Tomaš Tomaševski

SAPNŲ NARVAS

Siaubo romanas

Iliustracijų autorė – Viktorija Babkinytė

Viršelio dizainas – Diana Ramanauskienė

Redaktorė – Auksė Mačionienė

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2016

Padėka

Didžiausias AČIŪ keliauja Auksei, kuri įdiegė meilę lietuvių kalbai ir literatūrai. Iš šio žmogaus visada galiu tikėtis patarimo. Ačiū, kad skaitėte mano knygą, kad nepagailėjote laiko ir suredagavote. Ačiū, kad džiaugiatės kartu su manimi!

Viena iš mano mėgstamiausių rašytojų Jeanette Winterson yra rašiusi: „Parduodantieji knygas prekybos centruose suinteresuoti apyvarta, o ne kultūra. Didieji tinklai trokšta didelio pelno, jų nedomina nežinomi vardai“. Šie žodžiai man įstrigo giliai širdyje. Parašęs knygą siunčiau ją leidykloms naiviai tikėdamasis, kad jos susidomės. Tačiau leidykloms yra visiškai neįdomūs nauji autoriai. Sulaukiau įvairių atsakymų, bet visus juos jungė užkoduotas žodis „pelnas“. Taip, aš suprantu. Pinigai verčia šį pasaulį suktis aplinkui?! Patarimas leidykloms: nebijoti rizikuoti. Gyvenimas parodė, kad laimi tie, kurie rizikuoja ir laužo senus sustabarėjusius standartus...

Tad nuoširdus AČIŪ „Naujam vardui“, kad susidomėjo mano knyga. Esu maloniai nustebintas, kad Lietuvoje egzistuoja tokia grupė žmonių, kuri suteikia naujiems autoriams šansą tapti tikrais rašytojais. Ir, kas svarbiausia, jiems pelnas nėra svarbus. Galbūt būsiu primityvus ar banalus, bet sakau: „JŪS ŠAUNŪS!!!“.

Kai sužinojau, jog mano knyga bus išleista tik elektroniniu variantu – nuliūdau. Bet vėliau pagalvojau: „Pala, pala, kodėl gamta turi mokėti už meną?“. Ir vis dėlto – kodėl?

Ačiū iliustratorei Viktorijai Babkinytei. Šitos merginos nutapyti piešiniai mane tiesiog užbūrė. Iš jų galėjau semtis naujų idėjų. Ačiū tėvams, kurie manęs netrukdė, kai buvau užsiėmęs rašymu. Ačiū močiutei, kuri, ko gero, džiaugėsi daugiau nei aš, kad ši knyga bus išleista, ir ačiū Josifui, kuris padėjo, kad mano svajonė išleisti knygą realizuotųsi.

"Kartą sukurtas kūrinys atsiskiria nuo kūrėjo ir jo savarankiškai būčiai nereikia pagalbos.“ Jeanette Winterson.

Tomaš Tomaševski

Autoriaus žodis

Daugelis, nesuradęs gyvenime savo laimės, atsigręžia į tai, ką paliko suryti praeities šešėliams. Į tai, kas kadaise kėlė slogias mintis ir ką norėjosi palikti dulkėti niūriuose užmaršties palėpės kampuose tam, kad galėtų siekti kažko daugiau. Tačiau staiga žmogų apima jausmas, kad jam nieko daugiau nereikia. Jis įninka į alkoholį, narkotikus ar ima kankinti save alinančiu darbu, bandydamas patikėti, kad tai jo gyvenimo esmė, tai jo tikroji laimė. Tačiau žmogus nepastebi, kad gyvenimo sąstingis virsta regresu, nes jis jau seniai paskendo savo iliuzijų liūne. Ši knyga ir yra apie tai, kaip lengva peržengti nematomą ribą tarp iliuzijos ir tikrovės. Kiekvienas iš mūsų rizikuoja nugrimzti į ilgai besitęsiantį sapną, iš kuriuo pabusti būna labai sudėtinga...

Šios knygos idėja gimė spontaniškai, šaltą ir vėjuotą žiemos naktį, kai miegas buvo kažkur nuklydęs. Idėjos virto žodžiais, žodžiai sakiniais, o sakiniai skyriais...

Knygos autorius yra kiek melancholiškas vienišius, kuris dažnai trokšta pabėgti nuo realybės. Jis dažnai pabėgdavo iš šio pasaulio su „popieriniais angelais“, ir grįžti į tikrovę jam nesinorėjo.

Šios knygos rašymas man buvo pati geriausia kelionė po mano personažų gyvenimus. Aš išgyvenau laimę, džiaugsmą ir liūdesį kartu su jais. Aš įsiskverbiau į jų individualybes...

Leidėjų žodis

Bauginančiai realistiškas siaubo romanas. Talentingas debiutuojantis rašytojas priverčia visiškai patikėti paprastos, nuoširdžios kūrinio herojės paauglės gyvenimu – nuo pilkos buities ir būties iki juodos besiplečiančios sapnų bedugnės, ketinančios įkalinti heroję visiems laikams. Larsas von Trieras, spontaniškai peraugantis į Stepheną Kingą.

~ ~ ~

Kai pradedi neapčiuopti ir nejausti nematomos ribos tarp tikrovės ir fikcijos, visas tavo gyvenimas tampa ilgai besitęsiančiu sapnu. Arba košmaru... Tiesiog pasiklysti erdvėje, kurioje realybė ir iliuzija yra vienalytis kūnas. Rasti duris iš tos erdvės yra labai sudėtinga...

~ ~ ~

I. Kapinės

Pabudau nuo pro langą besiveržiančių saulės spindulių. Baltos ryto šviesos srautas pripildė kambarį švelnaus jaukumo.

Pusė septynių. Tačiau aš dar tysau lovoje, aklinai susisukusi į antklodę tarsi į kokoną, kuris, tariausi, saugo mane nuo išorinio pasaulio pavojų ir negandų, ir keltis, t.y. išskleisti sparnus ir skristi į šviesą, man visai nesinori. Tai kvaila. Kas per metamorfozė? Aš ir į drugelį net nepanaši...

Šiandien pirmoji rudens diena, o tai reiškia, kad nuo šiandien turėsiu lankyti mokyklą. Vėl prasidės pamokos, vėl būsiu priversta matyti savo klasės draugus. Kartais net persimesti su jais vienu kitu bereikšmiu žodžiu. Bet tik iš būtinybės. Vėl turėsiu dalyvauti prastai surežisuotame mokyklos erelių ir barbių šou. Dalyvauti tik tiek, kiek man reikia. Pasyviai. Tikrai nesu viena iš tų, kurios skrupulingai kedenasi savo plunksneles prieš vaikinus su BMW. Nesidažau, nenešioju „miniakų“ ir neperku firminių drabužių.

Tuo metu, kai aš ne itin sėkmingai kovoju su pačiu saldžiausiu rytmečio miegu, mano klasiokės turbūt jau seniausiai išsijuosusios pluša prie veidrodžio. Ruošiasi šventei. Su fenais purenasi plaukus, dažosi lūpas, ryškinasi akis, staiposi prieš veidrodį su aukštakulniais ir karštligiškai taiso vos įžiūrimus ką tik nudžiūvusio manikiūro defektus. O galbūt apimtos nevilties stovi prie sausakimšos drabužių spintos ir dramatiškai grąžo rankas, nes ir vėl neturi kuo apsirengti? O aš? O aš nedalyvausiu tų perdažytų beždžionėlių parade.

Taip, galbūt aš keista, net nenormali, palyginus su kitomis merginomis, bet būtent tokia esu laiminga. Ir man tas pats, ką apie mane galvoja kiti. Tai jų susikurtos taisyklės ir normos, ne mano. Gal kitos merginos man irgi atrodo kvailos ir paikos būtybės? Bet kas svarbiau: būti „normaliai“ ar būti laimingai?

Pagaliau vargais negalais išsivynioju iš savo kokono ir vangiai atsisėdu lovoje. Pasirąžau. Ranka instinktyviai čiuožteli po pagalve ir užčiuopia telefoną. Jokių pranešimų ir praleistų skambučių. Tai jau įprasta. Mobilusis visada tyli. Nebent mama kažką parašo. Arba močiutė paskambina. Tik tiek.

Įsispyrusi į šlepetes, nušliurenu į vonią. Turiu tik 10 minučių nusiprausti ir išsišukuoti neklusnius savo plaukus, kurie rytais būna ypač kaprizingi ir užsispyrę. Visai kaip aš. Tad pykti ant savo plaukų būtų tas pats, kas pykti ant savęs. Tai būtu kvaila. Vėsus rytinis dušas nuplauna paskutinius miego likučius, ir aš, pralinksmėjusi ir žvali grįžtu į kambarį, praveriu spintos duris, akimis ieškodama ko nors, kas mane papuoštų tokia „ypatinga“ proga. Be didelio vargo žvilgsnis suranda mylimiausius tamsiai pilkus džinsus, akimirksniu priderina juodus marškinėlius ir mano „kovinė amunicija“ paruošta! Turėtų tikti tokią „džiugią“ dieną! Bėgdama pro duris dar užgriebiu rankinę ir pasileidžiu laiptais žemyn.

Mes su mama gyvename dviaukščiame name, kurį nupirko mano tėtis, kai dar turėjo gerai apmokamą darbą. Prisidėjo prie šito pirkinio ir senelis. Tai buvo išties puikus namas. Tačiau kai tėvas mus paliko, gyventi jame tapo nebejauku ir šalta. Ir prisiminimai apie praėjusias šviesiausias dienas, kai visi kartu buvome linksmi ir laimingi, dabar skaudūs lyg botago kirčiai.

Dar lipdama laiptais jau iš tolo matau virtuvėje ant stalo boluojantį mamos paliktą raštelį. Pripuolusi skaitau:

„Ele,

Sveikinu su rugsėjo pirmąja. Tikiuosi, gerai praleisi laiką su savo draugais. Yra sausų pusryčių ir pieno.

MYLIU“

Pajuntu lengvą nusivylimą. Gerai praleisti laiką su savo draugais? Mama turbūt juokauja... Tikrai manęs nepažįsta. Draugų aš tiesiog neturiu. Na, gal tik tą, kurį slepiu net nuo pačios savęs.

Žvilgteliu į laikrodį. Paskubomis papusryčiauju ir išskubu į mokyklą. Nors pastaroji ne taip ir toli. Man teko tokia tiesiog neišpasakytai didelė „laimė“ gyventi arti mokyklos. Tik gero šiuo atveju ne tiek jau ir daug...

Pavėluoti į pamokas neturiu teisės, nes gyvenu arti. Ir auklėtoja ar direktorė man kiekviena pasitaikiusia proga nepamiršta šito priminti: „Gyveni už kelių kvartalų nuo mokyklos, bet sugebi pavėluoti ir ateini į pamokos pabaigą?!“ Kvailas klausimas. Aišku, kad sugebu. Ir kodėl jos nesidžiaugia, apskritai mane matydamos?...

O sirgti tai visiškai nevertėjo, nes auklėtoja, nutaisiusi susirūpinusią veido išraišką, bemat išdygsta prie mano namų durų patikrinti, kaip aš laikausi. Tuo pačiu dar atneša ir smagią „dovaną“ – namų darbų. Atsimenu, kai kelis kartus jos neįsileidau. Apsimečiau mirusia. Perpratusi mano taktiką, įsigudrino paskambinti mamai. Nuo to laiko mano reputacija auklėtojos akyse beviltiškai žlugo, bet aš ir neturėjau tikslo jos pakelti.

Diena buvo tikrai graži. Šiltas vėjas glamonėjo skruostus. Gyvenk ir džiaukis. Ir aš žingsniavau sau beveik pakiliai, kaip ir dera tokia proga, nusiteikusi. Dar nepasukusi už paskutinio daugiaaukščio kampo, jau išgirdau giedant mokyklos himną. „Aha, vėl pavėlavai, žiople...“ – sumurmėjau sau po nosimi, bet labai smarkiai ant savęs nepykau.

Mokyklos kieme tarsi kareiviai, išrikiuoti iškilmingam paradui, lygiomis eilėmis stovėjo mokiniai. Akimis susiradusi savo klasiokų liniją, tyliai prislinkau prie jų. Prisijungsiu, maniau, tarsi nebūčiau pavėlavusi. Kadangi nesu aukšta, nesunkiai pasislėpsiu už nugarų.

Kaip tinkamiausią priedangą nusižiūrėjau aukštą vaikiną, kurio naujutėlis kostiumas, turiu pripažinti, gulėjo kaip nulietas ir net iš nugaros atrodė puikiai. Jau tariausi sėkmingai įveikusi nematomo prisijungimo prie masių užduotį, kai netikėtai į mane grįžtelėjo linksmas mano „priedangos“ veidas ir su piktdžiugiška nuostaba riktelėjo:

– Labas, ryža!

– Labas, prietranka! – sušnypščiau pro sukąstus dantis ir nusišypsojau kiek galėdama „nuoširdžiau“.

Tai Ernestas. Vienintelis mūsų klasės vaikinas, kuris kartais dar šiek tiek naudojasi proto teikiamais privalumais: skaito knygas, rašo straipsnius į mokyklos laikraštį, domisi mokslu ir retkarčiais groja saksofonu. Jis ne toks, kaip kiti klasiokai, jis – ne bandos žmogus. Šiaip, galima sakyti, mes netgi draugai. Nuo pat vaikystės mus sieja toks keistas, bet, sakyčiau, ypatingas ryšys, kurį galėčiau apibrėžti kaip „sąlyginai draugišką“. Mes visada erziname vienas kitą, pravardžiuojame, stumdomės valgyklos eilėje ar mokyklos kieme grumiamės dėl vietos ant vienintelio aplūžusio medinio suoliuko. Jeigu aš laikau rankoje sniego gniūžtę, tai nusitaikau būtent į jį. Jeigu Ernestas klasėje pastebi paliktus mano daiktus, tai sugrįžusi aš randu juos pačiose netikėčiausiose vietose. Tokie mes esam – amžinai pasirengę tyliai kovai draugiški priešai.

– O! Juodi marškinėliai... – apsimestinai nustebęs kilstelėjo antakius, nužvelgęs mane nuo galvos iki kojų. – Turbūt juokauji? Čia ne laidotuvės, podružke.

– Kaip kam. Šiandien aš palaidojau vasarą. Man gedulas, – atrėžiau, reikšmingai patempusi lūpą ir nukreipusi žvilgsnį į batų galus.

– Ar man teisingai atrodo, kad tu kiekvienais metais daraisi vis bjauresnė?

– Ar man teisingai atrodo, kad kuo toliau, tuo labiau tavo smegenys susitraukia? – prakošiau pro sukąstus dantis ir įsmeigiau žvilgsnį tiesiai jam į akis.

– Neblogai... – atsakė jau nebe toks linksmas ir nusisuko.

– Žinau, – atsainiai burbtelėjau, o mintyse nejučia nusišypsojau.

Taip ir prastovėjau už Ernesto nugaros visą valandą. Sugiedojus himną, trumpą, bet liepsningą kalbą pasakė direktorė. Vėliau mokyklos choras atliko keletą dainų: „Sparnuotosios sūpynės“, „Mūsų dienos kaip šventė“. Tada, kas turėjo mokytojams gėlių, jas įteikė. Finalas – bendra visos mokyklos ir mano klasės nuotrauka, kurioje manęs net nesimatys. Bet mane tai tenkina.

Po visų oficialumų prasidėjo man ne visai linksmos atrakcijos. Merginos kaip pamišusios puolė selfintis, vaikinai irgi neatsiliko. Spėju, kad „Instagramas“ šiandien lūš. Turėjau kažką daryti, nes, pačiai sau netikėtai, pasijutau svetima ir atstumta. Nieko geresnio nesugalvojau, kaip dingti kuo greičiau iš čia.

Nutariau nueiti į kapines. Šiaip sau. Tiesiog. Juk kiekvienas turi vietą, į kurią skuba, kai nori pasislėpti nuo pasaulio. Man ta ramybės ir apmąstymų vieta – kapinės. Sėdėsiu sau po aukščiausia pušimi ir klausysiu, kaip jos viršūnėje šniokščia vėjas.

Niekam nepratarusi net „sudie“, skubiu žingsniu tolau nuo mokyklos. Tačiau netrukus už nugaros išgirdau žingsnius ir mane pasivijo pažįstamas balsas.

– Ryža! – Ernestas uždusęs artinosi prie manęs.

– O! Tu visai nekokios formos. Gal rūkai? – išsišiepiau kiek galėdama plačiau.

– Kas tau darbo? – apsimetė supykęs.

– Supratau, – tariau abejingai, nusisukau ir, nelaukdama, kol Ernestas atgaus kvapą, pasiskubinau dingti.

– Palauk... Atsiprašau.

Sulėtinau žingsnį ir Ernestas mane pasivijo.

– Kur eini?

– Į kapines.

Mano atsakymas jį šiek tiek šokiravo, bet, kvailai vyptelėjęs, ironiškai mestelėjo:

– Be abejo, taip gedulinai apsirengusi ten pritapsi.

– O, ačiū.

Toliau taku, vingiuojančiu palei upelį, ėjome tylėdami. Tyla, kuri tvyrojo tarp mūsų, buvo draugiška ir jauki, nesinorėjo gadinti jos tuščiais žodžiais.

Kapinėse nebuvo nė vieno žmogaus. Nebent tik dvasios klaidžiojo po amžinojo atilsio žemę. Pajutau užplūstančią mano taip seniai pasiilgtą ramybę.

Klestelėjome ant suoliuko, stovėjusio čia pat, netoli pagrindinių vartų, po pušimi. Šį kartą dėl jo nesigrūmėm. Dar vasariškai šiltas vėjas ūžė pušų viršūnėse ir tai ramino. Kažkur tolėliau pasigirdo ritmingas tuksenimas – genys kaleno į medžio kamieną. Močiutė sakydavo: jeigu genys kalena kapinėse, reiškia, jog netoli klaidžioja vaiko vėlė. Gali būti. Juk šiandien rugsėjo pirmoji...

Tokią mistiškai paslaptingą tylą pertraukė Ernestas.

– Pasiilgau tavęs... – nusišypsojo ir pasižiūrėjo savo giliomis tamsiomis akimis.

– Turiu prisipažinti, ir man tavęs trūko, – nepakeldama akių tyliai atsakiau.

– Tai kodėl neatsakei man, Elena, kai tau rašiau? – paklausė susirūpinęs. – Kas nutiko?

– Nepaisant to, kad mus paliko tėtis ir kad mama su manimi nesikalba – nieko. Viskas tiesiog puiku... Visą vasarą pratūnojau namie. Visą vasarą tarp savęs ir pasaulio stačiau sieną. Man nusibodo, kad žmonės į mano gyvenimą ateina, nusivalo į mano širdį kaip į kilimėlį savo purvinus batus ir vėl kaip niekur nieko išeina, – užsikėliau kojas ant suoliuko ir apsikabinau jas per kelius. – Man nusibodo... Aš pavargau nuo išsiskyrimų...

– Bet aš tavęs juk nepalikau.

– Nepalikai.

– Tai kodėl nenori su manimi bendrauti?

– Aš su niekuo nenoriu bendrauti... Su NIEKUO! – tiesiog išskiemenavau. – Aš nebepasitikiu žmonėmis...

Jis pažvelgė į mane, jo akys akimirkai pritemo.

– Tavo poziciją aš suprantu. Pirmyn! Gali statytis sieną tarp pasaulio ir savęs! Tiek to. Bet tu elgiesi savanaudiškai, už tos sienos palikdama ir mane... Be to, tu juk žinai, kas būna su sienomis. Nesielk kaip maža mergaitė, Elena...

Gerklėje pajutau didėjantį gumulą, jutau, kaip imu dusti, o akyse tvenkiasi ašaros. Tylėjau. Tiesiog nežinojau, ką jam atsakyti...

Jis atsiduso ir lėtai atsistojęs tarė:

– Maniau, kad mes draugai. Atrodo, klydau. Sudie.

Nebėgau paskui jį. Nesivijau ir nesistengiau sulaikyti. Matyt, esu kvailė. Jutau, kad šią akimirką turbūt visiems laikams praradau tikrą draugą. Vienintelį artimą žmogų, kuriam aš buvau įdomi ir nors kiek rūpėjau.

Ernestas neatsigręždamas palengva tolo taku. Panašiai, kaip ir tėtis – vieną dieną tiesiog užtrenkė duris ir išėjo. Tačiau tai ne tas pats. Šį kartą kalta esu aš.

Galbūt statydama sieną tarp savęs ir pasaulio aš tik nusibrėžiau apskritimą, kuriame tariausi būsianti saugi. Galbūt jokios sienos nėra. Gal tai tik linija... Tačiau jeigu tai siena, turiu pripažinti vieną tiesą, kurią man jis priminė: kiekvienai sienai kažkada ateina laikas griūti...

Ilgai dar sėdėjau ant suoliuko, apsikabinusi nutirpusių kojų kelius ir, padėjusi ant jų smakrą, sustingusiu žvilgsniu žiūrėjau į tolį, ten, kur už posūkio dingo man brangus siluetas. Neverkiau. Visos emocijos tik kaupėsi, kaip renkasi juodi debesys prieš lietų. Jaučiausi viena ir vieniša. Norėjosi išsiverkti, tačiau negalėjau. Nervingai brūkštelėjau ranka per plaukus, tarsi norėdama nuvyti šalin slogias mintis. „Viskas bus gerai“, – tylutėliai sušnabždėjau sau tarsi maldą ar burtažodį, – viskas tikrai bus gerai“. Tačiau „gerai“ nebuvo.

Pasižiūrėjau į laikrodį. Jau beveik 4 valanda. Tai reiškia, kad čia išsėdėjau labai ilgai ir kad mama bus jau parėjusi iš darbo. Reikia grįžti.

Kiek įmanydama lėčiau, koja už kojos slinkau namo. Norėjau, kad pradėtų lyti. Troškau, kad staiga prapliuptų tikra pašėlusi liūtis ir vandens srovės akimirksniu nuplautų viską, kas mane ilgą laiką skaudino ir slėgė. Aš mėgstu lietų. Kai lyja, jaučiuosi lyg užkerėta. Man patinka, kai rauda dangus. Man tada būna lengviau, nes žinau, kad jis verkia ir už mane...

Neįprastai atsargiai pravėriau namų duris. Namuose buvo tylu ir ramu. Kaip visada...

Juokas ir laimė jau seniai nebesisvečiuoja šiuose namuose.

Iš virtuvės į koridoriaus prietemą sklido blausi pavakario šviesa. Virtuvėje ant stalo padėjusi galvą snaudė mama. Man pagailo jos. Darbas gamykloje iš jos išspaudžia visas jėgas. Grįžusi namo ji dar bando kažką nuveikti – skalbti, lyginti, virti, gaminti, bet jai nesiseka. Ji tiesiog per daug išsekusi, tad dažniausiai užmiega. Va šitaip – pasidėjusi galvą ant stalo, prisėdusi ant seno fotelio...

Miegas ir gamykla atima iš manęs motiną.

Paklojau jai lovą. Priėjau ir atsargiai, kad neišgąsdinčiau, paliečiau petį. Mama nepabudo. Tuomet net pati nepajutau, kaip ranka švelniai paglosčiau jos žilti pradėjusius plaukus. Tos juodsidabrės gijos plaukuose man sakė, kad mamos gyvenimas niekada nebuvo lengvas. O jos rankos... „Argi čia moters rankos? Jos lyg švitrinis popierius. Šiurkščios ir tokios didelės...“ – kažkada jai yra mestelėjusi mano teta. Bet man mamos rankos tuomet buvo pačios gražiausios ir švelniausios pasaulyje.

Palinkau prie ausies.

– Vėl užmigai... – sušnabždėjau glostydama jos ausį.

– Ak. Vėl... Aš jau negaliu...

Jos akys buvo paraudusios, po akimis juodavo ratilai.

Supratau, kad reikia kažką daryti.

Ji atsigulė. Apklojau ir pabučiavau jos kaktą.

– Ryt pasikalbėsim. Ryt šeštadienis. Myliu tave...

Tačiau ji jau nebegirdėjo, nes buvo panirusi į sapną. Stovėjau pasirėmusi į durų staktą ir ilgai žiūrėjau į brangiausią man likusį žmogų. Jaučiau, kaip krūtinėje iš gilumos vėl ėmė kilti gumulas.

Vos pravėrusi savo kambario duris, kritau ant lovos ir pravirkau.

Per miegus varčiausi. Nesąmoningai troškau, bet niekaip negalėjau pajausti tos palaimingos ramybės, kurią jutau sėdėdama kapinėse. Gerklė išdžiūvo. Plaučiai tankiai ir godžiai rijo orą. Tai nepakenčiama, tačiau buvo dar šis tas. Mane kamavo bloga nuojauta. Tad atsikėliau.

Nusprendžiau, kad reikia pažiūrėti, kaip mama.

Tyliai kaip vaiduoklis atsiradau mamos kambaryje. Tamsu ir tylu. Pasiklausiau, ar mama kvėpuoja, ar viskas gerai.

Tylu.

Širdis kaip pašėlusi ėmė daužytis.

Pasižiūrėjau, ar antklodė kiek kilnojasi.

Ne.

Man ėmė svaigti galva.

Artėjau prie lovos, mintyse karštligiškai save ramindama: „Viskas gerai... Viskas turi būti gerai...“

Mama gulėjo apsiklojusi galvą. Matėsi tik žilstelėję tamsių plaukų galiukai.

Užgniaužusi kvapą, sukaupiau visą drąsą. Pradengiau antklodę.

Priblokšta vaizdo susmukau ant grindų ir iš visų jėgų griebiausi už gerklės, bandydama sutramdyti gerklėje kylantį riksmą.

Mamos vietoje gulėjo skeletas, aptrauktas melsvai blyškia oda. Plokščias ir susiraukšlėjęs, tarsi iš kūno kažkas būtų išsiurbęs visas gyvybės sultis. Tai, kas turėjo būti mano mama, buvo tik pašarvota negyvėlė. Ant krūtinės sudėtos rankos kietai suspaudusios laikė rožančių.

Staiga skeletas sujudėjo (rodos, net išgirdau, kaip atsileisdami sutarškėjo sunerti kaulėti pirštai), jo burna ėmė gaudyti orą, galva su tuščiomis akiduobėmis pasisuko į mane ir klaikiai nusikvatojo.

Iš siaubo ėmiau klykti, rankomis užsiėmusi ausis, kad negirdėčiau to iš proto varančio juoko. Tačiau jis vis garsėjo ir šimtais aidų kalė į galvą, kol ausyse ėmė pratisai spengti...

Pašokau išpilta šalto prakaito.

Galva iš skausmo, rodės, skilo į dalis, o burna godžiai gaudė orą. „Tai tik košmaras... TAI TIK KOŠMARAS...“ – kartojau kaip užburta, apsikabinusi kelius. Nubraukiau nuo veido sudrėkusius nuo prakaito plaukus ir pamačiau, kaip nušvito telefono ekranas.

Naršyklės lange radau atidarytą internetinį puslapį: „UAB Laidojimo paslaugų centras. Palaikų pervežimas...“.

Įsiutusi sviedžiau mobilųjį į sieną ir ėmiau pasikūkčiodama verkti, o galvoje vis aidėjo to skeleto isteriškas juokas...

– Mažute, atsibusk! – pajutau, kaip skruostą palietė vėsi ranka.

Pagaliau pramerkiau akis. Nejaugi aš vis dar sapnuoju?..

Ant lovos krašto sėdėjo mama. MAMA!

– Susapnavai košmarą? Šaukei per miegus...

Netarusi nė žodžio pašokau ir stipriai apkabinau mamą.

– Aš sap... – balsas užlūžo. Aš dar nebuvau sugrįžusi iš siaubo būsenos.

– Viskas gerai, mieloji, viskas gerai... – ramino motina, glostydama mano plaukus. – Aš čia. Su tavimi.

– Sapnavau labai baisų sapną... Sapnavau tave...

Atsiguliau. Mama irgi prigulė šalia ir tvirtai mane apkabino. Pagaliau pajutau sugrįžtantį išsiilgtą ramumą ir nugrimzdau į sapnus. Šįkart sapnavau, kad skrendu...

Kai ryte prabudau, mamos šalia nebebuvo.

Nebuvo jos ir namie.

II. Rašteliai

Taigi atsibudusi mamos neradau, tik ant stalo vėl baltavo paliktas raštelis:

„Mažute,

Šiandien turėsiu užsukti į darbą, o vėliau užvažiuosiu pas draugę. Nepyk.

Myliu.“

Pasirodo, šiuose namuose bendraujama rašteliais. Turbūt man irgi reikėtų įsigyti pakuotę tų popierėlių ir ant vieno jų užrašyti: „Mama, išėjau visam laikui, neieškok manęs. Myliu“. Pritvirtinčiau jį kokiu nors idiotišku magnetuku prie šaldytuvo. Būtų smagu.

O juk aš ką tik rengiausi pasikalbėti su savo mama. Paprasčiausiai nuoširdžiai moteriškai pasišnekėti. Norėjau apkabinti ją ir pasakyti, kad labai labai ją myliu, pasipasakoti, kad Ernestas supyko ant manęs ir kad dėl to aš jaučiuosi labai nelaiminga. Dar norėjau su ja rimtai pasikalbėti apie jos darbą. Tačiau dabar man atrodo, kad mamos aš turbūt neturiu. Tai moteriai, su kuria aš gyvenu, motinystė – kaip sunki pareiga. Arba kaip žaidimas. Greitai nusibosta.

Turbūt statydama sieną tarp savęs ir pasaulio, kitoje sienos pusėje turėsiu palikti ir savo mamą. Kaip ir ji pasielgė su manimi. Būsime atsiskaičiusios.

Prisimenu, kai mus paliko tėtis. Man buvo aštuoneri. Mama išgyveno labai jautriai. Ji tiesiog užsidarė savyje. Tai ji pirmoji pasistatė mūrinę sieną tarp savęs ir pasaulio. Anapus sienos likau ir aš. Vienui viena. O ji, savanaudė, pasislėpusi savam kiaute, viena išgyveno savo dramą. Bet juk mes buvome paliktos dviese – aš ir ji! Bet ji ignoravo mane. Ji tiesiog nematė manęs, tarsi būčiau jai buvusi ne svarbesnė nei kokia virtuvinė spintelė. O man juk taip pat nežmoniškai skaudėjo. Kas sakė, kad maži vaikai nieko nesupranta? Kai tėtis išeidamas trinktelėjo durimis, mano šviesus vaikiškas pasaulėlis sudužo į daugybę smulkių skeveldrėlių tarsi nuo eglutės nukritęs kalėdinis žaisliukas. Jaučiausi tokia vieniša, apleista ir niekam nereikalinga, jog plyšo širdis, ir man beprotiškai trūko mamos. Prieidavau prie jos, tampiau už sijono ir prašiau: „Mama, paskaityk man pasaką...“ O ji manęs tarsi nematė ir negirdėjo. Sustingusi tarsi ledinė skulptūra valandų valandas sėdėjo virtuvėje ant kėdės ir tuščiu žvilgsniu žiūrėjo pro langą.

Maniau, mama susirgo. Susirgo mirtina liga ir greitai mirs. Bijojau, kad prarasiu dar ir ją. Ir nesupratau, kad iš tiesų ją jau praradau.

Ji manęs išsižadėjo. Pasidavė ir nekovojo. Ji galvojo tik apie save. Tarsi tik jai būtų buvę sunku. O tėtis paliko ne tik ją, bet ir mane...

Todėl mamos pavyzdžiu aš irgi ėmiau statytis sieną. Kad išgyvenčiau.

Vėl pasijutau velniškai vieniša. Šis tuščias namas mums abiem su mama buvo tapęs mūsų vienatvės kalėjimu. Jokios motiniškos šilumos, kuri sušildytų ir leistų jaustis saugiai.

Dabar jau visai nebe vaikiška nuoskauda draskyte draskė mane iš vidaus. Norėjosi išrėkti visą skausmą, bet aš tik įnirtingai glamžiau tą prakeiktą raštelį, tapusį man motiniškos meilės pakaitalu. Paskui, sukaupusi visą įtūžį, suplėšiau jį į smulkiausius skutelius ir išmečiau. Bejėgiškai sudribau virtuvėje ant kėdės, užsidengiau delnais veidą ir pravirkau. Verkiau taip, kaip jau seniai seniai nebuvau verkusi. Gal tik tada, vaikystėje, kai buvau dar visai maža mergaitė, bet išėjus tėčiui turėjau vienui viena išgyventi pirmą nevaikiškai didelį praradimą.

Bet juk viduje aš ir dabar tebesu ta pati maža mergaitė, kuriai trūksta tiek nedaug. Tik motiniškos meilės. Argi aš daug prašau?

Pasirodo, labai daug.

Mane vėl apėmė įtūžis ir pabudo įžeistas išdidumas. „Gana verkti. Gana savęs gailėtis. Laikas tapti didele mergaite ir pasirūpinti savimi,“ – garsiai tariau. Nusišluosčiau nuo ašarų šlapius skruostus ir ryžtingai pakilau nuo kėdės.

Kadangi mamos namuose tiesiog nebūna, tad namus man teks apkuopti pačiai.

Išploviau indus, surinkau išmėtytus daiktus, drėgnu skuduru perbraukiau virtuvės grindis. Ir širdyje kiek palengvėjo.

Kartais namų ruošos darbais bandau nuvyti slogias mintis, užgožti savyje tą mažą mergaitę, kuri vis dar dažnai susigraudina. Verkia, kai jai sunku, kai jaučia vienatvę, kai išsiilgsta motiniškos šilumos ir artumo. Verkia, kai kažkas blogai. Tokios savęs nekenčiu. Norėčiau būti kaip mama. Šaltakraujiškai vaidinti, kad viskas gerai, be gailesčio užslopinti tai, kas kelia nerimą ir slogius prisiminimus.

Išblizginusi virtuvę, grįžau į savo kambarį. Ant grindų nuspirta antklodė, bet kaip užtrauktos užuolaidos, prakaito kvapas – viskas dar priminė praėjusią košmarišką naktį.

Pribėgusi atlapojau langą – gryno oro srovė išsklaidė slogaus sapno likučius. Tvarkingai pasiklojau lovą. Susitvarkiau spintą. Nuo knygų lentynų nuvaliau dulkes. Nors iš visų jėgų stengiausi užsimiršti, bet niūrus jausmas manęs neapleido.

Nulipau į virtuvę. Papusryčiavau ir papietavau iš karto. Dažnai pamirštu, kad aš vis dėlto žmogus ir privalau maitinti tą gremėzdišką ir nerangų savo kūną. Išgirdau kieme trinktelint automobilio dureles. Grįžo mama.

Mikliai pasiraususi stalčiuje, nutvėriau popieriaus skiautę. Užrašiau:

„Mama,

Einu pasivaikščioti ir pakvėpuoti grynu oru. Kur? Nesvarbu. Gerai praleisk laiką prie televizoriaus.

Myliu“

Druskinės kraštu prispaudžiau raštelį ant virtuvės stalo. Tą pačią akimirką tarpduryje pasirodė mama. Atsainiai numetė ant kėdės rankinę ir linksmai paklausė:

– Labas, mažute. Kaip diena praėjo?

Tylėjau. Ramiai atsistojau ir, netarusi nė žodžio, mįslingai šypsodamasi pasukau durų link. Prasilenkdama su mama, persisvėrusi per stalą, užgriebiau ant kėdės numestą kuprinę.

– Kodėl su manimi nekalbi? – mamos balse pasigirdo nerimo gaidelės.

Tylėjau.

– Kas yra, Ele!? – apstulbusi paklausė. – Kur išeini?..

Pagiežingai nusijuokiau, o prieangio tarpduryje aiškiai triumfuodama tariau:

– Raštelis... Raštelis ant virtuvės stalo...

Aš laimėjau.

Lauke pietų pusėje dar skaisčiai švietė saulė, o vakaruose jau dangų gožė didžiulis juodas debesis. Tolumoje griaudėjo. Artinosi audra. Tiesiog idealus oras, tinkantis ilgiems pasivaikščiojimams.

Netrukus nutiško pirmieji stambūs lietaus lašai. Jie greitai tankėjo, ir ūmai pasipylė dar gana vasariška liūtis.

Pradėjau raustis savo kuprinėje turėdama viltį per stebuklą surasti ten skėtį. Radau. Išskleidžiau ir iškėlusi galvą išdidi nužingsniavau tolyn.

Norėjosi padėkoti Dievui už tokią palaimą, už tokią dovaną. Už lietų. Aš mėgau lietų. Mylėjau jį kaip savo ištikimą draugą ir kaip tėvą. Daugeliui lietus nepatinka, nes, esą, atneša slogias mintis ir blogą nuotaiką. Daugelis lyjant lietui verkia ir nekiša nosies iš namų. Kitiems lietus – liūdesio kompanionas, vienatvės sužadėtinis. Taip nėra. Lietus atgaivina, išlaisvina, pralinksmina ir skatina svajoti. Turbūt aš – lietaus dukra...

Kai buvau maža, turėjau geltoną skėtį ir žalius guminius batukus. Vos pradėdavo lyti, lėkdavau į lauką. Krykštaudama šokinėdavau per balas, o pavargusi slėpdavausi po senu klevu už mokyklos ir klausydavausi lietaus melodijos: kaip jis meistriškai groja medžių lapais lyg ksilofonu, kaip jis barbena ir dunksi į stogus ir langus. Galėdavau visą dieną pratūnoti po tuo klevu lietui lyjant. Teta dažnai sakydavo: „Jei nebaigsi žaisti lauke po lietumi, amfibija pavirsi“. Aš tik nusišypsodavau jai, nes maniau, kad taip vadinama lietaus fėja, nežinojau tada, kad iš tiesų buvau vadinama varliagyviu.

Elgiuosi beprotiškai. Suskleidžiu savo skėtį ir atveriu besišypsantį veidą dangui, nes noriu, kad lietus mane pabučiuotų, kad vandens lašai netrukdomi riedėtų mano skruostais. Tai ne ašaros! Pagaliau skruostais rieda ne ašaros!

Plaukai greitai sudrėksta. Širdis dunksi iš džiaugsmo. Mintyse vien lietaus nuplautos švarios ir šviesios svajonės ir viltys. Dabar man nieko daugiau nereikia. Aš esu laiminga!

Ir vienatvės jokios nejaučiu, nes su manimi – ištikimiausias mano draugas – lietus...

Neisiu į kapines. Tikrai ne. Šiandien aš užkerėta ir kapinės tam netinka. Bėgsiu pabūti po vaikystės klevu, nors ir neapsiavusi žaliais guminiais batukais.

Skubiu žingsniu praeinu pro mokyklą ir štai aš jau čia, po senu ištikimu savo medžiu, kur prabėgo gražiausios mano vaikystės dienos. Čia niekas nepasikeitė. Klevas ir tada buvo jau senas, tačiau laikėsi dar tvirtai. Jis žadėjo dar daug lietingų dienų pabūti su manimi. Dar vienas mano ištikimas draugas.

Ilgokai tūnojau po klevu. Lietus lijo, o aš sėdėjau ant kuprinės susigūžusi ir žiūrėjau, kaip mažos balutės virsta didelėmis balomis, kaip jų paviršiuje išsipučia ir sproginėja vandens burbulai, kaip vėjo sujudintas raibuliuoja vandens paviršius. Sėdėjau ir apie nieką negalvojau. Tiesiog buvau.

Pradėjus temti, lietus aprimo, o mane ėmė krėsti lengvas drebulys. Darėsi šalta. Laikas namo... Krūptelėjau nuo šios minties. Namai netraukė. Bet dingti nebuvo kur, juk kitų draugų, be klevo ir lietaus, neturėjau.

Nenoromis pasukau namų link. Perkirtau gatvę. Dar keletas žingsnių ir turėsiu pabusti iš transo.

Prie namo durų instinktyviai stabtelėjau. Vis dar tebekrėtė drebulys, tik dabar jau tikriausiai dėl to, kad širdis virpėjo iš nerimo. Tylutėliai pravėriau duris ir įžengiau į prieblandą. Antrame aukšte girdėjau garsus – mama, kaip įprasta, žiūrėjo televizorių.

Žvilgtelėjau į laikrodį. Rodė šešias.

Paskubomis užkandau. Vonioje šiltu rankšluosčiu nusausinau plaukus, įsmukau į pižamą ir nuėjau į savo kambarį.

Šviesos nedegiau. Palindusi po antklode dar tebevirpėjau nuo šalčio, o gal labiau krečiama neaiškaus nerimo. Gulėjau prietemoje susisukusi embriono poza, rankomis apsikabinusi kelius, bandydama sutramdyti drebulį. Jaučiausi neaiškiame transe. Rodos, turėjau jau pabusti, bet nepavyko. Kerai ir burtai dar neišsisklaidė. Girdėjau, kaip už lango lietus šnabžda savo paslaptis tamsai. Tai stebuklinga...

Į kambario duris negarsiai pasibeldė mama. Pravėrusi duris, tyliai paklausė:

– Galiu?

– Žinoma...

– Aš supratau, ką norėjai pasakyti, palikdama tą raštelį, – mama kalbėjo visiškai ramiai, be jokios nuoskaudos balse. – Aš tikrai nesu tokia motina, kokią svajotų turėti kiekviena dukra. Bet aš labai stengiuosi ja tapti. Tik kol kas nesėkmingai. Man sunku grįžti namo. Šie namai man kaip kalėjimas. Net darbe jaučiuosi geriau, nes ten galiu užsimiršti...

Klausantis ramaus mamos balso mano drebulys pamažu rimo. Jutau, kaip į pačius kojų pirštų galiukus pamažu grįžta šiluma, o kažkur ties širdimi kaupiasi graudulys.

– Aš labai tave myliu. Bet nežinau, kaip tau tai įrodyti, – patylėjusi tęsė mama. – Dažnai galvoju, į ką tu esi panaši. Tokia savarankiška, užsispyrusi, sugebanti apsiginti... Supratau, tu man primeni mane pačią. Tavo amžiaus buvau labai kaprizinga, pykau ant viso pasaulio. Nekenčiau savo motinos, kuri mane atidavė auginti senelei, tavo prosenelei. Tėvui aš irgi nerūpėjau. Jis mus paliko. Mama įniko į alkoholį. Vieną dieną į prosenelės namus pasibeldė policija. Pareigūnai pasakė, kad rasta moteris, įkritusi į kanalizacijos angą. Man teko važiuoti atpažinti jos kūno... Kai pamačiau tą irti pradėjusį kūną... Aš...

Mamos balsas ėmė virpėti nuo tramdomo verksmo. Aš instinktyviai atsisėdau.

– Mam, aš užjaučiu... – kimiai išlemenau ir abiem delnais paėmusi mamos ranką, priglaudžiau sau prie skruosto, kuriuo, jaučiau, jau ritosi didelė, karšta išdavikė ašara.

– Mano motina, tavo senelė, pasirinko butelį, – mama žvelgė į mane liūdnomis akimis, jos lūpos virpėjo, tačiau ji tęsė. – Ji tame gėrale ir nuskendo. Jos nekenčiau labiausiai. Kai tu gimei, aš sau tvirtai pažadėjau, kad savo dukrai būsiu geresnė motina. Tavo močiutė turėjo tiek daug progų pamatyti tave, bet jai tu nerūpėjai, kaip ir aš. Neturėjau savo gyvenime tikros motinos atvaizdo, neturėjau pavyzdžio, kuriuo galėčiau sekti. Maniau, kad man savaime pavyks tapti gera motina, tačiau klydau... Atsiprašau...

– Viskas gerai, mam. Kodėl man anksčiau to nepapasakojai?

– O ką čia pasakoti? Tu dažnai klausdavai apie juos. Tavo senelis dar gyvas. Jis turi antrą žmoną. Gyvena sostinėje. Tavo senelė buvo alkoholikė. Aš viską norėjau pamiršti. Tačiau praeities šešėliai mane persekioja visą gyvenimą... Praeities negalime pamiršti. Bet aš padariau didelę klaidą, kad neatleidau jiems... Kad netapau geresne motina tau... Galbūt už tai buvau nubausta. Mane irgi paliko...

Ji verkė ant mano peties. O man iš gailesčio ir skausmo plyšo širdis...

– Mama, tu nesi nei prakeikta, nei nubausta. Tu gali savimi didžiuotis. Tu tai išgyvenai. Perėjai per tą mėšlą aukštai iškėlusi galvą. Tu labai stipri... Aš tavimi didžiuojuosi.

– Ar atleisi man už viską?

Pasisukusi į mamą stipriai ją apkabinau. Niekas, kas buvo prieš tai, nebeturėjo reikšmės. Mama sugrįžo! Virpėjau iš džiaugsmo.

– Taip, – atsakiau.

III. Atrakcionai

Budau. Sunkiai, iš lėto, tarsi iš vandens gilumos nirau iš juodos tamsos į šviesų paviršių.

Atmerkusi akis, pirmiausia išvydau skaistų dangų. Jis buvo neįprastai keistas, kažkoks spindintis – sidabriškai pilkas, nors nesimatė nei saulės, nei debesų...

Nugara pajutusi kieto akmens šaltį, sunkiai pasikėliau. Tarsi sugrįžusi iš nebūties, drumzlinomis akimis nustebusi dairiausi aplinkui, nesuvokdama, kur esu. Aplinkui tarytum nebylūs kalnai stūksojo daugiaaukščiai mūrai – apleisti, apgriuvę, vieniši ir be gyvybės. Kažkada buvę žmonių pilni namai dabar žvelgė į mane juodomis išlaužtų durų ir išdaužytų langų akiduobėmis.

Aš buvau mieste. Tiek supratau.

Sėdėjau ant betono plokštės keistame apleistų daugiaaukščių namų kvartale. Pro išsiklaipiusių betono plytelių tarpus ir suskeldėjusį asfalto grindinį sunkiai brovėsi skurdi augmenija, savo pilkšvai žalia spalva tarsi bandydama pridengti, užtušuoti, ištrinti paskutinius žmogaus buvimo pėdsakus – stiklo šukes, kartoninių dėžių atplaišas, metalo armatūros strypus, sulūžusius baldus ir kitus civilizuoto gyvenimo likučius. Vieta nežadėjo nieko gero – jaučiausi tarsi per stebuklą išlikusi gyva po pasaulį ištikusios katastrofos.

Keista buvo ir tai, jog pati kažkodėl vilkėjau juodą elegantišką suknelę ir avėjau puošnius juodus lakuotos odos batelius. Nors atrodžiau lyg grįžusi iš laidotuvių, tačiau toks įvaizdis man savotiškai patiko. Mano neįprastą pasitenkinimo savimi būseną dar sustiprino jausmas, jog šitame fantasmagoriškame vaiduoklių mieste jaučiausi išlikusi vienintelė gyva būtybė – viso miesto (o gal ir žemės?) valdovė – išdidi karalienė... Tačiau didybės jausmo sukeltą euforiją greit ištirpdė protui prašviesėjus pasipylę klausimai. Kur aš? Kas aš? Ką aš čia veikiu ir kaip čia atsidūriau? Kur kiti žmonės ir apskritai kokia nors gyvybė? Negirdėti paukščių, nematyti nė mažiausio ropojančio vabalėlio. Nejaugi visą Žemės gyvybę ištiko katastrofa? O kur aš pati tuomet buvau?! Nuo karštligiškų klausimų, į kuriuos nebuvo kam atsakyti, apėmė klaikus baimės jausmas.

Nejaugi aš čia tikrai vienut vienutėlė visame didžiuliame negyvame mieste?! Atsistojau ir svirduliuodama tarsi apsvaigusi patraukiau žole užžėlusia įsivaizduojama gatve tolyn, turėdama viltį surasti nors kokią gyvą būtybę. Eiti buvo sunku – kojos kliuvo už betono nuolaužų ir akmenų, tarpais reikėjo brautis per tankiai sužėlusią augmeniją ir saugotis tarp žolių įstrigusių stiklo šukių. Jaučiausi tokia vieniša, lyg kažkas mane specialiai būtų ištrėmęs ir įkalinęs šiame mirusiame mieste.

Už kelių kvartalų žvilgsnį patraukė tai, kas privertė mane smarkiai nustebti – prieš akis išniro ištisas atrakcionų parkas. Apžvalgos ratas, karuselė su arkliukais, elektrinės mašinėlės, cukrinės vatos aparatai, saldumynų ir įvairių niekučių kioskai... Tačiau nei vaikų laimingais veidais su savo tėveliais, nei pardavėjų su atrakcionų prižiūrėtojais nebuvo. Nė gyvos dvasios ir čia...

Einant pro karuselę su arkliukais, ši ūmai sugirgždėjo ir ėmė palengva suktis. Tuo pat metu suskambo ir iš vaikystės pažįstama karuselių muzika. Išsigandusi krūptelėjau, širdis daužėsi kaip pašėlusi.

– Prakeikta karuselė su savo poniais... – kiek atsigavusi pusbalsiu susikeikiau. – Kad tu prapultum, bjaurybe, žmonių negąsdinusi! – labiau drąsindama save nei iš tiesų bardamasi piktai šūktelėjau.

Pasukau prie kioskų. Apgriuvę nameliai. Tuščios lentynos. Jokių pliušinių žaisliukų ir kitų suvenyrų. Tik purvas, dulkės ir šiukšlės. Prie paskutinio kiosko atremta į jo sieną stovėjo keista dėžė, išpiešta margaspalviais ornamentais. Tikrai neketinau prie jos artintis, bet ji ėmė ir sujudėjo, tarsi norėdama atkreipti mano dėmesį ir trumpam mane sulaikyti. Šįkart jau nebeišsigandau, greičiau pralinksmėjau – juk atsirado pagaliau nors tokia gyvybės užuomina. Todėl pagriebiau akmenuką ir žaismingai švystelėjau „pasisveikindama“. Nepataikiau. „Tai klišė...“ – pyktelėjau ant savęs. Antras kartas buvo sėkmingesnis. Akmenukui trinktelėjus į dėžės dangtį, užgrojo patrakusi muzikėlė. Jos tempas vis greitėjo ir greitėjo, kol netikėtai dėžės dangtis pakilo ir iš atsivėrusios angos išskrido juodas balandis. Jam iš paskos šiurpiai kvatodamasis iššoko klounas. Iš netikėtumo riktelėjusi net pritūpiau. Nekenčiu klounų. Jie man visada atrodė kraupūs. Tačiau dabar netikėtai suėmė juokas. Juk pati iš šalies su savo elegantiška, bet jau apiplėšyta, šakelėmis ir žolėmis apkibusia suknia ir dabar jau gerokai apibraižytais, nudaužytomis nosimis bateliais šiame šventiškų karuselių parke atrodau ne geriau už klouną. Atsistojau ir, pati savęs susigėdusi, ėmiau purtyti nuo suknelės prikibusias šiukšles.

Dar kiek pasidairiusi, nusprendžiau, jog šią akimirką ekstremalių siurprizų man jau pakaks ir reikia kuo greičiau nešdintis iš šio vaiduokliško miesto.

Išėjusi pro masyvius ornamentuotus parko vartus, patraukiau tiesiai, kur akys veda. Netrukus priėjau kryžkelę ir pasimetusi sustojau. „Kur dabar eiti...“ – širdyje sukirbėjo nerimas. O koks iš tikrųjų skirtumas, juk vis tiek to miesto nei galo, nei krašto nesimato? Daug negalvodama pasukau į kairę, nes žolė čia buvo retesnė ir kelias lygesnis, todėl žingsniavau jau pakankamai greitai. Ilgai kulniavau jau neskaičiuodama, kiek kvartalų pasiliko už nugaros. Vietomis matėsi jau ir vienas kitas medelis, bet visi jie buvo apdžiūvę, beveik be lapų – tikri klipatėlės. Vėliau, tiesa, medžių, jau didesnių ir žalesnių, vis daugėjo ir betoną pakeitė žvyruotas takas.

Tai parkas.

„Pagaliau kažkas naujo,“ – apsidžiaugiau.

Bet parkas atrodė taip pat apgailėtinai, kaip ir miestas. Sausa, dulkėmis apsinešusi žolė einant po kojomis čežėjo kaip šienas. Rudeniškai nurudusioje pievelėje voliojosi išmėtyti žaislai: nutrauktos lėlių galvos su kuokštais išpešiotais plaukais ir iškritusiomis akimis, meškiukai su išvirtusiais „viduriais“, prakiurę kamuoliai, sulaužytos mašinytės... Apėmė skaudus jausmas, tarytum kažkas čia būtų nužudęs vaikystę.

Parkas buvo išraižytas takelių. Visi jie vedė į aikštę, kurios viduryje stūksojo masyvus žibintas. Palei takus kėpsojo aplaužyti suoliukai, gulėjo išvartytos šiukšlių dėžės. Aikštės pakraštyje ant takelio išrikiuoti vienas paskui kitą stovėjo keli kūdikių vežimėliai.

Matant šį vaizdą, krūtinę ėmė mausti nuo įkyraus klausimo, į kurį nelabai galėjau tikėtis atsakymo – kas gi turėjo įvykti šiame mieste, kad jis tapo toks klaikus?

Prisėdau ant aplūžusio suoliuko pamąstyti, ką daryti toliau. Rodos, perėjau pusę miesto, bet jokios užuominos apie čia egzistuojančią kokią nors gyvybės formą neaptikau. Įdomu, kiek laiko praleidau taip beklaidžiodama?

Rodos, keliavusi visą dieną, turėjau jausti begalinį nuovargį, tačiau nieko panašaus nejutau... Buvo tik nežmoniškai nyku, liūdna ir vieniša... Sėdėjau ir nieko nematančiomis akimis apatiškai žvelgiau į tolį.

Staiga – negalėjau patikėti savo akimis! – tolumoje, kitame aikštės pakraštyje, tarsi per miglą išvydau kažką panašaus į žmogaus siluetą. Tačiau nebuvau tikra, ar jis realus. Galbūt man pasimaišė protas ir vaidensi? Gal tai tiktai miražas?

Tačiau siluetas artėjo, augo ir ryškėjo. Sukaupiau visą dėmesį ir bandžiau įsižiūrėti, kas tai. Į mane ramia ir lygia eisena artinosi aukštas tamsiaplaukis vaikinas. Jis ėjo labai lėtai, žvalgydamasis į visas puses. Atrodė sumišęs, kaip ir aš. Nepažįstamasis taip pat atrodė tarsi ką tik iš puotos – vilkėjo juodą smokingą, ryšėjo pilką kaklaraištį.

„Ką daryti!?“ – karštligiškai svarsčiau. Bėgti nuo jo? Jis neatrodė pavojingas, be to, tai būtų buvę kvaila – ieškoti žmonių, o suradus – nuo jų pabėgti. Šiaip ar taip, neturėjau kitos išeities ir buvau priversta rizikuoti, nors mintyse akimirksniu numačiau ir apsigynimo planą.

„Jis jau arti, jis jau visai čia pat“, – neramiai tuksėjo širdis. Labiau visu kūnu nei akies kampučiu stebėjau jo judėjimo kryptį. Vaikinas, pamatęs mane, regis, apstulbo ne mažiau, nei aš, bet jautėsi pakankamai drąsiai ir užtikrintai. Priėjęs patogiai įsitaisė kitame suoliuko gale ir įsistebeilijo į mane. O aš tuo metu nusukusi akis apsimestinai abejingai žvelgiau į tolį.

– Labas, – mandagiai pasisveikino nepažįstamasis.

Aš tylėjau, nežinodama kaip elgtis.

– Rodos, aš su gyva būtybe kalbu, – jau ne taip mandagiai pridūrė.

Nusijuokiau ir atsisukau.

– Nejaugi mane laikai paskutine idiote? – pašaipiai paklausiau. – Aš matau, kad aplinkui žmonėmis net nekvepia. Ar manai esantis toks gražus, kad aš net nepatikėsiu, jog su manimi pasisveikinai? Ar tikėjaisi, kad atsisuksiu išraudusiais skruostais ir pasakysiu: „Tu čia man?“ Nė velnio...

Net nežinau, kodėl pasirinkau tokį šiurkštų bendravimo variantą. Iš jo veido išraiškos sprendžiau, kad jis šito nesitikėjo. Nustebau ir aš pati. Turbūt šis miestas iš tikrųjų varo iš proto.

– Aš tik pasisveikinau, o tu iš karto užsipuolei. Ką aš tau blogo padariau? Klaidžioju po šį miestą jau nežinia kiek laiko ir pirmas žmogus, kurį sutinku jame, – pikta raudonplaukė... Na ir sekasi man.

Įsistebeilijau į jį. Atrodė suirzęs. Man staiga pasidarė gėda.

– Klausyk, – tariau prikandusi lūpą. – Aš tikrai nesu pikčiurna, tačiau, kaip ir tu, jau kelias valandas ieškau žmonių ar išėjimo iš čia... Ir nieko... Beje, kartais būnu bjaurybė. Atsiprašau.

– Žinai, – po trumpos pauzės pasakė. – Man atrodo, prieš tai kažkas buvo...

– Man irgi, – pertraukiau jį. – Tarsi prieš tai buvo kažkas kita. Lyg ir turėjau kitą gyvenimą, savo namus... O atsibudau kažkokiam apleistam mieste. Kaip manai, kur mes?

– Net nenutuokiu... – tik tiek tepasakė, pažvelgęs į mane mąsliu žvilgsniu.

– Atsimenu, kad mano vardas Elena. Man 16 metų. Tai viskas. Bandau atkurti dar ką nors... Tačiau atmintis... Man tarsi amnezija.

– Jei būtų amnezija, vargu, ar atsimintum ir tiek... Beje, aš esu Andrius.

– Malonu.

– Taigi, Elena, ar matei ką nors keista šiame mieste? – pasiteiravo.

– Na... Atrakcionus, kurie man priėjus pradėjo savaime veikti. Dar – dėžę, iš kurios iššoko pamišęs klounas ir ėmė idiotiškai juoktis. Tiesa, prieš tai dar iš dėžės išskrido juodas balandis... Be to, pasižiūrėk į dangų...

Jis užvertė galvą aukštyn ir nusistebėjo:

– Dangus – tarsi metalinis... Nieko panašaus nesu matęs... – Eime? – kiek patylėjęs paklausė, mandagiai ištiesdamas man ranką.

Andrius buvo aukštas. Sportiško sudėjimo. Akys tamsiai mėlynos. Ryškios. Man tai labai patiko.

Nedrąsiai įsikibau į jo ranką ir atsistojau.

Ėjome tylėdami. Buvome pernelyg suglumę, kad leistumės į pokalbį.

Pasirinkome kryptį, kuria dar nė vienas nebuvome ėjęs, ir kupini ryžto patraukėme tolyn. Už kelių kvartalų takas kilo aukštyn ir mes netrukus atsidūrėme ant aukštos kalvos. Prieš akis plytėjo apgriuvusių namų dykynė. Atrodė, jog tas griuvėsių miestas begalinis kaip pasaulis.

Iš nevilties susmukau ant žemės.

– Kas nutiko? – susirūpinęs paklausė Andrius.

– Tai beviltiška. Mes niekad neišeisime iš šio prakeikto miesto!

– Galbūt... – atsakė. – Mes nežinome, kaip išeiti iš čia, bet gal žino jie? – linktelėjo galva į slėnį kitoje kalvos pusėje.

– “Jie“?! – net pašokau apstulbusi. Toje pusėje, kur žvilgsniu parodė Andrius, išvydau grupelę žmonių.

– Ką jie ten daro? – paklausiau susidomėjusi.

– Tikriausiai mes netrukus tai sužinosime.

Andrius tvirtai suspaudė mano ranką ir mes patraukėme žemyn, neišleisdami iš akių gana keistos eisenos.

Nedidelis būrelis žmonių ėjo tvarkingai išsirikiavę po du, keturi vyrai iškėlę rankas nešė kažką sunkų, panašų į karstą, iš paskos, nunarinusios galvas, sekė šešios moterys. Tai buvo panašu į gedulingą procesiją. Bent jau tokį paveikslą spėjau susikurti vaizduotėje stebėdama tuos neaiškius tamsius siluetus – lėtai ir negirdimai erdve plaukiančius juodomis skraistėmis apsigobusius šešėlius.

Atsargiai, bijodami sutrikdyti procesijos rimtį, artėjome prie tų žmogystų.

Prisiartinę tiek, kad jau galėjome įžiūrėti net veidų kontūrus, abu nejučia sutartinai krūptelėjome.

– Ar tu matai tą patį, ką ir aš? – pašnibždomis paklausiau virpančiu balsu.

Tie žmonės... Jie neturėjo veidų... Nei nosies, nei ausų, nei akių... Vien veido formos plokštumas, aptrauktas drumstos dramblio kaulo spalvos oda.

Abu nustėrę sustingom lyg stabo ištikti.

– Nebijok, pasekime juos, – atgavęs kvapą ir padrąsinančiai spustelėjęs mano ranką, vos girdimai sušnabždėjo Andrius.

Ir mes tyliai tarsi šešėliai nuslinkome iš paskos. Netrukus – neįtikėtina! – baigėsi miestas, o prieš akis atsivėrė kryžiais ir paminklais nusmaigstytas neužmatomas laukas – miesto kapinės.

Kraupūs beveidžiai padarai, kuriuos net žmonėmis nedrąsu pavadinti, tarsi juodi šikšnosparniai plasnodami apsiaustų sparnais, rodės, oru nusklendė per paminklų nuolaužas ir sustingo prie šviežiai iškastos duobės. Karstą nešusios rankos nusviro ir medinė dėžė, atsitrenkdama į žemę, dusliai subildėjo, dangtis nuo smūgio nulėkė į šoną ir pasimatė tai, kas buvo viduje. Karste gulėjo jauna moteris. Jos veidas... Mano akys negalėjo patikėti tuo, ką matė! Jo ryškūs, taisyklingi bruožai man buvo iki skausmo pažįstami! Aukšta lygi kakta, užmerktų akių vokai su dailiu puslankiu išpieštomis ilgomis blakstienomis, tiesi mažutė nosis tarp dailiai iškilusių skruostų kontūrų ir – keista – natūralaus rausvumo nepraradusios gražios formos lūpos... O veido ovalas... Jį tarsi aureolė rėmino raudonų plaukų garbanos, kurios juodame karsto fone degė tarytum ugnis...

Ištikta šoko, griebiausi už galvos ir ėmiau klykti... Andrius netekęs žado taip pat buvo įsistebeilijęs į moterį, gulinčią karste, paskui iš nuostabos išplėstomis akimis atsisuko į mane...

– Ten... ten... ten – aš, – pro verksmą vos pratariau springdama ašaromis, kurios nevaldomos byrėjo skruostais. Kaip paklaikusi puoliau prie karsto, bandydama išgelbėti patį brangiausią pasaulyje žmogų, kritau ant kelių ir uždengiau jį savimi. Ūmai visą mano kūną tarsi deginantis, bangomis pulsuojantis skausmas perskrodė neaiškių balsų murmesys, tolydžio garsėjantis ir peraugantis į vientisą ūžesį. Tai buvo klaikus nepakeliamas staugimas – dabar jau nežinojau, ar tai mano pačios, ar tų juodų pamėklių riksmas.

– Aaaaaaaaa!!! – pratisai šaukiau negalėdama ištverti ausų būgnelius sprogdinančio garso.

Ūmai stojo spengianti tyla. Aš tebeklūpojau apkabinusi karstą, iš nevilties ir siaubo užmerkusi akis. Tik dabar pajutau, kaip kažkieno šiltos rankos bando švelniai ir atsargiai pakelti mane. Atsistojau. Stiprios vyriškos Andriaus rankos laikė mane tvirtai apkabinusios ir aš pasijutau saugi. Sukaupusi drąsą atsimerkiau. Pažvelgiau į karstą. Jis buvo tuščias. Tik juodi pamėklių šešėliai kaip siena plaukė artyn ir aš vėl mačiau tamsiame fone nykiai boluojančius beformius jų veidus.

– Bėgam! – suriko Andrius.

Susikibę rankomis pasileidom kiek įkabindami. Bet mūsų kojos kliuvo už marmurinių paminklų atbrailų, pynėsi tarsi supančiotos, trūko oro, ir rodėsi, jog mes tik dūstame ir tarsi nematomos jėgos pagriebti esame tempiami atgal...

– Elena! Elena!!! – ataidėjo balsas, sklindantis iš aukštybių.

Pakėliau akis į pilką metalinį dangų... Ūmai ant kaktos pajutau lūpų prisilietimą.

Krūptelėjau ir sunkiai gaudydama orą atsimerkiau. Pamačiau įdėmiai žvelgiančias susirūpinusias mamos akis.

Aš kambaryje. Savo kambaryje. Mama išsigandusi laikė suspaudusi delnais mano rankas.

– Labas rytas, dukrele... Vėl košmarą susapnavai? – paklausė kiek galėdama švelnesniu balsu.

– Vėl... – sunkiai pratariau užkimusi.

Mama paglostė mano galvą, dar kartą pabučiavo į kaktą ir tarė:

– Myliu. Kelkis. Pasiskubink. Pusryčiai ant stalo.

Tačiau pasiskubinti negalėjau. Niekaip neįstengiau atsigauti po patirto siaubo. Žmonės be veidų, mano pačios laidotuvės, vaiduokliškos atrakcionų karuselės, apleistas miestas... Visa tai buvo susiraizgę į klaikių išgyvenimų kamuolį, kurio pradžios aš niekaip neradau. Vienintelis saulės spindulys tame košmare buvo Andrius. Be abejo, reikėtų viską kuo greičiau iš savo atminties ištrinti. Tačiau tada tektų pamiršti ir jį. O to aš tikrai nenorėjau.

Dar niekada nebuvau susapnavusi tokio tikroviško košmaro. Viskas, ką išgyvenau sapne, buvo taip neįtikėtinai tikra, kad ėmiau tikėti, jog kažkokiu būdu iš tikrųjų buvau įstrigusi tame mirusiame mieste. Jaučiausi pasiklydusi erdvėje ir laike ir praradusi ryšį su tikrove.

IV. Prieskoniai

Kelias minutes dar pagulėjusi nusprendžiau keltis. Mama jau antrą kartą šaukė prie stalo. Žinojau, kad geriau neerzinti ir nebandyti jos kantrybės.

Atsikėlusi atidengiau užuolaidas, ir kambarį užliejo akinantys rytmečio saulės spinduliai.

Nusipraususi ir susišukavusi neklusnius savo plaukus nulipau žemyn. Iš virtuvės sklido nuo vaikystės pažįstamas kvapas, kurio niekada nesumaišysi su jokiu kitu, kuris taip maloniai kutena gomurį ir nuo kurio tiesiog suspaudžia širdį ir viduje pasidaro maloniai šilta...

– Ar tai tik ne... – tariau žengdama pro virtuvės duris.

– Purūs blynai su mėlynėmis, – nusišypsojusi užbaigė mintį mama.

– Mama, nereikėjo...Kodėl tu taip vargsti? – tariau apgailestaudama, tačiau laiminga. – Nors meluoju. Reikėjo.

Mamos akyse išskaičiau pasitenkinimą, kad pavyko mane nustebinti. Aš patogiai susiraičiau ant kėdės, jaukiai parietusi po savimi kojas ir, padėjusi smakrą ant stalo krašto, akimis sekiojau vikriai kaip vilkelis po virtuvę besisukančią mamą ir nekantriai laukiau pusryčių. O širdyje tuo metu pasklido toks šiltas šiltas jausmas...

Nejaugi tikrai mano mama grįžo? Visam laikui?

– Štai. Bon Appétit! – pasakė mama, padėdama man panosėn lėkštę su blynais.

– Aaa... Koks grožis... – vis dar netikėjau savo akimis.

– Primena vaikystę? – pasiteiravo mama, pabučiuodama mane į kaktą ir perbraukdama krumpliais skruostą.

– Taip. Kai buvome laimingos... – tariau ilgesingai.

– Ei... Mes ir esame laimingos, – paprieštaravo mama.

– Šiandien – taip.

Mėgavausi kiekvienu kąsneliu. Blyneliai buvo tobuli. Mama neprarado savo kulinarinių įgūdžių. Tenka pripažinti, kad ji puiki virėja ir konditerė. Tik, deja, lepindavo ji mane skanumynais labai retai, visą laisvą laiką arba dirbdavo, arba būdavo išvykusi.

– Ar galiu tavęs šio to paprašyti? – paklausiau po ilgos tylos.

Tačiau mama lyg neišgirdo – ji buvo kažkur kitur... Rankose laikė garuojantį kavos puodelį ir žiūrėjo pro langą. Nesulaukusi atsakymo, dar kartą pabandžiau ją susigrąžinti į šį pasaulį.

– Mamyt?

Ji krūptelėjo ir pažvelgė į mane suglumusiomis akimis, lyg būtų pabudusi iš sapno.

– Kažko klausei?

– Ar galiu tavęs šio to paprašyti? – pakartojau.

– Žinoma.

– Man nepatinka, kad dirbi toje gamykloje, – ištariau ramiu, bet tvirtu balsu, žiūrėdama jai tiesiai į akis. – Pažvelk į savo rankas. Jokiais kremais ar kita kosmetika jų nesugrąžinsi. O turėjai labai gražias, dailias, prižiūrėtas rankas... Man jos ir dabar gražios, bet...

Mama pasižiūrėjo į jas. Lūpų kampučiai nusviro žemyn.

– „Tai ne moters rankos. Jos lyg švitrinis popierius. Šiurkščios ir didelės...“ – sunkiai atsidususi, bandė pamėgdžioti tetos Helenės balsą.

– Tau beveik pavyko, – sukrizenau, bet greit vėl surimtėjau. – Mesk tą gamyklą. Tarsi maža tų darbų... Tikrai galėtum rasti geresnį darbą.

– Žinai, tu teisi. Velniop tą darbą! Šiandien pat pradėsiu naršyti po skelbimus.

– Tikrai? – neužtikrintai paklausiau, stebėdamasi netikėtu mamos entuziazmu.

– Taip. Kodėl abejoji? – nustebusi paklausė.

– Tiesiog prieš tai manęs nesiklausei...

– Velniop ir praeitį. Kurkim šviesią ateitį! – oficialiu tonu pareiškė mama.

– Tu pasisavinai vienos partijos lozungą! – tariau juokdamasi.

Mama vėl surimtėjo. Įsipylė dar kavos.

– Kaip Ernestas gyvena? – patylėjusi paklausė.

Nusukau žvilgsnį.

– Lyg ir gerai, – burbtelėjau, užklupta netikėto klausimo.

– Meluoji. Meluoji, bet nesi profesionalė!

– Atleisk, galėjai pabūti gera mama ir mane šio to išmokyti, – atsikirtau.

– Stipru, – pripažino linktelėdama. – Taigi klok tiesą savo mamulei.

– Nekalbėk taip, – susiraukiau ir sunkiai atsidusau. – Tiesiog negražiai su juos pasielgiau. Atstūmiau.

– Bet tu juk atsiprašysi, taip? – paklausė kilsteldama antakius.

– Bandysiu. Bet vargu ar atleis... Pažįstu Ernestą.

– Jeigu tu jam brangi, o tu jam tikrai tokia esi, tada atleis. Manau, kad jis tave rimtai įsižiūrėjęs, – mirktelėjo man.

– Mama! Su tavimi apie tai nesišnekėsiu...

– Nes aš per sena?

– Ne. Nes tu – mano mama, – pabrėžiau.

– Supratau.

Mama atsikėlė nuo stalo, nurinko visus indus ir nunešė prie kriauklės.

– Žinai, labai nerimauju dėl tavęs. Kokius košmarus vis sapnuoji? – pasiteiravo beplaudama indus. – Papasakok man viską.

Papasakoti sapną – tai tarsi apnuoginti sielą, atsiverti, atskleisti savo slapčiausias viltis, svajones, išgyvenimus, parodyti visas širdies kerteles. Pasakodamas kitam žmogui savo sapnus rizikuoji atskleisti pažeidžiamiausias savo vietas. Tačiau mama – ne svetimas žmogus. Nutariau ja pasitikėti.

Per pusryčius jau buvau pamiršusi pačias šiurpiausias slogaus sapno detales, bet, vos išgirdusi žodį „košmaras“, suvirpėjau. Išgyvenau tą siaubą iš naujo, todėl ilgokai dvejojau, ar tikrai verta mamai viską pasakoti.

Sapnuoti savo ir motinos mirtį... Įdomu, ką tai galėtų reikšti?.. Tikrai nesu iš tų, kurie griebiasi sapnininko.

Galbūt iš tikrųjų sapnai nori mane perspėti. Bet nesuprantu tų simbolių: beveidžiai žmonės, juodas balandis, skeletas ir visa kita. O nežinodama simbolių prasmės negaliu paaiškinti.

Tikiu, kad mūsų pasąmonei negalioja jokios laiko ribos. Tad tikėtina, kad visi tie košmarai bando man kažką pasakyti ar perduoti svarbią žinią. Jie kažką prognozuoja. Tačiau ką?

Žinau tik viena – jų nevalia aiškinti ir suprasti tiesiogiai.

– Sapnavau... Na, tai labai keista... – neryžtingai nutęsiau.

– Nagi, pasakok! Ar košmaruose buvau aš? Ar aš gražiai atrodžiau? – bandė pajuokauti mama.

– Man nejuokinga, mama, – atsakiau suirzusi. – Sapnavau, kad buvau mirusi. Gulėjau karste. Visa juodai aprengta. Mane laidojo kažkokie beveidžiai žmogystos...

– Jie tave palaidojo?! – dabar jau kaip reikiant sunerimusi mama metė plauti indus ir, nusišluosčiusi rankas, prisėdo šalia.

– Tai kad ne. Aš viską stebėjau tarsi iš šalies. Mačiau savo kūną, gulintį karste, bet vėliau dingau iš karsto... Na, tiksliau, ta kita „aš“ dingo...

– Kažkokia nesąmonė... Ir tai... viskas? – neramiai paklausė.

Mama atrodė pernelyg susijaudinusi dėl to, ką išgirdo, tad pasakoti košmaro su skeletu net nesiruošiau. Nenorėjau jos dar labiau išgąsdinti.

Ji pažvelgė man į akis. „Na, parodyk, kad meluodama nesi tokia jau beviltiška...“ – mintyse paraginau save.

– Tai viskas, – tvirtai pasakiau ir pasižiūrėjau į ją.

– Gerai. Žinai, kažkokiame žurnale skaičiau, kad košmarų sapnavimui įtakos turi visi blogi potyriai per dieną, stresas, nelaimės ir neigiamos emocijos. O tu susipykai su Ernestu, ir dar mūsų barnis...

Valio. O ji dar sako, kad aš meluoti nemoku. Nors... Man reikėjo pasakyti tik du žodžius. Susimauti galėtų tik visiška nevykėlė. Todėl tai dar nieko neįrodo.

– Gali būti. Stengiuosi viską pamiršti.

Vėl pamelavau. Ne viską. Sapne regėto vaikino pamiršti tikrai nesiruošiau.

– Gerai. Laikas važiuoti, – pasakė nuo stalo atsikeldama mama.

– Kur? – paklausiau nustebusi.

– Kažkas mano Fredžiui darosi...

Fredžiu mama vadino mūsų pasenusį tamsiai mėlyną „Volkswagen Golf“. Nežinau kodėl, bet jam toks vardas tiko. Automobilis labai senas, gerokai parūdijęs, bet riedėdavo keliais visai neblogai. Nors užvedant automobilį variklis riaumodavo lyg iš zoologijos sodo pabėgęs senas ir užkimęs liūtas.

– Į Šerkšnus važiuosi? – pasiteiravau.

– Taip. Ten mano draugės vyras dirba autoservise. Tikiuosi, kad man greitai pataisys ir duos nuolaidą, – atsakė. – Ar gali nueiti į parduotuvę? Sudariau sąrašą. Reikia duonos, pieno ir dar šio bei to.

– Taip, žinoma.

Paėmiau mamos parengtą sąrašėlį, pinigus ir medžiaginį pirkinių maišelį. Jis buvo labai senas, kiek išblukęs nuo skalbimo, bet atrodė dar visai padoriai. Oranžinis ir su apelsinais.

Parduotuvė buvo už kilometro nuo namų. Teks praeiti pro mokyklą, o tada pasukti į kairę.

Oras buvo visai nerudeniškas. Dar vasariškai šiltas pietryčių vėjas švelniai glamonėjo odą. Norėjosi sustoti, užsimerkti ir pasimėgauti jo bučiniais.

Pakeliui sutikau Anelę, mūsų kaimynę, su kuria tiesiog privalėjau persimesti keliais žodžiais. Mat jeigu nesustodavau paklausyti jos tauškalų apie blogą gyvenimą šiame miestelyje, ją kankinančias ligas bei jaunimo ydas, ji mamai pasiskųsdavo, kad esu nemandagi bei išdidi mergiotė ir mane reikia auklėti. Aišku, mama jos neklausydavo.

Štai ir parduotuvė. Baisiausiai nemėgau šios vietos, nes tik čia gali sutikti visus miestelio gyventojus. Kai kartais į parduotuvę eidavome su mama, užtrukdavome kone valandą ar net dvi, nes vis kas nors prieidavo pasišnekučiuoti. Mama smagiai įsitraukdavo į pokalbius, o aš vartydavau akis ir dirbtinai kosėdavau, kad mama pasiskubintų.

Išsitraukusi mamos įteiktą pirkinių sąrašą, rinkausi prekes, išbraukinėdama jas popierėlyje. Paskutiniai dalykai, kuriuos turėjau nupirkti, – pipirai, cinamonas ir vanilinis cukrus.

Jau buvau prie lentynų su prieskoniais, kai už kelių žingsnių pamačiau tėtį. Negalėjau patikėti, kad tai jis.

Gal aš sapnuoju?

Jis buvo pasikeitęs. Tiesiog švytėjo iš laimės. Ne taip, kaip mes su mama – nevykėlės, kurioms kažko vis trūko gyvenime. Į jį pasižiūrėjus, neatrodė, kad jam mūsų trūktų. Neatrodė ir kad apskritai jam ko nors gyvenime būtų trūkę. Mėlyni „Blue Denim“ džinsai, pilkas madingas megztukas, akiniai nuo saulės... Jis atrodė net gerokai pajaunėjęs.

Atsisukau į jį ir įsistebeilijau tiesiai į visą jo impozantišką figūrą. „Įdomu, kaip jis elgsis, mane pamatęs?..“ – dar spėjau pagalvoti, kai jis, kažką pasiėmęs ir įsidėjęs į pirkinių krepšelį, atsisuko ir mūsų žvilgsniai susitiko. Neištvėriau – mano akyse pasirodė laimės ašaros. Norėjosi bėgti ir apkabinti jį, bet... jis apsimetė manęs nepažinęs – skubiai nusuko nuo manęs akis ir dingo kitoje lentynos pusėje. Net nepasisveikino.

„Prakeiktas bailys!“ – mano širdį tarsi peilis pervėrė nusivylimas.

Taip, tą minutę giliai į mano širdį buvo suvarytas peilis. Jaučiau, kaip skruostais viena po kitos ritasi ašaros. Negalėjau net pajudėti. Kojos tapo lyg medinės. Jaučiau neapsakomą skausmą ir sielvartą. Nuo gerklėje susidariusio gumulo ėmiau dusti...

Atgavusi žadą, akimis greitai suradau prieskonius, įsimečiau į krepšelį ir nesidairydama į šalis, tekina nuskubėjau tiesiai prie kasos. Troškau tik vieno – kuo greičiau atsidurti savo kambaryje ant lovos, įsikniaubti į pagalvę ir verkti verkti...

Mano tėvas – prakeiktas bailys. Nesugebėjo su manimi net pasisveikinti. Užtrenkęs namų duris, jis išbraukė mus iš savo gyvenimo. Mes jam daugiau nerūpėjome. Jam svarbus buvo tik jis pats.

Uždususi ir apsiverkusi parlėkiau namo. Automobilio kieme nebebuvo. Megztinio rankove nusibraukiau ašaras. Atrodžiau turbūt apgailėtinai. Gerai, kad mamos nėra – ji akimirksniu suprastų, kad kažkas ne taip. Nenorėjau jos liūdinti. Bet turiu dar laiko. Nueisiu į vonią nusiprausti.

Išsitraukusi raktą įkišau į spyną ir pasukau. Durys buvo neužrakintos. Man įėjus, mama guviai iškišo galvą iš virtuvės.

– O aš jau grįžau! – jos veide tiesiog švytėjo šypsena. – Automobilį greitai... – ir nebaigtas sakinys pakibo ore, šypsena ūmai išnyko nuo veido. – Elena, kas nutiko?! – suriko išsigandusi mama.

Nieko neatsakiau. Susmukau ant grindų ir užsidengiau delnais veidą. Mama suklupo ir apkabino mane. Jos artumas išlaisvino mano skausmą, ir aš dabar jau ne verkiau – raudojau balsu.

– Mažute, kas yra?! – ji tiesiog purtė mane, bandydama iškvosti mano ašarų priežastį.

– Tėtį mačiau... – šiek tiek aprimusi pratariau kimiu balsu.

– Ką? – paklausė nustebusi. – Ir ką jis tau pasakė?!

– Nieko, mama. Jis man tiesiog NIEKO nepasakė! Įsivaizduoji? Ničnieko! Net nepasisveikino!

Mama nieko nebeatsakė, tik padėjo man atsikelti ir stipriai apkabino. Jos glėbyje staiga pasijutau tarsi maža mergytė, kai parbėgdavau iš kiemo verkdama nusidaužiusi iki kraujo keliukus. Tuomet mama visada mane lygiai taip pat stipriai apkabindavo, pasūpuodavo ir skausmas pamažu nurimdavo. Dabar ilgai stovėjom koridoriuje apsikabinusios ir tylėjom. Ir aš taip troškau, kad vėl būtų kaip tada, vaikystėje, kad skausmas stebuklingai palengva nurimtų...

Paskui mama paėmė mane už rankos, nusivedė į virtuvę, pasodino prie stalo, o pati užkaitė virdulį. Netrukus dar virpančiose rankose laikiau garuojantį puodelį mėtų arbatos.

Mama atsisėdo ant kėdės priešais mane. Sėdėjo ir tylėdama žiūrėjo, kaip aš siurbčioju karštą arbatą.

– Kaip jautiesi? – po kiek laiko nedrąsiai paklausė.

– Gerai, – tariau apsimestinai abejingai.

– Papasakok viską. Ramiai ir iš eilės. Jis su tavimi tikrai nesikalbėjo?

– Ne.

– Tai gal vis dėlto nors galvos linktelėjimu pasisveikino? – neatlyžo.

– Mama! Jis tiesiog nuėjo sau! – sušukau. – Tėčiui turbūt gėda, dėl to ką padarė... Nežinau...

– Ir tu ji dar vadini tėčiu? – nusistebėjo mama, ironiškai nusijuokusi.

– Mama, nereikia...

– Kaip jis atrodė?

Aš tylėjau. Ką ir kaip atsakyti į tokį klausimą moteriai, kurią paliko vyras? Išrėžti tiesą, kad jis atrodė gerai, net puikiai, atjaunėjęs, ar meluoti?

Pasirinkau pastarąjį variantą.

– Gerai.

– Tik tiek? – suirzusi paklausė mama.

– Nepasikeitė.

Mama ilgai susimąsčiusi žiūrėjo pro langą ir tylėjo.

– Nekaip jaučiuosi. Svaigsta galva. Eisiu prigulti į savo kambarį... – pratarė pavargusiu bejausmiu balsu.

Kai ji išėjo iš virtuvės, mane vėl apniko liūdesys ir nuojauta, jog rizikuoju dar kartą prarasti motiną.

Nuliūdusi ir sugniuždyta sėdėjau virtuvėje, pasidėjusi galvą ant stalo. Mąsčiau apie Ernestą. Vėliau apie Andrių. Norėjau, kad kuris nors iš jų dabar būtų šalia ir galėčiau pasidalinti su jais šios dienos išgyvenimais.

Palikusi nebaigtą gerti arbatą užlipau aukštyn į savo kambarį. Daugiau neverkiau. „Aš stipri“, – kartojau sau.

Ruošiausi pirmadieniui. Susidėjau sąsiuvinius į kuprinę. Išsilyginau drabužius, su kuriais rytoj eisiu į mokyklą.

Juk viskas bus gerai. Viskas tikrai bus gerai. Jeigu ne dabar, tai kada nors, bet bus.

Stengdamasi nukreipti mintis, paėmiau žurnalą, kuriame buvau pradėjusi skaityti straipsnį apie išradimus. Grahamas Bellas, Leonardo Da Vinci, Albertas Einsteinas, Alfredas Nobelis, Yoshiro Nakamatsu, Andersas Celsius...

Jau temo. Žvilgtelėjau į laikrodį. Dešimta valanda. Namuose buvo tylu. Širdyje kirbėjo nerimas – kaip mama?

Tyliai, kad nepažadinčiau galbūt užsnūdusios mamos, nuslinkau prie jos kambario, stabtelėjusi pasiklausiau ir atsargiai pravėriau duris. Mama gulėjo ant nepaklotos lovos ir apatišku žvilgsniu žiūrėjo į lubas.

– Kaip tu? – atsargiai paklausiau.

Tyla.

– Nedrįsk vėl statyti sienos ir pasislėpti savyje, mama, nes aš taip pat atsiribosiu nuo tavęs. Tu juk žinai – aš nejuokauju...

Bet mama neatsiliepė. Ji tarsi nematė ir negirdėjo manęs.

– Labanakt, mama, – sušnibždėjau užverdama duris.

Ilgai blaškiausi, niekaip negalėdama užmigti.

V. Klevas

Pirmadienis. Daugelis nekenčia šios dienos, nes reikia eiti į darbą, į pamokas ar į paskaitas. Po savaitgalio būna labai sunku vėl pradėti dirbti ar mokytis. Tačiau man patinka pirmadienis. Tai naujos savaitės pradžia, o tai reiškia, kad yra galimybė pradėti darbus iš naujo ir padaryti viską geriau. Tai šansas pasitaisyti arba pradėti gyvenimą tarsi nuo naujo švaraus lapo. Aš mėgstu savaitės pradžios vangumą.

Iš lovos kėliausi sunkiai. Jaučiausi lyg sumušta. Neišsimiegojusi ir dėl to tarsi apdujusi basa nuslinkau į vonią. Nenoriai pakėliau akis į savo atspindį veidrodyje. Įsižiūrėjau. Prieš mane stovėjo išbalusi mergina, kurios akyse atsispindėjo begalinis liūdesys ir kuri šią minutę netroško nieko daugiau, tik ramybės, pastovumo ir žmogaus artumo.

Per pastarąsias tris dienas man teko iškęsti tiek daug. Gyvenimas mane kaip jūros bangos negailestingai talžė į uolas. Kai atrodė, kad viskas jau gerai, kad mano gyvenimas pagaliau stovi tvirtai, staiga vėl viskas sugriuvo tarsi kortų namelis. Bet aš vis tiek buvau pasiruošusi sutikti naują dieną su nuoširdžia šypsena veide ir viltimi akyse. Aš tvirtai tikėjau, kad viskas kada nors vis tiek pasikeis į gera.

„Viskas bus gerai. Viskas turi būti gerai...“ – kartojau mintyse tarsi maldą.

Šiandien svarbi diena, nes bandysiu susigrąžinti į savo gyvenimą Ernestą. Pasiilgau jo kvailų juokelių, kreivos šypsenėlės ir užkrečiančio juoko. Troškau su juo susitaikyti ir vėl leisti laiką kartu.

Kai nulipau žemyn, mamos neberadau – ji išvažiavo į darbą pirmuoju autobusu, nes mūsų automobilis buvo sugedęs. Tikiuosi, kad ji šiandien ir grįš anksčiau, ir vėl bus ta pati mama – mano mama, kuri buvo vakar. Na, nors pirmąją tos dienos dalį...

Rytas lauke buvo gaivus ir saulėtas, ir mano siela nušvito. „Puiki diena permainoms“, – pagalvojau su optimistine gaidele. Žingsniavau sau nerūpestingai, mintyse skambėjo Marinos Dalmas „Homeless“, ir aš įsivaizdavau, kaip dabar saulėje dega mano raudoni plaukai.

Netoli mokyklos mano nuotaika ėmė bjurti ir netrukus mane vėl apėmė seniai pažįstamas atstūmimo jausmas. Tai jau normalu ir įprasta man. Vėl turėsiu jaustis visiems svetima. Buvau jau atpratusi nuo to nykaus jausmo.

Pirma pamoka – biologija, ir tai mane šiek tiek pradžiugino. Visada laukdavau tos pamokos, nes mokytojas virtuoziškai perkeldavo mus iš nykaus žmonių pasaulio į didelį ir įvairiaspalvį gamtos prieglobstį.

Tik būsimas susitikimas su klase manęs visai nežavėjo. Iki pamokos pradžios dar buvo likę keletas minučių, todėl nuėjau tiesiai į klasę – tikėjausi pabūti viena. Kaip jau buvau įpratusi, atsisėdau pirmame suole prie lango. Ten visuomet sėdėjau su Ernestu.

Prieš pat skambutį būriu sugužėjo visi mano klasės draugai. Klegėdami dalijosi vasaros įspūdžiais, aidėjo juokas, o aš sėdėjau tyliai sau viena – tarsi nematoma, laukdama savo draugo, ir žiūrėjau pro langą – aš irgi jų „nemačiau“.

Visada kažką dariau, kad atrodyčiau kitiems nepasiekiama. Galbūt tai iš tikrųjų kvaila. Prisimenu, kaip mama mane, tokią išdidžią ir išskirtinę, įkalbėjo pirmą kartą nueiti į diskoteką. „Tu juk jauna, nešvaistyk tuščiai savo gyvenimo. Va, kai aš buvau jauna...“ – sakydavo. Taip, tikriausiai, knygų skaitymas, anot jos, ir buvo tas tuščias laiko leidimas, bent jau taip buvo įsitikinusi mano mama. Bet tai buvo mano gyvenimas ir mano pasirinkimas. Be abejo, tą kartą aš į diskoteką nuėjau. Tačiau dėl to labai pasigailėjau. Tame beprotiškame žmonių, garsų, šviesų ir „bumčikų“ chaose aš buvau visiškai viena – tarsi ateivė iš kitos planetos. Stovėjau įsispraudusi tamsiausiame kampe ir jaučiausi pakliuvusi į man nesuvokiamai keistą ir svetimą pasaulį. Bet buvau pasiryžusi šitą kankynę sąžiningai ištverti. Dėl mamos, kad neatrodyčiau prieš ją „skystalė“. Iš pradžių pasitrynusi pasienyje, nervingai pasimuisčiusi ir pamindžikavusi, kaip skęstantis šiaudo griebiausi telefono ir apsimečiau, kad rašau svarbią SMS žinutę, kad tik neatrodyčiau kvailai. Bet juk negalėjau visą vakarą „rašyti“ žinučių, todėl į savo mobilųjį atsisiunčiau knygą ir leidausi į ilgą kelionę knygos eilutėmis. Tą pat akimirką pasijutau kur kas geriau – aš vėl radau būdą atsiriboti nuo aplinkinio pasaulio ir tapau savimi.

Nuaidėjo skambutis. Vieta prie manęs vis dar buvo tuščia. Labai nustebusi, atsisukau ir apsižvalgiau, kur Ernestas. Jis sėdėjo su Emile priešpaskutiniame suole. Akimirką mūsų žvilgsniai susitiko, be jis tik kilstelėjo antakius ir nusuko akis į šalį. Tą akimirką pasijutau išduota.

Pamokos prabėgo greitai. Sunkiausiai sekėsi iškentėti lietuvių kalbos ir kūno kultūros pamokas. Per pirmąją nieko gero neveikėme. Mokytoja pasidalino savo vasaros įspūdžiais. Vėliau kiti savanoriškai galėjo pasireikšti. Buvo gana daug išsišokėlių, kurie pasakojo apie savo keliones į užsienį. Kiekvienas norėjo pasigirti. Banalu.

Na, o per kūno kultūros pamoką žaidėme tinklinį. Nemėgau, kai būdavo išrenkami kapitonai, kurie rinkdavosi komandas. Mane visada išrinkdavo paskutinę, nors visai neblogai žaidžiau. Bet merginos rinkosi ne pagal tai, kaip gerai moki paduoti kamuolį, o pagal tai, koks tavo šaunumo lygis klasėje jų akyse. Dar vienas įrodymas, kad jos kvailos. Man labiau patikdavo, kai mus padalindavo pats treneris.

Per visas pamokas prie manęs sėdima vieta buvo laisva... Tai labai keista. Bet man tai net ėmė patikti. Galėjau padėti savo daiktus šalia savęs, o ne laikyti ant kelių.

Žiūrint iš šalies, turbūt žmonėms atrodžiau sociopatiška.

Po paskutinės pamokos, išėjusi iš klasės, laukiau prie durų Ernesto. Jis išėjo paskutinis. Net nepastebėjęs manęs, o gal net nenorėjęs pastebėti, ilgu koridoriumi skubėjo išėjimo link.

– Hei! – pasisveikinau uždususi, bandydama jį pasivyti.

– Labas, – burbtelėjo šaltai, net nepažvelgęs į mane.

– Ernestai, sustok, mums reikia pasikalbėti...

– Nejaugi? – paklausė stabtelėjęs ir paniuręs dėbtelėjo į mane. – Neturiu tam laiko. Man reikia namo, – mestelėjo nusisukdamas ir paspartino žingsnį.

– Gal vėliau? Už mokyklos... Prie klevo... – neryžtingai pasiūliau.

– Gerai. Penktą valandą. Tiks?

– Tiks, – nusišypsojau, nors jis to ir nepamatė.

Viena mano pusė vis dar naiviai tikėjosi viską sugrąžinti į senas vėžes, bet kita jau smarkiai abejojo, ar jis atleis. Juk aš su juo pasielgiau tikrai niekšingai.

Nuotaika visai subjuro, todėl nuėjau į biblioteką. Kaip ir spėjau, joje nieko nebuvo. Tik bibliotekininkė Vida pasilenkusi tvarkė kartoteką.

– Laba diena, – pasisveikinau su ja.

– Labas, Elena, – atsakė, nepakeldama akių.

Bibliotekoje man buvo gera. Čia praleisdavau labai daug laiko. Niekada neskubėdavau grįžti namo, nes juose manęs niekas nelaukdavo. Čia ruošdavau pamokas, skaičiau grožinę literatūrą, naršiau po interneto platybes, varčiau žurnalus ar padėdavau Vidai. Čia jaučiausi saugi ir ne tokia vieniša. Su bibliotekininke pradėjau net visai gerai sutarti. Ji dažnai pasakodavo apie savo sūnų, kuris studijavo psichologiją sostinėje, apie neklaužadas anūkus, kurie apversdavo jos namus aukštyn kojomis. Ji dažnai man atsiverdavo, o aš maloniai ją išklausydavau. Todėl mes ir sutarėm.

Prisėdusi prie stalo nutariau užsirašyti tai, ką pasakysiu Ernestui po klevu. Parepetuoti. Noriu viską suprantamai paaiškinti ir atsiprašyti. Žinoma, tai kvaila, bet man tai labai svarbu.

Užsirašiusi kelias frazes, įsidėjau užrašus į kuprinę.

– Kaip praleidai vasarą, Elena?

Krūptelėjau. Net nepastebėjau, kaip Vida prisiartino prie manęs.

– Gerai, – mandagiai atsakiau. – Kaip jūs?

– Puikiai. Anūkai buvo atvažiavę, tai buvo linksma. Kepdavau jiems obuolių pyragą. – Vida pralinksmėjusi net prisėdo priešais mane. – Šią vasarą teko aplankyti kelis įdomius muziejus. Su vyru buvome išvykę į Gdanską. Nuostabus miestas!

– Smagu, – nusišypsojau.

– Mama dar dirba gamykloje?

– Dirba, – tariau linktelėjusi.

– Vargeli, – sunkiai atsiduso. – Kaip ta moteris gali taip sunkiai dirbti...

Taip ir pasibaigė mūsų pokalbis. Vida nuėjo prie savo stalo. Pasižiūrėjau į mobiliojo ekraną. Jis rodė, kad dabar yra 16:45. „Metas eiti“, – pasakiau sau.

Lauke buvo aptemę. Saulė pasislėpė už storo debesų sluoksnio. Pūtė nestiprus vėjas. Nuo vėsos pašiurpo oda.

Štai aš ir čia. Po senu klevu. Čia, kur prabėgo vaikystės dienos su ištikimu draugu.

Numečiau kuprinę ant žemės ir ant jos atsisėdau. Apsikabinau kelius. Laukiau Ernesto, o mintyse lyg maldą ėmiau kartoti Janinos Degutytės eilėraštį apie klevą, kurį mokiausi aštuntoje klasėje. Atsiminiau tik posmą.

Lengva man prie tavęs –
viskas atslūgsta, nutolsta,
tavo paveikslas visada man akyse.
Stovi čia visą šimtmetį,
o aš ir nepaklausiau,
ar tau lengva su manim…

Vėjas šniokštė medžio šakose. Tai klevas kažką man šnabždėjo, bet aš jo nesiklausiau... Aš tik sėdėjau susitraukusi nuo šalčio ir nerimo ir kantriai laukiau. Laukiau taip, kaip laukia vaikas, sėdėdamas ant palangės, savo motinos sugrįžtant. Laukiau, kaip keliautojas, pasiklydęs dykumoje, laukia stebuklo, kad dangus pasigailės jo ir ims berti stambius lietaus lašus. Laukiau, kaip laukia draugė savo draugo. Tačiau minutės bėgo, o aš kaip atsisėdau susigūžusi, taip ir sėdėjau.

„Galbūt jis pajuokavo ir norėjo man atkeršyti?..“ – pagalvojau niūriai. Tačiau greitai nuvijau tokias mintis šalin.

„Jis ateis. Tikrai ateis. Jis turi ateiti...“

Man sušalo rankos, o vėliau ir kojos. Bet aš laukiau. Laukiau, nes moku laukti.

Ėmė temti.

18:38.

Pažvelgus į laikrodį, mano kūną palengva užliejo įtūžis. Pykčio banga prasidėjo nuo krūtinės, vėliau perėjo į galvą, pilvą ir plėtėsi, plito, tvirtėjo... Viską užliejo. Akyse ėmė kauptis ašaros... Jau tuoj...

Atsistojau.

Man buvo taip skaudu ir šalta.

Užsimečiau kuprinę ant vieno peties. Priėjau prie klevo atsisveikinti. Nežinojau, ar čia dar kada besugrįšiu. Nuo šiol šitoje vietoje būti man bus per sunku. Vis plūs prisiminimai apie šį vakarą.

Perbraukiau ranka šiurkščią klevo žievę – tarsi artimo žmogaus odą. Per nugarą perbėgo šiurpuliukai.

– Lik sveikas. Tau nelengva su manimi. Žinau... – liūdnai tariau senajam klevui.

Pasukau namų link. Ėjau ir net nejutau, kad verkiau. Ašaros tyliai riedėjo skruostais ir krito kaip akmenukai ant žemės.

Priėjusi namų duris, spustelėjau rankeną. Užrakinta.

Mamos vėl nebuvo namie.

Ką gi. Esu vienui viena šiame pasaulyje.

Nenoromis užkandau ir nuėjau ruošti namų darbų. Buvo sunku susikaupti. Tačiau namų darbais nebuvau užversta, nes mokslo metų pradžioje buvo visai nesudėtingos temos. Biologija, anglų ir lietuvių kalba, geografija, istorija ir... finišas. Pagaliau.

Žvilgtelėjau į laikrodį. Rodė 19:22. Tikrai dabar atsigulusi neužmigčiau. Nesijaučiau net pavargusi. Tačiau širdyje buvo taip sunku, jog tetroškau tik kuo greičiau pasinerti į užmarštį, į sapnus. Nesvarbu, jei tas sapnas ir nebus saldus, galbūt tai net bus ir košmaras. Galbūt turėsiu vėl kažkur klaidžioti po apleistą miestą, išgyventi siaubą, bet tai vis tiek daug geriau, nei sėdėti tuščiuose namuose belaukiant motinos.

Įslinkau į mamos kambarį ir ėmiau raustis po stalčius. „Jie turi kažkur būti... Aš žinau.“ – įtikinėjau save. „Jie“ – tai migdomieji, kurios mama seniau vartojo, kai ją kankino nemiga. Kadangi jie receptiniai, tai turėtų būti stiprūs ir suveikti greitai.

Turbūt aš išprotėjau. Taip. Teisingai. Išprotėjau.

Ilgai ieškoti neteko. Jie buvo užkišti už kažkokių popierių. Išnaršiau dėžutę. Pakuotė buvo beveik tuščia. Laimei, buvo likusi viena tabletė. Paėmiau ją ir sugrįžau į savo kambarį.

Apsirengiau savo mėgstamus naktinius. Paėmusi rožinę tabletę, sugniaužiau ją delne. Jaučiausi šiek tiek keistai, todėl netrukus ėmiau abejoti, ar tai gera mintis. Supratau, kad jeigu dar ilgiau delsiu, tai tikrai neišdrįsiu jos praryti. Tad paėmiau savo mobilųjį ir nusistačiau žadintuvą. Įmečiau tabletę į burną ir greitai prarijau. Prie lovos dar buvo buteliukas negazuoto mineralinio vandens. Užsigėriau. Padėjau galvą ant pagalvės ir nekantriai ėmiau laukti, kada užmigsiu.

VI. Chrizantemos

Atmerkusi akis ir pakėlusi galvą, iš išgąsčio aiktelėjau. Prieš mane stūksojo didelis senas medinis kryžius.

Apsidairiau aplink. Atpažinau, kad tai mūsų miestelio kapinės. Medinis kryžius amžinojo atilsio žemėje stovėjo pačiame viduryje.

Įdomiausia tai, kad man galvoje ūžė ir niekaip negalėjau prisiminti, kas buvo prieš tai ir kaip čia patekau. Nejaugi vėl buvau čia atėjusi ir netyčia užsnūdau... Ši versija atrodė absurdiška, nes mane būtinai būtų kažkas pastebėjęs ir pažadinęs.

Sumišusi perbraukiau ranka per galvą, apsižiūrėjau save – mano plaukai buvo susivėlę, megztinis aplipęs pušų spygliais, batai žemėti.

Išėjau ant plataus išminto tako, kuris vedė link pagrindinių vartų. Ruošiausi eiti namo.

Buvo taip neregėtai tylu. Nei kapinėse, nei už jų nebuvo matyti nė gyvos dvasios, tačiau, vos pasukus už kapinių tvoros kampo, staiga visu kūnu pajutau kažką stovintį už manęs. Instinktyviai atsigręžiau, pasiruošusi gintis.

– Ir kurgi mes einam? – prieš mane plačiai šypsojosi Andriaus veidas.

Negalėjau atsakyti jam tuo pačiu.

– Kvailys! Žinai, kad negalima taip gąsdinti žmonių... – piktai riktelėjau.

– Nejaugi išsigandai? – pradėjo juoktis. – Tai ką čia veiki?

– O jeigu aš tavęs paklausčiau to paties? – suirzusi drėbtelėjau.

– Nežinau, – jo veidas apniuko.

– Tai va... Einam pasivaikščioti?

– O kas mums belieka...

Išėjome į gatvę. Tiesiai į mus lėtai artėjo juodai apsitaisiusi moteris. Pabalusius jos plaukus dengė juoda puošni nėriniuota skara, rankose ji nešėsi didžiulę baltų chrizantemų puokštę ir baltą nosinaitę.

Iš toli negalėjau įžvelgti jos veido bruožų, bet mane apėmė jausmas, tarsi tą moterį būčiau pažinojusi visą gyvenimą.

– Keista būtybė, – žvilgsniu parodė Andrius, – atrodo, tarsi būtų prisikėlusi iš numirusiųjų...

Ta moteris... Jos veidas buvo išbalęs kaip popieriaus lapas, pamėlusios lūpos kietai sučiauptos, o rankos... Į akis krito jos nemoteriškai stambios plaštakos, ir aš akimirksniu jas atpažinau – tai buvo mano mamos rankos…

Puoliau prie jos.

– Mama! – džiaugsmingai sušukau.

Kaip įbesta sustojau tiesiai priešais ją, žiūrėjau iš nuostabos išplėtusi akis ir išskleidusi rankas, pasiruošusi ją apkabinti. Bet mama tarsi nematė manęs. Ji vaiduokliškai lengvai slinko nuleidusi galvą... Rodės, tuoj atsitrenks į mane, bet... ji perėjo per mane, tarsi būčiau buvusi tik šešėlis. Aš nepajutau savo materialaus kūno. Mamos artumas paskleidė keistą šilumos jausmą. Prieš akis ėmė maišytis paskutinių dienų įvykiai: susapnuoti košmarai, vakarykštis vakaras... Beprotiška minčių ir vaizdinių raizgalynė tarsi srovė bloškė mane ir aš parklupau.

Pakėlusi galvą prieš akis išvydau prie manęs palinkusio Andriaus veidą. Jis kažką šaukė, bet aš jo negirdėjau – galvoje net spengė mirtina tyla. Jis griebė mane už pečių ir stipriai supurtė.

– Elena! Elena! Kas tau? Ar girdi mane? Pasakyk ką nors! – šaukė išsigandęs.

– Taip, – pratariau pašnibždom, pagaliau išgirdusi jo balsą, – dabar jau girdžiu. Bet aš, tikriausiai, mirusi...

– Ar tau su protu viskas gerai? – nužvelgė įtariai Andrius.

– Rožinė tabletė...

– Kas?!

– Rožinė tabletė. Vakar išgėriau migdomųjų. Turbūt aš miriau... – pro ašaras išlemenau.

Mano atsakymas jam, matyt, pasirodė labai juokingas. Jis ėmė kvatotis. Nesupratau, kodėl...

– Nuo migdomųjų niekas nemiršta, – nuramino.

– O gal miršta... – mano virpantis balsas užlūžo.

– Tu net pati netiki savo žodžiais... Nustok žliumbti ir stokis pagaliau, – griežtai paliepė Andrius ir ištiesė man ranką.

– Jeigu tu toks protingas, tai kaip paaiškinsi tai, jog mano mama praėjo kiaurai per mane, Einšteine? – supykusi atstūmiau ištiestą ranką ir atsistojau be jo pagalbos.

– Galbūt tu... sapnuoji? – paklausė šelmiškai nusišypsojęs.

Jo žodžiai privertė mane suklusti. Tai galėjo būti arti tiesos.

Prisiminiau košmarą su beveidžiais žmonėmis...

– Tu teisus... – nenoromis pripažinau jo tiesą ir tuoj pat pasitaisiau, – galbūt teisus.

– Jūs, merginos, tiesiog tragedijų karalienės, – atlaidžiai nusijuokė.

Man darėsi pikta. Jis atvirai tyčiojosi iš manęs, tačiau neaišku, kaip jis pats elgtųsi mano vietoje... Po kojomis mėtėsi eglės kankorėžis. Pagriebiau jį ir įniršusi sviedžiau į Andrių. Pataikiau tiesiai į kaktą. Akimirksniu nurimau ir susijuokiau per ašaras.

– Palengvėjo? – paklausė manęs jau rimtu veidu.

– Aha...

– Einam paskui tavo mamą. Sužinosim, kas čia dedasi. Gal vėl gausi progą parkristi ant kelių ir graudžiai apsiverkti.

Dabar jau įtūžau kaip reikiant:

– Jeigu tik turėčiau akmenį po ranka...

– Bet neturi, – ironiškai mestelėjo.

Apsisukome ir vėl grįžome į kapines. Dairėmės visur ištempę kaklus, bet mamos niekur nebuvo. Pasukome link medinio kryžiaus, prie kurio pabudau. Gal iš ten bus matyti, kur ji nuėjo.

Ir iš tiesų šiaurinėje kapinių pusėje pamačiau dūluojant neaiškų siluetą. Kapinės dabar plėtėsi, todėl tame pakraštyje buvo vien nauji, neseniai supilti kapai. Tikriausiai, ten nuėjo ir ji... Pasileidau į tą pusę. Ėjau aklai – lipau per šviežiai supiltus kauburėlius, bridau per nuvytusių vainikų ir gėlių jūrą. Andrius kaip šešėlis tyliai sekė paskui mane.

Pagaliau priėjau nejudantį susigūžusį juodą kauburėlį. Taip, tai buvo mano mama. Ji parkritusi ant kapo skausmingai raudojo, abiem rankom apkabinusi nediduką paminklėlį. Kapas buvo nuklotas jau spėjusių apdžiūti gėlių kilimu ir prismaigstytas užgesusių žvakių. Laidotuvių būta neseniai. Tačiau kas ten palaidota, aš nežinojau.

Nors stovėjau visai šalia, bet mama nepajuto mano buvimo. Ir aš jaučiausi keistai – tarsi būčiau praradusi save – nejutau savo kūno. Man tik plyšo iš skausmo širdis, žiūrint į kenčiančią mamą, bet aš negalėjau jos nei apkabinti, nei nuraminti.

– Gal čia palaidotas koks nors tavo giminaitis? – šį kartą jau su nuoširdžia užuojauta balse paklausė Andrius.

– Jeigu tai būtų koks nors mano giminaitis, tai gal aš žinočiau... – piktai burbtelėjau.

– Man jos gaila. Atrodo, jog čia palaidotas tikrai labai brangus jai žmogus. O kur tavo tėtis?

Tėtis... Tai galėtų būti ir jis. Mama vis dar jį myli, aš tai žinau. Tai gali būti tiesa.

– Paliko mus. Jau seniai, – liūdnai pratariau.

– Užjaučiu... – Andrius švelniai apkabino mane tarsi mažą nuskriaustą vaiką. Stovėjom abu bejėgiai ir liūdnai stebėjom kraują stingdančią sceną.

Pagaliau mama sunkiai pakilo nuo kapo, ir aš aiškiai pamačiau paminklo akmenyje iškaltus žodžius:

Elena Bermontaitė

1999–2015

Dukrele, tu visada būsi mano širdyje.
Ilsėkis ramybėje.

Apstulbusi atsisukau į Andrių.

– Ar ir tu matai tai, ką aš matau?! – neviltingai paklausiau.

– Baik... Tai tik sapnas... Viskas bus gerai. Pamatysi, viskas bus gerai... – Andrius bandė nuslėpti, jog yra sukrėstas, bet jam nepavyko – jo balsas nervingai virpėjo.

Jis tik stipriai suspaudė mane glėbyje, tarsi norėdamas apginti nuo klaikios realybės.

– Man atrodo, kad aš miriau ir dabar klaidžioju kaip vaiduoklis, norėdama surasti sielos ramybę. Vakar juk iš tiesų beprotiškai troškau numirti.

– Kodėl? – Andrius susirūpinęs pažvelgė į mane.

– Tai – dėl vienatvės... Man ji pasidarė nebepakeliama, – pratariau skausmingai virpančiu balsu.

Mama desperatiškai kūkčiodama stovėjo prie kapo. Vieną ranką laikė pridėjusi prie širdies, kitos rankos pirštų galiukus ji lengvai palietė lūpomis ir prispaudė prie paminklo. Tai buvo tarsi jos atsisveikinimo bučinys man.

Išsprūdau iš Andriaus glėbio ir puoliau prie mamos – taip beprotiškai troškau ją apkabinti, bet mano rankos apglėbė tik juodą tuštumą. Mama jau tolo nuo mūsų ir man pasidarė klaiku. Tokia neįsivaizduojamai skaudi ir didžiulė vienatvė užgriuvo mane kaip akmuo. Norėjosi verkti, klykti, bet aš tik dusau nuo gerklėje užstrigusio gumulo. Bejėgiškai atsisukau į Andrių.

Jis paėmė mane už rankos ir tylėdamas nusivedė takeliu pro šviežiai supiltus kapus.

Dabar jau atėjo aiškus suvokimas – aš tikrai mirusi. Tik vienintelė paguoda, jog čia, anapus, aš vis dėlto nesu visiškai viena.

Išėję pro vartus pasukom prie suoliuko. Staiga apėmęs nuovargis pakirto kojas ir aš prisėdau. O kur dabar skubėti, juk prieš akis – visa amžinybė.

Ilgai sėdėjom tylėdami ir žiūrėjom, kaip dangumi plaukia pūkuoti debesys. Nuovargis palengva kažkur dingo, ir užplūdo keistas nenusakomo lengvumo ir ramybės jausmas.

– Džiaugiuosi, kad aš čia ne viena, – prisipažinau, atsisukusi į Andrių.

– Aš irgi džiaugiuosi, – paantrino žiūrėdamas į tolį. – Ar buvote labai artimos su mama?

– Nelabai. Aš gyvenau savo gyvenimą, o ji savo. Kartais jai kažkas tarsi nušvisdavo ir ji vaidindavo supermamą: rodydavo labai daug dėmesio, lepindavo, išklausydavo. Bet tai ilgai netrukdavo. Jau kitą dieną ji vėl manęs tarsi nebematydavo, ignoruodavo, išvažiuodavo pas drauges. O kur tavo mama?

– Nežinau... Elena, aš nežinau net, kas aš iš tiesų esu... Kodėl aš čia... Neatsimenu nieko, – tarė liūdnai. – Kodėl ji taip elgėsi?

– Ji pati man neseniai pasakojo, kad ja tėvai nesirūpino ir atidavė auginti mano prosenelei. Mama turi tėvą, tačiau tėvui ji neberūpi.

– Aš tavo vietoje pabandyčiau ją suprasti. Jūs labai panašios. Labai... – pasakė Andrius, žiūrėdamas į mane savo giliomis tamsiai mėlynomis akimis.

Aš nusisukau. Man pasidarė labai skaudu ir liūdna. Skaudu, kad mes su mama viena kitos nesupratom, o liūdna todėl, kad dabar jau nieko nebegalima pakeisti.

Ir vis dėlto – ar aš nors bandžiau ją kada suprasti? Ne... Ji man juk atsivėrė, o aš ją vis vien tik smerkiau.

– O, kad galėčiau vėl ją pamatyti!

– O jeigu pamatytum? Tarkim, tai įvyktų. Ką jai pasakytum?

– Pasakyčiau, kad labai ją myliu, jog nepykstu ant jos ir dėl nieko nekaltinu, – kiek pasvarsčiusi tariau.

– Ką dar? Nejaugi grįžusi nesurengtum šaunaus mergaičių vakarėlio?

– Galbūt reikėtų, bet aš turbūt pavėlavau... – liūdnai nusišypsojau ir pravirkau.

Aš ilgėjausi mamos. Tik dabar supratau, kaip labai ją mylėjau ir beprotiškai troškau ją apkabinti.

– Jeigu tu ją dar pamatysi kada – nešvaistyk laiko. Parodyk, kaip labai ją myli. Vertink tai, ką turi, – netikėtai tarė Andrius išmintingai. Jis teisus. Jis velniškai teisus.

– Na, einam? – atsistojo ir pasisuko į mane.

Atsistojau ir aš. Susikibę už rankų palengva nuėjome link pagrindinio kelio. Ūmai aš sustojau kaip įbesta – man pasidarė bloga. Mano galva. Į ją smogė toks skausmas, tarsi joje būtų ėmusios sproginėti daugybė mažų bombų. Rankomis spaudžiau galvą, kad neskiltų į dalis, bet košmaras nesiliovė. Dar daugiau. Kaip netekusi proto ėmiau girdėti neaiškius garsus. Jų buvo daugybė. Murmesiai, traškesiai, neaiškus bildėjimas... Negalėjau išskirti vieno, nes girdėjau tik vientisą jų gausmą.

Tai jau darosi beprotiška. Kas man?! Paklaikusiomis iš baimės akimis pažvelgiau į Andrių, bet jis manęs tarsi nebematė – keistai persikreipęs, tarsi pašautas paukštis išmetęs į šalis rankas, užvertęs galvą žiūrėjo į dangų. O dangus buvo net neįsivaizduojamo baltumo, tačiau darėsi vis ryškesnis ir ryškesnis. Netrukus spindinti spalva ėmė akinti, ir aš užsimerkiau.

Tai jau viskas. Pabaiga.

Galiausiai atmerkiau akis.

Jaučiau, kad kažkas laiko mano ranką.

Mama.

Pašokau iš lovos ir ją apkabinau. Stipriai stipriai, taip, kaip dar niekada gyvenime nebuvau nieko apkabinusi.

– Aš labai tave myliu, mama! Labai, labai!

– Aš irgi tave myliu, dukrele. Labai! Kas nutiko? – sunerimusi paklausė.

– Nieko. Galiu tavęs kai ko paprašyti?

– Žinoma.

– Praleiskim šiandien visą dieną kartu... Tik dviese. Tik mes – tiktai tu ir aš, – paprašiau jos, nepaleisdama iš savo glėbio.

VII. Autobusas

– Mama, prašau, praleiskim šiandien visą dieną kartu... – paprašiau jos, nepaleisdama iš savo glėbio.

– Net nežinau... O kaip mokykla? – dvejojo mama ir atsargiai išsilaisvino iš mano rankų.

– Tu juk žinai, kad aš visus pasivysiu. Čia nėra didelė problema. Tik viena diena... – bandžiau ją įtikinti.

Mama sėdėjo priešais nuleidusi akis.

– O kaip mano darbas?.. Gal paskambinti bosui ir pasakyti, kad susirgau? – garsiai svarstė. – Nebent... Palauk čia.

Pabučiavusi mane į kaktą, mama išbėgo iš kambario, rankose gniauždama savo mobilųjį.

Aš džiaugiausi, kad pagaliau pabudau ir išsilaisvinau iš sapno. Kiekviena naktis man dabar tampa nelengvu išbandymu. Galima tik spėti, ką baisaus vėl sapnuosiu kitą naktį... Jau antrą kartą susapnavau, kad aš mirusi. O dar tas sapnas su mama... Tai tikrai nieko gero nežada.

Ir Andrius. Aš supratau, kad jis man patinka. Jis man primena Ernestą. Bet kodėl aš visada būtent jį sapnuoju? Jis tarsi apsigyveno mano sapnuose.

Dar būdama maža, prieš miegą prašiau Dievo, kad susapnuočiau tėtį, nes jau buvau pradėjusi nebeprisiminti jo veido, bet, kad ir kaip labai to troškau, aš jo nesapnavau.

Atsibudusi ryte net neprisimindavau, ką sapnavusi, nes mano sapnai nebuvo nei aiškūs, nei ryškūs. O dabar jie tapo tokie tikroviški. Aš tikrai ėmiau tikėti, kad miriau. Viskas atrodė taip realistiškai.

– Paskambinau Monikai. Ji gyvena netoli gamyklos, tad mane pavaduos, – linksmai tarė mama, sugrįžusi į mano kambarį.

Ji nerūpestingai klestelėjo šalia manęs ant lovos.

– Ar pasiruošusi mamos ir dukros dienai!? – guviai sušuko.

– Taip!!! – suklikau iš džiaugsmo ir kaip mažas vaikas puoliau mamai ant kaklo.

Mama pabučiavo mane į kaktą ir šelmiškai pažiūrėjo į mane:

– Šiandien skambino iš serviso. Pataisė mūsų Fredį!

Puiku! Aš netvėriau džiaugsmu. Galvoje jau ėmė suktis mintys, kaip mes turėtume praleisti šią neįprastą dieną.

– Ką veiksime? – paklausė mama tarsi perskaičiusi mano mintis.

– Viską, kas tik šaus į galvą! Bet pirmiausia neatsisakyčiau sočių pusryčių, – išdykėliškai mirktelėjau mamai.

– Omletas su žalumynais tiks? Ką manai? – pasiteiravo mama glostydama man galvą.

– Super! – džiaugsmingai stryktelėjau lovoje.

– Lekiu į virtuvę, – linksmai atsakė mama ir žaismingai maivydamasi išskubėjo iš kambario.

Mane pagavo mamos žaismingumas. Iššokau iš lovos ir pribėgusi atitraukiau užuolaidas. Už lango buvo melancholiškai pilka diena. Saulė tūnojo pasislėpusi už vientiso, nepermatomo debesų sluoksnio. Taip, vaizdas už lango manęs nenudžiugino, bet aš net nesiruošiau įsileisti į savo širdį liūdesio. „Ne šiandien! Eik šalin!“ – tariau jam ir nuvijau ranka tarsi įkyrią musę.

Puoliau tvarkyti kambarį. Užklojus lovą pledu, surinkus išmėtytus drabužius, mano kambarys atrodė lyg pasirengęs šventei. Basnirčia įsispyrusi į šlepetes nutapsenau į vonią.

Greitai palindau po dušu ir nuploviau visą po sapno likusį nuovargį. Valydamasi dantis, įdėmiai pažvelgiau į savo atvaizdą veidrodyje ir išsišiepiau putų pilna burna – nusišypsojau tai neįprastai valiūkiškai nusiteikusiai merginai veidrodyje. Tada atsidusau, užsimerkiau ir tyliai, bet tvirtai tariau sau:

– Aš... esu... laiminga...

Atsimerkusi baigiau valytis dantis ir dabar jau nušvitau visa baltadante šypsena – man pirmą kartą po ilgo laiko vėl patiko mano atvaizdas veidrodyje.

Pagriebusi šepetį azartiškai keliskart perbraukiau per neklusnius plaukus, suėmiau juos ranka ir sutvirtinau gumute. Grįžau į kambarį, pravėriau spintą, akimis permečiau sukabintus drabužius. Tamsiai mėlyni marškiniai, šviesiai pilki džinsai. Puiku.

Tiesiog žaibiškai pasirengusi neįprastai džiaugsmingai dienai, linksma nulipau žemyn. Mama jau buvo paruošusi pusryčius.

Pavalgiusios užsiplikėm arbatos ir su garuojančiais puodeliais užlipome į mamos kambarį.

– Pažaiskime žaidimą „Tiesa ar drąsa“, – pasiūlė mama plačiai nusišypsojusi.

– Ne, – atsisakiau nujausdama, kad geriau neprasidėti su mama. – Ką reikės daryti, jeigu pasirinksiu drąsą? – teiravausi.

– Na... Nieko ypatingo. Tarkim išsiurbti kambarius, suplauti indus...

– Ne! Tik ne tai!.. – apsimestinai nusivylusi pertraukiau ją.

Mama ėmė kvatotis.

– Tada tiesiog uždavinėkim viena kitai klausimus. Taip geriau pažinsim viena kitą. Kaip tau toks variantas?

Mama tikrai pasinaudos proga ir išklausinės apie viską, kas ją domina.

– Na, gerai, – surizikavau.

Mamos akys susiaurėjo ir ji piktdžiugiškai nusijuokė:

– Pasigailėsi.

– Dar pasižiūrėsim, – sušnabždėjau ir mirktelėjau jai.

– Atsistok, – paliepė.

Mama vieną ranką pridėjo prie širdies, kitą iškėlė aukštyn ir iškilmingu tonu prabilo:

– Aš, Nomeda, prižadu sakyti tiesą ir tik tiesą... Dabar tu pakartok!

Tai atrodė labai kvaila, bet linksma. Nežinojau, kad mano mama tokia šauni. Norėdama ją paerzinti, flegmatiškai pakartojau paskui ją. Jai nepatiko, todėl turėjau pakartoti dar kartą. Patogiai įsitaisiusios pradėjome žaidimą.

– Aš pirma. Ar tu myli Ernestą? – jos akys sužibo iš smalsumo.

– Mama! – priekaištingai pabalinau akis.

Pats pirmas ir toks provokuojantis klausimas! Jau ėmiau gailėtis, kad įsitraukiau į šį žaidimą.

– Ne!

– Ar tikrai? – mama lengvai kumštelėjo man į ranką.

– Tikrai. Mes tik draugai. Buvome. Tik tiek, – pabrėžiau.

– Buvote? – mamos smalsumas tik augo.

– Tai jau antras klausimas, – pastebėjau. – O dabar – mano eilė. Ar po tėčio buvo koks nors vyras, kuris tau patiko? – stebėjau, kaip ji reaguos, kai atsilyginau panašiu provokuojančiu klausimu.

Žaidimas turėjo būti linksmas, bet mamai šis klausimas nepatiko. Jos akys apsiblausė, o lūpų kampučiai nusviro žemyn.

– Buvo. Tačiau aš nebegaliu pasitikėti vyrais... Po tavo tėčio išėjimo prižadėjau sau, kad niekada nebrisiu į tą pačią upę antrą kartą, – mamos balsas pasidarė rimtas.

Mano veidas irgi apsiniaukė. Mama pasakojo tai, kas jai labai skaudu.

– Ar tu buvai paėmusi mano tabletes? Tas, nuo nemigos? Ten buvo likusi tik viena tabletė ir aš jos neberadau. Nesuprask manęs neteisingai, bet man atrodo, kad ji dingo... – paklausė rimtu veidu.

Net nežinojau, kad mama tokia pastabi.

– Buvau, – prisipažinau nuleidusi akis. – Man buvo labai bloga, ir aš panorau pasinerti į užmarštį. Tavęs nebuvo namie... Tad ir paėmiau vieną tabletę.

Mama pažiūrėjo į mane suraukusi antakius, bet paskui jos veidas sušvelnėjo.

– Na, aš vakar parašiau prašymą, kad išeinu iš darbo. Tad ilgiau užtrukau. Atleisk. Bet prižadėk man, kad daugiau taip nedarysi. Prižadėk!

– Prižadu, – tariau padėjusi ranką ant širdies.

– Tie vaistai – labai pavojingi. Jie sukelia priklausomybę – lyg narkotikai. Man buvo sunku nuo jų atprasti. Nebėk nuo savo problemų tokiu būdu, kaip aš. Juk galėjai sulaukti manęs, ir mes būtume pasikalbėjusios...

Klausiau nepratardama nė žodžio, norėjau išgirsti daugiau. Mama patylėjusi tęsė:

– Kai tavo tėvas mus paliko, man buvo labai skaudu. Jaučiau baisią tuštumą. Norėjosi kiaurą dieną verkti arba tiesiog užmigti ir ilgai nepabusti. Tačiau įkyrios mintys neleisdavo užmigti, o sielą skaudėjo taip, jog atrodė, kad kitą rytą nebepatekės saulė. Gavau vaistų. Vaikščiojau lengvai apsvaigusi, bet jaučiausi geriau. Nustojo kamuoti niūrios mintys. Kartais net pamiršdavau, kad jis išėjo ir mane paliko... Tačiau tai trumpalaikis poveikis.

Jos rankos pradėjo nervingai virpėti.

– Vėliau, – toliau tęsė po trumpos pauzės, – įprasta migdomųjų dozė pradėjo nebeveikti. Tapau irzli, pikta. Todėl tiesiog beviltiškai rijau vaistus, nors ir jutau, kad darausi nuo jų priklausoma...

Mama įdėmiai pasižiūrėjo į mane liūdnomis akimis. Delnu prilietė mano skruostą.

– Nesek mano pėdomis, dukrele, – švelniai nusišypsojusi tarė virpančiu balsu.

Mane sukrėtė skaudus mamos atvirumas. Bet tai neturėjo sugadinti šios dienos. Mūsų dienos.

– Velniop tą praeitį, mama! Ir visus prisiminimus apie tėvą velniop! Juk svarbiausia, kad mes turime viena kitą, ir niekas iš mūsų šito neatims! – kiek įstengdama linksmiau sušukau.

– Tu teisi, dukrele! Velniop liūdesį! Nuo šiol mes gyvensim linksmai ir laimingai! – entuziastingai pritarė mama.

Padėjau galvą ant mamos kelių. Ji žaidė mano plaukais. Nuo šios minutės mes nebesijautėm vienišos. Mes buvom dviese. O tai juk viską keičia.

Į laukujes duris kažkas pasibeldė.

Abi nulipome žemyn.

– Kas ten? – priėjusi prie durų paklausė mama.

– Čia Elenos auklėtoja, – pasigirdo nekenčiamiausias pasaulyje balsas. – Nerimauju dėl Elenos. Kas atsitiko?

Apstulbusi užsidengiau burną ir ženklais klausiau mamos, ką daryti. Mama prunkštelėjo ir, akimis parodžiusi į slėptuvę po laiptais, pasuko duryse raktą. Vos spėjau išnykti, kai išgirdau veriamų durų girgždesį ir dirbtinai meilų auklėtojos balsą.

– Laba diena, – tarė auklėtoja.

– Laba diena, ponia mokytoja, – kiek įstengdama maloniau atsakė mama.

– Tai kas gi Elenutei nutiko? Kodėl ji ne mokykloje?

– Užeikite vidun puodelio arbatos, – mandagiai pakvietė mama.

Man, išgirdus tuos žodžius, net akys išsprogo iš nuostabos – kokios dar arbatos, kai dukra po laiptais į kvadratuką susilanksčiusi tūno?!

– Labai ačiū. Ne, ne. Skubu.

– Prašau. Ilgai neužtruksime, – nepasidavė mama.

– Ne. Ačiū. Kitą kartą.

– Elena nesveikuoja. Pakilo temperatūra. Nusprendžiau neleisti jos šiandien į mokyklą. Pati net nėjau į darbą, kad pasirūpinčiau savo dukra, – paaiškino mama ramiu balsu.

– Man labai gaila. Tikiuosi, rytoj ji pasijus geriau.

– Be abejo, viskas bus gerai, – tikino mama.

– Tai aš jau eisiu. Viso gero.

– Geros dienos.

Mama su palengvėjimu užvėrė duris ir nugara atsirėmė į jas. Aš bemat iššokau iš savo slėptuvės. Abi netvėrėm juoku.

– Na, ar vis dar manai, kad tavo mamulė ne šauni? – pasiteiravo mama, sukryžiavusi ant krūtinės rankas.

– Taip. Vis dar! – paerzinau mamą ir pabučiavau ją į kaktą. – Bet jau yra vilčių, kad greit pakeisiu savo nuomonę!

Netrukus mamai paskambino iš autoserviso ir pranešė džiugią žinią – mūsų Fredis pagaliau grįžta namo.

Mes žaibiškai susiruošėm ir, vos mūsų automobiliukas įriedėjo į kiemą, džiugiais šūksniais pasveikinusios savo „senuką“, sėdom į jį ir išdūmėm pasižmonėti.

Važiavome tylėdamos. Tačiau šį kartą tyla anaiptol nebuvo nemaloni ar slegianti. Mes tiesiog nenorėjome žodžiais trikdyti to šilto buvimo kartu jausmo.

Nuošalioje vietoje prie Neries vingio suradome jaukią kavinukę. Žmonių joje buvo nedaug. Skambėjo rami muzika. Atsisėdome prie pat lango. Maloni padavėja priėmė užsakymą ir mes tiesiog mėgavomės ramybe, žiūrėdamos į lėtai tekantį upės vandenį.

Žvilgtelėjau į mamą. Ji šypsojosi.

– Tikriausiai, kažkokios gražios mintys aplankė tave? – paklausiau.

– Prisiminiau, kaip tu, būdama maža, buvai uždariusi tetą Heleną rūsyje, kai ji nuėjo ieškoti uogienės pyragui, – neiškentusi dabar jau prunkštelėjo mama.

– Kodėl aš to neprisimenu? Greit papasakok, – paraginau susidomėjusi.

– Buvai dar visai mažutė, gal trejų, – nuramino mama. – Tu kažkodėl nemėgai tetos Helenos ir tąkart iškrėtei jai smagų pokštą – užkabinai durų kablį ir pabėgai. Teta Helena negalėjo nieko prisišaukti į pagalbą ir turėjo lįsti pro siaurą rūsio langą, kuriame vos neužstrigo. Ji dažnai sakydavo, kad tavyje veisiasi velniai.

– Oi, ta teta Helena... – nusišypsojau.

– O ar atsimeni, kai besimelsdama ji užsnūdo ir pradėjo knarkti? – paklausė mama. – Tada tu prisėlinusi apvyniojai ją vilnoniais siūlais, o paskui lipnia juosta užklijavai jai akis ir ausis...

– Tai štai kodėl ji, tiesą pasakius, nedega meile man... – sukikenau.

– O taip. Ji tave vadino padauža. Vėliau, kai man reikėdavo kur nors išvykti ir norėdavau tave palikti, ji sugalvodavo milijonus priežasčių, kad tik išvengtų tavo draugijos.

– O aš prisimenu, kaip jos lūpų dažus atidaviau sugraužti šuniui. O, būtum mačiusi, kaip skaniai Džekas juos sukramsnojo!

– Kodėl taip padarei?

– Tiesiog nugirdau, kaip jos kaimynas ją pavadino negražiai, nes ji mėgdavo ryškiai raudonai pasidažyti lūpas. Aš taip nekenčiau tos rėkiančios jos lūpų spalvos! Fe! Todėl ir atidaviau tuos dažus Džekui.

Neištvėrusios abi taip nusikvatojom, jog į mus atsisuko visi, kas buvo kavinėje. Mamai net ašaros ištryško iš juoko, o aš griebiausi už pilvo.

– Vieną pavasarį, kai buvo mūsų kaimynės Anelės vardadienis, tu nuėjai jos pasveikinti su tulpių puokšte. Ji man paskambino ir padėkojo, pagyrė, kokia tu gera mergaitė! Aš likau apstulbusi, nes tulpių savo gėlyne mes neauginom... O, kaip ji vėliau supyko, kai sužinojo, kad tos tulpės buvo iš jos pačios darželio. Tu jas išrovei! Visas...

– Bet... Aš vis tiek juk buvau pavaišinta medaus tortu ir arbata. Šaukštai jau buvo po pietų, – nusišiepiau padaužiška šypsena.

– Taip. Buvai padauža. Bet tavo išdaigos ne kartą mus privertė juoktis iki ašarų, – mama žiūrėjo į mane meilės ir džiaugsmo kupinomis akimis.

– O taip. Aš tokia, – linksėjau galva, net nemėgindama gintis.

Kai atnešė mūsų mėgstamiausius kepsnius, mes trumpam nutilome. Ūmai mama tarė:

– Žiūrėk.

Ji buvo nukreipusi žvilgsnį kažkur už manęs. Atsisukau.

– Ar tai tik ne ta pati mergaitė, kurią tu sumušei? – paklausė mama.

– Nesumušiau. Tik pamokiau mandagaus elgesio. Ji juokėsi iš mano plaukų spalvos. Tad patampiau truputį ją už plaukų. Tikrai jos nemušiau... – atrėžiau.

– Na, man direktorė sakė ką kita, – prisipažino.

– Jos tėvai – mokyklos tarybos nariai. Ir šiaip snobai, kokių reta. Viską kompensuoja pinigais.

– Tikiu, – nusišypsojo mama.

Grįžtant namo, mama visu garsu paleido Auros Dione „Friends“ ir pati entuziastingai uždainavo kartu, nors nelabai pataikė į ritmą ir beveik nemokėjo žodžių. Kai, užsidegus raudonam šviesoforo signalui, sustojome prie sankryžos, mama niuktelėjo man į pašonę ir griežtai paliepė: „Dainuok!“. Ir mes abi įsijautėm į vaidmenis, nekreipdamos dėmesio į nuostabos kupinus žvilgsnius, nukreiptus iš gretimų automobilių.

Namo grįžom jau sutemus. Apimtos tos pačios džiugios nuotaikos, jaukiai susėdome virtuvėje. Mama įjungė mažutį seną televizorių. Klausėmės žinių, su pasimėgavimu gurkšnodamos mėtų arbatą.

Ši diena buvo neįprasta, nors ir su žiupsneliu liūdesio, bet tai nesutrukdė mums kaip reikiant pasilinksminti. Aš jaučiausi labai suartėjusi su mama. Ši diena buvo pilna nuoširdaus juoko ir įdomių pokalbių. Pagaliau mes tapome tikromis draugėmis.

Nepakartojama!

Mama su puoduku rankoje nuėjo prie arbatinuko įsipilti dar arbatos.

„Šiandien per autobuso avariją Šerkšnuose žuvo 5 žmonės ir vairuotojas, dar 14 buvo sunkiai sužeisti...“ – televizoriaus ekrane pasirodė reportažas iš kraupios autoavarijos vietos.

Mamai iškrito iš rankos puodelis. Ji stovėjo apstulbusi. Reporteris tęsė toliau: „Autobusas nuvažiavo nuo kelio ir kelis kartus vertėsi. Autobusu vyko darbuotojai į Šerkšnuose esančią gamyklą. Nelaimė įvyko dėl Volvo sunkvežimio vairuotojo kaltės. Jis, atskriejęs dideliu greičiu, rėžėsi į autobusą, kuris tapo nevaldomas ir nusirito šlaitu žemyn...“

Mama pasižiūrėjo į mane siaubo pilnomis akimis ir tarė:

– Juk ten turėjau būti ir aš...

VIII. Ola

Braidžiau po gėlėtą pievą. Tiek daug gėlių vienoje vietoje dar niekada nebuvau mačiusi. Atrodė, jog vaikštinėju po išsiliejusią vaivorykštę. Nuo spalvų įvairovės man raibo akys, o nuo saldžių kvapų svaigo galva. O kiek garsų džiugino ausis! Aukštai pakilę čiulbėjo paukščiai, netoliese šlamėjo beržai.

Mano tamsiai žalia iki kelių suknelė puikiai išryškėjo margaspalvės pievos peizaže. Ugninius palaidus plaukus taršė šiltas vėjas. Aš susiliejau su aplinka. Aš buvau jos dalimi, jaučiau gamtos visumą.

Vėjo šuoras atnešė žiedadulkių debesį. Jų gelsva spalva prigesino mano plaukų raudonį, nuauksino suknelę. Bandžiau jas nusipurtyti, bet jos tik pradėjo kutenti nosį ir aš ėmiau be galo, be krašto čiaudėti ir juoktis.

Atsiguliau pačiam pievos vidury. Dangus buvo giedras. Skaisti saulė ganė rūko vatos gniužulėlių aveles. Kiekvienas debesėlis buvo skirtingos formos, tad pasitelkusi vaizduotę, galėjau įžiūrėti įvairiausius daiktus ir gyvūnus. Vienas debesėlis man pasirodė ypač žavus – jis atrodė lyg mažas pasiklydęs drambliukas, kuris ieškojo savo mamos.

Pakilau eiti per žydinčią pievą tolyn pasigrožėti nuo kalvos atsiveriančiu peizažu. Tačiau mano akis patraukė iš už beržų išniręs nemažo ūgio žmogysta. Apsirengęs tamsiai pilkai jis visai nesiderino prie aplinkos – atrodė tarsi purvina dėmė gėlėtame fone.

Tai Andrius.

Jis visada pasirodydavo, kai aš to mažiausiai tikėdavausi. Mane apėmė jausmas, kad jis mane persekioja.

Ėmė trūkti oro. Giliai įkvėpiau ir prieš akis prabėgo įvykiai – autobuso avarija, mama, košmarai.

Aš sapnuoju.

Staiga apsisukau ir pasileidau miško link. Bėgau kiek įkabindama, bijodama atsigręžti pasižiūrėti, ar jis neseka manęs. Pagaliau netekusi jėgų stabtelėjau ir pasižiūrėjau atgal – jis bėgo iš paskos. Pamatęs, kad sustojau ir atsisukusi žiūriu į jį, sulėtino žingsnį ir pamojavo šypsodamasis.

– Elena! Palauk! – riktelėjo Andrius.

Net nesiruošiau jo laukti. Vėl leidausi bėgti. Dabar lėkiau kaip akis išdegusi.

Jau netoli. Aš juk garsėjau kaip visai nebloga bėgikė. Galbūt nebuvau labai jau greita, bet galėjau pasigirti ištvermingumu. Tai mane gelbėjo.

Pasiekiau mišką, mane apgaubė šešėliai ir vėsuma.

Miško aikštelėje ant kalvelės kerojo senas, bet tvirtas ąžuolas. Už jo galėjau pasislėpti. Na, o jeigu jis mane rastų, lengvai užlipčiau į pačią viršūnę.

Puikiai mokėjau laipioti medžiais. Aplinkui tetos Helenos namą augo daug medžių. Vaikystėje dažnai po juos karstydavausi. Teta, išvydusi mane medžio viršūnėje, puldavo žegnotis ir bėgdavo gerti valerijono – būdavo tikra, kad iškrisiu ir užsimušiu. Ji mane tikrai nuvertindavo.

– Elena! – balsas artėjo prie mano slėptuvės. – Kur tu!?

Nusprendžiau akies krašteliu žvilgtelti, kur Andrius. Kilstelėjau galvą ir nustėrau – jis stovėjo visai šalia manęs, tačiau buvo nusisukęs, todėl nieko nepastebėjo ir nuėjo į priešingą pusę.

Atsidusau. Pagaliau aš saugi.

„Jeigu aš sapnuoju, tai juk galiu ir pabusti“, – pasvarsčiau.

Įgnybau sau į ranką. Pajutau nežymų skausmą, bet nuo to nieko neįvyko, tik suspaustoje vietoje atsirado raudona dėmelė. Tik tiek.

Tai buvo keista. Kvapai, garsai, spalvos, skausmas... Aš viską jaučiau. Bet vis tiek nepaliko jausmas, kad sapnuoju.

Kažkur toli vis dar šūkavo Andrius. Ilgai tupėjau savo slėptuvėje. Jau ir temti pradėjo. Pro medžių šakas matėsi lopinėlis temstančio dangaus skliauto. Dangumi plaukė vis tamsesni ir didesni pavieniai debesys, kol pagaliau dangų aklinai užklojo didelis juodas debesis. Akimirksniu sutemo. Tolumoje ėmė griaudėti ir žaibuoti. Pakilo vėjas, sušniokštė medžiai, miškas pašiurpo – artinosi audra.

Nusprendžiau rasti saugesnę vietelę pasislėpti nuo audros. Buvo baisu. Mane ėmė krėsti šaltis ir aš drebėjau. Beveik aklinoje tamsoje slinkau, kol atsitrenkiau į kažką, kas tikrai buvo ne medis.

– Elena? – išgirdau balsą.

Sužaibavo ir tiesiai prieš save pamačiau Andriaus veidą.

Bandžiau bėgti, bet kojos kliuvo ir pynėsi, ir aš parkritau. Andrius akimirksniu atsidūrė šalia manęs, pasilenkė, kad padėtų atsikelti.

– Kodėl nuo manęs bėgi? – paklausė nustebęs.

Tylėjau. Jis sugriebė mane už rankos. Bandžiau ištrūkti.

– Nejuokauk. Matai, kokia audra artinasi. Turime rasti saugią vietą, – griežtai subarė.

– Tai tik sapnas!

– Tau tai tikrai panašu į įprastą sapną?! – Andrius ne juokais ėmė širsti.

Vėjas vis stiprėjo, bet kada galėjo prapliupti lietus. Sutemo, nors į akį durk. Nusprendžiau pasikliauti Andriumi.

Pamažu slinkome neaiškia kryptimi. Medžiai šiek tiek išretėjo ir mes atsidūrėme laukymėje. Nušvitus žaibui, pamatėme olą. Andrius nedvejodamas įstūmė mane vidun.

Rankomis grabaliojau palei sienas, bandžiau rasti, ant ko galėčiau atsisėsti, tačiau nieko tinkamo neužtikau. Man buvo nejauku ir šalta. Atsitūpiau ir užsidengiau delnais akis.

Lauke žaibavo vis smarkiau, nuo griausmo dundėjo visas miškas, pauzėse tarp trenksmų girdėjau, kaip lūžta medžių šakos ir žvėriškai staugia vėjas.

Pasipylė liūtis. Vandens srovės upeliais kliokė pro mūsų olą žemyn.

Netrukus viskas kaip ūmai prasidėjo, taip netikėtai ir pasibaigė. Perkūnija nusirito per mišką ir dundėjo jau kažkur anapus kalvų. Vėjas ėmė rimti, baigėsi ir lietus. Netrukus pasidarė taip tylu, jog tamsoje girdėjau tik savo ir Andriaus kvėpavimą.

– Kodėl nuo manęs bėgi? – nutraukė tylą Andriaus balsas.

– Nes bijau tavęs, juk nežinau, kas tu toks...

– Aaa... Žmonės bijo nežinomybės. Tačiau tu mane matai jau trečią kartą, – priminė.

– „Jau“? – prunkštelėjau. – Ir kas iš to? Ką aš per tuos kartus sužinojau apie tave? – paklausiau tulžingai.

– Nežinau...

– Ak, nežinai... – jau nebe klausiau, tik konstatavau ir stojausi eiti.

Andrius staigiu judesiu sugriebė mane už rankos.

– Paleisk! – griežtu tonu paliepiau, ir jis paleido mano ranką. – Kas tu toks? Kodėl aš tave sapnuoju? Kodėl mano sapnai tokie ryškūs ir tokie tikroviški, tarsi ne sapnuočiau, o viskas vyktų realybėje? Kokia čia mistika?

– Nežinau, Elena... Man pačiam tai labai painu.

– Melagis. Nujaučiu, kad tu viską žinai! Beje, iš kur sužinojai, kad mano mamai kažkas gresia?

– Apie ką tu čia? – paklausė nustebęs.

– Mamos ir dukros diena... Mama nėjo į darbą ir visą dieną praleido su manimi. Vakare... – balsas užlūžo ir akyse pasirodė ašaros.

– Nurimk, mieloji, viskas jau gerai, – paėmęs mano delną, priglaudė jį prie savo šilto skruosto.

Aš pajutau, kaip pasitraukia drebulys, o visu kūnu sklinda šiluma. Ji buvo tokia maloni.

– Aš nujaučiau, kad kažkas gali nutikti... – po pauzės prabilo.

– Nujautei? – pertraukiau, patraukusi savo ranką nuo jo skruosto.

– Taip. Nujaučiau, – patikino Andrius.

Nors lietus jaus seniai liovėsi, mes vis dar stovėjome oloje. Norėjau sužinoti viską.

– Dar kartą klausiu – kas tu toks? – net nesiruošiau pasiduoti.

– Mano atsakymas nepasikeis. Gali klausti nors ir šimtą kartų. Jaučiu, kad prieš tai kažkas buvo... Turėjau normalų gyvenimą... O dabar...

– Bet kaip mane randi? Visada juk randi...

– Aš tiesiog savaime atsiduriu ten, kur būni tu.

– Ar dar kažką buvai sutikęs čia?

– Ne. Kartais matau kažkokius žmones. Aš jų nepažįstu. Be to, pasirodo, nesu materialus. Jie praeina pro mane kiaurai. O gal tai tik iliuzija... – liūdnai svarstė Andrius.

Jaučiausi sumišusi. Man niekas nepaaiškėjo. Klausimų iškilo dar daugiau. Be to, kažkodėl aš ėmiau jo labai bijoti...

– Žinai, kartais man atrodo, kad tai lyg narvas. Atsiduriu įvairiose vietose, kurias matau pirmą kartą, ir klaidžioju. Klaidžioju, atrodo, visą begalybę. Ir visada vienas. Bet dabar atsiradai tu...

– Žinai, aš pradedu laikyti save beprote, nes juk ką tik braidžiojau po pievą net nesusimąstydama kas aš, kur aš ir kodėl esu čia. Aš nebejaučiu ribos tarp realybės ir sapnų. Velniai rautų... Sapne aš jaučiu viską. Skausmą, nuovargį, kvapus – viską. Ir tai man nepaprastai keista ir nesuprantama. Man gana... Aš einu.

– Palauk!

– Ne! – atsisukusi įsakmiai pažvelgiau jam į akis. – Man nereikia kompaniono braidant po pasąmonės pievas... Palik mane ramybėje, Andriau...

Mano žodžiai jį nuliūdino ir įskaudino. Jis nudelbė akis.

– Ačiū, kad išgelbėjai mano mamą. Sudie.

Kai nutolusi nuo olos vis dėlto tarsi nematomos jėgos priversta atsisukau, Andriaus niekur nebuvo matyti – jį prarijo olos šešėliai. Ilgai dar braidžiojau po šlapią pievą suglumusi ir pasiklydusi savam sapne.

IX. Laiptai

– Kelkis, Elena, – švelniu balsu ragino mama, prisėdusi ant lovos krašto ir meiliai žiūrėdama į mane.

Tačiau aš vis dar nebuvau pasiruošusi išgyventi šią dieną. Pastarųjų naktų sapnai mane vargino ir lyg siurbėlės rijo mano gyvybinę energiją. Atsibudau dar labiau pavargusi, nei vakar guliausi. Tai darėsi tiesiog nepakenčiama. Ausyse spengė, skaudėjo raumenys, o galva atrodė tokia sunki, kad rodės, nepajėgsiu jos atplėšti – ji lyg įaugo į pagalvę.

– Elena, tu privalai šiandien nueiti į mokyklą.

– Žinau, – paniurusi burbtelėjau.

Mama perbraukė mano plaukus ir pirštų galiukais nuvingiavo per skruostą, taip ragindama greičiau nugalėti rytmečio sąstingį.

– Gerai, – prabilo jau eidama durų link. – Šiandien vėl užtruksiu ilgiau darbe, tad neliūdėk be manęs. Myliu.

Atsisukusi nusišypsojo ir, valiūkiškai mirktelėjusi man akimi, užvėrė duris.

Vėl užtruks darbe. Tada šiandien tikrai namo neskubėsiu. Būsiu bet kur, svarbu, kad tik ne namie.

Atsikėlusi basa nutipenau į vonią. Palindau po dušu, kurio srovė nuprausė mano nuovargį, ir aš pagaliau jaučiausi visai pabudusi.

Apsirengusi nuėjau į virtuvę.

Negalėjau valgyti.

Šiandien aš per daug pavargusi gyventi.

Atsukau kraną, įsipyliau stiklinę šalto vandens, kuris turėjo mane atgaivinti, pamažu gurkšnojau ir mąsčiau apie sapną.

Pieva, audra, Andrius...

Į širdį ėmė plūsti neaiškus liūdesys. Nesijaučiau gerai jį atstūmusi. Tačiau galbūt taip bus geriau jam. Ir man.

„Nenoriu jo sapnuoti. Nebenoriu daugiau jo sapnuoti!“ – įtikinėjau save. Karštligiškai bandžiau sau tą melą įkalti į galvą su viltimi, kad galbūt tai pavirs tiesa. Ir pati supratau, kaip tai naivu.

Į mokyklą ėjau labai lėtu žingsniu. Norėjau miego. Jaučiausi apsvaigusi. Mielai būčiau prigulusi po kokiu medžiu ir saldžiai pamiegojusi.

Per pirmąsias pamokas sėdėjau lyg suakmenėjusi. Stengiausi giliai ir ramiai kvėpuoti, tačiau man vis tiek trūko oro.

Per matematiką prie manęs netikėtai atsisėdo Emilė. Mokytoja paskubomis paaiškino naują temą ir kažkur išėjo.

Nesupratau, ko ji nori iš manęs.

– Labas, – pasisveikino plačiai išsišiepusi.

– O, labas, – kimiu balsu abejingai atsakiau.

– Ar tu sergi? – paklausė ir suraukė antakius. – Atrodai labai ligota... Tiesiog siaubingai atrodai.

Krūtinėje ėmė augti įtūžis. Suspaudžiau kumščius. Jos žodžiuose negirdėjau jokio nuoširdumo, tik panieką ir prastai paslėptą džiaugsmą, kad kenčiu.

– Ne. Man viskas gerai, – tariau pabrėžtinai tvirtu balsu. – Šiaip...Košmarai...

– Ooo... – dirbtinai aiktelėjo ir vėl parodė didelius kaip kumelės dantis.

– Taigi, – nusisukusi tariau ir įbedžiau nieko nematantį žvilgsnį į uždavinį vadovėlyje. Žodžiai ir skaičiai liejosi akyse. Jie buvo netvarkingai išsibarstę vadovėlio puslapyje ir tarsi žaidė tarpusavyje gaudynių.

– Gal žinai, kur Ernestas? – netikėtai paklausė arkliadantė.

– Ne. Iš kur man žinoti... – tulžingai mestelėjau.

– Na, maniau, kad jūs esate neišskiriami draugai. Visada juk buvote kartu.

Ji atvirai iš manęs tyčiojosi. Juk Ernestas dabar sėdėjo su ja. Ema tikrai turėjo žinoti, kur jis. Na, o jis... Nejaugi jis aklas, kad nemato šioje tarsi ir mielai atrodančioje merginoje tūnančios harpijos? Štai kodėl vienintelis draugas, kurį apskritai turėjau, buvo vaikinas. Jie tiesiog paprastesni. Ne tokie intrigantai. O merginos... Vos tik kuri nors iš jų neateina į mokyklą, iš karto pasipila apkalbos. Draugės apkalbinėja viena kitą ir už akių rezga intrigas... Velniop tokią draugystę. Geriau jau mirsiu niekada neturėjusi tikros draugės.

Tuo mūsų pokalbis ir pasibaigė. Emilė susirinko savo daiktus ir persėdo į priešpaskutinį suolą. Klasės gale bemat pasigirdo šnibždesys ir kikenimas – daug spėlioti nereikėjo, kas šį kartą tapo vištų būrio apkalbų objektu. Jaučiausi apgailėtinai ir tik didžiulėmis valios pastangomis prisiverčiau nereaguoti, nors šį kartą kaip niekad norėjau gerokai pakedenti jų plunksnas.

Kita pamoka buvo dailė. Per pertrauką, kaip įprastai, sėdėjau klasėje viena ir varčiau piešinių albumus. Jaučiausi kiek aprimusi. Netikėtai klasės tarpdury išdygo Ernestas. Pamatęs mane, akimirksniu išsišiepė ir priėjo prie manęs.

– Sveika! – tarė linksmai, lyg nieko nebūtų nutikę.

Nepakeldama akių toliau varčiau albumą. Tarp manęs ir jo dabar stovėjo neįveikiama uola.

– Žinau, kad pyksti, – atsiduso Ernestas.

Nieko neatsakiusi, nusisukau į langą.

– Aš negalėjau susitikti, nes mano mamą paguldė į ligoninę.

Uola netikėtai susvyravo, bet atlaikė smūgį.

– Aišku, – pagaliau prabilau, vis dar nepakeldama akių.

– Ar atleisi man?

Kiek luktelėjęs, bet taip ir nesulaukęs atsakymo, nuėjo į klasės galą. Jis man neegzistavo. Tačiau visą pamoką negalėjau susikaupti – ausyse skambėjo Ernesto balsas.

Pagaliau baigėsi pamokos. Namo neskubėjau, todėl išėjusi į mokyklos kiemą atsisėdau ant suoliuko ir lyg užhipnotizuota nieko nematančiomis akimis žiūrėjau, kaip aplinkui tarsi pašėlę krykštaudami bėgiojo vaikai. Čia jaučiausi ne tokia vieniša.

– Ar atleisi man, Elena? – sustingau, vėl išgirdusi Ernesto balsą ir net nepasukusi galvos pajutau, kaip jis prisėdo šalia. – Suprask, aš negalėjau tau net parašyti ar paskambinti, nes tiesiog pamiršau mobilųjį namuose. Man buvo ne tas galvoje.

Vis dar pykau, tačiau širdies gilumoje jutau, jog, norėdama atsikratyti praeities šešėlių, privalėjau jam atleisti. Nedarysiu tokios pačios klaidos kaip mama. Atleisiu ir paleisiu. Tik tada galėsiu gyventi toliau su ramia širdimi.

– Gerai, aš tau atleidžiu, – burbtelėjau nepakeldama galvos.

Tokio atsakymo nesitikėjo. Nustebęs pasisuko į mane. Mačiau, kaip nudžiugo.

– Na... Tada puiku... – nedrąsiai nusišypsojo.

O aš pasižiūrėjau į jį tuščiu žvilgsiu, nutaisiusi sustingusią lyg statulos veido miną, tarsi sakydama: „Man nerūpi“. Jis akimirką suglumo ir nuliūdo, jo akys apsiniaukė. Lyg niekur nieko atsistojau ir nuėjau sau. Prie kampo stabtelėjau ir instinktyviai atsisukau, pajutusi esanti stebima. Emilė buvo apkabinusi Ernestą. Pamačiusi mano žvilgsnį, ji pergalingai išsišiepė ir mirktelėjo. Aš jai draugiškai nusišypsojau ir mirktelėjau atgal. Ji suglumo. Aš laimėjau.

Nusprendžiau aplankyti savo klevą. Žinau, kad buvau jau atsisveikinusi su juo visam laikui, bet mane vis tiek dažnai aplankydavo nostalgiški vaikystės prisiminimai, kurie mistiškai vedė mane į pamėgtas vaikystės vietas. Ir ypač tada, kai jaučiausi jautri ir pažeidžiama. Norėjau prasiblaškyti. O maloniausias dalykas šiame pasaulyje – aplankyti seną draugą.

Jis stovėjo nepasikeitęs, kaip visuomet ten pat ir manęs laukė. Vis dar pasipuošęs žalia karūna. Numečiau kuprinę ant žemės ir pati klestelėjau šalia.

Nors tariausi esanti nugalėtoja, bet vis vien jaučiausi dar kartą išduota. Turbūt patyrusi tokią išdavystę dabar turėčiau liūdėti, verkti arba pykti. Mano širdis turėtų plyšti iš skausmo. Tačiau aš nejutau nieko. Tiesiog nieko. Buvau tuščia ir apatiška kaip rudeninis nupjautų rugių laukas.

Pūstelėjo vėjas, jo šuoras įsisuko į lapų karūną. Klevas vėl ėmė šnabždėti man savo paslaptis. Dabar aš jo įdėmiai klausiau.

Ilgai sėdėjau atsirėmusi į seno savo draugo kamieną ir jaučiau išsiilgtą ramybę ir grįžtančias jėgas. Man niekur nereikėjo skubėti. Mama grįš tik šeštą, ir aš dar turiu daugybę laiko pabūti viena.

Grįžusi namo, prie vartų pamačiau nematytą juodą prabangų automobilį. Kažin, koks nelauktas svečias panoro mus aplankyti?

Ant laiptų sėdėjo tėtis. Mano kojos tarsi įaugo į žemę, o širdis ėmė daužytis kaip pasiutusi. Troškau apsimesti abejinga ir šalta, tačiau, vargu, ar man pavyks...

Atsirėmusi ranka į namo sieną bandžiau suvaldyti savo emocijas. Giliai įkvėpiau ir iškvėpiau. Buvau pasiruošusi tai atlaikyti.

Kai priėjau, tėtis nustebęs atsistojo.

Stovėjome ir žiūrėjome vienas kitam į akis nepratardami nė žodžio.

– Elena... – po ilgos nemalonios pauzės virpančiu balsu pagaliau tarė tėtis.

– Labas, Henrikai, – atsainiai burbtelėjau ir nusukau žvilgsnį.

Tėtis aiškiai pasimetė, sulaukęs tokio pasisveikinimo, bet aš kitaip negalėjau. Vadinti jį tėčiu? Ne. Šito būtų per daug...

Priėjusi prie durų ėmiau įnirtingai raustis savo kuprinėje ieškodama raktų.

– Atleisk, kad anąsyk nepri...

– O... Nieko tokio... – pertraukiau jį. – Truputį paverkiau, truputį nuliūdau. Bet mes su mama jau pripratusios prie to, – mestelėjau ironiškai.

Jis dar labiau suglumo.

Atsirėmiau į duris laukdama, kaip toliau pasisuks įvykiai.

– Ar galėsiu kada... Na... – nervingai bandė suregzti sakinį tėtis, – atvažiuoti aplankyti tavęs?

– Žinoma. Gyvename demokratinėje valstybėje. Niekas nedraudžia tėvui lankyti savo dukros.

– Aš tikras niekšas...

– Tikrai taip, – palinksėjau galva pritardama.

– Bet ar kada nors man atleisi? – jis žiūrėjo į mane skausmo pilnomis akimis.

Negalėjau jam neatleisti. Juk prižadėjau sau nusikratyti tų tamsių praeities šešėlių ir kurti kitokį rytojų. Šviesų ir nerūpestingą rytojų. Tačiau tai buvo nelengva. Tėvas suteikė mums daug skausmo. Kai jis mus paliko, aš maniau, kad jis dar sugrįš. Čia pat, ant tų pačių laiptų, kur ir jis dabar manęs laukė, sėdėjo maža mergaitė, kuri kiekvieną vakarą įsivaizduodavo, kaip parvažiuoja jos tėtis. Tačiau tai buvo tik mažos mergaitės svajonės ir viltys. Tik tiek.

Nusisukau nuo jo, atidariau duris ir ramiai tariau:

– Atleidžiu.

Uždariau duris. Kuprinę numečiau prie sienos. Nusišypsojau.

Man pavyko.

Širdyje pasidarė taip lengva, kad nusikračiau tos susikaupusios neapykantos savo tėvui. Ji išgaravo, tiesiog dingo.

Nuėjusi į virtuvę pažvelgiau pro langą – tėtis buvo jau prie savo automobilio, bet, tarsi pajutęs mano žvilgsnį, stabtelėjo, atsisuko į langą ir man pamojavo.

Atsakiau jam tuo pačiu.

Jis išvažiavo, tačiau dar sugrįš. Tikrai sugrįš.

Netrukus kieme pasirodė ir mamos automobilis. Privažiavusi prie namų, ji skubiai iššoko ir bėgte leidosi per kiemą.

Trinktelėjo lauko durys. Mama tiesiog lėkte įlėkė į virtuvę.

– Ar tau viskas gerai? – paklausė išsigandusi.

– Taip. Viskas puiku.

– Tiesiog pamačiau, kaip iš mūsų kiemo išvažiavo juodas automobilis... Maža kas...

– Henrikas.

Mama nustebusi klestelėjo ant kėdės.

– Ko jam čia reikėjo?!

– Jis atvažiavo manęs atsiprašyti.

– Ir?

– Aš jam atleidau.

X. Rožės

Sekmadienio rytas išaušo neįprastai skaidrus. Švelnus vėjelis kedeno plaukus. Norėjosi gyventi ir dėkoti, kad gyvenu. Širdyje pagaliau stojo visiška tyla ir ramybė, ir tai man labai patiko.

Mes abi su mama šventiškai pasipuošusios ir džiugiai nusiteikusios ėjome į bažnyčią. Aš dėvėjau mėgstamiausius tamsius džinsus, prie jų priderinau pilką palaidinę su plačia apykakle ir kišenėmis. Ant galvos užsidėjau juodą stilingą skrybėlę, kuri ne tik saugojo mano galvą nuo saulės spindulių, bet ir teikė tam tikro rafinuotumo.

Mano mama, priešingai nei aš, buvo visa apsirengusi baltai. Palaidinė, bateliai ir sijonas tiesiog spindėjo saulės šviesoje. Jos plaukai buvo glotniai sušukuoti ir ties pakaušiu surišti į kuoduką. Vis dėlto kelios trumpos sidabrinės sruogos buvo nusvirusios jai ant veido ir linksmai leidosi supamos vėjo. Ji buvo tokia neįprastai šviesi, jog atrodė lyg iš dangaus nusileidęs angelas. Veide nusibrėžė lengva šypsena ir spindėjo džiaugsmingos akys. Spėliojau, kodėl šiandien ji tokia laiminga ir rami. Nors kartu ir džiaugiausi. Turbūt jai ši diena yra kažkuo ypatinga, tik aš dar nežinojau kodėl.

Bažnyčia didingai stūksojo ant skardžio krašto ir langų vitražais žvelgė į saulės spinduliuose raibuliuojantį upės vandenį.

Pagrindinis bažnyčios fasadas buvo bebokštis. Smulkėjančios ir banguotos detalės, lengvos architektūrinės formos man labai patiko. Šviesus bažnyčios „veidas” buvo ramus ir pasakiškai gražus, o varpinės bokštas, lengvai prisišliejęs prie bažnyčios šono, kūrė darnios visumos iliuziją. Tobula harmonija.

Didingai suskambo varpai. Nuo jų aido per nugarą nubėgo šiurpuliukai. Varpų skambėjimas atsiliepė mano sieloje ir ją ramino.

Prie bažnyčios jau buvo gausybė žmonių. Tyliai šnekučiuodamiesi, jie voromis ėjo link pagrindinių durų. Dažnas, pamatęs pažįstamą veidą, lengvai linktelėdavo pasisveikindamas. Tačiau jų ramus kalbėjimas netrikdė rytmečio tylos, ir dėl to atmosfera buvo keistai paslaptinga. Ta keista tyla ėmė mane erzinti ir kėlė širdyje neaiškų nerimą – jutau, tarsi netrukus turėtų įvykti kažkas netikėto. Tai privertė mane įdėmiau stebėti aplinką.

Nustebusi dairiausi aplinkui ir negalėjau patikėti savo akimis – visa minia buvo balta – visi be išimties apsirengę šviesiais drabužiais. Aš vienintelė buvau tarsi juoda avis tarp baltų – tamsus rėkiantis taškas baltoje dėmėje. Nejučia krūptelėjau – visų veidai ūmai susigręžė į mane ir aš nesunkiai galėjau juose įžiūrėti lengvai kilstelėtus į viršų lūpų kampučius. Tačiau akys nebuvo smerkiančios – jos žvelgė mąsliai, tarsi slėpdamos kažkokią paslaptį. Toliau manęs laukė dar didesnis nustebimas.

Įžengusi į bažnyčią net aiktelėjau – visi altoriai skendo didžiulių baltų rožių žieduose. Tai buvo taip įspūdinga, jog man iš nuostabos užgniaužė kvapą. Po visą bažnyčią, susimaišęs su degančių žvakių kvapu, sklandė švelnus rožių aromatas, nuo kurio salo širdis ir svaigo galva. Aš tiesiog gėriau tą kvapą ir jutau, kaip mano siela virpa iš nenusakomo palaimingo džiaugsmo. Mama atsiklaupė ir pasimeldė. Aš klusniai atkartojau ją. Tada ji atsistojo ir, pažvelgusi į mane, kažkaip keistai nusišypsojo. Paskui nusisuko, smulkiais žingsneliais skubiai nuėjo prie pat pagrindinio altoriaus, pirmame suole susirado laisvą vietą ir atsisėdo. Tuomet atsisuko į mane ir, grakščiai mostelėjusi savo balta kaip porcelianas ranka, davė ženklą ateiti pas ją. Bažnyčia tuo tarpu jau buvo pilnut pilnutėlė. Braudamasi per žmonių minią pagrindinio altoriaus link, skaudžiai jutau į mano pakaušį susmeigtus tikinčiųjų žvilgsnius. Instinktyviai atsisukau. Visi mane tyliai stebėjo. Jų žvilgsniai dabar jau deginte degino ir kiaurai vėrė visą kūną. Pasijutau nesaugi ir sumišusi skubėjau kuo greičiau atsidurti prie mamos. Kai atsisėdau šalia, mama, švelniai šypsodamasi, ramiai pasisuko į mane ir, palinkusi prie ausies, sukuždėjo:

– Viskas bus gerai...

Mano akys išsiplėtė iš nuostabos – aš žiūrėjau į ją ir nesupratau, apie ką ji kalba. Viskas bus gerai? O kas dabar yra blogai? Nuojauta man kuždėjo, kad kažkas čia ne taip.

Triskart suskambo varpeliai. Sėdėjusieji pakilo. Iš šoninės nišos išniro kunigas su juoda rože rankose. Mano akys vis labiau plėtėsi iš nuostabos. Kunigo veide buvo sustingusi ta pati negyva minios šypsena. Sugaudus vargonams, tikintieji sutartinai užgiedojo „Ateina Kristus“. Aš stovėjau tarsi nesava, visai nebesuprasdama, kas čia dedasi.

Giesmei nutilus, kunigas nuėjo prie sakyklos. Apžvelgęs visus susirinkusiuosius, užsidėjo akinius ir atsivertė savo maldaknygę. Pirmieji jo žodžiai nuskambėjo oriai ir iškilmingai:

– Šiandien Dievas mums dovanoja nuostabaus grožio dieną.

Minia pritariamai sulinkčiojo galvomis ir ėmė tarpusavyje šnabždėtis.

– Kristus mus subūrė šiandien ne veltui. Ir jūs visi tai žinote! – kunigo balsas, palydėtas išraiškingų gestų, ėmė garsėti.

Vis dar iš nuostabos išplėstomis akimis atsisukau į mamą. Ji pasižiūrėjo į mane ir nusišypsojo.

– Mūsų parapijoje, mūsų šventoje žemėje, išaugo piktžolė, kurią tuojau pat reikia išrauti su šaknimis, kad blogis neišplistų! – kunigo balsas dabar jau skambėjo grėsmingai. – Ar sutinkate su manimi, parapijonys?

Minia pritariamai suūžė. Aš sėdėjau apstulbusi, nesuvokdama tokios keistos kunigo kalbos. Kokia dar piktžolė? Koks dar blogis?

Netikėtai kunigas pasitraukė nuo sakyklos ir atsistojo per vidurį, prie altoriaus. Atsisukęs nugara į tikinčiuosius, žemai nusilenkė šv. Marijos paveikslui. Ūmai staigiu judesiu apsigręžė ir akimis ėmė kažko ieškoti minioje. Jo akys žaibiškai lakstė per žmonių veidus, kol sustojo kaip įbestos, žvilgsniui užkliudžius mane.

– Ateik, Elena, – paragino kunigas, įsakmiai mostelėjęs ranka, nenuleisdamas nuo manęs akių.

Minia suūžė, pasigirdo piktdžiugiškas šnabždėjimas ir kilo šnaresys, panašus į šimtų šikšnosparnių plazdenimą. Suakmenėjusi iš netikėtumo sėdėjau netekusi žado tarsi stabo ištikta ir neįstengiau net krustelėti. Mama man lengvai patapšnojo per nugarą ir paragino stotis. Šiltas mamos rankos prisilietimas tarsi pažadino mane, ir aš, sukaupusi visą drąsą, žengiau altoriaus link. Ėjau lėtai ir sunkiai virpančiom iš išgąsčio kojom, lydima smerkiančių minios žvilgsnių ir šnypščiančių kuždesių.

Kunigas žvelgė tiesiai į mane ir šypsojosi savo negyva šypsena. Kai sustojau priešais jį, jis globėjiškai apglėbė mane per pečius ir atsuko veidu į minią.

Aš stovėjau prieš visus miestelio žmones tarsi nuoga, o į mane kaip į juodą taikinio apskritimą smigo deginančios žvilgsnių strėlės.

– Dieve, atleisk šiai paklydusiai avelei jos nuodėmes, – pamaldžiai sudėjęs rankas ir pakėlęs akis į saulės nutviekstą bažnyčios skliautą, tarė kunigas.

Aš stovėjau apmirusi iš išgąsčio, nebesuvokdama, kur esu ir kas su manimi vyksta.

Kunigas atsisuko į mane, persisvėręs per sakyklą pasiekė juodąją rožę ir įspraudė man ją į mėšlungio surakintas rankas. Paskui lėtai, bet garsiai ir aiškiai sodriu balsu kreipėsi į ūžiančią minią:

– Ar šis vaikas, – kunigas parodė į mane ranka, – yra nusidėjęs?

Minioje pasigirdo pritariantys šūksniai. Visi sutartinai palinksėjo galvomis. Akimis susiradau mamą. Mano nuostabai, ji visai neatrodė sunerimusi ir tiesiog abejingai žvelgė į mane. Vėliau nukreipė žvilgsnį į kunigą ir lengvai linktelėjo. Tą akimirką mane ištiko šokas – aš nebeįstengiau logiškai mąstyti. Kaip mama taip galėjo? Tuo metu kažkas minioje pakėlė ranką. Tai buvo pusamžė žilaplaukė moteriškė. Kunigas linktelėjo. Kai ji atsistojo, aš apstulbau iš netikėtumo. Tai buvo teta Helena!

– Ta mergiūkštė – tikra šėtono dukra! Ji apsėsta velnio! – įsiaudrinusi sušuko teta Helena, energingai mostaguodama rankomis. Tą pat akimirką vos spėjo pagriebti baltą skrybėlaitę, kuri, mostelėjus jai ranka, vos nenuskrido nuo galvos.

Minia susidomėjusi atsisuko į mano kaltintoją.

– Ta nenaudėlė – pati didžiausia chuliganė! Ji mano lūpdažį atidavė šuniui! Paskui miegančią mane apvyniojo lipnia juosta! O dar ji buvo uždariusi mane rūsyje! – vieną po kito kaltinimus tulžingai liejo teta Helena.

Kai susirinkusiųjų tarpe kilo baisus pasipiktinimas dėl mano veiksmų, teta Helena pagaliau aprimo ir atsisėdo. Vietoj jos pakilo aukštas vaikinas.

Ernestas! Ir jis, buvęs geriausias mano draugas, be jokių skrupulų metė mano adresu naują pliūpsnį kaltinimų.

– Ji statosi tarp pasaulio ir savęs sieną, už jos palikdama ir mane. Niekada nepamiršiu, kai tu šaltakraujiškai mane atstūmei. Ką aš tau padariau? Pastaruoju metu tu atrodai sociopatiška... – Ernesto balse nejutau pykčio, tik nuoskaudą ir nusivylimą.

Minia nuščiuvusi ir su nepasitikėjimu klausėsi jo žodžių, matyt, nežinodama, pritarti jam ar suabejoti. O aš tuo tarpu, pastėrusi iš nuostabos, stovėjau kaip įkalta į žemę, laukdama, kas bus toliau.

Ernestui dar nespėjus atsisėsti į savo vietą, į priekį išsiveržė mūsų kaimynė Anelė ir net dusdama puolė skųstis:

– Ta mergiotė išrovė visas mano tulpes! Aš jas taip branginau! Jų svogūnėlius gavau iš savo sesers, kuri gyvena Lenkijoje. Aš tulpėmis rūpinausi kaip savo vaikais, o ji, velnio apsėstoji, jas visas išrovė! Jūs įsivaizduojate? Visas!

Jaučiausi sužlugdyta. Norėjau prasmegti skradžiai žemę, taip iškoneveikta prieš visus miestelio žmones.

– Ta mergina, – prakalbo atsistojusi aukštaūgė mergina tamsiai rudais plaukais. – Ji mane tampė už plaukų. Norėjo sumušti... Aš tik pasakiau, kad jos plaukai „ryži“. Tik tiek. O ji mane užsipuolė kaip laukinė ir pradėjo purtyti, rauti plaukus... Ji nenormali!

Aš ją atpažinau. Tai Joana. Paskutinius žodžius ji ištarė pro ašaras, o baigusi jau ėmė nebesivaržydama raudoti. Jos motina apkabino ją ir piktai dėbtelėjo į mane, lyg norėdama savo žvilgsniu mane sunaikinti.

Tada atsistojo...mano mama. Ji nudelbusi akis žiūrėjo į grindis.

– Mano dukra nenormali. Ji nekenčia pasaulio. Nekenčia visų aplinkui. Ji neturi draugų. Kartais ji elgiasi labai keistai. Tik dėl jos kaltės mane paliko vyras... – mama pradėjo verkti.

Mano širdis puolė daužytis kaip pašėlusi. Rožė iškrito iš nusvirusių rankų. Galvoje aidu atsiliepė mamos ištarti žodžiai: „Tik dėl jos kaltės mane paliko vyras...“ Aidas buvo toks stiprus, jog kalė į smegenis kaip plaktukas.

Kai pagaliau kiek atsipeikėjau, pamačiau, jog šalia manęs iš abiejų pusių stovi du stambūs aukšti vyriškiai. Jie sugriebė mane už rankų. Kunigas priėjo prie manęs, ištiesė abi savo rankas į bažnyčios skliautus ir patetiškai sušuko:

– Išlaisvinkim šios nekaltos mergaitės sielą nuo joje tūnančio demono!

Visi miestelėnai tiesiog pašoko nuo suolų, entuziastingai pritardami šventikui piktdžiugiškais šūksniais.

Kunigas pasuko link pagrindinio išėjimo. Jam iš paskos vyriškiai nutempė mane. Aš priešinausi iš visų jėgų. Bandžiau įkąsti vienam į ranką ir ištrūkti, tačiau jų geležiniai pirštai tarsi replėmis spaudė mano riešus ir man beliko tik leistis velkamai pro duris.

Aš vis tiek muisčiausi, šaukiausi pagalbos, klykiau, verkiau, tačiau niekas manęs net nebandė gelbėti. Neatgaudama kvapo kviečiau mamą, bet ji neatsiliepė. Jaučiausi išduota ir palikta likimo valiai.

Lauke apakino skaistūs saulės spinduliai, ir aš užsimerkiau. Nebemačiau, kur mane velka, nes man jau buvo vis tiek... Prasimerkiau tik pasijutusi numesta ant žemės. Gulėjau be gyvybės ženklų nei gyva, nei mirusi. Tiesiai prieš mano akis į dangų kilo storas medinis stulpas, aplink kurį buvo sukrautas aukštas laužas... Mane apėmė bloga nuojauta. Iš baimės virpėjau kaip drebulės lapas.

Kunigui paraginus, mane vėl sugriebė tos pačios geležinės rankos ir vilkte užvilko ant paties laužo viršaus. Tada pritempė artyn prie stulpo, pastatė, atrėmė į stulpą ir tvirtai pririšo rankas ir kojas. Pagaliau supratusi, kas manęs laukia, iš paskutiniųjų surikau: „Mama, gelbėk mane!!!’’ Bet mama neatsiliepė. Ir žmonės stovėjo tylūs ir ramūs ir, rodėsi, netgi patenkinti gėrėjosi šiuo reginiu.

Mano rankos ir kojos konvulsiškai tampėsi, bandydamos išsinerti iš pančių, tačiau aš jutau, kaip mano kūną palieka paskutinės jėgos. Apimta nevilties, pagaliau nurimau ir tik godžiai rijau orą ir išdidžiai su panieka žiūrėjau į tuos niekingus žmones, kurie pasmerkė mane lėtai kankinančiai mirčiai.

Prie manęs prisiartino kunigas ir įsistebeilijo man į akis.

– Ką man norite padaryti?! – sušvokščiau pro sukąstus dantis.

Kunigas mažumėlę patylėjo ir palaimingai nusišypsojo:

– Išlaisvinsim tavo sielą nuo demono...

– Kokio dar demono?! – surikau iš paskutiniųjų. – Paleiskit mane... Išgelbėkit... Prašau... – dabar jau nusižeminusi maldavau kunigo nuo riksmo užkimusiu balsu. Bet kunigas tik šypsojosi ir nieko neatsakė.

Bejausmė minia ir toliau ramiai stovėjo ir stebeilijo į mane. O aš nevilties kupinu žvilgsniu žvelgiau į ją – minią man abejingų žmonių. Netikėtai mano akys minioje surado mamos veidą.

– Mama!!! Gelbėk!!! Mama!!! – sušukau iš visų jėgų.

Bet mamos veide nevirptelėjo nė vienas raumuo, ji tik žiūrėjo į mane tuščiu žvilgsniu, o jos akys buvo šaltos kaip ledas.

Mano riksmas ūmai nutrūko, atsimušęs į ledinį mamos abejingumą. Aš žvelgiau į tą iki skausmo man mielą veidą, negalėdama patikėti tuo, ką mačiau. Jutau tik, kaip skruostais viena po kitos ėmė ristis didelės karčios ašaros... Ūmai mamos veidą užstojo platus kunigo veidas, prisikišęs prie pat mano akių.

– Ar tarsi paskutinį žodį? – įbedęs žvilgsnį tarsi pistoleto vamzdį tiesiai į kaktą, įsakmiai paklausė šventikas.

Ir tada aš padariau tai, ką tegalėjo padaryti žmogus, palaužtas fiziškai, bet dar nepraradęs savigarbos. Kunigas atšlijo nuo manęs tarsi žaibo trenktas.

Minia aiktelėjo iš nuostabos. Kunigas iš sutanos išsitraukė baltą nosinaitę ir kruopščiai nusitrynė veidą. Tada, išlaikydamas atsargų atstumą, su gličia pagieža iškošė pro dantis:

– Degsi pragare, mergiūkšte...

Tuomet atsisuko į susirinkusią minią, persižegnojo, susidėjo pamaldžiai rankas ir ėmė pusbalsiu melstis. Parapijiečiai taip pat nunarino galvas, ir per aikštę nuvilnijo tylus šnibždesys.

O aš tiesiog bejėgiškai kybojau pririšta prie stulpo ir nieko nematančiomis akimis žvelgiau į tolį. Tolumoje mačiau karpytą pušimis apaugusių kalvų liniją. Danguje vis taip pat skaisčiai švietė saulė, kur ne kur lėtai plaukė balti debesėliai... Norėjosi verkti nuo gražaus pasaulio abejingumo.

Ūmai pajutau, jog mano rankas ir kojas veržusios virvės atsilaisvino ir aš nevalingai susmukau. Nustebusi pakėliau akis. Prieš mane, užstodamas saulės šviesą, stovėjo Andrius.

Supratau – aš sapnuoju.

Jis pridėjo pirštą prie lūpų, duodamas ženklą tylėti, paėmė mane už rankos ir mes atsargiai ėmėme kabarotis nuo laužo žemyn į tą pusę, kuri buvo labiau užstota nuo žmonių. Mes stengėmės pasprukti nepastebėti, bet laužo malkos bildėdamos ėmė slysti iš po kojų ir mes paknopstomis šuoliais nulėkėm žemyn. Kai pasiekėm apačią, atsisukau. Žmonės ir toliau meldėsi, nepakeldami galvų. Andrius sugriebė mane už rankos, ir mes pasileidome tolyn, kiek kojos neša.

Bėgome, kol mano kojos iš nuovargio ėmė pintis. Sustojau atsikvėpti. Atsisukau. Bažnyčios nebesimatė. Žmonių irgi. Apsižvalgiau. Tai nebuvo miestelis, kuriame aš užaugau.

– Kas yra? – uždusęs paklausė Andrius.

– Nieko, – bandžiau ištarti, negalėdama atgauti kvapo. – Ši... vietovė... man yra... nepažįstama... Aš prisimenu tik bažnyčią...

– Nurimk, nieko nenutiko. Tai tik sapnas. Tavo pasąmonė suklijavo viską būtent taip.

– Bet juk mane norėjo sudeginti gyvą – kaip raganą! Net mano mama tam pritarė! – įširdusi ėmiau rėkti ant Andriaus, bet šis ėmė juoktis.

– Nebūtum ragana, tai gal ir nenorėtų sudeginti. Be to, tai tik sapnas.

– Man nejuokinga.

– Man irgi, – tarė jau surimtėjusiu veidu.

Stovėjome vidury žvyrkelio. Aplinkui tamsavo miškas.

Andrius nuėjo keliu. Nusekiau paskui jį.

– Kur mes einam? – sunerimusi paklausiau.

– Mes? – paklausė ironiškai.

Rodos, jis vis dar pyko ant manęs, kad praeitą kartą jį atstūmiau. Pasivijau jį. Sugriebiau už rankos.

– Klausyk. Kaip tu reaguotum į tai, jei kasnakt imtum sapnuoti tą patį nepažįstamą žmogų? – paklausiau žvelgdama tiesiai į akis.

– Na...

– Matai, – pertraukiau jį. – Suprask mane.

– Tik po to, kai tu pabandysi suprasti mane, – atsakė Andrius ir nusisukęs nuėjo tolyn.

Nusekiau iš paskos. Tikrai nesiruošiau pasiduoti.

– Maniau, aiškiai davei man ženklą, kad palikčiau tave ramybėje, – sumurmėjo nepatenkintas.

– Atsiprašau.

Jis ūmai sustojo ir nustebęs atsisuko į mane.

– Pakartok, ką pasakei, – paragino prisimerkęs.

– Atleisk. Aš klydau. Tu mane gelbėji nuo košmarų. Ačiū tau, – bandžiau pasakyti mintį taip sunkiai, lyg su kiekvienu ištartu žodžiu būčiau gavusi dūrį peiliu į nugarą. Jaučiausi nejaukiai, todėl koja spardžiau akmenukus, kad tik išvengčiau akių kontakto.

Atsiprašyti man iš tiesų buvo labai sunku. Jis tai suprato.

Andrius pažiūrėjo į mane savo skvarbiu žvilgsniu, paskui priėjo ir ištiesė man ranką. Aš nedrąsiai ištiesiau savąją. Mano smulkus delnas paskendo jo plačiame šiltame delne.

Ėjome tylėdami. Man tai nepatiko. Dabar tyla mane tiesiog žudė, nuo jos spengė ausyse.

– Keista braidyti po pasąmonės vingius. Čia viskas taip greitai keičiasi. Jokio pastovumo. Kodėl tu visada apsirengęs skirtingai? – pagaliau pasakiau negalvodama ką, kad tik nutraukčiau tylą.

Iš tiesų buvo labai keista, kad jis kiekvieną kartą, kai tik pasirodydavo mano sapnuose, atrodė vis kitaip.

– Tu nepatikėsi.

– Nejaugi? Pabandyk. Gal pavyks.

– Čia viskas materializuojasi. Tik reikia įsivaizduoti. Aš taip atrodau, nes tu taip nori mane matyti. Tu pati galėjai nutraukti tą košmarą. Galėjai sąmoningai sapnuoti.

Jo pastaba mane įžeidė.

– Manai, aš nebandžiau mintimis visko stabdyti, koreguoti ir perrašyti košmaro scenarijaus? – suirzusi persmeigiau Andrių piktu žvilgsniu.

– Aš užstrigau šiame pasaulyje. Tai tarsi mano dvasinis narvas... – jo balse suskambėjo liūdesio ir nevilties gaida. – Matau čia tik tave ir tavo pasąmonės išgalvotą pasaulį...

Nežinojau, ką jam ir atsakyti.

– Na. Tu ne vienas... – bandžiau jį paguosti, bet mano mintį nutraukė keistas reginys – tolumoje stovėjo apleistas namas. – Pažiūrėk... – kryptelėjau galva Andriui į namo pusę.

– Dar vienas tavo pasąmonės vaisius...

Paspartinome žingsnį ir leidomės namo link. Po akimirkos priėjome gana šiurpiai atrodantį apleistą pastatą su užkaltais langais ir durimis. Apgriuvęs kaminas, prakiuręs stogas, išsiklaipiusios ir pusiau į žemę susmegusios sienos. Nyki griuvena visiškai nederėjo prie ją supančios sodrios žalumos. Andrius be jėgų sudribo ant žolės ir atsirėmė į pastato sieną. O aš apėjau aplink namą ir mane apėmė keista nuojauta, jog šita vieta man iki skausmo pažįstama... Iš atminties gelmių iškilo mano prosenelės namas... Taip, tai buvo mano vaikystę menantys namai, ir šitas kiemas dar prisiminė mano basas pėdas... Nesupratau tik, kodėl pasąmonė mane atvedė būtent čia.

Aš stovėjau ir žiūrėjau į namą, kuris man priminė prosenelę. Ji labai mylėjo mano mamą. Net augino ją nuo mažens. Mylėjo ji ir mane.

Man pasidarė liūdna. Nes tai buvo vienas iš nedaugelio žmonių, kurie mane mylėjo. Ir kodėl būtent tada, kai jie tampa mums labai brangūs, likimas juos iš mūsų atima?..

– Čia mano prosenelės namas...

– O... – aiktelėjo iš netikėtumo Andrius. – Papasakok.

– Ką norėtum išgirsti? – prisėdau šalia jo „jogiškai“ sukryžiavusi kojas.

– Viską. Tu gyveni tame, realiame pasaulyje, kurio aš nepažįstu. Man viskas įdomu.

– Na... Mačiau tėtį, – atsidususi pradėjau pasakoti. – Jis atvažiavo prie mūsų namų ir laukė manęs grįžtančios atsisėdęs lauke ant laiptų. Likimo ironija. Kadaise, kai jis jau buvo mus palikęs, aš pati ten sėdėdavau jo laukdama...

– Ką jis tau pasakė? – paklausė žiūrėdamas į mane smalsiomis akimis.

– Jis... Atėjo prašyti atleidimo...

– Ir? – paklausė nekantriai. Bet aš tylėjau. – Elena...

– Aš jam atleidau, – prikimusiu balsu pagaliau pratariau. – Norėjau atsikratyti praeities šešėlių. Nedarysiu tokios pačios klaidos, kaip darė mano mama. Atleisiu ir paleisiu. Tada galėsiu gyventi toliau ramia širdimi.

– Apie kokius praeities šešėlius tu kalbi? Tu jo nepaleidai... Jis vis dar tavo tėtis, Elena... Kad atleistum žmogui, reikia jį mylėti. Tu, pasirodo, vis dar jį myli. Manęs neapgausi. Neapgaudinėk ir savęs...

XI. Turgus

Lietuvių kalbos pamoka. Mokytoja kvietė mokinius po vieną prie lentos skaityti savo rašinių. Buvome gavę labai įdomią temą: „Gyvenimas – absurdo teatras?“ Tačiau ne visi sugebėjo įdomiai parašyti šia tema. Klausyti nebuvo įdomu, todėl nuobodžiaudama žiopsojau pro langą laukdama savo eilės.

Jaučiausi prastai – ligota, prislėgta ir išsekusi. Už lango lijo lietus ir mane apėmė miegas, akių vokai atrodė tokie sunkūs, jog rodėsi, tuoj padėsiu galvą ant suolo ir palaimingai užsnūsiu.

Lyg to nebūtų buvę gana, mane dar pradėjo krėsti šaltis. Nors buvau apsirengusi šiltą megztinį, bet drebulys buvo toks, jog ėmiau kalenti dantimis. Sėdėjau susigūžusi, megztinio apykaklę užsitraukusi iki pat akių, pamėlusias rankų plaštakas paslėpusi ilgose rankovėse ir vyliausi, jog kiti nepastebės nepavydėtinos mano būsenos.

Kai pagaliau Emilė baigė skaityti savo „šedevrą“, mokytoja pakvietė mane. Bijojau net pajudėti, nes drebulys dabar jau darėsi nebevaldomas. Tačiau sukaupiau visas jėgas, giliai įkvėpiau ir sunkiai atsistojau. Akimirką susvyravau ir stabtelėjau, įsikibusi kėdės atkaltės – apsvaigo galva, lenta prieš akis ėmė suktis ratu. Išsigandau, kad tik neapalpčiau. Todėl dar kartą atsikvėpiau ir lėtai nuslinkau prie lentos. Atsiverčiau sąsiuvinį ir susikaupusi ėmiau skaityti. Skaičiau lėtai, užsikirsdama, nes tarpais raidės imdavo lietis ir aš nebeįstengiau sugaudyti teksto. Vienos pauzės metu, kai aiškiai pajutau, kaip kraujas smilkiniuose ima tvinkčioti, o ausyse ėmė net spengti nuo tylos, pakėliau galvą nuo sąsiuvinio ir pažvelgiau į klasę. Visi sėdėjo apstulbę iš nuostabos išplėstomis akimis. Nesupratau jų nustebimo priežasties. Gal kažką ne taip perskaičiau? Jaučiausi kaip nesava.

Staiga iš suolo pakilo Ernestas, sunerimęs atskubėjo prie manęs, ištiesė man baltą servetėlę ir kažką pasakė, bet aš negirdėjau. Jutau, kaip kažkas ėmė kutenti viršutinę lūpą. Prilietusi pirštų galiukais lūpas, užčiuopiau šiltą skystį.

Kraujas.

Ernestas rūpestingai apkabino mane per pečius ir išsivedė iš klasės. Pasukome link tualetų. Aš, vis dar negalėdama atsipeikėti, vienoje rankoje nešiausi savo sąsiuvinį, o kita laikiau prispaudusi nosinaitę, bandydama sustabdyti sruvenantį kraują.

Tualete atsukau šalto vandens kraną ir, rankomis atsirėmusi į kriauklės atbrailą, kad nenukrisčiau, pakėliau akis į savo atvaizdą purviname veidrodyje. Veidas buvo išbalęs kaip popierius. Akys paraudusios, paakiai patamsėję. Skruostai ir panosė išteplioti krauju...

Atrodžiau beviltiškai.

Nusiprausiau veidą šaltu vandeniu. Išėjusi pamačiau Ernestą, laukiantį manęs.

– Kas tau yra? Sergi? – išgirdau sunerimusį jo balsą. Pamačius susirūpinusias jo akis, man pasidarė šilta.

– Man viskas gerai, – tyliai atsakiau, nors, tikriausiai, turėjau tai ištarti įtikinamiau.

– Man taip neatrodo... – paėmė mane už alkūnės ir įbedė nepatiklų žvilgsnį. – Einam. Nuvesiu tave pas seselę.

– Man viskas gerai... – dar kartą pakartojau. – Didelio čia daikto...

Ernestas, nepatikliai pašnairavęs, paleido mano ranką ir atidavė sąsiuvinį, kurį buvau palikusi jam pasaugoti.

Kai grįžome į klasę, visi jau buvo baigę skaityti savo namų darbus. Aš atsisėdau į savo vietą.

– Kaip jautiesi, Elena? – paklausė mokytoja sunerimusi.

– Ačiū. Man viskas gerai.

– Tai gerai. Rašinį gali man atiduoti.

Rūpestingai išėmiau iš sąsiuvinio popieriaus lapą su savo rašiniu. Jis buvo suglamžytas ir ant jo buvo užtiškęs vienas kraujo lašas. „Tiek to“, – pagalvojau, padėjusi mokytojai ant stalo savo rašinį.

Per kūno kultūros pamoką treneris man leido pasėdėti ant suolo. Jaučiausi kiek geriau. Tačiau galva vis tiek svaigo.

Po paskutinės pamokos išėjau į lauką. Jau nebelijo.

– Gerai jautiesi?

Atsisukau ir nustebau – tai buvo Joana.

– Taip, ačiū, jau geriau, – tariau.

Ji stovėjo ir įdėmiai žiūrėjo į mane.

– Galiu tave palydėti namo, jei nori, – pasisiūlė nedrąsiai.

– Ne. Dėkoju. Dar pasėdėsiu čia, ant laiptų.

Tai buvo pirmas mūsų pokalbis po to incidento septintoje klasėje, kai vos nesusimušėme.

Prisiminusi tą įvykį, pasijutau kiek nejaukiai, todėl, bandydama nuslėpti sumišimą, apsimečiau abejinga ir atsisėdau ant laiptų krašto. Joana taip pat niekur nėjo – stovėjo ir žiūrėjo kažkur į tolį.

– Žinai... – tarė atsidususi. – Kvaila dabar nebendrauti dėl kažkokio įvykio septintoje klasėje. Atleisk, kad tada šaipiausi iš tavo plaukų spalvos.... Tai buvo tikrai vaikiška ir kvaila, – Joanos žodžiai nuskambėjo labai nuoširdžiai ir aš širdyje pajutau šilumą.

Prunkštelėjau.

– Taip... O aš – kaip berniukas puoliau muštis... Tampyti tave už plaukų... – prisipažinau nuoširdžiai šypsodamasi.

– Na, bet užtat po to įvykio tavęs visi bijojo, – nusijuokė Joana.

– Tikrai? – pažvelgiau į ją gerokai nustebusi.

– Taip. Tavęs bijojo net berniukai, – sukikeno Joana. Ir ji atrodė nuoširdi.

– Net nežinojau, jog tokia kieta buvau, – smagiai nusijuokiau.

– O taip... Tai... draugės? – kiek patylėjusi paklausė šypsodamasi Joana.

– Žinoma.

Joana atsistojo, užsisegė savo striukę, ant galvos užsidėjo gobtuvą ir nusišypsojusi nuėjo. Prie mokyklos kampo atsisuko ir pamojavo man.

Džiaugiausi, kad pagaliau susitaikiau su ja. Tikrai nebesitikėjau, kad ji norėtų su manimi bendrauti.

Suskambo mobilusis telefonas.

– Labas. Kur esi? Ką veiki? – išgirdau duslų mamos balsą.

– Mokykloje. Vis dar.

– Ar galėtum užvažiuoti į turgų ir nupirkti šviežių daržovių?

– Taip.

– Puiku. Sąrašą atsiųsiu žinute. Iki.

Mama padėjo ragelį.

– Iki, – sumurmėjau atsidususi, nors ji manęs jau negirdėjo.

Nuvažiuoti į turgų šiandien man bus tikras iššūkis.

Oras lauke buvo gaivus, kvepėjo drėgna žeme. Sėdėdama žiūrėjau į tolius ir godžiai rijau orą tikėdamasi, kad pasijusiu nors mažumėlę geriau. Kaupiau jėgas prieš kelionę į turgų.

Nepagerėjus atsistojau ir nuslinkau prie stotelės laukti autobuso.

Laimei, stotelėje nieko nebuvo, tad galėjau ramiai sau niekieno netrukdoma pamąstyti. Tačiau į galvą pradėjo lįsti prisiminimai apie sapną. Aš jau nebesugebėjau nuo jų atsiriboti. Jie lyg šešėliai – visada su manimi...

Pabudau mamos pažadinta įdomiausioje sapno vietoje. Andriaus ištarti žodžiai skambėjo lyg aidas galvoje visą rytą. Jam pavyko mane priversti apgalvoti visus savo poelgius. Ir vėl, kaip jau tapo įprasta, teks pripažinti, kad jis yra teisus. Apie tėtį dažnai galvoju ir jo pamiršti tikrai negaliu. Jis vis tiek mano tėtis, kad ir koks jis bebūtų.

Tėvo nepasirinksi. Jis yra, arba jo nėra.

Andrius mane privertė susimąstyti, kad galbūt aš dažnai elgiuosi gana vaikiškai ir egoistiškai. Juk gyvenimas nebūna toks, kokį jį susikuriame savo vaizduotėje. Man reikia išmokti vertinti tai, ką turiu, kad vėliau praradusi nesigailėčiau.

Atvažiavo autobusas. Jis buvo sausakimšas žmonių.

Nusipirkusi bilietėlį, broviausi pirmyn, ieškodama, kur atsisėsti. Autobuso gale pamačiau laisvą vietą. Prie lango sėdėjo rudaplaukė mergina.

– Galima? – tyliai paklausiau.

– Prašom, – tarė mergina nusišypsojusi. – Elena?

– O, – šūktelėjau. – Labas, Viktorija.

Tai buvo mergina, prieš dvejus metus baigusi mūsų mokyklą. Dažnai ją matydavau per pertraukas. Ji buvo labai draugiška. Kartą netyčia susitikome bibliotekoje ir pradėjome kalbėtis apie knygas. Viktorija man labai patiko. Su ja bendrauti labai lengva. Ji dažniausiai sakydavo tai, ką galvoja. Nors kartais būdavo labai paviršutiniška.

– Kaip sekasi? – paklausė.

Žinojau, kad jai nelabai įdomu, tačiau, tikriausiai, norėdama pati išsipasakoti ar pasigirti, padarė tokią įžangą.

– Neblogai, – tyliai atsakiau, gniauždama rankoje bilietėlį. – O kaip tau sekasi?

– Puikiai. Tu kalbi su sociologijos studente! Greitai bus rengiamas klasiokų vakarėlis. Visai nenoriu ten eiti, nes visos merginos ir vėl maivysis kaip papūgos. Laimė, šį kartą ir aš pagaliau galėsiu pasigirti draugėms. Lauki išleistuvių? – linksmai tarškėjo Viktorija.

– Et, nelabai.... Beje, sveikinu, – atsakiau truputėlį sumišusi.

– Ačiū! O aš laukiau. Buvo tiesiog nuostabu. Kaip šokiai? Dažnai vyksta mokykloje?

– Nesilankau. Nežinau, – atsainiai sumurmėjau.

– Kodėl? – neatlyžo Viktorija.

– Tai ne man, – šyptelėjau kiek pralinksmėjusi. – Eisi į vakarėlį tik dėl to, kad galėtum pasigirti draugėms?

– Na... Nežinau, – dabar jau suglumusi tarė Viktorija.

– Žinai, kad ir ką gyvenime darysi, daryk tai dėl savęs. Jei nenori eiti į vakarėlį – neik. Koks skirtumas, ką kalbės draugės...

Toliau važiavome tylėdamos.

Išlipau prie turgaus. Atrodė, jog panirau į pieną – taip tirštai viskas buvo aptraukta neperregimu rūku. Rodės, dar labiau atvėso. Susigūžiau ir nunarinau galvą.

Nuėjau tiesiai prie kiosko, kuriame buvo pardavinėjamos šviežios daržovės. Greitai prisirinkau to, ko mama manęs paprašė nupirkti. Pardavėja viską pasvėrė ir, pasakiusi kainą, kantriai laukė, kol aš drebančiom rankom iškrapštysiu pinigus.

Pagaliau ištiesiau pardavėjai saują monetų. Ji susėmė jas į savo delną. Ir čia nutiko keistas dalykas. Vos tik ji prilietė savo ranka manąją, mane nukrėtė lengva elektros srovė. Nustebusi instinktyviai atitraukiau ranką. Pardavėja irgi pažiūrėjo į mane su nuostaba akyse. Turbūt ji pajuto tą patį. Moteriškė suskaičiavo monetas ir ištiesė man grąžą. Aš atkišau jai delną, ji pirštais suėmė mano riešą ir stipriai suspaudė, žiūrėdama į mane keistu veriančiu žvilgsniu. Pasijutau nejaukiai. Apstulbusi ir išsigandusi bandžiau ištraukti ranką, tačiau jos pirštai neatsigniaužė.

– Paleiskit... – piktai paliepiau.

Pagaliau moteriškė atgniaužė pirštus ir mano riešas galėjo ištrūkti. Ji stovėjo ir keistai stebeilijo į mane. Paskui vėl ištiesė ranką, kad paduotų man grąžą, tačiau aš ja nebepasitikėjau. Nusisukau ir greitu žingsniu pasukau link išėjimo.

– Mergaite, jūsų grąža... – įkandin pasivijo moteriškės balsas.

– Pasilikit sau!

Atsigręžiau pasižiūrėti, ar ji neseka manęs. Ji stovėjo netoliese ir atrodė nustebusi.

– Saugokis... Tau gresia nelaimė! – ištarė ji drebančiu balsu.

– Netikiu! – atšoviau abejingai.

– Kad netiki blogiu, tai nereiškia, kad jo nėra... – sumurmėjo. – Tegul saugo tave Dievas...

Aš bėgte išbėgau iš turgaus.

Keistuolė.

XII. Stiklinė

Klaidžiojau po keistą erdvią patalpą apsirengusi pilkšva linine berankove suknele, kuri man nesiekė kelių. Man buvo labai šalta, ir aš drebėjau. Apkabinusi save rankomis pajutau, kokios jos ledinės, ir nuo jų prisilietimo mano oda tiesiog pašiurpo. Virpėjau nuo nemalonaus pojūčio.

Nesuvokiau, kur aš esu. Mane supo keturios baltos sienos, virš galvos – aukštos baltos lubos. Nei durų rankenos, nei langelio. Sienų baltumas tiesiog akino ir vertė prisimerkti.

Buvau basa, bet kojos nejuto šalčio, nes grindys buvo išklotos balta kilimine danga.

Viskas čia buvo akinamai balta...

Perbraukiau ranka per plaukus. Šie buvo susivėlę ir pasišiaušę. Pabandžiau juos suguldyti, tačiau jie manęs nesiklausė ir toliau užsispyrę styrojo į visas puses.

Įkyriai zvimbė ir nervingai mirkčiojo liuminescencinės lempos. Oda jų negyvoje šviesoje atrodė nesveikai pageltusi. Išryškėjusios rankų venos mėlynavo ant mano riešų.

Nejausdama savęs kaip apdujusi slinkau palei sienas, sukau ratą po rato, rodos, visą amžinybę, kol mano keliai sulinko ir aš susmukau ant žemės. Mane šis kambarys vedė iš proto.

Sukaupusi visas jėgas ėmiau šauktis pagalbos, tačiau į mano šauksmą niekas neatsiliepė. Supratau, jog esu visiškai viena ir todėl neliko nieko kito, kaip tik vėl atidžiai apčiupinėti sienas ir tikėtis rasti užslėptą rankeną, duris, langelį ar kokią vėdinimo angą... Bet ką, kas mane išgelbėtų. Ištyrinėjau kiekvieną milimetrą, tačiau neradau nieko, kas suteiktų viltį. Galiausiai pasidaviau. Bejėgiškai atsisėdau ant grindų ir atsirėmiau į sieną. Suėmė miegas, bet taip stipriai, tarsi kažkas į patalpą būtų prileidęs migdančių dujų. Bijojau užmigti, kad nebūčiau iš pasalų užklupta... Užmigusi prarasčiau viltį pamatyti kokį nors įrodymą, kad esu čia ne viena.

Vienos liuminescencinės lempos mirksėjimas sinchronizavosi su mano širdies dūžiais. Lempa ėmė mirksėti lėčiau, ir aš pajutau, kaip pamažu sulėtėjo mano širdies plakimas. Mano akių vokai pradėjo merktis. Tačiau aš kovojau su miegu lyg su didžiausiu priešu. Užsimerkus truputį svaigo galva, bet tamsa akims buvo daug malonesnė nei šis akinantis sniego baltumas, ir aš pasidaviau.

Nurimusi ėmiau kvėpuoti giliai ir lygiai, prisiglaudžiau prie sienos, susisukau į kamuoliuką, padėjau galvą ant grindų ir užmigau.

Buvau panirusi į gilų miegą, todėl budau ilgai ir sunkiai. Niekaip neįstengiau atmerkti akių. Pusiaumirka neįžiūrėjau šviesos, todėl pabandžiau atsikelti, tačiau mano galva stuktelėjo į kažkokį kietą dangtį. Rankomis pagrabaliojau aplinkui ir supratau, jog esu kažkokioje labai ankštoje slidžia medžiaga išmuštoje dėžėje, kurioje neužteko vietos net atsisėsti.

Netikėtai mano ausis pasiekė laidotuvių giesmė, ir virš mano galvos dusliai subildėjo su akmenimis krintanti žemė.

Karstas?! Mane ruošiasi palaidoti gyvą?!

„In nomine Patris et fillii et Spiritus Sancti... – aiškiai išskyriau lotyniškus giesmės žodžius. – Amen.“

Paklaikusi iš baimės, ėmiau klykti nesavu balsu, kumščiais trankyti karsto šonus, kojomis spardyti dangtį, tikėdamasi, jog mane išgirs ir aš būsiu išgelbėta.

Bet žemė vis byrėjo ir byrėjo, atsimušdami į karsto dangtį bumbsėjo akmenys.

Iš visų jėgų kojomis įsirėmiau į karsto dangtį, bandydama jį atidaryti ir, nors jis nė nekrustelėjo iš vietos, laikiau įsiręžusi, į save įtraukusi paskutinius oro likučius. Tačiau jėgos silpo, man ėmė trūkti kvapo, ir aš tik žiopčiojau lyg žuvis, išmesta ant sausumos. Iš paskutiniųjų įkvėpiau oro, bet užspringusi juo užsikosėjau ir... pabudau. Suvokusi, jog tai buvo tik baisus sapnas, žaibiškai pašokau iš lovos, vienu šuoliu atsidūriau prie lango ir, atplėšusi jį iki galo, įkvėpiau vėsaus nakties oro.

„Tai tik košmaras... Tai tik dar vienas įprastas košmaras...“ – bandžiau raminti save, tačiau sapno likučiai tarsi glitūs aštuonkojo čiuptuvai laikė apraizgę mano mintis, ir aš niekaip negalėjau iš to baisaus jausmo ištrūkti. Visas kambarys tiesiog dvokė prakaitu, siaubu ir juoda neviltimi.

Palikusi iki galo atvertą langą, kaip vaiduoklis nuslinkau prie laiptų ir apgraibomis nusileidau žemyn.

Virtuvėje įjungiau gartraukio lemputę. Priėjusi prie kriauklės, įsipyliau stiklinę šalto vandens ir didžiuliais gurkšniais godžiai išgėriau. Prisipyliau dar. Visą kūną krėtė drebulys. Virpančiom rankom pasilaikydama sienos, linkstančiom kojom pasiekiau kėdę ir susmukau ant jos, alkūnėmis atsirėmusi į stalą. Jaučiausi tokia išsekusi, tarsi iš manęs lyg iš skuduro būtų kas išgręžęs paskutinius gyvybės energijos lašus. Neliko nieko. Net kvėpuoti darėsi neįtikėtinai sunku.

Viršuje sugirgždėjo mediniai laiptai.

Mama tyliai nusileido į apačią, priėjo prie manęs ir, švelniai apkabinusi rankomis iš nugaros, priglaudė savo maloniai šiltą skruostą prie viršugalvio. Jos plaukai nukrito ant mano veido ir ėmė kutenti. Vėliau pabučiavusi į viršugalvį, apėjo stalą ir atsisėdo priešais mane.

Pakėlusi galvą, pasirėmiau ją delnais. Į mane žvelgė ramios mamos akys. Tą akimirką tarsi kas ranka būtų nubraukęs paskutinius sapno likučius, ir aš vėl pasijutau gyva.

– Nesimiega? – paklausė mama, negalėdama sulaikyti žiovulio.

Tuo žiovuliu užsikrėčiau ir aš. Nuo mieguisto mamos buvimo šalia pasidarė jaukiai ramu. Dabar tenorėjau tik vėl atsigulti į šiltą patalą, padėti galvą ant minkštos pagalvės ir saldžiai užmigti. Norėjau susapnuoti pagaliau ką nors šviesaus, o atsibudusi neatsiminti ničnieko apie savo nakties išgyvenimus, siaubus, nuotykius ir keliones sapnuose.

– Dukrele, ar vėl ką blogo susapnavai? – nesulaukusi atsakymo paklausė sunerimusi mama. – Atrodai išblyškusi ir pavargusi, tarsi nebūtum sudėjusi bluosto...

– Košmarai... – tariau lyg apdujusi. Sėdėjau įbedusi tuščią žvilgsnį į stiklinę ir negalėjau net pajudėti.

– Aš dėl tavęs labai nerimauju... – prisipažino atsidususi. – Artimiausiu laiku turėsi apsilankyti pas gydytoją... Ta energinga, užsispyrusi mergina tiesiog miršta mano akyse... Tavo oda balta lyg kreida, paraudę skruostai, kurie tavo veidukui suteikdavo vaikiškumo, kažkur dingo, po akimis juodi ratilai. Reikia kažką su tuo daryti, Elena... Aš negaliu žiūrėti, kaip mano dukra kankinasi.

– Ką?.. – tariau sutrikusi, nes viską, ką mama man ką tik pasakė, aš praleidau pro ausis.

Mama nepatenkinta suraukė antakius. Ji buvo ne juokais sunerimusi – jos apatinė lūpa ėmė virpėti, akyse sublizgo ašaros. Ji atsistojo ir nusisukusi kažko ėmė ieškoti spintelėje tarp vaistų buteliukų.

Nenorėjau, kad ji dėl manęs jaudintųsi. Rytoj jai paskutinė darbo diena gamykloje. Kitądien ji važiuos į kelis darbo pokalbius. Nenorėjau būti jai nereikalinga našta, todėl stengiausi nepalaikyti pokalbio, kad nereikėtų nieko aiškinti ir dar labiau jos nesunervinčiau. Užhipnotizuoto triušio akimis žiūrėjau į vandenį stiklinėje, į kurią netikėtai kaptelėjo didelis raudonas lašas. Pirštų galiukais perbraukusi per viršutinę lūpą, vėl pajutau nemaloniai šiltą lipnų skystį.

Kraujas.

Pasinaudojusi proga, kad mama nemato, stiklinę žaibiškai paslėpiau po stalu, pati padėjau galvą ant vienos rankos, o kitos rankos pirštais užspaudžiau nosį.

„Mama neturi pamatyti manęs tokios...“ – karštligiškai kartojau sau mintyse.

Mama tuo tarpu lentynoje susirado mažytį tamsų buteliuką, pasėmusi šaukštelį cukraus, užlašino ant jo kelis rudus lašus ir susipylė į burną. Virtuvėje padvelkė valiarijonu.

– Einam. Palydėsiu tave iki lovos... – tarė. – Pabūsiu šalia, kol užmigsi...

Man net širdį suspaudė nuo tokio pasiūlymo. Man niekada nebuvo per daug jos artumo ir dėmesio, tačiau būtent dabar turėjau to atsisakyti. Tai jos labui...

– Ne, mama, nereikia... Aš pati...

– Gerai... Tik ilgai čia nesėdėk. Tau reikia pailsėti, – tarė mama atsidususi ir, paglosčiusi mano galvą, nušlepsėjo į savo kambarį.

Kai jau buvau tikra, kad ji savo kambaryje, pagaliau pakėliau galvą nuo stalo ir nustėrau pamačiusi, kad visa pižamos rankovė buvo permirkusi krauju.

Tyliai nutipenau į vonią. Ilgai stovėjau pasilenkusi virš kriauklės, kol nustojo kapsėti raudoni lašai, paskui lediniu vandeniu nusiprausiau veidą ir jau rami grįžau į kambarį.

Oras buvo gaivus ir lengvas. Uždariusi langą persirengiau kita pižama, kurią jau buvau kiek išaugusi. Atsigulusi ant nugaros, pradėjau melstis. Nebuvau labai religinga, tačiau tikėjau, kad mes, žmonės, nesame tik mėsos gabalai. Mes turime sielas. Na, o visa tvarka pasaulyje rūpinasi aukštesnioji jėga. Būtent dabar ypatingai pajutau, kaip labai man reikėtų tos jėgos palaikymo ir pagalbos. Viena nebepajėgiau susitvarkyti su savo būsenomis ir košmariškais sapnais.

Prisiminiau, kaip mama mane mokė melstis. „Tėve mūsų, kuris esi danguje... Teesie šventas Tavo vardas...“ – tyliai šnabždėjau maldą, kuri tarsi turėjo mane apsaugoti nuo košmarų.

Paskui atsiguliau ant šono ir bandžiau susigalvoti sau šviesius sapnus.

Kai pradedi nebeapčiuopti ir nejausti tos nematomos ribos tarp tikrovės ir fikcijos, tuomet visas tavo gyvenimas tampa ilgai besitęsiančiu sapnu. Arba košmaru... Tu tiesiog pasiklysti erdvėje, kurioje realybė ir iliuzija yra vienalytis kūnas. Ir rasti duris iš tos erdvės yra labai sudėtinga...

Užmerkiau akis. Vyliausi, kad miegas šį kartą bus ramus.

XIII. Kalnas

Iš lėto kopiau į kalną, kurio papėdėje augo vienišas medis. Šlaitas buvo gana status, tad reikėjo labai pasistengti. Kojos slidinėjo, ir man reikėdavo suspėti rankomis įsikibti už aukštos žolės ar už išsikišusio šlaito akmens, kad neparkrisčiau ir nenusiridenčiau žemyn.

Nežinojau nei kur aš, nei ką čia veikiu, bet širdis jautė, kad tiesiog privalau užkopti ant kalno.

Pagaliau viršūnė. Giliai įkvėpiau, ir mano krūtinė prisipildė gaivaus oro. Virš kalno ūžė vėjas ir iškedentus plaukus bruko į akis.

Nuo uolos, ant kurios sėdėjau, viršūnės atsivėrė plati panorama. Žemai apačioje plytėjo lyguma, ir jos fone kalnas atrodė didžiulis, liūdnas ir vienišas. Toks pat vienišas atrodė ir medis, prisišliejęs prie mano uolos.

Įsižiūrėjau į medį. Jis buvo labai senas. Jo kamienas buvo toks storas, jog net jei pabandyčiau rankomis apglėbti, man nepavyktų. Turbūt reikėtų kokių keturių žmonių, kad išskėstos rankos aplink medžio kamieną susipintų. Medžio kamienas buvo įskilęs pusiau ir apaugęs kerpėmis. Tačiau medis atrodė sveikas ir aukštas. Net labai aukštas. Pakėlusi galvą į viršų, aiktelėjau nuo to, ką pamačiau medžio viršuje. Šviesiai žali medžio lapai buvo žvaigždės formos ir žvilgėjo lyg nupurkšti sidabru. Ilgai negalėjau atitraukti akių ir, tik kai kaklą paskaudo nuo žiūrėjimo užvertus galvą, atsisėdau ant žolės ir sukryžiavau kojas.

Dangus buvo apniukęs. Padangėje šen bei ten bastėsi pilki paniurę debesys, žadėdami lietų. Jų žilos barzdos braukė per kalno viršūnę, ir aš tarpais paskęsdavau tirštame rūke.

Į galvą vėl ėmė plūsti mintys apie košmarą, kuriame mane bandė palaidoti gyvą. Vėl ėmė krėsti drebulys. Ir nežinojau – nuo šalčio tai ar nuo košmaro, kuris buvo toks tikroviškas...

Netikėtai pajutau kažką prie manęs prisiartinus. Sėdėjau nejudėdama lyg suakmenėjusi, bijodama atsisukti. Bet tas kažkas šiltais pirštais uždengė man akis ir linksmai paklausė:

– Spėk, kas?

Tai buvo Andriaus balsas.

– Nejaugi vėl sapnuoju? – tariau su palengvėjimu atsidususi.

– Turbūt, – tarė Andrius, patraukdamas rankas nuo mano veido.

Atsisukau. Jo tamsios akys spindėjo džiaugsmu, o veide švytėjo plati šypsena. Nusukau žvilgsnį.

– Kas yra? – jau nebe toks linksmas paklausė po trumpos pauzės.

– Vėl sapnavau košmarą. O tavęs jame nebuvo. Teko pabusti iš išgąsčio...

– Būčiau tave išgelbėjęs, bet tuomet tavęs nepajutau. Aš visuomet pasirodau ten, kur tu esi...

– Nepasirodei...

– Jei būčiau pajutęs, kad tau kažkas gresia, tikrai būčiau pasirodęs.

– Žinau, – tariau. – Ačiū tau, kad mane gelbėji nuo košmarų.

– Ką sapnavai šį kartą?

– Na... – nenoriai pradėjau virpančiu balsu žinodama, kad pasakodama vėl turėsiu išgyventi visą siaubą iš naujo. – Pirmiausia buvau uždaryta kambaryje, kuriame viskas buvo balta. Spėju, jog ten buvo beprotnamis... Vėliau tarsi apsvaiginta užmigau. Tai keista... Užmigau tarsi sapne, o vėl atsimerkusi vis dar buvau kažkokiame paraleliniame pasaulyje. Buvau uždaryta...

Mano balsas užlūžo. Pasimetusi pažvelgiau į Andrių. Jis sėdėjo žiūrėdamas į mane sumišusiomis akimis laukdamas tęsinio.

– Tai buvo karstas, – tęsiau padriką pasakojimą. – Girdėjau maldas, giesmes... Tada išgirdau, kaip ant karsto dangčio krenta akmenys ir pilasi žemė.

– O! – net šūktelėjo Andrius. – Siaubingas košmaras.

– Taip. Blogiausia, kad aš nesugebėjau suvokti, jog tai buvo tiesiog blogas sapnas. Man tai atrodė labai tikroviška. Vienintelis tu padedi man suprasti, kada aš sapnuoju, o kada ne. Tu lyg inkaras. Net pramerkusi akis savo lovoje, nesu įsitikinusi, kad aš iš tikrųjų pabudau...

– Manau, kad žmonės dažnai sapnuose susitinka akis į akį su savo fobijomis. Bet tu gali jas nugalėti. Tai tavo sapnai, Elena. Tu esi šios karalystės karalienė. Jei tau tik pavyktų sąmoningai sapnuoti...

– Bet man nepavyksta, – pertraukiau suirzusi ir pakilau eiti.

Man atsistojus, ėmė vykti kažkas neįtikėtino. Per kalno viršūnę praūžė šaltas vėjo gūsis ir nuo medžio sidabro spalvos lietumi pabiro lapai. Jie buvo negyvi – nuvytę ir papilkėję. Ištiesiau delnus, bandydama sugauti krintančius lapus, tačiau vos tik priliesdavau juos pirštais, šie akimirksniu virsdavo plėnimis ir, papūtus menkam vėjeliui, pilkais debesėliais sklaidėsi ore.

Andrius irgi atsistojo ir pakėlė galvą.

– Kodėl tie lapai krenta?.. Ką tai reiškia?.. – susimąstęs paklausė, bet aš nežinojau, ką jam atsakyti.

O šviesiai žalsvi medžio lapai akyse mainė spalvą ir virtę sidabriškai pilkais, vienas po kito krito žemyn. Vėjas gaudė juos krentančius ir supo savo glėbyje tol, kol jie virsdavo dulkėmis ir ištirpdavo ore.

– Gal geriau niekur neikim... – tariau neužtikrintu balsu ir atsirėmiau nugara į medžio kamieną.

Tarsi užhipnotizuota ilgai stebėjau krintančių lapų šokį. Tačiau lapų vis retėjo, ir medis jau nebeatrodė toks gražus. Į dangų tarsi negyvas rankas ištiesęs apnuogintas savo šakas, jis darėsi šiurpus.

– Žinai, turguje, – prabilau po ilgos pauzės, prisiminusi vieną keistą įvykį, – mane už rankos buvo sugriebusi moteriškė. Ji man pasakė labai keistus žodžius: „Saugokis... Tau gresia nelaimė“. Vėliau ji pradėjo kažką pliurpti apie blogį...

Andrius atsisuko ir tiriamai pasižiūrėjo į mane. Jo akys sublizgėjo, bet veidas išliko ramus, ir aš nesugebėjau išskaityti iš jo akių, ką jis jaučia.

– Ir? – paklausė šaltai.

– Ir nieko. Tiesiog svarsčiau...

– Svarstei, kad tas blogis galiu būti aš?

Susigūžiau dėl ištartų jo žodžių. Pasijutau kalta. Juk jis man tiek kartų padėjo, o aš vėl įtarinėju.

– Ne... – melavau.

Jis priėjo prie manęs, tvirtu vyrišku delnu suėmė mano smakrą ir privertė pažvelgti į jo gilias, tamsias ir neperprantamas akis.

– Ar tikrai? Nejaugi manai, kad aš esu tas blogis? – paklausė, tiriamai pakėlęs vieną antakį.

Jis stovėjo labai arti manęs. Tiesiog alsavo man į veidą. Norėjau išvengti jo skvarbaus žvilgsnio. Įkvėpiau ir pabandžiau sukaupti drąsą.

– Ne... Tu tik fikcija, o čia tik sapnas. Tu juk netikras...

Jo akys ūmai apsiblausė ir veidas pasidarė tarsi negyvas – šaltas ir bejausmis. Jis paleido mano smakrą, sarkastiškai nusijuokė ir burbtelėjo:

– „Tu tik fikcija“...

Tiesą pasakius, net nesupratau, kodėl jis supyko. Tačiau aš norėjau pažvelgti tiesai į akis.

– Atleisk, jei aš...

– Ne, – pertraukė nervingai numojęs ranka. – Neįžeidei. Ir neįskaudinai. Pažvelkim tiesai į akis... – pasakė lyg būtų perskaitęs mano mintis... – Galbūt aš tau tik išgalvotas pasąmonės personažas ar vaizduotės vaisius, fantomas, ar, kaip tu minėjai, fikcija... Tebūnie...

Jis atsisuko ir piktai dėbtelėjo į mane.

– Aš sumišusi... – prisipažinau.

– Aš taip pat, – abejingai tarstelėjo Andrius ir pasisuko leistis šlaitu žemyn, bet aš pribėgusi sugriebiau jo ranką:

– Palauk...

Ir tada mes išgirdome vilko staugimą.

Pažvelgiau į tą pusę, iš kur sklido kaukimas, ir tolumoje pamačiau link mūsų slenkančius dviejų vilkų siluetus.

– Vilkai?.. Sapnas vėl tampa košmaru... – apstulbusi tariau.

Vilkai dabar jau pasileido bėgte ir greitai artėjo prie mūsų.

– Lipam į medį, – skubiai paliepė Andrius.

Tačiau aš stovėjau lyg įbesta.

„Tai tavo sapnai, Elena. Tu esi šios karalystės karalienė. Jei tau tik pavyktų sąmoningai sapnuoti...“ – mano galvoje skambėjo Andriaus žodžiai.

Bandžiau susikaupti. Įsivaizduoti, kad vilkai tiesiog išnyksta.

Andrius sugriebė mano ranką ir jėga ėmė tempti prie medžio.

– Tu nevaldai situacijos... Pripažink tai... – pyktelėjo. – Nagi, lipk!

Šakos buvo gana aukštai. Su Andriaus pagalba man pavyko pasiekti apatinę šaką ir rankomis užsikabinti.

– Greičiau... Paskubėk... Nagi... – jis vis kartojo šiuos tris žodžius, kurie mane erzino.

Kai pagaliau užsikoriau ant šakos, ištiesiau ranką, kad padėčiau užsiropšti Andriui. Tačiau jis negalėjo pasiekti mano rankos.

Per aukštai... – nuo šios minties net krūptelėjau.

Vilkai vis artėjo, ir aš ėmiau panikuoti.

– Ką darysim!? – šaukiau.

Andrius pasižiūrėjo į mane liūdnomis akimis ir atsisuko laukti. Laukti, kol vilkai pagaliau užkops į kalną.

– Tai viskas... – tarė jis drebančiu balsu.

– Ne. Ne viskas! – sušukau ir nušokau nuo šakos. Nukritusi suklupau ir truputį nusibrozdinau vieną kelį.

Andrius, pripuolęs prie manęs, padėjo atsistoti.

– Tu beprotė!? – suriko.

– Tai tik sapnas... – atsakiau pabrėžtinai ramiai ir pabandžiau išspausti veide šypseną.

Vilkai jau kilo šlaitu. Aš, nors ir virpėjau iš baimės, padrąsinančiai pažvelgiau į Andrių ir paėmiau jį už rankos. Mes sunėrėme pirštus laukdami to, kas, be abejonės, tuojau atsitiks. Tačiau vis tiek vyliausi, kad baisiausioje vietoje aš tiesiog atsibusiu, ir košmaras nutrūks.

– Sudie... – liūdnai tarė Andrius.

– Iki... – slėpdama nerimą, tyliai atsakiau.

Staiga kažkur toli apačioje nuaidėjo stingdantis žmogaus riksmas. Nustebę susižvalgėme ir sužiurome į kalno papėdę, iš kur sklido balsas. Prie pat kalno stovėjo žmogus. Pamačiau, kad ir vilkai sustojo ir atkreipė dėmesį į tą pamišėlį, kuris turbūt norėjo išgelbėti mūsų gyvybes. Prislinkusi prie šlaito krašto, prisimerkiau, kad geriau įsižiūrėčiau į žmogų. Vilkai staiga apsisuko ir šuoliais pasileido žemyn, tiesiai link jo.

Aš negalėjau įžiūrėti žmogaus veido bruožų, tačiau širdimi pajutau, jog tai buvo man labai artimas ir brangus žmogus. Nebuvo jokios abejonės – kalno apačioje stovėjo... mano tėtis.

Tai supratusi puoliau skubiai leistis kalno šlaitu žemyn.

– Tėti!!! Ne!!! Nedaryk to!!! – šaukiau dusliu balsu.

Vos prisilietusi prie lygios žemės pasileidau bėgti jo pusėn, tačiau buvo per vėlu... Vilkai susiviję į gyvą kamuolį jau draskė mano tėtį...

Iš siaubo susmukau ant žemės ir ėmiau isteriškai klykti... Netrukus pajutau mane sugriebusias ir nuo žemės keliančias rankas.

– Elena! Elena! – šaukė Andrius mane purtydamas. – Tai tik sapnas!

Krūptelėjusi atsibudau.

Buvo rytas. Jau švito.

Nuo šios minties jaučiausi laiminga. Tačiau tą pat akimirką prisiminiau, jog tame košmare liko Andrius. Vyliausi, kad jam viskas bus gerai.

Šįryt jokio nuovargio ar išsekimo nejutau. Tai buvo labai keista, nes naktis vėl buvo košmariškai sunki.

Pagaliau atsikėlusi atidariau langą ir įsispyrusi į šlepetes nuslinkau į vonią.

Mečiau žvilgsnį į savo atvaizdą veidrodyje ir sustingau – apmirusi iš siaubo spoksojau į savo raudonplaukę susitaršiusią galvą. Žiūrėjau neatitraukdama akių, kol akyje nuo įtampos suspindo didelė ašara, paskui neskubėdama nuriedėjo skruostu ir ištiško ant grindų. O vėliau dar viena, ir dar... Ranka užspaudžiau burną ir užgniaužiau balsu besiveržiantį riksmą. Dusau nuo neišrėkto siaubo, lyg kažkas iš pasalų būtų užnėręs ant kaklo kilpą ir su nesuvokiama jėga ėmęs ją veržti.

Abiem rankom užspaudusi burną ėmiau siūbuoti į šalis, nevalingai trokšdama apalpti. Norėjau tiesiog kristi ant šaltų grindų, susitrenkti galvą ir atsibudusi nieko nebeprisiminti. Tačiau tikrovė lyg strėlė pervėrė mano protą.

Drebančiomis rankomis nusišluosčiau ašaras.

Pagaliau giliai įkvėpiau oro ir atsidusau.

„Viskas gerai. Viskas bus gerai... Tai tik žilų plaukų sruoga...“ – įtikinėjau save.

XIV. Skrybėlė

Per klasės valandėlę mokytoja rinko diskotekos rengėjus ir budėtojus. Aišku, niekas nenorėjo pasilikti po pamokų ir eiti tamsinti langų ar vilkti aparatūros į sporto salę. Taigi po klausimo: „Kas norėtų šiandien budėti ir ruošti sporto salę diskotekai?“ įsivyravo mirtina tyla. Dauguma apsimetė neišgirdę klausimo ir nudelbę akis laukė mokytojos verdikto.

– Šį kartą privalo budėti mūsų klasė, – pavargusiu balsu pasakė klasės auklėtoja. – Neverskit, kad aš pati išrinkčiau...

Sėdėjau kartu su Joana. Ant galvos buvau užsidėjusi skrybėlę – ja bandžiau paslėpti žilų plaukų sruogą, dėl kurios šį rytą norėjau numirti.

Per visas pamokas mokytojai piktai dėbčiojo į mane nesuprasdami, kam man ta skrybėlė. Tačiau, laimei, jie neliepė man jos nusiimti.

Per pertraukas, kai Joanos nebuvo šalia, sėdėjau klasėje viena laukdama kitos pamokos ir svarsčiau, ar tik sapnas nenorėjo manęs perspėti dėl to, ką šį rytą mačiau. Senas, storakamienis, aukštas medis su žvaigždės formos lapais... Netikėtai lapai darėsi sidabriškai pilki ir krito žemyn...

Tačiau tai man nebuvo didžiausias galvos skausmas. Labiausiai jaudinausi dėl tėčio. Mąsčiau, ar jam viskas gerai. Vyliausi, kad galbūt pasąmonė jį mano sapne įterpė tik atsitiktinai. Tikėjausi, kad viskas bus gerai.

Kai akyse iškildavo tėtį draskančių vilkų vaizdas, imdavau krūpčioti ir kresteldavau galvą, lyg bandydama atsikratyti tų įkyrių minčių.

– Elena?

Išgirdusi ištartą savo vardą iš netikėtumo krūptelėjau. Sumišusi pažiūrėjau į mokytoją.

– Ar galėtum šiandien budėti ir paruošti sporto salę diskotekai?

– Aaaš... – tik tiek išlemenau, nes dar nebuvau grįžusi į šį pasaulį.

– Ji niekada nebudėdavo... – iš klasės galo pasigirdo replika, kuri nuskambėjo lyg priekaištas.

Niekaip negalėjau išsisukti. Jau kelis kartus atsisakiau šios pareigos, nes vietoj diskotekos rinkdavausi ramų penktadienio vakarą savo kambaryje su knyga rankoje. Tačiau vis tiek reikėtų kada nors budėti...

– Gerai, – po trumpos pauzės tyliai tariau.

– Puiku. Dar trijų trūksta.

– Aš! – linksmai tarė Joana ir pažiūrėjo į mane.

– Ir aš galiu, – pakėlęs ranką pasakė Ernestas.

– Aš irgi galiu!

Nustebusi atsisukau ir pamačiau, kad tai Emilė pasisiūlė. Pagavusi mano žvilgsnį, ji piktdžiugiškai nusišypsojo.

– Gerai. Penktą valandą jūsų lauks direktoriaus pavaduotoja. Ji padės jums budėti su fizikos mokytoja, – flegmatiškai paaiškino auklėtoja. – Gero savaitgalio ir linksmos diskotekos.

Nuaidėjo skambutis.

– Ką dabar veiksi? – paklausiau Joanos.

– Važiuosiu namo persirengti, pavalgyti. O ką tu?

– Aš irgi eisiu namo, – tariau nusišypsojusi.

– Tai susitiksime penktą? – paklausė manęs. Aš lengvai linktelėjau galva. – Iki!

Aš išėjau paskutinė. Neskubėdama žingsniavau namo. Nebuvau patenkinta, kad šį vakarą turėsiu praleisti mokykloje. Ir dar kur – diskotekoje... Viena mintis tedžiugino, kad kartu bus Joana.

Tačiau kartu bus ir Ernestas. Ir Emilė... Ji tyčia pasiprašė, kad mane paerzintų. Bet tiek to. Aš abejinga jų egzistencijai.

Priėjusi prie savo namų apsidžiaugiau – kieme stovėjo mūsų automobilis. Vos įėjusi į prieškambarį jau išgirdau smagų aliejaus čirškėjimą keptuvėje.

Mama iškišusi galvą pro virtuvės duris linksmai išsišiepė:

– Labutis!

– Sveika, – atsakiau.

Mama gamino padažą makaronams. Atsisėdau ant kėdės.

– Kodėl nenusiėmei skrybėlės? – paklausė nustebusi.

– Šiaip..

Mama priėjo ir sugriebė mano skrybėlę, norėdama nuimti. Laimei, greitai sureagavau ir stipriai laikiau ją prispaudusi prie galvos.

– Ne!!!

– Gerai jau, gerai... – net pasimetė mama.

– Tiesiog... Man ji labai patinka...

– Turėsi ją nusiimti, kai valgysime.

Kol mama sukosi virtuvėje, užlipau į savo kambarį.

Priėjusi prie spintos, kiek padvejojau ir neryžtingai atidariau dureles, kurios veriamos nemaloniai sugirgždėjo.

Susiradau niekada nedėvėtą tamsiai žalią suknelę. Ant jos juosmens buvo juoda juosta, o ant rankovių – žalios sagutės. Kažkada iš mamos gavau ją dovanų gimtadienio proga. Tačiau nė karto jos taip ir nevilkėjau. O šiandien kažkodėl nusprendžiau pasipuošti būtent ja. Lengvai įsliuogiau į suknelę, užsidėjau juodą skrybėlę ir nuėjau į vonią, nes kambaryje neturėjau didelio veidrodžio. Kritišku žvilgsniu permečiau save nuo galvos iki kojų, pasisukiojau ir patenkinta pamaniau: „Hmmm... Gal ir neblogai...“ Paskui atsargiai, sruoga po sruogos, išsišukavau plaukus, rūpestingai prisegiau sidabrinę sruogą ir paslėpiau ją po plačiakrašte juoda skrybėle. Kiek apsipratusi su naujo savo įvaizdžio atspindžiu veidrodyje, nulipau žemyn.

Virtuvėje mama jau dėliojo ant stalo lėkštes.

Pamačiusi mane, ji aiktelėjo ir išmetė rankoje laikytą šakutę.

– O!...

Nedrąsiai nusišypsojau ir apsisukau ant kulno aplinkui.

– Atrodai nuostabiai! – net suplojo rankomis mama.

– Nemanau...

– Tu tikrai atrodai labai gražiai, – nesileido į diskusijas mama. – Kur eisi šiandien tokia išsipuošusi?

– Į diskoteką. Penktą valandą susitinkam su Joana ir ruošim sporto salę šokiams.

– Oi! – vėl aiktelėjo mama, ir dabar ant žemės nukrito peilis.

– Mama... – juokdamasi papriekaištavau ir atsisėdau savo įprastoje vietoje prie stalo.

Mama bemat pakišo po nosimi kupiną lėkštę spageti su sūriu, ir mes, išalkusios kaip vilkės, nė žodžio nepratarusios puolėme valgyti.

– Aš labai džiaugiuosi, kad pagaliau tu kažkur išeisi pasilinksminti. Ir dar su drauge, – nutraukusi tylą pasidžiaugė mama. – Atrodei labai apatiška, šalta. Sėdėjai užsidariusi kambaryje penktadienio vakarais... O dabar... Nešvaistyk laiko. Žinok, kad jaunystė prabėga labai greitai...

– Nešvaistyti laiko? – perklausiau staiga suirzusi. – O gal man patinka penktadienio vakarus ramiai leisti namie. Savo kambaryje ant lovos. Su knyga rankose. Aš nešvaistau laiko! Diskotekos – ne man... Būtent jos man ir atrodo tikrasis laiko švaistymas. Suprask...

Jau ne pirmą kartą mama man pasako kažką panašaus. Dažnai ji bandydavo mane išsiųsti su Ernestu į kiną ar dar kur nors. Paskambindavo jo mamai ir pasakydavo, kad man bloga ir aš apatiška. Paprašydavo, kad Ernestas kaip nors mane ištemptų iš namų į miestą. Kartą išgirdau jos pokalbį telefonu su Ernesto mama. Tada labai supykau ant jos.

– Supratau, – kiek patylėjusi liūdnai pratarė mama.

– Ačiū už supratingumą, – su palengvėjimu atsidususi, kad nebereiks tęsti šios nemalonios temos, tariau. – Šiandien anksčiau grįžai. Kaip paskutinė darbo diena?

– Hmmm... – nepakėlusi akių suniurnėjo. – Visai gerai. Tikrai nesigailiu, jog palikau tą nelemtą gamyklą.

– Džiaugiuosi už tave.

– Rytoj važiuosiu į kelis darbo pokalbius.

– Ačiū, – pabaigusi pietauti priėjau prie mamos ir ją apkabinau. – Turiu bėgti.

Mama atsistojo nuo stalo ir palydėjo mane iki durų. Pasiėmiau ant pakabos pakabintą rankinę. Įsidėjau piniginę ir mobilųjį. Užsimečiau ant pečių striukę.

– Iki! – pamojavau ranka, atidariusi duris.

– Gero vakaro!

Prie mokyklos manęs jau laukė visa švytinti Joana. Mano nuotaika, išvydus ją, plačiai išsišiepusią, taip pat akimirksniu pasitaisė.

– Atrodai lyg ką tik nuo žurnalo viršelio nužengęs modelis! – nusišypsojusi sušukau.

Šiam vakarui ji pasirinko tamsiai mėlyną suknelę iki kelių. Jai ši spalva labai tiko prie jos žydrų akių.

– O, ačiū, – dėkodama nusilenkė Joana ir sukikeno. – Turiu pripažinti, kad ir aš tokios Elenos dar nesu mačiusi. Dažniau nešiok sukneles!

– Oi, ne, ką tu! Aš ištikima džinsams! – mostelėjusi ranka sukikenau.

Joana žaismingai įsikibo man į parankę ir mes, pasitempusios ir išsišiepusios, gracingai nužingsniavome į mokyklą.

Sporto salėje dar nieko nebuvo. Prie įėjimo pastatėme stalą. Virš salės durų pakabinome plakatą, ant kurio buvo nupieštas didelis disco kamuolys, o po juo didelėmis spausdintomis raidėmis parašyta: „DISKOTEKA!“.

Atlikusios pirmąją užduotį, nuėjome kikendamos pūsti balionų.

Netrukus pasirodė Ernestas ir jam į parankę tvirtai įsikibusi Emilė. Ji irgi atrodė labai gražiai. Kaip ir Ernestas. Jis buvo apsirengęs juodais marškiniais su tamsiais džinsais.

Bandžiau nekreipti į juos dėmesio.

Nejaukiai tylėdami keturiese pripūtėme visus balionus.

– Dar reikia atnešti kėdžių ir pastatyti palei sieną. Užteks dviejų žmonių šiam darbui. O kiti du gali pradėti kabinti balionus, – pasiūlė Joana. – Taigi, Emilė su Ernestu kabins balionus.

– Na, jau ne. Aš bijau aukščio... – tarė Emilė sukryžiavusi ant krūtinės rankas.

– Puiku. Tada mes abidvi einame statyti kėdžių, o Ernestas su Elena pakabins balionus.

Mes su Emile stovėjome ir nepatikliai žiūrėjome į Joaną. O ji, šelmė, atsisuko į mane ir paslapčia mirktelėjo.

– Tiek to... – burbtelėjo nepatenkinta Emilė ir nukulniavo statyti kėdžių.

Likome dviese su Ernestu. Reikėjo surišti tris įvairių spalvų balionus ir, užlipus kopėčiomis, pritvirtinti juos prie sienos.

– Kaip sekasi? – su lengva šypsenėle veide paklausė Ernestas.

– Puikiai, – burbtelėjau surišinėdama balionus.

– Pyksti?

– Ne. Kodėl turėčiau?

– Na...

Nelaukdama, kol jis kažką pasakys, nuėjau į kitą salės galą ir tyliai darbavausi.

– Šį žaidimą galima žaisti ne tik jai vienai, – priėjusi prie manęs tarė Joana.

– Apie ką tu čia? – suglumusi paklausiau.

– Na, kaip tu nesupranti, kad Ernestas sutiko budėti tik dėl to, jog nori pabūti su tavimi. O Emilė pasisiūlė vien todėl, kad paerzintų tave.

– Man tas pats... – atsainiai mestelėjau, bet Joana mane bemat perkando.

– Melagė! – šūktelėjo, niuktelėjusi man į kuprą. – Aš žinau, kad jūs patinkat vienas kitam.

– Mes tik draugai, – pabalinau akis.

– Na, tik jau nereikia...

– Mes tikrai tik draugai...

– Taip, taip: „Mes tik draugai“, – pakartojo bandydama pamėgdžioti mano balsą ir sukikeno.

Kai pagaliau atlikom savo darbą, mes su Joana atsisėdom ant kėdžių prie įėjimo. Prie mūsų prisijungė ir Ernestas. O vėliau ir Emilė.

Emilė atsisėdo prie manęs.

– Kam tau šita nesąmonė? – klastingai palinkusi prie mano ausies, tą pačią akimirką nuplėšė nuo galvos skrybėlę.

Kaip ugnimi nudeginta griebiau skrybėlę iš jos rankų ir nulėkiau į tualetą.

Pribėgusi prie veidrodžio apstulbau. Žilų plaukų sruoga... Jos nebuvo nė ženklo... Ilgai žiūrėjau, negalėdama patikėti savo akimis, paskui su didžiuliu palengvėjimu plačiai nusišypsojau savo atvaizdui veidrodyje.

Bet netrukus sunerimau. Juk ryte tikrai mačiau tą nelemtą sidabrinę sruogą... Ji tikrai buvo... Žili plaukai... O dabar... Nieko nesuprantu... Gal aš jau kraustausi iš proto?..

Sugirgždėjo durys.

– Kas atsitiko? – paklausė sutrikusi Joana.

– Nieko, – atsakiau prislėgtu balsu.

– Žinau, žinau... Emilė bjaurybė. Atėmė tą skrybėlę, lyg būtų tikėjusis išvysti kokį tave kompromituojantį stebuklą, gal – žalius arba... žilus plaukus? – tai pasakiusi, Joana suprunkštė.

Nuo to jos pasakymo man per kūną perbėgo šiurpuliukai. Žiūrėjau į Joaną iš nuostabos išplėtusi akis, o ji lyg niekur nieko vaipėsi prieš veidrodį.

– Kas? – prisimerkusi paklausė.

– Nieko, – nusukau žvilgsnį.

– Atrodai išbalusi it kreida...

– Tikrai?

– Aha. Kaip jautiesi?

– Viskas gerai... – palinksėjau galva, nors pati nebuvau tuo užtikrinta.

„Viskas turi būti gerai“ – kartojau mintyse. Tačiau taip nebuvo.

Aš beprotė. Man vaidenasi...

O gal tai haliucinacijos, kurias sukėlė stresas?

Nežinau...

– Na, einam? – paklausė Joana.

Tylėdama pritariamai linktelėjau galva, ir mes grįžome į sporto salę.

Jau rinkosi mokiniai. Salėje grojo tranki muzika, tačiau dar niekas nešoko. Pamatęs mane, Ernestas priėjo prie mūsų ir sunerimęs paklausė:

– Tau viskas gerai?

– Baikit manęs to klausinėti... Taip, man viskas gerai! – surikau atžariai.

Nieko neatsakęs jis nusisuko ir nuėjo prie didžėjaus pulto.

– Kodėl tu su juo tokia šiurkšti? – paklausė manęs Joana.

– Einam kur nors nuošaliau?

– Gerai.

Nuėjome prie rūbinės. Joana atsirėmė į palangę.

– Klok. Viską. Kas tarp jūsų įvyko? Buvote neišskiriami, o dabar...

– Šią vasarą neatsakinėjau į jo žinutes. Vėliau jį atstūmiau. Paskui norėjau viską ištaisyti. Pasiūliau jam susitikti. Jis neatėjo. Pradėjo draugauti su Emile, – lakoniškai paaiškinau.

– Ir viskas? – nustebusi pakėlė antakius Joana.

– Taip, – atsidususi atsakiau.

– Nebūk kvailė – duok jam šansą!

– Geras patarimas, – pabandžiau per prievartą išspaust šypseną.

Diskoteka praėjo gana ramiai. Be jokių incidentų. Su Joana sėdėjome salėje ir klausėmės muzikos. Truputį šokome. Keisčiausia buvo tai, kad man čia visai patiko. Ne, ne diskoteka, bet buvimas kartu su Joana. Kai po mūsų pokalbių įsivyraudavo tyla, tai ji nebuvo nemaloni ir net nesinorėjo ieškoti tuščių žodžių, kurie pokalbį padarytų dirbtinį. Tik dabar aš ją artimiau pažinau. Ji buvo paprasta, miela, linksma ir atvira mergina. Džiaugiausi, kad mes tapome draugėmis. Pagaliau radau žmogų, su kuriuo man buvo labai lengva ir gera. Vyliausi, kad ir jai su manimi buvo smagu. Nesu labai atvira, tačiau su Joana man nebuvo sunku bendrauti nuoširdžiai. Be to, ji man keldavo šypseną. Nuoširdžią šypseną. Ji padėjo man atsiriboti nuo košmarų ir pasijusti tiesiog paprasta mergina, kuri gyvena niekuo neišsiskiriantį normalų gyvenimą. Tai man labai patiko.

Diskoteka pasibaigė vienuoliktą valandą. Iki pusės dvyliktos tvarkėme sporto salę. Baigusios darbą išėjome su Joana į lauką. Atvėsęs oras atgaivino mane. Giliai įkvėpiau gaivaus nakties oro ir pakėliau akis į dangų. Buvo nepakartojamo grožio giedra naktis. Juodas dangaus skliautas mirgėjo žvaigždėmis, o tarp žvaigždžių snaudęs mėnulis tingiai atspindėjo saulės šviesą ir apšvietė šią paslaptingą naktį. Aplinkui tvyrojo palaiminga nakties ramybė ir tyla, kurią trikdė tik nepailstantis cikadų čirškimas, kuris, mano nuostabai, ne erzino, o ramino širdį. Mintyse sudėliojau kelias eilutes:

Žvaigždėta naktis
Ir rami mano širdis
Užbūrė mane.

– Ačiū už vakarą. Buvo smagu, – paprastai ir nuoširdžiai tariau Joanai.

– Ir tau ačiū. Labos nakties ir saldžių sapnų... – Joanos balsas nuskambėjo šiltai. Atsisveikindama ji draugiškai apkabino mane ir linksmai nustraksėjo laiptais prie jos laukiančio automobilio.

Atsidusau. Širdyje pagaliau buvo ramu ir lengva. Namo ėjau palengva, neskubėdama. Naktis buvo metusi man savo burtus, ir aš norėjau, kad ta pakylėta lengvumo būsena truktų kuo ilgiau. Tačiau netrukus už nugaros išgirdau artėjančius skubius žingsnius. Atsisukau. Tai buvo Ernestas.

– Palauk. Palydėsiu.

Dabar jau ėjome dviese. Bet nė vienas nepratarėm nė žodžio. Tyla man buvo nemaloni, ir aš mintyse ieškojau žodžių, kuriais galėčiau ją nutraukti.

– Tu vis dar pyksti ant manęs? – pagaliau Ernestas pirmas nutraukė nejaukią tylą.

– Taip, tikriausiai, – prisipažinau atsidusdama ir dėl to mano balsas nuskambėjo netvirtai.

– Dėl Emilės?

– Ne... Man tas pats. Draugaukite.

– Ką? – jis nustebęs išpūtė akis. – Ji man jokia draugė...

– O kas tada?

– Pažįstama. Klasiokė. Negaliu jos nusikratyti.

– Aaaa... – tik tiek išlemenau.

Netoli namų atsisukau į Ernestą:

– Labanakt.

– Saldžių.

Nusisukau eiti, bet Ernestas netikėtai sugriebė mane už rankos.

– Ar pagaliau galime viską pamiršti ir imti bendrauti kaip seniau? – paklausė.

– Taip. Žinoma. Tu esi man brangus, – pagaliau nusišypsojau.

Jis nustebęs žiūrėjo į mane ir nepratarė nė žodžio. O aš atsirakinau duris ir įžengiau į prieangio prieblandą.

XV. Pušynas

Įžengus į koridoriaus prieblandą, užsidegė šviesos. Trumpam apakau. Širdis ėmė plakti kaip pašėlusi. Dešinės rankos delną prispaudžiau prie krūtinės, kad širdis neiššoktų. Mane beprotiškai troškino.

Staiga pamačiau, kad man iš kairės koridoriaus gale stovi vaikinas. Ant jo galvos buvo gobtuvas, kurio šešėlis krito ant veido. Rankose jis laikė metalinį strypą.

Iš netikėtumo net apmiriau. Kojos pasidarė medinės. Mintyse girdėjau karštligiškai šaukiantį balsą, kuris man liepė bėgti. Tačiau aš neįstengiau net pajudėti.

Burna išdžiūvo. Pašiurpo rankų oda ir nugara perbėgo šiurpuliukai.

Vaikinas stovėjo kaip įbestas ir nejudėjo.

Atgavusi žadą apsimestinai ramiai žengiau žingsnį atgal. Niekas nepasikeitė. Nepažįstamas žmogysta stovėjo ramiai ir stebeilijo į mane, o aš į jį.

Ranką paslėpusi už nugaros, atsargiai bandžiau apčiuopti durų rankeną, tačiau niekaip negalėjau jos rasti. Nenorėjau daryti staigių judesių, tačiau supratau, jog aklomis neišsisuksiu – staigiu judesiu pasisukau, pamačiau rankeną ir spustelėjau ją. Tačiau durys neatsidarė. Pabandžiau dar kartą. Užrakinta. „Viskas, dabar aš žuvusi!“ – šmėstelėjo galvoje mintis, nuo kurios man užėmė kvapą. Mane apėmė panika, ir aš akimirksniu desperatiškai atsisukau pažiūrėti, ar nepažįstamasis nesiartina prie manęs, tačiau koridoriuje buvo tuščia.

Jis buvo dingęs.

Mintyse ėmiau kurti planą, kaip elgtis toliau. Galėjau pabandyti eiti koridoriumi į kairę prie avarinio išėjimo, ten, kur mačiau jį. Tačiau ta mintis nepasirodė man itin patraukli. Nesunku nuspėti, kad jis pasislėpė būtent ten ir dabar laukia, kol aš įkliūsiu į jo spąstus.

Galėjau pasukti į dešinę, tačiau ta pastato dalis buvo neapšviesta.

Visgi padvejojusi sukaupiau paskutinius drąsos likučius ir pasukau į tamsą.

Apgraibomis kiek galėdama tyliau ant pirštų galiukų slinkau palei sieną. Po kiekvieno atsargiausiai žengto žingsnelio stabtelėdavau ir įsiklausydavau, ar neišgirsiu įtartinų garsų. Tačiau buvo tylu, ir aš girdėjau tik iš baimės trūkčiojantį savo alsavimą. Todėl kiekvienas žingsnis man rodėsi esąs mirtina rizika – nuogąstavau, jog kažkas, išgirdęs mano kvėpavimą, staiga išnirs iš už kampo ir užpuls mane. Buvau apimta tokios paniškos baimės, jog net mano pačios šešėlis būtų sukėlęs man įtarimą.

Pagaliau apsidžiaugiau vargais negalais pasiekusi koridoriaus kampą – žinojau už jo esant laiptus. Tačiau ir jie nebuvo apšviesti.

Leistis į akliną tamsą būtų buvę tolygu pražūčiai, ir aš supratau, jog mano galimybės pabėgti iš pastato mažėja su kiekvienu žingsniu. Dabar jaučiausi iš tiesų pakliuvusi į spąstus. Apimta nevilties stovėjau prisišliejusi prie sienos ir sulaikiusi kvėpavimą mintyse karštligiškai ieškojau išeities. Ūmai visiškoje tyloje išgirdau minkštus žingsnius. Apmirusi iš baimės dar suvokiau, jog jie artėjo link manęs... Tai supratusi, kaip paklaikusi pasileidau laiptais aukštyn net nesvarstydama, kur jie mane nuves. Klupdama už pakopų, bėgau aklinoje tamsoje, kol pajutau atsidūrusi koridoriuje, kuriame buvo šiek tiek šviesiau – pro laiptinės langą sklido menka bebaigiančio sudilti mėnulio šviesa. Žingsniai... Vėl girdžiu tuos keistai minkštus žingsnius ir suprantu, jog kažkas lipa laiptais... Ir artėja, artėja, artėja...

Instinktyviai pasileidau koridoriumi tolyn... Dabar jau nedvejodama nėriau tiesiai į tamsą, nes koridoriuje nebuvo jokių durų nei langų... Bėgau ilgai, man rodėsi, jog koridorius neturi pabaigos, kol netikėtai atsitrenkiau į kažkokį objektą, kurio kontūrai pasirodė panašūs į žmogaus. Smūgis buvo toks stiprus, jog aš atšokau ir kritau aukštielninka. Tą pat akimirką ūmai įsijungė šviesa ir aš apakau nuo jos ryškumo.

– Elena?! – pasigirdo nustebęs pažįstamas balsas.

Man prieš akis prabėgo visi savaitės senumo įvykiai, išgyvenimai ir košmarai...

„Aš sapnuoju... Ir vėl sapnuoju...“

Apsipratusi su šviesa, pamačiau virš manęs palinkusį Andrius veidą. Akimirksniu pašokau ir puoliau slėptis jam už nugaros.

Jis atsisuko į mane ir įtariai nužvelgė nieko nesuprantančiu žvilgsniu.

– Kas yra? – paklausė kiek suirzęs.

– Ten... Ten... – baksnojau pirštu į koridoriaus galą ir nerišliai bandžiau paaiškinti. – Vaikinas... Su gobtuvu...

Andrius iš nuostabos išlenkė vieną antakį ir įdėmiai pažiūrėjo tą pusę.

– Nieko čia nėra, – atsidusęs tarė. – Jau nežinau kiek laiko čia klaidžioju po pastatą.

– Jis buvo... Tikrai... – nerimastingai įtikinėjau.

Andrius apkabino ir priglaudė mane prie savęs.

– Ššš... Nurimk, – ramino. – Tai tik blogas sapnas...

Kai mano širdis pagaliau nustojo daužytis, jis paėmė mane už rankos ir mes nuėjome laiptų link. Tiesą pasakius, jis mane nutempė. Mano kojos vis dar virpėjo iš baimės ir atsisakė manęs klausyti.

Nulipę į apačią nuėjome prie durų, pro kurias anksčiau bandžiau išeiti.

– Jos neatsidaro... – burbtelėjau.

Tačiau Andrius manęs tarsi negirdėjo, priėjęs lengvai spustelėjo durų rankeną ir jos atsivėrė.

Patenkintu veidu jis atsisuko į mane ir triumfuodamas nusišypsojo.

– Jos buvo užsitrenkusios... – naiviai teisinausi.

Mums išėjus į lauką, apstulbau – lauke dar buvo šviesu, o vakaras toks tylus ir vasariškai šiltas... Pastatą supo aukštos pušys.

Nieko nesupratau. Niekaip negalėjau prisiminti, koks tai pastatas ir kodėl aš į jį įėjau. Atsiminiau vien tik tamsą.

Jaučiau nuovargį, apėmusį kartu su begaliniu palengvėjimu. Atsisėdau ant žolės, sukryžiavusi po savimi kojas.

Pagaliau atkreipiau dėmesį į tai, kaip buvau apsirengusi. Šviesiai pilka palaidinė ir mėlyni džinsai. Avėjau juodus batelius. Ant galvos juoda skrybėlė. Nusiėmiau ją ir atsivėdėjusi nusviedžiau kiek galėdama toliau.

– Kodėl taip padarei? – nustebęs paklausė Andrius.

– Ryte atsikėlusi ir priėjusi prie veidrodžio pamačiau, jog mano plaukuose po naktinio košmaro atsirado žilų plaukų sruoga. Aš beprotė! Man prasidėjo haliucinacijos...

– Tikriausiai, tai dėl košmarų, – pasakė Andrius ir, priėjęs prie manęs, ištiesė ranką, norėdamas padėti atsistoti. – Dėl streso...

– Tikriausiai, – tariau įsitverdama jo rankos.

Atsistojusi paklusniai nusekiau paskui Andrių. Jis ėjo palei pastato sieną, paskui sustojo.

Prie sienos buvo pritvirtintos metalinės kopėčios.

– Lipsim ant stogo? – nepatikliai paklausiau.

– Taip. Iš kur žinai? – šelmiškai nusišypsojo Andrius. – Tu pirma.

Užsiropštusi ant pastato stogo pamačiau keistą reginį. Pastatas stovėjo tarsi kažkokios keistos salos viduryje. Aplinkui augo kelios pušys, bet pro jų tiesius kamienus tolyje regėjau vien rūką.

– Mažas pasąmonės pasaulėlis, – tarė Andrius, atsistojęs šalia manęs.

– Kaip manai, kas būtų, jei mes eitume tolyn? – pasmalsavau.

– Turbūt tavo pasąmonė sukurtų dar lopinėlį kažko, tau pačiai sunkiai suvokiamo.

– Tikriausiai mes, nutolę nuo šios vietos, jau nebegalėtume čia sugrįžti?..

– Tai lyg labirintas, Elena. Einant tolyn, mums mažėtų galimybė vėl rasti šią vietą. Tavo pasąmonė sukurtų kitą pasaulėlį. Ji tarsi vitražą iš atminties nuotrupų ir vaizduotės klijuoja naujas erdves. Be to, nesu linkęs rizikuoti... Kai per daug įsijaučiam beklaidžiodami po tavo pasąmonę, ji linkusi pateikti mums nemalonių siurprizų.

Mane nukrėtė drebulys. Andrius, pamatęs, kad man nemalonu klausytis jo svarstymų, nutilo.

Paskui nuėjo ir atsisėdo ant stogo krašto. Tada atsisuko ir akimis pašaukė mane.

– Kas naujesnio tavam pasaulyje? – paklausė, kai jau įsitaisiau šalia jo.

– Hmm... – susimąsčiau. – Mano gyvenime nieko naujo. Man įdomiau būtų paklausinėti tave.

– Gerai, klausinėk sau, – burbtelėjo kiek suirzęs. – Vis tiek nieko naujo neišgirsi. Nebent netiki manimi?

– Tikiu, – pabandžiau nusišypsoti. – Man įdomu, kas nutiko anam sapne toliau, kai atsibudau. Na, supranti – vilkai... – prisiminus vakarykštį sapną, per nugarą vėl perbėgo šiurpuliukai. – Ar jie dingo? Be to, kas sapne nutinka man? Aš tiesiog dingstu? Išsisklaidau ore?

– Taip. Tu dingsti. Tavo atvaizdas pasidaro lyg rūkas, kuris išsisklaido. Tas pats buvo ir su vilkais – jie tiesiog išnyko erdvėje, – ramiai atsakė Andrius, žvelgdamas į nepermatomą tamsą už pušų.

– O ką tada tu veiki?

– Juk sakiau, – atsiduso. – Klaidžioju po tavo pasąmonės pasaulį. Kartais jame būna vien tamsa...

– Supratau. – Aš nutilau, nes jaučiau, kad jis nenori apie tai kalbėtis.

Nors man labai knietėjo sužinoti daugiau. Smalsumas vertė mane klausinėti. Čia, šitame pasaulyje, materialaus pasaulio gniaužtai pagaliau atsilaisvina ir paleidžia mane.

– Ar aš tau patinku? – netikėtai paklausė Andrius.

– Ką? – paklausiau nustebusi, nors klausimą išgirdau ir man jis buvo aiškus.

– Ar aš tau patinku? Kaip vaikinas? – paklausė įdėmiai žiūrėdamas į mane savo giliomis akimis.

– Patinki, – nusukusi žvilgsnį, sutrikusi tariau.

– Jei būčiau realiame tavo gyvenime, ar atkreiptum į mane dėmesį? – neatlyžo.

– Aaa... – jo klausimai mane išmušė iš vėžių, bet aš atsisukau ir nedrąsiai pasižiūrėjau į jį. Jo veidas buvo ramus. Spėjau, kad jam tai labai svarbu. – Tikriausiai.

Dabar jis nusuko žvilgsnį. Turbūt mano atsakymas nuskambėjo nepakankamai nuoširdžiai. Tačiau nenorėjau, kad jis užpyktų.

– Klausyk, – padėjau savo ranką ant jo rankos. – Realiame gyvenime tu neatkreiptum į mane dėmesio.

– Kodėl taip manai? – gana šiurkščiai paklausė bejausmiu veidu.

– Aš juk beprotė. Naivi, kvaila, užsispyrusi...

– ...ir graži, – pertraukė mane.

– Bet beprotė! – pabrėžiau.

Mano atsakymas ji pralinksmino ir jis sukikeno. Nusišypsojau ir aš. Būna labai smagu, kai gali pralinksminti žmogų. Pajutau malonią šilumą.

Jis pasislinko arčiau ir apkabino mane per liemenį. Aš sėdėjau lyg sustingusi, įsitempusi nuo netikėto artumo ir šilumos. Paskui, kiek atsipalaidavusi, padėjau savo galvą ant jo peties.

Tai buvo labai keista. Žinant, kad tai tik sapnas. Man sunku buvo pripažinti tai, kad man patinka vaikinas, kuris realybėje net neegzistuoja. Jaučiausi labai sutrikusi.

Užsimerkiau. Pabandžiau apie nieką negalvoti – išvalyti mintis.

Tą akimirką ant kaktos pajutau šiltą prisilietimą. Andrius lūpomis lengvai palietė mano kaktą. O aš sėdėjau dar labiau nustebusi ir įsitempusi. Jaučiau, kad viduje plinta maloni šiluma, nuo kurios norisi šypsotis. Tačiau aš nesupratau šito jausmo.

Atsimerkiau. Perdėtai įdėmiai žvelgiau į tolį. Nenorėjau, nes nedrįsčiau, dabar atsisukti ir pasižiūrėti jam į akis.

Mano širdis... Ji plakė labai greitu tempu. Šį kartą – ne iš išgąsčio...

Mano akis patraukė netikėtai iš pušyno išniręs žmogus. Mūsų žvilgsniai susitiko.

Akimirksniu pašokau ir pasileidau link kopėčių. Andrius, pamatęs tą patį, ką ir aš, spėjo sugriebti mane už rankos.

– Neleisiu... – tarė tvirtu balsu. – Tavo pasąmonė vėl žaidžia šituos žaidimus...

– Andriau, paleisk! Ten mano tėtis!!!

Supykusi iš visų jėgų truktelėjau ranką, ir man pavyko išsilaisvinti. Prilėkusi prie kopėčių, mikliai nusileidau žemyn. Peršokusi paskutines pakopas, bėgau kaip įmanydama greičiau.

Pasukusi už pastato kampo, tikėjausi išvysti tėtį, tačiau ten, kur jis, rodos, ką tik stovėjo, nieko nebuvo. Stabtelėjau apsižvalgyti. Neradusi jo akimis, kiek galėdama garsiau sušukau:

– Tėti!!!

Ir tada pamačiau jį, nueinantį tolyn per pušyną. Jo tamsus siluetas prietemoje greit susiliejo su pušų kamienais ir aš vėl pamečiau jį iš akių. Nė akimirkos nesudvejojusi nulėkiau į tą pusę.

Bėgau kliūdama už nudžiūvusių pušų šakų ir man rodėsi, kad jos, tarsi norėdamos apsaugoti nuo baisios bėdos, nori mane sulaikyti. Tėčio siluetas tai pasirodydavo, tai vėl išnykdavo. Nors bėgau iš paskutinių jėgų, niekaip negalėjau priartėti. Jo atvaizdas tik tolo.

Pagaliau jis sustojo.

Kai neatgaudama kvapo pribėgau prie jo, jis atsisuko į mane ir pasižiūrėjo skausmo, nevilties ir išgąsčio pilnomis akimis. Tada sugriebė mano rankas ir suspaudė jas savo dideliuose delnuose.

– Turiu tau pranešti kažką svarbaus... – tarė nerimastingai.

– Sakyk!!!

Tuo metu už nugaros trakštelėjo lūžtanti sausa šaka. Tėtis nukreipė žvilgsnį nuo manęs.

Grįžtelėjusi atgal, pamačiau greta stovintį Andrių. Kai vėl atsisukau į tėtį, jo nebebuvo...

Iš nevilties suklupau ant kelių ir, užsidengusi veidą delnais, pratrūkau balsu raudoti.

Pabudau nuo baisaus kosulio. Dar nepramerkusi akių užuodžiau aitrų dūmų kvapą. Akimirksniu pašokau iš lovos. Kambarys skendėjo tirštuose dūmuose. Tą pat akimirką širdį nusmelkė mintis: „Mama!’’

– Mama!!! – suklikau ir, dusdama nuo troškių dūmų, apgraibomis kabindamasi už sienų ir kliūdama už baldų puoliau į jos kambarį.

Nebuvo kuo kvėpuoti, dūmai graužė akis, ir aš šliaužiau palei sieną pažeme užsimerkusi ir springdama nuo konvulsiško kosulio. Šiaip taip nusigavusi į mamos kambarį paknopstomis puoliau į tą pusę, kur turėjo būti lova, ir, rankomis užkliuvusi už atkaltės, krisdama užčiuopiau be gyvybės ženklų gulintį mamos kūną. Sugriebusi už drabužių klykdama iš visų jėgų ėmiau ją purtyti, bandydama pažadinti, bet ji neatsibudo. Kvėpuoti nebebuvo kuo ir jau temstančia sąmone tarsi išgirdau kažkieno nebylų paliepimą: „Į lauką!!! Greičiau į lauką!!!’’ Sukaupusi paskutines jėgas sugriebiau mamą už nugaros ir vilkte nuvilkau laiptais į apačią. Koja paspyriau duris ir į veidą pagaliau plūstelėjo gaivaus šalto oro banga. Kartu su mamos kūnu bejėgiškai susmukau ant laiptų.

„Gaisras! Namas dega...“ – skausmingai tvinkčiojo smilkiniuose, tačiau man temo sąmonė ir aš jau nebeturėjau jėgų nei bėgti, nei šauktis pagalbos. Padėjusi galvą ant šalto laiptų betono, apatiškai užsimerkiau.

Dabar tetroškau tik vieno – vėl nugrimzti į gilų gilų sapną, iš kurio, rodos, neseniai pabudau, ir vėl būti su Andriumi. Su juo aš būčiau buvusi saugi.

– Elena! Elena!!! – kaip pro miglas išgirdau tarsi iš po žemių sklindantį duslų mamos balsą.

– Elena... Elena... – aidu atsiliepė mintyse mano vardas sapnų Andriaus balsu...

Vargais negalais praplėšiau sulipusias blakstienas ir apstulbau, pamačiusi, jog basa ir vienmarškinė stoviu lauke, o į mane išgąsčio kupinomis akimis žiūri mama. Mano plikų rankų oda pašiurpo nuo šalčio, ir aš, apkabinusi sukryžiuotomis rankomis savo pečiaus, gūždamasi nuo nakties vėsos, vis dar nieko nesuvokiančiomis akimis apsidairiau aplinkui. Jokių dūmų, jokio gaisro... Nieko... Tik blausiai degė priebučio lempa ir virš galvos juodavo dangaus skliautas, pilnas žvaigždžių.... Stovėjau sustingusi, vis dar negalėdama atsipeikėti, ir stikliniu žvilgsniu žvelgiau į mamą. Ji nedrąsiai, tarsi bijodama išgąsdinti, priėjo ir stipriai mane apkabino.

– Tu vaikščiojai per miegus, Elena. Aš... Aš labai išsigandau...

XVI. Egzorcistas

– Aš bijau, kad nesusižeistum... – pasakė mama, atsisėdusi ant mano lovos krašto. – Aš nesuprantu, kaip tai įmanoma... Tu juk galėjau nukristi nuo laiptų...

– Bet nenukritau.

– Bet galėjai! – sušuko nerimastingai. – Reikia kažką su tuo daryti...

Sėdėjau abejinga, susirietusi į kamuoliuką, apsikabinusi savo kelius. Siaubingai norėjau miego. Akių vokai patys merkėsi. Jaučiausi tiesiog apgailėtinai.

– Mano dukra lunatikė... – tarė sunkiai atsidususi, tada atsistojo ir pridėjo prie savo kaktos ranką.

– Nedramatizuok, – šyptelėjau suirzusi. – Aš noriu miego...

– Pažiūrėčiau, kaip tu elgtumeisi, jei aš per miegus ateičiau į tavo kambarį ir murmėčiau nežinia ką...

– Nieko nedaryčiau. Juk negalima žadinti lunatikų... – burbtelėjau.

– Reikia kažką daryti. Atnešiu virves.

– Ką?! – apstulbusi paklausiau.

– Tik taip galėsiu tave apsaugoti, kad nesusižeistum.

– Nejuokauk mama. Aš einu miegoti, – tariau nusisukdama į sieną ir, užsitraukusi antklodę iki pat smakro, susivyniojau į ją kaip vikšras į kokoną.

Negalėjau patikėti, kad mama iš tiesų nori mane surišti lyg pamišėlę, kad nevaikščiočiau per miegus.

– Tiek to, – atsidususi tarė. – Saldžių sapnų.

Vis dėlto jutau, kaip ji dar kelias minutes lūkuriavo mano kambaryje stebėdama mane ir laukdama, kol užmigsiu. Tačiau man tai neberūpėjo, ir aš ramiai panirau į miegą.

Ūmai kažkas sužvangėjo. Akys, rodos, pačios atsimerkė nuo to keisto garso. Pabandžiau pasikelti, tačiau negalėjau pajudinti rankų. Pirštais jaučiau metalo šaltį. Išsigandusi ėmiau šauktis pagalbos.

Kažkieno rankos įjungė stalinę lempą. Apakinta ryškios šviesos prisimerkiau.

– Kas yra? – išsigandusi paklausė mama.

Apstulbusi žiūrėjau į ją negalėdama patikėti jos klausimo absurdiškumu.

– Kas yra!? – nesusivaldžiusi sušukau. – Mano rankos prirakintos... Grandinėmis! Kojos surištos...

– Nusiramink, dukrele, viskas gerai, – pasakė mama ir keistai prikando lūpą.

Sučirškė durų skambutis.

Sunerimęs mamos veidas nušvito.

– Puiku. Jis atėjo...

– Kas atėjo? – suglumusi paklausiau.

– Egzorcistas, – pasakė ir išbėgo iš kambario.

Nuo to žodžio mane apėmė panika, aš ėmiau isteriškai klykti ir blaškytis, bandydama išsilaisvinti. Mano riešai, subraižyti į grandines, ėmė kraujuoti.

– Elena!!!

Krūptelėjau ir atsimerkiau.

– Elena! Kas yra!?

Išplėtusi akis žiūrėjau į savo rankas, kuriomis laikiau stipriai suspaudusi mamos rankų riešus.

– Vėl sapnavai košmarą? – paklausė liūdnai atsidususi.

Paleidau jos riešus. Ant jos rankų liko mano pirštų žymės. Tačiau mama į tai nekreipė dėmesio. Ji labai sunerimusi žiūrėjo į mane.

– Atsiprašau... – tariau.

– Už ką? – prisimerkusi paklausė.

– Pasižiūrėk į savo riešus...

– Nieko tokio, – tarė su atlaidžia šypsena ir pamasažavo paraudusias vietas. – Kelkis. Tuojau apsirengsiu ir paruošiu pusryčius.

Kai mama išėjo, aš atsidusau ir vėl padėjau galvą ant pagalvės. Jaučiausi lyg sumušta, skaudėjo kiekvieną raumenį, lyg nebūčiau sudėjusi bluosto, o visą naktį bėgusi krosą. Norėjau miegoti, bet bijojau sapnuoti. Tačiau kaip man atskirti šiuos du dalykus?..

Pasirąžiusi visai išsibudinau ir basa nutipenau į vonią. Ant veidrodžio užmečiau savo baltą rankšluostį. Nebuvau pasiruošusi žiūrėti į gyvą numirėlę.

Ilgai stovėjau po vėsaus dušo srove. Mintyse meldžiau, kad vanduo nuplautų visų sapnų pėdsakus ir mano galva vėl taptų lengva ir šviesi. Rūpestingai išsiploviau galvą ir išsidžiovinau plaukus. Paskui be didelio entuziazmo bandžiau juos iššukuoti.

Nusileidusi laiptais žemyn išgirdau, kad mama su kažkuo kalbasi. Vos man įėjus į virtuvę, ji vos neišmetė telefono iš rankų. Mano veido išraiška, tikriausiai, buvo kvaila, nes nesupratau, kas čia dedasi.

– Palaukit. Tuoj... – pasakė į telefono ragelį ir pasižiūrėjo į mane keistu žvilgsniu. – Elena, atnešk iš mano kambario užrašų knygelę, skubiai!

Jau ėjau link laiptų, kai netyčia išgirdau mamos pašnibždomis tariamus žodžius:

– Jai nesakysiu... Ji to neištvers... Ne ne... Jai to nereikia žinoti...

– Ko man nereikia žinoti? – paklausiau ir įsmeigiau akis į mamą, tylutėliai įėjusi į virtuvę ir netikėtai užklupusi ją pusbalsiu su kažkuo besitariančią apie mane.

Mama išblyško lyg pamačiusi vaiduoklį, veidas suakmenėjo, o akyse sublizgo ašaros. Nenorėdama išsiduoti, ji nusuko žvilgsnį ir išjungė telefoną.

Stovėjau karingai sukryžiavusi ant krūtinės rankas ir svarsčiau, ką ji bando nuo manęs nuslėpti.

– Mama! – pašaukiau su priekaišto gaidele balse.

Ji atsisuko į mane, tačiau jos akys lakstė į visas puses.

– Pasižiūrėk, kaip tu atrodai... Visa išbalusi. Tu turbūt sergi... – nerišlius žodžius rinko mama virpančiu balsu.

– Pasakyk tiesą! Aš girdėjau! Aš žinau, kad kažką nuo manęs slepi! – mane apėmė įniršis. Kas akimirką jis augo ir smaugė mane kaip gyvačių kamuolys. Nenorėjau, kad ji turėtų nuo manęs paslapčių. Aš juk nesu svetima. Mes viena kitai esam artimiausios pasaulyje, viena be kitos nieko daugiau neturim. Privalėjau žinoti, kas ją taip sujaudino. Nujaučiau, kad atsitiko kažkas baisaus ir kad tai susiję ir su manimi.

– Negaliu... – ji pravirko. – Tu blogai jautiesi. Aš bijau, kad tau kas nors gali atsitikti...

Priėjau prie jos ir apkabinau. Įniršis... Jis išgaravo. Lyg jo ir nebūtų buvę.

Tačiau aš nenorėjau pasiduoti.

– Pasakyk... – jau švelnesniu balsu, bet gana įsakmiai paprašiau.

– Na, tai... – jos balsas užlūžo.

Supratau, kad reikia ruoštis blogiausiam.

– Nusiramink... – raminau glostydama jos galvą. – Viskas bus gerai...

– Henrikas... Tai yra, tavo tėtis... – pradėjo sakyti ir užsmaugta verksmo vėl nutilo.

Krūptelėjau tarsi būčiau perlieta elektros srovės. Mano rankos nusviro žemyn. Kojos lyg įaugo į žemę. Akyse atgijo matyti košmarų vaizdiniai. Šį kartą nujaučiau būsimą košmarą realybėje. Tai lyg sapnas man nemiegant. Lyg per miglą mačiau tėtį, kuris sapne gelbėjo mane su Andriumi nuo vilkų, jis pasiaukojo dėl mūsų, o tada aš bėgau jam į pagalbą, bet jau buvo per vėlu, vilkai jį jau draskė, aš klykiau, tada užliejo tamsa, o kai akyse vėl prašviesėjo, aš sėdėjau ant pastato stogo, pamačiau tėtį, išnirusį iš pušyno, bėgau paskui jį, pagaliau jį pavijau ir jis atsisuko, pasakė, kad turi kažką labai svarbaus man pasakyti ir... dingo...

– Sakyk... – pagaliau, lyg sugrįžusi iš transo būsenos, tyliai pratariau.

– Jam blogai. Jis reanimacijoje... – tarė mama šnirpščiodama.

Manyje ėmė kunkuliuoti įvairiausi jausmai – išgąstis, baimė, nerimas, meilė, pasiilgimas, ryžtas...

Nekreipdama dėmesio į mamą, nubėgau į kambarį, pagriebiau rankinę, bėgte grįžau į virtuvę, suėmiau tvirtai mamą už rankų, pažvelgiau tiesiai į akis ir kiek įmanydama ramiau paklausiau:

– Važiuojam?

Tačiau atsakymo nesulaukiau.

– Mama, nagi... – sušnabždėjau, nenuleisdama nuo jos akių.

Tačiau mama tylėjo. Jos veidas staiga persimainė ir dabar jau atrodė šaltas ir abejingas. Akyse džiūvo ašaros, tik skruostai dar nebuvo atgavę įprasto rausvumo. Tačiau mama jau pasikeitė.

– Puiku, – burbtelėjau ir nusukau žvilgsnį. – Gali nevažiuoti, bet žinok, kad jis vis tiek yra mano tėtis. Žinau, kiek skausmo jis tau suteikė. Nepamiršk, kad ir man nebuvo lengva augti be tėvo. Tiesa, bet juk aš ir motinos ilgą laiką tarsi neturėjau. Taip, mums abiem labai skaudėjo. Tik žinai, kuo mes skiriamės? Aš savo nuoskaudas ir pyktį jau seniai paleidau ir užmiršau. O tu... Tu iki šiol visą tą purvą dar tebesinešioji savo širdy. Tu viską atsimeni. Vos prieš minutę tu dar buvai jausminga ir tikroji tu, mano mama, kurią man taip sunkiai pavyko susigrąžinti. Man buvo nežmoniškai sunku pradaužyti ledą, kuris buvo aptraukęs tavo protą, širdį, mintis ir jausmus. Bet man pavyko. O dabar... Dabar prieš save vėl regiu tą pačią bejausmę būtybę, savyje užsisklendusią moterį marmuro šaltumo veidu ir lediniu žvilgsniu, be jokių gyvybės ženklų... Pirmyn! Ir būk tokia... – deginama nuoskaudos, išsakiau viską, kas skausmu vėrė dabar mano širdį, ir neištvėrusi pravirkau.

Mama įdėmiai manęs klausėsi, bet mačiau, jog nė vienas raumenėlis nevirptelėjo jos sustingusiame veide – man nepavyko jos susigrąžinti... Ji vėl buvo pasistačiusi sieną tarp savęs ir pasaulio.

– Paklausčiau, kurioje ligoninėje jis paguldytas, bet tu gi vis tiek neatsakysi...

Pagriebiau striukę ir išlėkiau į lauką. Norėjau trenkti durimis. Tačiau susivaldžiau.

Negalėjau patikėti tuo, kad mama mane išdavė.

Kelionė į artimiausią ligoninę man buvo sunkiai ištveriama. Mane erzino, kad šiandien daug žmonių, kad jie tingiai įlipdavo ir išlipdavo iš autobuso. Mane siutino, kad vairuotojas lyg tyčia neskubėjo.

Artimiausioje ligoninėje informacijos skyriuje paklausiau, kelintoje palatoje guli mano tėtis. Laimei, jis buvo čia. Tačiau į reanimacijos palatą man neleido įeiti. Galėjau jį matyti tik per stiklą.

Jis ramiai gulėjo prijungtas prie kažkokių aparatų, apraizgytas laidais ir apstatytas lašelinėmis.

Žiūrėjau pro langą į savo tėvą. Manyje virė kova tarp pykčio ir sielvarto. Ir nežinojau, kas šią kovą laimės.

– Elena? – paklausė nepažįstama moteriškė, tyliai priėjusi prie manęs.

– Taip, – tariau abejingai, net neatsisukdama pažiūrėti į ją.

– Tu tokia panaši į Henriką... Jis man daug pasakojo apie tave... – tarė moteris kimiu balsu, ir tie žodžiai mane lyg pažadino iš sapno – aš atsisukau.

Į mane žvelgė skvarbios rudos akys. Jų savininkė buvo gana simpatiška moteris. Jos tamsūs plaukai surišti į uodegą, apsirengusi buvo pilką „beveidį“ klasikinį kostiumėlį.

– O kas jūs? – pažvelgiau į ją tokiu pat tiriančiu žvilgsniu.

– Na, aš... Jo draugė...

– O! – aiktelėjau.

– Aš žinau, ką tu dabar man jauti...

– Nejaugi? – ironiškai šyptelėjau.

– Tu manęs nekenti.

– Apgailestauju, bet neatspėjot. Nejaučiu aš jokios neapykantos. Aš jums tiesiog nieko nejaučiu. Jis pats pasirinko savo gyvenimo kelią.

– Jis sunkiai sirgo, – tarė moteris netikėtai sušvelnėjusiu balsu, kuriame buvo aiškiai justi skausmingas liūdesys. – Daktarai sakė, kad jis gyvens dar kokius metus, bet...

Nuo tų žodžių man žemė ėmė slysti iš po kojų. Sukrėsta netikėtos žinios ėmiau nervingai virpėti, akyse aptemo, nevalingai kakta prisiglaudžiau prie stiklo, kad nesusmukčiau, ir nebesipriešinau, kai moteris švelniai, bet tvirtai suėmusi už pečių, nuvedė ir pasodino mane ant kėdės šalia palatos durų.

Tą akimirką aš dar kartą pasijutau išduota ir palikta. Tik dabar supratau, ko tėtis tąkart buvo atvažiavęs pas mane. Jis susitiko su manimi ne todėl, kad pasiilgo ir troško mane pamatyti. Ne, jis norėjo tiesiog nebyliai atsisveikinti su manimi prieš išeidamas. Jaučiausi vėl apgauta. Kai tąkart pamačiau jį sėdintį ant laiptų, vis dar vaikiškai naiviai tikėjausi, kad jis vėl sugrįžo į mano gyvenimą.

Nuo tos minties pasijutau tokia vieniša, kokia, rodos, dar niekada gyvenime nebuvau jautusis. Buvau tiesiog sugniuždyta. Kaip būti stipriai, kai net artimiausi žmonės išduoda? Kaip vėl pasitikėti žmonėmis, jei net jie – patys artimiausi, į mano gyvenimą ateina tik laikinai? Kaip apskritai rasti stiprybės dar kuo nors pasitikėti?

Žiūrėjau pro stiklą į tėtį ir jaučiau, kaip iš lėto mirštu. Jei mirs jis, kartu su juo mirs ir dalis manęs. Nenorėjau apie tai net galvoti.

Nežinau, kiek laiko sėdėjau ir tyliai, beviltiškai verkiau. Laikas tarsi sustojo. Pagaliau ašarų neliko. Liūdesį ir nuoskaudą pakeitė apatija. Nebejutau savęs. Nebeliko jokių jausmų. Tiesiog sėdėjau prie palatos durų ir abejingai stebėjau pro šalį zujančias seseles. Netoliese sėdėjo ir ji – tėvo gyvenimo moteris. Jos telefonas skambėjo nesustodamas. Tai mane erzino. Vėliau ji pasakė, jog eina parūkyti, tarsi man tai rūpėtų. Kai ji pasišalino, aš vėl priėjau prie palatos langelio. Žiūrėjau į miegantį tėtį ir nieko aplinkui daugiau nebepastebėjau.

Visas pasaulis išnyko. Jis tapo tik nereikšmingu fonu. Pasilikau tik aš ir mano tėtis. Ir tuomet man kilo beprotiškai drąsi mintis. Nusprendžiau slapta įsliūkinti į palatą. Nors trumpam. Nutaikiusi progą, kai nebuvo nė vienos seselės, tylutėliai pravėriau palatos duris ir įsmukau vidun. Tėtis gulėjo užsimerkęs, jo veidas buvo visiškai ramus, tarsi saldžiai miegotų.

Pripuolusi prie lovos, tvirtai įsikibau į jo ranką ir stipriai sugniaužiau.

– Tėti... Nedrįsk... Girdi?.. Net nebandyk manęs palikti... – šnabždėjau tikėdamasi, kad jis mane girdi. – Tu man beprotiškai reikalingas. Man padeda gyventi vien tavo egzistavimas. Aš jaučiuosi rami žinodama, kad nors nesi su manimi, bet tu kažkur esi. Man tai labai svarbu, tėti, prašau... Nepalik manęs... Ir žinok, kad aš tave labai labai, be galo myliu. Visada tave mylėjau. Net ir tada, kai tu mus palikai...

Išgirdau veriamas duris – sugrįžo seselė. Turėjau eiti. Dar kartą prieš išeidama pažvelgiau į tėtį. Jo veidas buvo ramus ir šviesus.

– Prašau, išgyvenk... Dėl manęs... – sušnibždėjau tyliai išeidama.

XVII. Tulpės

Suklinksėjo durų skambutis ir aš nustraksėjau prie durų. Atidariusi jas pamačiau plačiai besišypsantį Andrių. Jo akys buvo lyg magnetai, kurių traukos jėgai aš neįstengiau pasipriešinti. Jos spindėjo laime ir džiaugsmu.

Andrius buvo apsirengęs šviesiais džinsais ir pilku megztuku. Abiem delnais jis gniaužė įvairiaspalvių tulpių puokštę.

– Labas, – pasisveikino ir padavė man gėles. – Čia tau.

– Koks grožis... – maloniai nustebinta nedrąsiai priėmiau dovaną. – Šiaip nelabai mėgstu gėles, bet šita puokštė tokia spalvinga... Tokia pavasariška... Man patinka.

– Ši puokštė vadinasi „Nuostabios akys“. Akys tokios, kaip tavo.

Nieko neatsakiau, nes niekada nemokėjau priimti komplimentų, tik jaučiau, kaip dega skruostai.

– Užeik, – maloniai pakviečiau.

Įėjęs jis nusišypsojo ir pasilenkė prie mano lūpų.

– Tėtis virtuvėje... – perspėjau bandydama išvengti jo bučinio.

– Tai kas? – paklausė ir prisitraukęs mane arčiau savo karštomis lūpomis prisilietė prie manųjų.

Man patiko bučinys, kad ir koks trumpas jis buvo... Jaučiausi lyg apsvaigusi nuo dėmesio ir artumo.

– Kokia išraudusi! – sukikeno, kai aš atšlijau.

– Negaliu patikėti, kad tai realybė... Tu... Tėtis... – tariau giliai atsidususi.

– Tik jau nepradėk pasakoti tų šiurpių istorijų, kad sapnavai mane, kai dar nebuvome pažįstami...

– Gerai. Tik man atrodo, kas aš sapnuoju... – pasakiau nuleidusi akis.

Jis švelniai įgnybo man į ranką.

– Matai? Nesapnuoji.

Paėmiau Andrių už rankos ir nusivedžiau į virtuvę.

Tėtis sėdėjo prie stalo ir gurkšnojo mėtų arbatą.

– O, sveiki, vaikai, – tarė jis linksmai.

– Tėti, čia Andrius.

Abu svarbiausi mano gyvenimo vyrai pagaliau susipažino.

Pasodinau Andrių prie stalo, o pati nuėjau ruošti arbatos – sau ir jam.

– Kaip jūsų sveikata? – Andrius nutraukė tvyrojusią tylą.

– Na... Galėtų būti ir geriau. Žinai, kaip su ta sveikata – ji būna arba jos nebūna.

– Tėti, kalbi kaip senukas... – tariau kikendama.

– Juk ir esu ne pirmo jaunumo. Džiaugiuosi, kad pagaliau mane išrašė iš ligoninės. Galiu pabūti su Nomeda ir Ele.

Pagaliau užplikiusi arbatą, pastačiau puodelius ant stalo ir galėjau prisijungti prie jų. Atsisėdau šalia Andriaus. Jis po stalu surado mano ranką, ir mes sunėrėme pirštus. Jis lengvai man šyptelėjo. Matyt, tėtis tai pamatė.

– Tai papasakokit man, kaip jūs susipažinote, – siurbtelėjęs arbatos, paprašė tėtis.

Mes su Andriumi lyg susitarę pradėjome kartu.

– Tu papasakok, – nusijuokusi tariau Andriui.

– Aš dirbau kavinėje, padavėju... – pradėjo Andrius.

– Toje pačioje, kur dirba Nomeda? – pertraukė tėtis.

– Taip. Toje pačioje. Elena dažnai ateidavo pas savo mamą. Vieną lietingą dieną ji sėdėjo kavinėje, laukė, kada jos mama baigs darbą. Ji buvo viena, sėdėjo prie lango ir ilgesingai žiūrėjo į lietų, lyg būtų užkerėta...

– Neiškraipyk istorijos! – pertraukiau Andrių, rūsčiai suraukusi antakius. – Tai buvo graži, saulėta diena. Ir...

– Aš tik norėjau suteikti šiai banaliai istorijai nors kiek romantikos, – sukikeno Andrius.

Iš pradžių tėtis į Andrių žiūrėjo gana įtariai, bet dabar, man rodos, kad Andrius pradėjo jam patikti. Tėtis irgi linksmai nusijuokė.

– Aš sėdėjau su Joana. Andrius visada prie mūsų prieidavo ir priimdavo užsakymus. Vieną kartą jis ant sąskaitos lapelio užrašė savo numerį. Bet jis neužrašė, kam tas numeris yra skirtas. Joana jam paskambino. Tačiau pasirodo, kad į akį kritau jam aš, o ne Joana. Ji ilgai pyko ant manęs.

Tėčiui istorija labai patiko. Jis negalėjo liautis juokęsis.

Netrukus virtuvėje pasirodė ir mama.

– Apie ką plepat? – paklausė žvitriai, atsisėdusi šalia tėčio.

– Vaikai pasakojo savo kuriozišką meilės istoriją, – paaiškino tėtis.

– Mes jau ne vaikai, tėti... – priminiau jam.

Ūmai stojo nejauki tyla. Mama staiga pašoko ir atsistojo tėčiui už nugaros. Paskui rankomis atsirėmė į jo pečius. Tada viena ranka sugniaužė tėčio žandikaulį, o kita suspaudė viršugalvį ir... staigiu judesiu pasuko tėčio galvą į šoną. Išgirdau trekštelėjimą. Tėtis nuo kėdės susmuko ant žemės.

Pakėliau akis į mamą – jos vietoje stovėjo giltinė ir isteriškai kvatojosi.

Ėmiau klykti iš siaubo.

– Atsibusk!!! Elena, vaikeli, atsibusk!!! – per miegus pajutau, tarsi mane kratytų elektros srovė.

Praplėšusi akis, pamačiau virš manęs palinkusią mamą, kuri, suėmusi mane už pečių, purtė, bandydama sugrąžinti į realybę.

– Ir vėl košmaras! Aš jau nežinau, ką su tavimi daryti... Kiekvieną naktį blaškaisi, klyki, vaikštai per miegus... – ji žiūrėjo į mane nevilties pilnomis akimis, o balse jutau skausmą.

Mama atsistojo ir priėjusi prie lango atidengė užuolaidas.

– Nebedrįsk užmigti. Kelkis ir greitai ateik į virtuvę, – paliepė kiek dirbtinai įsakmiai ir išeidama liūdnai, pro ašaras nusišypsojo.

Bet aš jos neklausiau – tą pačią akimirką padėjau galvą ant pagalvės ir užsimerkiau. Mintyse vėl norėjau sugrįžti į sapną, kurio pradžia buvo tokia šviesi... Tokia, kokios aš jau seniai troškau... „Pagaliau man pavyko... Ne, dar ne visai, bet beveik pavyko. Man pagaliau beveik pavyko sapnuoti sąmoningai...“ – su palengvėjimu kartojau mintyse.

Tačiau vis tiek man nepasisekė susapnuoti gero sapno iki pabaigos. Nesuvaldžiau situacijos ir šviesus sapnas vėl virto košmaru. Bet vis tiek norėjau, tiesiog troškau vėl sugrįžti į jį. Norėjau vėl būti su Andriumi ir tėčiu, matyti juos linksmus, girdėti, kaip jie smagiai šnekučiuojasi... Norėjau vėl pajusti tą nenusakomą meilės ir artumo jausmą, kokio jau seniai niekam nebuvau jautusi. Nuo tų minčių mane apniko baisus ilgesys ir pasidarė liūdna. Palindau po antklode, susisukau į kamuoliuką ir graudžiai pravirkau.

– Elena! Kelkis... – vėl išgirdau nekantrų mamos balsą.

– Niekur aš neisiu... – sušnibždėjau sau vis dar tebekūkčiodama.

Tačiau tylus vidinis balsas neleido priešintis:

– Tu privalai keltis, rengtis ir paskubėti. Juk tėčio laidotuvės...

Vakar mane iš ligoninės pasiėmė mama. Grįžusios namo sulaukėme skambučio. Tą minutę, kai mama atsisuko su telefonu rankose ir pasižiūrėjo į mane ašarų priplūdusiomis akimis, mane tarsi perliejo elektros srovė. Susmukau ant žemės ir ilgai nenumaldomai raudojau. Viską supratau be žodžių, bet niekaip negalėjau patikėti, jog tai tiesa... Paskui, kai aprimau, mama atsargiai bandė su manimi pasitarti, kaip turėtume elgtis per laidotuves. Ir tada manyje sukilo nesuprantamas apmaudas, pyktis ir pasipriešinimas. Pykau ant savęs, ant tėčio, ant mamos – ant viso pasaulio, kad jame viskas taip neteisinga ir absurdiška.

– Laidotuvės? – dirbtinai prunkštelėjau. – Apie kokias laidotuves tu kalbi, mama? Jos vis tiek bus skirtos ne tėvui. Patikėk, būtų daug protingiau pasilikti namie ir, uždegus žvakę, pasimelsti už jo sielą. Jam to prireiks daug labiau nei mūsų ašarų, kurios bus skirtos būtent mums, o ne jam. Juk verksim iš tiesų gailėdamos tik savęs. Verkšlendamos ir šnirpščiodamos nosimis galvosime, kaip mums toliau reiks gyventi be to žmogaus. Beje, per laidotuves bus daug ir tokių žmonių, kurie net džiaugsis, kad tame laku smirdinčiam karste guli mano tėvas. Jie žiūrės į jį ir bus laimingi, kad ten ne jie. Žinai, kaip tai skaudu? O tos senos davatkos, kurių pilni šio miestelio kampai... Ateis tik pasižiūrėti, tiksliau, apžiūrinėti, kad paskui turėtų ką apkalbėti. Joms tai tik eilinė atrakcija nuobodžiame jų gyvenime. Be abejo, jos labai veidmainiškai išreikš dirbtinę užuojautą man. Gal ir tau. Paskui ilgai svarstys, ar aš buvau gera dukra. Apkalbės ir tave. Žinoma, bandys išsiaiškinti, kodėl jis pabėgo pas jaunesnę moterį. O ta moteris, pas kurią tėtis išėjo... Ją apkalbės labiausiai. Žinai kokia esmė viso to, ką aš tau pasakiau? Ogi tokia, kad laidotuvės – tai cirkas. Bet aš eisiu... Ne todėl, kad tu prašai. Ne todėl, kad žmonių liežuviams duočiau darbo. Noriu tiesiog atsisveikinti su tėčiu. Išeidama iš palatos aš to nepadariau. Nesitikėjau, kad taip greitais teks pasakyti „sudie“...

– Taip... – pasakė mama atsidususi. – Padarykime tai dėl Henriko...

XVIII. Kaktusas

Brangioji Melancholija,

Negaliu patikėti, jog aš ėmiau rašyti dienoraštį! Visada maniau, jog dienoraščių rašymas – ne man. Juk dažniausiai merginos jame kuria banalius eilėraštukus, aprašinėja paikus savo poelgius ir nuotykius, vaikinus ir pasimatymus su jais, na ir kitaip svaigsta iš meilės. Man tai visada atrodė vaikiška ir kvaila.

Ir vis dėlto kartą nusprendžiau, jog dienoraštis gali tapti puikiausiu draugu. Mintis pradėti jį rašyti, be abejo, kilo ne iš laimės, o iš nepamatuojamo skausmo, nes liūdesys tiesiog perpildė mane ir pribrendo būtinybė kam nors atsiverti. Tačiau šalia neturėjau nė vieno artimo žmogaus, su kuriuo būčiau galėjusi iš širdies išsikalbėti, kuriuo būčiau galėjusi besąlygiškai pasitikėti. O dienoraštis... Jis niekam neišplepės ir niekada neišduos. Todėl žinau, jog šis popieriaus lapas tiesiog permirks mano apatija ir melancholija, mano sielvartu ir mano skausmu. Ne kiekvienas žmogus tai atlaikytų. O dienoraštis neprieštaraudamas mane išklausys ir tyliai sugers visas mano emocijas. Ir tikiuosi, kad man nuo to pasidarys lengviau...

Atsiverti kitam žmogui iš tiesų labai sunku. Ir pavojinga. Juk atsiverdamas daraisi silpnas ir pažeidžiamas. O papasakoti kam nors savo sapną – tai išduoti pačią intymiausią savo paslaptį. Ir kam aš galėčiau atsiverti? Nebent Andriui – vaikinui, kuris gyvena mano pasąmonėje, mano sapnuose, kuris tarsi egzistuoja, bet jo iš tiesų nėra realybėje... Tik jis galėtų mano paslaptis nusinešti į tamsią nežinomybę. O mama... Ji į mane jau ir taip žiūri kaip į beprotę.

Taip. Galbūt aš išprotėjau. Gyvenu kažkokiame keistame šešėlių pasaulyje, klaidžioju nesibaigiančiame sapne, kur išsitrynusios ribos tarp iliuzijos ir realybės. Bet juk ir pats gyvenimas iš tiesų yra iliuzija. Arba miražas, kuris trunka ilgiau nei sapnas, bet kada nors vis tiek baigiasi. Daugelis iš mūsų bijome mirties. Aš irgi jos bijojau. Bet labiau už viską visada bijojau netekti savo artimųjų. Neįsivaizdavau, kaip galėčiau tai ištverti. Ir štai... Taip netikėtai praradau tėtį. Man atrodo, jog gyvenimas skilo pusiau ir nebeliko dalies manęs. Ir dabar taip skauda... Taip nežmoniškai, nepakeliamai skauda... Pamenu, kažkada, dar vaikystėje, labai bijojau prarasti juos abu – tėtį ir mamą. Taip mano galvoje gimė labai egoistiškas noras – numirti pirmai, kad nereikėtų išgyventi tėvų mirties. Tačiau tai, kas man buvo baisiausia, jau įvyko, ir aš nieko nebegaliu pakeisti. Ir dabar aš tiesiog paniškai bijau net minties, kas būtų, jei netekčiau dar ir mamos...

Be abejo, egoistiška norėti numirti pirmai. Nes aš net nenutuokiu, kaip apgailėtinai turėtų jaustis tėvai, su kokiu nepaguodžiamu skausmu jie žiūrėtų į savo atžalą, gulinčią karste. Kaip skausmingai jie turėtų kaltinti likimą už tokią neteisybę...

Tai labai keista, bet, mirus tėčiui, aš pati pasijutau mirtinga. Atrodo, tarsi per naktį būčiau staiga suaugusi. Tikriausiai, tai ženklas, kad atėjo pagaliau laikas užverti vaikystės duris ir niekada daugiau ten nebegrįžti. Ir dėl to apėmė toks gilus, bekraštis liūdesys... Vaikystėje juk viskas buvo kitaip. Ir mirtis neatrodė tokia baisi – ji buvo lyg tolimas aidas, tik kartais pasigirstantis kažkur toli už kalnų, ir nerūpestingas vaikystės laikas regėjos kaip apsidraudimas nuo mirties. Man tai tarsi negrėsė. Bet dabar, matydama jau sustingusį tėčio veidą, išvydau savo mirtį. Tačiau tai, tikriausiai, normalu. Juk visai natūralu pavasarį pamatyti vasaros būsimą žydėjimą, o rudenį išgirsti žiemos artėjančius žingsnius... Taip pat natūralu turėtų būti išėjusio tėvo veide išvysti būsimą savo mirtį...

Neseniai buvo tėčio laidotuvės. Tą dieną aš visą laiką kaip sustingusi prasėdėjau prie tėčio karsto. Prie manęs tyliai prisigretindavo miestelio moterėlės ir pareikšdavo užuojautą. Vyriškiai santūriai linkteldavo arba padrąsinančiai paliesdavo mano petį ranka. Klasiokės... Mano nuostabai, jų atėjo net keletas... Jos tądien irgi atrodė stebėtinai rimtos, priėjusios netikėtai šiltai apkabindavo mane, bet pačios, tikriausiai, su palengvėjimu mintyse atsidusdavo: „Gerai, kad tai atsitiko ne man...“. Tą dieną netikėtai pasijutau apsupta dėmesio. Galėjau netgi bandyti įsivaizduoti, jog esu mylima. Vieni nuoširdžiai, kiti galbūt tik iš pareigos užjautė mane, tačiau man nuo to lengviau nepasidarė.

Sėdėjau prie pat karsto ir neatitraukdama akių žiūrėjau į sustingusį tėvo veidą. Žmonės aplink mane tyliai šnabždėjosi. Šalia sėdėjo mama. Jos netikėtai periodiškai pratrūkstanti rauda mane išmušdavo iš vėžių. Tokiomis akimirkomis ir aplinkui susėdusios moterėlės demonstratyviai imdavo šnirpščioti nosimis, o vyriškiai solidžiai atsidusdavo. Ir kartais atrodė, jog visi tikrai nuoširdžiai gaili išėjusiojo. Tik mano akyse nebuvo matyti nė vienos ašaros. Aš jas visas jau seniai išverkiau, dar tada, kai mamos akyse perskaičiau tą baisiąją žinią.

Tądien, sėdint prie tėčio karsto, man buvo keistai ramu. Toje rimties ir ramybės apsuptyje šalia savęs tebejaučiau ore vis dar tvyrantį tėčio sielos virpėjimą. Akyse tebemačiau jo šiltą žvilgsnį, prieš mums paskutinį kartą atsisveikinant prie kiemo vartų. Ir man visai nebesinorėjo verkti, nes žinojau, kad tėtis paliko blogio pilną pasaulį, ir širdies kertelėje jam dėl to šiek tiek pavydėjau. Jo siela jau išsilaisvino iš kūno narvelio ir nuplazdeno lyg paukštis į šviesą. O gal ir į tamsą... Nežinau... Bet vis tiek troškau pakilti ir išskristi kartu su juo...

Bet buvau priversta pasilikti čia. Tarpais tarsi pabusdavau iš sąstingio ir net nepakėlusi akių jaučiau į mane įsmeigtas akis. Žmonės. Jie turbūt spėliojo, kodėl aš neverkiu, kodėl mano veidas toks šaltas ir abejingas ir kodėl aš neapsikabinu mamos ir nepabandau jos nuraminti... Jie mane smaigstė pasipiktinusiais žvilgsniais, net negalėdami įsivaizduoti, ką aš dabar iš tiesų jaučiu. Mano siela gūžėsi nuo tų smerkiančių žvilgsnių tarsi nuo rimbo kirčių.

Nejaugi tik man paplūdus ašaromis, jie galėtų apie mane pasakyti, kokia aš esu jautri ir gera dukra? Bet juk tylus ir slepiamas skausmas nė kiek nėra mažesnis už demonstratyviai pateikiamą viešam apgailestavimui... Tačiau žmonės trumparegiai ir mano skausmo jie nesupras. Tikrosios manęs niekas nenori matyti. Todėl man nerūpi, ką mano kiti, ir aš išdidžiai miestelio žmonių akyse būsiu kieta ir bejausmė. Kad jie žinotų, kaip aš dabar nekenčiu jų visų!

Nedidelėje salėje buvo tvanku. Vainikų eglišakių, gėlių ir degančių žvakių kvapas, sumišęs su žmonių minios iškvėpuotu oru, ėmė pykinti. Mane dusino. Svaigo galva. Aptemusia sąmone praradau realybės jausmą ir jaučiausi nyranti į slogų sapną. Tik šį kartą sapnavau atmerktomis akimis. Nejučia prisiminiau nelaimę pranašavusį košmarą. Tik dabar supratau, kokią baisią žinią man tėtis norėjo perduoti tame sapne. Kas gali būti siaubingiau, nei susapnuoti nelaimę, kurios negalėsi išvengti?

Nebegalėjau ilgiau pakęsti to troškaus kvapo. Iš lėto, nenorėdama trikdyti mamos, kuri išvargusi sėdėjo užmerktomis akimis, bandžiau stotis. Akimirkai aptemo akyse, netekusi pusiausvyros susverdėjau, bet, atsirėmusi į sieną, atsitiesiau ir pakilau. Pro susigrūdusius žmones vargais negalais prasibroviau į lauką. Prie laidojimo namų įėjimo stovėjo grupelė vyriškių ir rūkė. Jie nerūpestingai, tarsi būtų susirinkę į kokį jubiliejinį giminių susitikimą, traukė dūmą po dūmo ir laidė juokelius. Mano pasirodymas neliko nepastebėtas – kelios banalios replikos atskriejo ir mano adresu. Nereagavau, bet tą pačią akimirką ėmiau nekęsti ir jų. Tikriausiai, tądien aš nekenčiau viso pasaulio. Jis atėmė iš manęs mano tėtį, ir aš niekaip negalėjau susitaikyti su tokiu neteisingu likimu.

Pasukau už kampo. Žinojau už pastato esant nedidelį skverelį. Ten buvo tylu ir nesimatė žmonių. Paėjusi takeliu tolėliau, radau ir aplūžusį suoliuką. Prisėdau. Ir čia atsitiko tai, ko visai nesitikėjau – rodos, tą pačią akimirką, kai pagaliau laisvai įkvėpiau gaivaus oro, iš krūtinės staiga prasiveržė nesuvaldoma rauda. Pasijutusi viena, tarsi atitirpau. Ašaros bėgo upeliais, nuplaudamos visą įniršį, liūdesį ir skausmą. Netrukus sieloje pasidarė šviesiau – tarsi po gaivios vasaros liūties pasirodžius saulei ir nušvitus vaivorykštei... Ir aš tik niekaip negalėjau suprasti, kodėl, sėdint prie tėčio karsto, man buvo taip nepaaiškinamai keistai ramu.

Iš po debesų netrukus iš tiesų švystelėjo saulė. Sėdėjau viena spindulių sraute ir nurimusi iš tolo stebėjau, kaip į aikštelę viena po kitos atvažiuoja vis naujos mašinos ir iš jų išlipa tamsios nepažįstamų žmonių figūros. Kai kurios iš jų nešasi baltas gėles. Arba iš automobilio bagažinės ištraukia puošnų vainiką. Į laidotuves, kaip ir spėjau, susirinko daugybė seniai, o gal ir visai nematytų dėdžių ir tetų, pusseserių ir pusbrolių, kaimynų ir šiaip pažįstamų. Ir aš ironiškai šyptelėjau – jei nori pamatyti savo seniai regėtus ar net nepažįstamus gimines, tai geriausias būdas visus suburti į krūvą yra laidotuvės...

Neilgai ir čia tepasidžiaugiau vienuma. Tyliai kaip šešėlis prie manęs prislinko ir ant suoliuko krašto prisėdo nežinia iš kur atsiradęs Ernestas.

– Labas. Kaip tu? Ar tau viskas gerai? – tarsi niekur nieko paprastai ir draugiškai paklausė jis.

– Labas. Taip, ačiū, man viskas gerai, – atsakiau ramiai, bandydama nuslėpti nuo ašarų paraudusias akis.

Toliau pokalbio nė vienas nesistengėm tęsti. Ernestas tik pasislinko arčiau, ir mes tiesiog sėdėjom greta ir džiaugėmės iš po debesų pagaliau nušvitusios saulės spinduliais. Tyla nebuvo nejauki. Pasirodžius Ernestui, viskas tarsi sustojo į savo vietas ir vėl pasidarė ramu. Iš tiesų širdyje aš labai džiaugiausi, kad jis šalia, nors jam to ir nepasakiau. Jis buvo vienintelis žmogus, kurį tądien aš iš tiesų norėjau matyti.

Išgyventi artimo žmogaus laidotuves iš tiesų nėra pernelyg sunku. Tą dieną tave supa daug įvairiausių žmonių – giminės, draugai, bendradarbiai ir šiaip pažįstami. Sunkiausia būna vėliau. Po to, kai visi išsiskirsto ir lieki visai vienas su savo mintimis. Ir tada labai skausmingai į prisiminimus sugrįžta žmogus, kurio nebėra...

Tėčio praradimas mane iš tiesų sukrėtė. Tapau dar uždaresnė, atrodžiau viskam abejinga ir šalta. Jau nebegalėjau leisti sau nerūpestingai džiaugtis smulkmenomis kaip kadaise. Jaustis laimingai ir džiaugtis gyvenimu dabar man atrodė nepriimtina ir net amoralu.

Mokykloje su Joana kartais dar persimesdavome keliais žodžiais, tačiau mūsų pokalbiai greitai nutrūkdavo. Mačiau, kad jai buvo liūdna dėl manęs. Bet tuo metu aš tiesiog gailėjausi, kad su ja pradėjau bendrauti. Ne, ne dėl to, kad su ja nebebuvo linksma ar smagu. Tiesiog atėjo metas, kai supratau, jog nesu sutverta būti gera drauge. Aš – lyg tas spygliuotas dykumų augalas, mėgstantis vienatvę, lyg kaktusas, kuris anksčiau ar vėliau net ir nenorėdamas sužeidžia kiekvieną žmogų, kuris nori suartėti su manimi.

Mama tėčio mirtį išgyveno lengviau. Ji susirado naują darbą kavinėje. Ir man tai kažkodėl visai neatrodė keista. Juk šitą jos gyvenimo epizodą aš kažkada jau susapnavau.

Bet aš sapnavau ir savo mirtį.

Tiesą pasakius, kartais nesunkiai galiu įsivaizduoti, kaip nenumaldomai artėja fatališka mano gyvenimo pabaiga.

Jaučiuosi pavargusi gyventi.

Naują dieną pasitinku išgręžta lyg nuskuręs grindų skuduras. Manęs niekas nebedžiugina, mano buvimas čia atrodo nykus ir netekęs prasmės. Vos pabudusi jaučiuosi pavargusi ir bejėgė. Ir rytais man jau tapo įprasta užmesti ant veidrodžio rankšluostį, kad nematyčiau savo atvaizdo... To apatiško užgesusių akių žvilgsnio ir papilkėjusios negyvo veido spalvos...

Mama... Ji visa tai mato ir labai dėl manęs nerimauja. Kiekvieną vakarą ji ateina pas mane į kambarį ir kiek įmanydama linksmiau pasakoja dienos įspūdžius, norėdama mane prablaškyti. Tada man tenka šiek tiek paveidmainiauti. Vos išgirstu praveriant kambario duris, stveriu laimingos dukros kaukę ir vaidinu, kad man viskas gerai. Nenorėjau, kad mano liguista būsena kartintų jai ir taip nesaldų gyvenimą.

Dabar kiekvieną vakarą stengiuosi nueiti miegoti kuo anksčiau. Keista, mane nustojo kankinti košmarai, bet aš vis dar tebesapnuoju Andrių. Mano sapnai vis dar tokie pat ryškūs ir tikroviški, bet dabar juose pagaliau atsirado kur kas daugiau šviesos, nes kiekviename mano sapne gyvena Andrius. Su juo man pavyksta užsimiršti. Sapnų pasaulyje aš atsiduriu pačiose neįtikinamiausiose vietose, tačiau Andrius mane suranda visur. Prisipažinsiu, kad norėčiau persikelti į tą pasaulį, kur gyvenimas matuojamas ne metais, o amžinybe...

Melancholija, jau prabėgo lygiai 2 savaitės, kai netekau tėčio...

XIX. Duobė

– Atsimenu, kartą vieną šiltą pavasario vakarą su mama sėdėjome ant laiptų ir žiūrėjome į žvaigždėtą dangų. Mama buvo mane apsikabinusi, ir man buvo taip neįtikėtinai jauku jos glėbyje. Ji man pasakojo, kad žvaigždės – tai žmonių sielos, kurios pagaliau išsilaisvino iš savo narvelių ir dabar jaučiasi laimingos. Ji bedė pirštu į pačią ryškiausią žvaigždę ir pasakė: „Žiūrėk, ten tavo prosenelė...“. Ir aš ja tikėjau. Tą vakarą, prieš eidama miegoti, aš svarsčiau, ar visi žmonės virsta žvaigždėmis...

Prisiminus šį epizodą, mane apėmė nepaaiškinamas ilgesys ir aš liūdnai atsidusau. Atsisukau pažiūrėti į Andrių. Jis gulėjo rankas pasidėjęs po galva ir žvelgė į žvaigždėtą dangų. Man pasirodė, kad jo veidu perbėgo liūdesys... Aš net negalėjau įsivaizduoti, ką jis jaučia, kaip jis kenčia. Juk aš turiu prisiminimus, o jis ne...

Jeigu man tektų rinktis – neprisiminti praeities ar neturėti naujų prisiminimų, aš turbūt atsisakyčiau praeities. Manau, jog tai būtų didelė auka vardan to, kas dar bus. Tačiau Andrius net ir negalėjo rinktis. Jis tiesiog nieko neprisiminė. Todėl aš supratau, jog dėl to jam skaudu. Jeigu vieną dieną atsibudusi nieko neprisiminčiau, aš, tikriausiai, nesukčiau dėl to sau galvos, nes tiesiog nežinočiau, ką praradau. Tačiau jei kažkas imtų dalintis šviesiausiais prisiminimais apie tėvus, vaikystę, patirtus nuotykius su draugais, man irgi pasidarytų liūdna, ir norėčiau tą praeitį susigrąžinti ir iš naujo pagyventi joje.

– Atleisk... – tariau po pauzės, supratusi, kad mano šviesūs prisiminimai kelia jam liūdesį.

– Tu tęsk, man gera tavęs klausytis, – tyliai pratarė. – Man patinka, kai tu daliniesi savo prisiminimais. Galbūt tai padės man susigrąžinti savuosius...

Nenorėjau jo nuvilti prisipažindama, jog labai dėl to abejoju. Jau buvau praradusi viltį, kad jam bus leista susigrąžinti prisiminimus. Na, o jis... Jis vis dar tiki, kad tai įmanoma.

– Kaip jautiesi? – netikėtai paklausė manęs.

Šis klausimas visada mane išmušdavo iš vėžių. Po tėčio mirties jį girdžiu labai dažnai. Ir kartais tai mane erzina.

Kai šį klausimą man užduoda mama, ji tikisi išgirsti, jog man viskas gerai. Aš taip ir pasakau. Užsidedu laimingo žmogaus kaukę ir apsimetu, kad man viskas puiku. Pasakau jai tai, ką ji ir nori girdėti. Jau nebandau jai sakyti tiesos, nes žinau, jog tai mamą varytų į neviltį.

Kai šį klausimą man užduoda klasiokai ar mokytojai, žinau, kad jie tai daro tik iš mandagumo ar iš pareigos. Tikrai netikiu, kad jiems nors mažumėlę būtų įdomu, kaip aš iš tiesų jaučiuosi. Ir aš jiems atsakau: „Gerai“.

Tačiau kai šį klausimą užduoda Andrius, viskas būna kitaip. Aš žinau, kad jam nebijodama galiu papasakoti apie savo liūdesį.

– Kai stovėjau prie tėčio karsto, – ėmiau vėl kapstytis po gana šviežius prisiminimus, – naujoji tėčio draugė pabučiavo jam į kaktą ir pasitraukė į šalį raudodama. Supratau, kad dabar atėjo mano eilė atsisveikinti. Tėčio veidas buvo ramus. Net per daug ramus. Lyg saldžiai miegotų. Norėjosi tiesiog jį pažadinti ir išeiti su juo pasivaikščioti. Palinkau prie jo. Neįstengiau pravirkti, nors sielą tiesiog draskė skausmas. Nenorėjau jo rodyti tiems, kurie smaigstė mane teisuoliškais žvilgsniais. Be to, širdyje raminau save, jog ten, kur jis išėjo, jam tikrai bus geriau. Todėl tik tyliai tepratariau: „Sudie, tėti...“ ir paliečiau savo delnais jo ant krūtinės sunertus pirštus. Tą akimirką tarsi kas širdį būtų perrėžęs peiliu... Jo rankos...Tas keistas, dar niekada nepatirtas stingdantis šaltis... Jis nebuvo panašus į tą, kai žmogus sušąla rankas žvarbią žiemos dieną. Tai buvo metalo šaltis, ledine ir nepermaldaujama tiesa persmelkiantis iki sielos gelmių. Tokiu šalčiu dvelkia tik mirtis ir aš supratau, kad tai jau viskas. Tas suvokimas man sukėlė paniką ir aš nesavu balsu suklikau. „Tai sapnas... Tai tik klaikus sapnas... Aš tuoj pabusiu, košmaras baigsis... ir viskas bus taip, kaip seniau... „ – kaip pamišusi bandžiau įtikinti save neįtikinama tiesa. Bet „sapnas“ tęsėsi ir aš, apimta nevilties, susmukau, susiėmusi galvą rankomis. Susigūžiau į kamuoliuką ir norėjau tik vieno – išnykti. Paskui pajutau šiltas rankas, suėmusias mano riešus. Prie manęs buvo priklaupusi mama. Ji kažką man kalbėjo, įdėmiai žiūrėdama man į akis, tačiau ausyse spengė, o akyse liejosi vaizdas. „Tikriausiai, jau pabudau...“ – pamaniau, bet atsipeikėti nesugebėjau. Vėliau mane kažkur nuvedė, tačiau aš nesuvokiau, kur... Jaučiausi apsvaigusi. Paskui man kažką sugirdė. Turbūt tai buvo raminamieji.

Kai baigiau, Andrius jau atsisėdęs tyliai stebėjo mane. Jis įdėmiai išklausė mano pasakojimo.

– Taip ir tapau beprote... – užmerkusi akis tariau. – Nuo tada mama į mane žiūri labai įtariai.

– Nemanau, kad tu beprotė. Tai tiesiog stresas.

– Nebenoriu daugiau apie tai kalbėti, – pertraukiau Andrių. – Geriau papasakok ką nors apie save. Kaip tu jautiesi?

Buvome užkopę į patį didelės smėlio kopos viršų. Sėdėjome iki juosmens paskendę išdžiūvusiose kopų žolėse, kurios, linguojamos vėjo, paslaptingai šnabždėjosi. Kažkur apačioje raminančiai ošė jūra. Darėsi vėsu ir mes sukritom į žoles, bandydami rasti jose užuovėją. Gulėjome pasisukę vienas į kitą, alkūnėmis atsirėmę į smėlį.

– Aš jaučiuosi labai laimingas, būdamas čia, su tavimi, – šiek tiek pasimetęs ištarė Andrius ir pirštų galiukais švelniai perbraukė man per skruostą. Jutau, kaip mano oda užkaito nuo to atsargaus jo prisilietimo. – Žinai, noriu tau kažką labai svarbaus pasakyti...

Nuo tų žodžių man pradėjo lietis vaizdas. Aš įsitempiau lyg smuiko styga.

– Aš tave myliu.

Jo žodžiai mane apstulbino. Pasimetusi net nežinojau, ką jam atsakyti.

– O ką tu man jauti? – paklausė sunerimusiu balsu, matyt, pastebėjęs mano sumišimą.

Nesumojau, ką jam atsakyti, todėl, norėdama išvengti nejaukios tylos, ėmiau dirbtinai kosėti. Atsisėdau, kad jis nematytų mano pasimetimo.

– Tu man irgi... patinki, – pratariau kažkaip neryžtingai.

Nejauki tylos pauzė, kurią trikdė tik virš galvų ūžiantis vėjas, sumišęs su jūros ošimu.

– Draugaukim, – pasiūlė Andrius, pasislinkdamas prie manęs arčiau.

– Aš nežinau... Būtų labai keista draugystė... Be to, mes juk jau esame draugai...

– Tu žinai, apie ką aš kalbu. Vėl bijai? Kas tave neramina?

– Visa tai kažkaip neteisinga... Ir keista... – tariau sunkiai rinkdama žodžius, nenorėdama Andriaus įskaudinti. – Andriau, suprask, tai tik sapnas. Aš pabusiu iš jo, ir mano gyvenime vėl nebebus tavęs. O tu irgi liksi vienas manajam sapne.

Andrius ištiesė delną ir priglaudė jį man prie kaktos. Per nugarą perbėgo šiurpuliukai.

– Jauti? Ar jauti tą malonią žmogaus kūno šilumą? – paklausė retoriškai. – Tai netrukdo vienas kitam. Tavo realybė netrukdo mūsų sapnui. Gali gyventi dvigubą gyvenimą, Elena. Aš visada tavęs laukiau ir lauksiu tavo sapnuose...

Pasijutau dar labiau sutrikusi. Norėjau, kad jis pagaliau liautųsi kalbėjęs.

– Būkim kartu, Elena... Prašau, būkim kartu...

– Aš... – mano balsas užlūžo. – Aš nežinau...

Man kilo milijonas klausimų, kuriuos tą akimirką norėjau jam užduoti, bet kažkas mane stabdė. Dėl vieno dalyko vis dėlto buvau užtikrinta – Andrius man buvo labai brangus žmogus, tegu ir mistinis, ir prarasti jo nenorėjau. Taip, žinojau, kad jis kažkoks „netikras“. Tačiau ar tai tikrai trukdo? O ką, jeigu jis vieną gražų sapną (taip keista šitai sakyti!) ims ir išnyks kaip miražas ir daugiau niekuomet niekuomet nesugrįš į mano sapnus? Visa tai iš tiesų skambėjo labai beprotiškai.

– Apsvarstyk mano pasiūlymą, Elena, – liūdnai pasakė Andrius ir atsistojo.

Aš jau įsivaizdavau savo gyvenimą, koks jis galėtų būti, priėmus jo pasiūlymą. Gyvenčiau įprastą žemišką gyvenimą, tačiau žmogus, kuriam priklausytų mano širdis, būtų tik mano sapnuose. Aš galėčiau jį matyti tik užmigusi, turėdama tik minimalų sąlytį su realybe. Jei realiame gyvenime man atsirastų kokių problemų ar rūpesčių – aš negalėčiau lengvai rasti savo žmogaus ir jam pasiguosti. Ir jis niekaip negalėtų man padėti.

„Tai beprotiška...“ – mintyse kuždėjau sau.

– Neišeik... – tariau, nors jis jau seniai buvo išėjęs.

Kai Andrius išnyko, mano sapne sutemo naktis. Ilgai sėdėjau sutrikusi, pasimetusi ir liūdna. Pagaliau atsistojusi apsižvalgiau. Mane gaubė tamsa. Kažkur tolumoje ūžė nerami jūra, o po kojomis tarsi priekaištaudami šlamėjo sausi žolių stagarai. Nusprendžiau eiti jo ieškoti. Tačiau jeigu jį rasčiau – ar žinočiau, ką jam pasakyti?

Viskas atrodė taip neteisinga. Jaučiausi vieniša, ir tas jausmas mane skaudino. Norėjau greičiau pabusti, bet sapnas neklausė manęs, ir aš lyg vaiduoklis klaidžiojau tamsoje po brūzgynus ir nepažįstamu, tarsi nesavu balsu šaukiau jo vardą. Andrius neatsiliepė. Jis pradingo.

– Mergaite! – ūmai išgirdau nepažįstamą moterišką balsą už savęs.

Atsisukusi pamačiau netoliese tamsuojantį keistos žmogystos siluetą. Moters apsiaustas ir gobtuvas tarsi juodos vėliavos vaiduokliškai plakėsi vėjyje.

Nieko neatsakiusi nusisukau ir nuėjau pirmyn. Vėjas pamažu virto vėtra, draikė palaidus plaukus, saujomis žėrė smėlį į akis, ir aš nemačiau, kur einu.

Staiga už kažko užkliuvau ir parkritusi nugarmėjau žemyn. Tamsa tiesiog prarijo mane.

Atsipeikėjusi supratau, jog esu gilioje duobėje. Vėtra ūžė kažkur viršuje ir nešė į duobę smėlį. Jis biro man ant galvos, pylėsi į akis ir jo vis daugėjo.

Aš ėmiau skęsti smėlyje.

Išgąstis atėmė balsą, ir aš rėkiau be garso, mostagavau rankomis – šaukiausi pagalbos... Ta moteris, nuo kurios aš pabėgau... Galbūt ji mane norėjo tik perspėti?..

Smėlis jau siekė kelius ir aš beviltiškai bandžiau ištraukti kojas, vis klimpau.

„Tai tik sapnas... Aš tuoj atsibusiu ir jis pasibaigs...“ – kartojau karštligiškai tarsi burtažodį, kol smėlis užpylė burną ir aš ėmiau juo springti...

Pabudau.

„Rytas...“ – sunkiai atsidusau.

Aš vėl sapnuoju košmarus.

XX. Laikas

Brangioji Melancholija,

Mano kambarys – tai mano izoliatorius, kalėjimas, vienutė, narvas ar ola, kurios išėjimas užridentas gigantišku akmeniu. Svarbiausia tai, kad į šį kalėjimą aš pati save uždariau. Dar nesu tvirtai įsitikinusi, koks nusikaltimas tapo priežastimi skirti sau tokią bausmę. Bet jei ta priežastis ir egzistuoja, tai ji turbūt labai svarbi. Buvimas šiame kambaryje man tikras išbandymas.

Šiame kalėjime sustojo laikas. Kita diena, t.y. rytojus – prabanga. Žinau, kad šitaip elgdamasi klystu. Puikiausias to įrodymas – vienatvė. Ji mano gyvenimą pjausto lyg peiliu. Ji nėra itin godi. Ji pjausto mano laiką plonytėmis riekutėmis – lyg duoną. Tačiau tai labai skausmingas procesas. Iš pradžių jai pakako tik sekundžių. Tačiau vėliau ji perėjo prie minučių, dar vėliau pradėjo ryti valandas... Galiausiai, kai pradėjau žvalgytis atgal, supratau, kad vienatvė tapo godi ėdrūnė ir pradėjo ryti ištisas mano gyvenimo dienas. Vis dėlto laikas čia egzistuoja. Tačiau jis kažkoks keistas ir jo lėta tėkmė mane gąsdina.

Taip... Laikas čia tiksi labai skausmingai. Kiekvienas laikrodžio dūžis – ir palaima, ir skausmas. Palaima, nes pagaliau ateis naktis ir galėsiu užmigti – atsiduoti užmaršties glėbiui, o kai išauš rytas, gausiu dar vieną šansą viską pradėti nuo pradžių. Kiekviena diena – tai naujas gyvenimo lapas, tačiau tai ir skausmas, nes supranti, kad švarus gyvenimo knygos lapas būna tik ryte. Puslapis naujas, bet knyga juk lieka ta pati, per kurios jau perskaitytus puslapius iš paskos velkasi praeities šešėliai.

Mano mama visiškai teisi. Aš pasirinkau lengviausią kelią iš susidariusios situacijos – pasirinkau atsiribojimą. Aš izoliavau save nuo visko, kas kada nors man buvo artima, miela ir šildė iš vidaus. Tačiau kai pradedu suprasti viso šito laikinumą – stabteliu ir pagalvoju, kad jeigu atsisakyčiau viso to dabar, tai ateityje nieko nebeprarasčiau. Aš tiesiog nebeturėsiu ko prarasti, ir tada man nebeskaudės.

Tai natūralus savisaugos instinktas. Bijodama vėl patirti praradimo skausmą, aš vengiu prisirišti prie žmonių, šalinuosi bet kokio kontakto su jais. Aš tiesiog nenoriu, kad mano gyvenimo kelyje žmonės pasirodytų tik trumpam. Argi tai blogai?

Tačiau neseniai manyje įsiplieskė blausi vilties ugnelė. Aš ėmiau jausti silpną norą išsikapanoti iš šios bedugnės. Tikiuosi, kad ugnelė įsiplieks į stiprią ugnį ir vėl sužaižaruos kaip niekada.

XXI. Laikraštis

Stebeilijau į savo niūrų atvaizdą veidrodyje. Paakiai patinę ir patamsėję nuo miego pertekliaus. Akys paraudusios. Veido forma tapo kampuota. Aštrūs išsišovę žandikauliai, įdubę skruostai ir išryškėję skruostikauliai... Plaukai... Į juos žiūrėti man buvo liūdniausia. Kas rytą šukuojant saujose likdavo kuokštai dabar jau praradusių savo buvusį žvilgesį plaukų. Jie atrodė nutriušę ir išblukę, lyg mano ugninę spalvą būtų nuplovę rūgštiniai lietūs.

Atrodžiau taip, lyg būčiau buvusi marinta badu.

Iš buvusio net man pačiai pakankamai patrauklaus veido liko tik lengvai paraudę skruostai, kurie priminė man, kad aš vis dar tebesu tokia pat gyva, kaip ir mane supantys žmonės, kad mano venomis vis dar tebeteka tas pats raudonas kraujas.

Kasdien grįžusi namo, stengdavausi kuo greičiau atlikti namų darbus, padėdavau mamai ir eidavau kuo anksčiau miegoti. Taip elgiausi todėl, kad pabėgčiau nuo mane smaugiančios rutinos, kad kuo greičiau pasinerčiau į užmarštį ir galėčiau pabūti su Andriumi. Mano gyvenime nebebuvo šviesių dienų. Kasdien tetroškau tiesiog dingti iš realybės, kad užmirščiau, kas aš esu.

Kaip jau tapo įprasta, nenoromis apsirengusi nulipau žemyn. Mama jau sukosi virtuvėje, gamino pusryčius.

– Labas rytas, – linksmai šūktelėjo neatsisukdama.

– Labas, – burbtelėjau.

– Kur tavo šypsena? – grįžtelėjo į mano pusę mama.

– Pamečiau.

Mamos reakcija į mano žodžius buvo netikėta. Ji staiga pakėlė į viršų ranką su puodo dangčiu ir iš visų jėgų trenkė jį į grindis. Net krūptelėjau persigandusi.

– Elena! Po galais! Kas su tavimi vyksta?! Kiek šitaip galima?! Praėjo jau du mėnesiai po tavo tėvo mirties! Gal jau laikas būtų nustoti dramatiškai gedėti ir pagaliau imti judėti pirmyn? – tokios supykusios mamos jau seniai nebuvau mačiusi.

– Man viskas gerai, mam... – tariau kiek galėdama ramiau.

– Nejaugi? – iš nustebimo net pakilo mamos antakiai.

Vis dar negalėdama atgauti pusiausvyros mama nusisuko prie viryklės, o aš bejėgiškai išdribau ant kėdės ir paguldžiau galvą ant stalo.

– Valgyk, – jau sušvelnėjusiu balsu tarė mama, padėjusi lėkštę su garuojančiu maistu man prieš nosį.

– Aš nealkana, – nepakeldama galvos pastūmiau lėkštę tolyn.

Atrodo, vėl būsiu padariusi klaidą. Dabar mama įširdo jau nejuokais.

– Viskas,Elena! Man jau to gana! – suriko taip, kad aš net susigūžiau, tarsi perlieta rimbu. – Tau depresija ir aš matau, kad tu tiesiog miršti mano akyse, vaikeli! Viskas! Šiandien pat užrašysiu tave pas specialistus... Tu sergi, Elena. Tu labai rimtai sergi... – mamos balsas netikėtai nuskambėjo visai bejėgiškai.

– Man viskas gerai, mama, man tikrai viskas gerai... Aš tik šiąnakt prastai miegojau... – dabar jau gerokai sunerimusi bandžiau įtikinėti mamą, pati netikėdama savo žodžiais.

– Nejaugi? – antrą kartą demonstratyviai nustebo mama ir, pasirėmusi rankomis į stalą, klausiamai įsistebeilijo į mane.

Kažkas po nosimi man sukuteno ir pasiekė viršutinę lūpą.

Perbraukiau pirštais virš lūpų.

Kraujas.

Pašokau nuo kėdės ir, užsispaudusi delnu nosį, nulėkiau į vonią. Mano pėdas žymėjo ryškiai raudono kraujo lašai.

Pribėgusi prie kriauklės paleidau iš čiaupo šalto vandens srovę.

– Be abejo, tu ir dabar sakysi, kad tau viskas gerai! – ironiškai mestelėjo mama, atsistojusi tarpduryje ir susinėrusi ant krūtinės rankas.

Keista. Jos balse nebebuvo girdėti įprasto išgąsčio. Nesijautė jokio nerimo. Atrodo, ji netgi apsidžiaugė, pamačiusi nepaneigiamus mano beviltiškos būsenos įrodymus.

– Einu kviesti greitąją! Ruoškis! – tarė mama kietu, neleidžiančiu prieštarauti balsu.

– Ne! Mama! Ne! Tik jau nereikia greitosios! Man viskas gerai! Man tikrai viskas gerai!!! – dabar jau aš šaukiau ant mamos, o iš nosies ant baltų grindų plytelių tiško kraujas, sumišęs su iš nevilties pasipylusiomis ašaromis.

– Aha... Aš tai šiandien jau keliskart girdėjau! Bet aš taip nemanau! – mama buvo nusiteikusi ryžtingai.

Aš nieko neatsakiau. Užvertusi galvą ir prispaudusi prie nosies lediniu vandeniu sušlapintą rankšluostį, stengiausi sustabdyti kraują. Mama stovėjo ir tyliai stebėjo beviltiškas mano pastangas. Aš vėl pasilenkiau prie kriauklės.

– Kaip nori... Aš vis tiek niekur nevažiuosiu... Gali kviesti... – abejingai pasakiau.

Pakėlusi akis, veidrodžio atspindyje mačiau, kaip mama, metusi piktą žvilgsnį, išėjo. Kai grįžau į virtuvę, mama jau pusryčiavo.

– Tau šiandien į darbą? Juk sekmadienis... – paklausiau.

Ji tylėjo tarsi net nematytų manęs.

– Tai dabar nesikalbėsi?

– Tu visą laiką dabar sėdi namie, – prabilo piktu balsu. – Nesikalbi. Beveik nevalgai. Kas tau yra?

– Nieko, – tariau nusukusi žvilgsnį.

– Tada suvalgyk pusryčius.

– Aš tikrai nealkana.

– Gerai. Puiku. Tada neisiu į darbą. Prižiūrėsiu tave kaip mažą mergaitę...

– Man viskas gerai! – surikau, bet akyse jau pradėjo tvenktis ašaros. Nežinau, kodėl ištižau...

– Tikrai? – pasitikslino mama, klausimą palydėdama pašaipia šypsena.

– Taip... – sumurmėjau susierzinusi. Nesupratau, kodėl ji mane kankina.

– Tada paaiškink, kas tai? – mama įkišo ranką į chalato kišenę ir ant stalo padėjo migdomųjų tablečių dėžutę. – Jeigu tau viskas gerai, tai kam tau reikalingos šios tabletės?

To man jau buvo per daug! Mama mane seka ir knisasi mano stalčiuose? Mane ėmė krėsti nervinis drebulys ir iš nuoskaudos pasipylė ašaros. Bet mama, rodos, į tai nekreipė dėmesio.

– Tu manęs ilgą laiką nekentei dėl to, kad aš buvau užsidariusi savyje, tu matei, kad tapau net priklausoma nuo tų pačių tablečių, kurias dabar vartoji tu... Tu mane niekinai, kad aš toks siaubingas žmogus. Bet pasižiūrėk, Elena, kokia dabar tu tapai? Tokia pat, kaip ir aš...

– Netiesa! Tu tėčio laidotuves išgyvenai visai lengvai, jau kitą dieną tu vaikščiojai tokia atsipalaidavusi, lyg nieko nebūtų nutikę... – tariau priekaištingai ir nusišluosčiau ašaras. Nesupratau, kodėl verkiu. Nekenčiau tokios apgailėtinos savo būsenos.

– Būtent, Elena. AŠ TAI IŠGYVENAU. Ne taip, kaip tu. Tu lyg mirei kartu su savo tėčiu. Nepamiršk vieno svarbaus dalyko, kad tai jis mirė, ne tu.

– Tu nepanaši į mane... – burbtelėjau.

– Būtent, – tarė, pritariamai linkčiodama galva. – Tai tu panaši į mane. Nors ne... Mes labai skirtingos. Aš juk nesekiau paskui motiną. Neperėmiau jos gyvenimo būdo. Neiškeičiau gyvenimo į butelį. O tu...Tu aklai seki manimi ir bandai mane kopijuoti...

– Baik, prašau... – maldavau, nes kiekvienas jos žodis tarsi peilis smigo į širdį. Vėl nebeišlaikiau – delnuose paslėpusi veidą, pratrūkau verksmu.

Pagaliau mama suprato, kad jos žodžiai pernelyg skaudūs. Priėjo ir apkabino mane.

– Atleisk...Tiesiog nenoriu, kad kartotum mano klaidas, – švelniai šnabždėjo glostydama man galvą. – Aš žinau, kaip apgailėtinai tu jautiesi. Tu net neįsivaizduoji, kiek kartų būtent taip jaučiausi aš... Tačiau laikui bėgant supratau, kad nieko nepasieksiu užsidarydama savo kiaute...

– Manai, aš beprotė? – paklausiau.

– Ne... – tarė atšlijusi. – Tu tikrai ne beprotė. Tau tiesiog gilios, tamsios depresijos pradžia. Tu neturi teisės jai pasiduoti... Tu negali leisti jai nuodyti tavo gyvenimo... Tu jauna, tau visas gyvenimas dar priešakyje. Vienintelis dalykas, ką tu tiesiog privalai padaryti – vėl išmokti džiaugtis gyvenimu.

– Tai aš turiu tavęs atsiprašyti. Atleisk, mama... Tu teisi... Dėl visko... Aš tokia kvaila... – tariau vėl susigraudinusi.

– Žinai, per savo gyvenimą aš ne kartą kritau į labai gilias duobes. Ir tik tada, kai pasiekdavau dugną, suprasdavau, kad jau nebėra daugiau kur kristi. Tik tada suprasdavau, jog metas vėl kilti į viršų. Tu dar nepasiekei dugno. Todėl privalai kuo greičiau kapanotis aukštyn... Per savo kvailumą aš praradau kelis gražiausius savo gyvenimo metus. Paleidau juos vėjais. Nedaryk šios klaidos. Mokytis iš savo klaidų yra sunku ir skaudu. Pasimokyk iš mano... – sunkiai atsiduso. – Skambino Ernestas, – netikėtai pridūrė.

– Ką? – aiktelėjau.

– Jis dėl tavęs labai nerimauja. Sakė, kad tu jo vengi.

– O! – dar labiau nustebau. Bet neslėpsiu – man buvo maloni šita netikėta žinia.

– Žinai, ką tau dabar pasakytų ta, ankstesnioji Elena, jei pamatytų save tokią? – paklausė mama jau pašviesėjusiu veidu.

– Kad tai, ką ji mato, yra nesąmonė ir kad ta praskydusi žliumbikė tikrai nėra ji? – paklausiau suokalbiškai.

– Manau, kad ji pasakytų daug negailestingiau! – apsimestinai griežtu balsu konstatavo mama.

Mamos atsakymas mane kiek pralinksmino.

– Paklausyk manęs, dukra. Tu turi... Tu tiesiog privalai prisiminti, kokia stipri visada buvai ir suimti save į rankas. Supranti? Pirmiausia, pamiršk tabletes ir pradėk normaliai maitintis, nes iš tavęs liko tik šešėlis...

– Mamyte, bet tu neįsivaizduoji, kaip man sunku... Man taip skauda sielą, jog norisi tiesiog žaloti save fiziškai, kad fizinis skausmas būtų didesnis ir nors kiek pasijusčiau gyva...

– Aš suprantu, vaikeli mano, bet... – mama suėmė savo šiltais delnais mano veidą. – Prižadėk, kad susiimsi. Prižadėk, kad pagaliau pabandysi sugrįžti į normalų gyvenimą. Dėl manęs. Ir...dėl tėčio. Jeigu jis dabar matytų tave tokią, jam tikrai būtų labai skaudu... Prižadėk ir tai, kad nueisi pas gydytojus. Aš tave užrašysiu.

– Prižadu, – tariau tvirtai ir nusibraukiau ašaras.

Mama vėl apkabino mane, glostė mano plaukus ir švelniai kartojo:

– Viskas bus gerai, dukrele... Svarbiausia, kad mes esam dviese. Mes tikrai išsikapstysim...

– Viskas bus gerai, mamyte, aš tau pažadu – aš tikrai vėl sugrįšiu į gyvenimą, – pasakiau jau visai ramiai ir pakankamai tvirtai.

Mama nusišypsojo.

– Visi mes klystame. Tačiau ne visi mokomės iš klaidų... – tarė, barškindama kriauklėje puodukus.

– Mam?

– Taip? – nustebusi atsisuko.

– Ačiū tau, – tariau. – Duok man kokio nors darbo. Bet kokio...

Mama atsakė man šypsena.

– Hm... – pasvarstė. – Rūsyje yra sena spinta. Norėčiau ją perdažyti. Iškraustyk viską iš lentynų. Ir iki! Jau vėluoju!

Ir ji išvažiavo.

Ilgai dar tūnojau virtuvėje, jaukiai susiraičiusi ant palangės, ir mintyse dėliojau mamos žodžius. Ji buvo teisi. Tapau tokia mergina, kokių pati labiausiai nekenčiau. Pasidariau irzli, tingi, bevalė, silpnadvasė – tipiška paauglė, kuri rašo dienoraštį. Šlykštu.

Prisitraukiau ant stalo paliktą lėkštę ir nenorom suvalgiau pusryčius. Nusprendžiau imtis darbo.

Rūsio durys buvo galiniame namo kieme.

Lauke švietė saulė, tačiau oras buvo vėsus. Stiprus šiaurinis vėjas negailestingai taršė mano plaukus.

Drebėdama nuo šalčio, priėjau prie rūsio durų, atrakinusi spyną spustelėjau rankeną. Durys atsidarė kraupiai girgždėdamos. Net krūptelėjau nuo to nemalonaus garso. Rūsys nebuvo mano pati mėgstamiausia vieta.

Atsidususi žengiau į tamsą. Ji mane tiesiog prarijo. Kojas stengiausi dėti atsargiai, kad neužkliūčiau ir nenudardėčiau laiptais žemyn.

Nusileidusi į apačią pajutau nemalonų rūsio kvapą. Dvelkė pelėsiais. Buvo gana tamsu, nes tik pro vieną langelį sunkėsi saulės spinduliai. Pabandžiau užčiuopti šviesos jungiklį.

Klik.

Išgąsdintas šviesos, ant stalo užšoko stambus juodas katinas, pasišiaušęs sušnypštė ir pro išdaužtą langelį spruko į lauką.

Stovėjau atsirėmusi į sieną, vos gaudydama orą. Gerai, kad katinas nematė, kaip jo išsigandau. Dabar man patiko šitas netikėtai patirtas išgąsčio jausmas. Pasijutau gyva. Nevaldydama savo emocijų, pratrūkau juoku.

Juodas stambokas katinas buvo tetos Anelės. Jis dažnai įlįsdavo pro rūsio langelį ir gaudė mūsų rūsyje peles. Spėliojau, kiek jis laiko čia pratūnojo...

Priėjau prie senos, voratinkliais apkibusios spintos. Pravėrusi dureles, viduje užtikau tikrą „lobį“ – keletą pelėsiais aptrauktų uogienės stiklainių, šūsnį senų laikraščių, žurnalų, batų ir kitokio šlamšto.

Pagriebusi šiukšlių maišą, ėmiau greitai be gailesčio viską grūsti į jį. Iš pradžių sumečiau stiklainius su „radioaktyvia“ uogiene, paskui ėmiau kimšti senus, pageltusius, nuo drėgmės net sulipusius laikraščius.

Spintos lentynos taip pat buvo išklotos pageltusiais lapais.

Prieš paskelbdama kiekvienai laikraščių „porcijai“ nuosprendį, iš smalsumo vis peržvelgdavau straipsnių antraštes – man buvo įdomu sužinoti apie tų dienų aktualijas.

Paskutinį laikraštį irgi permečiau akimis. Tituliniame jo puslapyje išvydau šokiruojančią antraštę: „Paauglys šaltakraujiškai išžudė savo šeimą. Vėliau ir pats nusižudė“. Mano akys užkliuvo už nuotraukos po straipsniu. Vos pamačiusi ją, sustingau – išplėstomis iš nuostabos ir siaubo akimis žvelgiau į to vaikino veidą, negalėdama patikėti tuo, ką matau. Ilgai žiūrėjau. Negalėjau nei atitraukti akių, nei pajudėti. Rodos, net kraujas užšalo gyslose. Suakmenėjau. Žiūrėjau į tą nuotrauką tarsi stabo ištikta, o laikraščio lapai virpėjo mano drebančiose rankose.

„Negali būti... To negali būti... Ne ne ne, tai netiesa, čia ne jis... Tai tik į jį panašus vaikinas...“ – karštligiškai vapėjau sustingusiomis lūpomis, negalėdama atsitokėti. Tačiau beviltiškai bandžiau apgauti save. Nuotraukoje buvo Andrius.

Pagaliau man pavyko užgniaužti savo baimę, sumišimą, visus pačius prieštaringiausius jausmus, kurie mano mintyse užvirė tikrą mūšį. Išplėšusi iš laikraščio skiautę su nuotrauka žaibiškai išdūmiau iš rūsio ir užtrenkiau duris.

Įlėkusi į prieangį, pasičiupau ir greit apsirengiau striukę, pagriebiau čia pat gulėjusią kuprinę ir nėriau pro duris. Jau žinojau, kur turiu nuvažiuoti.

Nors šiandien ir sekmadienis, tačiau turguje nebuvo labai daug žmonių. Daugelis kioskų jau užsidarinėjo.

Atvykau būtent čia, nes norėjau pamatyti tą pačią moterį, kuri mane norėjo perspėti dėl pavojaus ir kurios perspėjimų aš tuomet neklausiau. Jaučiau širdimi, tiesiog kiekviena ląstele, kad ji gali ką nors žinoti apie mano sapnus, apie Andrių, todėl galėtų man daug ką paaiškinti. Pati aš jau nieko nebeįstengiau suprasti.

Pribėgusi prie to paties daržovių kiosko, kuriame anąsyk pirkau mamai produktus, bemat nusivyliau – už prekystalio stovėjo visai kita moteriškė – žemaūgė storuliukė su keista skrybėle. Mane pamačiusi ji nuoširdžiai nusišypsojo.

– Prašom, prašom! – džiugiai pakvietė. – Šviežios daržovės, vaisiai...

– Ne, man ne daržovių...Man reikia... – suglumau. – Čia seniau dirbo kita moteris... Gal žinot, kur ji?

– Gal Anna? – paklausė moteriškė susidomėjusi.

– Tiesą pasakius, aš net nežinau, koks jos vardas... – pralemenau pasimetusi.

Mano atsakymas pardavėjai nepatiko ir ji tik įtariai pašnairavo.

– Ta moteris... – bandžiau surasti tikslesnius žodžius jai apibūdinti, – jos akys buvo labai keistos – rodės, ji permato žmogų kiaurai... Net šiurpas per nugarą...

– O, tai, žinoma, Anna, – pertraukė mane moteriškė. – Deja, vaikeli, aš nežinau kur ji. Matai aną kioską? – dūrė pirštu į vieną iš eile sustatytų pilkų būdelių.

Atsisukau į tą pusę, kur rodė moteriškė. Netoliese buvo dar vienas daržovių kioskas. Po jo stogeliu kabojo išblukusi lentelė su užrašu: „Šviežios daržovės“. Antrojo žodžio „o“ raidė buvo visiškai nusitrynusi.

– Tai ten Anna irgi prekiauja, – kimiai sumurmėjo. – Bet, kaip matau, jos ir ten nėra. – Tai pasakiusi, palenkė galvą žemyn ir ėmė dėlioti ant prekystalio dėžutes su vyšniniais pomidorais.

– Padėkit, prašau, man labai reikia ją surasti... – paprašiau kiek galėdama mandagiau, nes moteriškė jau aiškiai buvo nepatenkinta, kad tik kvaršinu jai galvą ir nieko neperku.

– Prašau... – pridūriau visiškai nusižeminusi, lyg tai galėtų padėti.

– Gerai, ką jau su tavim darysi, – tarė atsidususi ir krypuodama išlindo iš už prekystalio. – Zina!!! – sušuko kažkokiu storu gerkliniu balsu, nuo kuriuo net krūptelėjau. – Zinaida! Kur tą moterį velniai nešioja...

Moteriškės balsas tiesiog sprogdino mano ausų būgnelius.

– Zin! – vėl pašaukė.

Nežinia iš kur išlindusi, prie mūsų atėjo moteriškė raudonai dažytais plaukais. Atsirėmusi į prekystalio kraštą, smalsiai nužvelgė mane nuo galvos iki kojų.

– Ko nori? – sausai paklausė maniškės, vis dar nenuleisdama akių nuo manęs. – Pirkėjų turėjau. Šiandien visai gerai uždirbau, – linksmai tarė raudonplaukė ir lengvai niuktelėjusi storuliukei į kuprą, sukrizeno.

– Šita mergaitė... – maniškė parodė į mane, – ieško mūsų Anios. Gal žinai kur ji?

– Hm... – susimąsčiusi pasiraukė Zina. – Jai, atrodo, atostogos. Taip. Ji atostogauja. Ją pavaduoja Berta aname kioske. O ką?

– Tada gal galite pasakyti, kur ji gyvena? – nedrąsiai pasiteiravau. – Norėčiau gauti jos adresą...

Abi moteriškės susižvalgė.

– Nors telefono numerį... – pridūriau.

– Na, nežinau... – numykė žemaūgė moteris storu balsu.

– Klausyk, – raudonplaukė prisimerkusi kreipėsi į storuliukę. – Anna kažką minėjo apie vieną mergiūkštę. Ji sakė, kad galbūt jos ieškos mergina. „Ryža“ mergina. Kaip manai, tai ji?

Abi moteriškės sutartinai sužiuro į mane. Ši kurioziška situacija mane pralinksmino. Tačiau netrukus mane ėmė erzinti moteriškių elgesys – jos vertino mane taip, tarsi aš būčiau didelis moliūgas, kurį jos ruoštųsi parduoti. Tačiau mano mintys susikoncentravo ties išgirstu faktu, kad ta moteris, vardu Anna, kurios ieškojau, minėjo mane. Dėl to iš tiesų labai nustebau.

– Tiek to. Duok tu jai tą adresą, – paliepė storabalsė ir vėl užlindo už savo prekystalio.

– Gal ir duosiu, – tarė raudonplaukė Zina, išsitraukdama iš kišenės užrašų knygutę su pageltusiais lapais ir tušinuką. Kažką pakeverzojusi ant lapo, išplėšė jį ir padavė man. – Štai.

– Ačiū! – tariau patenkinta ir nedrąsiai paėmiau lapelį.

Kai Zina nutolo, pasižiūrėjau į lapelį. Pamačiusi adresą, apsidžiaugiau, nes pasirodė, kad moteris gyveno nelabai toli nuo mano namų.

– Elena!!! – išgirdau nustebusį pažįstamą balsą už nugaros.

Širdis pradėjo neramiai daužytis.

„Tik tavęs dabar man ir betrūko...“ – sunerimusi svarsčiau.

– Kaip laikaisi? – pasiteiravo Ernestas.

– Tu juk žinai, kaip nekenčiu šito klausimo, – atrėžiau šiurkščiai.

– Pabėk, – atsakė išsišiepęs. Atrodė, kad jis nuoširdžiai džiaugiasi netikėtai sutikęs mane.

Jo replika mane truputėlį įžeidė. Tačiau man reikėjo nuryti tą karčią tiesą.

Juk paskutiniu metu aš iš tikrųjų bėgau. Nuo visko ir nuo visų.

– Pats bėk. Kodėl aš turėčiau?

– Leisk tau priminti, kad tu manęs vengei... Ilgą laiką. Vėl.

– Aš norėjau tave apsaugoti nuo narciziškos debilės, kuriai žmonės reikalingi vietoj nosinaičių, tik tada, kai jai bloga. Tik tada, kai ji serga sloga.

– Baigei? – paklausė abejingai. – Man tas pats, kokia tu esi. Tavo repliką galima pritaikyti kiekvienam žmogui. Nevenk manęs. Prašau. Jau paskutinį kartą.

Niekada nemaniau, kad pažadėti yra taip sunku. Nedažnai kam pažadėdavau. O dabar viskas taip rimta. Žodis „pažadu“ labai sunkiai verždavosi iš gerklės. Nedažnai man teko jį tarti.

– Pažadu, – tariau netvirtai, ir tą pačią akimirką manyje kažkas pasikeitė. Pečius užgulė sunki pažado našta.

– Tai iki ryt?

– Taip. Iki, – nusišypsojau suglumusi.

Taip mūsų keliai tądien ir išsiskyrė. Jaučiau, kad jam labai sunku su manimi. Net nesupratau, kaip jis gali mane pakęsti.

Žinojau, kad rytoj mokykloje bus sudėtinga diena.

Jaučiausi priblokšta ir pasimetusi, nuo patirtų emocijų man ėmė skaudėti galvą. Nusprendžiau grįžti namo.

Neįsivaizdavau, kas manęs laukia. Nežinojau, ar šiandien užmigsiu...

XXII. Beržai

– Hi, – nedrąsiai pasisveikinau su drauge, kurią norėjau susigrąžinti į savo gyvenimą.

Tačiau Joana sėdėjo skaitykloje nekreipdama į mane dėmesio ir užrašų knygutėje piešė komiksus.

– Paklausyk, aš labai atsiprašau, kad nebendravau. Buvau šalta kaip akmuo ir nebuvau šalia. Tie du mėnesiai, kurie praėjo... Jie buvo... labai keisti... Per tą laiką įvyko tiek daug. Praradau savo tėtį, kuris mane aplankė, paskui susirgo, o vėliau tiesiog mirė. Visai netikėtai. Vėliau košmarų maratonas, kuris tęsiasi iki dabar. O vėliau...

Joana baigė piešti, bet ir toliau sėdėjo lyg sustingusi. Iš jos veido negalėjau perskaityti jausmų.

– Žinau, Joana, tu tikrai nusipelnei geresnės draugės. Aš labai atsiprašau. Tu turi teisę pykti.

Staiga Joana pašoko nuo kėdės, pripuolė prie manęs ir stipriai mane apkabino.

– Ech tu, višta! Pasiilgau!

– Ir aš tavęs, – tariau išsišiepusi iki ausų.

Atsisėdau šalia Joanos ir ėmiau vartyti jos komiksus.

Niekada nebūčiau pagalvojusi, kad ji man taip lengvai atleis.

– Oho! Turi talentą...

– Et. Keverzonės ir tiek, – numojo ranka Joana. – Smagu, kad sugrįžai.

– Aš irgi dėl to labai džiaugiuosi, – užverčiau jos piešinius. – Apie ką komiksas?

– Tau pradėti pasakoti nuo Adomo ir Ievos ar trumpąjį variantą?

– Trumpąjį.

– Tai tiesiog apie merginą, kuri mato vaiduoklius. Jie apsireiškia jai ir papasakoja, kas laukia jos ateityje. Ji dažnai išgelbėja žmones nuo katastrofų...

– Hmm... Argi komiksai neturi būti apie merginą su vėzdu rankoje, kuri gelbėja pasaulį nuo blogio? Arba apie merginą, kuri išgėrė radioaktyvaus jodo, arba į ją trenkė žaibas ir ji turi supergalių? – erzinau ją.

– Ne... – atsakė susiraukusi. – Labai siaurai mąstai. Mano komiksai unikalūs.

– O!

– Ar nori penktadienį ateiti pas mane ir pažiūrėti anime?

– Galbūt, – tariau maloniai nustebinta. – Ką žiūrėsime?

– Stebuklingus Šihiros nuotykius dvasių pasaulyje.

– Anime fanė?

– Taip. Tiesiog dievinu anime žanrą. Šitą esu peržiūrėjusi šimtus kartų.

– Ateisiu, – prižadėjau. – Kas įvyko, kol aš buvau kaip zombis?

– Na... – Joana prisimerkusi kiek pamąstė. – Valgykloje dabar parduoda agrastų jogurtą.

– Oho... – tariau kikendama. – Tiek daug praleidau?

– Dar – mūsų auklėtoja persidažė plaukus.

– Aš mačiau. Nebuvau juk aklas zombis.

– Na... – pasakė jau surimtėjusiu veidu.

– Kas? – tariau nustebusi.

– Nieko, – tarė atsidususi.

– Joana... – pasižiūrėjau į ją sunerimusi. – Ką norėjai man pasakyti?

– Na... Čia dėl Emilės.

– Emilės? – pakartojau.

– Juk žinai, kaip labai ji tavęs nekenčia, – pasakė ir nudelbė akis į grindis.

– Ir? – turėjau traukti iš jos po kelis žodžius, tačiau kuo arčiau buvau prie atsakymo, tuo greičiau plakė mano širdis.

– Na... Ji skleidė bjaurias paskalas apie tave, kol tu buvai užsidariusi savyje. Ji visiems pasakojo, kad tu po tėvo mirties pradėjai vartoti narkotikus. Sakė, kad esi sociopatė, beprotė... Ir kitus šlykščius dalykus pliurpė apie tave... – Joana jautėsi smarkiai pasimetusi.

– Ką ji pasakė!? – paklausiau, pašokusi nuo kėdės. Mano viduje sukilo žvėriškas įniršis. Dingojosi, kad mano pyktis tuoj išsiverš raudonais dūmais. – Ne... Ji jau peržengė ribas. Visas ribas, – suspaudžiau kumščius ir nuėjau ieškoti paskalų skleidėjos.

Iš paskos man išbėgo Joana.

– Nusiramink. Nepadaryk nieko kvailo.

– Aš rami! – sušukau atsisukusi, ir į mane sužiuro aplinkiniai. – Aš rami, – pakartojau. – Rami kaip niekada, – atsidusau. – Tačiau laikas ją pamokyti. Gal žinai, kur ji?

– Nežinau, – niūriai burbtelėjo Joana.

– Kai meluoji, tavo balsas tampa labai keistas, – nusišypsojau. – Kur ji? – aiškiai pakartojau.

– Tikriausiai, rūko.

– Ačiū.

Pasukau link išėjimo. Mano kojos pačios nešė mane ten, kur reikia.

Už mokyklos kampo radau beveik visus klasiokus. Mane pamatę jie labai nustebo.

Akimis susiradau Emilę ir priėjau tiesiai prie jos.

– O, Elena, labas. Kaip laikaisi? – paklausė veidmainiškai, įtraukdama cigaretės dūmą.

Aš atsiraitojau savo megztinio rankovę ir pakišau jai po nosimi apnuogintą ranką.

Visi nustebę sužiuro į mus, nesuprasdami, kas vyksta.

– Ko tu nori?

– Kąsk! – paliepiau.

– Ką? – išpūtusi akis, nesuprato Emilė.

– Kąsk.

Emilė stovėjo apstulbusi.

– Taip ir žinojau, kad moki tik loti... – tariau triumfuodama. – Tiek to... Žmonėms burnų neužkimši. Palos palos ir nustos.

Daug kam mano žodžiai pasirodė linksmi ir jie pradėjo kikenti.

Emilė išraudusi nužvelgė aplinkinius.

– Negąsdink manęs, beprote... – nusivaipė paniekinančiai.

– Prieš pavadindama kitą bepročiu, įsitikink, ar pati su proteliu neturi problemų...

Tai tarusi, susikišau rankas į striukės kišenes ir, iškėlusi galvą, nuėjau sau.

Prie durų manęs laukė Joana.

– Maniau, kad jau...

– Ką? – pertraukiau ją. – Pamanei, kad kibsiu jai į plaukus ir pulsiu draskyti akis? Aš juk ne laukinė. Konfliktą išsprendžiau civilizuotai. Be to, smurtas nėra pats geriausias problemų sprendimo būdas.

– Hmmm... – tarė ji nusišypsojusi. – Tai reiškia, diplomatiniais metodais bandai paveikti?

– Taip. Jokios agresijos. Manau... Ji daugiau apie mane nekalbės... – suokalbiškai mirktelėjau Joanai.

Pirmadienis mokykloje prabėgo gana greitai. Po pamokų su Joana kartu išėjome į mokyklos kiemą. Po ką tik pasibaigusio lietaus, oras buvo gaivus, maloniai šildė vėl iš už debesų išlindusi saulė ir namo visai nesinorėjo eiti. Tačiau Joana turėjo skubėti – jos laukė mama.

– Iki rytojaus! – linksmai pamojavo atsisveikindama Joana.

– Iki, drauguže! – mostelėjau ir aš.

Tuo metu mokyklos tarpduryje pasirodė Ernestas ir pasuko prie manęs.

– Kaip laikaisi? – linksmai pasitikau jį klausimu.

– Juk žinai kaip aš nemėgstu šito klausimo... – bandė pamėgdžioti mano balsą.

– Šmaikštu... – palinkčiojau galva ir iškėliau nykštį.

– Einam pasivaikščioti? – pasiūlė.

– Tiesą pasakius, nelabai galiu. Turiu eiti ir surasti vieną žmogų, gyvenantį šiuo adresu, – parodžiau jam sulankstytą lapelį, kuriame adresą nelabai suprantamai buvo užrašiusi raudonplaukė pardavėja.

– Teks nupėdint apie tris kilometrus, – įvertino nemažą atstumą. – Aš kartu!

– Gerai... – tariau kiek sutrikusi, nes nebuvau tikra, ar labai norėčiau atskleisti jam šio keisto vizito priežastį.

Užsimetėm ant pečių kuprines ir išėjom pro vartus į gatvę. Ilgokai ėjom tylėdami. Netikėta tyla, panašu, nė vienam nebuvo jauki. Ernestas atrodė kažkoks nervingas, irzlus. Jis žingsniavo susimąstęs ir kažkur mintyse klaidžiojo.

– Kas yra? – neiškentusi nutraukiau tylą.

– Ką? – nustebęs paklausė, tarsi iš kažkur ką tik sugrįžęs į realybę.

– Kas tau? Aš matau, kad tave kažkas neramina.

– Nieko. Nekreipk dėmesio. Šiaip nėra nuotaikos...

– Sakyk greičiau, juk matau, kad tau kažkas negerai... Kas atsitiko? – nenusileidau.

Ernestas tylėjo.

– Nagi?!

– Vakar mačiau savo tėtį... – pasakė sunkiai atsidusęs. – Jis buvo su kita moterimi... Jie ėjo gatve susikibę už rankų ir apie kažką linksmai šnekėjosi. Kai pamačiau tą reginį, norėjau prieiti prie jų ir trenkti tėvui į snukį... Niekšas!

Tokia naujiena mane sukrėtė. Kurį laiką neįstengiau pasakyti nė žodžio. Žinojau, kaip Ernestas brangina savo šeimą ir įsivaizdavau, kaip jam dabar skaudu. Kiek patylėjusi pagaliau nedrąsiai paklausiau:

– O mama – ji žino?

– Mama… – liūdnai nutęsė Ernestas. – Pasakiau jai. Ji nieko man neatsakė, nieko nepaaiškino, tik numetė nervingą šypsnį ir vaidino lyg nieko nebūtų nutikę! Neįsivaizduoji, kaip man buvo sunku sėdėti vakare prie bendro stalo su jais! Akyse taip ir stovėjo laimingo tėvo veidas, ta graži svetima moteris šalia jo... Stebėjau tėvus – jie ramiai, kaip visada šnekučiavosi apie buitines problemas, aptarinėjo kaimynus... O man norėjosi rėkti, daužyti kumščiais viską aplinkui!.. Veidmainiai jie abu! Elena, aš nebežinau, kuo galiu tikėti, kai artimiausi žmonės išduoda!

Nors Ernesto emocijos man buvo suprantamos, bet vis tiek jaučiausi išmušta iš vėžių. Pirmą kartą mačiau jį tokį nuoširdžiai atsivėrusį ir ilgai neradau žodžių, kuriais galėčiau jį nuraminti. Todėl tik paėmiau jo delną ir stipriai spustelėjau, duodama ženklą, jog suprantu jį ir palaikau. Kurį laiką taip ir ėjom tylėdami, tvirtai susikibę už rankų. Paskui, kai pajutau, kad Ernestas kiek nurimo, prabilau:

– O tu manei, kad tavo mama puls aiškintis, skels kelis antausius tavo tėvui, sukels skandalą? Ernestai, gyvenimas – ne filmas. Mes dar nepažįstam suaugusiųjų gyvenimo. Kartais sudėtinga suprasti savo tėvus. Sunku suvokti, kodėl jie taip elgiasi... Štai ir aš... Niekada negalėjau suprasti savo mamos, kodėl ji bėga nuo problemų... Kodėl ji nešiojasi ant nugaros vėžlio kiautą ir vos tik ištikus kokiai negandai, jame pasislepia... Bet man pakako tik vieną kartą pasijusti jos kailyje, išmatuoti jos jaučiamą skausmą, ir aš supratau, ką ji tokiais atvejais jaučia...

– Bet taip negalima, Elena! Nesuprantu... Kaip mama dabar gyvens po vienu stogu su tėvu?..

– Manau, kad ji yra labai stipri ir išmintinga moteris. Ji tiesiog nenori skaldyti šeimos. Ji – gyvens.

– Ir be jokios meilės... – Ernestas tarsi negirdėjo mano žodžių.

– Meilė? – nusijuokiau. – Manai, kad šeimos pagrindas yra meilė?

– Taip. O ar tu įsivaizduoji, kad galėtų būti kitaip? – pažiūrėjo į mane nuostabos kupinu žvilgsniu.

– Na, galbūt iš pradžių tai būna meilė. Bet vėliau tas jausmas dažniausiai virsta tik pagarba ir prieraišumu. Žmonės pripranta vienas prie kito ir nenori skirtis. Tik tiek. Bent jau aš taip manau.

– Tu teisi... – atsidusęs pagaliau pripažino karčią tiesą. – Bet ar tai reiškia, kad tu netiki meile? Manai, kad nėra šeimų, kurių pagrindas būtent ir yra meilė? Prieraišumas – taip. Galbūt. Bet pagarba... Kaip ją suprasti, jeigu tėvas išdavė mamą? Jokios pagarbos čia neliko...

– Aišku, kad yra. Bet manau, jog tai – labai reti, pavieniai atvejai. Aš turbūt cinikė, ką?

– Ne... – tarė nusišypsojęs. – Tiesiog... Gal realistė?

– Kurgi ne...

„Realistė“ – ištariau mintyse šį žodį su panieka sau. Sunku realistu pavadinti žmogų, kuris pastaruosius du mėnesius klaidžiojo po sapnus ir juose gyveno realiau nei tikrame gyvenime.

Toliau ėjome tylėdami. Dabar tyla veikė raminančiai. Abu buvome susimąstę. Žingsniavome šalia kiekvienas su savo mintimis ir skaudžiais klausimais, į kuriuos kol kas neįstengėme rasti aiškių atsakymų ir kurie mus kamavo ir neleido svajoti apie ramybę.

Netrukus priėjome dviaukštį namą, apsuptą beržų. Jis gamtos fone atrodė tarsi išpieštas dailininko drobėje. Ruda ir tamsiai pilka spalvos labai natūraliai susiliejo su gamta.

– Turbūt atėjome...

– Oho! Va, čia tai bent namas... – aiktelėjo Ernestas. – Elena? Kas tau?

Tuo metu mano galvą perskrodė aštrus skausmas, vaizdas akyse ėmė lietis. Dar girdėjau, kaip Ernestas kažko manęs klausė, bet aš jo nebesupratau. Jo balsas ausyse skambėjo kaip neryškus aidas, kuris tolydžio tilo ir nyko mano mintyse.

XXIII. Dūmai

– Labas, – nedrąsiai pasisveikinau su mergina, kurią mačiau tik per siaurą pravertų durų tarpą.

Lauke pasidarė žvarboka. Lynojo. Nuo šalčio ir drėgmės man buvo šalta, rankos pamėlo ir sustingo.

Verandoje stovėjo supamoji kėdė ir nedidukas staliukas. Kažkodėl akimirksniu mintyse nupiešiau tą paslaptingą moteriškę iš turgaus, rytmečiu besisūpuojančią toje kėdėje su garuojančios kavos puodeliu rankose.

– Sveika, – tarė mergina auksiniais plaukais ir cinamono spalvos akimis. Neatrodė labai patenkinta, išvydusi nekviestą viešnią. – Kuo galėčiau padėti? – paklausė gana atžariai.

– Aš ieškau moters, kuri pardavinėja turguje daržoves, – man pačiai toks paaiškinimas nuskambėjo gana keistai, ir aš nusišypsojau.

Merginai, matyt, mano šypsnys pasirodė įtartinas.

– Čia tokia negyvena... – šiurkščiai atrėžė.

– Bet man užrašė šį adresą... O čia vienintelis namas...

– Nieko nežinau, – pertraukė mergina.

– Kas ten atėjo? – tolėliau nuo durų pasigirdo dar vienas balsas, kuris pasirodė man jau kažkur girdėtas.

Mergina staiga nusisuko ir nuėjo, palikdama praviras duris, užkabintas grandinėle. Paskui kažkas vėl priėjo prie durų ir jas uždarė. Išsigandau, kad mano apsilankymas tuo ir baigėsi. Tačiau tą pačią akimirką pasigirdo lengvas spragtelėjimas ir durys plačiai atsivėrė. Tarpduryje stovėjo man visiškai nepažįstama moteriškė ir paslaptingai šypsojosi:

– Tu... – pratarė vos girdimai.

Sutrikusi žiūrėjau į patrauklią jaunatvišką moterį, apsirengusią juoda elegantiška suknele, su tokia pat juoda įmantriai surišta skara ant galvos.

Įdėmiau įsižiūrėjau į ją. Akys... Atpažinau tas akis... Tai ta pati moteriškė! Anna. Tik dabar ji atrodė daug jaunesnė, tokia stilinga, pasitempusi... Tiesą pasakius, buvau priblokšta tokios netikėtos metamorfozės.

– Žinojau, kad ateisi, – dabar jau garsiai pridūrė ir iškišo galvą pro duris. – Vaikinas tegul tavęs palaukia čia.

Linktelėjau jai ir nuėjau prie Ernesto.

– Gali manęs palaukti čia? – sumišusi paklausiau. Jaučiausi nepatogiai, kad turėsiu palikti jį laukti lauke.

– Galiu, – atsakė kiek sutrikęs. – Bet gal galėtum man paaiškinti, kodėl mes čia atėjome ir ko tau reikia iš tos moteriškės?

– Paaiškinsiu, – patikinau. – Bet ne dabar...

Sugrįžusi prie namo, įsmukau pro praviras duris. Moteriškė uždarė jas ir pasuko raktą spynoje. Man dėl to pasidarė nejauku.

– Kotryna, – kreipėsi į mano amžiaus merginą auksiniais plaukais. – Eik į savo kambarį. Aš šiek tiek užtruksiu.

Mergina, metusi į mane pagiežingą žvilgsnį, užbėgo laiptais aukštyn. Kažkodėl aš aiškiai jai nepatikau.

Moteriškė atsisuko į mane ir įdėmiai nužvelgė savo skvarbiu žvilgsniu.

– Eime į virtuvę, – pamojo ranka, kad sekčiau iš paskos.

Virtuvėje kvepėjo kedro medžiu ir smilkalais. Tas kvapas man buvo neįprastas ir egzotiškas.

– Sėskis, – paliepė man priėjusi prie kriauklės. – Arbatos?

– Ne, ačiū.

– Kaip nori...

Moteriškė pašnairavo ir atsisėdo kitame stalo gale.

– Na, tai kas gi tave neramina? – paklausė ir prisitraukė prie savęs ant stalo stovinčią medinę pelėdos formos peleninę. – Elena...

– Iš kur žinote mano vardą? – sutrikusi paklausiau.

– Žinau.

– Jūs viena iš tų ekstrasensų?

– „Tų“ ? – pabrėžė iškreiptomis lūpomis, o tada užsitraukė cigaretės dūmą. – Ateini čia, į mano namus, netikėdama jokiais antgamtiniais dalykais, bet prašai mano pagalbos? – paklausė nusijuokusi.

– Aš jau pati nežinau, kuo tikiu ir kuo netikiu...

– Ko iš manęs nori?

– Jeigu jūs aiškiaregė, tai, tikriausiai, žinote kodėl jus sutrukdžiau? Noriu atsakymų.

– O klausimus nors žinai, jei reikalauji atsakymų? – pašaipiai paklausė.

– Taip, žinau. Ką jūs pamatėte, kai palietėte mano ranką anąkart? – palinkau virš stalo.

– Tamsius debesis... – atsakė akimirksniu. – Tai lyg vizija, sapnas nemiegant ir nepraradus sąlyčio su tikrove, – tarė gestikuliuodama žieduotais pirštais, išleidusi pro prasivėrusias lūpas dūmų debesėlį. Surūkiusi vieną, iš karto prisidegė antrą cigaretę. Atrodė, tarsi ji kažko nervintųsi. – Mačiau tamsų šešėlį, kuris sekioja paskui tave. Ir aš nežinau, kas tai...

Iš striukės kišenės išsitraukiau laikraščio skiautę ir padaviau jai.

Moteriškė nepatikliai pasižiūrėjo į mane, bet paėmė ją.

Stojo įtempta tyla.

Mačiau, kaip moteriškės akyse tos ugnelės, kurios tarsi peršvietė mane kiaurai, lyg užgeso. Kaktoje įsirėžė raukšlės.

Staiga ji karštligiškai pašoko nuo kėdės, užgesino cigaretę ir, pagriebusi mane už alkūnės, nutempė prie durų. Buvau lyg užkerėta ir klusniai ėjau paskui ją. Tiktai kai durų spyna spragtelėjo, aš vėl atgavau žadą.

– Ne! – surikau ir atsirėmiau nugara į duris, o moteris iš netikėtumo paleido mano alkūnę.

– Tu turi išeiti. Dabar! – iškošė pro sučiauptas lūpas įtampos pilnu balsu.

– Paklausykit... Man reikia jūsų pagalbos...

– Negaliu tau niekuo padėti... – jos akys aptemo ir balsas tapo abejingas.

– Prašau... – maldavau.

– Dabar tu manęs paklausyk. Tau padėdama aš labai rizikuosiu. Rizikuosiu savo dukra. Jokio garanto nėra, kad taip pat neatsitiks ir mano Kotrynai...

– Kas atsitiks? – paklausiau nieko nesuprasdama.

Moteris palinko prie manęs arčiau.

– Tas padaras, kurį tu matai sapnuose, yra demoniškos kilmės. Jis tave klaidina, – nuo jos žodžių mane ištiko šokas. – O dar jis minta tavo baime ir gyvybine energija. Nežinau, kodėl tu jį įsileidai į savo gyvenimą...

Mano mintyse kilo tikra kova. Širdis įtikinėjo, kad tai negali būti tiesa, bet protas teigė visai ką kita.

– Pirmą kartą kažką tokio matau. Net nesuprantu, kaip tai įmanoma. Kažkoks vyras, kurio nebėra tarp mūsų – gyvųjų, bandė tau pranešti apie tai...

– Tėtis... – tariau, visa nutirpusi iš išgąsčio.

Ūmai moteriškė jėga nustūmė mane nuo durų, atidarė jas, ir aš išėjau iš svetainės. Ji ketino jas tuojau pat uždaryti, tačiau aš mikliai pastačiau tarpduryje koją.

– Palaukit... O kaip man jo atsikratyti? – paklausiau svarbiausio klausimo.

– Nežinau... Žinau tik tai, kad aš tau niekuo negaliu padėti, apgailestauju...

Spragt... Durys užsidarė. Mano gyvenimas, kuris jau tarsi buvo aprimęs, nusistovėjęs ir pasidaręs beveik „normalus“, vėl sulaukė viesulo, kuris įsisukęs apvertė viską aukštyn kojomis ir vėl sujaukė mano mintis ir įsitikinimus.

Nejaučiau rankų. Nejaučiau nieko. Troškau tik užsidaryti savo kambaryje ir užmigti.

XXIV. Švyturys

Atsimerkusi pamačiau švytintį naktinio dangaus okeaną. Tik kur ne kur vienas kitas debesėlis greitai pralėkdavo genamas ledinio šiaurės nakties vėjo. Mėnulio pilnatis kabojo tiesiai virš paplūdimio. Smėlis keistai švytėjo atspindėdamas mėnulio šviesą.

Atsistojusi nusipurčiau smėlį nuo pilkos trumputės suknelės. Apsidairiau – paplūdimyje nesimatė nė gyvos dvasios. Nusprendžiau eiti pakrante palei vandenį. Neįsivaizdavau, kur aš nueisiu, nors tai ir nebuvo svarbu.

Jau antrą kartą atsidūriau panašioje vietoje. Vos pramerkusi akis, supratau, kad nesu realiame pasaulyje. Ko gero, užmigau beskaitydama knygą ant lovos.

Ilgai bridau per smėlį. Stabtelėjau tik pamačiusi tolumoje ant storo pajuodusio rąsto sėdinčią merginą. Ji irgi vilkėjo pilką suknelę. Jos ilgus, gelsvus plaukus plaikstė vėjas. Ji atrodė lyg laumė, verpianti medžių šešėlių siūlus.

Pamačiusi ją nusišypsojau ir pasileidau bėgti link jos, džiaugsmingai šaukdama: „Ei! Ei!“.

Mergina, priešingai nei aš, anaiptol neapsidžiaugė išvydusi mane. Skubiai atsistojusi ėmė bėgti tolyn nuo manęs. Laimei, bėgikė ji buvo prasta ir man pavyko ją prisivyti.

– Sustok! – sušukau uždususi, kai buvau jau netoliese.

Tačiau ji vis tiek bėgo. Netekusi jėgų sustojau. Mergina, pajutusi, jog aš nebesiveju jos, irgi sustojo ir atsisuko.

Mažais žingsniukais, atsargiai, kad neišgąsdinčiau, artėjau link jos. Prisigretinusi pamačiau jos cinamono spalvos akis.

– Kotryna... – tariau apstulbusi.

– Kas tu? Iš kur žinai mano vardą? – paklausė ji sutrikusi.

– Vakar matėmės. Aš buvau atėjusi pas tavo mamą, – nuo mano žodžių jos akys lyg patrakusios ėmė lakstyti į visas puses. – Vakar buvo sekmadienis...

Jos akys nustojo blaškytis. Ji tylėjo ir žiūrėjo į mane nieko nesuvokiančiu žvilgsniu.

Supratau, jog ji nieko neatsiminė. Turbūt nuo mano žodžių jai prašviesėjo atmintis.

– Tu... – tarė šaltai.

– Aha, aš, – nusišypsojau. – Jūs su motina labai panašios. Net tą ypatingąjį „tu“ tariate beveik identiškai.

– Tau juokinga? – veide įsirėžė nuostaba. – Kur mes?

– Hm... – akimirką mąsčiau, kaip jai atsakyti, kad atsakymas jos neišgąsdintų. Nusprendžiau nieko neslėpti. – Tu sapnuoji...

– Tai ką tu veiki mano sapne? – suirzusi paklausė.

– Neteisingas klausimas. Atvirkščiai – tai tu esi mano sapne, – pareiškiau savininkiškai.

– Tu juokauji?.. Kažkokia nesąmonė... – tarė, nusibraukusi išdraikytus plaukus nuo veido.

– Norėtum... Einam...

Mano nuostabai, Kotryna man pakluso ir mes patraukėme tolyn.

– Taigi, – nutariau sužinoti apie ją kuo daugiau, – tavo mama turi neeilinių sugebėjimų?

– Taip. Tačiau ji ne visada tokia keista buvo. Po avarijos ji ėmė matyti visokias vizijas, kalbėtis su anapusiniu pasauliu. Šiurpu. Per tą avariją netekau tėčio. Mano prosenelė buvo žiniuonė, visam kaimui pranašaudavo ateitį. Mama, matyt, tuos sugebėjimus paveldėjo. Tikiuosi, bent aš nepaveldėjau. Nenorėčiau matyti numirėlių dvasių ir fantomų...

– Užjaučiu dėl tėčio, – tariau ilgesingai prisiminusi savąjį tėtį.

– Nereikia man tavo užuojautos... – mestelėjo piktai.

– Gerai, – tariau atsainiai.

– Vakar buvai pas mus. Gal gali paaiškinti kodėl? Ir kaip aš atsidūriau tavo sapne?

– Maždaug du mėnesius, o gal ir daugiau, aš sapnuoju tokius ryškius tikroviškus sapnus, kaip šis. Jie linkę netikėtai virsti košmarais. Juose sutinku vieną ir tą patį vaikiną... – giliai atsidusau. – Tavo mama pasakė, kas jis demoniškos kilmės.

Kotryna iš nustebimo net sustojo.

– Bet kuo čia dėta aš? – tarė apstulbusi.

– Nežinau. Tavo mama labai bijojo, kad tau taip pat neatsitiktų. Aš turiu tave paslėpti. Jei tai įmanoma. Kad jis tavęs nepamatytų...

– Kur?! Aš juk nelįsiu į brūzgynus slėptis nuo kažkokio psichopato, kurio net žmogumi nepavadinsi!

– Nereikės...

Kotryna nustebusi atsisuko į mane, o aš prieš akis jau mačiau mūsų tikslą.

Netoliese ant skardžio stūksojo neveikiantis baltai-raudonai dryžuotas švyturys.

– Jo nebuvo...Prieš tai jo čia nebuvo! Kaip jis čia atsirado?! Bet juk mes ten neisime? – nervingai ėmė klausinėti išsigandusi Kotryna.

– Eisime. Tai pasąmonės žaidimai. Čia viskas įmanoma. Juk sapnuojame... Jei švyturys atsirado, vadinasi, būtent ten mes ir turime eiti.

– Tu trenkta... – pasukiojo pirštu ties smilkiniu Kotryna.

Linktelėjau.

– Žinau.

– Nelogiška. Aš juk turėčiau atsibusti. Juk sapne supratau, kad sapnuoju...

– Bet nepabusi. Nebent tave kas nors pažadintų. Šitas sapnas ne toks, kokius sapnavai prieš tai. Gal patylėkime ir tyliai eikime švyturio link, a?

Tačiau Kotryna ir toliau mane kankino savo klausimais. Vėjas vis stiprėjo, o lipant aukštyn jau ūžė taip, jog negirdėjau jos žodžių. Be to, visai nebetroškau kapstytis po praeitį. Norėjau viską užmiršti.

Greitai ėmė temti. Pilnatį uždengė stori kamuoliniai debesys.

Pagaliau priartėjome prie švyturio.

– Žiūrėk – ten kažkas eina! – Timptelėjo mane už rankovės Kotryna.

– Ką? – paklausiau išsigandusi.

– Ten kažkas eina... – pakartojo.

Pažvelgiau į tą pusę, kur žiūrėjo Kotryna. Iš tikrųjų tolumoje juodavo žmogystos figūra. Spėjau, kad ten ėjo Andrius. Vyliausi, kad jis nepamatys Kotrynos, nes uraganiniu virstantis vėjas pūtė jam tiesiai į veidą.

Mano širdis ėmė plakti kaip pašėlusi. Sugriebiau Kotrynos ranką ir mes pasileidome bėgti.

Švyturio durys buvo senos, surūdijusios. Patraukiau už rankenos. Durys, nors ir sunkiai girgždėdamos, atsivėrė. Įžengėme į akliną tamsą.

Atsargiai slinkome palei sieną. Viena ranka aš ieškojau laiptų turėklų, o kita stipriai laikiau Kotrynos ranką. Pagaliau mums pavyko rasti laiptus, ir mes sutartinai griuvinėdamos puolėme aukštyn.

Viršuje atsidūrėme pustuščiame kambarėlyje, kuriame prie sienos stovėjo tik stalas ir spinta.

– Kokia aš kvailė!..

– Kodėl? – paklausė manęs Kotryna.

– Juk dabar mes atsidūrėme aklavietėje... – atsidususi paaiškinau.

– Gal jis čia...

– Eis! – pertraukiau ją. – Klausyk, Kotryna, pasislėpk spintoje! Galbūt jis tavęs nematė... Žinoma, tai kvaila, bet jokio kito pasirinkimo mes, deja, neturime.

– Ir kaip tu manai, kiek man toje spintoje teks pratūnoti? – pasipiktino Kotryna.

– Aš nežinau, – prisipažinau sutrikusi. – Bet tik taip galiu tave apsaugoti. Turime nors pabandyti.

Kotryna sunkiai atsiduso ir nuėjo prie spintos. Pravėrusi spintos dureles išmetė iš jos kibirą ir šluotą. Linktelėjusi man įlindo į spintą. Aš uždariau dureles ir sukuždėjau:

– Pasistenk neišleisti nė garselio. Viskas bus gerai. Viskas turi būti gerai...

Palikusi Kotryną spintoje nuėjau prie lango. Jūra neramiai ūžė. Aukštos bangos dužo į krantą. Iš tamsių debesų ėmė kristi stambūs lašai.

Neramu buvo ir man. Tas laukimas mane tiesiog žudė.

– Na ir vėjas...

Krūptelėjau išgirdusi pažįstamą balsą. Atsisukau.

Andrius džiaugsmingomis akimis žiūrėjo į mane.

– O, labas, – bandžiau vaidinti, tarsi nieko nebūtų atsitikę. Apsimečiau, lyg ir toliau jis man patiktų.

Andrius priėjo prie manęs ir apkabino sušalusiomis rankomis. Užsimerkusi ir stipriai sukandusi dantis apkabinau jį per liemenį. Buvo sunku atsakyti tuo pačiu. Tačiau dar ne laikas išsiduoti.

– Tu viena? – paklausė dirstelėjęs į mane.

– Ką? – tariau sutrikusi drebančiu balsu. Širdis nerimastingai sutvaksėjo.

– Man pasirodė, kad prie švyturio mačiau baltuojančius du siluetus, – Andriaus balsas buvo kupinas begalinio smalsumo.

– Tau tik pasirodė, – bandžiau įtikinti dirbtinai šypsodamasi, tačiau jaučiau, kaip dreba mano lūpų kampučiai, ir jie mane išduoda...

Mintyse save keikiau, kad esu tokia apgailėtina aktorė, kad negaliu pameluoti net tada, kai to labai reikia... Juk nuo melo šiuo atveju priklauso kito žmogaus gyvenimas.

Spintoje pasigirdo šnaresys. Andrius į mane įtariai pašnairavo.

Jis pasuko prie spintos.

Tą akimirką norėjau nusirauti plaukus ir nusidirti sau odą. Jaučiausi taip, lyg mane kas būtų apiplikęs karštu vandeniu. Juk tikrai galėjau kažkaip to išvengti. Galėjau įtikinamiau meluoti ir vaidinti. Man galėjo pavykti! Galėjau sugriebti jo ranką ir išvesti į lauką. Nesvarbu, kad už lango siautėjo audra. Nesupratau, kodėl esu tokia nevykėlė. Galėjau... Bet nejudėjau. Stovėjau lyg suakmenėjusi, laukdama to, ko jau negaliu pakeisti.

Tuo metu Andrius pravėrė spintos dureles. Jos nemaloniai sugirgždėjo.

„Tai jau pabaiga...“ – pagalvojau su nevilties gaidele.

– Keista... – tarė Andrius atsisukęs į mane sumišusiu veidu. – Aš tikrai girdėjau šnaresį iš spintos...

Man atvipo lūpa.

Spintoje nieko nebuvo.

Man lyg akmuo nusirito nuo širdies. Akimirksniu atgavau kvapą ir žadą.

– Sakiau... kad tau... tik pasirodė... – tariau trukčiojančiu balsu, vis dar apstulbusi nuo netikėto įvykių posūkio.

Tikriausiai Kotrynai pavyko atsibusti arba ją pažadino jos mama.

– Ar tau viskas gerai? – susirūpinęs paklausė Andrius. – Esi išbalusi. Atrodai taip, lyg ruoštumeisi apalpti..

– Taip, man viskas gerai, – tikinau energingai linkčiodama galva.

Lauke jau rimo vėjas. Debesų properšose vėl matėsi giedras naktinis dangus.

– Einam pasivaikščioti? – pasiūliau žiūrėdama į tolį ir ruošdamasi su juo rimtai pasikalbėti.

– Gerai.

Viskas atrodė taip beprotiška.

Tolome nuo jūros. Ėjome tylėdami. Mano ranka buvo ištirpusi Andriaus delne. Dabar mąsčiau apie tai, kad visus tuos košmarus galėjo sukelti ne mano pasąmonė, o jis, Andrius. Suartėjęs su manimi, jis sužinojo visas mano silpnybes ir baimes. Vos tik prisiminus laikraščio skiautės antraštę: „Paauglys šaltakraujiškai išžudė savo šeimą. Vėliau ir pats nusižudė“, man norėjosi bėgti nuo jo kuo toliau.

Bet... juk tai jis išgelbėjo mano mamą. Juk tik dėl jo ji nepapuolė į tą baisią autokatastrofą su autobusu. Tačiau tai galėjo būti tik gerai apgalvotas jo žingsnis, kad priartėtų prie manęs, kad užsitarnautų mano pasitikėjimą.

Gal ir tame sapne, kai tėtis man kažką svarbaus norėjo pasakyti... jis išsigando Andriaus ir išnyko?

Prieštaringiausios mintys pynėsi galvoje ir niekas tarpusavyje nesirišo.

Andrius pasakojo, kad jis čia vienišas, nieko nesutinka. Jis mato tik mane. Tačiau galbūt šis pasaulis yra jo narvas? Jis uždarytas čia dėl savo poelgių, kuriuos įvykdė būdamas gyvas?

Atsimenu, kai man teta pasakojo, kad nusižudęs žmogus atiduoda savo sielą velniui.

Tai kvaila.

Manyje vyko kova tarp „taip“ ir „ne“, tarp proto ir širdies balso, tarp realybės ir iliuzijos...

Nuo beviltiškai neaiškios situacijos mane apėmė panika. Jaučiausi beprarandanti ryšį su sveiku protu.

Tai tikrai beprotiška.

– Šiandien tu kažkokia susimąsčiusi... – Andriaus žodžiai tarsi „pažadino“ mane iš mano minčių.

– Hmm... – neaiškiai numykiau.

– Kas tave neramina? Papasakok, Elena.

Ilgokai tylėjau. Dvejojau, ar pasakyti jam tiesą. Pagaliau giliai įkvėpiau oro ir pasiryžau.

– „Paauglys šaltakraujiškai išžudė savo šeimą. Vėliau ir pats nusižudė“, – kiek įmanydama tvirtesniu balsu pacitavau laikraščio antraštę ir išlaisvinau savo ranką.

– Ką tai reiškia? – pasižiūrėjo į mane sutrikęs Andrius.

– Tai seno laikraščio, kurį radau tvarkydama rūsį, antraštė. Manau, jog ne aš tau, o tu man turėtum paaiškinti, ką tai reiškia. Ar gali įsivaizduoti, kaip aš jaučiausi, po straipsniu pamačiusi tavo nuotrauką?

– Aš nieko nesuprantu, Elena...

– Kokia buvau kvailė, – akyse pradėjo kauptis ašaros. – Akla kvailė...

Andrius atsisuko į mane ir žengė žingsnį artyn.

– Net nebandyk artintis! – sušnypščiau, žengdama kelis žingsnius atgal.

– Kas tau pasidarė? – paklausė apstulbęs.

– Kas tu?! – įniršusi sušukau.

– Cha... – dabar jau kažkaip nervingai nusijuokė jis. – Nejaugi tu tikrai tiki tais paistalais, tuo senu laikraštpalaikiu? Geriau imk ir manęs paklausk, ar aš tai padariau...

– Neklausiu, nes tu ką tik pats viską pasakei. Išsidavei, kad esi melagis. Tu visą laiką žinojai, kas čia per vieta. Tu iš tiesų viską žinai ir apie save. Žinai, kodėl esi čia įkalintas!

– Argi tai taip svarbu? – paklausė drebančiu balsu. – Tau buvo blogai su manimi?

– Geriau jau būsiu tame blogio ir purvo pilname pasaulyje, geriau jame ir supūsiu, nei praleisiu amžinybę kartu su tavimi šitame iliuzijų sapne!

– Tu nori pasakyti, jog tikrai nebenori būti su manimi? – paklausė aiškiai suirzęs ir pasimetęs Andrius.

– Taip. Palik mano gyvenimą! Prašau.

– Nejaugi tu nenori būti laiminga?

– Ne! Tik ne su tavimi!

Andrius nieko nebeatsakė. Jis išnyko. Tiesiog ištirpo kažkur erdvėje taip tyliai ir nepastebimai, kaip be ženklo išnyksta vasarą iškritęs sniegas. 

XXV. Pabaiga

– Kai atsibusi, turėsi padaryti tris dalykus. Tik tris, – tarė Andrius ir pasilenkė prie manęs šiurpiai šypsodamasis. Niekada nebūčiau pagalvojusi, kad iš tikrųjų jis toks bjaurus.

– Eik velniop! – spjoviau jam tiesiai į jo šlykščiai išsiviepusį snukį.

Andrius atsilenkė ir isteriškai nusikvatojo. Paskui išsitraukė baltutėlę nosinę ir nusivalė veidą.

– Žinai... Maniau, kad esi protingesnė. Bet pasirodo, esi visiška kvailė...

– Ko tu nori iš manęs? – sušnypščiau kaip gyvatė ir ėmiau iš visų jėgų muistytis, bandydama išsilaisvinti. Bet virvės buvo labai tvirtai surištos.

– Tęsiame šou. Taigi... Prie ko aš sustojau?

– Paleisk mane... Prašau... – supratusi, kad geruoju tikrai nesibaigs, bandžiau maldauti, apsimestinai nusižeminusi.

Bet Andrius tik papurtė galvą ir nusijuokė.

– Pasigailėsi! Paleisk mane, Andriau! – dabar jau puoliau į isteriją.

– Geriau netrukdyk man, – tarė jis, žingsniuodamas pirmyn – atgal, matyt, norėdamas mane paerzinti. Paskui demonstratyviai iškėlė delną ir užlenkė vieną pirštą. – Pirma, turėsi nueiti ir nužudyti tą moterį ir jos dukrą. Jos tikrai to nusipelnė. Varge, kokių nesąmonių apie mane pripasakojo!... – atsisuko pakeltais antakiais, vaizduodamas smarkiai nustebusį.

– Psichopatas!

– Ir tai pasakė sociopatiška mergina, troškusi būti su vaikinu, kurį matydavo tik sapne! Todėl ar ne tu čia pati tikriausia psichopatė? – tarė ir užlenkė antrą pirštą. – Antra, turėsi nužudyti tą vaikiną, kuris įsižiūrėjęs į tave. Kuo jis ten vardu?

Mane perliejo karštis ir akyse pajuodo.

– A... Ernestas, rodos... Taip? – dviem pirštais suspaudęs mano smakrą, kilstelėjo galvą ir įsispitrijo į akis.

Viduje kunkuliavo išgąstis, sumišęs su pykčiu, bet suėmiau save į rankas ir ramiu tonu paklausiau:

– Kodėl manai, kad aš darysiu tai, ką tu pasakei?

– Darysi. Nes niekur nedingsi. Pamatysi. Na, ir trečias dalykas... Gal nori spėti? – staigiu mostu pastatė kėdę prieš mane ir apsižergęs ją atsisėdo atbulomis, rankas pasidėjęs ant atkaltės.

– Nužudyti tave? – paklausiau ironiškai.

– Suklydai. Manęs nužudyti neįmanoma. Nes aš – tavo sapnuose... Turėsi nužudyti savo mamą.

– Hmmm... Matai kaip? – apatišku žvilgsniu parodžiau, kad tai man nepadarė jokio įspūdžio.

– Elena, tu dar nesupranti šios situacijos rimtumo... – tarė ūmai suirzęs.

– Būtent. Tu tik nori mane pagąsdinti. Bet tai tik sapnas.

– Dar pamatysim, – tarė pakildamas nuo kėdės. – Gal priminti tau, kaip sugebu valdyti tavo mintis?

Šie žodžiai mane netikėtai sudomino. Nustojau muistytis ir suklusau.

– Atsimeni žilų plaukų sruogą? – vaipydamasis paklausė. – Būtum mačiusi savo apgailėtiną veidelį, kai išsigandai to reginio. Tu kvaila, Elena. Naivi ir kvaila...

Ūmai prieš mano akis atsivėrė tiesa – dabar aš jau žinojau, su kuo kalbu, ir mano baimė netikėtai dingo. Tuomet sarkastiškai nusijuokiau ir prabilau:

– Ar aš kvaila? Taip. Aš tai net pripažįstu. Ar aš akla? Be abejo. Buvau. Šie įvykiai tai puikiai ir įrodo. Bet nejaugi tu manai esąs protingesnis už mane? Deja... Iš tiesų esi paskutinis žioplys... Antraip, jei būtum mane pažinęs, taip gerai, kaip sakai, tai būtum galėjęs dar kartą be skrupulų pasinaudoti mano patiklumu, naivumu ir kvailumu. Tau tereikėjo išlaukti ir vėl pasirodyti man tinkamu metu. Ir aš vėl būčiau priėmusi tave į savo gyvenimą. Tuo metu aš vėl jaučiausi labai vieniša ir tavo kaukė man vis dar buvo veiksminga. Bet tu neiškentei ir nutrenkei savo pabaisos veido priedangą šalin. Tavo niekinga prigimtis nugalėjo tave ir tu pasirodei visu gražumu – neapdairiai atskleidei, koks monstras iš tiesų esi. Ir tai jau galas. Tavo spektaklio finalas. Tai PABAIGA. Daugiau tavęs niekada nebeįsileisiu į savo mintis, į gyvenimą ir į pasąmonę. Ir tu niekada nebesirodysi mano sapnuose. Ir aš niekada nebesapnuosiu košmarų, kuriuos man sugalvodavai tu!

– Apgailestauju, bet tu klysti – tai viso labo tik pradžia... – Andriaus akys klastingai sužibėjo.

Jis švilpaudamas nuėjo prie stalo, ant kurio buvo išdėlioti grėsmingi įrankiai: kirviai, grąžtai, plaktukai, pjūklai... Kilstelėjęs dešinę ranką, dviem pirštais suėmė savo smakrą ir sustigo mąstytojo poza – vaidino negalintį apsispręsti. Akimis išanalizavo visą įrankių eilę ir, paėmęs rankinį pjūklą, staigiu judesiu atsisuko į mane.

– Kaip siaubo filme. Tiks? – nusiviepė, bet atsakymo iš manęs nesulaukė. – Hmm... Kažkas nenori su manimi kalbėti?..

Nusisuko. Padėjo pjūklą atgal. Pakėlė kirvį.

– Manau, šitas tinkamas, hmm?.. – klausiamai nutęsė ir ėmė artintis prie manęs. – Klasika...

Mane tuo tarpu vėl sukaustė sugrįžusi baimė. Per nugarą iš išgąsčio vilnijo šiurpai, ir aš mintyse karštligiškai kartojau, jog tai tik sapnas ir aš turėčiau greitai pabusti...

Andrius atsistojo priešais mane ir, abiem rankomis paėmęs kirvį, tarė:

– Peilis. Ant virtuvės stalo. Paimk jį ir pirmiausia važiuok pas tą moteriškę. Jei namie bus jos dukra – nugalabyk ir ją. Jeigu jos nebus – nešvaistyk laiko veltui. Vėliau Ernestas... O galiausiai – tavo mama... Nors nežinau... Gal tavo mamai vertėtų skirti numerį „2“?.. Turi laiko iki vidurnakčio.

– Eik velniop! – įsiutusi pasižiūrėjau į jį, trokšdama nužudyti jį savo žvilgsniu.

– Kai jau kitą kartą užmerksi akis ir pasinersi į sapnus, į realybę tau sugrįžti niekada nebesinorės...

– Eik po velnių! Idiote, ar negirdėjai?!

– Tik po tavęs... – Andrius užsimojo kirviu ir pataikė man į kaklą. Akis užliejo raudona spalva.

Pašokau iš lovos žiopčiodama. Rankomis griebiausi už kaklo – jis kirviu pataikė būtent ten.

Nieko. Aš buvau sveika. Kaip save ir įtikinėjau – tai tik sapnas.

Girgžtelėjo durys ir į kambarį įėjo mama.

– Išgirdau, kaip pašokai iš lovos. Nejaugi vėl košmaras? Kaip miegojai? – vangiai paklausė.

– Puikiai, – atsakiau apsimestinai džiugiai, nenorėdama gąsdinti mamos. Nors pati širdyje iš tiesų džiaugiausi, kad košmaras jau pasibaigė ir aš vėl sugrįžau į realybę. – O tu?

Mama neatsakė, tik sunerimusi parodė ranka man į kaklą ir priėjo arčiau.

– Kas tau čia?.. – įtariai apžiūrėjo kaklą.

– O kas ten? – paklausiau sutrikusi.

– Didžiulis raudonas įbrėžimas. Dar šviežias. Ką tu, vaikeli, naktį darei? – paklausė su nuostaba mama.

– Vakar netyčia... – karštligiškai bandžiau sugalvoti logišką paaiškinimą, tačiau mama, nesulaukusi mano pasiteisinimo, šyptelėjo ir pasuko durų link.

– Būk atsargesnė... Pusryčiai ant stalo... – tarė jau išeidama.

– Keista... – sumurmėjau sau po nosimi. – Tai iš tiesų rūpiu aš čia jai ar nerūpiu?..

Vos mama nulipo žemyn, stryktelėjau iš lovos ir nulėkiau į vonią. Veidrodyje ant kaklo iš tiesų pamačiau raudoną žymę. Ilgas, tarsi katės nagais perdrėkstas ruožas, kuris, prilietus ranka, bjauriai perštėjo. Reikės kelių dienų, kad įbrėžimas užsitrauktų ir pradingtų.

Matyt, mama į tai nekreipė didelio dėmesio, nes aš dažnai įsipjaudavau, nusibrozdindavau visą kūną. Nerangumas man buvo įgimtas.

Nežinojau, ar čia sutapimas... Nenorėjau net žinoti.

Išsimaudžiusi, išsidžiovinusi plaukus ir apsirengusi nulipau žemyn pusryčiauti.

Sėdantis už stalo man užgniaužė kvapą. Ant jo gulėjo pats didžiausias namuose buvęs peilis, kurį mama naudodavo tik ypatingais atvejais.

– Kodėl čia guli šis peilis? – paklausiau sunerimusi.

– Nežinau... O kas? – klausimu į klausimą atsakė mama, ramiai gurkšnodama kavą. – Kažkas ne taip?

– Ne... Viskas gerai... – dabar mane jau rimtai nustebino mamos šaltumas.

Gal aš iš tikrųjų jau pradėjau kraustytis iš proto?.. Tikrai per daug keistų sutapimų mano gyvenime.

Pajutusi ūmai kilusį troškulį vienu ypu išgėriau stiklinę vandens, kuri buvo pastatyta prie lėkštės su blynais.

– Turiu išeiti, trumpam.

– Kur?

– Pas... – padariau pauzę surasti paaiškinimui. – Pas draugę.

– Pas... kokią draugę? – paklausė mama, kažką įtardama.

– Pas Joaną. Ji paprašė pagalbos, važiuosime apsipirkti.

– Ar įtikinamiau meluoti nesugebi? – mamos balse pasigirdo ironija.

Norėjau trenkti sau per veidą. Sunku jai meluoti. Retai man pavyksta ką nors nuo jos nuslėpti.

– Gerai jau... Einu pas Kotryną. Ji gyvena visai netoli. Susipažinau su ja turguje... – paaiškinau.

– Na, tiek to... Tarkim, patikėjau. Bet kitą kartą man nemeluok? Gerai? – pasižiūrėjo į mane skvarbiu žvilgsniu. – Eik, tačiau pirmiausia pavalgyk.

Akimirksniu pašokusi atsidūriau prieangyje, pagriebiau prie durų kabojusią striukę ir įkišusi galvą į virtuvę išbėgdama pamojavau mamai, kuri vis dar tebestovėjo suraukusi kaktą ir piktai dėbtelėjo man pavymui.

– Mam, nepyk...Vėliau pavalgysiu, – stabtelėjusi kiek galėdama linksmiau pasakiau ir išskubėjau į lauką.

Šįryt mama iš tiesų buvo kažkokia pavargusi, vangi ir irzli. Nusprendžiau grįžusi būtinai jos paklausti, kaip ji jaučiasi, kas jai kelia nerimą.

Lauke buvo saulėta. Ėjau mindydama auksu nusidažiusius rudeninius lapus, kurie linksmai čežėjo man po kojom.

Norėjau pasikalbėti su Kotrynos mama. Papasakoti jai, ką šiandien susapnavau. Man įgriso būti persekiojamai naktinių košmarų. Troškau, kad pagaliau visa tai baigtųsi.

Priėjusi prie Kotrynos namų, įžengiau į verandą. Pastuksenau į masyvias medines duris, tačiau niekas neatsiliepė. Pabandžiau antrą kartą ir trečią. Tyla. Supratau, kad stoviniuodama verandoje nieko nepešiu.

Pabandžiau duris atidaryti. Mano nuostabai, jos nė nebuvo užrakintos.

– Laba diena! – sušukau įžengusi į ištaigingus namus, kad pagaliau kas nors mane pasitiktų. – Ar yra kas nors?

Tyla. Nesupratau, kaip durys galėjo būti atidarytos, jei namie nebuvo nė gyvos dvasios.

Nusprendžiau pasidairyti po namus. Žvilgtelėjau į virtuvę. Ten irgi nieko neradau. Nedrąsiai įžengiau pro praviras virtuvės duris ir ėmiau smalsiai dairinėtis po visokių mažmožių ir sudžiūvusių gėlių pilnas lentynas.

Staiga, taip man besidairant, laiptinėje nuaidėjo žingsniai. Kažkas artinosi prie virtuvės. Mano veidą išpylė raudonis – įsibroviau į svetimus namus...

Iš nuostabos net aiktelėjau ir klestelėjau ant kėdės – virtuvės tarpduryje pasirodė išsiviepusi Andriaus marmūzė.

– Tai reiškia, aš vėl sapnuoju... – apimta nevilties konstatavau liūdną faktą.

– Ne – a, mieloji, tu nesapnuoji... – tarė išsišiepęs.

– Vėl niekaip negaliu atsibusti... – pralemenau pusbalsiu.

– Tavo vietoje aš tuojau pat bėgčiau pas savo mamą, – tarė rankomis pasirėmęs į stalą ir palinkęs prie manęs, įžūliai stebeilydamasis man į akis.

Mane apėmė dusinantis išgąstis.

– Ką tu jai padarei, šlykštyne?! – paklausiau pašokusi.

– Nieko, – tarė mirktelėjęs. – Dar nieko, – pridūrė išsiviepęs ir išėjo pro duris.

Tai įvyko akimirksniu. Mano kvėpavimas padažnėjo. Jaučiau, kaip įsiūtis auga mano viduje ir palengva plinta po visą kūną. Jis tiesiog sprogdino mane iš vidaus.

Žaibiškai apsidairiau – akys užkliuvo už virtuvės peilių rinkinio, stovinčio ant spintelės. Išsitraukiau ilgiausią. Stipriai sugniaužiau delne...

Man jau nebebuvo svarbios mano veiksmų pasekmės. Dabar man rūpėjo tik mano mamos ir tų pažįstamųjų ramybė, į kurią jis dėl mano kaltės kėsinosi.

– Ei! – sušukau pribėgusi prie jo, besiruošiančio išeiti iš namų.

Jis atsisuko. Akimirksnį mūsų žvilgsniai susitiko. Jo akys išsiplėtė. Burna kreivai išsižiojo. Jis pradėjo žiopčioti. Susmuko ant kelių.

Peilis buvo įsmigęs jam tiesiai į krūtinę.

Tai pasibaigė.

Per jo marškinius pradėjo sunktis kraujas.

Kai kūnas išsidrėbė ant grindų ir akis paliko gyvybė, tik tada supratau, ką padariau. Nustėrau, pamačiusi, ką nužudžiau. Tai nebuvo Andrius. Ant grindų gulėjo išsitiesęs Annos, Kotrynos motinos, kūnas.

Man vėl haliucinacijos...

Netekau žado. Mano kojos, rankos aptirpo, pasidarė tarsi vatinės, ir aš be garso susmukau prie Annos kūno, stebėdama negyvas jos akis.

Kylanti rauda dusino, negalėdama atgauti kvapo, abiem rankomis ištraukiau peilį iš jos negyvo kūno. Visa virpėjau kaip epušės lapas. Drebančiomis rankomis vos nulaikiau kruviną peilį. Atsistojusi pajutau, kad mano kojos linksta į visas puses. Kaip vaiduoklis nuslinkau į virtuvę ir, nuplovusi kraują nuo peilio, įsidėjau jį į kuprinę.

„Ką tu padarei?!“ – aidėjo mano galvoje.

Nusprendžiau bėgti kaip paskutinė bailė. Bijojau, kad čia tuojau pat gali atsirasti Kotryna ir aš nežinočiau, kaip jai visa tai paaiškinti. Aš žudikė. Tik tiek tegalėčiau jai pasakyti.

Išbėgau iš namo. Lėkiau griuvinėdama kuo toliau nuo tos prakeiktos vietos lyg nuo vaiduoklių irštvos. Dabar tetroškau, kad mane partrenktų automobilis, kad į mane žiebtų žaibas ar atsivertų po kojomis žemė – toks baisus skausmas varstė širdį ir aš neįstengiau savyje užslopinti žodžio – „žudikė“.

Staiga pasukusi už kampo atsitrenkiau į žmogų, partrenkiau jį ir pati suklupau. Pakėliau galvą – tai buvo Kotryna.

– Gal galėtum atsargiau? – šiurkščiai paklausė atsikėlusi ir nusipurčiusi džinsus.

Aš irgi greitai pašokau nuo žemės ir nusibraukiau nuo skruostų ašaras.

Pažvelgusi į Kotrynos veidą, pajutau neapsakomą pasibaisėjimą savimi. Viskas baigta. Viskas prarasta. Mano gyvenimas, mano svajonės, mano laimė. Viskam galas.

– Buvai pas mamą? – paklausė.

– Ne... Jos nebuvo namie, – nudelbiau akis, o ausyse spengė nuo pasakyto melo.

Tą akimirką ėmiau savęs nekęsti. Norėjau pati save pasmaugti.

– Aišku. Tai...

Nelaukiau, kol ji dar kažką pasakys. Negalėjau žiūrėti jai į akis. Nusisukau ir bėgte pasileidau tolyn nuo jos.

Pasiekusi savo namus, įlėkiau vidun ir nudūmiau laiptais tiesiai į vonią. Užsirakinau. Susmukau ant grindų ir puoliau raudoti.

Tai nebuvo sapnas. Tai klaikus košmaras, virtęs realybe.

Galvą gręžte gręžė vienas klausimas: „O kas toliau?“. Tačiau atsakymas, iš tiesų nieko nereiškė. Aš neturėjau ateities.

Nusiprausiau veidą, stengdamasi nežiūrėti į savo atvaizdą veidrodyje.

Nekenčiau Andriaus. Nes jis – tikras monstras. Jis yra blogis. Tačiau ir aš esu tokia pat. Pasirodo, blogis tūnojo mano viduje. Jis tik snaudė ir laukė tinkamos akimirkos pasirodyti.

Kai mama pasibeldė į vonios duris, persigandusi krūptelėjau.

– Ar tau viskas gerai? – pasigirdo balsas už durų.

– Aha... – kimiai burbtelėjau.

– Tai leiskis į apačią. Pašildžiau valgyti.

Nieko neatsakiau. Palaukiau, kol mama nuėjo.

Išgąstis kiek atlėgo. Kaip aš dabar pasižiūrėsiu jai į akis? Aš nemoku nieko nuslėpti. Kai ji sužinos, ką padariau, tikrai manęs išsižadės. Ilgai tūnojau vonioje, kol galvoje susikūriau planą ir, rodos, širdyje kiek palengvėjo.

Įžengusi į virtuvę vėl pasijutau labai blogai. Atsisėdusi prie stalo per prievartą bandžiau valgyti, kad tik nesuerzinčiau mamos. Bet ji buvo kažko susimąsčiusi, tad nieko nepastebėjo. Jos lyg ir nebuvo virtuvėje.

– Šiąnakt sapnavau baisų košmarą, – netikėtai liūdnai prabilo. – Mane persekiojo kažkoks žmogysta su gobtuvo ant galvos. Su kirviu rankoje jis sekė paskui mane miške. O aš bėgau, bėgau ir bėgau... Sapnas buvo toks realistiškas... Jis bėgo man iš paskos ir šaukė tavo vardą. Man buvo taip klaiku, bet aš niekaip negalėjau atsibusti... Aš nesuprantu, kodėl...

O aš akimirksniu viską supratau – Andrius sapnuose pradėjo persekioti ir mano mamą! Nuo tos minties žvėriškas įtūžis žaibiškai užliejo visą mano kūną. Tik dabar jis susimaišė su beribiu pasibjaurėjimu savimi.

– Mama, – kreipiausi prikimusiu nuo raudojimo balsu. Ji pasižiūrėjo liūdnomis akimis. – Daugiau nesapnuosi blogų sapnų. Aš tau pažadu.

– Ką? – paklausė sutrikusi, tarsi pažadinta iš snaudulio.

Nieko neatsakiau. Tylėdama nunešiau lėkštę į kriauklę ir nuskubėjau į mamos kambarį. Pagriebiau jos vaistinėlę. Žinojau, kad ten rasiu migdomųjų vaistų. Springdama ašaromis linkstančiomis kojomis nuslinkau į vonią. Užsirakinau vonios duris, susmukau ant grindų ir šalia išsidėliojau visas tabletes – jų buvo gera sauja, nes pasigriebiau viską, ką radau. Akimirką padvejojusi, ėmiau tabletes ir vieną po kitos rijau net neužsigerdama.

Žinojau, jog žengiu beprotišką žingsnį į nebūtį. Tačiau Andriui juk iš tiesų ir reikėjo tik manęs, kad įstrigčiau su juo kažkokiame siurrealistiniame sapnų pasaulyje. Dėl to buvau šventai įsitikinusi, kad prarijusi šitas tabletes pateksiu ten, kur ir jis. Ir tik taip apsaugosiu savo artimuosius.

Nurijau paskutinę tabletę ir susisukusi į kamuoliuką atsiguliau ant grindų. Ilgokai taip gulėjau kaip apmirusi, apatiška visam pasauliui ir nieko nebejaučiau – nei sielos skausmo, nei sąžinės graužaties... Tik karštos ašaros viena po kitos tyliai ritosi skruostais. Netrukus akys pradėjo merktis ir temstančia sąmone dar spėjau suvokti, jog išeinu į amžinąją žiemą, iš kurios aš jau niekada nebegrįšiu ir jokio pavasario, t.y. prabudimo nebesulauksiu...

Pasaulis, kuriame atsidūriau, skendėjo tamsiame rūke. Niūrioje prieblandoje išvydau nykias žmogystas, kurios be menkiausio garso tarsi juoda gyvatė vorele slinko pro mane. Jų buvo neaprėpiama daugybė. Pro mano akis plaukė nesibaigianti įvairaus amžiaus žmonių minia: tiesūs kaip stygos ėjo jaunuoliai, žingsniavo gunktelėję pusamžiai ir klibinkščiavo susikūprinę senukai – pastarųjų čia buvo bene daugiausia. Tik vienas kitas vaikas tipeno kur ne kur įsimaišęs tarp kitų. Neįstengiau įžiūrėti tos žmonių upės nei pradžios, nei pabaigos. Pro mane monotoniškai ėjo ir ėjo nebylūs žmonių šešėliai apatiškais it iš akmens iškaltais veidais. Net vaikai – ir tie buvo keistai ramūs. Atrodė, jog pro mane slenka nesibaigianti fantasmagoriška zombių minia.

Pamaniau, kad turėčiau ko nors paklausti, kas čia per vieta. Prisigretinau prie vienos moteriškės. Ji sunkiai krypuodama, bet neatsilikdama nuo kitų abejingai lingavo nežinoma kryptimi.

– Atsiprašau, – kreipiausi į ją nedrąsiai.

Tyla. Moteris net nepažvelgė į mane.

– Atleiskit, – tariau jau garsiau. Ištiesusi ranką bandžiau paliesti jai petį, bet ranka, nieko neužkliudžiusi, nuslydo per rūką.

Vėl jokio atsako. Nusprendžiau palikti ją ramybėje ir pabandyti paklausti kieno nors kito.

Priėjau prie įspūdingo ūgio vyriškio, vilkinčio juodą kostiumą. Jo ūgis galėjo siekti du metrus.

– Atsiprašau, pone... – kreipiausi pakėlusi galvą ir pasistiebusi ant pirštų galiukų, kad galėčiau pažvelgti jam į akis.

Bet vyriškis praėjo pro mane net nežvilgtelėjęs. Tas demonstratyvus abejingumas mane pradėjo siutinti. Nesupratau, kodėl esu visų ignoruojama.

Po nepavykusių bandymų išsiaiškinti, kur patekau, nusprendžiau tiesiog prisišlieti prie žmonių ir eiti kartu su jais.

Radusi tarpą, įsiliejau į žmonių upę. Buvo gana nejauku tarp tų nesvetingai nusiteikusių žmogystų, tačiau nugalėta smalsumo pasižvalgiau į šonus. Šalia manęs iš dešinės ėjo moteris. Jos makiažas buvo išplaukęs, paakiuose juodavo nubėgusio tušo dryžiai. Ji vilkėjo tamsoje pamėkliškai baltuojančią vestuvinę suknelę. Abiem rankomis gniaužė sudžiūvusių gėlių puokštę. Jos veidas buvo be gyvybės ženklų ir visai nederėjo prie suknelės.

Nuo to vaiduokliško vaizdo mane nukrėtė šiurpas.

O žmonės slinko ir slinko. Ėjo be garso – plaukė tartum šešėliai įkyriai lėtu žingsniu. Ir aš apatiškai plaukiau su jais.

Staiga nuotaka stuktelėjo mane alkūne. Pamaniau, kad ji tai padarė netyčia. Tačiau netrukus ji trinktelėjo jau gerokai stipriau. Dar vėliau kažkas visa jėga pastūmė mane iš nugaros. Aš susvirduliavau ir vos nesuklupau. Atsitiesusi atsisukau ir pamačiau abejingą vyro veidą.

Staiga kažkas stipriai pastūmė mane iš šono ir aš nukritau ant žemės. Gulėjau išdribusi ant juodo grindinio, o pro šalį abejingai plaukė nebyli žmonių upė. Apstulbusi negalėjau suprasti, už ką jie mane stumdo. Galėjau tik pasiguosti, kad niekas manęs parkritusios dar nepuolė spardyti kaip numesto bulvių maišo.

Manyje sukilo pyktis. Jis išprovokavo ryžto antplūdį. Pakilusi nuo žemės ir sugniaužusi kumščius drąsiai nuėjau pirmyn ir vėl įsiliejau tarp žmonių.

Dabar jau nebesižvalgiau į šalis. Bandžiau nebeišsiskirti iš minios.

Tačiau ir šis bandymas susitapatinti su plaukiančiais žmonių šešėliais buvo bevaisis. Šalia manęs žingsniavusi žila senyva moteriškė ūmai grįžtelėjo ir piktai pastūmė mane. Įsiutusi atsisukau į ją.

– Atsiprašau? – klausimu parodžiau, jog nesuprantu, kas vyksta.

Bet moteriškė tik rūsčiai pagrasino lazda.

Nusprendžiau nepasiduoti. Smūgio išmušta iš eilės vėl prisigretinau prie tos moteriškės. Ji vėl skubiai atsisuko ir visa jėga išstūmė mane iš eilės. Nustebau, jog šį kartą ir pati iš jos pasitraukė ir prišoko prie manęs.

Akimirką jos akys įgavo gyvybės, pasidarė žmogiškos.

– Tau dar ne laikas! – netikėtai sukliko moteriškė spiegiančiu balsu. – Net nebandyk daugiau mūsų trukdyti... Kvaila mergšė... – burbėdama ji grįžo į savo vietą, mane palikdama sumaištyje.

Dar kurį laiką slinkau pasitraukusi atokiau nuo tų nedraugiškai nusiteikusių pamėklių. Paskui palikau jas ramybėje ir, kaip į šalį pavarytas šuo, paėjusi tolėliau, kol jų nebemačiau, apimta juodos nevilties, bejėgiškai atsiguliau ant šalto grindinio. Troškau, kad tamsa pasiglemžtų mane į savo glėbį ir aš ištirpčiau joje.

Ir kodėl aš stebiuosi, kad jie nepriima manęs... Juk aš – žudikė. Šaltakraujiška žudikė. Ne. Ne tik žudikė... Ir savižudė...

O čia, kur esu, tai turbūt ir yra tas nežinomas anapusinis pasaulis, ir aš amžinai įstrigau šioje tuštumoje.

Supratau, kad tai jau pabaiga.

PABAIGA...

XXVI. Paliaubos

„Mama... Mamyte...“ – kuždėjau lyg maža mergaitė, susapnavusi košmarą ir atsibudusi viena tamsiame kambaryje. Paskui ėmiau šaukti. Šaukiau vis garsiau, tačiau mano balsas buvo iškraipytas ir lyg aidas atsimušdavo ausyse kelis kartus.

Čia buvo tamsu. Labai tamsu. Jokių net menkai matomų pilkų šešėlių, anei baltų ruoželių, nė vieno šviesos lašelio, vien tik aklina tamsa.

Mano akių vokai merkėsi sunkiai, lyg tos metalinės girgždančios švyturio durys, kurias atidarinėjau sapne. Pro siaurą akių tarpelį, pridengtą ilgų mano blakstienų, pradėjau įžiūrėti išblukusį veido kontūrą. Vaizdas liejosi akyse, ir aš negalėjau išskirti to veido bruožų, neįstengiau atpažinti jo.

Tačiau mano širdis ūmai pajuto ir atpažino tą rūke boluojantį veidą.

Mama!

– Mam... – vos girdimai sukuždėjau. Balsas buvo prigesęs ir duslus.

Pagaliau vaizdas ėmė ryškėti ir aš aiškiai išvydau pavargusias mamos akis, iš kurių lyg lietaus lašai kapsėjo didelės ašaros. Po akimis buvo įsirėžę violetiniai ratilai. Ir visa ji atrodė kažkokia sunykusi ir tarsi nesava.

Pabandžiau pakelti galvą, tačiau vos pajudinus persmelkė pulsuojantis skausmas.

– Ojojoi... – suaimanavau.

– Viskas gerai, dukrele, viskas gerai... – raminančiai sušnabždėjo mama, palinkusi prie manęs ir aš su palengvėjimu išvydau jos veide nusibrėžusią šypseną.

Pasiilgau jos raminančio balso, kaip pasiilgsta lietaus nyki dykumos augmenija. Man atrodė, kad tų mieliausių pasaulyje garsų negirdėjau visą amžinybę...

– Ramiai pagulėk, Ele, – džiugiai tarė mama, besijuokdama pro dar nenudžiūvusias ašaras. – Einu, pakviesiu gydytoją. Dabar jau tikrai mums viskas bus gerai!

Kai mama išskubėjo iš palatos, mane pervėrė siaubas. Nors negalėjau pasukti galvos, bet tiesiai prieš akis mačiau baltutėles sienas, virš galvos liuminescencines lempas, šalia lovos sustatytas lašelines...

Tai buvo ligoninė.

Nesupratau, kas čia dedasi ir kodėl esu čia. Tikriausiai, dabar turėčiau būti aname pasaulyje. Nes juk pervėriau peiliu žmogų, o vėliau ir pati nusižudžiau...

Neramias mano mintis nutraukė aukštakulnių kaukšėjimas, skausmingais tvinksniais atsiliepdamas mano galvoje. Pajutau, jog į palatą įėjo kažkas svetimas. Tai tikrai nebuvo mano mama.

– Kaip laikaisi? – paklausė manęs moteriškas balsas.

Niekaip negalėjau prisiminti iš kur, bet jis man pasirodė labai pažįstamas.

Staiga mano pritemusią atmintį perskrodė baltas šviesos ruožas.

Tai Kotrynos mama!

Apstulbusi staigiu judesiu pakėliau galvą ir prieš akis išvydau JĄ. Taip, ji buvo gyva ir sveika, tik labai išvargusi ir sunerimusi. Tačiau vis tiek atrodė labai elegantiškai.

Netekusi žado neįstengiau atsakyti į jos klausimą. Žiūrėjau į ją aptirpusia širdimi, lyg vaiduoklį pamačiusi, ir negalėjau net pajudinti lūpų. Prisiminusi sapną krūptelėjau.

Sapną!

Pasirodo, tai buvo tik SAPNAS!

– Kotryna irgi tik neseniai atsibudo, – tarė ji ramiu balsu, priėjusi prie palatos lango.

Lauke buvo tamsu, tad spėliojau, koks dabar paros metas – ankstyvas rytas, naktis, o gal ir vakaras...

– Įsivaizduok, kaip aš jaučiausi, kai vieną rytą, ruošdama sau arbatą, ji netikėtai apalpo, – Kotrynos mamos balsas ėmė virpėti, mačiau, kaip skruostais nuriedėjo kelios ašaros. – Vieną minutę ji dar šnekučiavosi su manimi, juokėsi, o kitą – be gyvybės ženklų jau gulėjo ant virtuvės grindų. Ji lyg užmigo. Jos kvėpavimas tapo gilus ir lygus. Vėliau oda pabalo... Akimirką išskydau ir puoliau į paniką, išsigandusi, kad jos neteksiu... Mane apėmė siaubas, pagalvojus, kad prarasiu vienintelį inkarą, kuris laiko mane šiame gyvenime. Juk ji – mano saulė, kuri nušvietė tamsią padangę... Visi žmonės turi turėti saulę savo gyvenime, tiesa? – atsisukusi retoriškai paklausė, o po akimirkos jau vėl žiūrėjo pro langą į tamsą. – Bandžiau ją žadinti, bet man nepavyko... Daktarai pasakė, kad tai itin retas miego sutrikimas... Letargo miegas... – Ūmai Kotrynos mama suirzo ir ėmė nervingai gestikuliuoti rankomis. – Taip jie nori viską paaiškinti savo bla bla bla moksliniais terminais. Tačiau jokio paaiškinimo man iš tiesų nereikėjo! Žinojau, kad ji užstrigusi kažkokiame paraleliniame pasaulyje kartu su tavimi. Žinojau, jog viskas priklausys tik nuo tavęs, – sunkiai atsiduso. – Taip pat žinojau, kad tau pavyks sugrįžti, – tarė nusibraukdama nuo skruostų ašaras.

– Aš... Nieko nesuprantu... – vos girdimai sušnabždėjau.

– Tau nieko ir nereikia suprasti, – tarė pasižiūrėjusi į mane netikėtai šiltu žvilgsniu. – Šiame pasaulyje ne viskas turi loginį pagrindą. Tiesiog ne viską galima paaiškinti...

Klausiausi jos ir tylėjau, bandydama sugaudyti savo minčių nuotrupas.

– Tau viskas bus gerai, – mostelėjusi ranka tarė Kotrynos mama, eidama prie durų. – Tavo mama ateina su daktaru, – pridūrė netikėtai sustojusi ir atsisukusi. – Ilsėkis, Elena. Savaitę buvai panirusi į miegą... – nuo jos žodžių man atvipo lūpa. – Nėra ko čia stebėtis. Ten juk laikas bėga kitaip. Einu pas Kotryną... Ir dar... – atsisuko į mane norėdama kažką pridurti. – Kuo greičiau sustiprėk. Tavęs dar laukia ilga kova. Tai tik trumpalaikės paliaubos. Ruoškis.

Mįslingai nusišypsojusi, moteris išėjo iš palatos.

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt