Tomaš Tomaševski

MANO VARDAS KAKTUSAS

Romanas

Viršelis – Rūta Jasinauskaitė

Redaktorė – Deimantė Vaitkevičiūtė

ISBN 978-609-8245-07-3

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2020

Autoriaus žodis

Viena pažįstama prisipažino, kad jai skaityti kūrinį buvo nejauku. Ši mintis mane pradžiugino. Manau, knygos turi iššaukti minčių bei emocijų štormus. Tikiuosi, ši knyga sukels nejaukumo jausmą, privers pajusti svetimą gėdą, o gal šyptelėti ar skaudžiai nuliūsti.

Mano bendramintė Victoria Volgina taip atsiliepė apie knygą: „Iš pirmo žvilgsnio neįpareigojanti istorija apie nepritampantį vaikinuką, kuris lyg ir nejaučia didelio poreikio pritapti, netrukus virsta tikrų tikriausia drama, kur vietos šypsenoms lieka vis mažiau. Skaitytojas gauna progą stebėti, kaip auga puoselėjamas sukulentas (toks kambarinis augalas – red.), ir jam gali daug kas nepatikti, nes mums retai patinka, kas yra svetima ir nesuprantama, o Simonas yra būtent toks – nepažintas, nesuprantamas ar net tiesiog nesuvokiamas. Bet ar kuriam nors iš mūsų šie pojūčiai yra svetimi? Ar atsivėrę negirdėjome to kartaus ir sielą draskančio paguodos žodžio „praeis“?“

Norėčiau padėkoti „Naujas vardas“ komandai, taip pat tarti nuoširdų ačiū tiems, kurie tikėjo, padėjo ir drąsino. Ačiū Viktorijai, Auksei, Rūtai, Gražinai bei Artūrui.

Tomaš Tomaševski

Leidėjų žodis

Tai antroji bestselerio „Sapnų narvas“ autoriaus Tomaš Tomaševski knyga. „Mano vardas Kaktusas“ – jautrus ir nuoširdus jauno žmogaus pasakojimas apie savo seksualinę savivoką, gana drastiškus ieškojimus ir liūdnokas socialines patirtis. 

Herojus nusprendžia esąs aseksualus. Ar patikėsite tuo? Ar patikėsite, kad romano siužeto vingiai – realūs? Kad personažai – tikroviški? Spręsti Jums, skaitytojai. Net jei nepatikėsite, šią knygą skaityti tikrai nebus nuobodu.

I  dalis

...

Esu lyg neprijaukintas žvėriūkštis. Į visus žvelgiu kaip į potencialius priešus ir skriaudėjus. Man nesiseka užmegzti ryšio su žmonėmis. Jie žvelgia į mane kaip į ateivį.

Visada kalbu trumpomis frazėmis, tarptautinių žodžių prifarširuotais sakiniais. Knygos man nepadeda susirasti draugų. Iš kitos pusės, man jų ir nelabai reikia. Man gyvenimas yra kaip zombių apokalipsė – svarbiausia išgyventi.

Kartą parašiau pasakojimą apie vieną susvetimėjusį paauglį. Iš tikrųjų rašiau apie save. Vienoje internetinėje platformoje patalpinau savo kūrinėlį, pasivadinęs kaktusu. Ir spėkite, kas buvo?

Mano kūrinio pagrindinis herojus buvo aplipdytas atsiskyrėlio, nenormalaus, psichiškai ir dvasiškai sergančio asmens etiketėmis. Buvo sunku skaityti tokius atsiliepimus, adresuotus būtent man...

Ko norėti – esu vienturtis. Mano abu tėvai – našlaičiai. Jau vaikystėje buvau uždaras ir sunkiai įsileisdavau žmones į savo gyvenimą. Greičiausiai tai perėmiau iš savo tėvų. Kaimynai, žaidimų aikštelių vaikai, klasės draugai... visi jie man atrodė nepatikimi. Man užteko mamos ir tėčio. Tiesa, tėvai irgi buvo užsidarę savo kiautuose. Va tokia keista ta moliuskų šeimyna!

Šiandien įvyko kažkas keista. Sulaukiau labai daug dėmesio iš aplinkinių žmonių. O atrodė, kad ši diena – eilinis niūrus rudens pirmadienis.

Lauke pliaupė melancholiškai įkyrus rudeninis lietus. Šalti vėjo šuorai priversdavo krūptelėti ir susigūžti.

Vos tik įžengęs į mokyklą pastebėjau, jog visi į mane įsispoksojo, nutaisę pašaipias veido išraiškas. Stengiausi nekreipti į tai dėmesio. Tipenau į rūbinę. Einant link jos, kažkas iš už nugaros man sušuko: „Nepamiršk sudalyvauti jūsiškių parade!“.

Trys pirmosios pamokos – tikras pragaras mano jautriai sielai. Nuolat už nugaros girdėjau krizenimus. Klasės merginos įžūliai į mane spoksojo ir dar tarpusavyje kudakavo. Jaučiausi apgailėtinai. Po antrosios pamokos mane ištiko galingas panikos priepuolis, tad nubėgau į tualetą ir jame užsidariau visai pertraukai. Desperatiškai pažvelgiau į veidrodį norėdamas pamatyti kažkokį defektą, kuris pavertė mane patyčių objektu.

Nieko.

Prieš mane stovėjo tvarkingai apsirengęs ir susišukavęs žmogus.

Atsisėdau ant unitazo dangčio norėdamas pradėti verkti, bet man nepavyko. Akys buvo išsausėjusios. Taip pat sausa buvo ir burnoje.

Ir taip visada... Atrodo jau tuoj tuoj jausmai prasiverš kaip lava per galingą ugnikalnio išsiveržimą, bet nieko taip ir neįvyksta. Tiesiog pasijuntu... atbukęs.

Kas atsitiko? Kodėl šiandien visi iš manęs tyčiojasi?

Tai nebuvo eilinis aukos priepuolis. Ėmiau sau kartoti, jog nereikia viso to sureikšminti. Tai praeis. Be to, buvau pripratęs prie patyčių. Juk jos mūsų mokykloje – visiška norma. Šiandien esi patyčių taikinys, rytoj – nebe. Aš kaip tarakonas. Esu užprogramuotas išgyventi. Išgyvensiu ir šįkart.

Po trečios pamokos pažeidžiau nerašytą mokyklos taisyklę ir ėjau į valgyklą pietauti su mažiais. Atsisėdęs kuo nuošaliau nuo kitų, niūriai spoksojau į savo padėklą.

– Bandai nusiskandinti burokėlių sriuboje? – paklausė manęs Diana, prisėdusi šalia.

Krūptelėjau lyg būčiau pamatęs šmėklą.

Visada taip reaguodavau į kitus žmones, kai jie įsiverždavo į mano pasaulį. Aš būdavau paskendęs savo minčių pelkėje, o jie tik švyst man prieš akis...

Diana atrodė kaip įprastai. Su ištiesintais ilgais juodais plaukais, šelmiškomis akimis ir juoda apranga.

Mokyklos Mirtišė.

– Visai neblogai būtų... – burbtelėjau. – Šiandien kažkokia keista diena, ką? Man atrodo, kad visi mane apkalbinėja, žiūri į mane su pašaipa akyse... Totali paranoja.

– Oho, kokia naujiena! Kažką už akių apkalbinėja mūsų mokykloje... – pavartė akimis Diana. Pamačiusi mano ledinę veido išraišką, ji iš karto surimtėjo. – Klausyk, atrodo, kad tu visiškai, nesupranti koks čia reikalas...

– Apie ką tu čia kalbi? – paklausiau, suraukęs antakius.

– O DIEVE... Tu tikrai nežinai, kodėl apie tave visi kalba? Juk mūsų mokyklos garbanė... ryte... papasakojo apie tavo ir jos nesėkmingą meilės nuotykį, kuris įvyko... VAKAR.

– Koks dar nuotykis? – apstulbęs net išsižiojau.

Diana lengvu rankos judėsiu užvėrė mano burną.

– Simai... Tai vakar kažkas buvo tarp jūsų ar ne?

– Ne, – tariau suabejojęs. – Stop... KĄ? Apie ką kalbama? Vakar Anika buvo pas mane. Turėjome ruoštis biologijos kontroliniam darbui. Tik va, įvyko kažkas keisto... Ji atėjo išsipuošusi. Ir man atrodė, kad ji su manimi hm... flirtuoja. Viskas pasibaigė tuo, kad...

– Na, na? – tarė Diana, spinduliuodama smalsumą.

– Ji... Na... Hm... – nesmagu buvo kalbėti apie tą nemalonią situaciją. – Ji tiesiog...

– Tu ją atstūmei... – ji supratingai palingavo galva.

– Na, taip.

Diana pradėjo kvatoti kaip pamišusi. Visi tuo metu valgykloje pietaujantys mokiniai į ją įsispoksojo.

– O varge... Simai Simai... Tai tau dar kyla klausimas, kodėl šiandien esi dėmesio centre?

– Taip.

– Tu toks mielas ir naivus... nesugadintas... – Diana žnybtelėjo man į skruostą. – Šiandien ryte atėjo garbanė ir visiems paskelbė, jog tu jai prisipažinai esąs gėjus.

– Ką? Net jeigu tai ir būtų tiesa, kas čia tokio? Aš...

– Pabandyk tai paaiškinti goriloms, su kuriomis eisi į kitą pamoką... – pertraukė mane Diana. – Man atrodo, kad tau reikia mažiau skaityti knygų ir daugiau laiko skirti realybei...

Aš irgi taip manau...

– Ech, – sunkiai atsidusau, – viskas buvo ne taip...

Diana įsmeigė į mane smalsų žvilgsį, laukdama pikantiškų detalių.

O viskas buvo taip... Vakar pas mane atėjo Anika, pasipuošusi it į išleistuvių vakarėlį. Bet man tai visiškai nerūpėjo. Mes sutarėme, kad kartu pasiruošime biologijos kontroliniam darbui, kuris laukė mūsų kitą antradienį. Norėjau kuo greičiau nusikratyti viešnia ir eiti skaityti knygas. Kai jau įsitaisėme mano kambaryje ant lovos, Anika paskelbė, kad pamiršo savo vadovėlį. Pasakiau jai, kad galėsime pasidalinti manuoju. Ji prisėdo prie manęs taip arti, kad net girdėjau jos alsavimą.

Atsivertęs vadovėlį reikiamoje vietoje, trumpai išdėsčiau medžiagą. o tuo metu Anika tiesiog lingavo galva ir keistai šypsojosi (garbės žodis, kaip paskutinė idiotė!).

Hm, gal jai taip patinka ši tema? Tai buvo pirmoji mintis, šovusi man į galvą. Žinote... Visa ta peristaltika, žarnyno sistemos veikimas, tuštinimasis ir t.t.

Vargu.

Po penkiolikos minučių Anika uždėjo savo ranką ant manosios.

Nesipriešinau. Tyrinėjau savo reakciją į jos poelgį.

Keista. Nieko nejutau. Ar mane turėjo persmelkti šiluma? Oda nueiti pagaugais? O gal turėjau pajausti kažkur kutenimą?

Nežinau, nežinau...

Nieko nejaučiau.

Vėliau buvo žymiai blogiau. Ji paėmė iš manęs vadovėlį ir numetė jį ant žemės. O tada, apsivijusi rankomis mano kaklą, įsisiurbė į lūpas.

Anika buvo užsimerkusi. O aš – ne. Man tai atrodė taip kvaila, nejauku ir net šlykštu.

Kodėl negalėjau jos iš karto sustabdyti? Tikriausiai todėl, nes man buvo įdomu, ar kažką pajusiu. Juk tai – mano pirmasis bučinys su mergina. Sustabdžiau ją tik tada, kai ji ranka pradėjo trinti mano tarpkojį...

– Ką tu čia darai? – atstūmiau ją.

Ji buvo išmušta iš vėžių ir į mane pažvelgė nuostabos sklidinomis akimis. Vėliau jos veidas persimainė. Skėlusi man antausį, ji išdūmė iš mano kambario smarkiai trinktelėdama durimis.

Nebėgau paskui. Tiesiog pasiėmiau vadovėlį ir toliau mokiausi.

Ai, tiesa... Po antausio, kai ji jau bėgo pro duris, dar spėjau pavadinti ją idiote.

Štai ir viskas. Šią istoriją atpasakojau Dianai.

– Simai Simai... – palingavo galva ji lyg kaimo senolė, besiruošdama paskandinti mane savo išmintyje. – Tu, atstūmęs princesę, pažadinai joje tūnojusią harpiją. Štai ir viskas. Jos įžeistas rožinis ego negalėjo leisti, kad nukentėtų įvaizdis... Anika norėjo tau atkeršyti. O gal... Apsaugoti save. Jei tikroji istorija pasklistų po mokyklą, jos populiarumas subliūkštų... Argi tu to nesupranti?

– Bet kodėl ji iš viso eina į susitikimus su tokiais vaikinais kaip aš? Ypač, jei jai įdomus tas populiarumo žaidimas.

– Na... – Diana su apsimestiniu svajingumu pasižiūrėjo į mane. – Ji jaučiasi esanti šios mokyklos motina Teresė. Ji eina į pasimatymus tik su nepopuliariais vaikinais, nes tikriausiai tada jaučiasi esanti išskirtinė, ypatinga. Na, žinai... Daro gerą darbą duodama...

– Velniava... – pasakiau, nes norėjau nutraukti ją. – Dabar Anikos dėka man teks kentėti patyčių laviną... Juk niekas nepatikės, kad ją atstūmiau.

– Svarbu, kad aš patikėjau.

Suskambo skambutis, o aš taip ir neprisiliečiau prie maisto.

– Aukščiau nosį, Simai... – tarė atsistojusi. – Mes išsklaidysime tos raganos burtus... Visiems papasakosiu, kaip iš tiesų viskas buvo... Tad nesiskandink šioje atšalusioje burokėlių sriuboje – neverta.

Diana kaip stirna nuliuoksėjo į koridorių.

Trenkta mergiūkštė ta Diana. Anika – tikra dviveidė šlykštynė, gorgona...O aš esu reto bukumo sutvėrimas.

Išsipuošusi mergina ateina vakare pas vaikiną. Namie nėra tėvų. Mergina tarsi netyčia pamiršta pasiimti savo vadovėlį, prisiglaudžia prie vaikino...

O Dieve! VEMSIU, koks tai pigus startinis romantinių filmų klišių paketas. Dėl savo menkos savivertės nieko nesupratau...

Velniava!

...

Kitą dieną Anika nepasirodė mokykloje. Nepasirodė ji ir dar kitą dieną. Po savaitės ėmiau nerimauti. Dianai pavyko – ji kelioms pleputėms papasakojo mano versiją apie sekmadienio vakaro įvykius. Ši žinia per ne pilną dieną apskriejo beveik visą mokyklą ir... vualia! Visi nuo manęs atstojo. Bėda ta, kad man įlipus į valtį iš patyčių klampynės, į ją pliumptelėjo Anika. Tarp keturių mūsų mokyklos sienų išgyvena tik stipriausi.

Kitą pirmadienį, po pamokų, jau stovėjau prie Anikos namų durų. Stovėjau ilgai, niekaip nesiryždamas pasibelsti. Neturėjau žalio supratimo, ką sakysiu ją pamatęs.

Kai pastebėjau pro langus besižvalgančią moterį, pakėliau ranką, sugniaužiau kumštį ir jau ruošiausi belstis.

– Laba diena, – pasisveikino ant slenksčio išdygusi moteris. Tuo metu aš sustingau pakėlęs kumštį it idiotas.

– Labaa dienaa, – veblenau. – Anika... namie?

– Ne... – šiurkščiai atsakiusi, jau ruošėsi užtrenkti duris, bet aš įkišau koją į tarpdurį. Moteris, vėl atvėrusi duris, įsmeigė į mane pasipiktinimo sklidiną žvilgsnį. – KĄ TU DARAI?

– Ponia... Aš ir pats nustebęs, kad šitaip pasielgiau... – prisipažinau atitraukęs koją. – Atsiprašau... Kai Anika bus namie, pasakykite, kad susisiektų su Simu. Na, tai yra su manimi... Tai labai svarbu.

– Pranešiu, – tarė nepatikliai prisimerkusi.

Apsisukęs ant kulno jau žygiavau gatvės link.

– Simai, – išgirdau pažįstamą balsą.

Atsisukęs pamačiau mūsų mokyklos glamūrinę princesę. Tik va, natūralioje savo aplinkoje Anika buvo visiškai kitokia...

Tamsūs plaukai netvarkingai surišti į kuodą, po akimis juodi ratilai, pilkas sportinis kostiumas ir juodos šlepetės... Kvaila buvo manyti, kad Anika namuose irgi vaikščios su aukštakulniais ir su tona makiažo ant veido...

– O, labas... – pasisveikinau draugiškai.

– Ko atėjai? – paklausė leidiniu tonu, atsirėmusi į durų rėmą.

– Pasikalbėti. Nejaugi tu nenori su manimi pasikalbėti, ką?

– Nelabai, – prisipažino ir pasižiūrėjo man tiesiai į akis. – Bet jei jau atėjai, tai drožk į vidinį kiemą pro vartelius. Tuoj apsirengsiu ir išeisiu.

Buvo tipiška rudens diena. Vėsu, tylu ir nyku. Na, nors besiformuojantis spalvotų lapų kilimas visai linksmai čežėjo po kojomis...

Užėjęs pro metalinius vartelius, patekau į mažą jaukų kiemą, kuris buvo aptvertas aukšta medine tvora. Viename kampe augo klevas. Kiemo viduryje stūksojo medinė pavėsinė. Kitame kampe stovėjo kelios sūpynės. Žavu.

Anika grįžo po penkių minučių. Įsitaisėme ant sūpynių ir ilgai tiesiog tylėjome. Ji, nuleidusi akis, vangiai suposi, o aš vis žvilgčiojau į ją, ieškodamas tinkamų žodžių pradėti pokalbį.

– Nejauki tyla... – įgarsinau savo mintį.

– Kam tu tai pasakei? – Anika susiraukė. – Dabar pasidarė dar blogiau.

– Na, kažkaip juk reikia pradėti šį pokalbį...

– Tik ne taip...

Ir toliau vangiai supomės ant vaiduokliškai girgždančių sūpynių, dūsaudami lyg traumuoti vaikai.

O gal ir iš tiesų esame traumuoti?

– Kodėl neini į mokyklą?

– Nenoriu...

– Apkalbos juk kažkada pasibaigs. Tada mokiniai sutelks dėmesį į kitą žmogų ar kompaniją.

– Tame ir bėda! Tai šlykštu... Apkalbos, patyčios, intrigos... Jau nusibodo dalyvauti tame veidmainių vakarėlyje. Man viso to jau užtenka. O jeigu tau tinka, tai ir drožk į tą savo mokyklą...

Jos tonas mane suerzino, o pasakyti žodžiai išvedė iš kantrybės.

– Visa tai tinka? Tu rimtai, Anika? – kalbėjau sukandęs dantis. – Aš kelis metus slapsčiausi bibliotekoje, tualete ir šiaip slampinėjau pakampėmis, kad tik manęs niekas nepastebėtų, neužkabintų. Ką tu iš viso žinai apie buvimą patyčių objektu? Pirmą kartą iš tavęs pasityčiojo ir tu ką? Viskas? Pasiduodi? Ką man tada daryti, ką?

Anika nustojo suptis. Atsisuko ir pažvelgė į mane liūdnomis akimis.

– Atsiprašau, – tarė. – Atsiprašau, kad pasielgiau su tavimi taip... negarbingai. Net šlykščiai. Nenoriu teisintis, bet man jau seniai galvoje kažkas negerai...

– Tai išsipasakok. Manimi gali pasitikėti.

Tyla. Jaučiau, kad Anika telkia jėgas norėdama atsiverti. Trumpam mano dėmesį prikaustė gatvėje išdygęs ir pro šalį pralėkęs greitosios pagalbos automobilis.

Tos verksmingai kaukiančios sirenos... Jos visada mane papurtydavo ir tvodavo į pilko betono realybės sieną.

Kažkas dabar galbūt miršta...

– Kai dar buvau snarglė, tėvas išėjo iš namų pas kitą moterį... – pradėjo pasakojimą Anika, kai greitosios pagalbos automobilio sirenos pagaliau visiškai nutilo. – Man trūko tėvo figūros. Aš apskritai ilgą laiką nekenčiau visų vyrų. O vėliau... Tu juk esi girdėjęs, ką apie mane kalba mokykloje?

– Truputį, – pamelavau, nudelbęs akis.

– Aš rasdavau savimi nepasitikintį vaikiną, su juo permiegodavau, o vėliau jį mesdavau. Ir taip vėl ir vėl... Tokie vaikinai niekada manęs neatstumdavo. Man patiko tas jausmas, kad tai aš jiems buvau reikalinga, o ne atvirkščiai. Uždaras ciklas. Atsitiktinių vaikinų glėbyje aš ieškojau šilumos, kurios man nesuteikė tėvas. Dar prieš tą įvykį su tavimi, aš tarsi perėjau į kitą lygį... Pradėjau susitikinėti su vaikinais, vyresniais už save. Vyresniais keliasdešimt metų. Po tokių susitikimų aš eidavau į dušą, su plaušine trindavau odą iki kraujo ir verkdavau. Norėjosi vemti nuo savęs. O kitą dieną atsikeldavau, išsipuošdavau ir vėl pradėdavau vyrų medžioklę lyg vakarykštė diena jau neegzistuotų...

Štai kokiu būdu ji mėgino kompensuoti tėviškos meilės trūkumą...

– Oho... – išsprūdo. – Nenori viso to papasakoti... hm... savo mamai? Ar kokiam nors... psichologui?

– Aš jau lankausi pas specialistą. Noriu pakeisti mokyklą, kad man būtų lengviau pradėti gyvenimą iš naujo...

Man reikėjo laiko suvirškinti šią informaciją.

Niekas, guldau savo galvą, NIEKAS net nenutuokė, kad po šios merginos grožiu slepiasi tokia šlykšti pūliuojanti žaizda. Ji puikiai viską užmaskuodavo aukštakulniais bateliais, tonomis makiažo ir madingais skarmalais... Aš irgi maniau, kad ji tiesiog kaprizinga mergiotė, kuri stengiasi visiems įtikti ir patikti...

Po šio Anikos pasakojimo bus sunku žvelgti į gražius žmones be įtarimo, be klausimo: „O gal kažkas slepiasi po šiomis nepriekaištingo baltumo užuolaidomis?“

– Po to įvykio su tavimi, – Anika toliau tęsė savo išpažintį, – man tarsi atsivėrė akys. Ryte, veikiama desperacijos, visoms „draugėms“ papasakojau apie vakarą su tavimi. Aišku, pamelavau. Maniau, kad nevykusiai. Maniau, jog tau net nepakenksiu... Bet tai lyg grandininė reakcija! Visi ėmė iš tavęs šaipytis. Tuo metu jaučiausi dar blogiau. Aš nenorėjau, Simai... Atsiprašau.

Ji pradėjo verkti.

– Nieko tokio, – bandžiau ją paguosti. – Aš įpratęs.

Anika isteriškai nusijuokė.

– Tu save girdi? Tu neprivalai prie to priprasti.

– Bet aš prisitaikiau, – tariau, gūžtelėjęs pečiais. – Tokiu būdu bandau išgyventi.

Kiek nurimusi Anika varganai nusišypsojo.

– Tu toks mielas... Ilgą laiką nesupratai, kad aš su tavimi flirtuoju...

– Aš savimi visiškai nepasitikiu. Neturiu draugų. Nuoširdžiai troškau, kad taptum mano drauge. Protas atsisakė viską priimti kaip... flirtą...

Anika nustojo verkti. Dabar, nubraukusi paskutines ašaras, lyg iš marmuro iškaltu veidu ji žvelgė į vieną tašką tuo pat metu koja kapstydama žemę.

Jau temo ir man pasidarė šalta. Norėjau eiti namo. Namuose manęs laukė kalnai namų darbų. Bet negalėjau palikti Anikos vienos, kai ji tokios būsenos.

– Tu tikrai nori pakeisti mokyklą? – paklausiau susimąstęs. – Nori vėl bandyti viską iš naujo? Su kitais žmonėmis? Kai jau vos po kelių mėnesių mūsų laukia brandos egzaminai?

– Taip, – atsakė po akimirkos.

– O tu pagalvok dar kartą... Puikiai pažįsti visus mokytojus, klasės draugus ir visą tvarką. Be to, supratai, kokiame patyčių purve mes kiekvieną dieną mirkstame. Pakeitusi mokyklą, tu neišspręsi savo problemos. Greičiau – tiesiog pakeisi aplinką. Taip, ji labai svarbi sveikai savivertei. Bet juk tu esi labai stipri. Jeigu pakeistum savo gyvenimą tęsdama mokslus mūsų mokykloje, turėčiau, kuo žavėtis.

– Fui, koks tu mielas, – tarė Anika, susiraukusi ir nusijuokusi vienu metu. – Tikriausiai sušalai ir nori eiti namo?

– Ne...

– Tai, kad tavo rankos pabalusios... Be to, tu esi moksliukas. Tikriausiai tavo viduje viskas verda vien nuo minties, kad dar neparuošei namų darbų, ką?

– Aha, panele visažine. Ir nevadink manęs taip. Tai – didžiausias įžeidimas.

– Gerai. Moksliuk...

Prapliupome juoktis.

Ir tikrai fui...

Fui, kokia saldi akimirka.

Anika palydėjo mane iki kiemo vartelių.

– Aš tau tiek daug papasakojau... – tarė giliai įkvėpusi. – Dabar teks tave nužudyti...

– Arba... – pertraukiau ją, – aš papasakosiu, kokią nors pikantišką paslaptį apie save.

– Na... Tai ne toks smagus variantas, bet sueis...

– Aš esu aseksualus.

Tai pasakęs jau ėjau gatve namo.

– Ką tai reiškia? – sušuko ji.

– Gūglink...

Atsisukęs ir eidamas atbulomis, mačiau, kaip Anika maigo savo mobilųjį.

– Tu tuo įsitikinęs? – vėl sušuko.

– Esu įsitikinęs šimtu procentu.

Tikriausiai...

...

Lietuviškoje Vikipedijos versijoje žodis kolekcionavimas apibrėžiamas taip:

Kolekcionavimas – kurių nors, dažniausiai vienarūšių daiktų, nenaudojamų pagal pirminę paskirtį, turinčių mokslinę, istorinę, meninę, komercinę arba kitokią vertę, vienarūšių arba pagal vieną požymį susistemintų daiktų (darinių) tikslingas rinkimas.

Hm... O kodėl pamirštame žmones, kurie kolekcionuoja ne materialius dalykus? Pavyzdžiui, akimirkas, profesijas, draugus, vienos nakties nuotykius. Tokių rinkėjų pasaulyje yra žymiai daugiau negu kokių nors numizmatų ar bibliofilų kartu sudėjus.

Man su kolekcionavimu sekasi prastai, nes arčiau širdies yra minimalizmo filosofija. Na, o jeigu kalbėsime apie neapčiuopiamus dalykus, tai aš ir čia... praleidžiu savo ėjimą!

O va Diana yra aistringa kolekcionierė.

Ji kolekcionuoja vaikinus, kurie ją kažkada atstūmė.

Vaikystėje Diana buvo berniokiška (nemėgstu šio žodžio...) mergaitė. Man šis jos bruožas labai patiko. Ji nebijojo nusibrozdinti kelių ar išsimušti sau dantį. Ne kartą mačiau, kaip ji šauniai karstosi medžiais ir spardo kamuolį. Diana buvo tikras įkvėpimas! Mergaitė gražiai piešė, greitai bėgiojo, gerai mokėsi ir šoko. Kiti ją pravardžiavo gazele, stirna, gaišena arba tiesiog lenta. Ir viskas tik dėl jos pernelyg berniukiškos elgsenos ir išvaizdos. Mažos lyg sagos akutės, siauros lūpos, lieknas kūnas ir tvirtas charakteris. Štai kas gąsdino berniukus. Ji buvo už juos stipresnė ne tik fiziškai, bet ir dvasiškai.

Vėliau, ankstyvoje paauglystėje, Diana lyg tyčia išgražėjo. Jos kūnas tapo apvalus, akys ryškios ir spindinčios lyg katės. Ilgi juodi plaukai, lengva pašaipi šypsena veide ir tas širdis užkariaujantis garsus juokas.

Visi vaikinai, kurie anksčiau ją pravardžiavo lenta, privalėjo atsiimti savo žodžius (na, Diana tuo tikrai pasirūpino).

Vaikinai, kurie pastebėjo jos vidinį grožį, Dianos visai nedomino. Ši mergina maniakiškai siekdavo gauti dėmesio iš mulkių, kuriems moteris buvo it žaislas ar priedas prie prabangaus automobilio. Jai buvo absoliučiai nesvarbu, kiek laiko, pastangų ar valios resursų teks paaukoti, kad gautų dėmesio iš vaikino, kuriam visiškai nusišvilpti į jos egzistenciją.

Tikriausiai taip Diana norėjo įrodyti savo vertę.

Velnias... Ji tikriausiai net nenutuokia, kokia yra panaši į Aniką.

Diana buvo kieta savo srities specialistė. Ji sugebėdavo geležine valia suminkštinti net kiečiausią širdį, prakalbinti stulpą ar išspausti sultis iš akmens. Vėliau, kai vaikinai imdavo jai simpatizuoti, prasidėdavo žaidimas Aukštyn kojomis. Diana imdavo ignoruoti tuos, kurie prieš tai ignoravo ją. Tada ji tapdavo nepasiekiama, nepriklausoma ir šalta. Vaikinai, nesupratę, kad čia tik manipuliacija, dar ilgai prasikankindavo...

Žmogus juk visada nori to, kas nepasiekiama.

Prisimenu, kai kartą viena įkyri mergina man rašė SMS. Ji siūlė nueiti į pasimatymą. Manęs ši mintis nesužavėjo ir aš ją ignoravau. O mergina vis rašė, rašė ir rašė... Ir žinote ką, vieną dieną ji nustojo man rašyti. Vėliau sužinojau, kad ji ėmė rašyti žinutes ir mano klasės draugui. Keista, bet mane tai taip įžeidė... Ir net nežinau kodėl. Greičiausiai analogiškai veikia ir Dianos pinklės.

– Lai pasikankina dabar, – pasakė vieną rudens rytą, eidama į valgyklą su manimi. Dianos telefonas nuolat vibravo, o toji, žvelgdama į mirgantį ekraną, piktdžiugiškai šypsojosi.

Žinote, čia toks gyvenimiškas „Super Mario“. Kiekvienas atstumtas mulkis – auksinė moneta, taškas ar bonusas į sąskaitą. Tai – mielos Dianos ego.

– Cha, – sakydavo ji. – Prisimenu, kai TAS mane vadino lenta... Dabar ką, be lentos gyventi negali. Ak, Simai, gyvenimas yra gražus!

Aišku, man nepatiko, kad ji užsiiminėja tokia keista sporto šaka. Kita vertus, norėjau, kad ji tai tęstų...

Mokykloje Dianą dažnai vadindavo... kekše. Nors daugelis vaikinų buvo tokie patys. Jie keisdavo merginas kaip kojines. Bet juos vadindavo tiesiog... mergišiais. Gal aš esu kvailas, o gal ir ne. Bet lygybės ženklo tarp žodžių „kekšė“ ir „mergišius“ tikrai nedėsiu.

Kartą apie šiuos epitetus kalbėjau su Diana, kai ėjome drauge namo.

Ji man tiesiog atsakė:

– O ko norėti iš gorilų?

– Bet TU juk susitikinėji su tomis gorilomis! – paprieštaravau.

– Aha, – tarė tokiu balsu lyg maža mergaitė prieš užpučiant žvakeles ant gimtadienio torto. – Bet aš visas tas gorilas vėliau suvalgau...

...

Anika po ilgos pertraukos sugrįžo į mokyklą. Tai buvo antradienis, pertrauka prieš biologijos pamoką. Suskambo skambutis. Kaip visada sėdėjau vienas. Pirmame suole prie lango. Kantriai laukiau pamokos pradžios. Išgirdęs, jog šalia manęs sugirgždėjo kėdė, atsisukau nuo lango ir pamačiau ją...

Anika buvo susirišusi plaukus į kuodą, be makiažo, su akiniais, apsirengusi pilką megztinį ir džinsus.

Va tokia metamorfozė. Tikiuosi ne tik išorinė.

Metamorfozė prieš biologijos pamoką...

– Labas, – pasisveikino linksmai.

Nieko jai neatsakiau, o tik žiūrėjau į ją lyg į vaiduoklį.

– Kaip aš gerai išsimiegojau! – Anika patogiai atsilošė kėdėje. – Nereikėjo anksti keltis ir dažyti marmūzę, kvaršinti galvą, kuo apsirengti... Galėjau ramiai papusryčiauti.

Į kabinetą įžengė mokytoja ir prasidėjo pamoka.

Tik pamokos pabaigoje, kai atlikau visas užduotis, palinkau prie Anikos ir sušnibždėjau:

– Džiaugiuosi, kad sugrįžai...

Dar viena saldi akimirka.

Gerai, kad nei aš, nei ji, nesergam cukriniu diabetu.

...

Kartą į Dianos meilės žaidimus pakliuvau ir aš. Suprantate, buvau arti ir mane tiesiog įtraukė mokyklos meilės ir aistros centrifuga. Kadangi gyvenu pakankamai nuobodų gyvenimą, tai pagalvojau, jog pasilinksminsiu ir aš. Nors šiokia tokia nauda iš tos keistos mūsų draugystės...

Kartą prie manęs priėjo mūsų klasės brolis šaunuolis Arvydas, kai sėdėjau ant palangės ir stebėjau melancholišką rudens peizažą pro purvinus mokyklos langus.

– Sveikas, – pasisveikino Arvydas, įžūliai įsibrovęs į mano asmeninę erdvę.

Jis atsisėdo ant tos pačios palangės.

Mano reakcija buvo nesuvaidinta. Apsižvalgiau koridoriuje ar nieko daugiau nėra aplinkui.

– Tu čia man? – paklausiau dūręs pirštu į save.

– Na taip, o ką?

Nieko... Nieko Arvydai. Esu pamalonintas.

Nors mokomės toje pačioje klasėje, bet vienas kitam mes neegzistuojame. Mes esame iš skirtingų planetų. Jis – iš populiariosios Saulės sistemos planetos (tarkim, jog Arvydas iš Marso), o aš...  geriausiu atveju būčiau kilęs iš Urano...

Tikriausiai atrodėme kontrastingai sėdėdami kartu ant tos palangės. Jo šviesūs džinsai, iš tolo dvelkiantys prabangūs kvepalai, akinamai balti Nike sportbačiai, juodas golfas, pilkas kardiganas, idealiai sušukuoti plaukai, pripumpuoti raumenys iš tolo traukė dėmesį... O mano ilga nosis, pabalnota Hario Poterio akiniais, seni pilki nemadingi džinsai, pirkti skuduryne, juodi suglamžyti marškiniai ir netvarkingai susivėlę plaukai darė mane beveik nematomą.

Įdomu, kaip čia dabar viskas pasisuks...

– Tau kažko reikia iš manęs? – paklausiau tiesiai šviesiai.

– Tu juk dažnai bendrauji su Diana?

Atvažiavome. Išleiskite mane, prašau, vairuotojau...

Urano planetoje jau nesaugu. S.O.S. Įsibrovėliai!

– Aha, – atsakiau.

– Tu ją gerai pažįsti?

– Aha...

– Ir žinai, ką ji mėgsta, o ką – nelabai?

– AHA...

– Tai gali man padėti?

– Ne-e-e-e-e-, – sužvengiau kaip arklys.

– Aš užmokėsiu.

Tai aišku, Arvydai. Tu viską gyvenime gali sutvarkyti, pasitelkdamas pinigus!

– Gerai, – sutikau. – 10 eurų...

Stop... Ką? Tik tiek? Simai Simai...

–...10 eurų, – bandžiau pasitaisyti, – už kiekvieną atsakymą į tavo klausimą.

– Neišdegs. Aš turiu daug klausimų...

– Aš atsakysiu plačiai.

Jeigu tu, Arvydai, gerai suformuluosi tuos klausimus...

– Ne, taip nieko nebus. Nustatykime fiksuotą atlygį.

– Gerai, kiek tu pasiruošęs pakloti pinigų už informaciją?

– 20 eurų.

– 40 eurų ir pradedame dabar.

Jis pasižiūrėjo į mane lyg į beprotį.

– Arvydai, nejaugi tau tai tokia didelė suma? Dalis pinigų – moralinė žala už patyčias.

– Na, gerai gerai... – tarė atsistojęs ir jau ėjo savo keliais.

– Pinigus dabar duok...

– Nebesvaik... – atsisuko į mane ir sukryžiavo rankas ant krūtinės. – Iš pradžių darbas, o vėliau pinigai. Tu manai, kad aš kvailas?

– Ne, – atsakiau nuoširdžiai. – Man tiesiog reikia pinigų. Be to, pagalvok, Arvydai, ar aš rizikuočiau savo sveikata? Ar būtų labai protinga pasiimti pinigus ir tau nepadėti?

Jis nusisuko ir tarė:

– Dabar visos sumos neturiu. Palauksi.

Po pamokų Arvydas pasisiūlė mane pavežti iki namų.

Aišku, jis išlaukė tinkamo momento. Kai kiti jo draugeliai išvažiavo, tada jis, nesusitepęs savo kieto vyruko įvaizdžio, pasirodė automobilių stovėjimo aikštelėje. Su manimi. Na, žinote, su vėplų karaliumi.

Jis vairavo juodą blizgančią Audi, odiniu salonu. Vos tik užbaubė automobilio variklis, pasipylė klausimų lavina apie Dianą. Šaunuolis vyrukas – jis buvo ryžtingai nusiteikęs užkariauti jos širdį.

– Tai kokius filmus ji mėgsta? Čia toks... apšilimui.

– Jos mėgstamiausias filmas yra „Saulėlydis“.

Arvydas žvilgtelėjo į mane, įtariai prisimerkęs.

– Meluoji...

Bet mano lyg iš marmuro iškaltas veidas neišsidavė.

– Diana mėgsta vampyrus, meilės istorijas. O zombių tiesiog nekenčia... – pasakiau net nemirktelėjęs.

– Keista... Nepasakytum, kad ji tų seilėtų siurbikų fanė.

– Jo... Matai, išvaizda yra apgaulinga. Ji, kaip ir daugelis merginų, mėgsta laimingas pabaigas, bučinukus kino salėje, balionus ir didelius pliušinius meškiukus. Tie visi gotiški dalykėliai ir visa kita atributika... Viskas skirta blogietės fasadui sukurti.

– Tu juokauji... – Arvydas jau supyko.

– Ne, – tariau kuo įtikinamiau. – Nešvaistyk laiko abejonėms. Ji savo spintoje turi baltus marškinėlius, ant kurių markeriu gražiai išraityta: Edward Cullen... MY LOVE. Diana pati, pasidažiusi raudonai lūpas, paliko ant tų marškinėlių bučinuką.

– Hm, – nepatikliai murmtelėjo įdėmiai žiūrėdamas į kelią. – O tai kokia jos mėgstamiausia spalva? Kokias gėles ji mėgsta? Koks maistas jai patinka?

– Salotinė, raudonos rožės, sušiai.

Šis žaidimas tęsėsi iki pat mano namų.

Kelias iki jų buvo pakankamai tolimas... O mano vaizduotė jau išseko...

Padėkojau jam už tai, kad parvežė, ir laimingas įlėkiau į namus.

Juk taip lengvai uždirbau tuos 40 eurų!

Kitą dieną valgykloje pietavau su Diana.

– Žinok... vakar buvo ne pasimatymas, o katastrofa...

– Su kuo buvai? – paklausiau atsikandęs bandelės su cinamonu ir užsigėręs gėrimu, kurį mokykloje visi vadina arbata.

– Taigi su Arvydu...

– Oooo...

– Jis man įteikė raudonų rožių, kurios buvo surištos salotinės spalvos kaspinu. Na ir beskonybė... Apskritai nekenčiu rožių, tu juk žinai. Nėra nieko banalesnio. Geriau jau baltos chrizantemos, kurios visiems siejasi su laidotuvėmis...

– Mmmm, – siurbtelėjau arbatos. – Kas dar?

– Žiūrėjome pas jį Saulėlydį. Jis man skiedė, koks tai jausmingas filmas... Prisipažino, kad jam patinka tas vampyras... Kaip ten jis... Tas, kuris tampėsi su ta pabalusia mergina?

– Edvardas?

– Taip, šitas! Gerai, kad jis buvo apsikabinęs mane ir nematė mano siaubo iškreipto veido. Mintyse aš sėdėjau namie ir žiūrėjau Vaikštančius numirėlius.

Diana įdėmiai pažvelgė į mane ir atsiduso.

– Tu kažkoks šiandien labai linksmas...

– Aš? Baik tu...

Norėjau kuo greičiau išeiti iš valgyklos, užsidaryti tualete ir saldžiai pasijuokti.

– Kaip ten bebūtų, Arvydas man patiko. Toks keistuolis. Nuoširdus, nebijo būti savimi, reikšti savo emocijų.

Ech... Net paspringau paskutiniu bandelės kąsniu. O ir juoktis jau visai nesinorėjo... Tokia jau ta karma. Piktoji kalė.

...

Puikiai prisimenu dieną, kai pirmą kartą susipažinau su Diana.

Tai įvyko penktoje klasėje, mokslo metų pradžioje. Buvau mokyklos bibliotekoje. Pasislėpęs už žodynų lentynos, sėdėjau ant grindų ir varčiau vaikišką enciklopediją.

– Tu turėtum daugiau bendrauti su vaikais, – lyg iš dangaus nukrito aukšta kaulėta mergaitė, ilgais tamsiais plaukais. Žinojau, kad ji yra nauja mano klasės draugė. – Tave visi laiko psichu.

Nekreipdamas į ją dėmesio demonstratyviai perverčiau puslapį lyg sakydamas ATŠOK.

Mama mane mokė visada ignoruoti kitų vaikų pašaipas.

– Geriau eitum pažaisti į lauką, – nepasidavė įkyri mergaitė. – Knygos nedings. O tokios gražios ir saulėtos dienos pasibaigs.

Užvirė arbatinukas...

Išraudęs pakėliau akis nuo knygos.

– O tu turėtum mažiau mušti berniukus ir karstytis medžiais... – atsikirtau. – Geriau jau eik pašokinėk šokdyne, pašukuok barbę ar dar kažką... Nes visi tave vadina kiemo mergiote. Mergaitė ir toliau žiūrėjo į mane priekaištingu skvarbiu žvilgsniu. Mano žodžiai jai buvo nė motais.

– Tu turėtum važiuoti į tą ekskursiją po miestą, – pasakė, sukryžiavusi rankas. – Nes tik tu vienas nevažiuoji.

– Ir ką? Gal aš nenoriu...

Vienas keistuolės antakis pakilo į viršų.

Taip, tai buvo melas! Kaip aš norėjau važiuoti į tą prakeiktą ekskursiją... Bet neturėjau pinigų. Tėvai ilgai taupė pinigus ir pagaliau nusipirko naują šaldytuvą. Tiesa, jis jau kelias dienas stovėjo pustuštis, nes maistui neužteko pinigų. Naujas šaldytuvas man visai nepatiko, kadangi labai tyliai burzgėjo. O va senojo šaldytuvo garsas mane ramino. Jo burzgėjimas buvo muzika mano ausims!

– Visi vaikai nori į atrakcionus ir zoologijos sodą... – tai pasakiusi mergaitė pagaliau paliko mane ramybėje ir, apsisukusi ant kulno, užtikrintai lyg po laimėto mūšio išžygiavo iš bibliotekos...

Po šio įvykio galvojau, jog reikės šios mergaitės vengti.

Didžiosios ekskursijos diena vis artėjo. Visi klasės draugai tik apie tai ir kalbėjo. Vien nuo kalbų apie tai mano lūpų kampučiai nusvirdavo žemyn. Kai bandydavau nusišypsoti, mano apatinė lūpa stipriai drebėdavo. Kitiems atrodė, kad aš bet kuriuo metu galiu pravirkti.

Ketvirtadienį, prieš ekskursijos dieną, mane sutikusi auklėtoja pasakė:

– Simai, rytoj būtinai atnešk tėvų leidimą važiuoti į ekskursiją, nes kitu atveju negalėsi vykti kartu. Nepamiršk pasiimti ir sumuštinių bei kažką atsigerti.

Stovėjau lyg apipiltas lediniu vandeniu.

– Tai, kad aš, mokytoja... aš... – veblenau. Tada man buvo baisi gėda prisipažinti, jog mano tėvai neturi pinigų išvykai... – Aš... neturiu pinigų važiuoti į ekskursiją...

– Nesijaudink, Simai, – tarė mokytoja saulėtu veidu. – Svarbiausia, jog jau davei pinigus už kelionę. Daugiau pinigų pasiimti nebūtina.

– Tai, kad aš ne... Eee... Nedaviau Jums pinigų...

– Na taip..., – nusijuokė mokytoja atsidususi. – Tu pats asmeniškai man jų nedavei. Tavo pinigus už kelionę man perdavė Diana. Ji sakė, kad jūsų tėvai artimai bendrauja. Kadangi tavo mama nerimavo, kad tu pamesi pinigėlius, tad juos atidavė Dianai ir paprašė jos už tave užmokėti. Nejaugi tau mama to nepranešė?

– Eeeee... – nutęsiau visas išraudęs. – Tai, kad aš... na... eee...

Ir vėl... Lyg iš dangaus nukrito Diana. Linksmai atšuoliavusi apkabino auklėtoją, o tada atsistojo prie manęs.

– Kas yra, mokytoja? – paklausė, nepatikliai žvilgtelėjusi į mane.

– Su Simonu kalbame apie rytojaus ekskursiją.

– Aaaa... – guviai atsakė Diana. – Mes nekantriai su Simu laukiam rytojaus.

– Tai, Simai, – kreipėsi mokytoja į mane, – nejaugi mama tau pamiršo pasakyti apie pinigėlius?

Diana man stipriai gnybtelėjo į šoną.

– Pamiršo, – pasakiau iš karto.

Ką?! Aš bijojau Dianos...

Mokykloje vaikai kalbėjo, jog ši mergaitė gali lengvai sumušti visus mūsų klasės berniukus. O viena mergaitė iš šeštos klasės teigė, kad Dianos prisibijo net kai kurie septintokai(!).

SEPTINTOKAI!

Čia jums ne penktokai ir šeštokai...

– Na va, – nusijuokė mokytoja. – Primink mamai apie leidimą, gerai?

– Gerai, – linktelėjau.

Bet Diana man vis tiek darkart gnybtelėjo po atsakymo.

Kai mokytoja nuėjo savo keliais, aš atsisukau į Dianą, nutaisęs nepatenkintą veido išraišką.

– Už ką antrą kartą gnybtelėjai?!

– Šiaip. Man nuobodu buvo.

– Man nereikia tavo pinigų. Aš nevažiuosiu.

– Važiuosi... – tarė ji, sukryžiavusi rankas ant krūtinės. – Mano tėvai yra turtingi. Jie turi tų pinigų...

– Nejaugi jie tau ėmė ir davė tiek, kiek norėjai?

– Ne. Aš jiems pamelavau, kad reikia už ekskursiją mokėti daugiau, – tai pasakiusi Diana skaudžiai gnybtelėjo man į šoną (trečią kartą!) ir išbėgo į lauką.

– Trenkta mergiotė, – pasakęs net nusipurčiau.

Pradėjau sukti galvą, ką sakysiu mamai dėl leidimo važiuoti į ekskursiją.

...

Mano tėtis alkoholikas.

Puikiai prisimenu tuos speiguotus žiemos vakarus, kai ruošdavau pamokas. Ruošdavau jas, kol mama kaip pranašas paskelbdavo:

– Laikas eiti...

Tada viską mesdavau, šiltai apsirengdavau ir su mama eidavome į tamsą ieškoti girto tėčio. Jis, kaip visada, kažkur pakeliui namo miegojo ant sniego pusnies. Kai paieškos neduodavo vaisių, su mama išsiskirdavome. Aš eidavau vienu taku, ji – kitu. Taip greičiau rasdavome tėtį.

Kai aptikdavau nelaimėlį pirmas, šaukdavau mamą. Atėjusi motina purtydavo tėtį, kol jis atsibusdavo. Tada dviese vesdavome jį namo.

– Blet, aš niekur neisiu... – girtu liežuviu veblendavo vedamas tėvas.

– Mes einame namo, dalbajobe! – šaukdavo mama, sukandusi dantis.

Toks jau buvo mano tėvas. Jis visada spyriojosi, keikėsi ir spjaudėsi vedamas namo. Mes su mama pripratome, kad žaidimas Surask ir parvesk girtą tėtį/vyrą namo galėjo užtrukti net kelias valandas.

Namie tėtį nurengdavome ir paguldydavome į lovą. Dar būdamas mažas jau buvau išmokytas auksinės gyvenimo su tėvu alkoholiku taisyklės: neguldyk girto žmogaus ant nugaros, tik ant šono. Ir aš šios taisyklės griežtai laikiausi.

Kai tėvas būdavo jau paguldytas, grįždavau prie namų darbų. Viena ausimi klausydavau, kaip jis alsuoja. Kartais tėčio kvėpavimo procesas trumpam sustodavo ir aš baisiai išsigąsdavau. Vėliau ir prie to pripratau.

Nors... Aš esu suaugęs alkoholiko vaikas, o tokie vaikai gyvena kaustomi baimės, kad vieną rytą jų išgeriantis tėvas ar motina neatsikels, nes naktį paspringo vėmalais (čia tik vienas nelaimės scenarijus iš kelių galimų).

Kartais naktį būdavau pažadintas pikto mamos riksmo, nes tėtis prisišlapindavo į lovą.

Kai buvau visai mažas, tokiomis akimirkomis šaukdavau: Titanikas! Aišku, mamai nebuvo taip smagu. Ji tik piktai pašnairuodavo į mane, nes juk jai tekdavo kaskart skalbti pageltusią patalynę nuo savo vyro šlapimo.

Matydamas tokį apgailėtiną tėvo vaizdą, prisižadėjau eiti kitu keliu negu jis. Žinojau, kad tėtis geria, nes turi problemų. Jis buvo emocinis partizanas, lyčių stereotipų įkaitas... O dar ir dvasinis benamis. Tėvas viską išgyvendavo savyje. Butelis jam buvo kaip bilietas iš šio žiauraus pasaulio. Tik va, pasirinkęs butelį, jis atsisakė šeimos. Ir taip sukėlė labai daug skausmo mums, savo šeimai. Blogiausia, kad mama turėjo silpną širdį. Tėvo prisilakimas iki žemės graibymo ją varė į kapus (tiesiogine prasme). Mano motinai buvo neapsakomai sunku gyventi su tokiu vyru. Bet ji tikėjo iki paskutiniųjų, kad tėvas gali pasikeisti. Po kiekvienų išgertuvių, pagiriotais rytais, tėtis verkdamas atsiprašinėdavo mamos. Šliaužiodavo ant kelių ir, daužydamas sau kumščiu į krūtinę, žadėdavo jai, kad pasitaisys ir daugiau nebegers. Ak, ta mano mama... Ji jam visada atleisdavo! Bet jau tos pačios dienos vakarą tėvo pažadai nuvysdavo it gėlės, kurių jis niekada motinai nepirkdavo.

Mes ėjome jo ieškoti... Vėl, vėl ir vėl... Tai buvo pragaras. Kiekvieną kartą su mama išgyvenome praradimo siaubą. Vasarą, ankstyvą rudenį ar vėlyvą pavasarį mums būdavo lengviau. Žinojome, kad tėtis, nors ir užmigęs pakeliui, bent jau nesušals. Kai būdavo šilta, mums nereikėdavo desperatiškai bėgioti po laukus ir ieškoti jo miegančio. Žiemą viskas kitaip. Kiekviena minutė būdavo svarbi.

Kartą tėtį namo atvežė jo draugai... stereotipiški statybininkai kaip ir jis pats. Mama apsidžiaugė, kad nors kartą jai pačiai nereikės jo ieškoti. O veltui...

– Atvežėm tavo turtą, – pasakė su pašaipia šypsena iš automobilio išlipęs nepažįstamas, vyriškis. Pasirodo, tai buvo tėčio viršininkas. Taip vadinamas prarabas.

– Kodėl jūs jį nuolat girdot? – paklausė mama stovėdama prie automobilio.

– O ką mes? – dar bjauriau išsišiepė vyriškis. – Mes jam į burną juk nepilam...

Kiti automobilyje buvę vyrai kvatojo kaip bepročiai.

Mamos pyktis pradėjo kunkuliuoti. Bet ji laikėsi herojiškai:

– Ak taip... Na, tada neškit jį namo.

Tas viršininkas bandė žadinti mano tėtį. Bet jis tik keistai knarkė ir viskas. Po kurio laiko pašaipi šypsenėlė iš to bjauraus veido išgaravo.

– Jis nepabunda... Niekaip... Man nepavyksta jo pažadinti... – prisipažino mamai jau kiek išsigandęs.

Tada prasidėjo.

Tai buvo diena prieš Kūčias. Ne juokais išsigandau, kad būtent per šventes prarasiu tėvą.

Statybininkai atvilko tėtį prie namų ir paguldė ant plataus medinio suolo. Jie bandė jį visaip žadinti, bet tėvas nerodė jokių gyvybės ženklų. Jam švietė žibintuvėliu į akis, pylė vandenį ant veido, purtė... Jokios reakcijos. Išskyrus tą šiurpų knarkimą...

Buvo iškviesta greitoji. Kol greitosios pagalbos gydytojai apžiūrinėjo mano tėvą, aš namuose atsiklaupęs maldavau Dievą, kad jis jo nepasiimtų:

– Dieve, prašau... Nepasiimk mano tėčio... Jeigu jam viskas bus gerai, prižadu, padarysiu bet ką...

Tėčiui nieko neatsitiko.

Greitosios medikai suleido jam šlapimą skatinančių vaistų (Titanikas kvadratu!)

Tėtis buvo paguldytas namuose ant čiužinio. Kai jis kelis kartus nusišlapino per miegus, man pagaliau pavyko prižadinti jį. Pagirdžiau vandeniu ir paklausiau, kaip jis jaučiausi.

Tėvas į mane pažvelgė kaip zombis. Jo stiklinės akys buvo tuščios, tamsios ir negyvos. Jis pragėrė savo sielą... Štai ką tąkart pagalvojau. Nuo tos dienos aš pradėjau niekinti savo tėvą. Jis man tapo žmogaus parodija.

Nežinau, ar teisingai padariau atsukęs jam nugarą. Bet dėl jo kaltės aš suaugau per anksti. Turėjau užgniaužti savyje esantį vaikišką spontaniškumą. Juk tėvui girtaujant privalėjau padėti mamai.

Suaugęs supratau vieną baisų dalyką. Mano motina nepaliko tėvo ne todėl, kad ji įtikėjo jo pasveikimu. Tai greičiau buvo iliuzinio saugumo poreikis. Palikus tėvą jos lauktų nežinomybė. Ji neturėjo, kur eiti. Mama absoliučiai nieko neturėjo... Todėl užuot, kad kažką keistų savo gyvenime, mano motina susitaikė su esama padėtimi. Ji sukando dantis ir nuolankiai priėmė alkoholiko žmonos vaidmenį. Tai buvo būdinga beveik visoms jos kartos moterims. Jos buvo linkusios kentėti ir tylėti. Jos neįsisąmonino, kad viskas gali būti kitaip...

...

Mano tėtis turi super galią.

Mama bandė alkoholį slėpti namuose, miške, tvarte, net užkasti mėšle (na, kai dar turėjome ūkį)... Tėvas visada rasdavo paslėptą lobį. Tada jis vienas viską išgerdavo ir vaikščiodavo laimingas.

Tačiau mama turėjo slaptąjį ginklą, nukreiptą prieš tėvo super galią, – mane. Tapau etatiniu butelių sargu. Kai namuose atsirasdavo velnio lašai, mama liepdavo juos akylai saugoti.

– Simai, aš truputį patrauksiu iš butelio, bet tu mamai nieko nesakyk... – sakydavo tėtis, atidarydamas spintą, kurioje gulėjo ypatingai progai saugomas vynas.

Aš buvau neperkalbamas. Jeigu jis tiesdavo ranką link butelio, nuskambėdavo sirena:

– MAAAM! TĖTIS IR VĖL GERIA!

Mama kaip viesulas atskriedavo namo iš daržo ir tėvas dosniai gaudavo į kaulus.

Bet jis nepasidavė...

Tėvas vis bandė palaužti mane.

– Simai, aš truputį patrauksiu iš butelio...

– NE...

– Klausyk... Tu ką, boba? Sūnus turi palaikyti tėvą... Nebūk merga...

Jis negailestingai trypė mano berniukišką ego. Bet man tai nerūpėjo. Visgi mano tėvas – atkaklus vyras (na, jei kalbama apie alkoholį).

Mano vaikiškame pasaulyje labai trūko tėvo figūros. Troškau, kad tėtis mane išmokytų dalgiu pjauti žolę, kinkyti arklį prie vežimo arba nors kartą su manimi nueitų pažvejoti. Iš tiesų, nei viena iš paminėtų veiklų manęs nedomino. Man buvo svarbu nors kažką nuveikti kartu. Nors kokį prakeiktą inkilą sukalti ar ką...

Ir tėvas galiausiai atrado šį mano Achilo kulną.

– Simai, aš truputį patrauksiu iš butelio, bet tu mamai nieko nesakyk... Galėsime eiti pažaisti.

Žaisti! Su tėčiu!!! Tai buvo kažkas neįprasto.

Kai pirmą kartą išgirdau šiuos žodžius, nemeluoju, mano vaikiška cukrinė širdis tiesiog ištirpo.

– Gerai! – sušukau džiaugsmo perpildytu balsu. – Tik nedaug patrauk, tėti, o tai mama rėkaus...

Bet jis išgerdavo pakankamai daug. Geriausiu atveju palikdavo pusę butelio. Ir ko norėti... Jis juk prakeiktas emocinis teroristas.

Tėvui pindavosi liežuvis ir kojos, bet mes bėgiodavome, žaisdavome slėpynes, o svarbiausia, – tiesiog kalbėdavomės kaip tėvas ir sūnus. Ech... Po tokių avantiūrų mama bardavo ne tik tėtį, bet ir mane... O ką aš? Vaikai nori žaisti ir viskas.

Kai mano vaikiška cukrinė širdis sutvirtėjo, tapau atsparus tėvo manipuliacijoms. Ir tada dar labiau atitolome vienas nuo kito.

...

Sunku apibrėžti ryšį tarp manęs ir Dianos. Iš pradžių tai nebuvo draugystė. Mokykloje bendravome tik epizodiškai. Dažniausiai, kai ji pati to panorėdavo. Diana buvo kaprizinga dama, na, o aš – jos mažas šuniukas (tikriausiai Jorkšyro terjeras). Kai jai būdavo nuobodu ar reikėdavo pagalbos, ji mane visada rasdavo. Tačiau, kai man reikėdavo jos, dažniausiai Diana būdavo šalta ir abejinga.

Puikiai prisimenu klasės išvyką į Latviją su nakvyne. Mus priėmė viena mokykla. Būtent ten, mokyklos sporto salėje, naktį praleidome miegodami ant čiužinių. Kai kiekvienas gavome po čiužinį, mus lydintys mokytojai užsiėmė reikalais, susijusiais su ekskursija. Kad nebūtų nuobodu, Arvydas visiems pasiūlė pažaisti žaidimą „Tiesa ar drąsa“. Nežinau, kas man šovė į galvą, bet nusprendžiau prie visų prisijungti. Net nenumaniau, kad šis žaidimas gali būti toks žiaurus. Kai tiesą ar drąsą reikėjo rinktis Dianai, ji pasirinko geriau atsakyti į klausimą negu kažką bučiuoti (lytiškai bręstantys paaugliai nepasižymi kūrybingumu, jei kalbama apie žaidimo „Tiesa ar drąsa“ klausimus bei užduotis). Visi, lyg iš anksto susitarę, pradėjo klausinėti, ką ji jaučia man.

Puikiai prisimenu tą momentą. Sėdėjau išraudęs, nudelbęs akis į savo kojas, trokšdamas, kad žemė prasivertų ir prarytų mane.

– Visiškai nieko jam nejaučiu, – atsakė Diana, aukštai pakėlusi galvą.

– Netikiu, – plačiai išsišiepė Veronika. – Kartais jus galima pamatyti vaikštinėjant kartu...

– Nesąmonė, – nesutiko Diana, nutaisiusi akmeninį veidą. – Jis man net ne draugas.

Diana tiesiog sužaidė pagal kitų taisykles.

Šis kvailas žaidimas ir Dianos atsakymas visiškai nieko nereikštų, jeigu ne aplinkinių pašaipūs žvilgsniai, adresuoti man. Po šio įvykio su Diana nebendravome mėnesį. Vėliau ji vėl lyg niekur nieko užkalbino mane valgykloje. Kai pasirodė kelios klasės draugės, Diana iš karto apsimetė manęs nepažįstanti.

– Net nesirodyk mano akyse... – tada tariau jai pagiežingai.

Viskas ėmė keistis 10-oje klasėje. Diana tapo kitokia. Jai vis mažiau rūpėjo aplinkinių nuomonė. Kai šventėme išleistuves, ji nuolatos buvo su manimi. Kalbino ir nuoširdžiai šypsojosi. Kai nusprendžiau važiuoti namo, ji man pareiškė:

– Atsiprašau, kad su tavimi elgiausi taip bjauriai...

Maniau, kad jos galios-manipuliacijos žaidimai pasibaigs. Na, bent jau mano atžvilgiu jie nebebus taikomi.

Deja. Viskas vėl kartojosi.

Vieną vasaros naktį, po mokyklos pabaigimo, kai buvau įsidarbinęs viename prekybos centre konsultantu, mane pažadino telefono skambutis. Atsiliepęs išgirdau pritildytą Dianos balsą, maldaujantį skubiai atvažiuoti nurodytu adresu. Nieko nepaaiškinusi, ji tiesiog numetė ragelį. Nesėkmingai bandžiau jai perskambinti. Į mano trumpąsias žinutes nebuvo atsakyta. Nieko nelaukdamas iškviečiau taksi. Skubiai apsirengiau ir išlėkiau iš namų į kiemą laukti automobilio.

Įšokęs į taksi automobilį, iš karto pasakiau adresą ir paprašiau vairuotojo paskubėti.

Visą kelią nerimavau.

Gal Diana papuolė į avariją?

Stengiausi nepasiduoti panikai. Sunkiai gaudžiau orą, akyse tavaravo. Norėjau, kad šis košmaras greičiau pasibaigtų.

– Atvažiavome, – po 20 minučių trukusios kelionės, paskelbė vairuotojas.

– Čia? – aiktelėjau, nes automobilis sustojo prie naktinio klubo.

– Taip, ar kas nors negerai?

– Ne... Viskas gerai.

Ant pastato kabojo rausva neoninė iškaba – „Flamingas“. Klubas tiesiog vibravo nuo trankios šokių muzikos. Iki taksi automobilio atskriedavo siautulingi besilinksminančiųjų šūksniai.

Kaip idiotas sėdėjau automobilyje ir svarsčiau, ką man toliau daryti. Susivėlę plaukai, nepraustas veidas, balti marškinėliai su didele raudona pomidorų padažo dėme, juodi kroksai, sportinės kelnės... Taip atrodydamas aš tikrai neisiu į naktinį klubą!

Tada kitas balsas mano galvoje pradėjo mane barti už tokias mintis. Juk mano draugei kažkas atsitiko, o aš galvoju apie savo netinkamą aprangą...

– Atrodote šiek tiek sutrikęs... – tarė vairuotojas, žvilgtelėjęs į galinio vaizdo veidrodėlį.

– Tiesiog... – pagavau jo žvilgsnį, – vienai mano pažįstamai draugei kažkas atsitiko...

– Hm... – sumykė. – Na, tada eikite į vidų. Paskubėkite.

– Taip ir padarysiu.

Susimokėjęs už kelionę, išlipau iš automobilio ir nušlepsėjau link naktinio klubo durų.

Vos tik atidariau duris, man į veidą plūstelėjo karštis, šnerves atakavo alkoholio ir prakaito kvapas, o vargšai mano ausų būgneliai stojo į kovą su trankia muzika. Kai nusileidau į požemį, mane pasitiko tipiškas apsaugininkas – masyvus vyras su grėsminga veido išraiška. Pasižiūrėjęs į mane jis prunkštelėjo, o vėliau, jau surimtėjęs, dūrė pirštu į vietą, kurioje galiu susimokėti už įėjimą į klubą.

– Atsiprašau! – kreipiausi į apsauginį. – Aš ieškau merginos...

– Ką?! – sušuko neišgirdęs.

– Aš sakau...

– KĄ? Kalbėkit garsiau!

– Aš ieškau vienos merginos! Ji aukšta, tiesiais plaukais ir, greičiausiai, juodai apsirengusi!

Apsauginis pažvelgė į mane kaip į laisvę ištrūkusį psichiatrinės ligoninės pacientą. Skubriu žvilgsniu apžvelgęs visas norinčiąsias patekti į klubą, aptikau šešias merginas, panašias į Dianą...

– Atsiprašau! – sušukau jam, kreivai šyptelėjęs.

– KĄ?!

Nieko daugiau jam nebesakiau. Susimokėjęs už įėjimą, gavau neoninę apyrankę.

Braunantis link baro, mano širdis jautė, kad Diana bus kažkur netoli alkoholinių gėrimų.

Išsižiojęs žvalgiausi aplinkui, kol kažkas mane stipriai timptelėjo už rankos. Tai buvo vos ant kojų pastovintis Arvydas.

– Ieškai Dianytės? Einam su manimi...

Arvydas tarsi Mozė vedė mane per persiskyrusią minią link salės gale esančių staliukų.

– Žiūrėkite, kas atėjo! – pranešė Arvydas, kai buvome netoli to nelemto stalo, prie kurio sėdėjo Diana su savo kavalieriumi. Prie stalo buvo įsitaisę dar keletas man visiškai nepažįstamų personų.

Arvydas, vieną ranką uždėjęs man ant pečių, sukuždėjo:

– Žinau, kad anąkart mane apgavai, šmiki...

Nekreipiau dėmesio į tą girtą klouną.

– Kas atsitiko?! – sušukau Dianai.

– Visiškai nieko! – atsakė skėstelėjusi rankomis... – Tiesiog aš pasakojau savo draugams apie tave ir jie užsimanė, kad tu čia atvažiuotum.

– Atšok, lunatike, – pasakiau, stumtelėjęs Arvydą, nes jis vis dar kažką burbuliavo man į ausį.

Įkvėpiau ir iškvėpiau.

– Tu... naktį pakėlei mane iš lovos... privertei manyti, kad tau kažkas atsitiko... nors iš tikrųjų norėjai, kad tiesiog atvažiuočiau į klubą?!

– Aha, – tarė kaltai šyptelėjusi.

Griebiau nuo stalo pirmą pasitaikiusį stikliuką ir visą turinį išmaukiau vienu ypu. Vėliau išmaukiau dar kelis stikliukus. Akyse tvenkėsi ašaros, degino vidurius. Susiraukęs krūptelėjau ir sušukau:

– Kad jums visiems vidurius susuktų!

Apsisukęs ant kulno, ėmiau brautis link išėjimo.

Išėjęs į lauką, atsitrenkiau į rūkančios moters nugarą, nes ji, girta kvaiša, buvo užstojusi duris.

– Atsiprašau... – piktai tariau.

Girta beždžionė atsisuko ir nužiūrėjo mane nuo galvos iki kojų.

– Blemba, nerealiai. Pasižiūrėkit, šitas čiūvas, – kreipėsi į kitus rūkančius žmones, – taip pasitiki savimi, kad atpėdino į klubą su kroksais.

Visi prapliupo juoktis.

Niršdamas žingsniavau kuo toliau nuo klubo. Už nugaros išgirdau aukštakulnių kaukšėjimą.

– Simonai! – sušuko Diana. – Stok!

– Ko nori?

Sustojęs atsisukau.

– Man reikia pasiaiškinti, – tarė dusdama. – Šakės, nežinojau, kad moku taip greitai bėgioti su aukštakulniais...

– Aš maniau, kad tu nori atsiprašyti.

– Žodžiu... Aš pasakojau visiems apie tave, koks tu esi geras ir nuostabus draugas. Arvydas su tuo kategoriškai nesutiko. Jis teigė, kad tu buvai ir būsi nuoboda. Aš jam atrėžiau, kad jis tavęs tiesiog nepažįsta. Pasakiau, jog tu sugebėtum per kelias minutes pasirodyti naktiniame klube... Ir dar nustebintum visus savo apranga...

Mane ištiko isterijos priepuolis. Išgirdęs jos pasiaiškinimą, ėmiau kvatoti rankomis suėmęs pilvą.

– Žinau, žinau... Linksma, tiesa? – Diana nervingai stebėjo mano reakciją. – Tau viskas gerai?

Akimirksniu surimtėjęs, nubraukiau karčią ašarą ir atrėžiau:

– Ne, man ne viskas gerai! – vėl pradėjau eiti.

– Bet Simai... Aš susilažinau su Arvydu iš 100 eurų ir laimėjau! – Diana, stengdamasi neatsilikti nuo manęs, rausėsi savo rankinuke. Išėmusi 100 eurų banknotą, ji jį ištiesė man. – Štai tavo prizas.

– Tu turbūt juokauji... – vėl sustojau.

– Ne, – atsakė, nutaisiusi rimtą veido išraišką. – Aš žinau, kad tu dirbi nemėgstamą darbą, nori užsidirbti pinigų studijoms ir štai pasitaikė proga apiplėšti pasipūtusį Arvydą. Šiąnakt sužinojau, kad tau jau vieną kartą pavyko jį apgauti.

– STOP! – sušukau, vis dar nepajėgdamas iki galo suvokti situacijos absurdiškumo. – Tu privertei mane jaudintis... Aš apsikvailinau prieš visus tuos žmones...

– Atleisk, – pertraukė ji mane atsidususi, – bet kitaip tu nebūtum atvažiavęs. O ir tie žmonės šįvakar tiek prisilakė, kad ryte iš viso neatsimins šios nakties. Imk pinigus, Simai...

Sunkiai atsidusęs, paėmiau banknotą.

Diana šelmiškai nusišypsojo. Vėliau išsiėmė iš rankinuko savo išmanųjį.

– Iškviesiu ir apmokėsiu tau taksi.

– Ačiū...

Stojo nejauki tyla. Buvau toks sutrikęs.

Laimė, automobilis atvažiavo po 3 minučių. Įsėdęs į taksi, pažvelgiau pro langą. Diana man mojavo. Jai tai buvo tik smagus nuotykis. Tuo metu aš pasijaučiau kaip koks panaudotas plastikinis maišelis. Lyg žmogus be charakterio.

100 eurų.

Tiek kainavo mano orumas.

...

Kai sulaukiau pilnametystės, visi mano gimtadieniai tapo identiški. Iš ryto visada paskambindavo mama ir tėtis. Linksmasis duetas linkėdavo man pagaliau susirasti širdies draugę. Na, dar pinigų ir sveikatos. Po tokių linkėjimų mano nuotaika visada būdavo sumauta.

Kuo toliau, tuo vis dažniau man būdavo užduodamas klausimas: Tai kada? Kada susirasiu merginą, kada pagaliau sukursiu šeimą... Mano tėvai paniškai bijo senbernių ir senmergių, o tiksliau – jų nukrypimo nuo doros kelio. Na, žinote... Kažkokie neteisingi tie žmonės, kurie neturi šeimos.

Keista. Išeina taip, kad geriau su atsitiktine moterimi susilaukti vaikų ir tada ją mesti. Tuomet nors nusikratyčiau senbernio etiketės.

Iš pradžių viską imdavau į širdį, bet dabar suprantu, kad tai – uždaras ratas. Jei rasčiau merginą, atsirastų spaudimas kelti vestuves, o tada – susilaukti vaikų. Vienas vaikas neapsaugotų nuo spaudimo. Tokiu atveju visi sakytų, jog vaikui reikia broliuko ar sesutės.

Kartą su mama žiūrėjome televizorių. Rodė laidą apie vienuolių gyvenimą.

– Hm, – garsiai pradėjau dėstyti savo mintis. – Gal man tapti vienuoliu...

Tuo metu mama kaip tik gėrė arbatą. Išgirdusi mano žodžius, ji paspringo.

– Tu ką! – sušuko man, kai šiek tiek atsigavo. – Aš noriu anūkų! Kam aš tada tave iš viso gimdžiau?

Pirmaisiais studijų metais važiavau namo savo vokiškoje skardinėje. Norėjau kartu su tėvais išgyventi kalėdinę psichozę. Per radiją klausiausi žinių. Buvo skelbiama, kad vieniši žmonės vis rečiau grįžta į gimtuosius namus per tokias šventes kaip Kalėdos, kadangi jaučia nuolatinį spaudimą iš giminaičių sukurti šeimą.

Grįžęs į namus, juose pamačiau chaosą. Mama kėlė isterijas, kad nieko nespėja, o juk jau rytoj Kūčios. Tuo metu tėtis, kaip visada, išgėręs, kampe bandė įtaisyti nukirstą eglutę. Sekėsi jam prastai, todėl teko iš karto eiti jam padėti.

– Simai, puošk eglutę, – pasakė mama, pažvelgusi į medžio lavoną.

Puošti tai puošti...

Jeigu jau buvo nukirstas medis, galvojau, tai nors pasidžiaugsime sodria spyglių žaluma. Iš pradžių eglę apsukau girlianda, vėliau pakabinau kelis žaisliukus. Atrodė kukliai, bet gražiai. Maži plastikiniai niekučiai neužgožė natūralaus spygliuoto medžio grožio.

– Per mažai žaisliukų, – komentavo motina, minkydama aguonų pyragėlių tešlą, – ir dirbtinio sniego reikia. Dar tas kitas lemputes užkabink. O blizgučiai?

– Mama... Kalėdų eglutė privalo atrodyti kaip solidi dama, o ne kaip pigi prostitutė...

Po šių žodžių ji daugiau nebekvaršino man galvos.

Tiesa, kai atvažiuodavo svečiai, jie visi kaip susitarę sakydavo tą patį:

– Labai graži eglutė! Tik va, dekoracijų kažkaip mažoka...

Tada mama pašnairuodavo į mane lyg būčiau ją kažkaip baisiai įžeidęs. Į tokius svečių komentarus bandžiau atsikirsti tuo pačiu posakiu apie solidžią damą ir... Bet mama mane visada laiku užčiaupdavo.

Kai buvau mažas, tiesiog sprogdavau iš nekantrumo, kada puošime eglutę. Tiesa, mama man neleisdavo pačiam to daryti. Aš tik padavinėjau jai žaisliukus ir žiūrėjau liūdnai dūsaudamas, kaip puošiama žaliaskarė. Kai paaugau, motina jau buvo pasiruošusi man patikėti eglutės puošybos darbus. Tik va, man tas puošimas jau nebeteikė džiaugsmo. O ir nemačiau prasmės karštligiškai ruoštis šventėms, kurios greitai praeina. Norėjosi Kalėdas praleisti kažkaip dvasingai ir romantiškai, bet vakarais tėvai žiūrėdavo televizorių, o aš skaitydavau knygas.

Per šventes mamos rūpestis, kad liksiu senberniu, smarkiai sustiprėdavo. Tačiau mane gelbėjo mano ciniškasis Alter ego, kuris ypač įsismagindavo šventiniu periodu.

...

Pirmieji studijų metai pasibaigė birželį. Po paskutiniojo egzamino iš karto įsidarbinau restorane padavėju. Nežinau, kas man šovė į galvą. Kodėl aš įsivaizdavau, jog galiu dirbti šioje pozicijoje? Nemėgstu bendrauti su žmonėmis. Geriau jausčiausi įsidarbinęs barmenu. Tada nuo žmonių mane skirtų nors baro stalas. Galėčiau laisviau kvėpuoti.

Štai ir šiandien... Užsakymų lavina. Kepėjai ir virėjai nespėja suktis virtuvėje, smarkiai vėluoju patiekti užsakymus, o žmonės nekantrauja, dūsauja ir vis žvalgosi, kada tas prietranka padavėjas pasirodys horizonte su lėkštėmis rankose. Tokiomis dienomis būna maži arbatpinigiai. Kai klientas priverstas laukti savo varškės apkepo visą valandą, palikti arbatpinigių jam visai nesinori.

– Palik arbatpinigių. Gi jaunas vaikinukas dar. Mokosi... – pasakė moteris savo vyrui, kuris krapštėsi piniginėje. Tuo metu netoliese nurinkinėjau stalą.

– Už ką? – atrėžė vyriškis, pagiežingai žvilgtelėjęs į mane. – Kad picos laukėme pusantros valandos?

Vis dėlto aš nieko nekaltinau. Troškau išlieti tulžį, bet to nedariau. Tiesiog kvėpavau. Pro sukąstus dantis, bet kvėpavau.

Visgi vienas dalykas mane džiugino – šiandien išeisiu namo anksčiau. Vakare įsijungsiu televizorių, pažiūrėsiu kvailą komediją ir pabūsiu daržove. O kas belieka, kai už lango negailestingai spigina saulė, o kojos tiesiog linksta į visas puses iš nuovargio...

Darbo diena ėjo į pabaigą ir kuo toliau, tuo smarkiau iš džiaugsmo plakė mano širdis.

Išėjęs iš restorano, pamačiau pažįstamą juodą Mini Cooper.

– Ką čia veiki? – paklausiau priėjęs prie automobilio.

– Ir tau labas, Simai... – pasisveikino Diana pro pravirą automobilio langą. – Šok į vidų.

Ji buvo susirišusi plaukus į kuodą, vilkėjo juodą suknelę, o į mane žvelgė pro saulės akinius. Tikra diva. Jai trūko tik skrybėlaitės ant galvos ir mažo balto šuniuko po pažastimi.

Šią vasarą Diana galėjo nerūpestingai lakstyti po miestą automobiliu, džiaugtis saule ir maudytis ežere. Ją visiškai išlaikė tėvai, nes ji studijavo teisę. O būtent to norėjo jos tėvas ir motina. Už šią laisvą vasarą ji sumokėjo nemažą kainą – suspardė savo svajonę tapti psichologe. Diana nėra tėvų išlaikytinė. Greičiau ji taip vaikiškai keršija savo tėvams, švaistydama jų pinigus.

Įsitaisęs ant priekinės sėdynės, užsisegiau saugos diržą.

– Važiuojam pas mane? – paklausė šyptelėjusi. – Tėvų nėra namuose.

– Važiuojam...

Mano planas idealiam vakarui... Sofa, pica ir kvaila komedija. O ne...

Diana užvedė automobilį ir pagarsino radiją.

– Ką mes veiksime? – bandžiau perrėkti per radiją dainuojančią Adele.

`– Maniau, jog nepaklausi... Pakalbėsime apie tave. Apie tavo širdies reikalus.

– Kokie dar širdies reikalai? – išsprogdinau akis. – Mes apie tai juk jau kalbėjome...

– Aš tau juk pasakojau apie vieną savo sumanymą.

Prasideda.

– Aš nepasirašau, Diana... Tu turi per daug laisvo laiko tokioms nesąmonėms...

– Naaa, Simai... kodėl? Juk tu nesužinosi, kol nepabandysi...

– Ar reikia pradėti vartoti narkotikus norint suprasti, jog tai – blogis?

– Tai ne tas pats! Nejaugi tau pačiam neįdomu, iš kur atsirado tas tavo aseksualumas? Gal tu pats sau meluoji. Esi jaunas, gali eksperimentuoti.

– Esi bučiavusi merginą? – paklausiau tiesmukiškai.

– Esu. Ir ne kartą.

– Tu beprotė, – pradėjau juoktis. – Aš tiesiog žinau, kas esu.

– Tik nereikia... Nei vienas žmogus nežino, kas jis yra iš tikrųjų. Aš juk nežinojau, kad leisiu tėvams griauti savo gyvenimą...

Nesiginčijau. Nusprendžiau pasiduoti. Buvau pernelyg pavargęs. Kaupsiu jėgas, kad vėliau jai galėčiau į veidą išspjauti pergalingą: „Aš tau sakiau!“.

Ar žinau, kas esu iš tikrųjų? Turbūt.

Ar mane žudo abejonės? Taip! Kiekvieną dieną...

Skaudžiausia, kad artimiausi žmonės nepalaiko manęs. Jie tik sugeba kelti minčių štormus ir abejonių audras.

Kartą man vienas žmogus pasakė: „Jei 100 kartų žmogui pakartosi, kad jis yra šiukšlė, jis pradės tuo tikėti“. Aš su tuo visiškai sutinku. Netikiu, kad egzistuoja šiame pasaulyje žmogus, kuris, nuėjęs visą gyvenimo kelią, nors akimirkai nepasiduotų abejonei. Mažai nekaltai abejonei, kuri gali įleisti šaknis ir vėliau išaugti į baobabą.

Aseksualumas – mano pasirinkimas. Mano būsena. Bet tiek to...

Diana tvarkingai priparkavo savo automobilį. Išjungė radiją ir tada padėjo savo ranką ant manosios:

– Tu esi man labai brangus. Ir man kelia nerimą vien mintis, kad visą gyvenimą būsi vienas.

Kodėl manęs tokia perspektyva visai negąsdina?

– Tik nereikia... – nusišypsojęs atsisegiau saugos diržą ir atidariau automobilio dureles. Iššokęs lauk, giliai įkvėpiau.

Kai užėjome į Dianos kambarį, ant jos lovos pamačiau išdėliotus popiergalius su vyrų atvaizdais. Priėjęs arčiau, pasiėmiau vieną lapą ir pradėjau skaityti informaciją po nuotraukomis.

– Kas čia?

– Tai žmonės, kurie nori su tavimi susitikti, – paaiškino Diana, atsisėdusi prie rašomojo stalo ir įjungusi nešiojamą kompiuterį.

Likau pakraupęs.

– Tu mane užregistravai gėjų pažinčių portale? – sunkiai tvardžiausi.

– Aha, – atsakė pirštais tarškėdama po klaviatūrą.

– Kas tau leido, Diana? Ką tu prirašei mano anketoje? Nejaugi ir nuotrauką...

– Tai aišku, kad įkėliau nuotrauką, – pertraukė mane atsidususi. – Mažai ką jaudina akli pasimatymai...

Numečiau kelias anketas ant žemės ir atsisėdau ant lovos. Man skaudėjo galvą. Normalus (nepabijosiu šio žodžio) žmogus būtų supykęs. Bet aš tiesiog neturėjau tam jėgų.

– Nieko čia baisaus... Įkėliau nuotrauką, anketoje išdėsčiau keletą faktų apie tave ir ta-daaaa!

– Tu su visais šitais žmonėmis susirašinėjai?

– Na taip.

– Diana... Jie bendravo su tavimi. Aš nemoku palaikyti rišlaus pokalbio...

Sėdėjau ant lovos. Buvau užsimerkęs. Nenorėjau analizuoti šios absurdiškos situacijos.

– Aš tik truputį bendravau... Dabar išsirink vieną žmogų ir nueik su juo į pasimatymą. Padėk tą nelemtą tašką vienoje iš savo gyvenimo pastraipų.

Pradėjau isteriškai juoktis. Bus lengviau, jeigu priimsiu šią situaciją tik kaip žaidimą. Ironijos iškreiptu veidu ėmiau knaisiotis po anketas. Tai buvo taip kvaila ir nejauku...

Diana, pamačiusi mano rankose anketas, pripuolė prie lovos ir pradėjo medžioklę.

Po pusvalandžio prabudo mano moralė.

– Šie žmonės, – pasakiau, įsmeigęs priekaištingą žvilgsnį į Dianą, – nežino, kad identifikuoju save kaip aseksualų asmenį. Jie nežino, kad taps mano eksperimento dalimi.

– Oi, tik nereikia... – prunkštelėjo Diana. – Tu eini tik į pasimatymą, o ne susiruošei kurti šeimą.

– Pasakysiu nuvalkiotą frazę... Aš be žodžių.

Ir vis dėlto aš rinkausi. Iš viso buvo 17 anketų, iš kurių iš karto atmečiau 11, nes juose vyrai pozavo pusnuogiai.

Taigi liko 6 kandidatai.

– Žiūrėk, – tarė Diana, paduodama man anketą. – Manau, šitas žmogus tau idealiai tinka.

– Hm, – tarstelėjau, pradėjęs skaityti anketą. – Na, jis skaito knygas, mėgsta anime, daug keliauja ir ieško tik rimtų pažinčių.

– O kaip tau jo išvaizda? – paklausė Diana. Pamačiusi mano veriantį žvilgsnį, ji ėmė taisyti situaciją: – Oi, tik nereikia! Juk žinai, koks yra svarbus pirmas įspūdis...

– Aš pavargau, – išsitiesiau ant lovos. – Lai būna šis. Galiu važiuoti namo?

– NE! – sušuko ji ir pripuolė prie savo kompiuterio. – Aš tuoj jam parašysiu. Gal jau šiandien eisi į pasimatymą!

Nuostabu...

...

Sėdžiu autobuso stotelėje ant suoliuko ir drebu kaip beržo lapelis siaučiant vėjui. Sukasi galva, tirpsta rankos, tavaruoja akyse. Juk tai, po velnių, pirmasis mano pasimatymas! Ir dar su tos pačios lyties atstovu.

Gatve vaikštinėjo laimingi žmonės. Jie juokėsi, dalinosi dienos įspūdžiais, džiaugėsi neįtikėtinai šiltu vasaros vakaru. Tik aš vienas sėdėjau ant to nelemto suoliuko tarsi mano užpakalis būtų prilipdytas ypatingai gerais klijais.

Na štai...

Privažiavo sidabrinis automobilis...

Mano krūtinę užgulė šios akimirkos sunkis. Pro automobilio langą pastebėjau iš pažinčių anketos man jau pažįstamą fizionomiją.

Giliai įkvėpiau ir iškvėpiau. Atplėšęs sėdynę nuo suoliuko, atsistojau, susvirduliavau ir lėtai nutipenau link automobilio tarsi į savo egzekuciją. Keista, tą akimirką mano galvoje dūzgė keista mintis, kad šiuo metu aplinkiniai mane stebi, vertina ir smerkia. Jeigu tokį jausmą dažnai patiria homoseksualūs asmenys, tai tegu viskas eina velniop...

Stop. Kodėl aš kvaršinu sau galvą? Kodėl man rūpi, ką mano kiti? Iš tiesų, aš šiuo metu aplinkiniams net neegzistuoju...

Atidariau automobilio dureles ir pasilenkiau:

– Labas, – pasisveikinau nedrąsiai.

Tai buvo simpatiškas žmogus, trumpais garbanotais plaukais.

– Sveikas, – nusijuokė akinamai balta šypsena. – Tai gal šok į vidų.

– Oi, taip.

Įsirangiau į automobilį, prisisegiau saugos diržą ir sustingau.

Kodėl mes nevažiuojame?

Pastebėjau sau po nosimi ištiestą ranką:

– Tai gal susipažinkime? – nusijuokė jis. – Gyvai.

– Oi, aš Simonas... – paspaudžiau jam ranką. Iš jo reakcijos supratau, kad mano delnas smarkiai prakaituotas. – Atsiprašau...

– Nieko tokio, – nusijuokė. – Mano vardas Erikas.

– Malonu, – pasakiau kukliai šyptelėjęs.

Automobilis vis dar stovėjo vietoje, po galais!

– Pažinčių portale tu man pasirodei drąsesnis, – pasakė Erikas, įjungęs pirmą pavarą.

– Nes ten ne aš su tavimi bendravau... – tyliai sukuždėjau sukandęs dantis.

– Atsiprašau... Ką sakei?

– Nieko, nieko nesakiau... – papurčiau galvą kaip idiotas.

– Važiuojam gal arbatos į vieną jaukią vietą senamiestyje?

– Gerai.

Man buvo nesvarbu, kur mes važiuosime. Norėjau, kad viskas greičiau pasibaigtų. Šiaip sau tokia avantiūra. Juk žinau, kad esu aseksualus. Tiksliau – priėmiau šį faktą. Tai kodėl bandau kažką kažkam įrodyti? Kodėl pasidaviau abejonėms ir nuėjau taip toli?

Už ką taip nekenčiu tikrojo savęs?

– Tai ieškai rimtų santykių? – užduotu klausimu Erikas ištraukė mane iš asmeninio minčių pragaro.

– Tikriausiai. O tu?

– Irgi. Norisi kažko tikro... Na, žinai, man niekada prie širdies nebuvo vienos nakties nuotykiai.

Dirstelėjau į Eriką... Žavus žmogus, kuris švaisto savo brangų laiką skirdamas jį man.

– Tai kas apie tave žino?

– Ką? – tariau sutrikęs. – Nesuprantu klausimo.

– Kas žino, jog esi gėjus.

– Aaaa... – dirbtinai aiktelėjau. – Štai koks tas standartinis klausimas vienos lyties žmonių pasimatymų metu.

– Ne, – suraukė savo mažą nosį Erikas. – Tiesiog visada įdomu...

– Na, apie mane žino dvi pažįstamos merginos, – kalbėjau iš tiesų apie aseksualumą. – O apie tave?

– Daug kas... Aš to neslepiu. Tiesa, su mama buvo problemų. Ji iki šiol negali to priimti. Jai atrodo, kad man tai tiesiog praeis.

– Tavo mamai atrodo, kad homoseksualumas yra kaip mėnulio fazė? – šyptelėjau.

– Na, – nusijuokė, – greičiau kaip iš Vakarų atklydusi mados tendencija... Arba... peršalimas. Mama tokios pačios nuomonės ir apie depresiją.

– Tai ji iš tų žmonių, kurie mano, kad jų laikais žmonės neturėjo laiko sirgti depresija.

– Taip!

Erikas man patiko. Norėčiau turėti tokį draugą. Be jokios seksualinės potekstės. Jis išsilaisvinęs, ne toks kaip aš – svetimų žmonių patarimų bei minčių įkaitas.

– Štai ir atvažiavome, – paskelbė Erikas, parkuodamas automobilį.

Vaikinas, o gal tiksliau vyras, nusivedė mane į mažą arbatinę. Vos tik įėjome į vidų, mus užgriuvo spalvų ir kvapų lavina. Stipriausiai kvepėjo imbieriniais sausainiais. O va dominuojančios interjero spalvos negalėjau išskirti. Ant švelniai rausvų sienų buvo prikabinta spalvotų paveikslų ir milžiniškų vėduoklių.

– Čia yra ir skanių šaltų kokteilių, – pasakė nusišypsojęs Erikas, kai pamatė, jog nuo kaktos šluostau prakaitą.

Nieko jam neatsakiau. Prakaitavau visai ne dėl karščio.

Atsisėdome kuo toliau nuo visų, prie mažo lango, išeinančio į siaurą gatvę. Ant palangės buvo prikrauta knygų, kurios iš karto prikaustė mano dėmesį. Ilgą laiką nieko nekalbėjome. Greičiausiai, terorizuojami nejaukios tylos, ieškojome tinkamų žodžių. Aš – tai tikrai.

– Tu retai vaikštai į pasimatymus, tiesa? – nutraukė nejaukios tylos pančius Erikas.

– Šiandien yra pirmas mano pasimatymas, – prisipažinau.

– Negaliu patikėti, – jam atvipo lūpa. – Tu juk esi simpatiškas vaikinas.

O varge... Pirmasis komplimentas.

– Eee, ačiūūū, – šyptelėjau.

– Pirmas pasimatymas su vaikinu, taip?

– Ne... Apskritai.

Jis neslėpė nuostabos. O man visa tai atrodė normalu.

Ir vėl tyla užvaldė šį vakarą.

Vangiai per šiaudelį traukiau žalią kokteilį ir vengiau Eriko žvilgsnio.

Kai pagaliau pabodo apžiūrinėti arbatinės interjero detales, prakalbau:

– Ar buvo sunku priimti save?

– Na, – Erikas atsiduso ir pažvelgė man tiesiai į akis, – iš pradžių – taip.

– O kada supratai, kad esi... hm... kitoks?

– Paauglystėje, – šyptelėjo. – Tai ką, dabar kamantinėsi mane? Iš pradžių kalbėjai nenoriai, o dabar tave aplankė įkvėpimas?

– Na, mums pokalbis juk visiškai nesiriša. Panorau pabandyti ištaisyti situaciją.

Jis nejaukiai į mane pasižiūrėjo. Neatlaikęs mano įtaigaus žvilgsnio, pažvelgė pro langą.

Štai tas stebuklingas momentas...

Aš tik dabar sugebėjau nurimti, pasiduoti gyvenimo momento tėkmei. Baimė jau nebekaustė kojų, nebesipynė liežuvis, delnai nebeprakaitavo, o kvėpavimas stabilizavosi. Štai kodėl išdrįsau prabilti pirmas po tylos pauzės.

Pajutau stiprų nuobodulį. Norėjau namo.

– Aš visai jaukiai jaučiuosi su tavimi, – prisipažino mano vakaro kavalierius vis dar nusukęs žvilgsnį. – Šis pasimatymas tau yra pirmasis, todėl nesitikiu, kad nuolatos kalbėsi. Pirmiausia turi priprasti prie manęs...

Erikas paprašė sąskaitos.

Kai traukiau iš kišenės piniginę, jis gestais parodė, kad nereikia. Man pasidarė nesmagu. Dabar dar stipriau troškau, kad šis vakaras greičiau pasibaigtų.

Kai jau buvome automobilyje, Erikas paklausė, ką norėčiau veikti toliau. Atsakiau, kad norėčiau namo. Jis supratingai šyptelėjo ir užvedė automobilį. Paaiškinau jam, kur mane reikia nuvežti.

Beveik visą kelią tylėjome. Šįkart tyla manęs neterorizavo. Nejaučiau pareigos dirbtinai palaikyti pokalbį. Jaučiausi komfortiškai.

– Ar aš tau nors kiek patikau? – paklausė liūdnokai šyptelėjęs Erikas, kai jau buvome netoli mano namų.

– Taip.

Pasakiau tai, ką jis norėjo išgirsti... Na ir silpnavalis aš esu. Jis man patiko kaip žmogus, kaip asmenybė... Ne kaip vyras.

– Tu man irgi patinki, – pasakė.

O tada Erikas uždėjo savo ranką man ant šlaunies.

Nutaisęs buką veido išraišką, pažvelgiau į jį.

Ši situacija man priminė įvykį su Anika.

Aš absoliučiai nieko nejaučiau. Norėjau tik apsivemti.

– Klausyk, Erikai... Aš turiu tau kai ką prisipažinti...

Ačiū Dievui jis patraukė savo ranką...

– Na?

– Aš esu aseksualus. Mane pažinčių platformoje užregistravo draugė. Tai ji surengė ši pasimatymą.

– Netikiu...

– Bet tai yra tiesa!

– Netikiu, pasižiūrėk į save, Simonai... Tu neatrodai panašus į aseksualą...

Mano emocijos pradėjo kunkuliuoti. Iš šio asmens tikėjausi nors menkiausio supratingumo. Juk sėdėjome (iš esmės) toje pačioje valtyje... Mažiausiai laukiau tokios bukos atmetimo reakcijos. O dar tas jo visažinis žvilgsnis ir pašaipi šypsena veide, išgirdus mano prisipažinimą...

– Erikai... Tai tu manai, kad aseksualūs žmonės rengiasi pilkais maišais, nesišukuoja, nesikerpa plaukų, nesivalo dantų ir jiems visiškai vienodai, kaip jie atrodo?

– Ne, – nesutiko Erikas. – Tiesiog matosi, kad tu puoselėji savo seksualumą. Tu atrodai patraukliai. Net labai.

– Dieve... Tai kaukė, fasadas... Vadink tai kaip nori. Man rūpi, kaip aš atrodau. Aš noriu įtikti sau. Kai einu į viešumą, žiūriu į savo atspindį veidrodyje. Deja.

– Bet kaip... Juk pas tave ten viskas funkcionuoja?

Jis ėmė vaikščioti plonu ledu...

– Tu painioji aseksualumą... su impotencija.

– Argi tai nėra sinonimiški žodžiai?

– O homoseksualumas ir pedofilija?

Žinau... Labai kvailai pasielgiau. Tiesiog nesusitvardžiau. Paprastai aš taip nesielgiu. Laiku susizgribau taisyti situaciją:

– Atsiprašau... Tai buvo vaikiška... Tiesiog maniau, kad tu suprasi mane. Nors kažkiek...

– Tau praeis, – atsakė piktai ir sustabdė automobilį.

Žinojau, kad turiu nešdintis.

– Praeis... – ironiškai nusijuokiau, atsisegęs saugos diržą. – Linkiu ir tau pasveikti nuo peršalimo.

Trinktelėjau durimis ir nukulniavau namo.

Buvau tiesiog žvėriškai įsiutęs, jaučiausi pažemintas. Žinojau, kur mane tai nuves...

...

Gili naktis.

Laikrodis rodo 2:35.

Tuo metu kaip maniakas sėdžiu automobilyje ir tykau savo aukos.

Per pritildytą radiją užgrojo roko grupės Guns N' Roses daina Knockin' on Heaven's Door.

– Jūs turbūt juokaujat... – isteriškai nusijuokiau.

Kelis kartus riebiai nusikeikęs, kerėpliškai išjungiau radiją.

Automobilį priparkavau gatvėje, kiek tolėliau nuo aukos namo. Tiesiog nenorėjau jos tėvams sukelti jokių įtarimų. Ir štai, į kiemą įsuko prabangus automobilis. Iš sustojusios transporto priemonės iššoko plačiai išsišiepusi Diana. Koketiškai mirktelėjusi vairuotojui, ji uždarė duris ir nusiuntė jam oro bučinuką. Nieko nelaukdamas išlipau iš savo geldos ir nubėgau link Dianos, kuri krapštėsi savo rankinuke, greičiausiai, ieškodama raktų nuo durų. Jos kavalieriaus, Dariaus, karieta jau seniai buvo išnykusi iš matymo lauko.

– Labas, – pasisveikinau, priėjęs arčiau.

Diana suspigo iš baimės ir jai iš rankų išslydo rankinukas. Visas jo turinys pabiro ant laiptų.

– Tfu, Simai... – tarė viena ranka suspaudusi savo krūtinę. – Tu mane taip išgąsdinai!

Diana buvo išgėrusi. Nieko jai nesakiau. Tiesiog nutaikiau į ją savo veriantį žvilgsnį.

– Palauk, ką tu čia darai tokiu paros metu?

– Atėjau pasikalbėti.

– Aaa... – susvirduliavusi atsitūpė norėdama susirinkti išmėtytus daiktus. – Kaip pasimatymas?

– Skambės kvailai, žinau... Bet daugiau nenoriu su tavimi bendrauti, Diana.

Ji pažvelgė į mane kvailai nusišypsojusi.

– Maniau, kad esame draugai, – tęsiau, – bet baisiai klydau. Man reikėjo tavo palaikymo, Diana, o tu mane įvėlei į kažkokią kvailą avantiūrą. Man buvo sunku susigyventi su savo aseksualumu. Tu ir Anika sukėlėte man tapatybės krizę, šėrėte mano abejones norėdamos, kad jos išaugtų ir sulaužytų netvirtą mano asmenybės stuburą. Sveikinu. Jums tai puikiai pavyko.

Dėstant man mintis, Diana surimtėjo. Palikusi ramybėje išmėtytus daiktus, ji su lengva nerimo išraiška veide klausė mano žodžių.

– Aš tiesiog norėjau...

– Koks skirtumas, ko tu norėjai? – pertraukiau ją. – Svarbu, koks pasiektas rezultatas... Prieš savaitę mūsų mokykloje bandė nusižudyti mergina. Žinai, ką pasakė jos skriaudėjai? Jie teisinosi, kad nenorėjo privesti jos iki savižudybės. Bet privedė...

– Simai, aš tik...

– Man nesvarbu, ką mano tas vaikinas, su kuriuo šiandien susitikau. Man visiškai vienodai, ką mano Anika, bet TU... Kodėl tu manęs nepalaikei? Juk man taip pat daug kas nepatinka tavo poelgiuose... Man nepatinka tas tavo vaikinų, kaip trofėjų, rinkimo žaidimas. Mane erzina ir kelia pyktį, kad tu keliaklupsčiauji prieš savo tėvus, kad jiems po kojomis lyg kokį seną kilimėlį patiesei savo svajones... Eik velniop, Diana... Eik velniop!

Nusisukęs nužygiavau link savo automobilio.

– Kodėl tu negali pasakyti, ko nori iš tikrųjų?

Isteriškai nusijuokęs sustojau.

– Nes tu esi kurčia! – sušukau. – Kiek kartų aiškinau apie savo būseną? Bet ne... Jei man nepatinka moterys, man būtinai turi patikti vyrai. Jei nepatinka nei vyrai, nei moterys – su manimi juk kažkas blogai, taip? Nes, na, gal aš esu impotentas, kuris nenori pripažinti ir priimti savo problemą... Gal aš esu vidinis homofobas... Gal man tiesiog psichikos sutrikimas...

– Simai! – bandė mane sustabdyti. – Visi mes mylime ir suprantame skirtingai. Aš norėjau tau tik gero. Atsiprašau... Tu negali nuo visų atsiriboti.

Ryžtingai kulniavau savo keliu.

– Būk geras, nors parašyk, kai būsi namie! – sušuko.

Tokie buvo jos paskutiniai žodžiai ir jie šiek tiek suvirpino mano sumedėjusią širdį. Bet šįkart negaliu nusileisti. Ji jau kelis kartus bjauriai pasielgė su manimi. Man reikia pertraukos.

Visą kelią iki namų mano mobilusis įkyriai vibravo nuo Dianos skambučių ir žinučių. Kai buvau namuose, užblokavau jos numerį. Tik tada atsidusau su palengvėjimu.

...

Kai studijavau kultūros istoriją sostinėje, man teko nuomotis kambarį trijų kambarių bute. Kituose kambariuose buvo įsikūrę du vaikinai, kurių per ketverius metus taip ir nepažinau. Žinojau, kad jie studijuoja informacines technologijas ir visą savo laisvą laiką leidžia žiopsodami į kompiuterių ekranus. Man patiko gyventi su žmonėmis, kurie realiame pasaulyje pasirodydavo tik norėdami patenkinti savo fiziologinius poreikius. Panorėjęs galėjau rengti vakarėlius savo kambaryje. Kambario draugai vis tiek per ausines nieko neišgirstų.

Kartą naktį pabudau nuo garsios muzikos. Ji sklido iš kažkur vienu aukštu žemiau. Giliai atsidusęs, užtraukiau antklodę ant galvos ir pabandžiau sudėti bluostą, bet, po kokių 10 minučių, manyje pradėjo krebždėti irzulys, kuris vis augo ir plėtėsi. Mane persmelkė pyktis. Mintyse kelis kartus pakartojau visus man žinomus keiksmažodžius. Likau maloniai nustebintas savo necenzūrinės leksikos žiniomis. Visgi tikėjausi, kad kažkas pasibels į triukšmadario duris ir viskas savaime išsispręs. BET NE...

Sukandęs dantis pakilau iš lovos, apsirengiau ir išėjau iš kambario į ankštą tamsų koridorių. Kambario draugai vis dar naktinėjo. Pro jų apatinius durų plyšius į koridorių skverbėsi blausi šviesa. Iš pradžių pasibeldžiau į Jokūbo kambario duris. Vos užėjęs į jo visą amžinybę netvarkytą kambarį, bijodamas užkliūti už visur išmėtytų daiktų ir taip susilaužyti sprandą, iš karto paklausiau:

– Tau netrukdo ši garsi muzika?

– Ne, – šyptelėjo ir pirštu dūrė į ausines. Supratau, kad neverta brautis ir į Kajaus asmeninę erdvę. Jis taip pat greičiausiai nieko negirdi.

Velniava... Nejaugi man vienam trukdo garsiai leidžiama muzika?

Atrakinau duris ir nedrąsiai išėjau į laiptinę. Truputį palūkuriavau savo aukšte vis dar tikėdamasis sulaukti stebuklo. Juk galbūt dabar kažkas nuspręs pasibelsti į triukšmautojo duris... Bet nieko neįvyko. Todėl lyg koks nelaimėlis verksmingai atsidusau ir nulipau vienu aukštu žemyn. Sustingęs įsiklausiau. Garsi muzika sklido iš 39 numeriu pažymėto buto.

Netikėtai man už nugaros spragtelėjo durų užraktas. Atsisukęs pamačiau pilvotą vyrą, vilkintį pilku chalatu. Iš pradžių jis atsirėmė į durų staktą, o tada, pervėręs mane tulžingu žvilgsniu, kreivai šyptelėjo.

– Klausyk, jeigu TU nenuraminsi tos senos bobos, tai, žinok, aš ją atjungsiu... – grėsmingai pareiškė iš chalato kišenės išėmęs cigarečių pakelį.

Smagu. Man teko garbė susipažinti būtent su šiuo laiptinės kaimynu. Kitu atveju gyvenčiau ir nežinočiau, kad vienu aukštu žemiau yra įsikūręs vyras, kuris gali atjungti mane, jei aš jam nepatiksiu.

Viskas tik į naudą.

Meldžiausi, kad triukšmą kelianti kaimynė šią akimirką neatrakintų savo buto durų.

– Aš su ja pasikalbėsiu, – patikinau nervingai nusišypsojęs.

Vyras nepatikliai pašnairavo į mane, o tada užtrenkė duris.

Nusikaltėlės ilgai laukti nereikėjo. Kelis kartus paspaudžiau durų skambutį ir išgirdau kaip atsirakina durys. Joms atsivėrus pamačiau aukštą, liekną, taikingai atrodančią senyvo amžiaus moterį, pasipuošusią giedru veidu, kuklia šypsena bei didelėmis džiaugsmingomis akimis... Madingai skarele surišti plaukai, tamsiai blizgantis sijonas ir palaidinė... Prieš mane stovėjo juodoji gulbė.

– Aaaam, – aiktelėjau. – Labas vakaras. Ar jums neatrodo, kad taip garsiai klausydamasi muzikos trukdote kaimynams ilsėtis? Triukšmauti tokiu paros metu draudžia įstatymai...

– Tai, jaunuoli, – pareiškė įsižeidusi, – Vivaldis! Čia ne triukšmas...

Pavarčiau akimis ir giliai atsidusau. Kodėl gyvenime viskas taip sudėtinga...

– Ponia, dabar yra naktis. Žmonės nori ilsėtis. Jiems dabar toli iki Vivaldžio. Be to, – dūriau pirštu į žmonių atjunginėtojo duris, – ten gyvena žmogus, kuris žadėjo jus atjungti, jeigu muzika neužtils. O aš to visai nenoriu. Jūs atrodote tvarkingas ir mielas žmogus...

– Oi... – kaip aktorė skėstelėjo rankomis. – Tas atgrubnagis visą dieną gali klausytis to savo Modern Talking... O va aš...

– Būtent... – pertraukiau ją. – Jis tai daro dieną.

Moteris užtilo, skenuodama mane savo išraiškingomis melsvomis akimis.

– Na, kviečiu tave, jaunuoli, užsukti labai vėlyvam puodeliui arbatos. Tada aptarsime šį visą reikalą, – pareiškė sukryžiavusi rankas ant krūtinės. – Kitu atveju... Užsirakinsiu ir su keptuve rankose lauksiu to atgrubnagio...

Iš nuostabos išsižiojau. Ši moteris yra trenkta. Naktį pas save kviesti nepažįstamą žmogų puodeliui arbatos...

– Gerai, – sutikau, nepatikliai prisimerkęs.

Užėjau į mažą, šviesų vieno kambario butą. Būtent taip aš susipažinau su kaimyne, vardu Violeta. Kas galėjo pagalvoti, jog ji – mano gimininga siela, kuri užpildys tuštumą širdyje po konflikto su Diana.

Violeta buvo neurotiška asmenybė, žmogus-fejerverkas. Iš karto įtariau, kad jai – bipolinis sutrikimas. Ji lyg naktį krentanti žvaigždė sužibėdavo, o vėliau greitai užgesdavo. Laikui bėgant supratau, kad šios pagyvenusios ponios gyvenimą kartais trumpam sukausto mirties baimė. Tokiomis akimirkomis Violeta bandydavo atsigriebti už pragyventus metus... Būdavo dienų, kai ji anksti rytą pakildavo iš lovos ir pradėdavo savo gyvenimo spektaklį. Valandą rausdavosi savo didžiulėje spintoje, galvodama, kokiais apdarais nustebinti save ir aplinkinius. Dainuodama eidavo pusryčiauti į nebrangią kavinę, vaikštinėdavo po miestą ir kalbėdavosi su nepažįstamais žmonėmis, lankydavo muziejus, eidavo į teatrą. Grįžusi namo, tvarkydavosi iki paryčių. Po tokio užsidegimo ji trumpam prigesdavo. Emociškai perdegusi, gulėdavo lovoje, skaitydavo knygas ir liūdnai dūsaudavo, kad jai jau nebedaug teliko. Tada jai niekas neturėdavo prasmės.

Violeta – pats ryškiausias blykstelėjimas mano gyvenime. Po to netikėto susipažinimo mes dažnai leisdavome laiką kartu. Ji buvo visai kaip aš – vieniša širdis. Vienintelė dukra gyveno užsienyje, na, o su vyru Violeta jau seniai buvo išsiskyrusi. Dukra siūlė jai atvykti kartu gyventi į Barseloną, bet Violeta atsisakė, nes nenorėjo jai apsunkinti gyvenimo. Dėl savo neįprasto būdo, aprangos ir bendravimo manieros, Violeta aplinkinių žmonių buvo laikoma keistuole.

– Kartą, – pradėjo pasakoti Violeta, kai kartu vakarieniavome pas ją namuose, – nusprendžiau nebūti tokia kategoriška ir paaukoti dalį savęs naujoms pažintims. Įstojau į brandžių moterų knygų klubą. Man buvo neapsakomai nuobodu. Tos moterys skaitydavo kioskuose pardavinėjamus meilės romanus ir kiekvieną ketvirtadienio vakarą juos aptarinėdavo. Sukandusi dantis aptarinėjau pilkus ir šabloniškus meilės romanų veikėjus. Kartą pasiūliau paskaityti kažką įdomesnio, galbūt iš klasikos kūrinių... Hemingvėjų, Dikensą ar Kafką. Ak... Visų tų moterų veidai buvo suraukti iš nepasitenkinimo. Juk buvau nauja narė ir kėsinausi į sustabarėjusią klubo tvarką. Išstojau, kai tos moterys pradėjo skaityti Penkiasdešimt pilkų atspalvių... To man buvo jau per daug.

– Kaip tos moterys priėmė jus į savo ratą? – paklausiau susidomėjęs.

– Na, man teko daug ko atsisakyti. Rengiausi kuo paprasčiau, stengiausi joms įtikti. Po kivirčo dėl siūlomų knygų man pagaliau atsivėrė akys... Kokios jos man naujos draugės, pagalvojau tada, jeigu bijau būti savimi, nuolatos apsimetinėju? Spjoviau į viską. Esu tokia, kokia esu. Velnio nešta boba... taip mane vadindavo vyras.

– Žinau, ką reiškia paaukoti dalį savęs... – liūdnai šyptelėjau. – Bendraujant su Diana, man irgi neretai tekdavo išduoti save ir būti tuo, kuo nesu...

– Simonai, o kodėl tu apskritai bendravai su ta Diana? Man sunku suprasti. Juk toji mergina manipuliavo tavimi, nesugebėjo tavęs priimti. Tai kam tu su ja ir toliau bendravai, ką?

– Na... – jau žiojausi, norėdamas pasakyti kažką išmintingo, bet supratau, kad mano galvoje švilpauja vėjas.

Violeta įdėmiai žiūrėjo man tiesiai į akis. O aš desperatiškai rankiojau mintis, norėdamas protingai paaiškinti, kodėl jau anksčiau nenutraukiau ryšio su Diana.

Man nepavyko.

– Tikriausiai, – pradėjau po ilgos pauzės, – jums iš šalies atrodo, kad mano draugystė su Diana buvo toksiška. Aš negaliu paaiškinti, kodėl bendravau su ja. Tiesiog tarp mūsų buvo ryšys ir viskas. Nors Diana yra nesukalbama, mėgsta manipuliuoti kitais žmonėmis, bet ji savotiškai linkėjo man tik gero. Be to, ji man kelis kartus labai padėjo. Savaip, žinoma... Ir pakenkdama kitiems... Dieve, – krūptelėjau. – Ir iš tikrųjų, kodėl aš su ja bendravau...

Sėdėjau nudelbęs akis ir panarinęs galvą.

Mane užliejo liūdnų minčių banga. Baisiausia buvo pripažinti, kad aš vis tiek ilgiuosi Dianos.

– Jūs – priešingybės, – pareiškė Violeta, pakilusi nuo stalo. – Priešingybės, kurios traukia bei papildo viena kitą. Gal romantiniams santykiams šis ryšys būtų netinkamas, bet draugystei... Pats tas.

– Galbūt jūs esate teisi, – tariau padėdamas Violetai nurinkti stalą. – Sunku tai pripažinti, bet man patikdavo jos chaotiški įsiveržimai į mano pasaulį. Jos dėka galiu kitiems pasakoti įdomias istorijas.

– Tai jau tikrai, – nusijuokė Violeta.

Pažvelgiau pro langą. Buvo tamsus ir speiguotas žiemos vakaras. Daugiau nei pusę metų – tiek aš nebendravau su Diana.

Iki šiol negaliu patikėti, kad išdrįsau taip lengvai ištrinti Dianą iš savo gyvenimo. Anksčiau taip nebūčiau pasielgęs. Buvau per daug prieraišus. Vengdavau atsitiktinių pažinčių, bijodamas skaudžių išsiskyrimų. Keisdamas darbus susipažinau su daugybe nuostabių žmonių ir po kiekvieno gyvenimo vingio tie žmonės likdavo praeityje, o aš, tarsi mažas vaikas, bijojau paleisti tuos man patikusius žmones it helio pripildytus balionus. Desperatiškai bandžiau su jais ir toliau palaikyti ryšį. Tačiau dažnai likdavau nesuprastas. Juk kiti taip lengvai atsifiltruodavo žmones, su kuriais norėdavo puoselėti ilgalaikį ryšį. Tik ne aš. Aš kaip godumo apsėstas vaikas norėjau su visais ir toliau bendrauti. Dabar suprantu, kaip kvailai elgiausi.

Ir vis dėlto. Nenorėjau paleisti Dianos iš savo gyvenimo.

Tikriausiai.

– Parašyk ar paskambink jai... – tarė švelniu ir globėjišku balsu Violeta, žinodama, apie ką aš galvoju. – Nebūtinai dabar. Kai busi pasiruošęs. Jeigu jūs sugebėsite toliau nuoširdžiai bendrauti, tai reikš, jog jūsų draugystė yra stipri ir nepavaldi laikui. Jeigu ne – Dianai tu iš tikrųjų buvai tik manipuliacijų taikinys. Jeigu viskas susiklostys pagal gerąjį scenarijų, ak, jaunuoli... Aš tau nuoširdžiai pavydėsiu.

– Ilgai buvau paniręs į savo mintis?

– Na, kaip matai, stalas jau nurinktas ir lėkštės išplautos...

Keistas tas gyvenimas. Neilgai trukus po to, kai nusprendžiau daugiau nebendrauti su Diana, mano gyvenime pasirodė Violeta. Abi šios moterys buvo panašios dėl savo ugningo charakterio. Bet Violeta buvo kitokia. Man patiko jos išmintis, lankstus ir ekstravagantiškas mąstymas. Ji niekada nepriėmė visuomenės primestų normų, savęs nepaklaususi: ar man tai turi rūpėti? Todėl Violeta ir buvo vieniša. Ištikimybė sau iki paskutinio atodūsio pasmerkė ją vienatvei.

– Vienatvė turi daugybę skonių, – kalbėjo Violeta, kai kartą vaikštinėjome po parką. – Dažniausiai jaučiu jos saldumą, todėl, būdama viena, jaučiuosi laisva ir nepriklausoma. Tačiau vienatvė gali būti ir nepakenčiamo kartumo. Ji gali priversti lipti sienomis, verkti naktimis, panirti visa galva į depresijos liūną. Su vienatve nuolatos reikia elgtis apdairiai.

– Mane vienatvė emocionaliai atbukina. Būtent taip ji mane veikia.

Su Violeta bendrauti buvo taip paprasta. Kai mūsų buvimą vienas šalia kito aptraukdavo tylos šydas, mes nesistengdavome jo nutraukti. Ši tyla buvo kitokia. Neslegianti. Net prasminga.

Puikiai prisimenu, kai prisipažinau Violetai, jog esu aseksualus. Tąkart ji kalbėjo apie savo vyrą ir nesėkmingą santuoką. Kai mano gimininga siela pavargo kalbėti apie save, paklausė manęs, ar aš kada nors turėjau mylimą žmogų.

– Niekada, – atsakiau. – Matote... Aš esu... Kaip čia jums pasakius... Aseksualus.

– O, – tarė ji ir supratingai linktelėjo.

Violeta tiesiog išgirdo šią žinią ir viskas. Jai to užteko.

– Ir viskas? Jūs neužduosite man jokių klausimų?

– Aš žinau, kas yra aseksualumas, – tarė kuo ramiausiai. – O ko tu tikėjaisi?

– Na, – sutrikau. – Maniau, kad pradėsite manęs klausti visokių idiotiškų klausimų. Aš net nežinau... Pirmą kartą susiduriu su tokia reakcija.

– Tai yra tavo pasirinkimas. Bet kokiu atveju – aš tai gerbiu ir palaikau.

– Dieve, kokia jūs nuostabi!

O tada abu prapliupome juoktis.

Valentino dieną nusprendėme praleisti kartu, nes, kaip dažnai juokavome, priklausėme vienišų širdžių klubui. Su Violeta net nuėjome į kino teatrą. Aišku, kai visi poromis ėjo į romantinius filmus, mes nusprendėme pasižiūrėti siaubo filmą apie psichiatrinę ligoninę.

Po filmo nuėjome į drabužių parduotuvę. Ten Violeta man padėjo išsirinkti kelnes ir megztinį. Tiesa, dar mums padėjo ir įkyri konsultantė, kurios lipšniai skambantis balsas mane erzino. Kai išėjau iš persirengimo kabinos, Violeta teigiamai įvertino mano naują įvaizdį.

Prie kasos mane aptarnavo ta pati konsultantė.

– Ak, – svajingai atsiduso darbuotoja atidavusi man čekį ir pirkinių maišelį. – Kaip nuostabu matyti taip gerai sutariančius anūką ir močiutę!

Tyla. Su Violeta susižvalgėme.

– Su močiute? Oi ne... Ji mano žmona.

Konsultantė iškart išraudo ir išpūtė akis. Nervingai šyptelėjusi palydėjo mus žvilgsniu.

– Brangioji, – garsiai kreipiausi į Violetą vis dar girdint darbuotojai. – Tas šiuolaikinis jaunimas toks, toks... netaktiškas!

– Tai jau tikrai! – pritariamai linktelėjo Violeta. – Močiutė! Tu tik pagalvok!

Kai išėjome iš parduotuvės mes tiesiog leipome iš juoko.

Tą diena buvo lemtinga. Kai vėliau užsukau puodeliui arbatos, iškilmingai Violetai pareiškiau:

– Jūsų romano rankraštį išsiunčiau kelioms leidykloms!

Esmė tame, kad Violeta buvo talentinga rašytoja. Kartą ji man davė paskaityti savo kūrinį. Tai buvo nuostabus romanas apie vienos stiprios moters kovą už vietą po saulę. Likau apstulbęs, su kokiu kruopštumu parašytas tekstas. Skaitant aš slydau ne tiek per pastraipas, kiek per puslapius ar net skyrius. Nors romanas nebuvo išbaigtas, visgi nusprendžiau padaryti Violetai staigmeną ir išsiųsti jos rankraštį kelioms leidykloms. Moteris prisipažino, kad pati tai padaryti taip ir neišdrįso, nes bijojo gauti neigiamą atsakymą. O juk šį kūrinį ji rašė ir taisė vos ne visą savo gyvenimą.

Tuo metu Violeta plikė mums arbatą. Po mano ištartų žodžių ji lyg sustingo.

– Ar jūs supykote? Bet tai juk nuostabus kūrinys. Jis turi išvysti dienos šviesą! Net jei...

Violeta vis dar buvo nusisukusi. Ji ėmė drebėti.

– Atsiprašau, jei kažką padariau ne taip... Norėjau jums padėti...

Ne juokais išsigandau. Krūtinėje nervingai daužėsi širdis. Galbūt pasielgiau kvailai. Juk ji manęs neprašė pagalbos. Ir iš viso... To kūrinio niekas neskaitė, išskyrus mane. Violeta manimi pasitikėjo, atskleidė savo paslaptį, o aš ją išdaviau...

Velniava... Aš pasielgiau kaip tipiška Diana.

– Violeta... Aš...

Ji atsisuko ir pradėjo kūkčioti.

– Aš nenorėjau jūsų įskaudinti! – teisinausi.

– Išeik, – pasakė trūkčiojančiu balsu. – Išeik tuojau pat.

– Bet...

– IŠEIK.

Ir aš išėjau. Tą naktį kovojau su savo vidiniais demonais. Svarsčiau, kaip dabar jaučiasi Violeta. Iš vienos pusės nesupratau, kodėl ji taip jautriai sureagavo. Bet, vėl prisiminęs Dianą, negalėjau pateisinti savo poelgio. Sąžinė negailestingai lydė mane iš vidaus. Jaučiausi taip lyg tuoj subyrėsiu.

Violeta atsiribojo nuo manęs. Man nepavyko iki jos prisibelsti.

Lygiai po savaitės, kai grįžau po paskaitų, gavau elektroninį laišką iš vienos leidyklos, kad kūrinys jų nesudomino. Tai paskatino mane jaustis dar blogiau. Nusprendžiau dar kartą pabandyti atsiprašyti Violetos.

Kaip tik tuo metu laiptinėje buvo kilęs šurmulys. Nusileidęs vienu aukštu žemiau, pamačiau susispietusius žmones. Tarp jų buvo ir ponas atjunginėtojas.

– Kas čia vyksta? – paklausiau sutrikęs.

Būtent tuo metu atsidarė Violetos buto durys ir iš buto išniro greitosios pagalbos darbuotojas. Tada pamačiau neštuvus...

Į sąmonę brovėsi vaizdai ir garsai, bet mano visas dėmesys buvo sutelktas į baltą medžiagą, kuria buvo užklotas sustingęs Violetos kūnas.

Kas? Kada? Kaip?

O tada...

Kodėl dabar? Už ką man taip?

Kai pagaliau susivokiau, kas nutiko, norėjau pulti prie neštuvų, bet pajutau, kad mane sulaikė kažkieno tvirtos rankos. Tai buvo tas pats augalotas vyras.

Vėliau viskas vyko kaip per miglą... Kai vėl galėjau blaiviai mąstyti, buvau savo kambaryje. Sėdėjau ant lovos. Šalia manęs iš vienos pusės sėdėjo Jokūbas, o iš kitos – Kajus.

– Vandens? – paklausė Jokūbas.

Pasižiūrėjau į jį apatiškomis akimis ir pasakiau:

– Aš noriu pabūti vienas...

...

Bute likau vienas. Kambario draugai išėjo į paskaitas.

Pro virtuvės langą skverbėsi speiguoto ryto šviesa. Tuo metu sėdėjau delnais apglėbęs jau atšalusį arbatos puodelį. Tuščiomis akimis žiūrėjau į vieną tašką, nutaisęs buką veido išraišką. Iš šio keisto rytinio stingulio mane pažadino durų skambutis. Krūptelėjęs nervingai sumirksėjau. Susimąsčiau, kas tai galėtų būti. Juk už buto nuomą jau susimokėjome...

Argi tai svarbu? Visiškai nesvarbu...

Vėl sukoncentravau dėmesį į vieną tašką. Pabandžiau nutolti nuo pilkos tikrovės.

Durų skambučio garsą pakeitė garsus beldimas.

Giliai atsidusęs pasimuisčiau kėdėje. Sunkiai atsiplėšęs nuo kėdės nutipenau link durų. Net nepažvelgęs pro akutę atrakinau duris ir jas plačiai atvėriau.

Pamačiau jauną, aukštą, liesą moterį baltais ilgais plaukais, pailgu veidu ir giedromis akimis. Jį man priminė Violetą.  

– Labas, Simonai,  – pasisveikino moteris. Jos lūpų kampučiai nervingai virpėjo.  – Tikriausiai numanai, kas esu...

Juodi drabužiai, ratilai po akimis ir nuo verkimo paraudusios melsvos akys...

– Taip,  – vangiai atsakiau prikimusiu balsu.  – Tik neįsiminiau jūsų vardo...

– Mano vardas Aušra. Atėjau pakviesti tave į mamos laidotuves.

– Aaa...  – apatiškai sumykiau.

– Mama man daug apie tave pasakojo.

Nieko jai neatsakiau. Eiti į laidotuves man visai nesinorėjo. Aušra man pasakė šarvojimo salės adresą, laidojimo laiką. Linktelėjau jai jau uždarinėdamas duris. Violetos dukra dar spėjo pasakyti, kad labai nuliūstų, jei nepamatytų mamos laidotuvėse jos vienintelio draugo. Šie žodžiai išjungė mano buką apatijos būseną. Uždaręs duris, susmukau ant grindų. Norėjau verkti, bet negalėjau. Akys buvo sausos, o gerklę dusino gumulas.

Susitvarkęs ir apsirengęs juodai, išvykau į laidotuves. Pakeliui užėjau į pirmą pasitaikiusią gėlių parduotuvę. Nusipirkęs puokštę chrizantemų, slinkau į šarvojimo salę paskutinį kartą pamatyti Violetą, o tiksliau – jos šaltą ir negyvą kūną, sielos apvalkalą.

Prieš pat užeinant į šarvojimo salę, pajutau sukilusią socialumo baimę. Juk ten nebus pažįstamų žmonių, išskyrus Aušrą ir karste gulintį kūną.

Besipinančiomis kojomis užėjau į patalpą, kurioje kvepėjo mirtimi. Stipriai dvokė eglės šakomis, karsto laku ir tirpstančiomis žvakėmis. Bet tai nebuvo svarbiausia. Atvirame karste pamačiau išbalusį veidą, kurio niekaip negalėjau atpažinti. Keista, bet veide buvo sustingusi nepasitenkinimo išraiška. Nei numirusiems būdingo romumo, nei firminio Violetos giedrumo. Nieko...

Palikęs prie karsto mano gedulą simbolizuojančias chrizantemas, linktelėjau Aušrai ir įsitaisiau kampe, kuo toliau nuo visų. Žmonių buvo labai mažai. Iš viso trylika asmenų sėdėjo nunarinę galvas. Šiuo metu buvo neįtikėtinai sunku galvoti apie Violetą. Dabar man teko stoti į akistatą su savo paties mirtingumu. Norėjosi apsvarstyti, ką man reiškia gyvenimas, ką prasmingo nuveikiau ir kiek iš viso turiu laiko.

Kas liko po šio nuostabaus žmogaus, kas liko po Violetos mirties? Nieko. Nieko materialaus. Po visų žmonių išnykimo, kurie ją pažinojo, neliks net atsiminimų apie ją. Kažkada ji išnyks be pėdsako. Bet... Violeta yra kaip akmenukas, įkritęs į vandens telkinį. Jos idėjos, vidinė šviesa ir užsispyrimas būti savimi veiks kartas. Aš tuo tikrai pasirūpinsiu. Vardan jos atminimo, visą gyvenimą busiu ištikimas sau. Jeigu mano pavyzdžiu paseks nors vienas žmogus, tai reikš, jog man pavyko.

Po kelių dienų Aušra vėl pas mane apsilankė. Šįkart ji atrodė geriau. Nors veidas buvo papilkėjęs, o ratilai po akimis tik pradėję nykti, jos melsvos akys buvo tokios pačios žybčiojančios kaip ir Violetos. Net ir tokią sunkią gyvenimo akimirką...

Aušra užėjo į mano kambarį. Pastačiusi ant žemės su savimi atsineštą kaktusą, ji apsižvalgė. Tada, nudelbusi akis, atsiduso ir su giliu liūdesiu tarė:

– Man jos taip trūks...

– O aš vis dar negaliu patikėti, kad jos nebėra... – prisipažinau, žvilgtelėjęs pro langą. – Ji nesulaukė pavasario...

Kai apsikeitėme standartinėmis frazėmis, trumpam užtilome. Man knietėjo sužinoti vieną dalyką.

– Kaip tai įvyko? Ji juk buvo sveika...

– O... – tarė, nervingai šyptelėjusi. – Mano mama – širdininkė.

– Aš nežinojau... Ji atrodė...

– Sveika? Sveikata nesiskundžiantis žmogus? O taip... Ji buvo gera aktorė... Aš tai tikrai žinau. Mama niekada neprisipažindavo, kad jai ką nors skauda... Niekada. Kai buvau maža, man atrodė, kad mano mama iš viso niekada neserga. O ji sirgo. Ir net labai dažnai. Tik tyliai... Nepastebimai...

– Tai aš kaltas dėl jos mirties, – paskelbiau, prislėgtas kaltės jausmo. – Tai aš nusiunčiau jūsų mamos knygos rankraštį leidykloms be jos sutikimo. Ji labai susinervino... Aš labai atsiprašau...

Mano nuostabai, Aušra nuoširdžiai nusijuokė.

– Simonai... Mano mama tiesiog pasinaudojo tinkama proga ir atstūmė tave. Taip pat ji pasielgė ir su manimi. Mano mama turėjo stiprią intuiciją. Greičiausiai, ji nujautė artėjančią savo gyvenimo pabaigą ir nusprendė nuo visų atsiriboti, nes nenorėjo sukelti niekam rūpesčių. Tai taip į ją panašu... Tiesiog tipinė Violeta... – tai pasakiusi, Aušra pažvelgė į mane globėjiškai rūpestingomis akimis. Per mano kūną perbėgo šiurpuliukai.

Dalis Violetos vis dar gyvena šiame pasaulyje...

Dieve, kokios jos panašios.

– Leidyklos nesusidomėjo jos rankraščiu, – tariau.

– Tai jau nesvarbu...

Tarp mūsų stojo tyla. Ir ji buvo slegianti. Norėjosi ją nutraukti. Galiausiai Aušros žvilgsnis nuklydo į kaktusą.

– Simonai, tu buvai pirmas ir vienintelis mamos tikras draugas. Kai bendraudavome su mama per Skype, ji dažnai pasakodavo apie tave. Mama vadino tave Kaktusu arba Kaktusėliu. Negalėjau atsidžiaugti jos nepaprastu gyvenimo atradimu. Nors į gyvenimo pabaigą ji nebuvo tokia vieniša, supranti? Atminimui noriu padovanoti tau šį vazoną. Ar priimsi naują gyventoją?

–Žinoma, – tariau susijaudinęs.

Atsisveikindami apsikabinome. Aušra paliko savo kontaktus ir paprašė manęs jai periodiškai rašyti.

Išlydėjęs viešnią, grįžau į kambarį. Pastačiau kaktusą ant palangės.

Ilgai žiūrėjau į spygliuotą augalą. Vėliau, giliai atsidusęs, sumurmėjau sau po nosimi:

– Aš esu Kaktusas...

...

Vis dar negalėdamas atsigauti po Violetos mirties, nelankiau paskaitų. Nusprendžiau kelias dienas pabūti su tėvais. Namuose mama pastebėjo, kad mane kažkas neramina. Ji jaudinosi dėl mano prislėgtos nuotaikos. Vieną vakarą kartu žiūrėjome televizorių. Tiesa, žiūrėjo tik mama. Tuo metu aš, įdūręs buką žvilgsnį į ekraną, galvojau apie kitus dalykus.

– Tau depresija? – paklausė mama.

– Ką?

– Ar tau depresija?

– Ne... Aš tiesiog supratau, koks esu vienišas žmogus.

– Tai tau reikia rasti merginą ir gyvenime bus linksmiau.

Mamos atsakymas tik patvirtino mano įgarsintą mintį. Esu velniškai vienišas. Nežinojau, kad pasaulyje egzistuoja žmogus, gebantis mane suprasti. Kai tokį žmogų radau, o vėliau greitai netekau, tik tada supratau savo padėtį gyvenime. Jeigu būsiu toks, koks esu dabar, liksiu vienišas visą gyvenimą kaip Violeta.

Ar aš pasiruošęs mokėti tokią buvimo savimi kainą???

Po gana ilgo laiko pagaliau grįžau į miestą. Nusprendžiau pradėti lankyti paskaitas, susirasti darbą ir vėl pabandyti gyventi toliau. Tačiau mano gyvenime chaosas tik prasidėjo. Tą naktį į duris pasibeldė Diana. Ji buvo permirkusi nuo lietaus iki paskutinio siūlo galo. Šiurpiai susigūžusi, drebėjo nuo šalčio kaip epušės lapelis. Jos akys buvo šmėkliškos ir negyvos, galva nunarinta, o plaukai sulipę.

– Labas, – pasisveikino varganai nusišypsojusi. Jos balsas buvo prikimęs.

– Diana... – sukuždėjau tyliai, akimirkai netekęs amo. – Kas atsitiko?

– Na, žinai... Gyvenimas atsitiko.

Ji buvo išgėrusi.

– Tai gal pakviesi užeiti į vidų? – paklausė, nutaisiusi benamio šuniuko snukutį.

– Užeik, – tariau šaltai.

Kai buvome mano kambaryje, daviau jai savo marškinėlius ir kelnes. Kol ji persirenginėjo, buvau nusisukęs. Visiškai sutrikęs bandžiau apsvarstyti savo padėtį. Po galais, kodėl ji pasirodė dabar? Ir dar tokioje būsenoje?

– Vis dar laukiu paaiškinimo, kas atsitiko, – tarstelėjau.

– Gali atsisukti, – pasakė Diana lyg manęs neišgirdusi.

– Diana... – pasakiau atsisukęs. Pažvelgiau jai tiesiai į akis, bet ji atlaikė mano žvilgsnį.

– Na, nieko. Nieko neatsitiko... – kalbėjo kvailai išsišiepusi. – Aš tiesiog įklimpau į savo šūdą. Bet nieko tokio. Tau juk tai nerūpi...

– Paklausyk, – žaibiškai pratrūkau. – Tu esi tiesiog maža kaprizinga mergaitė, kuri mėgsta manipuliuoti žmonėmis. Pasirodai mano gyvenime kaip viesulas ir bandai viską sujaukti? Šįkart net nebandyk, girdi? Geriau sakyk, kas tau atsitiko arba drožk ten, iš kur atėjai...

Supratusi, kad ne juokais įsiutau, ji isteriškai nusijuokė. Staiga jos veidas persimainė. Iš akių lyg akmenukai jai ant kelių pabiro ašaros.

– Simai... Aš laukiuosi... – pareiškė pasikūkčiodama.

– KĄ? Nuo ko?

– Nuo Dariaus...

– O... – likau apstulbęs. – Tai juk geeraai? Ar ne?

– NE! Mano gyvenimas sugriautas! Mano studijos, karjera... Mane tėvai užmuš! Kaip galėjau būti tokia neatsakinga kvaiša... O dar Darius... Aš negaliu pasidaryti aborto. Koks iš manęs bus žmogus? Aš ir taip sunkiai galiu žiūrėti nenusivėmusi į savo atspindį veidrodyje. Ir apskritai... Mūsų šalyje tai legalu?

– Diana, NURIMK... Tai – ne pasaulio pabaiga, – bandžiau ją paguosti bejėgiškai žiūrėdamas, kaip ji verkia atsisėdusi ant lovos. – Juk studijas gali sustabdyti... Tėvai tave supras... O dėl Dariaus...

– Jie nesupras! O ir kokia aš būsiu mama... Koks tėvas iš Dariaus... Tu tik pagalvok!

– Aš jo gerai nepažįstu. O tu... Tu būsi gera mama. Tu tiesiog neimsi pavyzdžio iš savo tėvų ir viskas bus gerai. Darius žino apie tavo nėštumą, ką?

– Ne...

– Ak, Diana... – tariau prisėdęs šalia ir apkabinęs ją.

Ji visa tirtėjo. Pirmą kartą mačiau Dianą tokią trapią ir bejėgę. Kas įvyko jos gyvenime, kai nebuvau šalia?

– Ar galiu pas tave pernakvoti?

– Žinoma, kad gali.

Užplikiau jai stiprios mėtų arbatos. Kol ji buvo vonioje, pasiklojau sau čiužinį ant grindų. Diana iš vonios kambario grįžo šiurpiai rami, lyg nuleidusi į unitazą visus savo išgyvenimus...

Kai jau Diana buvo lovoje, išjungiau šviesą ir atsiguliau ant grindų.

– Simai...

– Ką?

– Aš noriu, kad tu miegotum su manimi.

– Diana, juk mano lova viengulė...

– Tai ką? Tilpsime.

Kodėl būnant su ja taip sunku? Kodėl mūsų bendravime tiek daug įtampos?

– Aš nemanau, kad tai gera mintis...

– Prašau.

Giliai atsidusęs, atsikėliau ir nuėjau į savo lovą. Įsitaisęs šalia Dianos pajutau jos kūno šilumą.

– Atsigulk ant šono, – paprašė.

Atsukęs jai nugarą pajutau, kaip jos rankos apsiveja mano kaulėtą kūną. Buvau įsitempęs. Nemėgau, kai mane kas nors liečia. O miegoti su kažkuo vienoje lovoje – iš viso katastrofa.

– Aš tavęs labai pasiilgau, – sumurmėjo.

Nieko jai neatsakiau.

Diana greitai užmigo. Jos kvėpavimas tapo ramus ir gilus. Tuo tarpu aš negalėjau sudėti bluosto. Galvojau, kas dabar bus, kai Diana vėl įsibrovė į mano gyvenimą. Nebuvau tvirtai apsisprendęs, ar noriu šį žmogų prisileisti taip arti.

Štai ir dabar... Diana vėl pas mane atėjo su savo problemomis. Ji nepaklausė, kaip aš laikausi. Jai tai nesvarbu. Ne... Ji dar turėjo įžūlumo apkaltini mane abejingumu.

Dar ilgą laiką gulėjau lyg ant adatų. Bet raumenys pavargo ir pajutau stiprų nuovargį. Įtampa slūgo. Diana jau buvo mane paleidusi ir nusisukusi į sieną. Galiausiai užmigau ir aš.

Atsibudęs ryte, pajutau kaklo skausmą. Tik praėjus nemažai laiko prisiminiau, kas vakar įvyko. Dianos šalia nebuvo. Atsikėlęs pamačiau jos rūbus, džiūstančius ant mano kėdės. Šalia lovos stovėjo jos batai. Apsirengęs išėjau į koridorių. Pasirodo, visi buvo susirinkę virtuvėje. Ten, ant palangės, buvo įsitaisiusi Diana. Ji gėrė arbatą ir maloniai šnekučiavosi su Jokūbu ir Kajumi. Vos pamačiusi mane linksmoji trijulė nuščiuvo, o vėliau visi su manimi pasisveikino.

– Kavos ar arbatos? – paklausė Diana, kai atsisėdau prie virtuvinio stalo.

– Arbatos, – atsakiau nesuprasdamas, kas vyksta.

Tuo metu Jokūbas ir Kajus, baigę pusryčiauti, pakilo nuo stalo.

– Berniukai, palikit lėkštes kriauklėje, – kreipėsi į juos Diana plikydama man arbatą.

Kai jie išėjo į paskaitas, atsisukau į Dianą.

– Berniukai? Tu rimtai?

– O ką? – paklausė, padėjusi man ant stalo arbatos puodelį ir lėkštę su kiaušiniene.

– Nieko... – tariau priekaištingai.

Ji vis dar vilkėjo mano marškinėliais ir sportinėmis kelnėmis. Kol aš valgiau, ji išsikvietė taksi.

– Galiu pasiskolinti tavo drabužius? Mano dar šlapi.

– Gali pasiimti. Ar tau viskas gerai?

– Taip, o ką? – tarė žvelgdama į mane kaip į beprotį.

– Bet juk neseniai tu...

– Simai... – pertraukė mane. – Tai buvo tiesiog trumpalaikis silpnumas. Dabar man viskas gerai.

Apstulbęs žiūrėjau, kaip ji ruošiasi lėkti namo.

– Taksi jau atvažiavo, – pareiškė su apsimestiniu džiaugsmu, pažvelgusi į išmaniojo telefono ekraną. – Užsirakink.

Ir ji išėjo.

Ne...

Ji tiesiog išlėkė!

Diana eilinį kartą sukėlė revoliuciją mano galvoje ir išdūmė. Ji išėjo, palikusi mano gyvenime dar daugiau chaoso. Grįžęs į kambarį, pamačiau ant kėdės paliktus Dianos drabužius.

...

– Tu pamiršai savo drabužius. Aš juos išskalbiau, – pasakiau Dianai, kai toji išdygo ant durų slenksčio.

Ji elgėsi labai keistai... Vis žvilgčiojo per petį lyg bijodama, kad kažkas iššoks ir užpuls ją.

– Ar viskas gerai? – paklausiau suraukęs antakius.

Jai už nugaros pasigirdo pikto tėvo riaumojimas.

– Taip! Viskas gerai! Ačiū! – išbėrė nervingai išsišiepusi, o tada staigiai užtrenkė duris.

– O rūbai? – sumurmėjau sau po nosimi.

Šito nesitikėjau. Padėjau maišelį su rūbais prie durų.

Norėjau su ja pasikalbėti, bet, greičiausiai, dabar tam nėra pats tinkamiausias laikas.

Man bežingsniuojant iki savo automobilio, išgirdau iš Dianos namų sklindančius riksmus. Išgirdau, kaip atsidaro durys. Atsisukęs pamačiau, kaip link manęs, grėsmingai kumščiu grūmodamas, bėga Dianos tėvas. Mano kojas surakino baimė. Juk ne kiekvieną dieną dėl neaiškių priežasčių mane puola ex-karininkas...

Gavau kumščiu į veidą ir kritau aukštielninkas ant žemės. Nieko nesuprasdamas pamačiau giedrą dangų ir nesąmoningai kilo mintis, kad galbūt šį grožį regiu paskutinį kartą. Tik tada suveikė savisaugos instinktas ir pajutau, kaip karštis ir energija užlieja visą mano kūną.

Pašokau ant kojų.

Burnoje pajutau kraujo skonį. Iš kažkur prie riaumojančio ex-karininko išdygo jo dukra su žmona.

– Tai ne jo vaikas! – šaukė Diana, bandydama sutramdyti savo tėvą, kuris į mane buvo įsmeigęs įsiutusio buliaus veizolus – jis ruošėsi puolimui. – Tai Darius! Darius yra vaiko tėvas! DARIUS!

Išraudusi tėvo fizionomija persimainė. Jis sutriko. Nuleidęs rankas pažvelgė savo dukrai į akis.

– To bankininko Darius? Tu tą Darių turi omenyje?

– Taip, tėti, – tarė graudžiu balsu. – Tas Darius...

Dianos tėvas pasijautė išverstas iš koto. Iš pradžių metė į mane paniekos kupiną žvilgsnį, tada pažvelgė į išbalusią, atokiau nuo įvykių epicentro stovinčią savo žmoną.

– Einam namo... – tarė savo žmonai, žygiuodamas link durų.

Tuo metu Diana apstulbusi žiūrėjo, kaip lyg niekur nieko tėvai eina namo. Motina, prieš uždarydama duris, mestelėjo savo dukrai apgailestaujantį žvilgsnį.

– Nieko nesupratau, – tariau išspjovęs kraują. – Tavo tėvas manė, kad aš esu vaiko tėvas?

Diana pažvelgė į mane kaltomis akimis ir, prikandusi apatinę lūpą, tylėjo.

– Stop, – papurčiau galvą, supratęs situacijos absurdiškumą. – Tai tėvams pamelavai, kad tai aš vaiko tėvas, tiesa?

Ji tylėjo.

Pradėjau juoktis.

– Koks aš buvau kvailas, kad tave įsileidau! Tu... Tu ir toliau žaidi savo žaidimus!

– Simai, argi tu nesupranti, kas ką tik įvyko... – tarė susigraudinusi.

– NE.

– Aš tėvams visiškai nerūpiu! Jiems nesvarbus net vaikas... Jie net tokioje situacijoje galvoja vien apie save... Matei, kaip pasikeitė tėvo fizionomija, kai jis išgirdo apie Darių? Ar matei, Simai? Mano tėvui rūpi tik jo reputacija. Jis tuščias, egocentriškas garbėtroška!

Norėjau prieiti prie jos ir kažką bjauraus pasakyti. Bet, prasižiojęs kalbėti, supratau, kad ji pati save pakankamai nubaudė.

– Laikykis... – tariau nusisukęs ir jau eidamas link savo automobilio. Pats iki galo nesupratau, ką turėjau omenyje tai pasakydamas. Galbūt tai buvo neužbaigtas prašymas laikytis atokiau nuo manęs, o galbūt tik draugiškas linkėjimas nepasiduoti šią sunkią akimirką.

II dalis

...

Nors buvo penktadienio vakaras, bare buvo nyku. Virš lentynų su buteliais pritvirtintame televizoriaus ekrane, energingai sėdmenis kraipė Jennifer Lopez. Keli apatiški vyriškiai gurkšnojo alų, įsitaisę ant taburečių prie pat baro. Manieringas barmenas tvarkė savo darbo vietą. Tuo metu aš, kaip visada, nuo visų laikiausi atokiau. Išsirinkęs staliuką baro kampe, atsisėdau veidu į langą.

Šiandien tvirtai nusprendžiau nusigerti iki žemės graibymo. Juk mano tėvui tai kuo puikiausiai pavykdavo. Esu alkoholiko sūnus, todėl pažadinsiu iš letargo miego įgūdį visas problemas užgerti alkoholiu. Žinau, kad tokiu būdu tik trumpam pasislėpsiu nuo blogų minčių spiečiaus. Bet aš ir nenoriu ilgalaikio efekto. Tiesiog jaučiu, kad bet kurią minutę galiu išsikraustyti iš proto. Man reikia nors trumpam laiko tarpui atitrūkti nuo visko. Deja, ne viskas taip paprasta.

Užėjęs į pirmą pasitaikiusį barą, supratau, kad man nepavyks nusigerti dėl kišenėse švilpaujančio vėjo. Gerti iki žemės graibymo bare gali sau leisti tik padoriai uždirbantis žmogus, o aš toks nebuvau, todėl man reikėjo kažkaip išsisukti... Galėjau nusipirkti alkoholio parduotuvėje ir traukti namo. Bet tai taip nuobodu! Ir lengva. Norėjau nusigerti man neįprastoje aplinkoje ir baras tam kuo puikiausiai tiko.

Užėjau į parduotuvę, nusipirkau pigaus gintaro spalvos šlapimo, kuris etiketėje buvo pavadintas brendžiu. Brendis tai brendis... Grįžau į barą ir užsisakiau taurę brendžio. Susiraukęs lyg kūdikis, pirmą kartą paragavęs citrusinio vaisiaus, išmaukiau visą taurelės turinį. Tas gėrimas lengvai nuslydo į mano skrandį ir staigiai sušildė mane iš vidaus.

Malonu...

Iš kuprinės, kurią buvau padėjęs prie pat kojų, išsitraukiau butelį ir po staliuku pripildžiau taurę savo gėrimu, už kurį nereikėjo mokėti kosminius pinigus. Vėl išmaukiau visą taurės turinį. Po to tai pakartojau dar keturis kartus.

Nesuprantu, kodėl žmonės iš viso geria stiprius alkoholinius gėrimus. Man greitai pradėjo svaigti galva. Galbūt tai ne tik dėl brendžio, bet ir dėl baimės būti sugautam barmeno. Juk šiuolaikinis žmogus nemedžioja mamutų, nevagia dronto kiaušinių ir nebando išgyventi ledynmetį... Ne. Mes patiriame malonų nuotykių jaudulį, vogdami iš parduotuvės kramtomąją gumą, žaisdami Mario Kart, 5 minutėmis anksčiau nusimuilindami iš ofiso ar važiuodami viešuoju transportu, nenusipirkę bilieto...

Ak... Dar liko pusė butelio, o aš jau pradėjau žagsėti. Gal ir būčiau sau ramiai gurkšnojęs tą gintaro spalvos šlapimą visą vakarą, bet prie manęs iš už nugaros kažkas priėjo. Tuo metu mano rankos, kaip tyčia, buvo po staliuku. Vienoje laikiau butelį, kitoje – taurę.

Sustingau. Mano rankos drebėjo, o veidas degė...

Gal man apsimesti neadekvačiu asmeniu ar dar kažką?

– Pone, – išgirdau vyrišką balsą. – Negalima atsinešti į barą savo gėrimų.

Iš gėdos norėjau prasmegti skradžiai žemę.

– Atsiprašau, – tariau nepakeldamas akių.

To vyriškio balsas man pasirodė kažkur lyg ir girdėtas. Sukaupęs drąsą pakėliau galvą. Geriau to nebūčiau daręs...

– Simonai? – aiktelėjo Erikas. Man iš rankų ant žemės bumbtelėjo butelis. O vėliau dužo ir taurė. Pašokęs nuo kėdės, puoliau rinti šukių.

– AŠ VISKĄ SUTVARKYSIU! – sušukau dar smarkiau kaisdamas iš gėdos. Iš baimės dingo mano žagsulys. – Aš tikrai viską sutvarkysiu!

Prie mūsų su kibiru ir šluoste pripuolė barmenas.

– Mantai, sutvarkyk čia viską, gerai? – kreipėsi Erikas į barmeną. O tada, pažvelgęs į mane, sunkiai tramdydamas juoką, tarė: – Kelkis, nusikaltėli...

Drebėjau lyg padaręs gėdingiausią dalyką pasaulyje.

Erikas nusivedė mane, paklusnų avinėlį, į kažkokį kabinetą.

– Tu čia dirbi? – tariau nurijęs seiles ir žvalgydamasis aplinkui.

– Sėskis, – ranka parodė į kėdę. Erikas įsitaisė už darbo stalo, ant kurio gulėjo kompiuteris ir šūsnis popierių. – Aš esu šio baro savininkas.

– O Dieve! – atsisėdęs susiėmiau už galvos. – Kodėl man taip sekasi... Kodėl būtinai atėjau į tavo barą... Kodėl būtinai turėjau apsikvailinti prieš pažįstamą žmogų...

– Nurimk, Simonai, – nusišypsojo jis, patogiai atsilošęs savo kėdėje. – Geriau džiaukis, kad tai įvyko čia. Ir vis dėlto... – Erikas prisimerkė. – Kas tau šovė į galvą, ką?

– Aš norėjau nusigerti... pasigerti... Ar kaip ten reikia sakyti?

– Gal tiesiog išgerti? – jo vienas antakis buvo kilstelėtas į viršų.

– Ne! Noriu gerti iki žemės graibymo! Tiesiog sunki diena. Sunkus mėnuo... Ir iš viso – sunkus periodas.

– Ir panorai viską apšlakstyti?

– Na, taip... Ir ne. Aš nesiruošiu kiekvieną problemą „spręsti“ būtent tokiu būdu. Bet šiandien padarysiu išimtį.

– Pasiimdamas į barą savo butelį? – Eriko lūpų kampučiai pakilo į viršų.

– Man to gana! – pareiškiau pakilęs nuo kėdės. – Tyčiokis iš ko nors kito! O aš einu...

– Sėsk... – tarė vėl surimtėjęs. – Tai kodėl negėrei namuose?

– Na, žinai... Baras ir jo visa ta atmosfera...

– Koks romantikas... – tarė, kandžiai šyptelėjęs, bet pamatęs mano veido išraišką vėl sutramdė juoką. – Atsiprašau.

Giliai atsidusęs, atsisėdau ant kėdės.

– Tai kas atsitiko, Simonai?

– Aš tau tikrai nieko nepasakosiu. Geriau padėk man nusigerti.

– Kodėl turėčiau?

– Na... Tada aš jau eisiu... – demonstratyviai pasimuisčiau kėdėje tarsi besiruošdamas išeiti.

– Palauk! – mostelėjo ranka. – Gerai, padėsiu. Tik nesikarščiuok. Galime kartu išgerti čia, mano kabinete. Tinka?

– Tinka.

– Ką gersi?

– Nežinau. Kažką stipraus.

Erikas pakilo nuo kėdės ir išėjo į salę. Po minutės grįžo rankose nešdamas brendžio butelį ir dvi taures. Kai jau taurės buvo pripildytos, savąją išmaukiau iki dugno nieko nelaukdamas.

– Gal pristabdyk arklius... – pasakė Erikas, išpūtęs akis. Tada vėl pripildęs taurę pažvelgė man tiesiai į akis. – Tai kas atsitiko, ką?

– Nieko, – atsakiau ranka siekdamas taurės. – Visiškai nieko.

– Gal alkoholis atriš tau liežuvį...

– Naivuolis.

Vėl išgėriau.

Taip ir prabėgo visas likęs vakaras. Tarp mūsų su Eriku vyko padrikas pokalbis. Nenorėjau jam pasakoti apie save. Jis taip pat nedegė noru atverti savo širdį. Alkoholis neatrišo man liežuvio, nesijaučiau mažiau sukaustytas. Tiesiog su kiekviena taure slūgo įtampa ir man pagaliau pavyko fiziškai atsipalaiduoti. Išsidrėbęs ant kėdės, siurbiau brendį, negalvodamas apie laukiančias pasekmes.

– Aš neseniai pradėjau žiūrėti serialą Shameless, – tariau Erikui, kai jis, išgėręs trečią taurę, užsimerkė lyg medituodamas. – Iš pradžių mane erzino tas situacijų netikroviškumas. Bet po pirmojo sezono peržiūros pradėjau purtyti savo atmintį ir traukti į dienos šviesą keisčiausius gyvenimo nutikimus. Ir žinai, ką... Supratau, kad realybėje būna dar blogiau.

– Kas gali būti fantastiškiau, negu tikrovė, – neatsimerkdamas tarė Erikas. – Tai, kas žmonių daugumai atrodo fantastiška ir nepaprasta, man tėra pati tikrovės esmė...

– Dostojevskis?

– Mhm...

Iš intraverto tapau girtu intravertu. Mane erzino galvos svaigimas. Nesąmoningai pradėjau kvailai vaipytis. Erikas žiūrėjo į mane kaip į idiotą. Supratau, kad nenoriu nusigerti iki žemės graibymo. Noriu stovėti ant savo kojų. Noriu grįžti namo. Į savo lovą.

– Man... reikia... eiti, – pasakiau apsvaigęs. Pabandžiau atsistoti, bet man nepavyko. Kojos buvo lyg guminės. Susmukęs ant kėdės, kaupiau jėgas antram raundui. – Noriu namo...

– Sėdėk... Neleisiu, kad girtas draugas kažkur naktį trainiotųsi vienas... Pernakvosi pas mane. Tuoj iškviesiu taksi.

– AŠ NE TAVO DRAUGAS.

– Kaip pasakysi...

– Be to, aš turiu namus.

– Aha. Puiku. Labai naudinga informacija...

Norėjau ginčytis, bet jaučiausi toks pavargęs, o mano akių vokai tapo tokie sunkūs. Nors bandžiau kovoti su miegu, bet vis tiek trumpam vis atsijungdavau.

– Pabusk, mūsų laukia taksi, – pažadino mane Erikas, lengvai papurtęs.

Nuo tada prisimenu viską miglotai. Vieną akimirką stoviu atsirėmęs į baro sieną, kitą – jau važiuoju automobilyje. Dar keli snūstelėjimai ir aš buvau jau lovoje. Tik tada pasidaviau... Tik tada leidau sau panirti į miegą.

Ryte pramerkiau akis ir įsistebeilijau į lubas. Iš pradžių supanikavau, nes atsibudau ne savo namuose. Po kelių akimirkų galvos skausmas viską priminė. Suaimanavęs pajutau, kaip išdžiūvęs liežuvis atsiplėšia nuo gomurio. Norėjau į tualetą, jaučiau lengvą pykinimą, perštėjo akis lyg vakar į jas būčiau pylęs smėlį ir iš jo statęs pilis. O troškulys... Jis buvo žvėriškas!

Gulėjau bijodamas pasijudinti iš vietos.

Kodėl žmonės moka pinigus už galvos skausmą?

Maždaug po pusvalandžio į kambarį atėjo žvalus ir energingas Erikas. Vien nuo to vaizdo man tapo dar blogiau.

– Labas, miegaliau, – pasisveikino prisėdęs sofos gale, šalia mano kojų.

– Labas, – tariau užkimęs. Išgirdęs savo balsą, net krūptelėjau. Galiausiai užsimerkiau ir pabandžiau giliai kvėpuoti. – O, Dieve... Kaip žmonės su tuo gyvena...

– Nejaugi tau nei kartelio taip nebuvo?

– Nebuvo...

– Ooo...

Atmerkęs akis, pažvelgiau į Eriką ir nustebau.

– O kas atsitiko? – paklausiau, nes pastebėjau jam ant skruosto nedidelę mėlynę. – Vakar kažkas mušėsi? Iš kur ta mėlynė? Nieko neprisimenu...

– Na, nusprendžiau tave paguldyti miegoti kaip žmogų... Aišku, pats nusirengti tu nenorėjai. Šaukei, spardeisi...

– Atsiprašau...

– Į sveikatą, – atrėžė šyptelėjęs. – Tai gal tau kažką pagaminti? Iškepti kiaušinienę?

Po jo žodžių visas skrandžio turinys pasikėsino išsiveržti lauk.

– Nekalbėk apie maistą... Tik vandens...

Kai mano noras buvo išpildytas, sunkiai atsikėliau ir nuėjau į tualetą. Grįžęs į lovą, vėl užmigau. Kai atsikėliau, diena buvo įsibėgėjusi. Artėjo vakaras. Apsirengiau, susirinkau savo daiktus. Vėliau, suradęs Eriką virtuvėje, palinkusį prie knygos, už viską jam padėkojau.

– Gal tave parvežti? – paklausė.

– Tikrai ne! Ačiū.

– Bet man nesun...

– NEREIKIA, – pertraukiau jį. – Ačiū tau už viską... Tu ir taip daug dėl manęs padarei.

Erikas išlydėjo mane.

– Tai taip man ir nepasakysi, kodėl nusprendei visą vakarą gerti? – paklausė, atrakinęs duris. Atidaręs jas, žengiau per slenkstį.

– Visai neseniai numirė mano mama, – tariau tai taip lengvai, kad pats likau nustebęs. Pasirodo, emocinis atbukimas turi savų pliusų...

– Užjaučiu...

– Nereikia, – tariau lipdamas laiptais.

Išėjęs į gatvę, iš kuprinės išsiėmiau telefoną. Ekrane pamačiau milijoną neperskaitytų žinučių nuo Dianos.

...

– Oi, – tarė Diana, įvažiavusi savo automobiliu į piktžolėmis apžėlusį kiemą, kurio centre pūpsojo mažas senas medinis namelis. – Tikriausiai pasiklydome...

– Oi ne, – tariau, jausdamas švelnų jaudulį. – Aš namie.

Diana pažvelgė į mane nuostabos kupinu žvilgsniu.

– Tik nesakyk, kad ruošiesi gyventi šitoje griuvenoje...

– O aš ir nesiruošiu. Aš čia TIKRAI gyvensiu.

Ji užgesino variklį ir mes trise išlipome iš automobilio.

Buvo pasakiškas vasaros vakaras. Šiltas oras, giedras žvaigždėmis besipuošiantis dangus, sodria oranžine spalva nuspalvintas horizontas. Iš netoliese esančio žaliuojančio tvenkinio savo serenadas traukė varlės. Švelnus vėjas glostė apnuogintos odos lopinėlius.

Iš automobilio išlipusi Auksė iš karto ėmė džiaugsmingai šokinėti po kiemą.

– Nėra juk taip blogai, ką? – paklausiau Dianos.

Diana nutaisė skeptišką veido išraišką.

– Aukse, – kreipėsi į savo dukrą, – būk atsargi! Čia gali būti erkių...

Namelis, kuriame planavau atversti naują gyvenimo lapą, buvo kuklus: papilkėjusios sienos, liūdnas aptrupėjęs kaminas, apkerpėjęs asbestinis stogas ir plastikiniai langai, kurie atrodė nenatūraliai. Įžengę pro vieninteles namo duris, patekome į ankštą koridorių, kuriame buvo dar dvejos durys. Vienos vedė į patalpą be langų, kuri buvo naudojama vietoj sandėliuko. Joje buvo daug senų stiklainių, įrankių, dulkių kamuolių ir voratinklių raizgalynių. Už kitų durų – vienintelė gyvenamoji patalpa, kuri nuolat skendėjo prieblandoje dėl mažų langų. Medinės grindys su nusilupusių dažų sluoksniu vaiduokliškai girgždėjo po kojomis.

Sienos buvo apklijuotos kadaise šviesiais tapetais. Dabar jos pageltusios, nusėtos mažais juodais taškeliais (spėju, musių išmatomis...). Patalpoje galėjai užuosti neryškų pelėsio kvapą. Na, o lubas atstojo tamsios, tiesiog lakuotos lentos. Diana, atvirai paklaikusi, rado šviesos jungiklį. Činkt ir plika lemputė kelis kartus mirktelėjusi užgeso.

– Aš tam pasiruošiau! – paskelbiau triumfuodamas ir iš kuprinės išsitraukdamas naują lemputę. Diana, išjungusi šviesą, palaukė, kol įsukau naują lemputę.

– Tebūnie šviesa! – sušuko ji ir paspaudė jungiklį.

Činkt...

Kelios žiežirbos ant žemės...

– Na jooo... – atsiduso Diana. – Einu į lauką, pažiūrėsiu, ką veikia Auksė.

Name stovėjo sena dujinė viryklė, krosnis, didelis stalas, suolas, aptriušęs fotelis, lova, televizoriaus staliukas ir sofa. Tiek baldų man visiškai užteko. Mažą šaldytuvą ir dujų balioną atsivežėme iš miesto. Aišku, tokiame name nebuvo kanalizacijos, šilto vandens, skalbimo mašinos. Tačiau už 200 metrų buvo šulinys, o už namo buvo ir lauko tualetas... Tiesa, manęs ši perspektyva visai nedžiugino. Visgi lauko tualeto problemą palikau spręsti vėlesniam laikui.

Diana didvyriškai stengėsi susilaikyti nuo neigiamų komentarų. Tik jau išvažiuodama namo, kai įsėdo į automobilį, ji pratrūko:

– Simonai, aš neslėpsiu... Manau, kad tavo sprendimas persikelti iš miesto į šią trobą, – pažvelgė į namą su pasišlykštėjimu, – yra didelė klaida. Tu pasigailėsi. Čia juk nėra jokių patogumų... Dušas, tualetas, šiltas vanduo...

– Diana, – atsidusau. – Viskas gerai. Aš pagaliau turėsiu savo stogą, kuriuo neprivalau su niekuo dalintis. Šeimininkas ima simbolinę nuomos kainą už šį namą. Čia viską galima suremontuoti! Be to, gavau streso nekeliantį darbą ir galimybę viską pradėti iš pradžių.

– O ar nebus taip, kad tu viską čia suremontuosi ir tas namo šeimininkas išspirs tave į gatvę?

– Nemanau...

– Na, ką gi... – Diana užvedė automobilį. – Skambink ir rašyk. Kitą savaitgalį su Aukse tave aplankysime.

– Gerai. Lauksiu.

Palaukiau, kol automobilis išnyks iš akiračio. Kurį laiką palūkuriavęs lauke, grįžau į savo naujuosius namus. Viduje mane apniko nesaugumo jausmas. Atrodė, tarsi patalpa pradėjo nepaliaujamai trauktis. Nuo padažnėjusio kvėpavimo svaigo galva. Išmuštas šalto prakaito karštligiškai ieškojau savo mobiliojo. Radęs jį, surinkau numerį ir, paspaudęs skambinimo mygtuką, laukiau užgniaužęs kvapą... Įrašytas operatoriaus balsas pranešė, kad telefonas yra išjungtas.

Ir ko aš tikėjausi? Juk skambinau savo motinai...

Pačiupęs kuprinę, išlėkiau iš namų į naktį. Bėgau neaiškia kryptimi tol, kol privalėjau sustoti atsikvėpti. Toks galingas panikos priepuolis mane buvo užpuolęs per mamos laidotuves. Prisimenu, kaip dusdamas išbėgau iš laidojimo rūmų ir susmukau prie medinės tvoros. Paskui mane atbėgo Diana. Atsiklaupusi prie manęs, ji suėmė rankomis mano veidą ir pažvelgė į akis.

– Simai, – tarė ji virpančiu balsu. – Tu privalai susiimti ir grįžti į salę...

– Aš negaliu... – suveblenau pravirkęs, nes jaučiau vaikišką bejėgiškumą. – Ne-ga-liu...

– Paklausyk, esi pats stipriausias žmogus, kurį pažįstu. Tave gyvenimas negailestingai svaidė į uolas, bet tu vis atsitiesdavai ir eidavai toliau. Aš tau neleisiu palūžti, girdi? Po tiek laiko, po to, ką abu išgyvenome... Neleisiu...

Na, o dabar... Praradęs laiko nuovoką slinkau žvyrkeliu lyg beprasmiškos egzistencijos terorizuojama būtybė. Buvau pasiruošęs eiti ligi aušros. Nusprendžiau, jog, kai pajusiu nerimastingas mintis blukinantį nuovargį, tik tada apsisuksiu ir tipensiu atgal. Šiuo metu buvau pasiruošęs pražygiuoti dar ne vieną kilometrą...

...

Iš galo atvažiuojantis automobilis mane trumpam apakino savo priekiniais žibintais ir privertė stabtelėti. Mano nuostabai, automobilis taip pat sustojo. Atsisukau ir atžagaria ranka prisidengiau akis. Pro pirštų tarpus bandžiau įžvelgti automobilio keleivius.

– Maam! Tai Simonas! – pasigirdo džiaugsmingas Auksės balsas.

– Aukse? – sukuždėjau sau po nosimi.

Užgeso priekiniai automobilio žibintai. Nedrąsiai priėjau prie burzgiančios transporto priemonės. Diana, iššokusi iš automobilio, pripuolė prie manęs:

– Kas atsitiko? Tau viskas gerai? Ką čia veiki, ką?

– Aš skambinau mamai...

– Ak, Simonai, – ji pažvelgė rūpestingomis akimis, o vėliau stipriai apkabino mane.

– Kaip tu mane radai?

– Mane pradėjo kamuoti bloga nuojauta. Apsisukusi atvažiavau atgal ir radau tuščius namus. Su Aukse išbėgusios ant žvyrkelio, pamatėme tavo pėdsakus... Istorijos pabaiga.

Grįžome atgal. Diana išjungė automobilio variklį ir paskelbė, kad šiąnakt nakvos pas mane.

– Tau juk rytoj į darbą, – tariau nepatikliai prisimerkęs. – O Auksei į mokyklą...

– Tai nieko tokio! – nusišypsojo Auksė. – Vis tiek mokykloje baisiai nuobodu...

– Darbai palauks, – pasakė Diana, piktai pašnairavusi į Auksę. – O ir Auksei nieko neatsitiks, jei praleis vieną dieną...

– Ačiū, – pasakiau Dianai su begaliniu dėkingumu.

Auksė su Diana pasiklojo sau patalus ant sofos. Tuo metu aš užkaičiau arbatinuką ir užplikiau mums arbatos. Prie žvakių šviesos smagiai šnekučiavomės ir gurkšnojome arbatą, užkąsdami sausainiais. Žaidėme kortomis. Auksei buvo aštuoneri, tačiau ji jau pralenkė savo amžiaus vaikus protiniais gebėjimais. Nors buvau neblogas žaidėjas, o Diana – pažengusi lošėja, visus penkis Durniaus lošimus laimėjo Auksė.

– Negaliu patikėti! – sušuko Diana, numetusi kortas ant stalo. – Pralaimėjau vaikui kortų žaidime... Aš! Pralaimėjau!

– O aš galiu, – tarė Auksė, piktdžiugiškai šypsodamasi.

– Viskas... Vaikams laikas eiti miegoti!

– Mam! Tu taip sakai, nes pralaimėjai...

– O taip, – šįkart triumfavo Diana, iš rankovės išsitraukusi Mamos kortą.

Kai Auksė jau gulėjo lovoje, Diana išėjo į lauką parūkyti. Nusprendžiau palaikyti jai draugiją.

Buvau jau nurimęs. Jaučiau begalinę laimę, būdamas apsuptas brangiausių žmonių. Diana net nenutuokia, kokį dėkingumą jai jaučiu...

– Velnias... – tarė užsitraukusi cigaretę. – Aš auginu mažą suaugusį žmogų. Jaučiuosi tokia atitolusi nuo Auksės. Mes neturime su ja net apie ką pasikalbėti. O dar kokį pavyzdį aš jai rodau... Žaidžiau kortomis su savo aštuonerių metų dukra...

– Baik... – tariau šyptelėjęs. Atsirėmiau į namo sieną ir pažvelgiau į žvaigždėtą dangų. – Auksė tikrai nelaiko tavęs pavydžiu. Tad būk rami dėl savo poelgių...

– Užsičiaupk! – Diana draugiškai kumštelėjo man į petį. – Palauk... Tu juokauji! Reiškia, jog tau jau geriau. Tai kaip jautiesi?

– Gerai. O kaip nepavyzdinga motušė?

– Esu mama jau nemažai metų, ir žinok, aš vis dar nepripratau prie šio vaidmens. Auksė yra protinga. Apskritai sunku ją vadinti vaiku. Darbo dienomis ji mokykloje, o po pamokų eina į būrelius. Grįžusi namo ruošia pamokas, laisvu laiku ji skaito knygas... Skaito jas ir savaitgalį... Aš jos beveik nematau.

– Juk tai gerai.

– Na, taip... – nedrąsiai pripažino. – Bet žinai... Jaučiuosi šiek tiek sutrikusi... Man kartais atrodo, kad Auksei nesu reikalinga.

– Baik. Tu gera mama. Auksė man sakė, kad tu – kietuolė.

– Na va, – pasakė išpūtusi į orą dūmų kamuolį. – Aišku, tiesiai į akis ji man to niekada nepasakys...

– Tikrai ne...

– Tu labai patinki Auksei. Jūs abu tiek daug skaitote, galite pasikalbėti apie knygas. O va su manimi ji turi mažai ką bendro.

– Diana... – tariau giliai atsidusęs. – Ji tave myli ir tai svarbiausia.

Įsivyravo tyla ir aš nusprendžiau grįžti į vidų, bet Diana mane sulaikė.

– Tu tikrai nori pradėti savo naują gyvenimo etapą būtent čia? Juk mieste irgi lengvai susirastum darbą. Galėtum trumpam įsikurti pas mus, kol atsistotum ant kojų.

– Gyventi po vienu stogu su Dariumi? – nepatikliai prisimerkiau, išgirdęs tokį netikėtą pasiūlymą. – Nemanau, kad tai įmanoma... Ačiū. Gal ne.

– Baik, jis nieko prieš.

Nieko jai neatsakęs, grįžau į vidų. Auksė jau buvo užmigusi.

Netikėtai man toptelėjo, kad ši akimirka yra viena iš geriausių mano gyvenime. Juk turiu naują šeimą. Nesvarbu, kad mūsų nesieja giminystės ryšys. Mus sieja stipresnis jausmas ar net jėga. Nors praradau Violetą, o vėliau ir mamą, bet aš dar turiu Dianą bei Auksę. Šiandien man to užtenka. Jaučiuosi turtingas.

...

Kartą, kai su Diana važiavome į miestą apsipirkti, per radiją klausėmės pokalbių laidos, kurioje buvo diskutuojama ar aukštas intelekto koeficientas visada lemia sėkmę gyvenime. Dažniausiai į eterį skambino žmonės, kurie gyrėsi savo karjeros pasiekimais, nors mokykloje jiems sekėsi prastai. Net nesigilinau, kodėl pokalbiai vis nukrypdavo apie mokyklą ir pažymius...

– Metas baigti mūsų įdomią laidą, – galiausiai paskelbė radijo laidos vedėja, – ir dabar pasiklausyti savaitės dainų top dešimtuko! – pasigirdo įrašyti džiaugsmingi šūksniai bei plojimai. – Bet prieš tai, mieli draugai, suteiksime galimybę dar vienam klausytojui pasisakyti šia tema. Primenu, jog šiandien kalbame apie aukštą intelekto koeficientą ir ar tai yra gero gyvenimo garantas. Į eterį jau prisiskambino klausytojas. Sveiki, sveiki! Su kuo kalbu?

– Arvydas, – prisistatė klausytojas, o mudu su Diana susižvalgėme, išgirdę pažįstamą balsą.

– Negali būti... – tarė Diana ir papurtė galvą.

– Taigi, – toliau kalbėjo diktorė, – kaip jūs manote, Arvydai? Ar aukštas intelekto koeficientas daug lemia gyvenime? Ar tai yra sėkmingo gyvenimo garantas?

– Na, manau, kad lemia, – pasakė Arvydas. Žvilgtelėjęs į Dianą, pagarsinau radiją. – Bet ne mažiau svarbios yra ir asmeninės savybės, pavyzdžiui, atkaklumas, ryžtingumas, drąsa... Galiu pateikti ir gyvenimišką pavyzdį.

– Nagi, nagi... – nekantravo vedėja.

– Mūsų klasėje buvo toks vaikinas, – pradėjo Arvydas, – kuris mokėsi vien dešimtukais, bet asmeniniame gyvenime jam nelabai sekasi. Girdėjau, kad jis išvažiavo iš sostinės ir įsidarbino kažkokiame atokiame kaime. Atrodo, jog bibliotekoje...

– Jis kalba ne apie tave, – tarė Diana, kažkodėl kaltai nusišypsojusi.

– Ooo taip... – sukryžiavau rankas.

– Mhm... Įdomu... – tarškėjo diktorė. – Arvydai, o ar nemanote, kad pažymiai mokykloje nėra patikimas intelekto koeficiento rodiklis?

– Taip! Tikrai taip! Tie, kurie turėjo daug laisvo laiko, gerą atmintį, tai jiems mokykloje sekėsi geriau. Bet po mokyklos moksliukams, – po pastarojo žodžio vedėja nusikvatojo, – sunkiai sekėsi gyvenime pritaikyti mokykloje įgytas žinias.

– Hm, – tarsi susimąstė diktorė. – Arvydai, bet galbūt tas jūsų pažįstamas yra laimingas?

Buvau neapsakomai dėkingas diktorei už tokius žodžius. Nors, tenka pripažinti, prieš kelias minutes mintyse ją išvadinau patarška ir kvaiša neraliuota...

Diana jau tiesė ranką, norėdama perjungti radijo stotį. Staigiai patraukęs jos ranką į šalį, įsmeigiau į Dianą priekaištingą žvilgsnį lyg sakydamas, kad net nebandytų kišti savo ilgų pirštų prie muzikos grotuvo.

– Žiūrėk į kelią... – pareiškiau.

– Abejoju, – kalbėjo Arvydas. – Jis dar kažką studijavo ketverius metus. Aišku, kad jis tikėjosi pasiekti daugiau po studijų... Na, o aš niekada nepasižymėjau kažkokiais išskirtiniais gabumais. Tiesiog daug ir sunkiai dirbau, tad taip ir pasiekiau, ko norėjau.

– Tave tėvelis paėmė dirbti į savo įmonę... – piktai murmėjau sau po nosimi. – Koks dar sunkus darbas...

– Ačiū jums, Arvydai! – pasakė diktorė. – O aš dar kartą primenu, kad šiandien kalbėjome apie aukštą intelekto koeficientą ir ar jis yra gero bei sėkmingo gyvenimo garantas. Su jumis buvo Roma Martirosianaitė. O dabar... savaitės top dešimtukas!!! Gero vakaro, mūsų radijo klausytojai!

Per radiją pradėjo groti dainininkės Miley Cyrus daina Wrecking ball. Diana iš karto pritildė radiją ir, neatplėšdama akių nuo kelio, paklausė manęs:

– Gal nori apie tai pasikalbėti?

– NE, – tariau.

Susipainiojo visos mano mintys!

Negalėjau patikėti, kad galima taip atvirai džiaugtis kitų nesėkme (taip, aš vis dar naivus). Po studijų man sunkiai sekėsi rasti darbą. Apskritai, ilgą laiką buvau dažnas darbo biržos lankytojas. Tik po kelių mėnesių man pavyko įsidarbinti įmonėje, kurioje išrašinėjau sąskaitas bibliotekoms. Nuo studijų pabaigos iki pat įsidarbinimo bibliotekoje jaučiausi esantis nevykėlis. Atrodė, kad visiems aplinkui puikiai sekasi kopti karjeros laiptais, išskyrus mane. Socialiniai tinklai – tikra kreivų veidrodžių karalystė – pagilino mano nusivylimą gyvenimu. Peržvelgdamas bendraamžių sienas, matydavau kelionių, šeimos nuotraukas. Visi dalinosi savo pasiekimais, o aš neturėjau, kuo pasidalinti. O ir prasidėjęs darbo pokalbių maratonas, atrodė, jog niekada nepasibaigs...

Diana po studijų lengvai gavo darbą ir šiuo metu ji yra sėkminga advokatė (kaip ir norėjo jos tėvai). Po ilgo laiko jai pradėjo patikti jos darbas. Šiuo metu Diana net džiaugiasi, kad tėvai ją pastūmėjo būtent šiuo keliu.

Kad ir kaip bebūtų, gyvenimas dar nepakankamai pajuokavo. Po kelių dienų, kai grįžau namo iš darbo, pasidomėjau, kas vyksta Facebook. Pamačiau, kad esu pridėtas prie pokalbių grupės, kurioje visa mūsų klasė kalbėjo apie susitikimą.

Klasės draugai organizavo iškilmingą mūsų klasės susitikimo vakarėlį.

– Važiuosim? – klausė tą vakarą paskambinusi Diana.

– Aš tikrai nevažiuosiu...

– Kodėl?

– Nes manęs niekas nesieja su tais žmonėmis. Jie man jau nieko nereiškia.

– Ar tavo sprendimui turėjo įtakos ta kvaila radijo laida?

– KĄ? Ne...

– Ar tikrai?

– Tikrai.

Įsivyravo tyla.

– O kodėl tu nori važiuoti? – paklausiau Dianos, nors atsakymą puikiai žinojau.

– Na, jeigu aš ten nepasirodysiu, tai visi pradės galvoti apie mane kažką negero. Aš jiems tokios progos tikrai nesuteiksiu. Pasirodysiu su pritrenkiančia šukuosena, makiažu, manikiūru ir nuostabia juoda suknele...

– O...

– Nagi, Simai... Be tavęs pasirodyti ten negaliu... Mes ten eisime dviese. Kaip Boni ir Klaidas...

– Tu gali eiti su savo Klaidu...

– Darius nenori... O va mes...

– Kaip Joniukas ir Grytutė, – pertraukiau ją.

– Galima ir taip pasakyti.

– Jei aš ten pasirodysiu, išduosiu savo įsitikinimus.

– Ar tu rimtai? Kokie dar, po paraliais, įsitikinimai?

– Nesvarbu.

– Tai tada aš irgi nevažiuosiu, – ragelyje pasigirdo atodūsis. – Iki.

– Iki.

Ilgą laiką svarsčiau ar pasielgiau teisingai. Iš tiesų, nenorėjau važiuoti dėl to, jog tuomet man reikėtų stoti į akistatą su savo skriaudėjais. Man nėra aukos sindromo! Tikrai ne. Tiesiog klasės draugų veidai pažadins slogius prisiminimus. Taip pat reikia pripažinti, kad man rūpi kitų nuomonė. Daugelis manė, kad po mokyklos tapsiu žymiu rašytoju ar mokslininku. Paradoksas, bet aš pats taip niekada nemaniau. Bet spaudimą iš aplinkinių jaučiau nuolatos. Kadangi dabar esu bibliotekininkas, visi laiko mane nevykėliu. Klasės susitikimas bus puiki proga išpūsti savo ego, pademonstruoti savo galią, pasijusti svarbiam... Dabar patyčios bus nustumtos į šalį. Po tiek laiko į trasą išvažiuos pasyvi agresija, vienas kito per dantį traukimas ir t.t. Visą tai paaiškinau Dianai.

– Dėl Dievo meilės... – per telefono ragelį purkštavo Diana. – Visi esame jau suaugę. Kokia dar pasyvi agresija? Kam rūpi, kur tu dirbi?

– Tai manai, jog man paranoja?

– Aš esu tuo įsitikinusi.

– Gerai. Mes sudalyvausime klasės susitikime, – pareiškiau ir iš telefono ragelio pasigirdo džiaugsmingas spygtelėjimas.

– Valio! Myliu ir iki!

Pyp, pyp, pyp.

Bus puiki proga pasitikrinti ar man paranoja.

...

Artėjantis klasės draugų susitikimas pavertė mane nervų kamuoliu. O atrodė, kad esu puikiai prisitaikęs išlikti ramus bet kokiomis sąlygomis...

Mokykloje palaikyti psichinę pusiausvyrą man padėjo du savisaugos mechanizmai – tetulė ironija ir dėdė sarkazmas. Dažniausiai, tiesiogiai susidūręs su patyčiomis, nutaisydavau buką veido išraišką. Tiesiog ignoruodavau įžeidimus ir kvailai šypsodavausi (o mintyse pasijuokdavau iš tokių situacijų). Bet dabar, žinant, kad vėl teks pasimatyti su klasės draugais, mane periodiškai ištikdavo panikos priepuoliai. Norėdamas sumažinti įtampą, pradėjau analizuoti save. Visus minčių štormus užrašinėjau į bloknotą:

***

Nors ir kartoju, jog nesu auka, bet nesąmoningai susikuriu situacijas, kurios baigiasi mano pralaimėjimu. Taip pasitvirtina nuostata, jog esu niekam tikęs. Tada aš sau imu kartoti: „Matai, Simai, tu iš tiesų esi nevykėlis. Tau nuolat nesiseka!“ Po tokių minčių pasineriu į savigailą. Net kai atsiranda galimybė kažką pakeisti, laimėti ir įrodyti sau, kad nesu niekam tikęs, aš ją ignoruoju.

***

Diana buvo teisi sakydama, jog mieste atsiveria geresnės galimybės. Juk ten galėjau gauti visai neblogą darbą ir dabar man nereikėtų rankomis plauti drabužių...

***

Humoras yra puikus savisaugos mechanizmas. Kaip ir ironija bei sarkazmas. Dažniausiai juokiuosi iš savęs. Taip aš užbėgu už akių aplinkinių manęs nuvertinimams...

***

Kartais mane vadina arogantišku, nes būnu abejingas aplinkai ir aplinkiniams. Bet taip nėra. Aš tiesiog bijau būti atstumtas. O dar ir nepasitikiu savim...

***

Tėvai mane augino kaip kokį kambarinį augalą, kurį reikia tik retkarčiais palaistyti. Dėl tokio riboto ryšio su tėvais aš vengiu palaikyti intensyvų ryšį ir su kitais žmonėmis. Kai ilgą laiką šalia manęs yra nepažįstamas žmogus, viduje pradedu dusti, jaučiuosi suirzęs... Man reikia pabūti vienam...

Man pasisekė, kad gyvenimas kaime ir darbas bibliotekoje man leidžia laisvai kvėpuoti...

***

Po motinos mirties nebendrauju su tėvu. Ironiška, bet mudu esame tokie panašūs... Juk ir aš – emocinis partizanas. Diana sako, kad turiu su juo pasikalbėti. Bet aš nenoriu... Nors tėvas metė gerti po motinos mirties.

Kodėl jis negalėjo to padaryti, kai ji buvo gyva?

***

Tėvai mus myli. Ir jie tą meilę reiškia skirtingai. Mano tėvai mane mylėjo ir tai rodė pirkdami man įvairiausius daiktus. Ypač rūbus. Motina visada kartojo nenorinti, kad kiti vaikai iš manęs šaipytųsi dėl mano prastesnių drabužių.

Ir negaliu skųstis, kad mano mama prašovė...

Iš mano rūbų tikrai niekas nesišaipė...

Jeigu man nepavyks apsikuopti savo galvoje... Ką gi, sakysiu laba diena psichoterapeutui. Gal jis pagydys mano dvasią.

...

Kadangi buvau įnikęs į savo problemas, net nepastebėjau, jog Dianos gyvenime kažkas vyksta. Ji tapo nervinga, daug rūkė ir nuolatos paskęsdavo savo apmąstymuose. Iš pradžių maniau, kad ją neramina grėsmingai artėjantis klasės susitikimas. Bet vėliau, viską apsvarstęs, atmečiau šią galimybę kaip ne itin realistišką. Diana buvo stipri, savimi pasitikinti, sėkminga ir nepriklausoma moteris. Vargu, jog jai ramybės nedavė tie patys dalykai, kaip ir man.

Savaitę prieš klasės susitikimą, važiavome apsipirkti. Diana paprašė manęs ir Auksės padėti jai išsirinkti suknelę. Užėjome į prabangių ir visame pasaulyje žinomų prekių ženklų parduotuvę. Diana su konsultantės pagalba išsirinko kelias sukneles ir nukulniavo į persirengimo kabiną. Tuo metu mudu su Aukse sėdėjome ant elegantiškų suoliukų ir kantriai laukėme jos pasirodymo.

Auksė, kaip ir visada, buvo apatiška apsipirkinėjimams. Kaip ir aš. Drabužių parduotuvėje ji skaitė. Šiuo metu jos gležnos rankos laikė Roald Dahl knygą „Raganos“. Pats šią knygą skaičiau net kelis kartus. Tiesa, pirmą kartą ją perskaičiau būdamas penktoje klasėje. O va Auksė ją skaito būdama antroje.

Žiūrėdamas, kaip ji įdėmiai skaito, nusišypsojau. Auksė net nežino, kokia yra panaši į aktorę Marą Wilson, kai toji buvo maža. Minėta aktorė suvaidino pagrindinį vaidmenį filme „Matilda“, kuris buvo nufilmuotas pagal Roald Dahl knygą.

– Aukse, – tariau vis dar šypsodamasis. – Manau, tavo mamai nepatiks, kad tu dabar skaitai knygą.

– Jai visada nepatinka, kai aš skaitau, – atsakė Auksė net nepakeldama akių.

– Klausyk... – šnabždėjau. – Tavo mama pastaruoju metu tokia... hm... nervinga. Gal žinai kodėl?

Auksė užvertė knygą ir įsmeigė į mane rimtą žvilgsnį.

– Mama su tėčiu dažnai pykstasi. Jie miega atskirai. Kartą girdėjau, kai tėtis šaukė ant mamos, kad mes su ja per daug laiko praleidžiame su tavimi.

– O... – netekau žado, nors ir seniai žinau, kad Darius manęs netoleruoja.

– Jie dažnai šaukia vienas ant kito. Viskas gali pasibaigti skyrybomis, taip?

– Eeee... Nemanau, kad jie išsiskirs...

– Aš to tikrai nenorėčiau.

– Viskas bus gerai. – atsidusau, pajutęs spaudimą galvoje. – Galbūt man teks rečiau matytis su tavimi ir Diana.

Po mano žodžių Auksė, išsigandusi, išpūtė akis.

– Nekreipk dėmesio, – bandžiau gelbėti situaciją. – Aš tik nevykusiai pajuokavau...

Kaip tik tuo metu pasirodė Diana. Ji atrodė stulbinančiai. Tokia gracinga ir lengva lyg ką tik nuo podiumo nužengęs modelis. Ji atrodė taip pat nepriekaištingai su visomis kitomis suknelėmis, kurias tik pasimatuodavo. Taip jai ir pasakiau. Tai tik patvirtinusi Auksė prajuokino konsultantę, o va Dianą – supykdė.

– Jūs esate prasčiausi patarėjai! – purkštavo ji.

Į jos žodžius abu su Aukse reaguodavome paprastai. Tiesiog susižvalgydavome ir skėsčiodavome rankomis. Galiausiai Diana išsirinko suknelę ir giliai atsiduso.

– Iš šitų – man jokios naudos, – tarė konsultantei, ranka rodydama į mus. – Noriu susimokėti už pirkinį ir kuo greičiau grįžti namo.

– Jau tų gražių žmonių problemos... – pasakė Auksė, sukryžiavusi rankas.

– Aha...– pritariau pavartęs akimis.

– Geriau patylėkit... – pareiškė Diana, nutaisiusi maniakės-žudikės veido išraišką.

Ir mes abu užtilome, nes branginome savo gyvybę.

Atėjus nelemtam penktadieniui, visą dieną prakaitavau, man svaigo galva. Bandžiau save raminti, bet man nesisekė. Išgėriau septynis puodelius stiprios mėtų arbatos. Darbo dienos pabaigoje mane jau pykino vien nuo minties apie mėtas. Grįžęs namo nusiprausiau, persirengiau ir laukiau, kada atvažiuos Diana. Kai išgirdau kieme besiparkuojantį automobilį, išlėkiau laukan su stipriai krūtinėje spurdančia širdimi.

– Kaip jaučiasi mano kavalierius? – entuziastingai paklausė Diana, kai įsėdau į automobilį.

– Gerai. O tu?

– Ir aš gerai, – atsakiusi iš karto surimtėjo.

Įprastai Diana kažką pasakytų, pasijuoktų ir įjungtų radiją. O dabar – nieko. Važiavome tylėdami.

Supratau, kad nieko negaliu pakeisti. Esu Dianos visureigyje ir važiuoju tiesiai į kavinę, kurioje vyks klasės susitikimas. Tai jau viskas. Po kiek laiko nusiraminau. Kvėpavimas tapo gilus, mano baimės trumpam paliko mane ramybėje, todėl nusprendžiau pakamantinėti Dianą:

– Kaip reagavo Darius į tai, kad važiuoji į klasės susitikimą kartu su manimi?

– O kaip jis reaguos... – iš karto susierzino Diana. – Jam juk vienodai...

– Pastaruoju metu, – sunkiai atsidusau, – mes rečiau matomės, kalbame telefonu...

– Atleisk. Tiesiog darbe tikras kosmosas. Nieko nespėju.

– Aaa... – sumykiau įsistebeilijęs į vaizdą pro langą. – Tai sakai sunkumai darbe...

– Aha.

Buvo nuostabus vakaras. Besileidžianti saulė savo spinduliais paauksavo laukus ir medžių lapų karūnas. Prieš atslenkant sutemoms, viskas magiškai švytėjo oranžine spalva.

– Simai, gal kažkas atsitiko? – paklausė Diana po pauzės. – Atrodai dėl kažko susikrimtęs...

– Man viskas gerai... O kaip tu?

– Taip pat...

– Tai gerai.

Nuliūdau, kad ji nepasakoja apie savo nesutarimus su Dariumi. Galbūt ji nepasiruošusi, o gal tiesiog nepakankamai pasitiki manimi. Galiausiai šios mintys išstūmė visas baimes dėl laukiančio vakaro. Aišku, viskas sugrįžo privažiavus restoraną. Vos tik Diana tvarkingai priparkavo automobilį ir išjungė variklį, iš karto ėmė taisytis smulkius makiažo defektus. Pakeitusi patogią avalynę į juodus blizgančius Louboutin aukštakulnius, ji pažvelgė į mane ir šelmiškai nusišypsojo.

– Diana grįžta!!! – sušuko. – Ar tu pasiruošęs?

– Aha, – atsakiau anemiškai.

Prie restorano durų stovėjo Arvydas ir rūkė cigaretę. Netoli jo šnekučiavosi ir kikeno buvusios klasės draugės klasės draugės.

– MERGINOS!!! – sušuko Diana, užtrenkusi automobilio dureles. Ji iš karto nuskubėjo prie klasės draugių.

Tuo metu aš nedrąsiai žengiau kelis žingsnius lyg pirmasis žmogus, išsilaipinęs mėnulyje. Žinojau, kad tai neišvengiama – turėsiu paspausti ranką Arvydui. Giliai įkvėpiau ir iškvėpiau. Nutaisiau neutralią veido išraišką ir nupėdinau link jo.

Pamatęs mane, Arvydas plačiai nusišypsojo. Tuo metu aš niekaip nereagavau. Iš pradžių pasisveikinau su merginomis, o tada, priėjęs prie Arvydo, ryžtingai paspaudžiau jam ranką.

– Sveikas, – tariau jam.

– Labas labas. Kaip gyvuoji?

– Gerai.

Nejaukios tylos pauzė.

– Tai ką dabar veiki gyvenime, Simai?

Jis rimtai? Iš karto atakuos mane klausimais, į kuriuos atsakymus jau seniai žino...

– O tai tu nežinai? – pasakiau, vos sutramdęs juoką.

– Ne.

– Na... Sprendžiant iš radijo laidos, kurios metu diskutavai apie aukšto intelekto ir sėkmingo gyvenimo ryšį, tu žinai, ką aš veikiu gyvenime...

Laiku išdygusi Diana pagriebė mane už rankos ir nutempė į restoraną. Kai buvome viduje, ji paklausė manęs:

– Ką tu, po galais, sau galvoji?

Jos balsas skambėjo priekaištingai ir mane tai suerzino.

– Kažkas pažadėjo, jog padės man išgyventi šį vakarą... Bet tu, pamačiusi Editą, Rasą ir Veroniką, iš karto nuskubėjai pas jas, palikusi mane vieną.

– Dėl Dievo meilės! – tarė susiraukusi iš nepasitenkinimo. Tada suvokusi, jog kažkas gali mus pastebėti, Diana nutaisė šypseną ir prakalbo ramiu balsu. – Aš tik nutariau pasilabinti su merginomis. Nebūk kaip mažas vaikas...

– Gerai, – šyptelėjau ir palikau ją stovėti vieną.

Salė buvo išpuošta balionais ir kaspinais. Nekreipiau dėmesio į visas tas smulkmenas. Aš buvau tiesiog intravertas, patekęs į ekstremalią situaciją. Šiuo metu galvojau, kaip išgyventi šį vakarą.

Stalai buvo sustatyti prie nedidelės scenos, ant kurios muzikantai ruošėsi atlikti savo darbą. Nusprendžiau prisėsti ant pirmos pasitaikiusios kėdės. Mano planas žlugo. Vietos buvo pažymėtos. Pagaliau radęs savo vietą, kuri, žinoma, buvo prie Dianos, patogiai įsitaisiau ir galvojau, ką gi man dabar veikti, kad neatrodyčiau kaip atstumtasis. Nenorėjau išsitraukti mobiliojo ir bukai vėpsoti į ekraną tarsi kažką veikčiau. Tai kvaila. Geriau jau būčiau atsinešęs knygą. Tai būtų savotiška protesto forma.

Laimei, prie manęs priėjo Anika.

– Simai! – sušuko ir mes apsikabinome kaip seni geri draugai. – Kaip tavo nuotaika?

Ji prisėdo šalia.

– Na, tu žinai... Aš nenoriu būti čia.

– Aš irgi, – prisipažino apsižvalgiusi lyg bijodama, kad kažkas gali išgirsti mūsų pokalbį. – Iš karto pagavau save mąstant, kad šįvakar būtina gerai ir įspūdingai pasirodyti, nes, kitu atveju, mane visi apkalbės. Galvojau šiam vakarui kaip reikiant pasiruošti... Na, žinai, makiažas, manikiūras ir taip toliau. Bet vėliau nusprendžiau nekvaršinti sau galvos dėl vieno vakaro su žmonėmis, kuriems, iš tiesų, aš visiškai nerūpiu. Tai va taip ir pasirodžiau.

Ji atrodė elegantiškai. Pakeltas smakras, santūri ir nuoširdi šypsena, juodas kostiumėlis ir lengvai garbanoti trumpi plaukai.

– Juokauji? Tu atrodai labai gražiai.

– Ačiū. Tau irgi labai tinka kostiumas. Tiesa... Mačiau, kad atvažiavai su Diana.

– Taip. Po mokyklos tik su ja ir palaikau ryšį.

– O kur ji dabar?

– Ji atlieka savo seną vakarėlių sielos vaidmenį. Šį vakarą mums ne pakeliui. Diana vėl populiariųjų pasaulyje, o manęs ten neįleidžia.

– Aaa... – nusijuokė Anika. – Arvydas pasakojo, jog dirbi viename kaimelyje bibliotekininku. Aš visada įsivaizdavau tave tarp knygų.

– Arvydas viską apie mane žino... Geriau papasakok, kaip tau sekasi?

Pamažu prie stalų pradėjo rinktis žmonės.

– Gerai. Dirbu pradinio ugdymo mokytoja.

– Ooo... Pradinio ugdymo mokytoja??? – man atvipo lūpa.

– Tikrai, kad ooo! Ir dar koks ooo... Po mokyklos baigimo dirbau aukle ir man patiko būti su vaikais. Jie tokie... Tokie... Susitelkę į dabartį, jie gyvena tik čia ir dabar. Vaikai labai greitai supyksta, bet ir lengvai atleidžia. Su jais būna sunku. Net labai sunku. Bet žinok, jų šypsenos viską atperka.

Muzikantai paskelbė apie vakaro pradžią.

– Na, man jau metas eiti į savo vietą... – paskelbė atsistojusi Anika.

– O tu atėjai viena?

– Taip.

– Palauk...

Greitai ant gretimo stalo radau popierinę kortelę su jos vardu, ją atnešiau ir padėjau šalia savęs. Prie manęs turėjo sėdėti Veronika. Kadangi šįvakar jos draugijos nenorėjau, tai jos kortelę padėjau į Anikos vietą.

– O taip galima? – nusijuokė Anika.

– Aišku, kad galima... Sėskis tik.

Kai visi susėdo į savo vietas, muzikantai pradėjo vakarą. Skambant lengvai muzikai, ragavome užkandžius ir gėrėme vyną. Po 15 minučių visi prie stalų susikibome už rankų ir pradėjome linguoti pagal muzikos ritmą (kaip toje TV laidoje, kurią taip mėgsta senjorai). Po pusvalandžio prasidėjo oficialioji dalis. Ant scenos pakilo Edgaras ir Rasa. Jie pasakė kelis žodžius apie šį vakarą. Buvo įteiktos gėlės mūsų auklėtojai, kuri sėdėjo apsiašarojusi. Toliau pagal programą vyko diplomų teikimas. Kiekvienas klasės draugas gavo raštą už pasiekimus gyvenime. Tai buvo labai asmeniški dalykai... Dianą pasveikino kaip sėkmingą advokatę, Arvydą apdovanojo už verslumą ir t. t. Pamiršęs visas baimes, nuoširdžiai plojau savo draugams ir svarsčiau, už ką pats galiu gauti diplomą. Begalinis smalsumas išstūmė visas kitas mintis. Netikėtai Anika su Diana pradėjo man kartoti, kad lipčiau ant scenos. Diplomas man buvo įteiktas paskutiniam ir, Dieve mano, net neišgirdau, už ką...

Sutrikęs mėšlungiškai pakilau iš vietos ir kulniavau link scenos. Užlipęs ant jos trumpam apakau nuo ryškios šviesos. Edgaras paspaudė man ranką, o Rasa ištiesė diplomą. Visiškai sumišęs nedrąsiai paėmiau raštą ir greitai žvilgtelėjau į jo turinį.

Gavau diplomą už didžiausius akinius.

Už retro stiliaus akinius, kuriais šiandien pirmą kartą pasibalnojau savo nosį.

Man pakirto kojas, širdis daužėsi kaip pašėlusi. Stovėjau apstulbęs ir negalėjau patikėti, kad tai įvyko. Ir tai dar ne viskas. Dalis teksto mano diplome buvo parašytas ranka, kai kitų diplomuose esama tik spausdinto teksto. Mačiau Dianos ir Anikos diplomus. Ir kitų, NES, PO VELNIŲ, turiu didžiausius akinius!

Gerai...

Nežinau, kiek laiko taip prastovėjau sustingęs ir žiūrėdamas į tą diplomą. Kai pakėliau akis į publiką, visi buvo nuščiuvę. Jie tikėjosi, kad aš nusišypsosiu ir grįšiu į savo vietą. Nukreipiau žvilgsnį į Dianą. Ji, žiūrėdama man tiesiai į akis, karštligiškai purtė galvą lyg sakydama: Simai, NEREIKIA... Supratau, kad dabar tinkamas laikas skelti kalbą.

Nusišypsojau ir paprašiau Rasos, kad paduotų man mikrofoną. Ji nepatikliai prisimerkė, bet vėliau, nervingai nusišypsojusi, įvykdė mano prašymą.

– Ačiū, – tariau į mikrofoną. – Ačiū jums už viską. Trumpam buvau sustingęs scenoje, na, jūs matėte, – kai kas nusijuokė, įtampa slopo. – Tiesiog gavau originaliausią diplomą. TAIP! Už didžiausius akinius klasėje! Čia jums ne Nobelio premija ar koks Vyčio Kryžiaus ordino medalis... – vaikščiojau po sceną ir juokavau lyg stand-up komikas. – Smagu, kad mes visi čia susirinkome. Taip keista, juk esame tokie skirtingi, o mokėmės vienoje klasėje... Mes palikome visus nesutarimus, nuoskaudas ir konfliktus praeityje ir dabar esame čia, šioje salėje, tokie brandūs... Kai kas jau seniai susikūrė šeimą. Džiaugiuosi, kad mūsų šventėje dalyvauja ir auklėtoja. Ironiška, kad šalia jos sėdi Arvydas. O juk būtent jis septintoje klasėje ant stendo parašė, kad auklėtoja yra stora celiulitinė dramblė. Visi galvojo, kad tai Mykolo, to problematiško aštuntoko, darbas. Bet nė velnio! – visi pradėjo tarpusavyje žvalgytis ir nervingai šnabždėtis. Arvydo veidas paraudo. Tuo metu šalia jo sėdinti mokytoja buvo šokiruota. – Kaip neįprasta šiandien matyti ir Robertą kartu su Paulina. Nes juk visi žinome, kad Robertas buvo pamišęs dėl Dianos. Paulina jam buvo atsarginis variantas. Kitaip sakant – atsarginis uostas ar garažas. Kai Diana atstūmė Robertą, jis susitelkė vien į Pauliną. Protingas vaikinas, ką? Genialus strategas! Iš tiesų, aš nesuprantu, ką čia veikiu. Kokie jūs visi šaunūs, geri ir nuostabūs žmogučiai, aš matau ir facebook'e.

Arvydas jau stojosi iš vietos. Žinojau, kad galiu gauti į snukį, jei toliau tęsiu savo pasirodymą. Galėjau kalbėti dar ištisą valandą, bet nusprendžiau trauktis. Mano žinutė buvo aiški ir paprasta. Savo kalbos pabaigoje visiems palinkėjau gero likusio vakaro, atidaviau Rasai mikrofoną ir išskubėjau į lauką.

Man stipriai skaudėjo galvą. Žinojau, kad pasielgiau nebrandžiai. Bet dėl savo poelgio nesigailėjau (na, bent jau taip save bandžiau įtikinti). Išėjęs lauk, pajutau neapsakomą palengvėjimą. Lyg būčiau nuo pečių nusimetęs sunkią naštą.

Atsisėdau ant laiptų ir bandžiau nusiraminti. Nusprendžiau išsikviesti taksi ir važiuoti namo, bet kaip tik tuo metu į lauką išėjo Diana. Apsimečiau jos nepamatęs. Ji ilgą laiką stovėjo man už nugaros nieko nesakydama. Neištvėręs išpyškinau:

– Ir ko dabar slepiesi man už nugaros, ką? Jei atėjai moralizuoti, tai gali drožti atgal...

Diana prapliupo juoktis. Nustebęs žvilgtelėjau į ją.

– Oi... Kaip juokinga, Diana...

– Nusiramink, Simuk, – tarė prisėdusi šalia. – Atėjau pasakyti, kad tavimi labai didžiuojuosi. Juk mokinys pralenkė savo mokytoją! Mes darome gerą įtaką vienas kitam. Tu mane visą gyvenimą pristabdydavai, ramindavai, o aš tave atvirkščiai... Versdavau būti spontanišku, per daug negalvoti ir tiesiog veikti. Šį vakarą tu pademonstravai, kaip įsisavinai mano išdėstytą medžiagą, ir, o brolau, pasirodei nerealiai! Aišku, iš pradžių norėjosi bėgti ir nutraukti pasirodymą, bet vėliau pagalvojau, kad tegu eina jie visi kuo toliau... Jie to nusipelnė.

– Tai tu nemanai, kad pasielgiau kaip mažas vaikas? Juk jie nieko apie mane nežinojo. Štai kodėl ir įrašė prakeiktus akinius pasiekimų laukelyje...

– Jie galėjo paklausti manęs, Simai, – Diana žiūrėjo į mane rūpestingu žvilgsniu, kuris mane šiek tiek nuramino. – Jie galėjo pasinaudoti internetu... O ir šiaip, sugalvoti kažką beprotiško ir linksmo. Nemanau, kad ties tavo diplomu jų vaizduotė išsisėmė. Netikiu. Didžiausi akiniai bendrame kontekste atrodė... hm... Mažų mažiausiai labai keistai... Tu galėjai gauti diplomą už daugybę dalykų.

– Pavyzdžiui?

– Pavyzdžiui, kad esi nuostabus draugas.

– Tik nereikia čia to saldumo... – pareiškiau, nors mano išdavikiški lūpų kampučiai pakilo į viršų.

– Galėjo tave apdovanoti kaip knygų valdovą... Už paslaptingumą...

Atsidusau ir užsimerkiau. Šiuo metu labiausiai troškau atsidurti savo lovoje su knyga rankose. Norėjau siurbčioti juodą arbatą su bergamotu ir klausytis džiazo.

– Ačiū už tavo palaikymą, – tariau atsimerkęs ir dar kartą giliai atsidusęs.

– Nėra už ką, – Diana padėjo savo galvą man ant peties.

Kol taip sėdėjome, kažkas pabandė išeiti iš salės, bet pamatęs mus uždarė duris.

– Įdomu, – susimąsčiau, – jeigu mes čia sėdėsime iki ryto, jie išdrįs išeiti į lauką? Kaip manai?

– Abejoju. Jie greičiau iškvies sraigtasparnį.

– Sušalau užpakalį...

– Aš irgi...

– Važiuojam namo? – paklausiau atsistojęs ir padavęs Dianai ranką, bet ji neatsistojo.

– Namo? – susiraukė lyg būčiau ją baisiai įžeidęs. – Juk šiandien mūsų vakaras...

– Ir ką siūlai veikti?

– Važiuojam valgyti keptų bulvyčių. Nesiūlysiu pradurti Arvydui padangų. Nes žinai... esu advokatė. O dar ir mama.

Kai jau ėjome link automobilio, iš restorano nedrąsiai išėjo Anika. Kai atsisukau, mūsų žvilgsniai trumpam susitiko. Ji šyptelėjo ir sustojo ant laiptų.

– Palauk, Diana... – paprašiau.

Priėjau prie Anikos ir ieškojau tinkamų žodžių.

– Atsiprašau už šou, – tariau šiek tiek pasimuistęs. – Nenorėjau sugadinti tau vakaro...

– Man vakaro nesugadinai.

– Klausyk, gal nori prisijungti prie mūsų?

– O ką jūs veiksite?

– MES VALGYSIM ŠLAMŠTĄ! – sušuko Diana, pamojavusi ranka.

– Aaa, – tarė Anika nusijuokusi. – Gal ir neblogai būtų...

Nuvažiavome į artimiausią greito maisto restoraną. Nevalgėme jokių bulvyčių ar mėsainių. Užsisakėme po vieną ledų kokteilį ir kalbėjome apie visokius niekus. Atėję pavalgyti žmonės į mus žiūrėjo keistai. Taip, mes atrodėme per daug išsipuošę greito maisto restoranui. Vien Diana su ilga tamsiai mėlyna vakarine suknele atrodė nenatūraliai greitojo maisto restorano aplinkoje. Kai koks žmogus į ją ilgai įsispoksodavo, Diana durdavo į jį įžūlų žvilgsnį ir rėždavo 1 iš 4 frazių:

1. Ko jūs žiūrite??? Nematėte išleistuvių karalienės makdake?

2. Aš ne tam metus lieknėjau, kad ateičiau su sportine apranga kimšti mėsainio. Man šventė!

3. Kiekviena diena – šventė. O šventes reikia švęsti!

4. Ko jūs spoksote? Aš gyvenu laisvoje šalyje...

Kai nuo saldžių kokteilių ėmė vimdyti, o nuo Dianos replikų sukelto juoko skaudėti pilvą, nusprendėme skirstytis namo. Pirmiausia Diana vežėme namo Aniką. Važiuodami tylėjome. Prabudę vidiniai cenzoriai negailestingai plakė mane už vakaro pasirodymą. Vėl ėmiau atsiprašinėti ir apgailestauti:

– Atsiprašau, Diana, kad sugadinau vakarą. Juk tu taip laukei šios dienos...

– Aha, – tarė su karteliu balse. – Labiausiai laukiau šokių... Nors...

Diana staigiai užmynė stabdžio pedalą. Kai automobilis sustojo kelkraštyje, ji liepė mums su Anika išlipti lauk. Iš pradžių pamanėme, kad Diana juokauja, bet ne, ji buvo nusiteikusi kuo rimčiausiai.

Stovėjome vidury nakties ant asfaltuoto kelio dangos ir laukėme, kas bus toliau. Diana įjungė muzikos grotuvą visu pajėgumu. Užgrojo Blondie daina Maria. Diana iššoko iš automobilio ir ėmė šokinėti pagal dainos ritmą. Tuo metu mudu su Anika stovėjome išpūtę akis. Greitai Dianos sumanymas man pasirodė visai smagus ir aš prisijungiau prie šokių. Galiausiai ir Anikos skepticizmas išgaravo. Ji nedrąsiai priėjo prie mūsų ir ėmė šokti. Automobiliai pralėkdami pro mus pristabdydavo. Vairuotojai mums mojuodavo ar besijuokdami nuspausdavo garso signalą.

Apie 4 valandą ryto buvome prie mano namų. Diana buvo išsišiepusi nuo ausies ligi ausies. Aušo nauja diena.

– Buvo nuostabi naktis, – tarė patenkinta. – Juk ne kiekvieną dieną tenka šokti vidury asfaltuoto kelio... Ačiū.

– Ne... – papurčiau galvą. – Tai tau ačiū.

Padėkojęs atsisegiau saugos diržą ir jau ruošiausi lipti. Bet tuo metu Diana prakalbo:

– Aš galvoju skirtis su Dariumi.

Per mano kūną perbėgo nemalonūs šiurpuliukai. Nuovargio ir mieguistumo lyg nebūta...

– KĄ??? Kodėl???

– Tiesiog negaliu daugiau taip tverti, – tarė Diana, padėjusi galvą ant vairo. – Mūsų niekas nesieja. Šie santykiai verčia mane pūti iš vidaus. Negaliu apsimetinėti, kad viskas gerai... Darius nenori, kad aš turėčiau kažką bendro su tavimi. Jis ir Auksei apie tave prišnekėjo siaubingų dalykų...

– Net nežinau, ką pasakyti... – prisipažinau nuliūdęs. – Bet tu neskubėk spręsti, ką? Žinau, kad Darius netoleruoja manęs. Aš jam visuomet nepatikau. Bet Auksei reikalingas tėvas. Jis turi būti šalia augant vaikui...

Diana pažvelgė į mane apatišku žvilgsniu. Veidas buvo be jokių emocijų.

– Iki, Simai... – tarė man ir aš supratau, kad turiu nešdintis.

Prieš uždarant dureles paprašiau, kad ji man praneštų, kai bus namie.

Kai Diana išvažiavo, iškart namo nėjau. Stovėjau ir mąsčiau apie savo žodžius. Tik tada supratau, kokią nesąmonę jai pasakiau. Diana prisipažino, kad negali daugiau tverti santykiuose, o aš jai patariau palaukti, pagalvoti apie Auksę, nes vaikas negali augti be tėvo figūros...

KĄ AŠ SAU GALVOJAU?

Aš iš viso greičiausiai niekada neturėsiu vaikų... Kodėl jai daviau tokį sumautą patarimą? Diana norėjo supratimo iš mano pusės.

Visa ši situacija priminė problemas dėl mano aseksualumo. Kai kažkam prisipažindavau, kad esu aseksualus, aš laukdavau iš žmogaus būtent supratingumo, o ne vertinimų (o juo labiau idiotiškų patarimų...).

O dabar tik pasižiūrėkite į mane... Aš pats paslydau.

Iš kišenės išsitraukiau mobilųjį ir nedelsiant surinkau Dianos numerį. Nors skambinau kelis kartus, bet niekas neatsiliepė...

...

Kartą į biblioteką užsuko mažas berniukas. Jis lyg įbaugintas žvėriūkštis savo didelėmis tamsiomis akimis ilgai stebėjo mane, kol galiausiai paklausė:

– O kur Svetlana?

Tai buvo man dažniausiai užduodamas klausimas nuo įsidarbinimo pradžios. Svetlana yra pensinio amžiaus moteriškė. Ji nusprendė pasinaudoti užsitarnautu poilsiu ir, apmokiusi mane savo amato, išėjo į pensiją. Iš pradžių kaimo gyventojai į mane žvelgė be jokio pasitikėjimo, kaip į kokį įsibrovėlį. Nuolatinė bibliotekos lankytoja, kuri ryja visus detektyvinius romanus iš eilės, man viską paaiškino:

– O ko tu nori? Atvažiuoja jaunuolis iš miesto į nykstantį kaimą dirbti bibliotekoje... Tai žmonės suka galvas, kas su tavimi yra negerai. Daugelis galvoja, kad esi kaip reikiant pačiuožęs...

Grįžkime prie situacijos su berniuku.

– Svetlana išėjo į pensiją, – tada atsakiau jam nusišypsojęs. – Dabar aš dirbu vietoj jos. Gal tau padėti?

– Ačiū, nereikia, – atsakė berniukas ir nedrąsiai priėjo prie lentynų, ant kurių buvo dedamos vaikiškos knygos.

Įnikau į savo darbus ir nekreipiau dėmesio į mažąjį lankytoją. Po kokių 5 minučių akies krašteliu žvilgtelėjau, ką jis veikia. O jis šokinėjo norėdamas pasiekti knygą nuo aukštai esančios lentynos. Nusprendžiau palaukti ir pasižiūrėti, kas bus toliau. Man buvo įdomu, ar šis vaikis išdrįs paprašyti pagalbos. O gal nuspręs, kad jam šios knygos nebereikia...

Berniukas ir toliau įtemptai šokinėjo. Nebuvo nė menkiausio šanso, kad jis sugebės pašokti taip aukštai. Tyliai nusijuokęs, priėjau prie jo.

– Kokią knygą tau pasiekti? – pasiteiravau ir jis nustojo šokinėti.

– „Broliai Liūtaširdžiai“.

Greitu rankos mostu paėmiau knygą ir ištiesiau ją jam. Keisčiausia, jog berniukas susigūžė lyg laukdamas smūgio. Išsigandęs žengiau kelis žingsnius atgal.

– Ar viskas gerai? – paklausiau.

Jis nieko neatsakęs tiesiog šovė pro duris. Vakare apie šį keistą įvykį pasikalbėjau su Diana telefonu.

– Greičiausiai, berniukas patiria smurtą šeimoje... – svarstė Diana.

– Ką man dabar daryti, ką?

– Gal pabandyk kažką sužinoti iš tos detektyvų rijikės.

– Neblogas pasiūlymas. Rytoj kaip tik ji turėtų apsilankyti bibliotekoje.

Kaip ir buvo tikėtasi, į darbo dienos pabaigą bibliotekoje apsilankė ponia Ilona. Guviai pasisveikinusi priėjo prie mano darbo stalo, norėdama grąžinti pasiskolintą knygą.

– Kad tu žinotum, Simonai, kokia tai nuostabi knyga, – dalinosi įspūdžiais moteris, padėjusi ant stalo Kathryn Croft knygą „Tylus melas“. – Nuo pat pirmojo puslapio įtraukė. Iki paskutinio sakinio buvo palikta intriga. Nuostabu!

Ilona patraukė prie detektyvų sekcijos. Tuo metu sistemoje pažymėjau, kad knyga grąžinta.

– Ilona, – kreipiausi mintyse gromuliuodamas tinkamus žodžius. – Neseniai į biblioteką buvo užsukęs toks mažas, smulkus, tamsiaplaukis berniukas...

– Panašus į mažą išsigandusį žvėriuką? – pratęsė mano mintį Ilona vartydama vieną iš Agatos Kristi knygų. – Tai buvo Algiukas.

– Tikriausiai... Ką galite pasakyti apie jo šeimą? – paklausiau akylai stebėdamas Ilonos veido išraišką.

– Na... – tarė susimąsčiusi. – Ką čia galima pasakyti... Šeima kaip šeima. Berniuko motina tvarkinga. Namų šeimininkė. Vaiko tėvai turi mažą ūkį: kelios vištos, dvi karvės, arklys, avių banda... Tėvas retkarčiais išgeria. Dirba jis pas vietinį ūkininką, padeda jam.

– Ir viskas? – išsprūdo man iš lūpų.

– O ką? – nustebo Ilona. – Ką nori sužinoti?

– Ne, nieko, – papurčiau galvą ir sukoncentravau dėmesį į monitoriaus ekraną.

Ilona išsirinko knygą ir priėjo prie darbo stalo.

– Žinai, – tarė, pasižiūrėjusi į mane. – Kalbant tik tarp mūsų... Manau, kad Monika kartais gauna į kaulus nuo Tado.

– O... – susidomėjau.

– Monika, kai vasarą spigina saulė, kartais vaikštinėja apsirengusi golfu ilgomis rankovėmis... Mūvi ilgas kelnes ir dar šalikėlį užsiriša ant kaklo... Kažkaip įtartina, tiesa?

– Tikrai, – pakreipiau galvą.

– Nors koks čia įtarimas... Visi mes žinome, kad išgėręs Tadas būna agresyvus... Tad tikriausiai jis kartais prilupa Moniką.

– Ir ji nieko nedaro? O aplinkiniai žmonės? Kaimynai?

– O ką kaimynai? Nesikiša į svetimo žmogaus gyvenimą. Kaimas mažas, pyktis niekas nenori. Bijo, kad Tadas ko nors nepadarytų. Bus girtas, šaus jam kažkas į galvą, padegs tvartą ar kažką...

– Siaubas...

– Koks čia siaubas, vaikeli. Įprastas kaimo gyvenimas.

– Na, jeigu taip sakot...

– Šiaip... Monika yra kvaiša! Va, ką aš manau! Tikriausiai myli tą savo vyrą. Aš tai tikrai nekentėčiau, būdama šalia smurtaujančio vyro. Jei muštų mane, tai, garbės žodis, kaip Dievą Tėvą myliu, apnuodyčiau jį skalbinių balikliu, prišerčiau kokiomis nors tabletėmis, kad padvėstų tas šunsnukis nelaimingas... – pareiškė kuo rimčiausiai Ilona. – Va, taip va, vaikeli...

– Aišku... – tariau suglumęs ir kvailai šyptelėjęs.

Reikės bloknote pasižymėti, kad geriau su Ilona nesipykti. Moteris tiek skaito detektyvų... Gal ji iš jų semiasi įkvėpimo, kaip įdomiai ką nors nudobti. Tokia mintis galvoje praskaidrino dieną.

Tiesa, neseniai sužinojau, kad Ilona yra našlė. Reikės pasidomėti apie jos vyro mirtį. Na, dėl viso pikto... Dėl šventos ramybės...

Buvau jau visai pamiršęs reikalą su Algiuku, bet vieną trečiadienio popietę jis vėl apsilankė bibliotekoje. Net nepasisveikinęs, jis tyliai vaikščiojo tarp lentynų. Apsimečiau, kad jis man visiškai nerūpi. Galiausiai jam teko prieiti prie manęs. Nieko jam nesakiau. Pasižymėjęs knygą, kurią berniukas norėjo pasiskolinti, toliau užsiėmiau savo reikalais.

Berniukas apsilankė bibliotekoje ir kitą dieną. Jis ilgą laiką tiesiog vaikščiojo tarp lentynų nieko neliesdamas. Rankos buvo sudėtos už nugaros. Ir šį kartą nekreipiau į jį jokio dėmesio. Galų gale, Algis ėmė slampinėti šalia mano stalo. Akies krašteliu mačiau, jog jis mane stebi su begaliniu vaikišku smalsumu.

– Aš tada pabėgau, nes vėlavau į dailės pamoką, – pareiškė Algis.

Pažvelgiau jam į akis ir nusišypsojau.

– Per pamoką piešėme savo sapnus, – toliau kalbėjo vaikis. – Man buvo labai sunku. Nes aš dažniausiai neatsimenu, ką sapnuoju.

– Įdomu.

Algis buvo dažnas svečias. Jis pasakodavo man, kas neramina jo vaikišką širdį, o aš tiesiog klausiausi. Tokia buvo šios naujos ir keistos draugystės esmė. Algis buvo mažasis vienišius, lakios vaizduotės savininkas. Jis man priminė mane patį, kai buvau jo amžiaus.

Nebandžiau Algio kamantinėti ar jo tėvas smurtauja. Žinojau, kad tokiu būdu galiu prarasti jo pasitikėjimą. O ši draugystė man buvo labai brangi. Su Diana ir Aukse matydavomės vis rečiau. O Algis užklysdavo į biblioteką labai dažnai. Savo nerealiomis įžvalgomis ir mintimis jis užpildydavo tuštumą mano širdyje.

Vaikis man daug pasakojo apie save ir apie savo šeimą. Bet niekada nė žodeliu neišsiduodavo apie konfliktus ar smurtą namuose. Galbūt jo vaikiška psichika neigiamas patirtis tiesiog nugrūsdavo giliai į pasąmonę.

Nežinau...

...

Pirmąjį spalio šeštadienį, po darbo ruošiausi eiti į mažą kaimo parduotuvę. Norėjau nusipirkti reikiamų produktų obuolių pyragui. Šį savaitgalį mane aplankys Diana su Aukse. Norėjau tinkamai pasiruošti savo mylimų viešnių sutikimui.

Likus vos 5 minutėms iki užsidarymo, į biblioteką įpuolė Algiukas. Apsiverkęs, drebantis ir toks išsigandęs...

– Simai! – sušuko kūkčiodamas, užtikęs mane prie darbo stalo. – Tėtis muša mamą!!!

Nurijęs seiles, pajutau momentinį energijos antplūdį.

Pagriebiau Algį už rankos ir abu pasileidome bėgti link jo namų.

Tai kvaila... Bėgdamas galvojau, ar tai yra protingas sprendimas. Pasvarstykime... Aptiksiu vyrą, kuris muša savo žmoną... Kas tada? Man jį pulti? Juk nesu nei stiprus, nei drąsus...

Nuvijau tokias mintis šalin. Šiuo momentu ir apskritai gyvenime buvo svarbu iš viso kaip nors reaguoti į smurtą.

Kai jau buvome Algiuko kieme, sustojau. Algis kažkur išgaravo. Iš namų sklido moters šauksmai ir aimanos, dūžtančių indų garsas. Kieme, prie būdos, įkyriai lojo masyvus juodas šuo. Negalėjau susikaupti, nes man skausmingai tvinksėjo smilkiniuose. Kelis kartus įkvėpiau ir iškvėpiau. Sugniaužęs kumščius žengiau prie durų ir kelis kartus pabeldžiau. Staiga viskas nurimo. Iš namo nebesklido jokie garsai. Pabeldžiau dar kartą. Dabar už durų pasigirdo sunkūs žingsniai. Duris atvėrė augalotas vyras. Jo akys buvo paraudusios kaip pasiutusio šuns, kaktoje – giliai įsirėžusios raukšlės. Stovėdamas grėsminga poza, jis nužvelgė mane nuo galvos iki kojų. Rusiškai nusikeikęs paklausė, kas aš toks. Atsakiau, kad tai visiškai nesvarbu ir paklausiau, ar viskas gerai, nes eidamas pro šalį išgirdau moters pagalbos šauksmą.

– O koks tavo reikalas? Ką? Mes tau skolingi? – kabinėjosi, žengęs kelis žingsnius į priekį.

Vyriškis buvo išpūtęs krūtinę ir sugniaužęs kumščius. O tai nieko gero nežadėjo. Nusprendžiau stovėti vietoje ir žiūrėti jam tiesiai į akis.

– Aš tiesiog ėjau pro šalį, pone... Išsigandau, kad kažkas nutiko.

– Tikrai? Tikriausiai tas mažas benkartas kažką jau pripasakojo...

– Tas benkartas... Jis yra TAVO sūnus! – neiškentęs šūktelėjau.

Vyriškis į mano repliką reagavo paprastai – tiesiog mane pastūmė. Susvirduliavęs atsitiesiau. Nepasidaviau šiai provokacijai. Nieko nelaukdamas kulniavau link kelio.

– Viskas... Reikia skambinti policijai... – tai buvo mano paskutiniai žodžiai, kuriuos tariau jam eidamas. Man nespėjus sureaguoti, vyriškis prisėlino iš už nugaros ir trinktelėjo kažkokiu objektu man per galvą. Mano sąmonė paniro į tamsą...

Dar viena pastaba į bloknotą: niekada neatsuk priešui nugaros.

Atsimerkiau aklinoje tamsoje. Niekaip negalėjau suprasti, kur esu. Po manimi buvo apvalūs akmenys ar kažkas panašaus... Nesikeldamas rankomis pačiupinėjau tuos apvalius daiktus ir supratau, kad guliu ant pašarinių runkelių. Mes irgi tokius auginome, kai turėjome ūkį.

Žinojimas man nieko nepadėjo. Atsistojęs suaimanavau, nes skaudėjo galvą lyg po karališkų išgertuvių. Duobė buvo pakankamai gili. Virš jos buvo sukaltos lentos ir palikta maža anga, kuri buvo uždengta šiltnamiams dengti skirta plėvele. Rankomis tyrinėjau duobės sienas. Jos buvo lygios, be jokių didesnių išsikišimų. Net nebandžiau išsikapanoti, nes tai buvo beprasmiška. Pabandžiau šauktis pagalbos, bet, aišku, niekas nepasirodė. Atsisėdau ant runkelių ir svarsčiau, ką man daryti...

Jeigu žvelgčiau į šį rūsį iš viršaus, greičiausiai, mano protas greitai atsakytų į klausimą: kaip būtų galima iš čia išsikapanoti. Bet dabar... Man baisu. Be to, šalta ir drėgna. Ėmiau kalenti dantimis. Kai kažkas sukrebždėjo, mane apėmė baisi panika, nes bijojau žiurkių.

Jeigu manęs niekas neras per kelias artimiausias valandas, man bus galas. Kaip visada, mano protas piešė tragišką scenarijų. Būtų kažkaip keista... Mirti rūsyje... Ant pašarinių runkelių... Juk ėjau ginti moterį ir vaiką nuo smurtaujančio vyro, o mirsiu šioje vietelėje. Pradėjau galvoti, ką apie mane galvos per mano laidotuves... O kaip juokingai skambėtų užrašas ant paminklo... Čia ilsisi Simas, kuris mirė sušalęs pašarinių runkelių duobėje... Palaukit, ką???

Tada man į galvą šovė mintis... Mobilusis! Greitai pačiupinėjau savo kelnių kišenes ir mane apniko baisus nusivylimas dėl savo padėties. Kišenėse mobiliojo nebuvo... Greičiausiai tas girtuoklis jį išėmė, kad nepaskambinčiau policijai...

Reikia pripažinti... protingas girtuoklis. Nors... Gerai pagalvojus... Nesupratau, kodėl esu šiame rūsyje. Ir dar gyvas. Gal jam reikėjo laiko pamąstyti? Ar jis tiesiog iš netikėtumo įmetė mane čia? O galbūt jis grįš su tikslu mane pribaigti???

O Dieve... Aš krausčiausi iš proto...

Po kokios valandos išgirdau automobilio variklio burzgimą ir įkyrų šuns lojimą. Atsistojęs ėmiau šauktis pagalbos. Netikėtai šiltnamio plėvelė virš mano galvos buvo nutraukta. Į angą savo galvą įkišo Diana.

– Labas, griežti... – pasisveikino, pamojavusi iš viršaus. – Taip sakant... Hello from the other side!

– Tai pašariniai runkeliai!

– Kaip pasakysi.

Diana šūktelėjo kažkam, kad mane surado. Tada savo galvą pro angą įkišo policininkas.

– Laba diena, – pasisveikinau su pareigūnu ir pradėjau juoktis it kuoktelėjęs. Situacijos absurdiškumas tiesiog šovė į viršų ir mano protas griebėsi apsauginio mechanizmo – juoko.

Kai į duobę nuleido kopėčias, pagaliau buvau išlaisvintas.

Jokių pretenzijų Algiuko tėvui neturėjau. Dabar jam ir taip buvo ne pyragai. Jų šeima susidomėjo vaikų socialinės rūpybos darbuotojai. Vaikas buvo paliktas augti šeimoje su sąlyga, kad tėvas mes gerti.

Kartą, kai po darbo pėdinau namo, prie manęs priėjo Tadas. Sumykęs kažką panašaus į pasisveikinimą, jis ištiesė man savo ranką. Ilgai pamindžiukavęs galiausiai už viską atsiprašė ir pakvietė kartu pavakarieniauti jų namuose.

– Hm... Jeigu neatsidursiu kokioje nors duobėje. – juokavau.

– Ne, ne, ne... – purtė jis galvą ir žvelgė išpūstomis akimis. – Baikit juokus...

Keista buvo matyti tokį Tadą – malonų ir nepasitikintį savimi. Alkoholis jį paversdavo tikru pabaisa.

– Prašau man dabar pasakyti... Kodėl jūs tąkart įmetėte mane į tą rūsį, ką? Koks buvo jūsų planas?

– Planas? Na... Kaip čia pasakius... – tarė Tadas, atžagaria ranka nutrynęs nuo kaktos prakaitą. – Tiesiog tada man taip šovė į galvą... Ėmiau ir padariau...

– Aaa, – likau nustebintas atsakymo. Ir ko aš iš viso tikėjausi? Tada įgarsinau dar vieną savo teoriją. – Nors telefoną išėmėte man iš kišenės, kad nepaskambinčiau policijai.

– Oi ne... – purtė galvą jis. – Kai tempiau jus, telefonas pats iškrito.

Ech. Veltui mano protas siekė viską racionalizuoti...

...

– Tu pasiruošęs? – paklausė Diana ir atsikando sausainio.

– Nežinau, ar tam įmanoma pasiruošti...

Sėdėjome automobilyje ir gurkšnojome karštą arbatą iš termoso. Buvome šalia mano gimtųjų namų. Lauke stūgavo vėjas, spaudė stiprus šaltukas. Viskas buvo apklota stora sniego antklode. Vien tas melancholiškas gruodžio peizažas priversdavo nusipurtyti ir nunarinti galvą...

Namie nedegė nė viena švieselė, nors buvo tamsus vakaras.

– Gal jo nėra namie, – garsiai svarstė Diana.

– Tikiuosi. Nes jeigu jis girtas miega... aš... aš nežinau, ką jam padarysiu.

– Simai, nurimk. Geriau gerk arbatą...

Man buvo neapsakomai liūdna. Liūdna, kad manęs laukia pirmos Kalėdos be mamos. Nenorėjau grįžti namo per šventes, bet Diana mane įkalbėjo. Ji pati su Aukse išvažiuoja pas Dariaus tėvus. Nenorėdama palikti manęs vieno, Diana jau kurį laiką prašė manęs paskambinti tėvui. Nepaskambinau. Nepranešiau, jog atvyksiu. Tiesiog pasivaidensiu savo tėvui kaip vaiduoklis iš praeities...

Diana pradėjo muistytis. Padėjusi į šalį termosą ir sausainių indelį, užsiropštė ant galinės sėdynės ir padavė man paketą.

– Kalėdų senelį sutikau, – tarė išsišiepusi, kai sugrįžo į vairuotojo vietą.

Nedelsdamas išpakavau dovaną. Tai buvo įrėminta mano, Dianos ir Auksės nuotrauka, kurioje atrodėme neapsakomai laimingi... Kaip šeima.

– Parduotuvėje man pasakė, kad gavosi graži šeimos nuotrauka. Aš jiems padėkojau ir paaiškinau, kad esame vienos motinos vaikai. Todėl taip gražiai atrodome...

Pasižiūrėjome vienas į kitą ir prapliupome juoktis.

– O ką? – Diana lengvabūdiškai gūžtelėjo pečiais. – Aš nepažįstamiems sakau, kad Auksė – mano jaunesnioji sesė. Tu – mano brolis dvynys.

– Kažkada tau teks Auksę pripažinti kaip dukrą.

– Meh... Dar yra laiko.

Vėl įsistebeilijau pro langą į namą, kuriame kažkada gyvenau.

– Tavo dovana liko namuose, – tariau šiek tiek nusiminęs.

– Et. Nieko tokio.

– Diana? – kreipiausi neatsisukdamas.

– Aaa?

– Atsimeni klasės draugų susitikimą ir kas vyko po jo?

– Na taip... O kas?

– Aš tiesiog norėjau atsiprašyti už tai, ką tada pasakiau...

– Ką? – Diana pradėjo juoktis. – Tu rimtai? Tai buvo taip seniai... Pamiršk.

– Negaliu... Aš neturėjau ramybės dėl to, ką pasakiau... Nei aš kažką nusimanau santykiuose, nei ką. O pasakiau tai tikrai kažkokią nesąmonę... Ką benuspręstum, aš tave palaikysiu.

Pasižiūrėjau į ją. Diana buvo sutrikusi.

– Simai, – tarė sunkiai atsidususi. – Tu buvai teisus. Man nereikėjo daryti skubotų išvadų. Aš viską ramiai apgalvojau ir pasikalbėjau su Dariumi. Ir viskas pradėjo keistis. Kaip matai, mes vis dar kartu. Šiandien važiuoju pas jo tėvus. Ir Darius tapo man žymiai geresnis. Jis jau neprieštarauja, kad savaitgaliais išvažiuoju su Aukse pas tave. Gal įtampa santykiuose išnyko iš dalies dėl to, kad Darius daugiau dirba... Žinai, mažiau matomės, mažiau pykstamės... Tad nusiramink. Ir kitą kartą tiek ilgai savyje visko nekaupk...

– Darius pasikeitė?

– Mhm.

Ar man vienam Dariaus pasikeitimas kėlė įtarimą...

– Gerai, – galiausiai tariau. – Metas eiti...

– Jeigu kažkas bus negerai, tai iš karto skambink man. Aš atvažiuosiu ir pasiimsiu tave. Kapiš?

– Kapiš.

Durys buvo neužrakintos. Įėjau į mažą koridorių, o vėliau į didįjį kambarį. Iš karto išgirdau tėvo knarkimą. Nusimečiau striukę ir tyliai prisėlinau prie lovos.

Jis, girtas šventų Kūčių vakarą, drybsojo lovoje! Pajutau kaip žaibiškai įsiliepsnojo įsiūtis šiam vyrui už visas vaikystės nuoskaudas. Puoliau purtyti savo tėvą.

– NET IR PO MAMOS MIRTIES TU NEGALI NUSTOTI LAKTI! – šaukiau grieždamas dantimis. – KAIP AŠ TAVĘS NEKENČIU!

Mano nuostabai tėvas pašoko iš lovos nesuprasdamas, kas vyksta.

– Kas yra? – pažvelgė man tiesiai į akis. – Simai...

Jis nebuvo girtas. Jis tiesiog miegojo.

Mano rankos bejėgiškai nusviro. Prisipažinsiu, viena mano esybės dalis troško, kad jis būtų prisilakęs. Tada galėčiau jį apkaltinti dėl visko: dėl visų netekčių, nesėkmių ir blogų dienų. Bet dabar... Dabar aš buvau nuginkluotas. Štai jis... Sėdi ant lovos išpūtęs akis. Apsikirpęs, nusiskutęs ir tvarkingai apsirengęs...

Klestelėjau šalia tėvo ir atsidusau.

– Maniau užtiksiu tave girtą... – pasakiau, prarijęs kartėlį. – Atleisk man, prašau.

– Simai, aš negeriu... Po motinos mirties nei lašo į burną nebuvau paėmęs.

– Tai kodėl šviesos išjungtos? Kodėl miegi?

– O ką man dar daryti? – nudelbė akis. – Esu vienas per šventes...

Įsivyravo nejauki tyla. Sėdėjome greta nežinodami (o gal neturėdami), ką vienas kitam pasakyti.

Jaučiuosi kaip kvailys. Negaliu jo pulti, nes jis pats dabar atrodo toks nuliūdęs, bejėgis sutvėrimas...

– O kur eglutė? – paklausiau tėvo, apsižvalgęs po kambarį.

– Man ji nereikalinga... Nežinojau, kad atvažiuosi.

Mane užpuolė gėda ir kaltė. Galėjau jam pranešti, jog atvyksiu. Eilinį kartą elgiausi vadovaujamas vaikiško impulsyvumo. Dar ilgai taip sėdėjome lyg svetimi, kartais apsikeisdami nereikšmingomis frazėmis.

Pamaniau, ką šioje situacijoje darytų Diana. Ji tikriausiai bandytų paruošti šventę. Jai nebūtų svarbios jokios aplinkybės. Jos niekas nesustabdytų. Paseksiu jos pavyzdžiu. Dar turime laiko užtektinai, dar galima išgelbėti Kūčių vakarą.

– Na, – tariau atsistojęs. – Tai ko sėdi, tėti? Reikia surasti gražią eglės šaką...

– Gerai, – nuolankiai sutiko tėvas ir pradėjo rengtis. Iš jo pusės nesijautė jokio entuziazmo. Gal prieš šiandien mano įneštą sumaištį nublanksta kiti potyriai, emocijos?

Nutipenau prie šaldytuvo. Patikrinęs jo turinį likau nusivylęs.

– Aš juk nemaniau, kad atvažiuosi... – teisinosi tėvas. – Atsiprašau...

– Viskas gerai, – bandžiau nepaleisti rankose spurdančio pozityvumo.

Šaldytuve buvo tik silkė ir juoda duona. Šaldiklyje radau šaldytos žuvies.

– Vargu ar man pavyks suruošti dvylika patiekalų iš vienos silkės, – bandžiau juokauti. – Bet nieko baisaus. Rytoj žuvis bus atšilusi. Galėsiu ryte ją iškepti apvoliojęs miltuose. O šiandien... Silkė tai silkė.

Tėtis išėjo į lauką ieškoti eglės šakos. Tuo metu aš paruošiau senus žaisliukus ir girliandas. Kampe pastačiau didelę vazą. Tada ėmiau pjaustyti silkę.

Tai buvo express Kūčios. Viskas atrodė tragikomiškai... Stalas užtiestas dėmėta balta staltiese. Ant jo vienas patiekalas. Kambario kamputyje stovėjo vazoje pamerkta eglės šaka, papuošta senais sovietiniais žaisliukais ir girlianda, kuri blyksėjo vien tik raudona spalva (iš keturių galimų). Juokingai ir keistai iš šalies atrodėme ir mes su tėčiu. Susvetimėję tėvas ir sūnus sėdo prie bendro Kūčių stalo...

– Pasimelsime už mamą? – pasiteiravau.

Tėvas nuolankiai linktelėjo.

Kai pavalgėme, žiūrėjome televizorių. Prieš pat vidurnaktį paskambino Diana.

– Su šventomis Kalėdomis, – iš karto pasakė. – Kaip tu? Viskas gerai?

– Taip. Su tėčiu pavalgėme, dabar žiūrime televizorių. O kaip tu ten laikaisi?

– Na, žinai... Nelabai mėgstu būti pas Dariaus tėvus. Jie niekada nenustos galvoti, kad nesu verta jų nuostabaus sūnelio...

– Ne toks jis ir nuostabus... Kaip Auksė?

– Auksė šį vakarą išgyveno daug lengviau. Dabar ji skaito knygą.

– Kokia naujiena... – nusijuokiau.

– Aha, – Diana giliai atsiduso. – Gaila, kad švenčiame atskirai...

– Gaila...

– Gal kitais metais švęsime Kalėdas kartu?

– Tikiuosi...

Pauzė.

– Gerai, – galiausiai tariau. – Manau man metas eiti miegoti.

– Man irgi.

– Tai saldžių sapnų...

– Ir tau, Simai.

Išjungiau televizorių, nes tėvas jau užmigo. Atsigulęs į lovą dar ilgą laiką galvojau apie savo gyvenimą. Galiausiai man pavyko panirti į paukščių miegą...

...

Pirmąją vasario savaitę atostogavau. Kiekvieną rytą sunkiai išsiropšdavau iš lovos, nes namie būdavo baisiai šalta. Ilgai vartydavausi lovoje, kol pūkinė antklodė nebeapsaugodavo nuo šalčio. Pakildavau iš lovos prieš vidurdienį ir pėdindavau kūrenti krosnį. Tada sėdėdamas ant fotelio gerdavau arbatą. Klausiausi, kaip smagiai spragsi ugnis. Tai buvo nepakartojami rytai. Saulėti ir speiguoti. Temperatūra naktį nukrisdavo net iki -25°C. Žiema buvo pasakiškai graži. Po pietų eidavau pasivaikščioti po kaimą.

Penktadienį paskambino Diana, prašydama manęs savaitgalį pabūti su Aukse. Sutarėme, kad kitą penktadienį po pamokų pasiimsiu Auksę ir kartu su ja važiuosime į kaimą. Diana dirbo viršvalandžius, o Dariui reikėjo išvažiuoti darbo reikalais į kitą miestą.

– Gerai tau... – per ragelį pasigirdo gilus Dianos atodūsis. – Atostogos... Gamta...

– Gal kita savaitė tau bus lengvesnė, ką?

– Tikiuosi. Norėjau ir aš pasiimti atostogų... Paslidinėtume.

– Gal kitą žiemą pavyks tai padaryti.

– Nieko negaliu planuoti. Vis atidėlioju gyvenimą vėlesniam laikui.

– Laikykis.

– Laikausi. Sekmadienį iš ryto pasiimsiu Auksę. Iš anksto tau labai ačiū.

– Nėra už ką...

Diana padėjo ragelį. Po Kalėdų ji tapo apatiška. Daug dirbo ir retai atvažiuodavo pas mane. Nujaučiau, kad santykiai su Dariumi vėl pašlijo. Nežinodamas, ko griebtis, dažnai Dianai pabrėždavau, jog visada ją palaikysiu. Vis rečiau sulaukdavau Dianos skambučių, bet vis dažniau man skambindavo Auksė. Ji taip pat skundėsi savo mamos šaltumu, irzlumu bei nervingumu.

Pagaliau atėjo penktadienis. Po pietų autobusu važiavau į miestą. Būtų vėl patogu įsigyti automobilį, bet vis gailėdavau pinigų šiam reikalui. Atėjęs prie mokyklos pajutau neapsakomą palengvėjimą, kad jau išgyvenau šį man sunkų gyvenimo etapą. Nė už ką nenorėčiau grįžti į mokyklinį suolą.

Auksė pasirodė lygiai 14:20.

– Labas! – plačiai nusišypsojau jai. – Kaip praėjo tavo diena?

– Diena kaip diena... – atsakė suirzusi.

– Gerai... Kažkam bloga diena... – sumurmėjau sau po nosimi.

Pasiūliau jai iš karto važiuoti į stotį.

– Em... Simai... – Auksė nudelbė akis. – Aš namie pamiršau... hm... vadovėlį. O pirmadienį rašysime kontrolinį...

– Gal kažkaip išsisuksime be vadovėlio, ką?

– Ne...

– Gal internete yra elektroninis variantas?

– Abejoju.

Velniava.

Nenorėjau važiuoti į jų namus, nes autobusai mano kaimo kryptimi važiuodavo labai retai. Jeigu dabar važiuosime pasiimti vadovėlio, tai kito autobuso teks laukti daugiau nei tris valandas.

– Gerai jau... – sutikau atsidusęs.

– Galėsime kito autobuso palaukti namie ir tada važiuoti į stotį, – Auksės veidas šiek tiek pragiedrėjo.

– Taip, bet grįšime jau kaip reikiant sutemus...

Po 15 minučių buvome vietoje. Auksei atrakinus duris, įžengėme į Dianos namus. Auksė iš karto nuskubėjo į savo kambarį. Tuo metu aš pamaniau, jog pasinaudosiu proga ir pašniukštinėsiu po butą. Seniai buvau jų šeimos lizdelyje. Norėjau pamatyti, kaip jie gyvena. Iš pradžių vaikštinėjau po koridorių, apžiūrinėdamas ant sienų kabančias nuotraukas. Vėliau įkišau galvą į virtuvę.

– Simai, – pasigirdo Auksės balsas, – noriu tau kai ką parodyti. Ateik.

– Einu, – sušukau.

Staiga sustojau išsigandęs, nes išgirdau šnaresį iš Dianos ir Dariaus miegamojo. Užgniaužęs kvapą įtempiau klausą. Ten iš tikrųjų kažkas buvo... Tankiai kvėpuodamas tyliai prisėlinau prie durų. Giliai įkvėpęs atidariau jas ir nuo pamatyto vaizdo vos nepasiunčiau viso pasaulio labai toli...

Pasirodo, jog namuose nebuvome vieni. Lovoje pusnuogis ir sustingęs sėdėjo Darius. Šalia jo, antklode prisidengusi kūną, sėdėjo nepažįstama moteris. Iš besimėtančių ant žemės drabužių (na, ir ne tik iš jų...) supratau, kad čia vyksta visai ne darbo reikalai. Netekau žado ir sutrikau. Žvelgiau į išsigandusią Dariaus fizionomiją ir nežinojau, kaip man reaguoti. Darius pridėjo pirštą prie lūpų. Atgavęs žadą, užvėriau duris ir pabandžiau giliai įkvėpti.

Nuskubėjau į Auksės kambarį. Ji sėdėjo ant savo lovos vartydama nuotraukų albumą. Pažvelgusi į mane, ji paklausė, kodėl esu toks išbalęs. Nieko neatsakiau. Tiesiog mostelėjau ranka, kviesdamas skubėti.

– Bet sakei, kad kitas autobusas tik po trijų valandų, – priekaištavo Auksė, užrakinusi duris.

– Einam į restoraną, – pareiškiau.

– Einam, – pasakė be jokio entuziazmo.

Man buvo sunku eiti. Mintyse vis iškildavo Dariaus ir tos moters vaizdas. Kaip aš viską paaiškinsiu Dianai?

Užėjome į pirmą pasitaikiusį restoraną.

Auksė užsisakė arbatos ir gabalėlį šokoladinio torto. Paprašiau padavėjos man atnešti vandens ąsotėlį. Tokiu momentu aš nė kąsnelio nepraryčiau. Padavėjai nuėjus, Auksė įsistebeilijo į mane. Ji buvo šiek tiek prisimerkusi, lūpos tvirtai sučiauptos. Atrodė, kad ji savo akimis mane skenuoja.

– Aš žinau, kad miegamajame buvo tėtis, – pareiškė ji, sukryžiavusi rankas.

– KĄ??? Ką čia dabar kalbi...

– Man nereikėjo jokio vadovėlio, Simai...

Laimė, tuo metu pasirodė padavėja.

– Tai tu viską žinojai? – paklausiau jos, kai gavome savo užsakymą.

– Taip, – atsakė, nudelbusi akis. – Ne kartą skaičiau tėčio žinutes telefone. Žinojau, jog šiandien jis susitarė susitikti su moterimi pas mus namuose. Lygiai 14:00. Mama visada praneša tėčiui prieš grįždama namo. Šiandien ji dirbo viršvalandžius, o aš turėjau iš karto po mokyklos išvažiuoti pas tave į kaimą. Žinojau, kad tėtis jautėsi užtikrintas, jog namuose nieko nebus. Jis yra kvailys...

– Aukse... – aiktelėjau.

Ji teisi. Darius tikras bambukas. Ji turi pinigų rezervuoti kambarį viešbutyje, turi pinigų net išsinuomoti kitą butą tokiems susitikimams... Velnias... Reikia džiaugtis, kad jis nėra pats aštriausias peilis stalčiuje. Diana ir toliau gyventų savo susikurtose iliuzijose apie darnią šeimą, o tuo metu Darius smagintųsi...

Įsipyliau vandens. Išmaukiau visą stiklinę. Vėliau dar vieną.

– Tu turėsi tai pasakyti mamai, – tarė Auksė, kai pastačiau tuščią stiklinę ant stalo. – Ji manimi nepatikės. Ir iš viso... Aš esu vaikas... Ką aš galėjau padaryti?

Auksės lūpos pradėjo virpėti.

– Aukse, nurimk. Aš viską išspręsiu...

Giliai atsidusau. Suėmiau rankomis galvą ir pabandžiau racionaliai apmąstyti šią absurdišką situaciją. Nieko protingo nesumąsčiau. Nusprendžiau išsiųsti Dianai žinutę.

Atrakinęs telefono ekraną, pamačiau septynis praleistus skambučius. Man skambino Darius. Na ir kiaulystė! Prakeiktas maitvanagis! Apie ką iš viso mes galime su juo kalbėti...

Nurijau seiles ir greitai parašiau Dianai žinutę:

REIKIA PASIKALBĖTI. SKUBIAI.

Po 5 minučių ji man atrašė:

Dabar esu užsiėmusi. :) Po pusvalandžio paskambinsiu.

Taip atrodė mūsų tolimesnis susirašinėjimas:

Ne, Diana. Reikia pasikalbėti akis į akį. DABAR.

Nieko nesuprantu... O tai kada važiuosite į kaimą?

Nieko neklausk.

Tiesiog susitinkam prie ofiso, už stovėjimo aikštelės esančioje vaikų žaidimo aikštelėje.

Kai busiu ten – brūkštelsiu.

Nejaugi tai negali palaukti iki sekmadienio?:)))

Patikėk, negali.

Na, OK.

Auksė suposi ant sūpynių, o aš drebėdamas laukiau Dianos. Ji pasirodė šiek tiek išsidarkiusi, išbalusi. Po akimis matėsi juodi ratilai. Mūsų žvilgsniams susitikus, Diana šiltai nusišypsojo.

– Simai... – kreipėsi į mane ir tuo pat metu stebėdama Auksę. Jos veidas aptemo. – Jeigu Auksė susirgs, tai žinok tu ją gydysi... Aš tavęs prašiau ja pasirūpinti, o tu ką? Spaudžiant vasario šalčiams atsivedei ją į žaidimų aikštelę...

– Paklausyk, – tariau drebančiu balsu. – Turiu tau pranešti blogą žinią...

Mano balsas užlūžo.

– Simai, tu mane gąsdini... Kas atsitiko?

– Na... Su Aukse susitikome prie mokyklos... Ji pasakė, kad užmiršo namuose vadovėlį. Ji melavo ir...

– Simai, sakyk tiesiai šviesiai, – pertraukė mane Diana. – Kas, po velnių, atsitiko?

– Mes... Tai yra aš... Užėjau į jūsų miegamąjį ir jame buvo Darius... Su kita moterimi.

Štai ir pasakiau... Man taip palengvėjo, kad net nesąmoningai nusišypsojau.

– KĄ? – Diana sutriko.

– Manau, kad Darius tau yra neištikimas. Oi... Tai yra nemanau... Aš ŽINAU. Mačiau tai savo akimis.

Ilga pauzė. Diana ilgai žiūrėjo į mane sutrikusiu žvilgsniu. Galiausiai ji šyptelėjo ir pasakė:

– Simai, Darius išvažiavęs darbo reikalais. Prieš išeinant iš ofiso jis man skambino.

Na, žinoma...

– Jis tau melavo. Mes buvome tavo namuose. Aš jį mačiau.

Vėl įtampą kelianti pauzė. Pastebėjau, kad jos kairės akies vokas pradėjo šiurpiai trūkčioti. Diana lengvai šypsojosi.

– Nežinau apie ką kalbi, Simai. Tau prisisapnavo.

– Tu rimtai? – pavarčiau akimis.

Kodėl ji tokia užsispyrusi? Mane įžeidė tai, kad ji netiki manimi...

– Mama! – sušuko prie manęs pribėgusi Auksė. – Simas sako tiesą...

Užmyniau Auksės koją ir pažvelgiau į ją. Sušnabždėjau, kad ji geriau nesikištų.

– Tai tu dar ir Auksę primokei... – palingavo galva Diana. – Koks tu vis dėlto esi nenormalus...

– Diana, – atsidusau. Varge, aš vos tvardžiausi. – Aš suvokiu, ką tu dabar jauti. Atmetimas yra normali savisaugos...

– Užsičiaupk! – netikėtai sušuko Diana. – UŽ-SI-ČIAUPK!!! Tiek kartų tau padėjau, o tu dabar rezgi kažkokias intrigas prieš mano šeimą...

– Kokias dar intrigas, Diana?

– Tu man pavydi! Visada pavydėjai! Aš esu sėkmingas žmogus. Turiu nuostabią dukrą, mylintį vyrą...

– Diana! Tavo mylintis vyras šiandien gulėjo su kita moterimi. Tavo namuose. Ir jie tikrai ne namo interjero darbais buvo užsiėmę...

– Manai aš tavimi patikėsiu? Tavimi, o ne savo vyru? Eik, velniop, Simai... – ji sugriebė Auksę už rankos ir ėmė ją tempti paskui save. Toji muistėsi ir šaukėsi mano pagalbos. Diana ją paleido, o tada delnu skėlė antausį. Auksė sutrikusi pažvelgė į Dianą kaip į pabaisą – su nežemišku pasibjaurėjimu...

– Drožk į mašiną, – valdingai pareiškė Diana.

Stovėjau bejėgiškai nuleidęs rankas ir stebėjau dramą.

– Net nesiartink prie Auksės, – su pagieža išspjovė Diana. – Nei skambink, nei rašyk. Geriausia, kad dingtum iš mano gyvenimo...

– Diana, – tariau tvirtu balsu, kol ji dar neįsėdo į automobilį. – Nusiramink..

– Neramink manęs, gerai? Ką tu žinai apie vaikus, apie šeimą? Tu esi bevaikis. Visada toks būsi. Tu mirsi vienišas, nes esi bailys ir neišlendantis iš savo kiauto. Jokiu aseksualumu aš netikiu! Esi tiesiog nepilnavertiškumo kompleksą turintis berniukas...

Tie jos žodžiai buvo kaip nuodai. Visos praeities nuoskaudos pakilo į viršų.

– Tai tu, Diana, nedrįsk daugiau rodytis mano gyvenime! – dabar aš šaukiau. – Nedrįsk vėl pasirodyti, kai tavo gyvenime kažkas atsitiks! Kai Darius tave paliks... Net nesirodyk! Girdi?

Ji nieko neatsakė. Įsėdo į automobilį ir išvažiavo.

Išsivėmęs į vaikų aikštelėje esančią šiukšliadėžę, vaikščiojau gatvėmis norėdamas nusiraminti. Pasijutau kaip šiukšlė. Tokios šlykščios vienatvės jau seniai nebejaučiau. Mintyse nepaliaujamai svarsčiau, kaip galėjau dar skaudžiau atsikirsti Dianai. Norėjau, kad ji kentėtų. Žinojau, kad tai nebrandu. Bet šią minutę nenorėjau gniaužti savyje emocijų. Norėjau jas išgyventi, kad galėčiau greičiau nusiraminti.

Buvo šalta ir tamsu. Paskutinis autobusas buvo išvažiavęs. Nežinojau, ką daryti, todėl telefone surinkau Eriko numerį. Jis greitai atsiliepė. Kai paaiškinau, kas atsitiko, jis iš karto pasisiūlė mane nuvežti namo.

Buvau dėkingas likimui, kad tada nuėjau į pasimatymą su Eriku. Kitaip nežinočiau net į ką kreiptis...

...

Sekmadienis buvo siaubingai liūdnas. Nors jau iš ryto pro langus plieskė saulė, jaučiausi sumautai. Liko dar viena atostogų diena. Antradienį grįžtu į darbą. Mane neliūdino atostogų pabaiga, mano niūrumą lėmė vakarykštė diena. Kaip Diana drįso mane palikti ir išvažiuoti... Kaip ji drįso vėl abejoti manimi... Buvau neįtikėtinai piktas. Kai Erikas parvežė mane namo, iš karto nuėjau miegoti. Tiesa, visą naktį varčiausi ir kalbėjausi su savimi. Keikiau Dianą už kiekvieną jos žodį...

Diena įsibėgėjo, o aš dar drybsojau lovoje. Nors buvo velniškai šalta, nesikėliau. Nenorėjau nei valgyti, nei gerti. Iš viso, jutau tiesiog buką pyktį. Iš lovos išlipti prisiverčiau tik saulei nusileidus. Mane viskas erzino. Erzino, kad grindys yra medinės ir basomis neįmanoma jomis vaikščioti, kad turiu eiti į lauką atsinešti malkų, o vėliau kurti krosnį. Niekaip negalėdamas nusiraminti, spintelėje radau raminamuosius vaistus ir išgėriau jų dvigubą dozę.

Man skaudėjo. Mano menka savivertė tiesiog plūdo krauju. Aš Diana pasitikėjau, o ji kritiniu gyvenimo momentu negailestingai spjovė skreplį man į veidą. Jau buvau pamiršęs, kokia ji gali būti žiauri.

Visą vakarą sėdėjau prie lango. Žiūrėjau, kaip magiškai blizga sniegas. Mano jausmų štormas nurimo. Mano akys ėmė merktis. Alkūnėmis atsirėmęs į palangę, leidausi nugalimas saldaus snaudulio. Mane pažadino tylus beldimas į duris. Iš karto nesupratau, kas vyksta. Kai beldimas tapo intensyvesnis, atsistojau ir nuėjau prie durų.

Buvau truputį išsigandęs, nes nieko nelaukiau. Be to, buvo tamsu.

– Kas ten? – paklausiau, priglaudęs ausį prie šaltų medinių durų.

– Auksė, – pasigirdo vaikiškas balselis.

Nieko nelaukdamas atrakinau duris ir jas plačiai atvėriau.

Iškart abu nuščiuvome. Ilgai žiūrėjome vienas į kito akis. Staiga, krūptelėjęs nuo į namus besibraunančio šalčio, atsitokėjau ir pakviečiau ją užeiti vidun.

Jai nusirengus, pakabinau jos striukę ant pakabos. Atsisėdęs ant sofos, ėmiau ją kamantinėti:

– Kaip tu čia atsidūrei?

– Atvažiavau autobusu.

– Viena?

Auksė linktelėjo galva.

– Tu juk žinai, kad taip negalima... – man pakirto kojas, išgirdus apie jos poelgį. – Aukse, dabar tamsu... Nuo stotelės mano namas nutolęs...

– AŠ ŽINAU! – pertraukė mane vos neverkdama.

– Diana aišku nieko žino?

– Ne.

– O varge... Reikia jai pranešti, nes ji lips sienomis...

– Nereikia...

– Aukse, aš negaliu jai nieko nepasakyti... Ji tavo mama.

Atsistojęs vaikščiojau po kambarį tai pirmyn, tai atgal. Negalėjau prisiversti surinkti Dianos numerio. Galiausiai kelis kartus giliai įkvėpiau ir iškvėpiau. Lengviau netapo, todėl daugiau nieko neatidėliodamas paėmiau savo telefoną.

– Alio? – pasigirdo duslus Dianos balsas.

– Auksė pas mane.

– O Dieve... – suaimanavo Diana. – Aš jau važiuoju!

Ji numetė ragelį.

– Nori kakavos? – paklausiau Auksės nusišypsojęs.

Ji tik linktelėjo. Pasistiprinome sumuštiniais su sūriu. Gurkšnodama kakavą, Auksė tapo dar labiau prislėgta.

– Gali pernakvoti pas mane, – tariau nežiūrėdamas į ją. – O gal ir kelias dienas pabūti su manimi. Aišku, jei tavo mama nebus kategoriškai nusistačiusi prieš šį mano sumanymą... Bet aš pasiruošęs pakovoti už tave.

Akies krašteliu pastebėjau, kaip Auksės lūpų kampučiai pakilo į viršų. Jos veidas akimirksniu pragiedrėjo.

Pradėjome ruoštis miegui. Paklojau jai lovą. Bet kurią minutę turėjo pasirodyti Diana.

– Simai? – kreipėsi į mane Auksė, atsisėdusi ant paklotos lovos krašto. – Ar aš visad būsiu tokia... vieniša?

Mano širdis skausmingai suspurdėjo.

Atsisėdau šalia jos ir mintyse bandžiau parinkti tinkamus žodžius. Šiam vaikui negaliu meluoti, nes jis yra per daug sumanus. Puikiai suvokiau, ką Auksė turi omenyje. Pats visą vaikystę buvau vienišius. Su manimi niekas nenorėjo nei žaisti, nei kalbėtis. Ilgainiui aš priėmiau savo vienatvę kaip normalų reiškinį...

– Tu nesi vieniša. Tu turi savo mamą ir tėtį, – pradėjau dėstyti savo mintis. Norėjau jai pasakyti kažką prasmingo ir gilaus, bet abejojau ar man pavyks. Pats buvau prislėgtas, todėl bijojau, kad šis emocinis fonas gali per smarkiai paveikti mano žodžius, ištartus šiam vaikui. Nenorėjau užkrėsti Auksės pesimizmu. – Nemeluosiu... Sunku būti vienam. Pats mokyklos laikais neturėjau draugų. Tavo mama mano gyvenime tai pasirodydavo, tai dingdavo. Bet neverta aukoti savęs dėl populiarumo ar pripažinimo. Nes niekas taip nevargina žmogaus kaip buvimas kažkuo kitu. Galėjau bandyti eiti į diskotekas, skaityti mažiau knygų ir daugiau žaisti su berniukais lauke, bet, iš tiesų... man to nereikėjo... Aš stengiausi išlikti savimi. Galiausiai sutikau panašų žmogų į save, aš sutikau Violetą. Ji mane išmokė priimti save be jokių išlygų. Susiradau draugų. Ir jie yra tikri. Tikra draugystė reali tik tarp savimi esančių žmonių. Nors dabar tiek mano, tiek tavo mamos išdidumas neleis mums susitaikyti, bet laikui bėgant mes vis vien vėl pradėsime kalbėtis. Nes mūsų draugystė nėra pavaldi nei laikui, nei kokioms nors negandoms.

Pasižiūrėjau į Auksę. Ji buvo nudelbusi akis.

– Ką mąstai, Aukse?

– Rytas už vakarą protingesnis.

Nusišypsojęs apkabinau ją.

Kai ji buvo lovoje, daviau jai paskaityti knygą.

– „Anė iš Žaliastogių“, – perskaitė viršelio pavadinimą ir klausiamai pažvelgė į mane.

– Perskaičiusi šią knygą, suprasi, ką turėjau omeny...

Auksė pažvelgė į mane dėkingumo kupinu žvilgsiu.

Pasigirdo į kiemą įsukančio automobilio burzgimas.

...

Dianą pasitikau lauke.

– Labas, – tarė vos tik išlipusi iš automobilio ir priėjusi prie manęs paklausė. – Kur Auksė?

– Auksė miega, – atsakiau jai ramiu balsu. Buvau atsirėmęs į duris. – Ji čia nakvos. O gal pabus čia net kelias dienas.

Diana išpūtė akis.

– Simai... Jai rytoj reikia į mokyklą.

– Tai kas?

– Ne tau spręsti. Aš – jos mama...

– Diana, tu jai vakar už nieką skėlei antausį. – Dianos veidas paraudo. Nenorėjau jos išprovokuoti, todėl ramiai pasakiau: – Aš manau, kad jai reikia nusiraminti, pabūti atskirai. Ji yra prislėgta. Nežinau, kas dedasi jūsų namuose, bet Auksei tai tikrai ne į naudą...

– Simai, – kreipėsi nudelbusi akis. Ji tankiai kvėpavo. – Tu negali už ją spręsti...

– Būtent. Kaip ir tu. Auksė čia atvažiuodama rizikavo. Ji žinojo, kokios liūdnos pasekmės gresia, bet ji vis tiek čia. O dabar pasakyk... Kodėl tu pyksti ant manęs? Už ką, Diana? Ką aš tau, po velnių, padariau?

Ji tylėjo.

– Pasižiūrėk man į akis, – paprašiau. Mano širdis krūtinėje stukseno it kūjis.

Ji lėtai pakėlė galvą ir pasižiūrėjo į mane. Susigraudinusi vėl nusuko žvilgsnį.

– Po to, kai prikalbėjau tokių nesąmonių, jaučiuosi šlykščiai... Todėl ir pykstu... iš to bejėgiškumo nežinodama, kaip viską sutvarkyti...

– Diana, tai nesvarbu...

– SVARBU! Viskas svarbu... Ir tu tai žinai.

Diana drebančiomis rankomis iš savo striukės kišenės išsiėmė cigarečių pakelį ir žiebtuvėlį. Jos rankos taip virpėjo, kad jai nepavyko prisidegti. Riebiai nusikeikusi, ji sviedė cigaretę ant sniego ir ją sutrypė.

– Nurimk, – tariau padėdamas prisidegti antrą cigaretę.

– Mes su Dariumi išsiskyrėme, – tarė pagaliau į orą išpūtusi dūmų kamuolį.

– O...

– Tu buvai teisus, – tarė susigraudinusi. – Tą vakarą Darius grįžo namo ir jis elgėsi keistai. Nusprendžiau nutaisyti pasyviai agresyvią veido išraišką, įsmeigti į jį veriantį žvilgsnį ir tiesiog paklausti... Na, žinai... Ar jis nenori nieko man pasakyti. Tai toks pigus triukas... Bet jis pasimovė! Jis papasakojo man viską... Apie kitą moterį. Apie tai, kaip negali tverti šalia tokios abejingos ir šaltos moters kaip aš... – Diana karčiai nusišypsojo. – Jis ilgai kalbėjo, o aš tik verkiau. Atrodytų, kad šioje situacijoje aš esu auka, o jis – beširdis pislus vyras. Bet ne... Jis mane mylėjo, o aš jo – niekada. Ką aš sau galvojau, Simai? Mes miegojome atskirai, aš jam nei gaminau valgyti, nei kalbėjau su juo... Nieko... Mes tiesiog gyvenome po vienu stogu. Mus siejo vaikas bei santuoka iš reikalo. Ir viskas. Man to visiškai užteko, nes viduje esu apmirusi. Bet Darius nėra toks. Jis juk negalėjo kaip koks šuo būti šalia manęs. Greičiausiai, jei nebūčiau pastojusi, dabar gulėčiau po žeme perdozavusi kvaišalų. Darydama įvairiausias nesąmones aš norėjau pasijausti gyva... Man patiko jaustis geidžiama vyrų. Buvau reikalinga kitiems, bet tik ne sau. Kai atsirado Auksė, man teko subręsti. Mintis apie savižudybę reikėjo palikti vėlesniam laikui. Negalėjau pasielgti taip neatsakingai ir palikti ją vieną... Nustojau verkšlenti, sukandau dantis ir stengiausi išgyventi.

Man svaigo galva.

– Diana, aš šito nežinojau, – tariau šaltais delnais užsidengęs veidą. – Aš šito nežinojau...

– Manei, jog aš geriau susitvarkau su savo gyvenimu? Manei, kad esu stipresnė už tave? Tikrai ne...

Nieko jai nesakiau. Tiesiog stovėjau užsidengęs veidą ir kvėpavau.

– Velniop viską... – tarė po ilgos pauzės. Pro pirštų tarpus mačiau, kaip ji išsiėmė dar vieną cigaretę, bet jos neprisidegė. Tiesiog įsikando ir kalbėjo toliau: – Darius palieka mums butą. Jis jau šiandien turėtų išsinešdinti pas savo raganą... Cha! Ragana... Tai aš šioje istorijoje esu ragana...

Atsidengiau veidą ir pažvelgiau į žvaigždėtą dangų.

– Žinai... – toliau kalbėjo Diana. – Būtų visai šaunu gyventi trise... Ką manai apie tai, jei pasiūlysiu tau persikelti gyventi pas mus?

– KĄ? – likau apstulbęs. – Nemanau, kad tai gera mintis... O ir laikas netinkamas...

– Kodėl?

Pažvelgiau į Dianos veidą. Ji kalbėjo kuo rimčiausiai.

– O kaip tu? Nejaugi aš tau netrukdysiu? Nejaugi nenori šalia savęs turėti mylintį vyrą?

– Jei tu persikelsi, aš tokį turėsiu.

– Aš turiu omeny... Hm... Aš kalbu apie tikrą meilę... Nejaugi nenori pabandyti rasti širdžiai artimą žmogų? Nejaugi nenori pabandyti dar kartą?

– NE, – nuskambėjo jos tvirtas balsas. – Tu žinai, kokia yra mano praeitis. Man nuo savęs jau seniai vemti norisi. Aš daugiau nenoriu jokių santykių. Noriu pagaliau būti laiminga su savo tikrąja šeima. Kodėl tu to nesupranti?

Man reikia pagalvoti... Štai ką aš maniau. Tokioje situacijoje ji siūlo man gyventi kartu. Bijojau, jog tai stiprių emocijų nulemtas sprendimas... Dar vakar ji prašė manęs dingti iš jos gyvenimo, o šiandien – kalba apie gyvenimą kartu... Dar viena beprotiška Dianos idėja? Įdomu, kaip pasisuktų įvykiai, jei netikėtai ant mano namų slenksčio nebūtų išdygusi Auksė? Greičiausiai Diana su manimi vis dar nesikalbėtų...

– Žinai... Aš negaliu taip greitai priimti sprendimo. Man reikia pagalvoti...

– Gerai, – tarė ji gūžtelėjusi pečiais. – Kaip nori...

Dianos balse nuskambėjo apmaudo gaidelė. Žinojau, kad ji laukė ne tokio atsakymo. Bet aš kitaip negaliu. Turiu viską ramiai apgalvoti.

Neslėpsiu, jog aš pats kartais pasvajodavau, kaip mes visi trise gyvename po vienu stogu...

– Priimsi mane? – paklausė Diana popierine nosinaite šluostydamasi ašaras.

– Prašau.

Prieš užeidama į vidų, Diana iš savo palto kišenės išsitraukė nulankstytą popiergalį.

– Štai, – tarė, tiesdama jį man. – Negalvok, kad tai mano eilinė idée fixe. Aš ilgai apie tai mąsčiau. Kartą apie tai prasitariau Auksei ir jos akys tiesiog suspindo iš laimės.

Nedrąsiai paėmiau popierėlį. Diana užėjo į vidų. Kadangi naktis buvo šviesi, ištiesinau popierėlį ir ėmiau skaityti didelėmis raidėmis išraitytą tekstą:

MANO DIDŽIAUSIA SVAJONĖ

Mano geriausias draugas yra dėdė Simonas. Nors jis nėra mūsų šeimos narys, bet mama jį vadina savo broliu. Man Simas taip pat yra kaip vyresnysis brolis. Manau, kad šeimos nariais ne tik gimstama, bet ir tampama.

Simas yra labai šaunus. Jis skaito daug knygų, gali papasakoti įdomių istorijų. Svajoju, kad jis gyventų kartu su mumis. Tada mes galėtume dažniau eiti pasivaikščioti, žaisti stalo žaidimus, žiūrėti filmus.

Auksė

Susigraudinau. Kelias minutes dar pastovėjau lauke, kol nusiraminsiu. Grįžęs į vidų, pamačiau, kad Diana ir Auksė miega apsikabinusios.

Nusirengęs išjungiau šviesas ir nutipenau į savo lovą.

– Labanakt, Simai, – pasigirdo Dianos balsas, kai užsiklojau antklode.

– Labanakt. Tikiuosi, jog padėsi man susikrauti daiktus?

– Dar klausi...

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt