Tomas Petrulis

TRIUKŠMO GYVATĖ

Eilėraščiai

Viršelis – Diana Ramanauskienė

ISBN 978-609-95973-2-4

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2017

Autoriaus žodis

Triukšmo gyvatė – tai pastanga rašyti artimą religinei poeziją – pastanga, kuri radosi iš to, ką galima būtų pavadinti šventumo ilgesiu ir epifaniško pobūdžio patyrimais. Šie dalykai nebuvo ir, galimas daiktas, negalėjo būti tyri, tačiau sumišę su kasdienybės drumstumu – jos chaotišku triukšmingumu, aistrų logikos gyvatiškais gundymais raškyti ir ragauti kasdienio gyvenimo, trupančio lyg Eucharistijos duona, vaisius. 

Ir nors tai pastanga, į kurią įsimaišė, prie kurios prilipo sekuliarizuota realybė, kupina absurdo, ne-tikėjimo, piktžodžiavimo ir tamsių pokštų, taip pat erotinių ir net pornografinių patirčių bei fantazijų, tačiau argi šventumas ir epifaniškumas neverti savų nuotykių, ir atsietini nuo pavojų ir pagundų pilnų kelių, kuriais teikiasi vaikščioti, kad būtų saugiai uždaryti maldų dėžutėse?

Tomas Petrulis

„Lietuviškasis Frankas O‘Hara“

Tomo Petrulio eilėraščiai – ant kasdienybės servetėlių užrašyti tikslūs ir aštrūs sąmonės ir pasąmonės blyksniai. Todėl užbėgdamas kitiems poezijos žinovams už akių aš pirmasis praminsiu Tomą „lietuviškuoju Franku O‘Hara“.

Savo eilėraščiuose Tomas meistriškai sulydo jį supantį pasaulį, jo detales, jo garsus, kvapus ir spalvas, su keistu (tarsi iš apačios, iš šono, tyčia žvairu) savo žiūros tašku. Perfrazuojant patį autorių, jo eilėraščiai – „akimirka, netenkanti rūbų“.

Tomas Petrulis mikliai išvengia beveik visų poetiškumo spąstų ir tyčia, su pasimėgavimu nuvilia mūsų įprastus poetinius lūkesčius – atima iš mūsų tiek kartų jau žiaumotą poezijos kramtalą.

Pradedi skaityti eilėraštį ir, regis, jau atpažįsti siurrealizmą. O pasirodo ne – jis baigiasi meiliu „šveikišku“ kreipiniu, nešvankybe ar prozišku it palto saga sakiniu. Pradedi skaityti kitą eilėraštį ir, regis, atpažįsti seną gerą lietuvišką impresionizmą – betgi ne. Tekstas staiga brutaliai nutrūksta, netikėtai pasibaigia arba švelniai pasiunčia tave velniop. 

Svarbiausia šiuose tekstuose – siūlės, neatitikimai, sudūrimai ir susidūrimai, ribos. Būtent šiose zonose „vyksta“ Petrulio eilėraštis. Jo tekstai – filosofinės miniatiūros apie neatitikimą ir neatitaikymą. Tikėjimą nebetikint.

Poetas, vertėjas, literatūros kritikas

Marius Burokas

Leidėjų žodis

Triukšmo gyvatė, siekianti tylos.

Triukšmo gyvatė, ieškanti skaidrumo drumstame.

Triukšmo gyvatė, besiranganti kūne ir kūnu, bet trokštanti susirangyti sieloje.

Triukšmo gyvatė, pilna lengvos ironijos nuodų, bet geidžianti nuoširdumo.

Triukšmo gyvatė, ieškanti dieviškumo kasdieniškame.

Triukšmo gyvatė, perskanuojanti amžinąsias tiesas ir išrengianti šiuolaikybės tuštybės ikonas.

Triukšmo gyvatė, klaidinanti ir klaidinama, siekianti ir prisiekianti, žadanti ir atsižadanti.

O gal visai ne triukšmo gyvatė, bet tik tylus gudragalvis žaltys...

Kas Tomo Petrulio TRIUKŠMO GYVATĘ perskaitys, tas pats sau atsakys...

prologas

triukšmo gyvatė

gali būti švelni

jeigu būsi švelnus

ir nustosi slapstytis

nuo jos triukšmo akių

nes jos tyli

žalia oda

odės džiaugsmui

1.

geltonas garsas

virš ygrek

sukasi apvalios patalpos

tame

ką vadiname lietumi

ar kitaip klaustrofobija

apsiniaukusiom kojom eini

susigėdęs ir visas toks

melsvas

ten kur lėkštės beformės

o votys malonios

ir kirminas margas

ištiškęs dainuoja

šlapiuoja gerklytė

o tu sakai stop

prie bufeto

sugautas šernų

kurie kosti

šermukšnio lekiojančio

būrio

buklaus legiono motušių

krenti ant cemento grindų

ir rausiesi

2.

užsidegus

gydyklos grindims

dvi sesutės

baltos ir kominės

stūmė vieną

liūtą

į kiemą

akmeninį liūtą

po medžiais

jų mozaikos

likusios lapuos

linksmos vinys

ar dantys

paveiksluos

o kablys

lyg ne tai

kas žaibuotų

įriedėjo į blyninę

vyras

keptas vyras

ligoninės patalu

pažieduotu pilvu

pažymėtas

3.

amsėk žiogeli

karščio ar lavono

darbas

įmigęs plytose

benamis žiūri

kaip artėja

du kalbantys gyvūnai

povas ir jo šleifas

gilios perkūnijos

aš sukrėstas kalbu

apžlibęs nuo šviesų

kramtydamas kažką

ir teka upės

liūnai stovi

amsėk žiogeli

karštis ar lavonas

pro langą išmuštą

ties vandeniu žaliu

gyvūnai atrajojantys

ir skeltanagiai peri

ties parku

seilės medžiuose

ir kriuksintys šuneliai

prie biusto vedami

totorių gatvėj

4.

su kirviais ateina

beždžioniški snukiai

šleivos patelės

arkangelo greitkeliu

plastilininės saulės

ir gamtinės dujos

jos srūva ir raizgos

griaustiniškam kosmose

smūgis saulutėn

ir krinta bananai

pats skrieji galaktikom

gliūčina žvaigždės

sušlapę lelijų augintiniai

bomžai

ir standūs gyvūnai

per gerklę per švilpesį

per krūmus

per bambą

per rūkalus

tulžį

parūkyk ir iškosėk

man kraujo zuikutį

5.

džiugu gulėti lovoje

krucifiksą apsikabinus

adata ištrauktam

iš žalios nakties odos

nes aklinai uždarame konteineryje

sirpsta ligoninės atliekos

kvapnios lyg žiedas

melsvas ar kruvinas

ir aš ten buvau

labai vėsiame rūsyje

ore kybančiom dujom

pakaruokliu suknežinta nosimi

kur melsva spiritinė lempelė

lyg elektrinis malūnas

kurio gaudime

ant kablių sukabinami

jūs

6.

įsivaizduok

kad esi

metalo laužo

aikštelėj

kur elektrinis magnetas

įtraukia nuogą tave

lyg nupeštą vištą

priplojęs prie

savojo disko

ir piešia ore

tavo kūno žemėlapį

tavo kūno ekstazę

ir tu jautiesi

laimingas

pakliuvęs tenai

kur negalima

klaikiai patenkintas

šelmi

*

voverė moteris švelniai

traiškė jo riešutą

širdy jos klykė

balsinga žuvėdra

neklausk meilės vardo

dainavo mėgėjų radijas

kambariu slystanti musė

vis neigė šią sceną

*

bekraujis sutvėrimas ji jau buvo

jos veido linijos ilsėjosi suglebusios

ji tik troleibuse parkritusi senutė

su saulėje džiovintais pomidorais

išsprūdusiais pro prasagstytą paltą

kai su sirenomis kartu ji mėlynavo

lyg sinagogos kupolas tuokart pro langą

mergaitė

praryta šviesa

žymiai tamsesnė

negu šiaip sau šviesa

jos žarnomis klaidžiojo –

jinai buvo tiktai naktis

mylimam savo skrandžiui

kai supos sūpynėse taip

kad net švietė kelnaitės

dvi tiesos

pertrauka – vienas mirktelėjimas

kai paaiškėja dvi svarbios tiesos –

nėra svarbių dalykų

ir viskas yra svarbu

praeina mergina lyg sakytų

aš noriu parodyti

jos rausvi nepaklusnūs plaukai

kas supranta tas stebisi

jūs labai graži

sako jai pagyvenęs vyriškis

jo balsas suvirpa

jisai desperatiškai šypsosi

o ji jam atsako

ačiū mokaus mokykloje

labas aš ikona

*

kur pasireikš mano gėliškumas

ir kur jau nustosiu buvęs

dainavo drabužis vėjyje

tokia buvo visa jo daina

ir man jau ėmė vaidentis

kaip akimirka vietos netenka

o vieta vos ją dengiančių rūbų

*

stropi medicinos studentė

vadovėlį priglaudus prie kelių

savo galvą lyg slyvos kauliuką

panardino į sapno nektarą

kad gertų visa užsimerkusi

kol už lango keičiasi stotys

o vagonais šokčioja šoklūs

atspindžai jos matytos tikrovės

surfingas

prašau tikimės vėl

po stikliniais stogais

ten kur kyla ir leidžiasi

eskalatorių bangos

mano kūne suktasis –

tavo stuburas juokiasi

nes žino iš anksto mane

kad tavęs negalėsiu

prigaut ir numaut

ant mūsų aukščiausios

bangos –

tai žinodamas

pats kikenu

*

man patiko baristos pasiūlymas

ji siūlė „ką nors prie kavos?“

lyg siūlytų visišką staigmeną

tam tikrą malonią nesąmonę –

tarsi siūlytų savo akis įsakmias

savo burną pravertą

išsišovusius skruostus

ir smakro duobutę;

o vėliau kiek labiau įsidrąsinus

savo tiesiąją žarną

susipynusius organų kamuolius

savo skrandžio turinio pynę

ir mažus papukus viršuje

arčiau mūsų paviršiaus pasaulio –

juos lyg kelrodžius galimo tęsinio

ir leidimo keliauti gilyn;

o jos nosis virpėjo ir plėtėsi

kai kad plečiasi dėmės saulėtos

debesuoto dangaus dangoje –

ji styrojo kažkaip atskirai

*

kada ėjo per akį akimirka

be kojų ji ėjo ir ėjo

ir tai vis reikėjo pabrėžti

be galo ryškinant tekstą

nes triko ir triko regėjimas

kai ji eidama nežingsniavo

nežingsniavo ir nesvyravo

nes be kūno ji ėjo ir ėjo

ir net neišėjo užčiuopti

kaip vis eina ir eina akimirka

taip ji ėjo kad net nemirksėjo –

čia tik aš visą laiką mirksėjau –

pilnos akys ir tuščia to laiko

vėjas

apsimesdamas vėju

prieš patį save

vėjas pūtė spalvas

į savo giliai –

pūtė jėga visa

ir išpūsdavo debesį –

tai buvo

kambario vėjas

kambarinis toksai

kursai pats prieš save

apsimeta vėju

ir taip pat mergina

šiek tiek

kuri laisto gėles

kad galėtų flirtuoti

su juo – mergina

apsimetusiu vėju

kuris irgi

apsimeta vėju –

su blizgiaisiais jo

lūpų dažais

ir su veidrodžio

bokštu skaidriu

taikos karalienės tazeris

ryte man prikalė inkilą ir įkando šuva

kad įlindęs į juos galėčiau stebėti

kūną virstant lūšnynais

per taikos karalienės šturmą

sopulingajai motinai imant mane

ir guldant veidu į grindinį

užlaužtom maldai rankom

nes rodos gimiau ir iškart atsistojau

kaip koks kumeliukas

nes daug ką pamiršęs esu

apie savo gimimą

taikos karalienė pistels tiktai

atlaidų elektra kad primintų

*

iš monsinjoro galvos styro grąžtas

jis gręžia mažiems vaikams smegenis

o kad būčiau monsinjoras o viešpatie

galėčiau raudonam palte nešiotis saldainių

lesyklėlę vilioti vaikams ir putlioms jų mamoms

galėčiau būt žuvęs ir pūvantis

jei minia matytų tik rūbą

visi gyvi

ėmusiems rankas laižyti

suaugusiems paukščiams tariau

sveikinkit mane saulutės sveikinkit

o aš klausysiuosi radijo

sielą pakoręs ant raibulio

viršininko akyje

kur muistos raudona avis

*

sienų ornamentai šoka mano galvoj

kai ieškau savo galvos

kad galėčiau ištarti sau labas

kai esu pats sau meistras

sumeistravęs savo rankas

ir iš stalo išdrožęs pirštus

kad galėčiau ištarti sau labas

pasidirbinęs lytinį organą

kai atskyriau kojas nuo bambos

ir atpjoviau jas nuo grindų

kad galėčiau prieiti prie veidrodžio

ir ištarti sau labas

ge(i)dulingas linksmumas

nuo papūgėlių

minkštų lavonėlių

kad nusiimtum

po trumpą laiškutį

suskambo tau paštas

tiesiai iš veidrodžio

kol dailiai stovėdams

rodei sau bybį –

kol dailiai stovėdams

rodei sau bybį

suskambo tau paštas

tiesiai iš veidrodžio

kad nusiimtum

po trumpą laiškutį

nuo papūgėlių

minkštų lavonėlių

tra-lia-lia

iš narsaus kalakuto portreto

kai sėmiaus drąsos

jis kabojo tokiam altorėly

kurį supo išvirtus mėsa

o jos pirštai suvytę

tai tiesės tai lenkės prieš ją

tra-lia-lia

pam-param

tra-lia-lia

kaip nemėgau tavęs

dainą traukiančios šitaip

ta raudonai bedante burna

kai kapojai mane gabalais

po spalvota bekono schema

prieš išleidžiant mane į mėsas

į žalias bet rausvas jų mases

berniukas

kristus karalius žvilgsniu

kada glostė jo stiebą

o jo baba bažnyčioj

jam liepė skaityt iš maldaknygių

bei kartot iki skausmo

nuobodų klaupimo pratimą –

kristaus karaliaus ranka

nuo skulptūros atskilusi

ėmė skraidžiot tarp navų

ieškodama rūbų tokių

po kuriais nemačiom

atsidūrusi saldžiai įgeltų

paukštukas

pasikelk iki pusės

užgiedojo paukštukas

savo juodą rūbelį

ir sužaisime gedulą

tarp jos kojų muselės

godžiai siurbė jos syvus

ir vaizdavo ją gyvą

labas aš ikona

galvodamas apie viešpatį jėzų

negali negalvot apie pilvo šokį

skaisčiausiosios dievo motinos

geriau pažvelk kaip ji šoka

negalvok apie viešpatį jėzų

kokia ji graži

*

jai dievas per barzdą varvėjo

jį varvino dievas

parodyk parodyk kaip varva

per barzdą tau dievas

kartojo jai dievas

o ji ir nerodė ir neslėpė

nes dievas ir taip anot jos

ne taip jau dažnai pasirodo

todėl galima dirginti dievą

*

atsiplėš nuo direktoriaus kūno

vėlų metą direktoriui miegant

jo mergaitė – neoninė siela

ir nuskris parskraidinti iš tinklo

savo rožinės va –

ją vėliau jau

nemiegantis direktorius

darbo vietoj netyčia įkaitęs

skaisčiai baltu ilgesio delnu

netikėtai įtrauks į darbotvarkę

fokusas

fokusas

nuskintas prie kartuvių žiedas

kybančių džiaugsmui graži gėlė

mestina į smegenų dėžę

kur bus sugauta gipso rankom

*

gėlės sukurtos iš prievartos

tykiai ropojančiam smėly

tykšta į visa ko rėmus

švyti visuos šaldytuvuos

*

taikiai priglaustas miego jos

buvau išblukusiose šalyse

auganti piktžolė

nepatyrusi savo piktumo

*

liežuvio vanagą maitinau

mirusiais žodžiais

kol iš valandų herbų

leidos tyla

ir nuogas kristaus lavonas

*

pasaulis siunčia ramybę

nesipiktink jog esi ėdamas

piktinas žodžiai

*

kai saulė danguj

nukerta juodą papūgą

tai kūną gniuždantis grąžtas

ant mieto pamautas liežuvis

laižantis laiką nuo dievo

(ypač jei dievo nėra)

*

ateina mėnulis ir sako

tyla mano drauge

krūtinėj įstrigęs fontanas

ir kruvinas ženklas kurį

tau patiekia fazių lėkštutėj

*

sakė burna kad buvau

sparčiai tolyje nykstantis taškas

kai ėjau pro namą burnos

ir išvydau liežuvio galiuką

švelniai lūpų minkštumą jos liežiantį

*

baltas blizgantis autobuse

nuspalvintas autoparke

suputojo ir mano galva

kai į ją atsimušė saulė

amžinųjų tiesų skanavimas

eteris

kada krūtinėje nešiojausi spindulį

o parko medžiai buvo ištikti nakties komos

privalėjau į jos ausį pasakyti žodžius

pačius teisingiausius

tokius kurie pajėgtų tenai išlikti

tada būčiau galėjęs pasigaminti sau kambarį

juodais sienų apmušalais

kad šie sugertų

iš daiktų sklindančią žodžių drėgmę

daiktų kuriuos mėgstu konstruoti

*

nebematuoja niekas daugiau

spalvų nei laikrodžių

nuo seno krūmo

paliekančio aikštę

iš kurio juoda varlytė

lieja smilkinių vaivorykštes

į saulės pablukusį slenkstį

slankstelį vairuotojo stubure

standžią jo miego valandą

automobilyje riedančiam

jau be jo

į gatvės apačią

kur žaidžia vaikai

po valandėlės musėti

iškrova

ir kas man galėtų suduot

tokį smūgį

po kurio atsijungčiau

nuo sąsajų –

ar tu mano laide

ar tu sugebėtum

susmeigt gladiolę

greitai sprogstančiu veidu –

jos skaisčiai purpuro sukniai

staiga susiliejus

su nesančia mano suknia?

*

galbūt eismo pastovumui

tesipriešina metų laikų kitimas

kirpyklos iškaboje gyveną plaukai

naktimis prisidengę dangaus

o danguj medžio jis

nebegirdi tik mato

kaip blizga miegas ir peiliai

kaip supas šaka

žėručio gatvė

laiką suprasti kaip žmones

matuojančius lango rėmą

zujančius iš kampo į kampą

be paliovos nesustojančius

po kaštonais romiai siūbuojančiais

savo kantrioj askezėj

debesiui žiojant virš miesto

burną auksuotą

apie erdvės nebuvimą

erdvės skerstuvėse

smeigiu didelį peilį

nei dievui anei šėtonui

įsikišti nelemta

kai tau mylimoji (?) skauda

sakytum daugiau nei kūną

man kažkaip tuščia

nes erdvė nekraujuoja

jos iš viso nėra

amžinųjų tiesų skanavimas

pasitiesę ant stalo laikraštį

valgėme strimeles

aš ir mano šeima

arba vaikų darželyje

prie vienos pavėsinių

dėjaus į burną nuo žemės

skaisčiai rusvas vinis

stalas

liudiju savo trapumą

į mane susigėrusioms dulkėms

pilnoms šviesos latakėlių

ir visiems kitiems sutvėrimams

mano tekančios išraiškos

drumstoje srovėje –

jokių žodžių netardamas

ir beveik nekvėpuodamas

leidžiu būti kitiems

ne itin įdomus nuotykis

namų akys atsiveria

dangus kiek pritemsta

paliekant nuo tikrovės

nuskilusį erdvės tinką

pamenu save išblyškusį

sustingusį gatvėje

ten nebuvo daugiau ką veikti

tik blykšti ir stoti gatvėse

iki širdies netekimo

po to užmigt vakare

po sunkiom miego plytom

arba miegoti dienom

kybant medžių viršūnėse

šviečiant koridorių lempose

vaikštant elektros laidais

geriantis į sienų spalvas

į sapno lekiantį diską

atviras laiko gyslas

arba gyventi knygose

ir filmų kadruose

kol kūnas patiria kitką

eismas ir balsas

tom pačiom frazėm mėtėmės

kai ieškojome paslėptų

kino ir teatro afišų

gana toli nuo čia važinėjo

tramvajai ir sfinksai

svaiginomės kad nemirtume

kabinomės už mums paskirtų

žibintų žaltvykslių

bet gatvėj tik sniegas –

tavo kairioji ranka –

viena milžinė snaigė

dešine laikei apkabinęs –

dešinės nesimatė

ir niekada nebebus dešinės

nes taviškė didžiulė burna

kruvinam operhauzo sietyne

pakabinta niūniuoja

akimirksnis

kai nešiepsim vienas kitam dantų

ir nieko nebus tarp mūsų

tą kažką pasigausiu lyg žiogą

kad krisčiau į žalią spalvą

kuri nebebus jau žalia

žalioj visumoj tavo ramių akių

ryt jas atmerksi

ir pirmąjį valandos mirksnį

kai balandžiai bus romūs

o varnos sustingusios

ties raibstančia bangos ketera

virš mašinų dulkių ir ūžesio

aikštėje prieš fontaną

kurs galėtų ten būti

tu išvysi pasaulį

*

ji išpylė alų ant mano galvos

kai bandžiau pabučiuoti

kryželį jos iškirptėj –

tenorėjau lūpom paliesti

jos kristaus atvirą žaizdą

tenorėjau įkvėpti šiek tiek

žaizdos kvapo raudono

ir manęs ji labai išsigando

panašiai kaip aš dievo bijojau

prieš ateidamas šičia – –

tai man vakaro užsklanda tapo

nes daugiau jau nieko nepamenu

tik žinau kad vėl geso žibintai

ir vėl žmonės vyko į darbus –

nematydami nieko aplinkui

kaip ir visad viską pamiršę

išnaša apie mirštantį dievą

*

aš nežinau kokia esybė

laikė mano akis

ir kvėpavo manim

nes oras buvo tylus

ir nieko nereiškė garsai

tik kartojo tą patį

vieną skiemenį ilgų

tavo kūno motyvą

jie kartojo ir pynė

tavo kūno motyvą

ilgą priešpiečio valandą

ilgą popietės krytį

ėmė šturmu balsai

tavo kūną tariau

tavo kūną kartojo

ir balsai ir kvėpavimas

kavinė po aukštais medžiais

kalbos turi ką pasakot

nenutrūkstamą srautą

beria jų lūpos

kad pradingtų kur nors

tas šešėlių virpėjimas

susitrauktų į sakinius

virš liūdnoko nuogumo

po medžiais aukštais

kai jos veidas iš lapų

pailgų atspindžių

šitaip stengias sudėti

aiškumą

jis tai ji

nereikia ieškoti kažkur

paties matomiausio paviršiaus

atviras akiai jisai

lyg padegus kvartalą diena

lyg naktis prisiglaudus prie lango –

jis tai ji paprasta kaip ir medis

kai nežiūri į tai kaip į žodį

kai neieškai aplink jokio prado

*

štai planeta su savo

apvalumais ir nelygumais

ar galima ją priimti

kaip įrodymą

jog dievybės nėra?

kai vėjas perbraukia kaktą

ir saulė virpina orą

tai tik saulė ir vėjas

šita popietė tuščias suolelis

laikų pabaigoj –

ar galėtų taip būti?

*

susapnavęs marijos antakį

dėl visų šitų monų

viską ką be vargo galėjau –

tai kliedėt ir kvailioti

saulė dar buvo aukštai

bučiuojantis bažnyčios kieme

po hierarchų skulptūrom

net baltavo jų lazdos –

po to vis labiau vakarėjant

sekiau akimis rausvą siūlą

vyniojamą iš lūpų dangaus

kurdamas daiktams vardus

kuriais ir taip juos vadina

žmonės kiti

beprasmis įrašas

lietus tai numirę vaikai

su vandens šautuvėliais

kas būčiau toksai

jei nebūčiau

kas būčiau toks

jeigu būčiau

jei maldaučiau dangaus

savo kybančio skalpo

kol esu ribose uždarytas

po raktu lyg spintelėj

mįslė

per pamaldas paliestas būsiu

skulptūros labai panašios

į dulkes šviesios atminties

vienos išdykusios popietės

kai kvailas buvau

pačiam pirmajam plane

nedrįsdamas išbučiuoti

jos karšto virpančio kūno

antrajam plane jau karpomas

gėles dorojančių žirklių

trečiajame atsitraukdamas

taku pro išgriautas kapines

*

angelas

kartais šviesą įjungdavo

kartais šviesą išjungdavo

arba kojas atimdavo

kad ateičiau be kojų

pas tave pas tave

kurios vardo nepamenu

kad ateičiau ant rankų

aukštyn kojom be kojų

žemėn galvą trankydamas

*

labas labas tavo lempa graži

tavo lempa be galo ryški

ją įžiebęs prapjausiu tave

jos šviesoj mes kankinsimės dviese

labas labas man tyliai sakai

mano lempa išties išvaizdi

mano lempa be saiko ryški

jos šviesoj mes kankinsimės dviese

mano lempos šviesoj aklinoj

jei tik drįsi prapjauti mane

atiduosiu tau visą švelnumą

*

ji graži

jos akys plačios lyg riksmas

taip skirias nuo lūpų patenkintų

o plaukų sustingęs vanduo

lėtai atveria kaktą

baltą ir lygią jos odą

murzinam senių žaismui

jų matiniams žvilgsniams

ir rankoms kišenėse

beaistriam įpročio smurtui

apie kaitą

pauzės tarp žodžių ir garsų

yra meilės vietos

atsirandančios vėlyvą popietę

autobuse tą vienintelį kartą

kai veiksmas atliekamas

bilietėlį perkančios moters

sutampa su saulėtom

langų dulkėm

ir mano akių žvilgsniu

nei šališku nei matuojančiu

mano buvimo tinklu

leidžiančiu jai neįskaudintai

užimti savąją vietą

traktatas

prisidengęs akis nuo mirgėjimo krečiančio nuogą be antveidžio veidą

ir kūną be šarvų ir žirgo tai prapuldavo tarp namų ir šakų

tai vėl atsirasdavo kur nors pakraščiuos tarp vieno ir antro

minėto mirgėjimo be abejo nesimatė gatvėse

nei gatvių planuose ar žemėlapiuose

šito mirgėjimo nebūtume radę nei gamtoje nei knygose apie gamtą

tai nebuvo tiktai fragmentas randamas konkrečioje vietoje konkrečiu laiku

kuriuose būtų ir nuogas veidas prisidengęs mirgėjimo

nes tai nebuvo mirgėjimas

o vis dėlto mainėsi tarp šviesos ir šešėlių

veidai liepos ir tuopos namai ir jų numeriai

veidai į liepas liepos į tuopas tuopos į namus ir jų numerius

bet gal viskas nebuvo taip kaip matėsi ir mąstėsi

tačiau buvo mirgėjimas kurio nebuvo

laikantis viską savo tįsiose rankose savo gražiuose plaukuose

nes mirgėjimas yra ir moksleivės plaukai ir veidai

ir krūtys ir durų rankenos ir vairuotojo laikrodis

ir lygiai visa tai nėra mirgėjimas o padrikas srautas

verčiantis mirgėjimą griebtis mirgėjimo

*

dienos aštri briauna pjauna tują

ir lesa laiką po laiko

mano vardas vandens kolonėlė

mano vardas priklydęs šunelis

traška balsas iš medžio

jo liežuvis po moterų ostijom

švento tėvo gleivinėj alsavimas

kai siūbuojanti valtis iš seilių

kai pats ponas tankumas

apžioja ausų spenelius

išnaša apie mirštantį dievą

dievas taria žodžius

ir supranta akimirkom

kad nebūna o dieve

nebūna taip kaip jis taria

ir tai kartais suspindi jo veiduose

jis guodžias kava

ir dieve ryja akim savo kūrinį

o jos kaklas toks baltas

toks baltas toks baltas jos kaklas

ir tai žinoma nieko nereiškia

nebent tai kad ji dievu nebetiki

tik ranka jos dar laikosi droviai

*

fontanas be vandens

nematyti leidžia dabar

savo švytinčio dugno

kai kontūras tvirtas

vonią saulės įrėmino

tiktai kiemas iš ten

kur girdisi gatvė

vis judina kūrinį

kol sėdžiu saulės pilve

sutvirtintas paukščiais

*

patys gražiausi gėlynai

riedantys traukiniai

mašinisto pražydus kepurė

prie stoties botanikos sodo

prilipęs dangus

daugiabučiai kitapus bėgių

ką tik apdulkinti

visi vabzdžiai jau sutūpę

ant pilsudskio širdies

*

jeigu niekas mūsų nešiltins

tai gyvensim šaltai

nesvarbu namuose ar gatvėj

jau dabar mes šiek tiek kristalai

oi kas bus kas kas nutiks tada

visiems vyrams ir moterims

jeigu dievas staigiai nutols

jei išskris mūsų lyderis

raketa raketa

musės žodynas

musės žodynas ribotas

ji moka vienišą žodį

kurio nė nemoka ištarti

nepaisant rimtų pastangų

kurių yra tiek įdėjusi

kai visur sekiojo mane

po visas musėtas vietas

kol mano akis kirmėlė

pabandė suvalgyti ją

atminimo diena

matyt įvyko kažkoks prasilenkimas

mūsų ištarti žodžiai gerai nesukibo

ir mes iškart atsisveikinom

tai apnuogino veidus praeivių

priešais raudoną signalą

viskas sruvo pro šalį

ir aš nustojau švelnumo –

netiesa nenustojau švelnumo –

inertiškai pypsint mašinoms

isteriškai vėliavoms plazdant

vėlavau su kai kuo susitikti

vėlavau su kai kuo susipykti

*

vyras geriantis kavą laikosi švelniai

jis šitaip laiko puodelį

ir šitaip sėdi prie lango

lyg būtų perpratęs laiką

ir pagijęs nuo jo laikiškumo –

jo plaukuota besvorė galva

tai toksai apvalus spindulys

kursai nepaliauja spindėjęs

apie savo prasmės nebuvimą

kad sužaistų prieš jos nuobodumą

paiką lauko lelijų žaidimą

*

jeigu būčiau šiandien skaidresnis

tai atrodyčiau kaip maža

baltramiejaus bažnyčia

galbūt aš gal kažkas

ten sėdėjo šalia tvenkinių

po trim gluosniais palinkęs

žydėjo ir vyto

mirksėjo ir klausėsi vėjo

o ji baltavo lyg sau

lyg ne jam lyg ne man

ji baltavo

jos bokštas rodė vidudienį

jis buvo rodyklė į debesis

...

epilogas

atsižadu to ką sakiau

prieš užmigdamas naktį

miegodamas supratau

kad buvau neteisus

kad viskas vyksta kitaip

kad būsiu jus paklaidinęs

arba pats miegas klaida

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt