kaip visą laiką. Po kiek laiko, kai vynas jau pradeda veikti, prasideda pokalbis apie keiksmažodžius: kaip keikiasi korėjiečiai, kaip keikiasi italai, kaip lietuviai. Truputį boring. Mes kai su Taekwondo trėvkėm pirmus kartus į auksinius vakarus važinėjome 90-taisias, tai irgi su užsieniečiais bendraamžiais tokiomis temomis kalbėdavomės. Tada man buvo 12 metų. Niekas nepasikeitė.

Sugalvoju, kad laikas imtis rimtesnių klausimų. Vos tik prasižioju, plepioji čekė teisininkė perskaito mano mintis ir paklausia pirma: „kodėl jūs nusprendėte eiti Kelią?”. Nors visi gerokai įšilę nuo vyno ir garsiai klega, išgirdę klausimą nutyla ir susimąsto. Pirma pradeda pati čekė. Ji sako, kad tiesiog per atostogos norėjosi padaryti kažką ypatingo. Italė sako, kad eidama Kelią sugalvojo pažymėti universiteto baigimą. Korėjietė sako, kad matė kažkokį stebuklingą dokumentinį filmą, po kurio sugalvojo leistis į kelionę. Brolis „Kličko“ sako, kad daug laiko skyrė darbui, todėl dabar nusprendė skirti laiko sau ir savo mintims bei išbandyti save Kelyje. Smagu matyti visus taip staiga surimtėjusius. Aš jau irgi pasiruošiu sakyti apie savo ieškojimus, bet kažkam užmetus bajerį visi pradeda žvengti, aš kalbu, bet jau niekas negirdi ir niekam neįdomu. Matyt, taip turėjo būti.

Užmigdęs vaiką grįžta čekas. Šiaip jis fainas idėjinis bičas. Su mažu vaiku keliauja specialiai, kad įrodytų, jog galima keliauti visiems kartu nelaukiant, kol vaikas paaugs ar panašiai. Be to, jie su žmona rašo kelionių blogą ir drąsina kitus tėvus elgtis taip pat. Aš šiuo atveju sutinku, kad tėvams keliauti yra faina, mažiems vaikams greičiausiai giliai px, vis tiek jie nieko neatsimins iš tokių kelionių, o ar faina aplinkiniams – didelis klausimas. Tiesa, garsiai savo pamąstymų nesakau ir pasilieku juos sau. Nenoriu veltis į bereikalingas diskusijas ir gadintis sau nuotaikos.

Švelnus vyno poveikis ir dienos nuovargis veikia migdančiai. Pirma prie stalo užsnūsta italė. Brolis policininkas jau senai nuėjo miegoti. Aš be perstojo žiovauju. Tik čekai ir korėjietė laikosi puikiai. Pilasi ir pilasi sklidinas vyno taures. Čekė teisininkė sako, kad nei vienas vyras čekių moterų negali apgerti. Tiesiog taip yra. Aš pilnai tikiu ir net negalvoju rungtyniauti. Einu praustis. Užsiritu į antro aukšto gultą ir po turiningos dienelės nulūžtu.

Dvidešimt trečia diena. Cadavedo – Luarca

Atsikeliu. Trumpai kažkaip miegojau. Per ilgai vakar baliavojom. Kelyje alberguose paprastai duoda vienkartinę paklodę ir pagalvės užvalkalą. Jie pagaminti iš popieriaus, todėl lengvai plyšta ir dažniausiai labai sunkiai užsivelka ant matrasų. Būna, vieną pusę užsmauki ir eini kitą pusę tvarkyti, tada ta pirma pusė pyst nusismaukia… Ir vėl viskas iš naujo. O jei jau atrodo, kad pavyko uždengti, tai kai atsiguli miegot, iš karto nušoka kuri nors kampinė gumelė, nusivynioja popierius ir taip lieki miegoti ant niekada nevalyto purvino čiužinio. Bet čia dar niekai, daug šlykštesnis nuotykis atsitiko su pagalve šiąnakt. Vakar iš nervų berengdamas netyčia suplėšiau užvalkalą, naktį viskas nusismaukė ir iš saldaus miego šiandien ryte atsibudau ant dėmėtos, seilių nuvarvintos ir limpančios „skanios“ pagalvytės. Fu, net nupurto pagalvojus. Tokiais momentais labai gailiuosi, kad nepasiėmiau miegmaišio.

Apžiūriu skyles pėdoje. Atrodo blogai, bet vaikščioti galiu. Užsiklijuoju storą sluoksnį pleistro, kaip yra taip, išgyvensiu. Einu pusryčiauti. Suvalgau cukraus kilogramą ir išgeriu pusę litro kavos.

Su broliais lietuviais išeinam į Kelią. Su supjaustyta koja viskas gerai, bet blogai jaučiuosi. Man atrodo, peršalau. Sunkiai einasi, kažką skauda, o ką, pasakyti negaliu. Grynai taip būna, kai į viešumą pradeda lįsti pirmieji ligos simptomai. Gerai, kad Kelias šiandien neįdomus, bent nieko neprarandu.

Prieiname žvejų gyvenvietę - Luarca. Miestelis nedidelis, bet jaukiai įsipaišęs uolingų kalvų papėdėje. Pačiame centre uostas. Aplink jį lanku apstatytų namų ir plūduriuojančių jachtų langai su ilgesiu žvelgia į okeaną. Po kelių minučių ėjimo randame Albergue villa De Luarca. Atėjome pirmi. Prižiūrintis diedulė dar nebaigė valyti tualetų, todėl mūsų ankstyvu apsilankymu nėra labai patenkintas. Sėdime virtuvėje ir laukiame, kada mus užregistruos. Tuo tarpu ateina dar keletas piligrimų. Albergo dziadas neturi kur dėtis, registruoja, deda antspaudus ir supažindina su svečių namų taisyklėmis.

Kambariai tušti, gultų kiek tik nori. Išsirenkame pačias geriausias vietas. Aš sugalvoju, kad reikia kapitaliai viską išsiskalbti. Karts nuo karto dar pasivaidena, kad kuprinėje esantys rūbai yra užkrėsti blakėmis. Dar broliai prisijungia prie bendro projekto ir visai nemažai kilogramų susidaro. Nunešu albergo šeimininkui didžiausią maišą, o tas dar labiau dantis šiepia, lyg jam rankom viską skalbti reikėtų. Sako, kad atneš kai bus gatava.

Man pasidaro šalta. Čia tikrai peršalimas. Lendu po dekiu ir stengiuosi kažkiek pamiegoti. Trumpam užsnūstu. Pusiau per miegus girdžiu kaip kambariuose daugėja džiaugsmingų balsų skaičius. Sparčiai renkasi piligrimai. Prasibudinu ir pamatau, kad čia sugužėjo visa vakarykštės diskotekos kompanija. Garbanota italė vėl imasi bendrumo iniciatyvos ir siūlo visiems kartu eiti pietauti į sidreriją. Krečia šaltis, bet atsisakyti negaliu. Kas ten žino, gal vėliau bus dar blogiau ir liksiu visai nevalgęs.

Centrinėje aikštėje randame šykarną restoraną – sidreriją. Dienos meniu iš trijų patiekalų, 12 eurų. Manau, normali kaina. Susėdame visi prie trijų sustumtų stalų ir viduje praktiškai nelieka vietos. Susirinko rimta kompanija: broliai lietuviai, teisininkė čekė, italė, blogerė latvė ir šmaikštusis australas. Kiekvienas gauname meniu. Aš skaitau ir nieko nesuprantu. Gerai, kad italė moka ispaniškai ir padeda išsirinkti ne lavonieną. Šiaip italams nesunku išmokti ispaniškai, jų kalbos labai panašios.

Kol laukiam starterio, atneša vyno. Gurkšnojame ir šnekučiuojamės. Broliai lietuviai rodo Lietuvoje paliktų šuniukų nuotraukas. Jei neklystu, ten toiterjerai ar kažkokie kiti panašių kišeninių veislių. Keista, pitbulterjerai prie bendro fasono jiems tiktų daug labiau. Na, bet šiuo atveju vaikai lyg šuniuko užprašė, tai taip išėjo.

Atneša pirmus patiekalus. Aš valgau baltą mišrainę su tunu. Skanus ir patikrintas reikalas. Ėėėėėė… Pala pala… O italei atneša didžiausią lėkštę makaronų tirštai primakaluotą jūrų gėrybėmis. Ot gudruolė, negalėjo pasakyti, kad ir toks patiekalas meniu buvo. Visą laiką taip… Kaimyno patiekalas būna daug didesnis ir skanesnis. Visi valgo, ausys lapsi. Atneša dar vyno ir antrą patiekalą. Šį kartą jau kažkas iš prabangos skyrelio – sidro padaže kepta žuvytė. Užskaitau. 10 balų. Jaučiuosi pilnut pilnutėlis. Bet o tačiau, dar laukia šefo paruoštas desertinis pudingėlis. Ar tilps jis tau, vaikeli? Stovi ties gerkle, bet kažkaip susigrūdu. Septynios bačkutės laimingos palieka restoraną.

Kad sukratytume visą košę, su broliais dar išeinam pasivaikščioti. Grožiuosi Luarcos atviruku, bet man vėl pasidaro šalta. Peršalimas niekur nedingo. Grįžtu į albergą. Prie gultų randu milžinišką maišą išskalbtų drabužių. Atsirinkinėju, rūšiuoju kojines ir suradęs šortus pamatau, kad viena jų klešnė apmalafinta kažkokia lipnia mase. Užeina didelis pyktis. Kaip taip galima skalbti savo svečių rūbus?

Mačiau, kad prižiūrintis senis piktas, bet kad tokiam piktam būti, kad gadintum svetimus rūbus, kur tai matyta. Einu per albergą, skundžiuosi visiems, tipo, va kaip išskalbė, pažiūrėkite. Nutariu išsiaiškinti šį nesusipratimą. Beeidamas reception’o link sugalvoju patikrinti šortų kišenę… Puta madre! Lopiny tu, lopiny… Pasirodo, nuo pat kelionės pradžios nešiojausi kišenėje žvakutę, kur į šikną įsikišti. Taip tiesiog, just in case, pamiršęs net buvau. O ta žvakutė greičiausiai karštoje džiovyklėje sprogo ir išpaišė ant šortų nuostabų ornamentą. Ok, ok. Susiprastinu ir tyliai tyliai einu mazgoti dėmių prie kriauklės. Jaučiu, kad Kelio pabaigoje pradeda daugėti išbandymų.

Toliau krečia šaltis ir jau pradeda kutenti gerklę. Turiu pasiėmęs su savimi visokių vaistų nuo peršalimo, bet labai nenoriu valgyti chimkės. Pagooglinu, kad pradžioje ligos gerti vaistų ir nepatariama. Rašo tik apie arbatų gėrimą ir ilsėjimąsi lovoje. Nusprendžiu nesėdėti rankų sudėjęs ir einu į parduotuvę ieškoti arbatos bei kokio nors stipresnio žolelių gėrimo merzavčiko. Išsirenku arbatą pavadinimu „buenos noches“ (ispan. labanakt), o stiprūs gėrimai tik dideliuose buteliuose. Tai negi pirksiu jagermaisterio litrą. Nepagaunu sistemos, bet gal čia toks valdžios būdas kovoti su alkoholizmu.

Grįžtu į albergą. Mikrobanginėje verdu vandenį ir geriu vieną arbatą po kitos. Kad riebiau būtų, naudoju iš karto du pakelius. Aplink prisirenka piligrimų. Balbatuojame apie beleką. Kaip dažnai būna, ant stalo atsiranda buteliauskas vyno ir alaus. Gaila, bet šį kartą linksmybes praleisiu ir susikaupsiu raminančios arbatos atsiskyrime.

Išgeriu 11-tą arbatos puodelį su dvigubu užtaisu. Jau nešalta. Prakaituoju. Arbatytė migdo. Einu pagulėt. Guliu ir galvoju: „o gal išgert vieną paracetamolio?“. Ne, gal negersiu. Vis tiktai, o gal išgert vieną paracetamolio? Ne, gal negersiu. O gal… Gerai, gerai išgeriu vieną tabletę. Išsijungiu.

Dvidešimt ketvirta diena. Luarca – La Caridad

Atsikeliu. Labai gerai miegojau, net prabudęs naktį nebuvau. Ar peršalimas atsitraukė, ar vis dar yra su manimi, sunku pasakyti, kol kas jaučiuosi mažumėlę apsvaigęs. Apsiprausiu ir einu į virtuvę šildytis tortilijos. Visi tokie geri aplinkui: šypsosi, kalbina, neša man šokoladines spurgas. Ir net nevaikšto, o tarytum praplaukia pro šalį. Pasaulis šį rytą atrodo toks keistas. Ar ta prieš miegą išgerta tabletė tikrai buvo paracetomolis? Sugalvoju, kad noriu kavos. Kaip tik albergo fojė stovi kavos automatas. Sunkiai suprantu kurį čia mygtukėlį spausti, kad įpiltų kavos su pienu, bet pasirinkime randu žodį „leche“, tiksliai žinau, kad ispaniškai tai pienas. Paspaudžiu. Pripila puodelį karšto pieno. Blem.

Broliai lietuviai išeina. Aš dar baigiu valgyti pusryčius. Garbanota italė, šmaikštusis australas ir blogerė latvė kviečia eiti kartu. Kodėl gi ne, bus visai įdomu. Išeiname, bet toli nenueiname. Jie mane nusiveda į už kampo esančią kafeteriją. Oh shit… Čia kaip minimum dvi valandas užtruksim. O aš jau ir pavalgiau, ir pienelio pagėriau. Nors ir negražu taip va, pabėgti, bet likti tikrai neliksiu. Be to, tarp to australo su latve lyg ir romanas mezgasi. Nesinori trukdyti. Pasakau kažkokią nesąmonę, tipo reikia pasivyti brolius lietuvius ir tepu slides.

Dar tamsu. Prieš dvi savaites tokiu metu buvo šviesu, o dabar jau tamsu. Kol blūdiju apšviestame mieste – pusė velnio, bet išėjus į kaimo keliukus nieko nematau. Į karvės šūdą turbūt jau 5 kartus įlipau. Užsidegu iphone’o prožiką ir pasidaro lengviau. Klaidžioju tamsoje, bet netrukus pamatau šviesą. Kyla saulė. Jaučiuosi gerai. Kaip suprantu, rimtai nesusirgau. Ačiū Dievui.

Rudenio taku, per laukus ir klonius žygiuoju tolyn. Offline navigacija rodo, kad netrukus mėlynas senasis Kelias pradės sukiotis kaip vijurkas. Bet yra naujas raudonas shortcut’as, kuriuo serpantinus galima maksimaliai sutrumpinti. Visai kaip „Matricoje“. Jei pasirinksi mėlyną kelią, atsibusi namuose savo lovoje ir istorija pasibaigs, pasirinksi raudoną kelią – pasiliksi stebuklų šalyje ir patirsi tai, ko dar nematęs. Ką renkiesi? Mėlyną… Haaa... Ne ne, aišku, kad raudoną.

Pasuku į aplinkkelį. Žvyrkelis pavirsta į siaurą taką, kuris nuveda prie autobano ir čia baigiasi. Dar kartą žiūriu į app’są. Tikrai stoviu ten, kur reikia, bet jokio kelio nėra. Tik gerai įsižiūrėjęs šabakštynuose pamatau vandens nubėgimo angą. Ji didelė, beveik mano ūgio. Radau. Leidžiuosi į griovį ir iš ten patenku į cementinį urvą. Pusė grindinio skirta praėjimui, kita puse teka vanduo. Einu palengva tamsiu koridoriumi į priekį, o viršuje dunksi pravažiuojančios mašinos. Truputį scary. Išlendu į kažkokią pelkę, bet bent lengviau atsikvėpiu, vėl žemė! Jokio normalaus keliuko nėra, kur eiti toliau neaišku. Maždaug už 10 metrų matyti lyg ir ištryptas takas. Judu ten link. Eiti nėra paprasta, žemė apaugusi tankia kadagių ir gervuogių raizgalyne. Kiekvienas žingsnis mane žaloja lyg Kristaus erškėčių vainikas. Kojos sudraskytos iki kraujo. Be to, patenku į galingų vorų tinklus, jie aplimpa veidą. Jaučiu, kaip vienas kumščio dydžio kryžiuotis jau bėga per kaklą. Kuo toliau, tuo labiau džiunglės darosi nepraeinamos. Ištryptas takas buvo tik iliuzija. Koks velnias mane čia nešė? Švysteli mintis, kad gal grįžti atgal būtų visai variantas. Bet kita mintis jau sako, kad nichrena. Piligrimas turi eiti tik į priekį. Ok, einu pirmyn.

Patenku po milžinišku autobano viaduku. Jau nugrybavau, tai nugrybavau. Kažkur žemai pamatau einančius piligrimus. Palyginus su jais, aš jau dangaus aukštybėse. Keliauju blin pas šventą Petrą. Reikia kažkaip nusileisti žemyn. Tarp krūmų pamatau išmūrytą vandens nubėgimo taką. Taip, tai mano paskutinis šansas pabėgti iš šitos nesąmonės. Iš pradžių ne taip ir sunku. Įsikibęs į kraštus iš lėto leidžiuosi žemyn. Staiga paslystu ir lyg vaikų čiuožykla pradedu šikna čiuožti per grubų cementą. Mane išgelbėja „švelniosios“ gervuogių šakos. Atsikeliu ir negaliu pajudėti. Spygliai visiškai surakino kuprinę. Eina šikt, koks nervas suima. Šiaip ne taip ėjimo lazdos pagalba išsivaduoju ir girdžiu, kaip kažkas plyšta. Jau nekreipiu dėmesio, varau žemyn per visas kliūtis, kad tik greičiau ištrūkčiau. Įgriūvu į Kelią. Pagaliau! Kojos kruvinos, rankos kruvinos, visas purvinas ir aplipęs voratinkliais. Gerai, kad aplink nieko nėra, galvotų, kad kažkas krūmuose berniuką išprievartavo.

Kitame kaime randu suoliuką ir vandens kraną. Prisėdu įvertinti nuostolius ir nusiplauti pridžiūvusį kraują. Vajeeeee… Mano mylima kepurė nuo saulės, kurią pirkau Ladako turguje, visiškai suplėšyta į skutelius, turistinis mėlynas kilimėlis sudraskytas ir tabaluoja kaip prie avies šiknos prilipęs šūdas. Kuprinė spygliuota kaip ežiukas, bet bent nesuplėšyta. Apsitvarkau, kiek galiu ir surengiu laidotuves savo ištikimiems pagalbininkams. Kilimėlį įmetu į šiukšlių konteinerį, o kaubojišką kepurę pakabinu ant piligriminio ženklo. Viso gero.

Beeidamas toliau mieste Navia susitinku brolius lietuvius. Susėdame pailsėti centriniame parke. Apsitariame kuriame alberge nakvosim ir brolis „Kličko“ paskambina užrezervuoti vietas. Telefonu puikiai susišneka ispaniškai. Viskas tvarkoje, lovos užbook’intos, galima neskubėti.

Atvykstame į miestelį La Caridad. Jis nuo senų laikų garsus draugiškumu piligrimams. Anksčiau miestelėnai einančius Keliu čia ir pamaitindavo, ir suteikdavo nakvynę. Pažiūrėsim, kaip svetingai jie elgsis su perigrinos Lituanos. Ant pagrindinio kelio surandame Albergue La Xana. Savininkė jau laukia mūsų. Aprodo kambarius, barą ir nedidelį kiemelį. Švaru, jauku – mes labai patenkinti. Apskritai, pastebiu, kad privatūs albergai kelionei persiritus į antrą pusę smarkiai skiriasi nuo aplankytų Kelio pradžioje. Širdis džiaugiasi, kai matai, kad šeimininkai stengiasi dėl tavęs. Gal konkurencija didesnė taip verčia daryti, o gal žmonės tiesiog labiau pasišventę.

Išsimaudau, apsitvarstau žaizdas ir su broliais keliaujame į supermercado. Sočiai apsiprekiname. Po to sulendame į virtuvę ir valgom kiek tik lenda. Į albergą atvaro teisininkė čekė. Persikeliame visi į kiemelį ir geriame sidrą. Žmonių pilna. Nesuprantu, kur čia vietiniai užsuko bokaliuko pakilnoti, o kur piligrimai. Vis atkreipiu dėmesį į dvi poras anglakalbių senukų. Man atrodo, jie amerikiečiai, apie 60 metų amžiaus. Vyrai keliauja su žmonomis. Matosi, kad kompanija pavargus, bet vyrai dar turi šarmo ir vis stengiasi mauktelėt kažką iš po stalo kai žmonos nemato. Sunku tikriausiai su antrosiomis pusėmis keliauti.

Pradeda temti ir lauke sėdėti darosi šalta. Išgeriu porą puodelių raminančios arbatos. Lipu į etatinį antro aukšto gultą ir nulūžtu.

Dvidešimt penkta diena. La Caridad – Ribadeo

Atsikeliu. Blogai miegojau. Nulūžau maloniai, bet po to visą naktį gerklę kuteno. Tai prakosėjau sausai ir šlykščiai. O dabar jaučiu, kad plaučiai ir nosis prisipildė žaliojo sekreto. Šaunu į vonią ir daugiau mažiau kiek sugebu išsikosėju ir atlaisvinu snargliuotas veido ertmes. Geriau pasidaro. Einu pusryčiauti. Valgau nuo vakar likusią tortiliją ir batoną. Geriu kavą.

Broliai su teisininke čeke nusprendžia apžiūrėti miesto uostą, todėl iš albergo išskuba pirmieji. O aš prieš išeinant prisėdu kelioms minutėms susikaupti. Šiandien laukia ypatinga diena – paskutinis kartas, kai Kelyje matysiu vandenyną. Toliau piligriminis takas leisis žemyn iki pat Santiago de Compostelos. Giliai įkvepiu, įtraukdamas įsivaizduojamas viso pasaulio bėdas, žaizdas bei nelaimes ir giliai iškvepiu siųsdamas visoms gyvoms būtybėms meilę, laimę ir šviesą. Tvarka, dabar jau galima judėti.

Paeinu kelis kilometrus iki kaimo Valdepares. Švinta. Nuo vandens pusės pučia stiprus ir šaltas vėjas. Užsimaukšlinu ant galvos dvigubą kapišoną. Kelias nuveda per kukurūzų laukus. Kai asfaltas baigiasi, pamatau pasaulio kraštą. Raudonos spalvos kylančios saulės spinduliai gulasi ant mano veido ir aš ištiestomis rankomis kaip vaikas, pasiilgęs senai matytos mamos, bėgu į vandenyno pusę. Jaučiu, tuoj vėl pareis katarsinė nirvana. Paleidžiu dūdas. Ašaros bėga upeliais. Jausmai, kuriuos matau ir grožis, kurį jaučiu, neįtikėtini.

Ech, kaip būtų nuostabu, jei šiuo viduje degančiu laimės laužu galėčiau pasidalinti su tais, kurių dabar nėra šalia. Tuo pačiu ateina dvasinis suvokimas, kad viską, ko ieškojau, Kelyje jau radau, o ko neieškojau, surado mane. Įsijungiu muziką ir skrendu pakrante meilės sparnais.

Atskrendu į miesto pliažą. Čia uolomis ir bangomis nuklotas Kelias baigiasi. Nusileidžiu ant žemės. Aš dar nepavirtau į angelą. Noriu ką nors užkąsti. Išsitraukiu iš kišenės saldžią bandelę ir ją suvalgau. Iš už kampo išlenda alberge matytas amerikiečių senukų konvojus. Tik kažkaip sunkiai bendraujasi, negaliu normaliai susišnekėti. Šiandien man proto išeiginė.

Toliau seka nuobodus kaimo kelias, kol horizonte nepasirodo miestukas saldainiukas -– Tapia de Kasarjeras. Visų pirma prieinu beveik ant uolos kabantį piligrimų albergą. Ir pasiseka gi kažkam tokioje vietoje pernakvoti. Po to patenku į senamiestį ir išvystu senąjį uostą. Aiškiai matomose vietose stovi informaciniai stendai su nupaveiksluotomis senomis miesto panoramomis. Galima palyginti kiek nedaug per 100 metų pasikeitė aplinka. Tada fotkėse buvo nespalvotai gražu, o dabar realybėje yra spalvotai gražu. Akmeniniai namai ir gatvės liko tokie patys. Šalia pliažo įrengtos kelios aikštelės selfiams daryti ir blizgantis paminklas australų surferiui, išmokusiam ispanus lentomis skrosti bangas.

Perėjus miestą mane vėl nuneša prie uolėto kranto. Čia taip gražu, kad galima išprotėti. Radęs nuostabiausią vaizdą rajone prisėdu papietauti. Aplink mane krantą daužo žydro krištolo bangos, o aš sėdžiu ir valgau sumuštinį. Ant kiek zašibys. Kaip rojuje. Manau, čia galėčiau pasistatyti žvakių fabrikėlį ir gyventi sau laimingas iki gyvenimo galo. Atsigulu ant žolės. Žiūriu čia į dangų, čia į bekraštį vandenyną. Jie labai panašūs. Ir kaip aš anksčiau nepastebėjau. Užsimerkiu ir aplinkos ambiento muzikos pakerėtas trumpam užsnūstu.

Prasibudinu. Susidedu visas manatkes atgal į kuprinę ir toliau einu gražių vaizdų pakrante. Vienas slėnis už kitą gražesnis. Norėčiau nusifotkinti jų fone, bet neišeina. Bandau visokias technikas. Paremiu iphone’ą akmenukais ar šakelėmis, bet arba nesąmonė gaunasi, arba nesilaiko. Prisimenu kurčią piligrimę, kuriai tokiais atvejais padėdavau, bet man pagalbininkų neatsiranda. Kaip tyčia, aplink nė gyvos dvasios. Palieku šį reikalą geresniems laikams.

Ateinu prie ilgo tilto. Kitam jo gale miestas Ribadeo ir paskutinis Ispanijos piligriminio Kelio regionas – Galisija. Iš dešinės pusės visu gražumu šypsosi vandenynas. Širdis verkia, bet tariu jam „sudie”. Mielas drauge, greitai vėl susitiksim kaip nors, kur nors ir kokiu nors pavidalu.

Pereinu tiltą ir už posūkio randu albergą. Viduje nesimato reception’o ar atsakingo prižiūrėtojo. Tik kojines kriauklėje plaunantis išsigandęs vyresnio amžiaus barzdočius suteikia naudingos informacijos apie vakare ateisiantį darbuotoją. Sistema čia tokia. Kambaryje dar spėju rasti keletą tuščių gultų. Aišku, visi antrame aukšte. Klojuosi popierinę patalynę, tvarkausi ir girdžiu, kaip kitame albergo gale barzdočius kažką lelekina lietuvių kalba. Cha, lietuviai! Lietuva, Lietuva, mūs moootinaaaa… Lietuva, Lietuva… Gyvuos Lietuvaaaa!!! Nueinu pasilabinti. Sako, kad su jais čia yra dar trys lietuviai, tik iš kažkur negrįžo. Pora žodžių persimetėme ir užtenka. Kažkaip tautiečiai nepasirodo labai draugiški. Gal pavargę, gal skauda ką nors. Nors, tiesa pasakius, man giliai px.

Visą dieną švietė saulė ir buvo puikus oras. Bet vos tik aš išsiskalbiau triusikus ir juos padžioviau, dangus apsiniaukė ir patapo šalta. Gal tai tiesiog atsitiktinumas ir nėra mano kaltė, bet vis tiek šūdas.

Į albergą atvaro senai matyti ambientovi australai. Visos vietos jau užimtos, bet jiems bus gerai ir virtuvėje ant žemės. Ten pat įsitaiso ir lenkų porelė.

Šį kartą beveik visus piligrimus pažįstu ar bent jau esu matęs Kelyje. Australai eina į supermercado ir pakviečia mane eiti kartu. Parduotuvė didelė ir labai netoli. Kaip jau man teko matyti, laukinukai prisiperka visą točkę alaus ir vyno. Paima dar porą pakelių čipsų ir viskas. Valgis jiems paskutinėje vietoje. Aš tuo tarpu tradiciškai perku tą patį. Nevardinsiu 25-tą kartą.

Grįžtame į albergą. Čia sutinku ir likusius lietuvius. Susipažįstame. Jie keliauja trise, dvi sesės ir vienos iš jų bachuras. Kurios, nelabai pagaunu. Prisimenu, kad mano pakeleiviai broliai su jais susirašinėjo per feisbuką.

Sėdu prie stalo pavalgyti. Tiesiai prieš mane ant kėdžių įsitaiso visa lietuvių kompanija. Aš valgau, o jie tiesiog sėdi priekyje ir manęs visko klausinėja. Vaizdelis kaip prokuratūroje per apklausą. Bet man visai patinka, chebra paprasta ir nuoširdi.

Su buteliais rankose ateina australai ir pakviečia mane prisijungti žaisti kortomis. Atspėkite, kokį žaidimą žaisime? Cha, „Dickhead”! Iš pradžių pagalvoju, kad tai tas pats kaip mūsiškis „Bybis”, bet kai išaiškina taisykles ir pradedame žaisti, pasirodo, kad visai kitoks. Kaip bebūtų, kortos žmones apjungia, o žaidimų pavadinimai tik įrodo, kad laimė yra pasislėpusi paprastuose dalykuose. Aš, aišku, prapisu du game’us iš eilės ir tampu double dickhead’u. Australai žvengia net susiriesdami.

Tada ateina lietuviai ir pakviečia eiti kartu į barą. Toks kaip ir meet’as, dar ir broliai prisijungs. Jie kažkuriame miesto hostelyje apsigyveno. Nelabai turiu jėgų, bet reikia eiti. Čia panašiai kaip vėliavą Tėvynės išsikelti per šventę. Dalyvavimas būtinas. Tautos jėga vienybėje!

Sulendam visi į barą ir geriam „Estrella Galicia“ alų. Fainai, kad regionas savo daryklą turi, nes ta paprasta Barselonos Estrella – myžalas, o čia ir stipresnis, ir daug skanesnis. Sėdim ir vėl kalbam apie tuos pačius dalykus: albergai, kainos, buvo vietų, nebuvo, bla bla bla… O kur diskusijos apie pasiekimus? Kur tautinės dainos ir šokiai?.. Ok, ok. Juokauju, bet iš tiesų šiandien žiauriai pavargau. Noriu miegoti.

Grįžtam į albergą. Įsiverčiu į antro aukšto gultą ir girdžiu, kad po manimi gulintis senukas it mantrą kartoja: „Ok ok ok…. oh.. Ok ok ok… ohhhh ok ok ok…Ohhhooo ok ok ok…“ Nu na…

Iki pat ausų būgnelių susikišu kamštukus ir nulūžtu.

Dvidešimt šešta diena. Ribadeo – Lourenzá

Atsikeliu. Ne miegas buvo, o nesąmonė. Valandą pamiegojau, valandą parymojau. Po to netyčia nuslydo ipad’as nuo gulto krašto ir nukrito ant dejuojančio senuko po manim. Bliamba, kaip žiauru, lipau naktį su prožiku ieškoti, ir dar ta dviaukštė lova visa girgžda, supasi. Diedukas atsibudo visas nepatenkintas, o ipad’as jam prie šiknos guli. Fak… Aš staigiai tik paėmiau, sorry sorry… Ir į viršų.

Dabar einu atlikti rytinį tualetą. Vonios ir virtuvės zonose didelė grūstis. Toks vaizdas, kad albergo gyventojai visi vienu metu nusprendė darytis kavą, valgyti ir praustis. Šildausi tortiliją. Nešuosi prie stalo, bet valgymo patalpoje ant grindų knarkia australai ir žiauriai smirda bezdalais. Šlykštu, negaliu čia valgyti. Susirandu vietą prie viryklės, greitai sukemšu ispanišką omletą užgerdamas kava ir išeinu.

Lauke tamsu ir šalta. Pučia didelis vėjas. Kiek žiūrėjau, šiandien orų prognozės negailestingos. Bus didelis lietus. Anksčiau programėlėje vis pranešdavo, kad lis, bet paskutinėmis dienomis paveiksliukas pavirsdavo į besišypsančią saulutę, o šį kartą panašu, kad pranašystės tikrai išsipildys.

Išeinu iš miegančio miesto. Užlipu ant kalniuko ir dar kartą pamojuoju rankele atsisveikindamas su tolumoje apsiniaukusiu vandenynu. Judu tolyn. Pastebiu, kad vos įėjus į Galisiją pasikeitė piligriminio Kelio žymėjimas. Praktiškai kas 100 metrų sustatyti nauji akmeniniai stulpeliai su geltonomis rodyklėmis. Bet labiausia užknisa, kad ant kiekvieno iš jų čia rašo kiek kilometrų liko iki Kelio pabaigos. Šiaip idėja gera, bet nefainai, kad taip dažnai.

Kitur būdavo, nueini iš kaimo į kaimą, pračekini app’są ir žinai, kad nuėjai 10 kilometrų. O dabar eini eini, pažiūri į stulpelį ir apsilaužai, nes supranti, kad net kilometro nenuėjai.

Dangus vis labiau niaukiasi. Aš eidamas akies krašteliu stebiu sodybas ir tvartus modeliuodamas mintį, kur galėčiau pasislėpti liūties atveju. Pradeda kristi pavieniai lietaus lašai. Pirmą kartą kelionėje apsirengiu „Armijai ir civiliams“ pirktą neperšlampamą palapinsiaustę. Labai keistas pavadinimas. Prieš pirkdamas nežinojau, kad tokių būna. Šiaip sunkus daiktas, jau maniau, kad be reikalo pasiėmiau ir nepanaudosiu Kelyje. Palengva stipriai įsilyja. Lietuvoje lietus paprastai iš viršaus pila, o čia taip keistai, vanduo vėjo šuorais iš šonų pučia. Einu tarsi būčiau sulindęs į guminį burbulą. Iš išorės neperlyja, bet kadangi intensyviai judu, sušlampu iš vidaus. Plaukiu ir galvoju, kad man labai pasisekė, kad tai pirma diena iš 25-ių, kai einant užklumpa stiprus lietus. Pamatau ant kalniuko bažnytėlę. Šalia, tarytum specialiai piligrimams, įrengta stoginė. Staigiai ten nušuoliuoju. Nusirengiu tą gumos gabalą. Persirengiu sausus drabužius ir laukiu, gal nustos lyti. Deja, bet nenustoja. Negaliu tūnoti čia amžinybę, reikia eiti. Išlendu iš savo dieviško prieglobsčio ir patenku į kryžminę ugnį. Pila atsakančiai. Gal už penkiolikos minučių lietaus lašai aprimsta ir netrukus visai baigiasi. Lengviau atsikvepiu.

Debesų sluoksnis danguje suplonėja ir kartais net išlenda saulės spinduliai. Šlapias asfaltas greitai išdžiūva. Lietaus lyg nebuvę. Įeinu į eukaliptų mišką.

Kiek paėjęs, ant tako pamatau sumūrytą nedidelį antkapėlį ir lentelę su užrašytu vardu ir pavarde. Kažkas 2017 metais šioje vietoje paliko pasaulį. Liūdna. Iki Kelio pabaigos buvo likę tik 160 kilometrų. Ir nors sakoma, kad mirusiam piligriminiame Kelyje iš karto atsidaro dangaus vartai, kol kas, kad ir nelabai prasmingo savo gyvenimo į dangų keisti nenorėčiau.

Atvykstu į Lourenzá. Čia šiandien ir liksiu. Mažas miestukas, bet turi įspūdingą Monasterio de San Salvador de Vilanova de Lourenzá vienuolyną, kuris pirmą kartą pastatytas XX-ame amžiuje, o po to kažkada renovuotas pačio Catedral Santiago de Compostella architekto. Kaip tik pataikau į miestelio šventę. Gatvėse didelis turgus, gyvai groja muzika. Užsuksiu čia vėliau. Pirmiausia reikia susirasti kur nakvoti. Dar einant keliu nusprendžiau, kad eisiu į privatų albergą. Aš vis dar kosčiu ir snargliuoju, todėl norisi žmoniškai pailsėti ir sušilti.

Pats brangiausias ir naujausias albergas, kurį buvau nusižiūrėjęs, neveikia, o iš pažiūros neblogame pensione nesulaukiu šeimininko. Sugrįžtu į miesto pradžią ir ateinu į paskutinę viltį – Albergue Savior. Svetinga moteriškė mane maloniai priima, aprodo kambarius, virtuvę. Labai jauku viduje, net židinys yra, o ten malkos spragsi. Pagaliau gaunu lovą pirmame aukšte. Albergas dar tuščias. Be manęs yra viena vyresnio amžiaus moteriškė ir dar kita, kiek jaunesnė. Jos iš karto puola pažindintis. Abi vokietės, gyvena Konstanse. O, wau! Apsidžiaugiu, čia beveik kaip mano gimtas miestas. Pasakoju vėl apie ten netoliese gyvenančią uošvienę, Baden-Württemberg ir panašius bajerius. Ta vyresnė, kažkur 60-ties metų pristato jaunesnę sakydama: „this is my girlfriend”. Nu fainai, ką aš galiu pasakyti.

Puolu tvarkytis. Batai peršlapę, reikia laikraščių susiveikti, kad pradžiovinčiau bent kiek. Einu pas šeimininkę ir klausiu ar neturi „newspaper’io”. Nieko nesupranta. Rodau ženklais, irgi nesupranta. Aš juokiuosi, ji irgi juokiasi. Atsineša savo smartphon’ą ir įjungia Google translate. Rodo į mikrofoną: sakyk, ko nori. Pasakau. Telefone užsirašo: „i need newspaper for shoes”. Momentaliai viskas išsiverčia į ispanų kalbą ir moteriškė apsidžiaugia. Atneša man krūvą laikraščių. Ką mes darytume be šiuolaikinių technologijų. Nunešu didelį maišą drabužių skalbti ir tuo pačiu prisėdu pavalgyti virtuvėje prie židinio. Valgau ir nuo malonios šilumos akelės klapt, klapt… Tuoj užmigsiu čia ant stalo. Einu į viršų ir užsnūstu.

Nežinau kiek laiko miegojau, bet prisimenu, kad buvau sau pažadėjęs išlįsti į miestą. Tingiu labai, bet šiaip ne taip prisiverčiu išeiti apsižvalgyti. Miestelio gatvės jau gerokai aptuštėjusios, bet turgus dar vyksta. Pardavinėja čia viską, pradedant kinietiškais šūdniekiais, baigiant aplinkinių rajonų vyndarių vynu. Centrinėje aikštėje vyksta tiuninguotų Renault 5 mašiniukų paroda. Čia panašiai kaip zaporožiečius bandytum tiuninguoti, juokinga pažiūrėti. Nueinu iki garsiojo vienuolyno. Na taip, senas ir gražus, bet gal aš geriau į parduotuvę valgyti ir alaus nusipirkt užsuksiu.

Apsiprekinu ir grįžtu į albergą. Žmonių jau daugiau apsigyvenę: amerikiečių senukų ketvertukas, ispanai iš Ribadeo albergo, japonas, kurį jau kelintą dieną sutinku Kelyje. Visi savo reikalais užsiėmę, netrukdo vieni kitiems. Ir gerai, man visai patinka.

Guliu lovoje, naršau app’są, kur rytoj keliausiu. Paskaitau apie labai gerai užsirekomendavusį Albergue Xabadín. Visai norėčiau ten rytoj nakvoti. Parašau sms’ą duotu telefonu. Už kelių minučių gaunu atsakymą, kad viskas ok, lova man rezervuota. Puikiai čia pavariau. Džiaugiuosi už save.

Išsivalau dantis, lendu į baltus patalus ir turbūt pirmą kartą Kelyje pabandau ipad’e paskaityti knygą. Beskaitant pirmas eilutes nulūžtu ir užsimetu ipad’ą ant savęs. Pabundu. Ok, ok paskaičiau. Daugiau neskaitysiu. Nulūžtu dar kartelį.

Dvidešimt septinta diena. Lourenzá – Abadín

Atsikeliu. Miegojau super. Sapnavau namus Vilniuje ir atsibudęs net trumpam maniau, kad esu savo miegamajame. Šiaip kelionėje in general mane labiausiai erzina neišsimiegojimas ir daugiausiai dėl tų dviaukščių gultų. Ech, jei taip turėčiau galimybę kiekvieną naktį miegoti normalioje lovoje… Kita vertus, kai pagalvoji, mano dvasiniai orgazmai greičiausiai ir gimsta dėl komforto nebuvimo. Čia tokia kaip ir privaloma Kelio pajutimo kančia. Pamenu, kai su žmona keliavome po Himalajus, tai dėl aukščio oro įkvėpti normaliai negalėjome ir daugumoje patogumai visiškai basic buvo, bet to trūkumo pasekoje atsirado naujos vertybės ir dar nepatirti pojūčiai. Būdavome girti nuo diskomforto. Ha ha… Ne, bet rimtai, jei viskas būtų kaip namie, tai Kelio gyvenimas nesiskirtų nuo įprastinio gyvenimo, iš kurio realiai kelionėse ir sieki pabėgti. Ačiū. Rytinis pokalbis su savimi baigtas.

Prasideda ryto tvarkymasis. Kokį pusvalandį praleidžiu vonioje valydamasis čakrų kanalus nuo geltonai žalių gleivių. Dabar jos tokios sutirštėjusios… Ok ok… Baigiu, nesigilinam. Bet faktas, kad man jau prasidėjusios kažkokios kvėpavimo takų komplikacijos, nors temperatūros ir neturiu. Nusiprausiu, išsivalau dantis ir leidžiuosi į virtuvę pusryčiauti. Ant stalo randu prikrautą pilną maišą supjaustytų prancūziškų batonų. Kokių trijų dienų senumo, bet piligrimams sueis. Kišu į skrudintuvą porą kriaukšių ir bandau paskrudinti. Nepasispaudžia rankenėlė. Prašau pusryčiaujančio ispano, kad padėtų suprasti kaip tas šūdas veikia. Ateina ir pabando įjungti. Po poros bandymų pažiūri į mane gailiai, tipo, suprask, sugedo.

Aš jam rodau į jo lėkštę su dviem skrebučiais ir klausiu, kaip jam pavyko. Vaidina, kad nesupranta. Jie čia kai reikia, klasiškai moka durnais apsimesti. Maždaug, ne mano kiškis, ne tu ir kiškis. Ai, valgau kaip yra. Randu dar pridėtą pilną krepšį kriaušių ir obuolių, tai pasiėmu priešpiečiams.

Išeinu iš albergo. Vos patenku į piligriminiais stulpeliais nuklotą taką, sutinku visą taborą tautiečių lietuvių. Toliau keliaujame drauge. Prieiname miestelį Mondonendą. Čia tokia kaip ir šiandienos kryžkelė, nes reikės rinktis per kurią pusę kopti į kalną. Šį kartą patį rimčiausią visame Kelyje, beveik 700 metrų aukščio. Kad kopdami nepritrūktume energijos, prisėdame suvalgyti po tortilijos gabalėlį viename iš centrinėje miesto aikštėje įrengtų barų. Vieta kavai ir užkandukui išties fantastiška – prieš mus stūkso XIII amžiaus pradžioje pastatyta Catedral de Mondoñedo. Matome, kaip iš jos išeina teisininkė čekė. Pamojuojam, kad prisijungtų prie mūsų. Ateina. Papasakoja, kad viduje į piligrimų pasus deda autentišką 200 metų senumo antspaudą. Visi po vieną skubame atsižymėti. Kai nueinu aš, katedros administratorius prie originalaus įspaudo primygtinai siūlo už 3 eurus apžiūrėti muziejaus ekspoziciją. Aš nepasirašau. Išeinant pavijimui girdžiu gilų atodūsį: „…litauanos…”.

Grįžtu į barą. Tiek prie mūsų stalo, tiek prie kitų sėdi vien pažįstami veidai. Visi diskutuoja pro kur geriau eiti, kur nakvos šiandien, kur buvo vakar, kaip jaučiasi ir panašiai. Pokalbiai lyg ir neturintys daug prasmės, bet galima jausti, kad ore kabo labai pakylėta bendravimo atmosfera. Nenuostabu, juk iki finišo liko visai nedaug. Jei pradžioje Kelio sutikti piligrimai klausdavo iki kur aš einu, nedrįsdavau sakyti, kad eisiu iki Santiago de Compostela. Atstumas atrodė nerealus. Sakydavau, kad norėčiau nueiti iki galo, bet jei nenueisiu, tai tebūnie toks mano likimas. Bet dabar, šiandien jau suprantu, kad galiu tvirtai teigti, jei neištiks koks forsas majoras, tikslą pasieksiu. Mes visi tikslą pasieksim.

Prie stalo mano kompanija kalba, kad eis ilgesniu keliu per mišką, o aš pasirenku eiti per trumpesnę, bet sunkesnę pusę. Atsisveikinu ir išeinu. Iš pradžių pereinu jaukų senamiestį, po to, vedamas piligriminių kriauklių rodyklių, kertu keletą kaimų ir dar už poros posūkių takas staigiai pjauna į viršų. Prasideda ilgas kopimas gyvenimo laiptais. Lipti nėra sunku, bet manęs neramina stiprus ir šaltas vėjas. Kuo aukščiau, tuo stipresnis. Blogiausia, kad nuo prakaito aš visas šlapias, o nusirengti striukės negaliu, bijau, kad nepasigaučiau tretinio peršalimo, o gal net ir plaučių uždegimo. Ieškodamas užuovėjos kaip nindzė lakstau taku nuo vieno krašto prie kito. Nelabai padeda, bet bent psichologiškai jaučiuosi tvirčiau. Po dviejų (o gal ir trijų) valandų non stop kopimo, palikęs šiaurinės Ispanijos įprastą peizažą, tarytum pro šulinio dangtį išlendu į visai nematytą pasaulį. Vaizdelis psichodelinis: iš visų pusių atsiveria įvairiaspalvis kalvų kanjonas, nei vieno pastato aplinkui, vienur kitur ganosi karvės, pažemiui plaukia dideli debesys, o horizonte su dangumi susilieja mano Camino De Santiago. Vis tik kiaurai košiantis nenuorama vėjas neleidžia patirti dar vieno nušvitimo. Ilgiau seilės varvint nelieku ir sparčiu žingsniu skubu į priekį.

Prieinu vienos gatvės didumo miestelį Abadín. Matau, name už stiklo sėdi vyras ir kviečia mane užeiti. Cha, čia gi mano užbook’intas Albergue Xabadín! Lendu į vidų. Taip skubėjau, kad pirmas atėjau, kol kas daugiau piligrimų nėra. Puikiai angliškai kalbantis šeimininkas prisistato, užregistruoja mane ir aprodo svečių namus. Vaikštau ir negaliu atsistebėti kur esu: visos sienos išdažytos baltai, salione lounge’iniai baldai, plokščiaekranis televizorius per visą sieną, didelis kiemas, kambariuose sumontuoti platūs gultai, asmeninės lentynėlės prie lovų su šviestuvais ir usb pakrovimo galimybe, virtuvė su naujausia buitine technika, dušai modernūs, nemokamas arbatos ir kavos aparatas… Wow! Nemačiau dar tokių bajerių Kelyje, jaučiuosi maloniai nustebintas.

Išsimaudau ir apsirengiu sausus rūbus. Dabar būtų gerai ko nors nusipirkti valgyti, bet šiandien sekmadienis, parduotuvės uždarytos. Einu pasiteirauti, gal šeimininkas kokį barą parekomenduos. Sužinau, kad yra pora vietų, kur vakarais gamina maistą, bet jis toks tipo sako eik, pažiūrėk šaldytuve ir virtuvės spintelėse ką rasi, viską gali valgyti, piligrimai, kur anksčiau nakvojo, paliko. Nueinu ir randu vos nugertą vyno butelį, alaus, tuno, moliuskų konservų, alyvuogių, pomidorų pastos, makaronų, duonos, batono… Labai neblogai. Ir tikrai, kam man ta parduotuvė. Verdu makaronus, gaminu tuno –moliuskų padažą ir dainuoju: „Vienas alberge aš darau ką noriu, vienas alberge viską apgalvoju…“ Haha…

Su maistu eksperimentavau, bet gavosi visai neblogas makarų gogel-mogel. Prisipilu vyno, valgau skaniai, bet jaučiu, kad ko tais vieniša širdyje. Žmonos pasiilgau. Tiesa, šiais laikais tai ne problema. Videofono pagalba ir vos keliais paspaudimais ekrane pasiekiu už tūkstančių kilometrų Kinijos Liaudies Respublikoje esančią žmoną. Netrukus prie stalo jau turiu mylimą pašnekovą. Kaip miela!

Pamažu į albergą renkasi piligrimai. Aš juos sveikinu lengvai apgirtusia palaiminga šypsenėle. Susipažįstu su dviem hipiškos išvaizdos vokiečiais. Faina porelė. Atsirišusiu liežiuviu vėl išpasakoju visus savo ryšius su Vokietija ir net bandau kažką vokiškai pakalbėti. Man atrodo, palieku jiems funky bičiuko įspūdį. Po to dar pavaišinu alumi iš šaldytuvo. Kaip gera žmonėms daryti gera. Toliau beplepėdamas pagaunu save kalbant visiškas nesąmones. Kažkaip nemenkai apspangau nuo tų makaronų. Nusprendžiu, kad gal geriau eisiu prigulti. Taip ir padarau. Prasivartau iki vakaro benaršydamas įvairių oro linijų interneto puslapius. Atėjo laikas pagalvoti ir apie grįžimą namo.

Prieš miegą išgeriu migdančios arbatos. Grįžtu į patalus ir laukiu kada nulūšiu. Bet apima žiaurus gerklės kutenimas ir nieko neišeina. Krenkščiu, kosėju, net nepatogu prieš kambariokus. Vis tik po didelių pastangų pavyksta suvaldyti situaciją ir aš nugrimstu į saldaus miego karalystę.

Dvidešimt aštunta diena. Abadín – Vilalbas

Atsikeliu. Ir vėl gerai miegojau. Tik pastebėjau, kad aš naktimis pradėjau leisti kažkokius garsus. Šį kartą ne košmarinius, o tokius ne tai silpnus suinkštimus, ne tai sudejavimus. Išgirstu jau ne pirmą kartą prieš užmiegant. Nesuprantu kas darosi, bet čia ryškiai nuo užgultos nosies ar žaliuoklių plaučiuose. Beje, prisiminiau, kažkada man broliai sakė, kad girdėjo, kaip aš suknarkiu kartais miegodamas, bet aš netikiu. Kiti čia knarkia, o aš negaliu, nemoku to daryti ir niekada nedarysiu. Garbės žodis!

Tvarkausi ir traukiu pusryčiauti. Virtuvėje paskrudinu toast’ų, pasiimu trijų rūšių džemo, pasidarau kavos ir einu į lounge’inį salioną. Prie stalų pusryčiauja tik keli žmonės. Dauguma piligrimų jau pavalgė ir išėjo, aš čia tik šį rytą leidau sau ilgiau pamiegoti. Valgau, čepsiu. Prie manęs prisėda iš matymo pažįstamas jaunas vokietukas. Nakvojome keliuose alberguose kartu, bet dar nesame kalbėję, tik girdėjau, kaip jis mergom gyrėsi, kad nueina po 50 kilometrų per dieną. Žodžiu, atsisėda jis ir kalba man kažką vokiškai. Sakau, kad nesuprantu. Tas nustebęs angliškai klausia: „o tai tu ne vokietis?”. Sakau, kad aš iš Lietuvos. Tada jis man sako: „aš maniau, kad tu vokietis. Šviesūs plaukai, mėlynos akys ir dar tos vilnonės kojinės, tik vokiečiai tokias nešioja”. Papasakoju, kad kojines man numezgė ir padovanojo uošvienė, kuri ir gyvena Vokietijoje. Daugiau nesiplečiu, nes labai tingiu vėl dėstyti visą litaniją apie meilę šiai nuostabiai valstybei.

Užtenka ir taip, džiaugiuosi, kad ne rusu palaikė. Pasirodo, jaunuolis yra kažkokios sporto šakos atstovas ir nori kuo greičiau nueiti į Santiago de Compostelą. Palinkime vienas kitam gero kelio.

Aš dar kartą apeinu ir nuftokinu visas šio ypatingo albergo kerteles. Turiu pripažinti, tai be konkurencijos pati geriausia vieta iš visų, kur man yra tekę nakvoti per visą kelionę. Išeinu.

Lauke oras šaltas, bet dangus giedriausias. Kai saulė pakils aukščiau, tikrai gerokai atšils. Einu ir dairausi aplinkui. Pastebiu, kad užlipus į vakarykštį kalną pasikeitė ne tik gamtos panoramos, bet ir augalijos įvairovė. Greičiausiai dėl pasikeitusio aukščio, Kelyje visai dingo figmedžiai, o miškuose iki maksimumo padidėjo spygliuočių plantacijos. Sakyčiau, vietomis pušynai ir eglynai net labai primena lietuviškus Neringos miškus. Palipęs ant kalniuko sutinku teisininkę čekę. Pradedame eiti kartu. Kalbamės apie viską. Nors gal tiksliau būtų sakyti, kalba tik ji. Aš daugiau klausau. Sužinau ką ji dirba, koks geras jos bosas, kokių dovanų iš Ispanijos ji atveš savo tetai ir dėdei, kaip ji mokyklos išvykoje viena išgėrė butelį absento, nors mokytojui buvo prižadėjus, kad negers ir taip toliau. Aš tuo tarpu pasakoju apie savo nuobodų gyvenimą ir sakau, kad tikiuosi, jog ėjimas Keliu viską pakeis. Nors, tiesa pasakius, Kelias jau pakeitė mano gyvenimą: ofisinio darbo nuobodybę palikau užmarštyje, nesėdžiu ant kėdutės, o einu per platų pasaulį, bendrauju su tiek žmonių, su kiek gyvenime nesu bendravęs. Visa tai man žiauriai patinka. Gal tik bendraujant ne visą laiką kantrybės turiu. Kad ir dabar, kalbėti einant su teisininke čeke man labai patinka, atrodo greičiau ir prasmingiau laikas eina… Bet ji balbatuoja be sustojimo ir ilgainiui tai mane pradeda varginti. Pensininkas nori ramybės. Haaa.

Pagaliau pasiekiame Vilalbą. Kol ėjome Keliu, iš pravažiuojančių dviratininkų gavome visų miestelyje esančių albergų reklaminius flajerius. Toks vaizdas, kad dėl piligrimų pinigų čia vyksta arši kova. Iš pradžių užeiname pažiūrėti į valstybinį albergą. Gal ir normaliai viskas, bet aš paskutiniu metu palaikau man patinkančią tradiciją apsigyventi privačiuose svečių namuose. Teisininkė irgi nepasilieka. Einame centrine miesto gatve ir randame pirmą privatų alebergą. Čekė lieka, o aš noriu apsistoti esančiame dar už poros šimtų metrų. Skaičiau, kad mano pasirinktas albergas atidarytas tik praėjusiais metais, tai turiu vilties, kad gal bus panašus į vakarykštį. Atvykstu į Albergue Turístico Castelos. Prašau pravadinčkos, kad leistų užeiti pažiūrėti į gultų kambarį, bet ji leidžia tik įkišti nosį, nes su batais eiti ten tipo negalima. Pirmas įspūdis nekoks: kambarys tamsus, šaltas, prieangyje stovi sugedę kavos ir šaltų gėrimų automatai. Fainumas tik vienas – 50-ties gultų milžiniškame kambaryje aš esu vienui vienutėlis. Tokia akistata su tuštuma mane stebuklingai suvilioja. Aš pasilieku.

Dar kartą apeinu didelį kambarį su dviaukštėm lovom. Liūdesys visiškas. Pagalvoju, kad čia galima būtų filmuoti trumpametražinį liūdną filmą apie tai, kaip tėvai pirmą kartą savo sūnų nuveža į stovyklą ir palieka. Berniukas naktimis gulėdamas antro aukšto gulte negali užmigti ir nuolat verkia. Tėvai namuose irgi verkia. Dienomis chuliganai iš vaiko tyčiojasi ir daro jam visokius zapadlo. Bet vieną dieną berniukas nušvinta geltona šviesa ir išskrenda į kosmosą.

Fone groja space’inis shogaze’as ir filmas baigiasi. Esmė būtų, kad vaikas buvo geros širdies ir jam šiame pasaulyje ne vieta. Nesakykit, gerai sugalvojau. Jaučiu, kad dar turiu energijos ir gulinėti ant gulto šiek tiek per anksti. Išeinu pasivaikščioti po miestą.

Vos už keliasdešimt metrų nuo mano svečių namų stovi miesto įžymybės: Enxebre Castelo dos Andrade – Parador de Vilalba bokštas ir St. Mary’s bažnyčia. Bokštas gražus, o jame dabar įrengtas senoviško stiliaus keturių žvaigždučių viešbutis. Ispanijoje tokios istoriniuose pastatuose įrengtos liuksinės nakvynės vietos vadinamos Parador. Piligrimui, kaip aš, dėl nesąmoningai didelių kainų apsigyventi juose negresia, be nieko tokio, man ir taip princų ir princesių stiliukas visiškai svetimas.

Galima sakyti, miestą pamačiau. Einu prekintis į „DIA“ supermercado. Prisiperku maišą gėrybių, o pietums save palepinu buteliu vyno. Norėčiau tik taurės, bet kad čia kitaip nei nusipirksi, nei apsimoka.

Grįžtu į albergą. Aš vis dar vienas, daugiau niekas nesiteikia ateiti. Pasigaminu virtuvėje valgyti ir einu baliavot. Brausinu, į blogą kažką parašau, įsipilu antrą taurę vyno. Pagaliau pasirodo dar vienas piligrimas – sudžiūvęs senukas iš Prancūzijos. Aptriušęs backpack’as, kalnų batai iššleivoti. Panašu, kad prisiekęs keliautojas. Ispaniškai su provandička laisvai šneka, o angliškai nei žodžio. Tiek aš jį ir tematau.

Taip tylos atsiskyrime ir vakaro sulaukiu. Per ryanair’o app’są nusiperku lėktuvo bilietus namo. Skrydis vėlai vakare iš Santiago de Compostelos į Madridą. Ir kitą dieną anksti ryte iš Madrido į Vilnių. Už viską sumoku 97 eurus. Manau, kaina tikrai nebloga, tik jausmas žinoti, kad greitai reiks grįžti namo, labai keistas. Jei labai norėčiau grįžti, gal būtų kitaip, o dabar nežinau. Gal klaidą darau… Whatever. Dar viena taurė vyno nepamaišys.

Jau visai sutemus į vidų sugriūva keturi vyresnio amžiaus ispanai. Daugiau tikrai niekas į albergą neateis. Užsisakau kavos puoduką rytojaus rytui pas provadničką ir einu miegot. Pasileidžiu dark ambiento per ausines. Netrukus nulūžtu.

Dvidešimt devinta diena. Vilalbas – A Lagoa

Atsikeliu. Miegojau gerai, nors naktį ir šalta buvo pasidarę. Ėjau pasiimti dar vieną dekį. Saulėtoje Ispanijoje atšalo. O aš džiaugiausi, tipo va Lietuvoje jau minusą praneša, o pas mus čia dar karšta palyginus. Senio šalčio rankos ilgos, visur pasiekia.

Apsiprausiu ir einu pusryčiauti. Virtuvėje ant staliuko stovi kavinukas su šalia pastatyta kortele, ant jos užrašytas mano vardas. Aajajai, kaip smagu. Įdomu, kad šiame alberge ant sienų pakabintuose skelbimuose didelėmis raidėmis užrašyta, kad pusryčių metu naudotis virtuve griežtai draudžiama. Jei nori pusryčiauti, turi maistą užsisakyti ir susimokėti vakarą prieš. Keista ir pasmerkta tokia prievartinė paslauga, ypač kai šalia stovi didelis prekybos centras. Mano galva, tokiu atveju geriau pakelti nakvynės kainą įskaičiuojant pusryčius arba leisti gamintis savo maistą nesvaigstant apie viešbučio servisą kareivinių stiliaus patalpose. Tiesa, kai aš paprašau pasinaudoti mikrobangine krosnele, administratorė tik nusišypso ir, aišku, leidžia pasišildyti tortiliją.

Išeinu iš albergo. Lauke ne tik tamsu, bet ir žiaurus rūkas. Miesto šviesos per smulkią vandens lašelių jūrą atrodo labai paslaptingai. Jeigu dar matyčiau kur einu, būtų labai gerai. Badau su ėjimo lazda priekyje esančią tamsią miglą ir taip pamažėle stumiuosi į priekį. Tik kai šiek tiek prašviesėja, eiti tampa lengviau. Tiesa, ambientovi vaizdeliai niekur nedingsta.

Rūke paskendę akmeniniai kaimo namukai, vieniši garbanoti medžiai, miestelių kapinaitės ar net laukuose pastatytos originalios baidyklės nuo paukščių primena siaubo filmo scenas. Atrodo, tuoj išlįs iš krūmo gyvas numirėlis apipuvusiu veidu ir išplėš man širdį. Haaa.

Sustoju autobusų stotelėje įsidėti striukę į kuprinę ir randu ant suoliuko padėtas dvi pilnas dėžes didžiulių gražių paprikų. Dairausi aplink, gal kas paliko ar netyčia pamiršo, bet nieko nėra. Greičiausiai čia toks geraširdiškas ispaniškas daržo gėrybių dalijimosi būdas. Jau ne vieną kartą mačiau gatvėse sukrautas krūvas moliūgų ir cukinijų. Panašiai Lietuvoje būna rudenį, vežioja, dovanoja vieni kitiems didžiausius geltonus pūzarus. Gimines, kaimynus apdalina. Kaip gurmanas gali net rinktis, dynia iš vieno regiono, cukinija iš kito. Galop po mėnesio ar dar anksčiau viskas keliauja į šiukšlių konteinerį ir namiškiams nuo to tampa tik lengviau.

Ateinu į miestelį Baamonde. Čia gatvėje sutinku besiblaškančią teisininkę čekę. Ji ieško vietos kur pavalgyti. Gal ir man pasiūlytų palaikyti kompaniją, bet greičiausiai iš mano žvilgsnio matyti, kad vakar su ja atsikalbėjau tris metus į priekį. Maloniai atsisveikiname.

Kelias veda greitkelio link. Visą laiką, kai reikia eiti tokiu keliu, neatsistebiu ispanų sugebėjimu šiukšlinti visur, kur papuola. Grioviai šalia asfaltuotos kelio dangos literaliai iki viršaus pilni skarbonkių ir plastmasinių butelių. Pagal alaus užrašus ant skardinių net galima socialinį tyrimą daryti, kokia rūšis regione populiariausia. Lietuvoje šią problemą puikiai išsprendė taros užstato sistema. Manau, ir čia pagelbėtų. Kita vertus, ypač aplink didesnius miestus miškuose mačiau daug vietų, kur suverstos padangos, statybinės atliekos ir seni langai. Liūdna. Kiaulė ir Afrikoje kiaulė – nepagydysi.

Paskaičiuoju, kad kažkur labai netoli turi būti piligriminis stulpelis, kuris rodo, kad iki Kelio pabaigos lieka 100 kilometrų. Noriu nusipaveiksluoti, bet greičiausiai pramazinau, nes randu tik su pažymėtais 99 kilometrais. Irgi fainai, bet nieko įspūdingo. Nei gėlių padėta, nei žvakutės dega. Niekam nerūpi. Ta proga užsuku pailsėti į vietines kapinaites. Randu vandens čiaupą, prisipilu vandens. Pamatęs stilizuotą suoliuką sumąstau, kad tebūnie čia bus ta vieta, kur šiandien valgysiu priešpiečius. Šiaip kapinės čia labai įdomios, primena vientisą paminklą su daug stalčiukų. Iki galo nesuprantu ar į tas angas su visu karstu užmūrija, ar tik urną su pelenais. Atskira tema – antkapių puošybos abižūrai. Kiekviename regione jie skirtingi. Galisijoje gražiausi. Išvarvintos trikampės cementinės stogų viršūnės, lyg pats Antonio Gaudi ranką būtų pridėjęs.

Suvalgau porą sumuštinių ir šokoladuką. Po to palinkiu visiems aplink esantiems amžino atilsio ir einu toliau.

Prieinu, ko gero, mažiausią kaimą pasaulyje, jo pavadinimas – A Lagoa. Jame vienas baras. Baro kieme vienas albergas. Albergo kieme parduotuvytė-sandėliukas. Lyg ir planavau eiti iki Miraz, esančio dar už poros kilometrų, bet pavadinimas A LaGOA smeigė tiesiai į širdį. Išties Albergue A Lagoa viečikė labai primena Indijos family owned guest house’sus: kieme visiškas bardakas, viduryje jo rusena šiukšlių lauželis, medžiuose prikabinėta hamakų ir aplink kojas pinasi mažytis durnas šunelis. Užeinu. Viduje tuščia. Apžiūriu kaip viskas atrodo.

Dušai – pusė velnio. Salionas su virtuve nekažką. Miegamajame gultai labai keisti: apačioje dviguliai, viršuje vienguliai.

Jei nori užlipti į viršų, reikia į antrą aukštą lipti paguldytomis kopėčiomis. Visiška šyza. Bare susirandu angliškai kalbantį šeimininką. Jis užregistruoja, įdeda antspaudą ir dingsta. Kol esu vienas, pasinaudoju proga nusipizdinti kaušą skalbimo miltelių ir išsiskalbiu visus rūbus. Tada išsimaudau, susirandu kas prižiūri parduotuvytę-sandėliuką ir nusiperku iš ten visą dėžę alaus. Haaa.. Ne ne, tik du buteliukus.

Sėdžiu pavėsinėje, gurkšnoju „Estrella Galicia“ ir laukiu, kas pirmas užeis į svečius. Ooooo, kažką matau. Ir kas gi ten ateina? Ar tik ne teisininkė čekė? Taip, tai ji. Ir ką ji mums atneša? Ji mums savo veidą atneša. Pašnekam, pažvengiam ir ji išskuba į Mirazą. Po to pasirodo lietuvis barzdočius su sūnumi. Kažkas jiems blogai su sveikata. Nuskuba iš karto ilsėtis. Tada ateina ispanai, prancūzai, argentiniečiai… Nesuprantu jau nieko.

Netrukus pasirodo ir broliai lietuviai. Senokai besimatėm. Aš jų net spėjau pasiilgti. Pasiimam visi po mažiuką alaus. Apšnekam šių dienų aktualijas, pasibėdavojam ir susitariam rytoj susitikti. Jie irgi išvaro į kitą miestelį. Saulei ritantis į horizontą pasirodo JIS. Džonas blet iš Anglijos. Dar viena piktoji dvasia, atsiųsta išbandyti mano kantrybę paskutinėmis Kelio ėjimo dienomis. Bičas, jei taip galima sakyti, teigiamas. Nedaug vyresnis už mane, arba mano metų, t.y. apie pydisą. Haha. Kislotniko nukramtytu žandikauliu, apiplyšusiu backpack’u ir nuzulintais marškiniais. 90 procentų duodu, kad Džonas yra pirminės UK acid house bangos reiveris, o tai, ką jis šneka, yra 100 procentų suvartotų narkotikų šalutinis-likutinis poveikis. Na, net ne tai, kad šneka, bet nuolat juokiasi ir sako: „ūūūūūūū nasty… hahaha… ūūūūūūū…ūūū nasty… hahaha”. Ir taip nuolat. Visiškai crazy. Beje, į albergą su juo atvarė ir mergina. Net iki galo nesupratau iš kur ji, bet visai cosmopolitan. Gyvena Graikijoje, o yra iš Austrijos ar kažkas panašaus. Ji tipo sako: „hey Džon!”. O tas jai: „…ūūūūūūū nasty… hahaha…”. Bliamba, išprotėt galima. Gerai, kad prasideda peregrinos menu ir absoliuti dauguma piligrimiečių nueina į barą vakarieniauti. Tarp jų ir anglas.

Jaučiu, kad dienelė jau eina pabaigon. Geriu arbatytę ir einu gulti į dvigulę lovytę. Po truputį iš baro grįžta prisivalgę piligrimai. Visi lyg ir tyliai bando elgtis, bet čia tas bajeris, kai tipo nori tyliai, o gaunasi garsiai. Be to, girdisi, kad grįžo Džonas! Toks vidury kambario atsistoja ir pyst paleidžią garsią šaibą, pyyyyrst… Ir tada: „… hahaha…ahahaha… ūūūūūūūūūū nasty…“ Fantastika!

Susikišu ausų kamštukus kuo giliau ir nulūžtu.

Trisdešimta diena. A Lagoa – Sobrado dos Monxes

Atsikeliu. Sunki naktis buvo. Tikrai nepailsėjau. Kiečiausias momentas dabar vyksta. Kol miegojau, nemačiau po kokia bomba guliu. Antrame aukšte įsitaisęs dručkis ispanas. Realiai situacija tokia, kad virš manęs esančios gulto grotelės yra nepilnai sudėtos. Ta prasme, kad jo šiknos zonoje išvis nėra prilaikančių lentučių ir ispano užpakalis yra kokia penkiolika centimetrų nuo mano galvos. Su kiekvienu viršutinio gyventojo judesiu yra didelė mano žūties galimybė. Sako, kai būna infarktas, žmonės jaučia didelę mirties baimę. Šiuo momentu būtent tai ir patiriu. Gerai tik, kad jau gaidys sugiedojo ir rytas atėjo. Strykt pastrykt iš lovytės ir aš saugus.

Apsitvarkau ir einu į virtuvę darytis sumuštiakų. Prie stalo susipažįstu su jaunu šveicaru. Jis Camino važiuoja dviračiu. Fainas bachūras. Jei norėtų, Santiago de Compostelą galėtų pasiekti jau šiandien. Aš pasakoju, kad šiais metais kaip tik keliavau po jo šalį ir laipiojau po kalnus. Jis lyg ir domisi ką kalbu, bet kartu ir nelabai. Vis tiek toliau pasakoju apie savo keliones, kur buvau, ką mačiau. O šveicaras, pasirodo, nelabai kur buvęs. Šiaip keista, uždirba daugiausiai pinigų pasaulyje, o niekur nevažiuoja. Ir apskritai dauguma Kelyje sutiktų užsieniečių sėdi tik savo šalyje. Kartais gal iki jūros atostogoms pavažiuoja, bet ne daugiau. Jaunajam keliautojui pradedu porinti apie savo mėgstamą planetą Indiją. Žiūriu, kad bičiuko akys tik laksto, kažkas įdomaus jam darosi.

Po to tik pyst staigiai atsistoja, atsiprašo ir bėgte nubėga į tualetą. Bliamba, vargšelis visą tą laiką mandagiai laikė užspaudęs šūdą ir svajojo, kada gi aš pagaliau baigsiu plepėti.

Išeinu iš albergo. Miškingu keliu nusigaunu iki Miraz. Susirandu valstybinius piligrimų nakvynės namus, kuriuose nakvojo broliai. Užeinu į vidų. Iš karto trenkia jaukus šilumos pliūpsnis. Šildomi radiatoriai, yra židinys, tvarkingi, erdvūs kambariai. Albergą prižiūri vyresnio amžiaus savanoriai iš Skandinavijos. Ir vėl prašoviau su pasirinkimu, reikėjo iki čia vakar ateiti. You never know.

Keliaujame toliau su broliais. Kalbamės, filosofuojame apie gyvenimą ir negalime patikėti, kad nuėjome daugiau nei 700 kilometrų. Visiškai nerealu. Perfrazuojant pirmo žmogaus, išsilaipinusio mėnulyje, žodžius galima teigti, kad pasaulio mastu tai tik keli nueiti kilometrai, bet milžiniški ir neįtikėtini žingsniai kelionėje į save.

Sustojame priešpiečių. Aš tradiciškai inpisu tortilijos ir kavos, o broliai alaus ir dar deserto po kruasaną. Šalia prie staliuko prisėda slovakų porelė. Vaikinas laisvai kalba rusiškai, tai man pasirodo truputį keista. Ir ne be reikalo – paaiškėja, kad iš tikrųjų jis ukrainietis ir nuo mažens gyvena Slovakijoje. Pasipasakoja, kad jie irgi Kelią pradėjo Irūne, bet apturėjo nelabai kokių nuotykių. Apsinuodijo kažkuo, ligoninėje teko pagulėti, po to dar kelias dienas praleido viešbutyje. Na, o šiomis dienomis traukiniu ir autobusu važiavo, kad pasivytų prastovas. Palinkime vieni kitiems buen camino, greičiausiai dar šiandien susimatysime.

Prieiname miestelį Sobrado Dos Monxes su garsiu ir senu trapistų vienuolynu Monasterio De Sobrado Dos Monxes. Vienuolyne įrengtas albergas. Jis labiausiai ir vilioja piligrimus. Broliams jau buvo tekę nakvoti viename panašiame, tai man ausis išūžė apie visus privalumus: vienuoliai ir pietumis, ir vakariene, ir pusryčiais vaišina, ir unikali aplinka ir viskas žiauriai gerai. Gal ir taip, gal ir ne. Nepabandęs nesužinosi. O vienuolynas išties gražus, pastatytas XX amžiuje, po to ėjęs iš rankų į rankas, apleistas ir vėl atgaivintas.

Ateiname prie albergo įėjimo, o ten užrašas, kad nuo 13 val. iki 16.30 val. vienuolynas uždarytas. Laukite, darykite ką norite. Kaip ir maža bėda, bet jokiuose kelionės giduose apie tai nei žodžio nebuvo parašyta. Galima buvo laiką kitaip planuotis, pavyzdžiui, pakeliui neskubant ežere išsimaudyti ar kokiam nors tvarte kavonkių ilgėliau pažaisti. Ai, bet dabar jau jokio skirtumo nėra. Ateina barzdočius su sūnumi ir visi nutariame praleisti laiko langą valgydami perirgrinos menu.

Nuotykiai prasideda vos tik įėjus į barą. Absoliutus pravalas, visi dienos menu patiekalai su mėsa. Bet tai ką daryti, daugiau atidarytų barų aplink nėra. Šiaip ne taip sugebu paaiškinti savo problemą bufetavai. Randam su ja bendrą kompromisą: starteriui man specialiai paruoš makaronus su vegetarišku padažu, o antram pagamins bulvių tortiliją. Ir aišku, gauname butelį vyno. Šnekamės. Nuotaika eina geryn. Barzdočius papasakoja liūdną istoriją apie tai, kaip keistos sistemos alberge, kur, jei pamenate, reikėjo įdėti auką į vokus, jam pavogė batus. Po to svečių namų šeimininkas vežė į miestą pirkti naujų. Alberge kamera buvo įrengta ir viskas yra nufilmuota. Sakė, matyti, ateina ne jaunas vyras, susideda kiek jam reikia batų ir dingsta.

Pranešė šeimininkai policijai, bet nemanau, kad kas nors vagies varginosi ieškoti. Sunku surasti, nebent pats pamatytum, tai į nosį gali duoti ir atgal atsiimti. Nuo to laiko barzdočius nakčiai batus susideda į maišiuką ir paslepia po lova.

Suvalgom maistą. Nelabai skanus, kaip mokyklos valgykloje, bet su mintimi kuo daugiau, tuo geriau. Tortilijos įveikiu tik labai nedidelę dalį, todėl prašau, kad suvyniotų į folgą išsinešimui. Dar turime laiko, tai paimam dar vieną butelį vyno. Faina ta ispaniška sistema, teoriškai vienam valgančiajam priklauso butelis vyno. Lietuva su tokia tradicija greitai prapultų. Pradedame dalintis prisiminimais. Kadangi barzdočius vyriausias, jis jų turi daugiausiai. Pasakoja kaip sovietų laikais tūsindavo ir keliaudavo po plačią tarybų sąjungą.

Sugrįžtame į vienuolyną neblogai įkaitę. Durys užrakintos. Pradedame belstis. Išlenda stambus ir piktas ilgaplaukis vyras. Kaip suprantu, čia toks kaip ir paskirtas vienuolyno višebalas. Patys vienuoliai tik surenka pinigus už nakvynę ir su piligrimais daugiau rankų nesitepa. Greitai suprantu, kad nebus čia jokių maisto vaišinimų ar kitų išsvajotų pribambasų. Virtuvė visiškai basic, net mikrobanginės nėra. Be to, višebalas elgiasi kaip kalėjimo prižiūrėtojas. Pirštu parodo, tipo batai čia, tavo gultas čia, tualetas ten. Kambariuose dviaukštės lovos visiškai sudūlėję, girgžda ir nesąmoningai supasi. Kai kurių gultų jau tik pirmas aukštas likęs, antras nulūžęs. Čiužiniai purvini ir išgulėti.

Einu maudytis, bet kalėjimo prižiūrėtojas atsiveja ir išpūstom akim vėl pirštu rodo, tipo ne čia eini, eik į tą supelijusį seną dušą, ten tavo vieta. Ir nors matyti, kad višebalas iš tiesų juokauja ir tiesiog mėgaujasi dėmesiu, man šiame vienuolyne nelabai patinka. Aš gi fakin piligrimas, atlieku šventą kelionę, prašyčiau nors kiek pagarbos.

Grįždamas iš supuvusio dušo kažkur prie įėjimo girdžiu girdėtą samplą: „ūūūū nasty…ūūūūū…ūūū nasty… hahaha”. O ne! Džonas blem sugrįžo. Aš beveik garantuoju, kad višebalas jam paskirs tą patį kambarį, kuriame miegosiu ir aš. Ir akurat, jau matau, atveda Džoną ir tą jo kosmopolitę. Kalėjimo prižiūrėtojas parodo pirštu kur jiems gultis ir išeina. Atspėkit, ką sako Džonas, pamatęs savo antro aukšto gultą? Taip, atspėjote: „ūūūūūūūū nasty…hahahahaha”. Tik šį kartą jo pastebėjimas nuskamba labai laiku ir vietoje. Net man patinka.

Išeinu pasivaikščioti po vienuolyno pastatus. Kaip bebūtų, tiek bažnyčia, tiek seni akmeniniai koridoriai bei kiemai atrodo įspūdingai. Vaikščioti vienam po skliautuotas kiemo arkas net šiek tiek baugoka, toks vaizdas, kad vis kažkas už nugaros ar šalia eina. Nežinau, gal mirusių vienuolių vėlės ar nykštukai, bet tikrai justi, kad ne vienas esi. Ir apskritai, vaikštau sau tyloje ir jaučiu, kad vienuolio gyvenimas man būtų prie širdies. Skubėčiau į pamaldas tūkstančio metų bažnyčioje kas rytą apsirengęs abitą su žvakele rankoje. Ant kiek cool. Ėėėė, gal rimtai man tapti vienuoliu? Vis tiek nieko gero gyvenime neveikiu. O čia, jau, kaip minėjau, trapistų vienuolynas. Tai jie ir trap’ą klauso ir alų verda. Tiesa, palyginus didelėje vienuolyno parduotuvėje alaus ir vyno neradau, vitrinose tik įvairių rūšių uogienės ir aliejai, keramikinės lėkštės, dubenėliai, lipdukai, knygos ir raktų pakabukai.

Bet, sakė, kituose vienuolynuose ir alumi, ir vynu užsiima. Pasiėmiau adresus, prie progos reiks ten užsukti, paklausti gal reikia vienuolių. Haaa.

Vakarėja. Per daug neturiu ką veikti. Einu į albergo virtuvę pakontempliuoti. Valgau riešutukus ir galvoju apie gyvenimą. Staiga išgirstu, kad kažkas šneka lietuviškai. Prie stalo sėdi mergina su biču, dar nematyti. Nueinu pažindintis. Pasakojamės kas ir kaip. Pasirodo, jie labai greiti, eina po 40 kilometrų per dieną, pinigų beveik neturi, valgo ir gyvena kaip tik įmanoma pigiau. Kodėl taip skuba, patys nežino. Įdomu, kad abudu turi iphone’us ir tą patį Kelio app’są, kurį aš naudoju. Išsiaiškiname, kad jie irgi darė shortcut’ą per brūzgynus ir kol nusileido, apturėjo panašių pasėkmių kaip aš. Toliau seka kalbos apie aplankytus albergus ir pamatytas vietas. Net nepastebiu, kaip nakvynės namuose įsigalioja komendanto valanda ir kalėjimo prižiūrėtojas pradeda išjunginėti šviesas. Atsisveikinu su tautiečiais.

Ateinu į savo kambarį. Šviesa jau išjungta. Gultuose knarkia piligrimai. O aš dar nesusiruošęs nieko. Su mobilkos prožiku bandau pasikloti popierinę patalynę. Nieko nesigauna ir, jaučiu, nesigaus. Užsiropščiu į antrą aukštą. Viskas siaubingai girgžda. Džonas net juokiasi. Ai, px, kaip nors, išgyvensiu. Įsikišu į ausis ausines ir pasileidžiu iphone miego app’są. Žinau, kad laukia šūdina naktis, bet nulūžtu stebuklingai greitai.

Trisdešimt pirma diena. Sobrado dos Monxes – Arzúa

Atsikeliu. Miegojau iš viso gal tik dvi valandas. Siaubinga naktelė tikrąja to žodžio prasme. Vos nulūžau, kažkas grįžo į kambarį ir mane prikėlė. Po to ilgai negalėjau užmigti. Kada jau pavyko kažkiek užsnūsti, ėmė belstis šlapimo pūslė. Nuėjau į vienuolyno tūliką. Myžu ir girdžiu kažkas šalimais kabinoje krebžda. Galvoju reikia pažiūrėt, ar kas nors ten yra. Pabeldžiu ir darau duris, o tuo metu koks tai pilkas didelis šešėlinis siluetas man pro petį sušmėžavo, šmurkšt ir dingo tamsoje. Šiurpas tik nuvilnijo per visą kūną. Šaltas prakaitas išpylė. Brrrr… Kaip nejauku. Aišku, kabinoje nieko nebuvo, bet supratau, kad trapistų vienuolyne nuo čia gyvenančių vaiduoklių galima ne juokais užsitripinti.

Grįžau į gultą. Už kokio pusvalandžio lauke pradėjo žiauriai lyti. Ir taip garsiai, kad atrodė jog vandens grėsmingos srovės čiurlena tiesiai į albergo vidų. Apie miegą praktiškai pamiršau. Iki pat ryto galvojau kokia valtimi reiks plaukti likusius Kelio kilometrus.

Dabar, kai laikrodis rodo 7-tą valandą ryto, išdrįstu išeiti į lauką ir pažiūrėti ar viskas taip blogai. Kieme dar tamsu, o nenaudėlis lietutis žliaugia į visas puses. Giliai įkvepiu ir iškvėpiu. Nėra prasmės nervuotis, jau ką ką, bet orą pakeisti ne mano jėgoms. Let it be.

Apsiprausiu ir ruošiuosi eiti pusryčiauti. Džiaugiuosi, kad turiu nuo vakar likusią beveik visą tortiliją. Ateinu prie virtuvės. Ji užrakinta. Ką dabar daryti?

Kambaryje valgyti nesąmonė. Randu atokesnę vietelę ant akmeninių laiptukų. Prie manęs prisijungia besiblaškanti korėjietė. Aš griaužiu šaltą tortiliją, ji su šaukščiuku valgo jogurtą. Kas čia per vienuolynas, net į virtuvę neįleidžia piligrimų pavalgyti.

Lietus nerimsta. Orų prognozė rodo, kad nustos lyti tik už 2-3 valandų. Sugrįžtu į kambarį. Viduje visiškas bardakas. Dauguma piligrimų jau dingę, liko vos keletas. Džonas kažkoks apsiraminęs, kalbasi su dar nematyta nušokusia nuo proto senute. Ji jo prašo paskolinti striukę, o anglas nerangiai išsikalinėja. Prašymas tikrai įdomus, nelabai ką gali atsakyti. Negavus striukės senutė prašo paskolinti polietileninį maišelį. Džonas jį turi ir atiduoda. Užsimovusi ant galvos maišą močiutė išeina ir palieka visus ramybėje.

Tada į mūsų celę nusivylimo pilnomis akimis įgriūva ispanas. Klausia ar kas nematė jo batų. Kažkas pavogė. Jėzau tu mano, vogti, ir dar vienuolyne! Siaubinga. Galvoje permetu visus vakar vakare matytus asmenis. Mažu koks įtartinas išlįs į paviršių. Bet kad visi buvo nors prie širdies dėk. Tiesa, ankstyvą rytą dar tamsoje ir lietui pliaupiant mačiau išeinant vakar vakare pirmą kartą sutiktus nepažįstamus lietuvius. Man pasirodė keista, kam taip aukotis, bet ne, tie faini žmogeliukai buvo, nuveju tamsias mintis.

Negana ir taip gausių rytinių keistumų, į mūsų jau psichologinės pagalbos kabinetą pasibeldžia vos neverkianti jauna vokietė. Ji vakar išsiskalbė savo drabužius ir paliko džiūti virtuvės-poilsio kambaryje. Užsitūsino ir pamiršo, kad virtuvę uždaro 22-ą valandą, o ryte išvis neaišku kada ją atidaro. Dabar vieną savo maikę rado tulike, kiti drabužiai matyti ant grindų voliojasi užrakintoje virtuvėje. Rimtų rimčiausiai, vienuolyne siaučia vaiduokliai fetišistai – vagia batus ir apatinį trikotažą. Pagalvoju, gal papasakoti visiems ir apie savo naktinį susidūrimą su dvasiomis, bet pabijau likti nesuprastas.

Nors lauke ir toliau smarkiai lyja, bet ateina laikas nešdintis iš šio Twin Peaks’o. Išeiname visi kartu. Priešais vienuolyną randame veikiančią kafeteriją. Per langus matyti gausybė pažįstamų piligrimų veidų. Sulendame vidun. Sausakimša. Barmenas piktas kaip velnias, vos spėja suktis. Su broliais užimame atsilaisvinusį staliuką. Kas pusryčius, kas kavutę užsisako. Nėra kur skubėti. Per įjungtą teliką pranešinėja žinias ir rodo kokių nesąmonių pridarė naktinė liūtis: purvo nuošliaužos, sugadinti keliai ir paskendusios mašinos. Mes dar neblogai išsisukom.

Po geros valandos šiek tiek prašviesėja ir lietus nurimsta. Vorele išžygiuojame iš kavinės. Kol einame asfaltu viskas gerai, bet miško Kelias išties pasikeitęs. Purvynas, balos, vandens upeliai giliomis vagomis išgraužę tako kraštus. Ai, bet dzin, svarbu nelyja.

Sutinku miške senutę su maišeliu ant galvos, ji pakėlusi galvą kalbasi su medžiais. Klausiu, ar viskas gerai. Piktokai atsako, kad netrukdyčiau. Ok, ponia, nepykit, jei viskas gerai ir man viskas gerai. Pasiveju gausią internacionalinę piligrimų komandą. Einame toliau vienoje krūvoje ir tiek. Net nelabai yra apie ką kalbėti. Visi supranta, kad liko paskutiniai kilometrai ir paskutiniai pamąstymai. Reikia pabendrauti su savimi.

Prieiname miestuką A Gándara su dar viena, bet jau ir paskutine sankryža. Vienas Kelias veda į Prancūziškąjį Kelią, kitas veda toliau šiauriniu Keliu. Bėda, kad šiauriniame nėra nei vieno albergo, todėl nueiti 40 kilometrų reiktų vienu ypu. Aš gal ir pasirašyčiau tokiai avantiūrai, bet nusprendžiu laikytis pakeleivių brolių krypties. Ir ne šiaip sau, turiu labai savanaudiškų tikslų. Broliai, kaip žinia, puikūs fotografai ir net su telefonu hujawėjum padaro stebėtinai geras fotkes. O jau visai greitai Kelyje laukia įsimintiniausios akimirkos, kas kitas, jei ne jie mane nufotografuos parklupusį prie Santiago de Compostelos katedros. Negaliu jų dabar pamesti.

Ateiname į Arzúa ir išlendame į Prancūziškąjį Kelią. Priemiestyje dar nesijaučia, bet senamiestyje patenkame į nesustojamai veikiantį žmonių konvejerį. OMG! Literaliai milijonas piligrimų. Daugiausiai tai vadinamieji „100 kilometrų piligrimai”. Beje, atrodo jie pervargę ir šlubuojantys – visai kaip mes pirmosiomis ėjimo dienomis. Nuėję paskutinius 100 kilometrų „netikri“ ėjikai uždirbs tokius pačius nuopelnus kaip ir tie, kurie nueina visą Kelią.

Matant tokią masę piligrimų iš karto pradedi galvoti apie užimtas vietas alberguose. Puolame ieškoti kur nakvoti. Vienas užimtas, kitas užimtas, tik valstybiniame yra vietų. Bet tie neturi virtuvėje jokių puodų. Jaučiu, specialiai, kad niekas nesigamintų valgyti ir po to nereiktų iš paskos tvarkyti. Šiek tiek padvejoję nusprendžiame čia likti. Albergas pilnas mokyklinio amžiaus vaikų. Kaip iš kalbos suprantu – amerikiečių. Bent gerai, kad ramūs. Netrukdys pensininkui miegoti. Kaip ir visą laiką, gaunu gultą antrame aukšte ir dar šalia durų. Atlapšikniai troleibuse gimę vaikai nuolat man daro skersvėjį. O blogiausia dalis – čia nėra jokių antklodžių. Visiškas šūdas. Sugalvoju, kad gal man pagelbės palapinsiaustė. Bus gerai.

Apsitvarkome ir einame į supermercado. Šį kartą apsiperkame galingai. Net aš sau leidžiu nusipirkti brangesnę tortiliją su visokiais skaniais priedais. Be abejo, įsimetu į krepšelį ir alaus keletą skarbų. Grįžę albergo virtuvėje su jau beveik šeima tapusiais piligrimais iškeliame puotą. Patinka man toks bendrystės jausmas. Valgai, geri, juokiesi. Ech… Aš to labai pasiilgsiu. Baliavojam tol, kol rymoti lieka tik teisininkė čekė ir slovakų porelė. Ant stalo dar stovi neatidarytas vyno butelis. Matau, kaip blizga čekoslovakų akys. Ačiū, bet aš nepasirašau, galite gerti. Palinkiu labos nakties ir einu į kambarį miegoti. Užsimetu ant savęs šlykščią iš klijonkės pagamintą palapinsiaustę ir nulūžtu.

Trisdešimt antra diena. Arzúa – Santiago de Compostela

Atsikeliu. Su miegu vėl bėda bėdelė. Iš pradžių saldžiai miegojau, bet kažkada pabudau nuo šlapios klijonkės jausmo. Ne, aš neapsimyžau, tiesiog palapinsiaustė, kurią naudojau kaip antklodę, nuo mano kūno garavimo sušlapo iš vidaus. Galiu tik patvirtinti, labai geras daiktas, nes visiškai nepraleidžia nei oro, nei vandens, bet miegoti ja užsiklojus buvo bloga mintis. Atsidengus šalta pasidaro, užsikloji – šlapia. Tokio miegojimo pasekoje, man atrodo, pasigavau jau kokį tretinį peršalimą. Kosėju, nosis užgulta ir skauda galvą. Vėl tie išbandymai. Čia kaip kompiuteriniuose žaidimuose, žaidi ir vis pereini į sunkesnį lygį. Tai panašu, kad šios paskutinės dienos yra pats sunkiausias lygis.

Papusryčiauju ir kažkodėl iš albergo išeinu paskutinis. Išsilakstė visi po kampus kas sau. Jau nuo pirmų žingsnių jaučiu, kad sunku eiti. Ir silpna, ir pykina. Nesuprantu, kas čia su manim darosi. Greičiausiai kaltas peršalimas. Pakelės piligriminis stulpelis rodo, kad iki Kelio pabaigos liko 38 kilometrai. Su broliais tarėmės, kad stosim nakvoti, kai liks apie 10 kilometrų, tada rytoj ryte įžengtume į Santiago de Compostelą. Žodžiu, šiandien reikia nueit 28 kilometrus. Tik jei taip ir toliau šūdinai jausiuosi, nežinau ar sugebėsiu.

Labiau prašvitus pamatau, kad Kelias pilnas žmonių. Eini visą laiką su didžiausia krūva ir pastoviai lipi kam nors ant kulnų. Primena važiavimą Lenkijos keliais. Lauki, lauki, kol aplenksi vos judančią fūrą. Pagaliau aplenki. Džiaugiesi. Pavažiuoji pusę kilometro ir vėl sėdi kitai fūrai ant šiknos.

Taip ir čia, vientisas piligrimų autostrados skruzdėlynas. Belieka pasidžiaugti, kad pasirinkau eiti šiaurinį Kelią. Ne vieną dieną buvo, kad eidamas nesutikdavau nei vieno pakeliui einančio piligrimo. Gali šaukti, gali dainuoti, melstis garsiai, whatever… Nei tu trukdai kam nors, nei tau trukdo. Bet nieko nesakau, įdomu ir čia eiti. Man ypač patinka visokios ant kelio dirbtinai sukurtos ala stebuklingos vietos. Tipo, eina kas nors ir sugalvoja prie medžio pastatyti laimės piramidę iš akmenukų. Kas nors dar vieną pastato, kitas batą suplyšusį numeta, trečias nuotrauką ar kaspiną ant medžio užriša. Ir kai praeina pusė milijono tokių ezoterikų, pastatoma šiukšlyną primenanti šventykla.

Kitas Šiauriniame Kelyje nematytas reiškinys – galybė pakelės biznierių. Pardavime viskas: stilizuotos piligrimų lazdos, kriauklės, suvenyrai, papuošalai, knygos… Šlamštas, bet jei pardavinėja, vadinasi kažkas perka.

Vienintelis dalykas, kas kelia pavydą Prancūziškame Kelyje, tai didelė pigių užkandinių pasiūla. Gali nusipirkti ir pusryčius, ir vakarienę, ir veikia visą dieną. Mano nueitame Kelyje to tikrai trūko.

Eidamas stengiuosi nežiūrėti į ant stulpelių užrašytus skaičius. Tokiu būdu save maloniai apgaudinėju ir po truputį kilometrų mažėja. Praeini pro dvidešimt akmeninių monumentų, ir tik tada pažiūri, na va, prašau, 3 kilometrai atsiminusavę.

Matant keliautojų srautus sumąstau, kad būtų gerai rezervuoti vietą rytojaus nakvynei Santiage. Einu ir brausinu per booking.com sistemą, ką ten gero siūlo. Porą kartų vos į medį neatsitrenkiu, bet nieko tokio. Pasiūla kaip ir didelė, ir visai pigių yra, bet Kelio pabaigos proga nusprendžiu rezervuoti ką nors brangesnio ir prabangesnio. Išsirenku albergą su geriausiu reitingu, pačiame senamiestyje ir net už cielus 22 eurus. Dabar ramu. Keliauju toliau.

Dangus tamsėja ir nieko gero nežada. Nedrąsiai nukrenta pirmas lašelis, po to du, trys… Ir pizda. Prasideda gūsinga liūtis. Kaip tyčia einu eukaliptų mišku, pasislėpti nėra kur. Mano mylima palapinsiaustė, aišku, padeda, bet kapišonas vis užkrenta ant akių ir tada aš nieko nematau. Kad vėl matyčiau, reikia įdėti nemažai pastangų. Sustoji, atsmauki kapišoną, o lietaus vanduo per rankovę, pyst į vidų… Ir vėl viskas iš naujo. Bet ką daryti, einu, žygiuoju. Į kažkokią stroikę išlendu. Kelininkai naują didelę gatvę tiesia, bet dabar ji panašesnė į milžinišką purvo baseiną. Brendu tešlos labirintais ir staiga garsas siaubingas, lyg kažkas griūtų… Žžžžžžžwwwwhhh… Pažiūriu į viršų, o ten lėktuvo apačia ir „Lufhansa“ užrašyta. Gal 20-30 metrų virš manęs praskrido, net šiluma nuo variklių pasijautė. Oho! Čia, vadinasi, einu pro Santiago de Compostelos oro uosto pakilimo taką. Gera patirtis.

Kelias nuveda pro plataus viaduko apačią. Trumpam sustoju. Pagaliau galima pailsėti nuo lietaus. Nusirengiu savo guminį rūbą, nusikratau vandenį ir išsitraukiu iš kuprinės bulkutę. Valgau ir lieknėju. Nejudant darosi šalta. Gerai, kad stebuklingu būdu batai dar neperšlapę ir kojos viduje sausos. Pračekinu orų prognozes app’se, rodo, kad taip lis iki vakaro. O Jėzau… Kaip koks suklupęs Van Damas po nokdauno per paskutinę kovą, pažiūriu į dangų, į žemę. Užsimerkiu. Giliai įkvepiu ir iškvepiu. Atsimerkiu (fone užgroja pergalinga muzika). Apsirengiu pasiutusiai malonią palapinsiaustę ir išeinu kur akys mato.

Mano didžiai nuostabai, maždaug po pusvalandžio beveik nustoja lyti. Kelias vėl užsipildo margaspalviais piligrimais. Vieni su vienodos spalvos maikėm, kiti su vienodom kepurėm. Dar grupelė ant arklių nujoja. Neaišku, ar čia kokia misija, ar proginis žygis. Visi linksmai klega. Ir man nuotaika jau pradeda taisytis, nes iki šiandienos tikslo liko ne taip jau daug. Bet turbūt žinot tokį Merfio dėsnį, kuris byloja: „Jeigu gali nutikti kas nors blogo, tai taip ir nutiks”.

Būtent. Panašu, kad sušiktas lietus buvo atsitraukęs tik tam, kad galėtų pistelt su nauja jėga. Pareina galinga vėjo banga ir vandens šuorai vėl verčia iš kojų. Tuo metu prie spalvotų piligrimų privažiuoja dviaukštis autobusas. Jie smagiai juokdamiesi greitai į jį sulipa ir nuvažiuoja. Ant kiek…

Plaukiu, plaukiu, kol už posūkio priplaukiu jūrinio konteinerio dydžio barą. Prie lietaus jau, galima sakyti, pripratau ir galėčiau toliau plaukti pasroviui, bet baro lange pamatau keptų kiaušinių nuotrauką. Pats laikas pavalgyti. Užeinu į vidų. Prie staliukų glaudžiasi panašūs nelaimėliai kaip ir aš. Užsisakau skrebučių, keptų kiaušinių ir arbatos. Sėdžiu ir laukiu. Kai vėjas labiau papučia, namukas nemaloniai susvyruoja. Geras būtų, jei pakeltų dabar mus į orą ir nuneštų kur nors toli. Vėjau, prašyčiau į Kiniją.

Atneša mano maistą. Valgau, geriu arbatą ir gera pasidaro. Vis tik kiek nedaug žmogui reikia. Stogo virš galvos, šilumos ir truputį kiaušinių. Užsimanau deserto. Kaip tik pastebiu vitrinoje keletą pyragų. Prieinu prie prekystalio paklaust ar ne su mėsa ir kiek kainuoja. Mane aptarnauti tiesiai nuo verdančių puodų atskuba stambi virėja. Išsiaiškinu, kad pyragai su obuoliais ir dar gaunu plačios šypsenos patvirtinimą, kad pagaminti pačios virtuvės bosės. Tai kaip aš galiu neparagauti? Pyragas labai skanus. Ačiū.

Dabar, kai fiziologiniai poreikiai patenkinti, galima Maslou piramidės laipteliais lipti į viršų ir pagalvoti kur reiks šiandien nakvoti. Savo app’se randu tik dvi opcijas: arba valstybiniame alberge, arba lenkų įkurtame Albergue de Peregrinos – Monte do Gozo. Apsisprendžiu, kad reikia eiti pas lenkus. Juk lenkiškai moku, o ir nakvynė tik už auką. Parašau broliams su klausimu kaip jiems sekasi. Nespėju sulaukti atsakymo, kai pro langą pamatau juos einančius gatve. Kiaurai šlapi, bet nuotaikos jų geresnės nei mano. Broliai nusprendę eiti į valstybinį albergą. Ok, bet kokiu atveju mums visiems pakeliui. Išlendu iš savo jaukios užuovėjos ir vėl paneriu į ispaniško lietaus vandenis. Vėjas pučia, medžiai braška, batai jau kiaurai šlapi.

Pasiekiu rajoną, kuriame turi būti mano albergas, bet negaliu išsitraukti iphone’o, nes žiauriai lyja. Matau, kaip broliai mane aplenkia. Aš blaškausi ir net nežinau kur einu. Galop randu pastogę. Pagal tai, ką rodo navigacija, esu kažkur netoli savo tikslo. Tik „kažkur“ manęs neguodžia. Išlendu į lietų ir vėl vandens brizas kala į veidą. Paeinu į vieną pusę, po to į kitą. Ir tokia neviltis apima, eina šikt… Pagriebiu abiem rankom savo ėjimo lazdą, trenkiu nx ją į asfaltą, po to iš visų jėgų sviedžiu kažkur į krūmus, dar sustaugiu tarzano balsu… Ir pasidaro lengviau. Paskambinu broliams. Tie irgi nerado savo ieškotos vietos, lyg tai uždaryta. Pasiveju juos. Sakau, kad eikim kartu, aš su viskuo sutinku.

Kitas albergas jau tik Santiago de Composteloje. Einam ten. Tiesa, pasirodo, kad čia ne taip ir toli. Nusileidžiam nuo kalno, pereinam judrią gatvę ir jau fotografuojamės prie lipdukais apklijuoto Santiago miesto ženklo.

Broliai net būdami kiaurai šlapi žvengia ir yra geros nuotaikos. Žaviuosi šia jų savybe. Teoriškai Kelias jau nueitas, reiktų ir man džiaugtis, bet vis dar esu afekto būsenoje. Nieko nesuprantu.

Čia pat randame ir valstybinį albergą. Esame saugūs. Kol laukiame kada ateis šeimininkas, susipažįstame su pusamže amerikiete. Ji giriasi, kad nuėjo Camino Kelią 20 kartų. Mums akys ant kaktos iššoka. Wau! Tik vėliau paaiškėja, kad ji Keliu vadina kažkokias negirdėtas 100 kilometrų kelio atkarpas.

Ateina albergo šeimininkas. Fainas diedas. Suregistruoja mus, aprodo patalpas ir patogumus. Einu maudytis. Apsirengiu sausus rūbus. Patampa šilta ir gera. Truputį gerklę kutena, bet, atrodo, ir vėl rimtesnio susirgimo pavyko išvengti.

Einame su broliais pasidaryti ką nors valgyti. Jei galėtume, būtume normaliai visko užsipirkę pardoje, bet šiandien Ispanijoje valstybinė šventė, visos parduotuvės uždarytos. Valgom likučius. Broliai siūlo eiti į barą simboliškai atšvęsti. Aš norėčiau, bet atsisakau. Jaučiuosi nusikalęs kaip šuva.

Broliai išeina. Angaro dydžio virtuvėje lieku vienas. Geriu arbatą atsisėdęs prie stalo. Ir nejučiom per skruostą nubėga šilta ašarėlė… TAIP, AŠ TAI PADARIAU!

Nespėju suplauti indų, kai grįžta broliai ir atneša man karštą picą. Aš apšalęs. Tikrai maloniai nustebina. Šiaip broliai geri bičai, meniškų sielų žmonės, gal tai ir padėjo mums susibendrauti. O gal todėl, kad mes visi iš Kauno. Ai, nežinau, kaip bebūtų džiaugiuosi, kad Kelias mus suvedė. Dar kurį laiką pabendraujame, prisimindami kur buvome ir kur dabar esame. Bet rimtesniam pokalbiui neužtenka jėgų. Reikia eiti miegoti. Rytoj laukia svarbiausia Kelio diena. Labanakt.

Trisdešimt trečia diena. Santiago de Compostela

Atsikeliu. Pagaliau po visų nemigų ir nesąmonių gerai išsimiegojau. Šiaip šį rytą galėjau parpti kiek tik noriu, juk Kelias kaip ir nueitas, bet su broliais paskaitėme, kad prie perigrinos ofiso, kuris išdavinėja nueito Kelio pažymėjimus, būna labai didelės eilės. Piligrimai laukia po 2-3 valandas, todėl susitarėm, kad išeisim anksčiau.

Greitai nusiprausiu, suvalgau sumuštinuką ir išgeriu puodelį kavos. Po to apsirengiu kostiumą, baltus marškinius, užsirišu kaklaraištį ir pasikvėpinu ištaigingais kvepalais. Haaa. Ne, ne, bet tokia proga būtų visai gražu pasipuošti.

Išeiname iš albergo tamsoje. Gatvės tuščios, nors pakeliui jau sutinkame vieną kitą piligriminį kuprinėtoją. Kuo gilyn į miestą, tuo gatvės labiau siaurėja. Priartėjus prie senamiesčio mus pasitinka šviečiančių spalvotų lempučių vartai. Ale, gražu yra. Žingsniuoji ir galvoji, kaip čia patogiau įsidėti į atminties kišenę naujai pamatytą senamiesčio gatvelę. Netrukus prieiname ir Santiago De Compostela katedrą. Dar tik švinta, bet pastato didybė jau dabar netelpa į žodžiais nusakomus rėmus. Greitai čia grįšime, pirma reikia prasukti pro piligrimų ofisą.

Kontorą randame vos už poros gatvelių. Vestibiulio eilėje laukia apie 20 žmonių. Didžioji dalis – vyresnio amžiaus piligrimai. Eilė juda greitai. Nepraeina ir pusvalandis, kai švieslentėje užsidega mano laukimo numeriukas.

Ateinu prie ofiso darbuotojos ir atiduodu jai savo antspaudais išmargintą perigrinos pasą. Ji jį varto, žiūrinėja kaip koks piktas pasienietis, tikrinantis ar dokumentas nepadirbtas. Ką ten žiūrėti, sąžiningai kiekviena diena atžymėta. Be jokio poilsio. Vis tik gaunu pastabą, kad eidamas paskutinius šimtą kilometrų turėjau per dieną į knygelę dėti ne vieną, o po du antspaudus. Aš nusišypsau, nes ten ir taip nebuvo vietos. Ji irgi nusišypso ir sako, kad kitą kartą žinočiau. Ok, ok. Tada gaunu pasirašyti į piligrimų registracijos lapą. Ten, taip pat kaip ir kelionės pradžioje, reikia pažymėti Kelio ėjimo priežastį. Atsimenu, kai pirmą kartą Irūno alberge reikėjo ją įvardyti, tai žiauriai susimajačinau, o dabar be jokių abejonių ir tvirtai pažymiu du langelius: religious ir spiritual. Ofiso darbuotoja ant stilizuoto pergamento lotyniškai užrašo mano vardą, pavardę ir įspaudžia paskutinį antspaudą į pasą. Štai ir viskas, aš jau diplomuotas piligrimas. Valio! Tiesa, už 3 euriukus galima buvo įsigyti kietesnį pažymėjimą su užrašytu maršrutu ir nueitais kilometrais. Bet dar vienas popieriukas man nereikalingas. Svarbiausia aš pats žinau savo Kelio kainą, o kilometrus ir pavadinimus kol kas atsimenu – vidury nakties prikeltas pasakyčiau.

Oficialiai apsiforminę einame atgal prie Santiago de Compostela katedros. Jau šviesu, bet aikštė dar tuščia. Puikus laikas fotosesijai. Ir taip, ir visaip kitaip fotkinamės, broliai net atsigula ant grindinio, kad tik gražesnį atviruką įamžintų. Šiaip tai mums labai pasisekė, nes tik šių metų liepos 25-ą dieną (Šv. Jokūbo dieną) buvo baigti katedros fasado renovavimo darbai. Iki tol 5 metus pastatas buvo apsuptas baisių pastolių, o dabar atrodo šviežias it vakar pastatytas. Sočiai prisifotkinę einame ieškoti įėjimo į katedros vidų. Randame. Tik su backpack’ais neįleidžia. Palieku savąjį pasaugoti broliams, o pats neriu į vidų. Po to apsikeisim. Vidus irgi ne mažiau įspūdingas nei išorė. Altorius ir visi aplinkiniai abižūrai tviska auksu. Šiek tiek aukščiau centre sėdi ir auksinis Šv. Jokūbas. Turiu pripažinti, dėl neproporcingai didelės galvos ir keistų veido bruožų jis atrodo truputį juokingas. Pagal tradiciją piligrimas, užbaigęs Kelią, sėdinčią statulą turi apkabinti iš nugaros. Tam įrengtas siauras praėjimas, reguliuojamas dviejų spalvų šviesoforo. Šalia jo žmonių eilutė. Reikia palaukti. Stoviu ir galvoju, koks vis dėlto jaudinantis momentas, apsibliausiu ar ne, gal reikia pasiruošti baltą nosinaitę nusišluostyti akims. Sulaukiu savo eilės. Užlipu laiptukais ir švelniai ranka paliečiu sėdintį Šv. Jokūbą. Jis nė krust. Suspėju dar greitai vieną kartą paliesti. Tas pats. Jis nieko nejaučia, ir aš nieko nejaučiu. Nulipu laiptukais į apačią ir vis laukiu, kada iš kojų išvers dvasinis nirvanos kamuolys. Deja, bet ničnieko nevyksta. Nesuprantu, gal reikia ne paliesti, o stipriai vyriškai apsikabinti. Nusprendžiu pabandyti dar kartą. Iš pradžių pagerbiu pusrūsyje pastatytą metalinį karstą. Jame, kaip manoma, ilsisi Šv. Jokūbo palaikai. Po to vėl stoju į eilę prie šviesoforo. Ir vėl sulaukiu. Dabar aš jau gudras. Užsimerkiu, išskečiu visu platumu rankas, apkabinu ir prisiglaudžiu visu kūnu prie auksinės Šv. Jokūbo statulos. Mintyse per sekundę permetu visus Kelio išgyvenimus… Ir jau, jau… Tuoj tuoj… Kažką jaučiu… Ir purpt, toks mažas mažas grauduliukas-bezdaliukas kaip degtukas įsižiebė ir užgeso. Na, bet vis šis tas, ramiau pasidarė.

Grįžtu prie brolių. Dabar jų eilė, o aš saugau kuprines. Džiaugiuosi, kad pačiu laiku sugalvojome susitvarkyti šventus reikalus, nes šiuo metu iš visų kampų lenda didelės turistų grupės ir milijonai kuprinėtojų. Aplink katedrą darosi ankšta. Belaukdamas brolių sutinku bendrakeleivę korėjietę. Ji, kaip ir mes, skalaujama lietaus į Santiagą atėjo vakar, o jau rytoj autobusu važiuos į Oviedo ir eis Camino Primitivo Kelią. Gaunu iš jos dovanų mažą kryželį. Sako, kad ji ne krikščionė ir netiki jokia religija, bet nešiojasi su savimi tokį patį kryžiuką ir, jei kas nors blogo nutinka, paima jį į delną ir viskas susitvarko. Siūlo pabandyti ir man bus tai pat. Ok, ok. Korėjietė šaunuolė, pernai perėjo prancūziškąjį Kelią, šiais metais šiaurinį ir dar nueis primitivo. Piligriminių Kelių kolekcionierė.

Sulaukiu brolių. Jie eina ieškoti nakvynės, o aš lėtai pasivaikščiodamas judu savo užsakytų svečių namų link.

Gerokai paklaidintas Google Maps ir po to teisingai nuvestas Apple Maps, pasiekiu savo rezervuotą „Hostal Linares“. Vaikščiojau aplinkui ratais, o, pasirodo, mano nakvynės namai – gal tik kokie 300 metrų nuo pagrindinės miesto aikštės. Nedideliame senamiesčio name įrengtas ir viešbutis, ir albergas. Iš karto suprantu, kad čia šeimos biznis. Reception’e sėdi senukų porelė, o aplink zuja anūkai. Su manimi į albergą įžengia ir administratorius, greičiausiai senukų sūnus. Pas jį ant džinsūros, per visą nugarą Daft Punk našyvkė – savas bičas. Žinau, kad atėjau gerokai per anksti, bet bent kuprinę paliksiu. Susitariame, kad ateisiu už valandos ir galėsiu įsikurti.

Einu apsipirkti į „DIA“ supermercado. Parduotuvė irgi labai arti. Kelio baigimo proga palepinu save pica, tuno empanada ir alaus sixpack’u. Grįžtu į albergą. Daft Punk’as mane nuveda į pusrūsį. Čia ankšta, bet palyginus jauku: virtuvėlėje nemokama kava ir arbata, miegamajame švari patalynė, įjungtas šildymas. Atsisėdu salione. Valgau ir keliu alaus taurę į savo sveikatą. Tuo metu į albergą nosį įkiša senukas, kurį mačiau viršuje. Permeta patalpą erelio žvilgsniu ir pamato auką – mano batus. Matote, ne vietoje padėjau. Aš valgau, o jis pakelia batus ir neša į tualetą. Ten prie lango įrengtas specialus stovas piligrimų batams. Iš kur aš galėjau žinoti, kad ten yra tokia navarotna slėptuvė. Diedukas kažką šypsodamasis dar pasako ispaniškai, bet matyti, kad labai pyksta ant nevalyvo piligrimo. Mane dėl to ir užknisa šeimyniniai viešbučiai. Kartu gyvenantys šeimininkai neturi ką veikti, todėl seka tave kiekviename žingsnyje. Čia panaši tragedija, kaip nuomotis kambarį bute kartu su gyvenančia šeimininke.

Parašo broliai ir kviečia atvaryti prie katedros, kur jie pasitikinėja Kelio kolegas. Susitvarkau daiktus ir išlekiu. Senamiestyje tiek daug žmonių, kad sunku praeiti. Siaurose gatvelės vyksta miesto mugė. Senoviniais drabužiais persirengę prekeiviai pardavinėja įvairias valgomas ir nevalgomas gėrybes. Gatvių ir aikščių kampai nusėsti įvairaus plauko artistų. Braunuosi pro turistinių žioplių minias, o pats jaučiuosi kaip vietinis. Gyvenu senamiestyje ir kišenėje nešuosi raktą nuo savo buto, kur sudėti pinigai.

Atvarau prie katedros ir randu visą kompaniją likimo draugų: broliai, teisininkė čekė, visi vokiečiai ir vokietės, slovakų porelė, vyresnio amžiaus kanadietės, ir korėjietė sėdi. Greitai ir lietuviai paskutiniai turi pasirodyti.

Visi euforiškai šypsosi, net saulė danguje šviesti pradėjo. Ir apskritai aikštė pilna laimingų piligrimų. Vieni kitus pasitikinėja džiaugsmo šūkiais, kiti dainuoja. Gera jaustis šio nuotykio dalimi. Mane ir džiugesys apėmęs, ir kartu liūdna. Kaip bebūtų, tai atsisveikinimas ir Kelio pabaiga. Net ilgai lauktas gumuliukas gerklėje atsistoja.

Vokiečių tauta šioje svarbioje situacijoje greitai suaudžia mintį, kad kažko visiems trūksta. Nuvaro į pardą ir nuperka alaus. Po to ateina mano eilė, visi susimeta ir aš kiek užtrukęs atnešu dar daugiau alaus. Pakeliui sutinku senai matytą amerikiečių-prancūzų-italų kompaniją. Su jais kartu sėdi ir australai. Aborigenas Puma iš karto pagauna bajerį ir pirmu numeriu sužino kur aš pirkau alų. Grįžtu prie savų. Atėjusių piligrimų gretos dar labiau pagausėjo. Padidėja ir gėrimų poreikis. Vokiečiai netrukus atveža pilną karutį alaus, čipsų ir šampano. O jooooo… Rimtas balius Dievo namų pašonėje. Padarome bendrą nuotrauką ir susitariame susitikti vakare paskutinei vakarienei.

Vos suspėju nubėgti iki dabartinių mano namų, dar kiek ir būčiau apsisisiojęs. Pažiūrėjęs į laikrodį matau, kad iki vakaro liko mažiau nei pora valandų. Per tiek laiko į muziejų ar dar kur kitur jau nespėsiu nueiti. Pasiimu iš šaldytuvo skarbą alaus ir pažindinuosi su albergo gyventojais. Bajeristas funky lituanos balbatuoja, o visi juokiasi. Fantastiška sėkmė!

Kai išeinu į piligrimų klasės susitikimą, jaučiuosi pavargęs. Geriau būtų pailsėti, nei vėl tūsintis, bet life is life… Opa!

Ir vėl susitinkame prie katedros. Kaip bebūtų keista, piligrimės pasipuošusios išeiginėmis sukniomis. Įsivaizduojate, tempė su savimi suknelę 800 kilometrų, kad vieną kartą apsirengtų. Nebūtų moterys. Na, o vyrai palyginus kaip lapsardokai, atrodo, tiesiai iš pakelės žvyrkelio tvarkymo darbų nužengę. Nebūtų vyrai. Prasideda nuobodžioji dalis pavadinimu „tai kur einam”. Po ilgų dvejonių slovakas pasiūlo gerą, pigų ir daug žvaigždučių įvertintą restoraną. Visi pritaria. Ateiname, bet jis dar uždarytas. Tada sulendame į šalia esančią Cervezeria ir dar kalam po mažiuką alaus…

Atsidaro restoranas. Persikeliame ten. Laukia tradicinė trijų patiekalų vakarienė ir begalybė ąsočių su vynu. Oi nežinau… Sunkus tas piligrimo gyvenimas. Valgome ir dar daugiau bendraujame. Asmeniškai aš jau ne toks guvus. Žinote, nuovargis ir visa kita. Bet yra galvojančių ir apie ateinančią dieną, nemaža dalis kompanijos rytoj dar eis iki taip vadinamo pasaulio krašto – Finisterre. Čia kažkur apie 100 kilometrų. Aš šį malonumą pasilieku kitam kartui, kai oras bus šiltesnis ir malonesnis.

Gausiai prisivalgęs suprantu, kad paskutinės vakarienės planas įvykdytas su kaupu. Merginos organizuojasi kažkur eiti į klubą, bet aš jau daugiau tikrai niekur neisiu. Su ašaromis akyse atsisveikinu ir atsibučiuoju. Išeinu.

Lauke vėl pila lietus. Skubiai bėgu į savo albergą, bet batai vis tiek suspėja peršlapti. Greitai nusirengiu, nusiprausiu ir šoku į antro aukšto lovytę. Nuo gausių dienos įspūdžių sukasi galva. Nulūžtu.

Likusios dienos. Santiago de Compostela

Prabundu ir pradedu gaudyti orą. O shit, kaip dušna! Durnius, užsimečiau ant savęs storiausią kaldrą, o kambaryje dar ir šildymas ant visos katuškės įjungtas – visiška pekla. Prie to pačio ir galvelę spaudžia, ir troškina… Vai vai vai… Einu į virtuvę, prigeriu vandens ir atgal į antrą aukštą. Stengiuosi užmigti, vartausi nuo šono ant šono, bet nieko neišeina.

Girdžiu, kaip lauke pliaupia lietus. Gerai, kad man niekur nereikia eiti. O štai, piligrimai po truputį keliasi ir išeidinėja. Labiausiai pirmyn atgal malasi ir graudžiai dūsauja prancūzas, keliaujantis su dviračiu. Oi, ne pyragai per lietų su dvirka. Suprantu.

Už valandžiukės suveikia organizmo medžiagų apykaita, vandeniukas praskiedžia pridvėsusį kraują ir mano savijauta smarkiai pagerėja. Nusprendžiu, kad reikia kažką daryti. Pavyzdžiui, keltis ir eiti pusryčiauti. Neskubėdamas prausiuosi, valausi dantis. Po to einu į virtuvę. Pasišildau tortiliją, darausi kavą. Atsisėdu prie stalo ir valgau. Ir toks nerealumo jausmas užeina. Wtf? Visas tas ilgas Kelias, gilūs jausmai, sutikti žmonės, statūs vandenyno krantai. Kas tai buvo? Gal sapnas. Ėjau kas dieną, žingsniavau… O dabar – stop – ir sustojau. Staiga pro duris įeina vokiečių porelė ir išbaido mano mintis. Nusileidžiu ant žemės. Pradedame kalbėtis. Vokietukai, kaip ir aš, niekur neskuba, jų skrydis kažkada vėlai vakare. Nelabai turi ką veikti. Pasidaliname Kelio prisiminimais ir nuotykiais. Aš baigiu valgyti. Sėdžiu ir mąstau kaip toliau elgtis, mano skrydis į Madridą tik rytoj naktį, praktiškai turiu dar dvi dienas. Kaip jau minėjau, dėl prasto oro daugiau niekur keliauti neketinu.

Nusprendžiu, kad grįšiu į valstybinį albergą, kuriame gyvenome su broliais ir likusį laiką tiesiog pračilinsiu. Susidedu į backpack’ą visas manatkes, sulaukiu kada lauke iškrenta paskutiniai lietaus lašai ir dingstu.

Užsimetęs ant pečių kuprinę lėtai pėdinu Santiago gatvėmis. Minios piligrimų skuba Santiago katedros link, o aš varau prieš srovę į priešingą pusę. Ir vėl aplanko keista būsena. Man atrodo, tai pabaigos liūdesys. Nesvarbu, kad Kelias davė daugiau nei galėjau įsivaizduoti, vis tiek liūdna, kad viskas pasibaigė. Dabar puikiai suprantu tuos piligrimus, kurie, nenorėdami nutraukti nerūpestingos Kelio rutinos, iš karto pasirenka eiti kitą maršrutą ar apsisuka ir pėsti grįžta iš kur atėjo. Bet ir šiaip, turiu prisipažinti, kad paskutinės baigiamosios kelionės dienos mane kažkiek nuvylė. Kol ėjau Keliu, dažnai sieloje nuvilnydavo iki ašarų stiprios dvasinių išgyvenimų bangos, tuo tarpu Santiago de Composteloje net matant įstabaus grožio katedrą ar apsikabinus patį Šv. Jokūbą viduje nusirito tik mažytės bangelės. Čia tik pasitvirtina internetuose nuvalkiota, bet šiuo atveju labai teisinga budistinė išmintis: „nėra kelio į laimę, laimė yra Kelias”. Kitaip tariant, svarbiausia ne tikslas, o jo siekimas. Rimti reikalai.

Ateinu į albergą. Reception’e nieko nėra, tik ta pati amerikietė, kur sakė, kad labai daug kartų vaikščiojo piligriminiais keliais, rūko lauke. Nesuprantu, gal ji čia gyvena. Kol laukiu šeimininko, prisėdu pasikalbėti. Keista, kad ji neatsimena manęs ir klausinėja tų pačių dalykų, kaip ir prieš dvi dienas, tipo iš kur aš, kur keliavau ir t.t. Greičiausiai overdoze’as nuo vaikščiojimo.

Ateina albergo šeimininkas ir jau iš tolo šaukia: „Ooooo litaunos, Sabonis!”. Džiaugiasi, kad sugrįžau ir ta proga paskiria gultą pirmame aukšte. Paskutinį kartą pasikloju popierinę patalynę. Po to perrenku visos kuprinės turinį ir, atrūšiavęs nereikalingų skudurų punduką, gražiai sukraunu kambario kamputyje. Kam reikės, pasiims arba išmes. Tuo tarpu nurgiūvu pasnausti.

Kai atsibundu, kambaryje jau šurmuliuoja naujai atvykę piligrimai. Dauguma iš jų taip pat jau atlikę visas šventas apeigas ir laukia savo transporto išvykimui. Pasidarau sau paskutinę vakarienę. Išsiverdu makaronų. Valgau ir geriu taurę vyno. Į virtuvę įeina ilgais dredais pasidabinęs jaunuolis. Žvengdamas prieina prie manęs ir sako, kad čia panašiau į senelių prieglaudą, o ne į keliautojų albergą. Išties, panašumų yra: poilsio kambaryje du senukai per televizorių žiūri dokumentinį filmą apie gamtą, vienas jau miega, keturios vyresnio amžiaus ispanės prie stalo žaidžia kortomis, o ant sofos nulūžusi guli murzina pusamžė trance’erė. Bičiukas prisėda prie manęs ir pradedame kalbėtis. Pasirodo, jis yra lenkas. Pėsčiomis atėjo iš Lenkijos, o rytoj žingsniuos į Portugaliją ir dar kažkur, bet dar nežino kur. Oho, neblogas frajeris. Toliau jis pasakoja apie savo įkvėpėją, keliautoją, kuris eina aplink pasaulį. Nespėju paklausti, kai lenkas pats pasisako kodėl nusprendė šitaip pasivaikščioti. „Aš noriu išbandyti žmogaus ribas”, - sako jis man. Ok. Labai aiškiai ir be jokių išvedžiojimų, pagarba. Pakeliam dar po taurę ir skirstomės.

Po to pats kaip senukas įkrentu į fotelį ir iki vėlumos rašau prisiminimus bei brausinu visokias nesąmones. Laikrodukui išmušus 22 valandą prasideda ramybės valanda. Seselė išnešioja pensininkams vaistus ir visi einame miegoti. Haaa.

Atsikeliu. Miegojau gerai. Išaušo paskutinė mano kelionės Ispanijoje diena.

Prausiuosi, einu pusry… Ai, ką čia… Taip pat viskas, kaip vakar. Atspėjote, nuo pat ryto kankina liūdesys.

Einu pas albergo šeimininką pasitarti, ar palaikys mane iki vakaro ir kiek tai kainuos. Reception’e randu sėdinčią jauną ispanę. Paaiškėja, kad šiandien jos pamaina. Paklausiu kiek kainuotų pabūti iki vakaro, o ji sako, kad nieko, tipo atlaisvink lovą ir būk kiek nori. Jėga, muchas gracias!

Oras šiandien superinis. Šviečia saulė, o dangus mėlynas mėlynas. Sugrįžtu į Santiago de Compostela katedrą. Noriu sudalyvauti specialiai piligrimams skirtose mišiose. Ateinu anksčiau ir gaunu atsisėsti. Kas pavėluoja, ramsto sienas. Mišios, aišku, vyksta ispanų kalba. Aš nė bum bum nesuprantu. Tiesa, maždaug viską galima nuspėti, nes Dievas kalba universalia kalba. Be to, lietuviškų mišių eiga beveik niekuo nesiskiria nuo ispaniškų. Tik, pavyzdžiui, per tą dalį, kai reikia palinkėti nepažįstamiems ramybės, čia jie glėbesčiuojasi ar spaudžia vieni kitiems rankas, o pas mus palinksi galva ir užtenka. Šiaip visais laikais ši ramybės palinkėjimo fazė man mišiose buvo pati mėgiamiausia, nes tai reikšdavo, kad liturgijoms finito ir greitai bus galima eiti namo. Na, o įspūdingiausias reginys piligrimų mišiose laukia pačioje pabaigoje, kai užkuriama ir po visą katedrą makaluojama milžiniška smilkalinė. Beje, sakoma, kad ji yra pati didžiausia visame pasaulyje. Galiu patvirtinti, kad vaizdas jaudinantis, bet ne dėl smilkalinės dydžio ar mistinio smilkalų kvapo, o dėl viską fiksuojančios įspūdingos šviečiančių mobiliakų jūros.

Pasibaigus mišioms einu pirkti suvenyrų. Per daug nesiblaškau ieškodamas ko noriu. Man dar einant į Santiago de Compostelą jau buvo aišku, kad lauktuvėms pirksiu keramikines plyteles su kriauklės ženklu. Lygiai tokias pačias, kokiomis sužymėtas visas Šv. Jokūbo Kelias.

Grįžtu į albergą. Pasišildau pusvalanduką besileidžiančios saulutės spinduliuose. Atsisveikinu su tolimųjų reisų keliautoju lenku. Užsimetu ant pečių savo ištikimą draugę kuprinę ir einu į autobusų stotelę. Atvažiuoja autobusas. Jis veža iki pat oro uosto. Įlipu ir paduodu vairuotojui tris eurus. Gavęs bilietėlį atsisėdu ant sėdynės. Nulūžtu. Prašau, nežadinkite.

Pabaiga

Piligriminis Kelias į Santiago de Compostelą baigėsi, bet grįžus į Tėvynę prasidėjo kitas realaus gyvenimo kelias, panašu, kad sunkesnis. Reikės susirasti darbą, vėl pratintis gyventi žiauriame sociume, ir…Oooo ne… Dar ta šūdina balta žiemužė už lango. Ok ok. Whatever.

Tai kaip tas Kelias? Ar pateisino viltis? Ar atidarė naujas duris? Ko gero, visi atsakymai – TAIP. Apskritai pastebėjau, kad nueitas piligriminis Kelias yra tarsi trumpas gyvenimo gyvenime modelis. Kai pradedi eiti, tu lyg iš naujo gimsti. Mokaisi naujų įgūdžių, adaptuojiesi prie naujos aplinkos, naujų sąlygų, susipažįsti su nepažįstamais žmonėmis. Iš pradžių būna sunku tiek fiziškai, tiek psichologiškai. Kankina skausmas ir kojose, ir sielos viduje. Po to pamažėle prie visko pripranti, žaizdos užsitraukia, skausmas praeina. Vertybės, kurios buvo svarbios, pasitraukia į šešėlį, o nauji atradimai ima viršų. Keliui einant į pabaigą atsiveria nauji Keliukai ir horizontai. Ir galop pačioje pabaigoje aplanko mažytis nušvitimas. Jautiesi įveikęs savo vidinius kalnus, pasiekęs aukščiausias viršukalnes. Tuomet, kaip ir gyvenime, viskas baigiasi. Atsisveikini su sutiktais pakeleiviais, nes juk visi susitikimai baigiasi išsiskyrimu. Miršti ir iškeliauji iš kur atėjęs. Gera žinia ta, kad į naują gyvenimą gali pasiimti visus užtarnautus Kelio nuopelnus. Kaip juos panaudosi – tavo pasirinkimas. Tada prasideda naujas ratas. Ir tu vėl važiuoji, važiuoji… Važiuoji, važiuoji…

Tai vis tik, ką Kelias man davė? Visų pirma, aišku, sportas ir sveikata. Numečiau keletą kilogramų viršsvorio, užsiauginau didelius kojų raumenis. Po to turizmas, gražios nuotraukos ir daug like’ų facebook’e. Haaa, ok, ok. Juokauju. Asmeniškai aš ėjau Kelią dėl labai žemiškų tikslų. Galvojau gal susirasiu kokį darbą pakeliui ar susitiksiu Pamelą Anderson, kuri nusiveš mane į Holivudą. Hahaaa… Vėl juokauju. Jei rimtai, Kelyje norėjau pasimokyti meilės ir gerumo. Pasimokiau ir iš aplinkinių to gavau labai daug. Ar pats daviau, sunku pasakyti, bet tikiuosi, kad taip. Tiesa, ties šiuo reikalu dar reikės gerokai padirbėti ir nueiti ne vieną Kelią. Pažadu stengtis.

Dar kai kas rimto. Jūs nepatikėsite, bet visų Kelio giluminių potyrių rezultate radau Dievą. Ir žinot kur? O gi savo širdyje. Beje, ten pat prieš 10 metų keliaujant po Himalajus radau Budą. Man atrodo, prieteliukai širdelėje visą laiką tūnojo. Tiesiog kartais reikia šiek tiek pasivaikščioti ir pakeliauti, kad suprastum kokias brangenybes su savimi nešiojiesi. Nemanau, kad dabar pradėsiu daugiau vaikščioti į bažnyčią ar sekmadieniais eisiu išpažinties, bet tvirtai žinau, kad gyvenimas su šiais surastais bičais jau tapo laimingesnis.

Ir pabaigai – jei kada svajojote eiti Kelią, bet atidėliojote dėl darbo, laukėte ar tebelaukiate draugų, kurie sakė, kad palaikys kompaniją, tai žinokite, kad taip nieko nebus. Nedelskite, kraukitės kuprinę šiandien. Draugai ir toliau žadės, o gyvenimas gali baigtis labai greitai. Niekas nežino. Tas pats galioja visoms svajonėms. Pirmyn!

Ir visai visai pabaigai, noriu padėkoti tiems, kurie man labai padėjo, kad Kelio svajonė išsipildytų: Žmonai ❤, Tėvams , Babai, Sesės šeimai, Uošvienei, Giminėms ir Draugams už meilę ir palaikymą, blogo skaitytojams už dėmesį, pakeleiviams Broliams už pagalbą ir superinę kompaniją Kelyje, Pauliui Gabralevičiui už lemiamą įkvėpimą kelionei, Visiems Kelyje sutiktiems žmonėms ir, aišku, Dievui, kuris padeda man kiekviename žingsnyje. Aš Jus Myliu ❤!

Šiek tiek techninės reklaminės informacijos. Gal kažkam bus naudinga.

Kelio kelionė: 2018.09.12-10.17

Geriausi Kelio albergai:

Albergue Xabadín, Galicia

Albergue Savior, Galicia

Albergue Triskel, Asturias

Albergue La Xana, Asturias

Mano Kelio muzikos playlistas:

Cocteau Twins - Four-Calendar Café

Deafheaven - Ordinary Corrupt Human Love

Tropic of Cancer - Plant Lilies At My Head

Nick Cave & The Bad Seeds - Tender Prey

Nick Cave and the Bad Seeds - The Good Son

Troum & YEN POX - Mnemonic Induction

SUB FM podcastas

Mano Kelio batai – Kimberfeel. Kai sunešiosiu tuos, su kuriais ėjau, kelionėms pirksiu tos pačios firmos.

Visi Kelio įrašai iš blogo Kelionė Klajonė.

© Be autoriaus sutikimo draudžiama publikuoti, kopijuoti, platinti ir kitaip komerciniais tikslais naudoti šio leidinio tekstinę ir vaizdinę medžiagą. Ačiū.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite

www.naujasvardas.lt