Ukbaro enciklopedija

Sudarytojai – Regimantas Dima, Liutauras Leščinskas

Redaktorė – Rima Budrytė

Nuotraukos – Dainius Dirgėla

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2013

Įvadas

Bene prieš dešimtį metų Lietuvoje buvo labai madingas toks argentinietis rašytojas Chorchė Luisas Borchesas. Jo apsakymas „Tlön, Uqbar, Orbis tertius“ leido keliems besiblaškantiems pasauliniame voratinklyje surašyti savo žinias apie Ukbarą ir Tlioną. Tiek, kiek jiems leista žinoti. Net nežinant, kas ir kiek leido.

Beje, šie į knygą perkelti tekstai irgi nėra išsamūs. Kai kurie „Ukbaro enciklopedijos“ straipsniai mistiniu būdu jau pradingę amžiams. Tai yra žinoma man. Kitiems dar kažkas žinoma. Žinias šiems tekstams teikė žmonės, pasivadinę Mistra, Cronopio, Troy, Baristeris, Margarita, Minis, Amliw, Liutus, Hla, Barnis. Savaime suprantama, tai slapyvardžiai. Kas jie tokie, kai gyvena ne pasauliniame voratinklyje – nėra tvirtai žinoma. Keli autoriai jau dingo prieš dešimt metų. Kai kurių tekstų žinomi tik pavadinimai. Dėl to kiekvieno straipsnio autoriai specialiai nenurodyti. Nes negi jie kūrė Ukbarą... Ukbaras buvo ir yra visados, tik žinios apie jį kartais prapuola.

Regimantas Dima

A

Ukbaro akmenys

Ukbaro akmenys turi magiškų galių. Tačiau visi jie giliai paskendę raistuose.

Traukti akmenis iš raisto – nedėkingas, bet labai pelningas darbas. Labiausiai pašėlę ukbariečiai kartą per metus iš šimtametės liepos skobtu luotu išplaukia žvejoti Ukbaro akmenų. Vidury raisto ukbariečiai staiga metasi į vieną luoto galą, luotas statmenai sminga į raisto gelmę ir iškyla jau su akmeniu. Kartais iškyla ir vienas kitas ukbarietis.

Ukbaro akmenys parduodami akmentašiams, kurie iš jų tašo paminklus Ukbaro didvyriams. Kadangi akmenys stebuklingi – paminklai atgyja. Dėl to Ukbaro didvyriai nemirtingi.

Ukbaro angelai

Ukbaro angelų plunksnos yra pilkesnės ir šiaip smarkiau praretintos nei angelų iš pagrindinės būstinės. Tie iš pagrindinės net nėra linkę stovėti ant vieno debesies greta Ukbaro angelų.

Ukbaro angelai paprastai nespėja sutraukti cigaretės, mat vėl laikas nerti žemyn galva gelbėti skęstančio piliečio ar jauno poeto, smengančio į visišką depresiją, kai žiūri į Liu kalną. Taip ir nardo, pilki, nevalyvi, net atostogų jų neišleidžia. Ukbaras gi, visi supranta...

Ukbaro Arka

Kaip žinoma, Ukbare lyja. Lyja, lyja, lyja. Manoma, anksčiau ar vėliau Ukbaras bus užtvindytas. Tačiau ukbariečiai tam ruošiasi. Jie stato Arką. Visos iki vienos Ukbaro organizacijos pasirašė Arkos Statymo Aktą. Kai kurių organizacijų vadovai iškilmingoje pasirašymo ceremonijoje net nurideno skruostu rūsčią vyrišką ašarą. Visi iki vieno jaudinosi dėl Ukbaro ateities.

Tačiau Ukbaro Ižde veisiasi tik pelės ir jokių pinigų, tad laivų statyklai net neiškasti pamatai. Per valstybines šventes organizacijų vadovai pamojuoja vienas kitam su dideliu susirūpinimu dėl valstybės ateities – Arkos Statymo Aktu, bet Aktas nuo mojavimo per valstybines šventes jau suplyšo.

Ukbaro ateitis

Kas jau kas, o Ukbaro ateitis yra visiškai šviesi. Dėl klimato kaitos lietūs kada nors nustos arba prilašės tik tiek, kad pakaktų maloniam turistiniam klimatui. Tada atvažiuos milijonas turtingų Tliono turistų ir tie turistai sakys: „Ohoho, kokia nuostabi Ukbaro šalis, kur buvo mūsų protas anksčiau!“ Ir kasmet paliks pusę savo pinigų nuostabiajame Ukbare.

Kai Ukbaro Ižde jau bus ne tik Iždo pelių kailiukų, bet ir tikrų pinigų – nuo Liu kalno nusileis Išminčius ir paaiškins, kaip sutvarkyti Ukbaro ekonomiką.

Soduose ukbariečiai už Tliono turistų pinigus pasodins pinigų medžių. Ir pinigų medžiai duos trigubą derlių. Kiekvieną rudenį.

Taip Ukbaras suklestės.

B

Ukbaro beprotystė

Ne vienas svečios šalies valdovas, pasiuntinys, žinianešys ar šiaip garbingas keliautojas mirtinai įsižeisdavo, kai ukbariečiai jį iškilmingai išvadindavo bepročiu. Dėl šios priežasties net buvo kilę penki kruvini ir per pusšimtį diplomatinių karų. Kodėl taip atsitiko, aiškina Ukbaro metraščiai.

Prieš gerus porą šimtų metų, kai du Ukbaro princai vienas kitą išvadino bepročiais, Konstitucinis teismas ėmėsi spręsti, kas yra protas ir beprotystė ir kaip juos atskirti. Net kelerius metus Ukbaro didmiesčių aikštėse vyko audringi vieši debatai, kas dar protingas, o kas jau ne, ir kur tas atskaitos taškas, nuo kurio galima pradėti skaičiuoti beprotybę. Kadangi kiekvienam „protingojo taško“ argumentui atsirasdavo ir kontrargumentų, protingumo kartelė buvo leidžiama vis žemiau. Pavyzdžiui, buvo nutarta, kad valdovas nėra protingas, nes tik beprotis gali valdyti Ukbarą. Pavaldiniai irgi nėra protingi, nes tik bepročiai gali leistis valdomi tokio valdovo. Net šunys nėra protingi, nes paklūsta bepročiams šeimininkams, o avys – beprotės, nes klauso aviganių šunų. Ir akmenys kvaili, kad leidžiasi mėtomi į avis.

Galų gale prieita prie bendros nuomonės, kad protingas yra tik Abstraktus Kūdikis (AK), bet tik iki pirmojo iš savo prosenelių gimimo. Nes beprotybė persiduoda iki trečios kartos.

Šiuo metu mėginama aprašyti AK gyvenimą iki jo prosenelių gimimo ir AK nuveiktus darbus. O nė vienas ukbarietis neįsižeidžia pavadintas bepročiu ir kitus taip pavadina su didele pagarba ir supratingumu.

Ukbaro bibliotekininkai

Palyginti sausa vieta Ukbare yra biblioteka. Todėl dėl bibliotekos prižiūrėtojo vietos reikia labai smarkiai kovoti. Kartą per dešimt ar dvidešimt metų, kai miršta eilinis bibliotekininkas, į atsilaisvinusią vietą skelbiamas konkursas. Reikalavimų sąrašas trumpas – privalai būti aklas ir vardu Chorchė. Nes bibliotekoje yra paslapčių ir ne Chorchėms nėra reikalo jų suprasti. Bibliotekininkas paslaptis ir saugo.

C

Ukbaro choreografija

Siekdami išreikšti tautos dvasią, Ukbaro gyventojai savo šaunumą demonstruoja šokdami. Geriausias rezultatas yra šokant ištaškyti kuo daugiau purslų iš balos, kurioje šokama. Tuo parodomas susižavėjimas Ukbaro klimatu bei gyvenimo būdu. Šokama paprastai trise, idant būtų galimybė dramatizuoti šokį ir išreikšti kuo daugiau emocijų. Jei po itin audringo šokio bala išsitaško (bet tai praktiškai labai retas atvejis), tiems šokėjams niekada gyvenime nebereikia šokti. Giminėje apie juos sklando garbingos istorijos ir įvairūs pasakojimai.

Šokėjas, Kuris Ištaškė Balą, paprastai iškart pasmaugiamas garota, kad nesikankintų likusį gyvenimą, kuriame nebeturėtų ko siekti.

D

Ukbaro dantiraštis

Nors ukbariečiai nuo seno naudoja tlioniškus rašmenis, ant kelių tūkstančių metų senumo molinių lentelių aptinkama dantiraščio fragmentų. Šios lentelės retkarčiais iškasamos Ukbaro pelkiakalniuose.

Istoriko Tylso fon Uko teigimu, dantiraštis neabejotinai priklauso Ukbaro civilizacijai ir rodo amžiną bei neįveikiamą ukbariečių norą rašyti. Esą senovės ukbariečiai iki skausmo trokšdavo rašyti, tačiau neturėjo kaip ir su kuo. Kad nepradėtų rėkti iš dvasinio skausmo, jie dantimis sukąsdavo molines lenteles. Taip ir atsirado dantiraštis.

Nedraugiškos kaimyninės tautos ukbariečių dantiraštį savo metraščiuose vadino клинопись ir teigė, kad Ukbare rašoma ne dantimis. Tačiau Tylsas fon Ukas bet kokias dantiraščio sąsajas su klynu kategoriškai neigia.

Ukbaro Didžioji Tiesos Knyga ir Penki Principai

Visiems Ukbare yra žinoma, kad Ukbaro Didžiojoje Tiesos Knygoje trūksta pirmųjų puslapių, kuriuose buvo išdėstyti Penki Principai. Todėl bet kuris sąmokslininkas, norėdamas organizuoti perversmą ar šiaip gerą aferą, paskelbia turįs ir žinąs Penkis Principus. Eiliniam sąmokslui pasibaigus eiline nesėkme, po ilgų žudymų ir kankinimų paaiškėja, kad Penkių Principų ir toliau nėra.

Niekingi plagiatoriai kitose šalyse netgi rašo tekstus išdėstydami argumentus penkiais punktais. Bet kurio tokio rašeivos už patyčias iš Didžiųjų Ukbaro Penkių Principų laukia penkių dienų skandinimas, deja, teisingumas dar ne visada visus pasiekia.

Ukbaro disidentai

Ukbaro disidentai migruoja į tolimus neištirtus kraštus, kur aštriadančiai vietos gyventojai švaistosi beisbolo lazdomis, o jų moterys dainuoja liaudies dainas, neoficialiai pripažįstamas pačiomis švelniausiomis, lyriškiausiomis ir švankiausiomis pasaulyje.

Valstybinis Ukbaro Kenkėjų Gaudymo Biuras (UKGB) visus disidentus surašo į vieną ilgą sąrašą. Anksčiau popieriaus lapai su disidentų vardais buvo laikomi segtuvuose, tačiau segtuvų gana greitai pritrūko. Dėl to paskutinį dešimtmetį kenkėjai surašomi dideliame vyniojamojo popieriaus ritinyje. Ritinys laikomas slaptame angare, kuris kasmet padvigubėja į aukštį, plotį ir gylį. Toks sprendimas patinka ir UKGB, ir disidentams. Pastariesiems – dėl to, kad ritiniui taip išaugus niekas jo nebesugeba išvynioti, ir UKGB smogikai gali perskaityti tik keletą vėliausių disidentų įrašų. Visi kiti nebaudžiami mėgaujasi Ukbaro užmarštimi, kuri neapdairiai vadinama laisve.

Dėl šių sąvokų painiavos dauguma gyvų ir mirusių Ukbaro disidentų laikomi gerais poetais.

Ukbaro dizainas

Ukbaro dizaineriai nuo seno garsėja savo lietvamzdžiais. Dėl palankių oro sąlygų šis menas yra perduodamas iš kartos į kartą, tad ukbariečiai yra daug pasiekę lietvamzdžių kūryboje. Kurdami lietvamzdžius jie meistriškai naudoja įvairias medžiagas, atranda naujų savybių ir kas kartą tobulina lietvamzdžių funkcionalumą. Ukbare rengiamos kasmetinės lietvamzdžių parodos.

Nors kiekvienas ukbarietis prie savo namo yra pritvirtinęs originalius dizainerių lietvamzdžius, kasmet atsiranda vis naujų sprendimų. Jų kūrimas labai užslaptintas ir saugomas po devyniais užraktais. Per kasmetines parodas dizaineriai žiūri vienas į kitą iš apačios ir stengiasi nutraukti vandens tiekimą konkurentams, idant šie negalėtų parodyti savo sprendimo pranašumų. Keturias lietingiausias savaites trunkanti paroda išaiškina geriausius. Tad Ukbaro verslininkai laukia eilėje su ukbariškais pinigais ir už mažiausią kainą perka teisę gaminti lietvamzdžius.

Ukbare yra padirbinėtojų ir piratų. Tai tie patys dizaineriai. Jie saugo savo projektus ir niekam jų nerodo, bet kartu imasi pogrindinės gamybos, vos pakeisdami savo gaminio matmenis, spalvą ir visiškai panaikindami funkcionalumą. Lietų mėgstantys ukbariečiai verčiau už nežmoniškus pinigus perka padirbinius su autografais, nei moka centus už originalius lietvamzdžius be dizainerio parašo. Kai kurie Ukbaro dizaineriai, dar neišaiškinto kvaitulio apimti, mėgina emigruoti iš Ukbaro su savo idėjomis ir lietvamzdžių projektais. Tačiau Kitos Pasaulio Šalys kažkodėl yra pamėgusios dar 2000 metų senumo lietvamzdžių modelius ir neperka naujų pasiūlymų. Ten Ukbaro dizaineriai greitai suvokia savo talento ribotumą ir grįžta į Ukbarą, kur jau niekada nebepakliūva į geriausiųjų dešimtukus. Jiems yra paskiriamos pensijos, o aplink juos sukuriamas nuolatinis sausros laukas iki gyvos galvos.

Ukbaro dramaturgija

Ukbaro dramaturgija remiasi Ubandoxi suformuluotais principais – kvadratu kvadrate. Tai keturi veikėjai su keturiomis savybėmis. Pastovus tik Gerasis Raudonasis Drakonas. Jis pjesės pabaigoje atsklendžia nubausti nuobodžiausio veikėjo. O šiaip vyrauja tokie veikėjai: melagis tėvas, kekšė duktė, narkomanas sūnus, motina debilė. Šiuolaikiniai dramaturgai naudoja pažangius personažus: kekšę sūnų, debilą tėvą, motiną narkomanę ar net dukrą internautę.

E

Ukbaro enciklopedijos klastotojai

Nelabai rimti tyrinėtojai pareiškė, kad Ukbare įmanoma siuntinėti paštu popierių. Šmeižtas ir visiškas Ukbaro klimato paniekinimas. Ukbare toks trapus dalykas, kaip popierius, praktiškai negali egzistuoti dėl ukbariškos drėgmės. Ukbaro ambasadorius Liu kalne įgaliotas paneigti visas tokias insinuacijas. Svarbų tekstą ukbariečiai iškala akmenyje arba perduoda eiliuota forma vienas kitam. Taip pat ponas Ubandis pareiškė, kad ukbarologai klastotojai ateityje negaus vizos į jo šalį.

Ukbaro etiketas

Ukbariečiai mandagūs ir drovūs žmonės. Sutikę labiau sušlapusį mandagiai kaire koja pateškena ant jo vandens iš artimiausios balos. Teškenti dešine koja yra baisus įžeidimas, nes dešine koja vaikšto tik Didysis iš Liu, o kiti nemoka to ir privalo verstis tik kairėmis kojomis bei rankomis. Moterys, kadangi sunkiai atskiria kairę nuo dešinės, susitikusios išvis nesiteškena, o tik droviai parodo savo kūną, tuo pabrėždamos savo moteriškumą.

F

Ukbaro filologija

Kartą per penkerius metus Ukbaro universitete vyksta priėmimas į Ukbaro filologijos specialybę. Dažniau negalima, nes tik dukart per dešimtmetį nuo Liu kalno į Ukbaro pusę nulipa Vienintelis Ukbaro Filologas (VUF).

VUF nemoko studentų, kaip ir ką rašyti. Taip pat nemoko, kaip ir ką skaityti. Nei kaip ir ką suprasti. Pirmąją kiekvienos paskaitos valandą VUF tiesiog žiūri pro senos auditorijos langą į lietų. Likusį pusvalandį žiūri tiesiai priešais save į studentams nepasiekiamus dvasinius tolius.

Talentingiausi VUF studentai išmoksta įžvelgti dvasinių tolių prieangį ir sėkmingai išlaiko egzaminus, į visus klausimus atsakydami tylia šypsena arba labai tyliai ir grakščiai skambindami akustine gitara. Kai mirs VUF, pats tyliausias studentas taps naujuoju VUF. Niekas to nesužinos. Ukbariečiai tiki, kad Vienintelis Ukbaro Filologas toks pat nemirtingas kaip ir Liu.

Ukbaro fleitos

Fleitos Ukbare gaminamos iš didelio neskraidančio paukščio Emo šeivakaulio.

Emo dažnai sutinkamas Ukbaro pelkėse – pasislėpęs dumble, į paviršių iškišęs tik smaragdinio žalumo dantytą snapą. Miklus ukbarietis sugeba staigiu judesiu sučiupti Emo už gerklės, truktelėti į viršų ir tiksliu lenkto peilio judesiu išpjauti šeivakaulį.

Ukbaro Gamtomylos ministerija nustatė, kad šeivakauliai paukščiams nėra būtini, tad jie išgaunami laisvai ir nelicencijuotai. Tai nedraudžiama netgi turistams. Nes ne kiekvienas iš šeivakaulio pasigamins fleitą.

Didi paslaptis, kaip fleitų meistrai kietame aštriame Emo šeivakaulyje pragręžia skylutes. Tautoje gyvuoja legenda, kad jas savo rūgščiomis ašaromis išsidegina patys Emo – tie reti individai, kurie suvokia savo būties esmę. O kas gi belieka paukščiams, negalintiems skraidyti.

Fleitą turintis ukbarietis saulėlydžio valandą įsitaiso pelkėje – lizde iš trijų viršūnėmis surištų karklų – ir pučia vieną liūdną natą. Kuo ilgiau pučia, tuo gausesnis lietus aplanko jo kraštą.

Fleitos, pagamintos iš Emo protėvių Emosaurus Flutilicus suakmenėjusių kaulų, sugeba sukelti ne tik lietų, bet ir uraganą, valstybės perversmą, ekonomikos krizę, meilę. Tokių fleitų Ukbare oficialiai registruota tik trys, visos jos – svarbiausių valstybės asmenų rankose. Deja, niekas niekada nežino, ar šie apskritai moka groti.

Ukbaro fotomenas

Fotografuoti Ukbare galima tik vandenį – ne mažiau vienos tuzinosios kiekvienoje nuotraukoje turi užimti vanduo.

Išskirtiniais atvejais galima fotografuoti ir žmones, bet jie turi verkti.

Kasmet Ukbare rengiamas lietaus fotografijų konkursas, tačiau už jį daug garsesnis yra lygiagrečiai vykstantis matematikų simpoziumas, kurio metu matematikai skaičiuoja nufotografuotus lietaus lašus.

Ukbare draudžiama naudoti atsparius drėgmei fotoaparatus. Nes niekas negali būti jai atsparus, o drėgmė atspari viskam.

G

Ukbaro gėlės

Tlione gėlės randasi iš šalčio. Vasaros sniegui iškritus, pasirodo pirmieji pumpurai. Pražysta tuomet, kai pajunta praeinant ukbarietį, nenešiojantį akmens ant širdies. Žydi tol, kol nuskins. Skinti žiedai sudūžta į smulkias aštrias šukes. Mėgstamiausia gėlė yra vanilės skonio Submarinas. Todėl gavęs dovanų saują sudaužyto Submarino, gyventojas būna laimingas ištisą akimirką.

Ukbaro geležinkelis

Kadaise sekmadieniais iš Tliono atvažiuodavo traukinys, koks užsimiršęs senolis vis ateina pažiūrėti traukinių.

Vietoj stoties jau porą dešimtmečių įrengtas Valstybinis Ukbaro higienos sandėlis. O ir bėgius galima pamatyti tik valstybės pakraščiuose. Tiesa, geležinkelio pylimas dar kerta visą Ukbarą. Bet tik tiek. Retas jaunuolis jau bežino, kam reikalingas tas pylimas.

Pareigūnai žada atstatyti geležinkelį, bet juk reikia kokių nors pastangų ir iš Tliono pusės. Deja, tų pastangų iš Tliono pusės ir nėra.

Ukbaro gyventojai kaip paukščiai

Ukbare kažkada buvo akmenimis grįstas kelias iki Tliono, bet jis pamažu suiro. Tačiau Ukbaro valdovai nelabai ir jaudinosi dėl kelio ar kaip gyvena paprasti ukbariečiai, kur jie dings. Sausumos kelio beveik nėr, jūra tik keli drąsesni ukbariečiai gali išplaukti. Ir gyveno taip valdovai numoję ranka, ir ukbariečiai gyveno atgal numoję ranka.

Bet ukbariečių vis mažėjo ir mažėjo, miestų aikštėse jau nebuvo kam klausytis įsakymų, valdovai barė moteris, bet tos sakė gimdančios nuo savo vyrų. Ir ne tik nuo savo. Tai kur tada žmonės, pagrįstai pyko valdovai.

Ir tada vienam išminčiui vieną rudenį jie liepė išsiaiškinti, kur dingsta ukbariečiai. Išėjo išminčius rudens vakarą, atsisėdo ant akmens veidu į Liu kalną ir pamatė. Sutemus dangumi skriejo viena eilė ukbariečių po kitos, sumosuodavo rankomis paskutinį kartą virš Ukbaro ir dingdavo kažkur už Liu kalno, Tliono pusėje. Pagalvojo išminčius, kas per gyvenimas, kad žmonės rudenį išskrenda kaip paukščiai. Gal tikrai reikia kažką daryti…

Ukbaro globėjas

Kitaip nei Tlionas su visa savo angelų ir demonų hierarchija, Ukbaras teturi vieną tikrą angelišką globėją – sunkiai bepaskrendantį, bet užtat itin raumeningą ir gerą. Tokį dieviškąjį strutį, kuris iškilus pavojui niekur nebėga, o kiša galvą tiesiai į idėjinės Ukbaro pelkės vidurį.

Ukbariečiai iš pagarbos šalies trumpasparniui globėjui nulipdė paminklą vienoje sostinės centrinės pelkės pusėje, o iš pagarbos jo kiaušiniams – kitoje. Tiesa, tik vienam kiaušiniui, nes lėšas, skirtas antrajam lipdyti, pasisavino praktiškai niekam nežinomas antrasis (puolęs) Ukbaro globėjas. Kur jis dėjo tas lėšas, Ukbaro tiriamoji žurnalistika dar neišsiaiškino, bet paprasti ukbariečiai mano, kad iškeitė į grindinio trinkeles, kuriomis išgrindė kelią į Tlioną. Tam, kad būtų patogiau tuo keliu kada nors iškeliauti.

O tuo metu vienintelis ir tikrasis išlikęs Ukbaro globėjas visais raumenimis rašo interneto dienoraštį, naktimis surenka pieninius ukbariečių vaikų dantis ir laisvalaikiu nelegaliai prekiauja viltimis ir svajonėmis, kiek prasilenkiančiomis su oficialiu Ukbaro tikėjimu, kad gyvenimas gimsta iš lietaus ir baigiasi lietumi.

I

Ukbaro istorija

Buvo anksčiau parašyta Ukbaro istorija, deja, niekingai neteisinga. Naujoji bus Teisingiausia istorija. Senosios istorijos adeptai bus užkasami iki kaklo atgręžtais veidais į Liu kalną.

Ukbaro istorikai

Visose kaimyninėse šalyse žilagalviai Ukbaro istorikai iškart suimami ir įkalinami. Nes niekas netiki egzistuojant šalį, kur gali tiek lyti. Tada Ukbaro istorikams surengiami teismai, kuriuose jie sukertami vieninteliu neatsakomu klausimu: kaip gali būti, kad istorikų daug, o istorija – viena? Ukbaro istorijos klastotojams kaimyninėse šalyse skiriamos bausmės nuo 100 iki 120 rykščių. Tada nubaustieji ištremiami atgal į Ukbarą. Be teisės žvelgti tiesai į akis.

Beje, Ukbaro artimiausioje kaimynėje – už Liu kalno plytinčioje Tliono monarchijoje – į nemalonę kartais patenka istorikai ne tik iš Ukbaro, bet ir iš labai tolimų egzotiškų kraštų. Nesigilinant jiems taikoma ta pati standartinė bausmė, besibaigianti tremtimi į Ukbarą. Čia, beje, istorikams atseikėjama dar 30–50 rykščių (kad negadintų tarptautinių santykių tulžingais atsiliepimais), tada svetimtaučiai paskiriami Pasakų Porintojais lopšeliuose-darželiuose. Tai gerbtinos ir siektinos pareigos Ukbare.

Tikrieji Ukbaro istorikai teigia, kad būtent taip atsirado „Tūkstančio ir vienos nakties pasakos“ bei mistiškasis Lotynų Amerikos realizmas.

K

Ukbaro kantrybė

Lietus tetrunka vieną ukbarietišką akimirksnį. Gal todėl užsieniečiai apie ukbariečius, kurie prisėdę sausrų iškankintuose svečiuose kraštuose laukia lietaus, sako, kad jie „tokie svajingi romantikai“...

Ukbaro karštis

Niekas ir netikėjo, kad taip gali kada nors būti Ukbare: kartą netikėtai vasaros viduryje stojo karščiai. Tie keli, kurie neišvažiavo iš Ukbaro, paraudusia oda ir skaudančiomis galvomis sėdėjo ant upės kranto ir džiugiai tabalavo kojomis. Nes dėl karščio buvo uždrausta net dirbti. Jie galvojo – va ir pas mus beveik kaip Tlione. Ir mes pradėsime gyventi, tuoj atvažiuos turistų ir augs pas mus mandarinai su citrinomis. Dabar jau tikrai suklestėsime.

Net amžinasis Liu kalnas nuo tokio karščio lyg ir bandė išnykti. Bent jau jo kontūrai virpėjo kaip jauna mergaitė, patys žinote kada. Buvo taip gera, kad beveik buvo galima parduoti savo šlapiąją tėvynę.

Ukbaro kelias į Tlioną

Kas paskutinis sugebėjo pravažiuoti senuoju keliu į Tlioną, retas beatsimena. Pusę kelio šiais laikais dar įveikia Ukbaro didvyriškojo jaunimo organizacija, kai žengia protėvių didvyrių atminimo takais. Bet pasiekus pusiaukelę prasideda jau neįveikiami brūzgynai ir užvartos su nuošliaužomis.

Kai kurie naivuoliai parėkauja – statykime naują kelią į Tlioną. Be ryšio su Tlionu mes degraduojame. Jokia pažanga mūsų nepasiekia. Autarkinė valstybė pražus.

Išmintingi senoliai tokiems atsako paprastai: sėsk, įsižiūrėk į Liu kalną, ar ten kur nors matai pažangą, ar kalnas kada pajudėjo? Kalnas per amžius stovi. Ir kaip Liu, taip Liu.

Ukbaro klastotės

Klastoti yra nacionalinis ukbariečių užsiėmimas. Pats Ubandis bandė jį suklastoti, teigdamas, kad Ukbare klastotojai yra išgyvendinami, baudžiant juos vizų atėmimu. Vis dėlto naujausi eksperimentiniai tyrimai rodo, kad pats Ubandis buvo ne kas kitas, o didysis klastotojas, bandęs įteigti savo pavaldiniams įvairias suklastotas mintis, kaip antai: dėl drėgmės Ukbare nėra popieriaus arba ukbarologas Troy nenulipa nuo Liu kalno. Šios klastotės yra kruopščiai fiksuojami Ukbaro Didžiojoje Tiesos Knygoje.

Ukbaro klimatas

Griežtai musoninis. Lyja nuo birželio mėnesio iki kitų metų birželio mėnesio. Ukbaro gyventojai puikiai prisitaikę prie tokio klimato. Kol lyja, jie užsiima rankdarbiais, kiek protingesni kuria eilėraščius ir kitaip lavina savo intelektą. Sausuoju laikotarpiu – vidutiniškai šešias dienas per metus – jie puola aktyviai daugintis ir kitaip kvailioti.

Ukbaro kova su depresija

Kai Ukbare būna sausa, apie tai rašo visi laikraščiai. Kai lyja – nerašo. Lietus įprastas iki žiovulio. Taip ir su liūdesiu. Jis Ukbare yra visada ir nuo seno, net valdovai yra liūdni, retas Ukbaro valdovas yra energingas ar palaksto paskui moterišką sijoną.

Kai kurie išminčiai taip ir sako – kol lis, kol mes būsime liūdni, kol nepersekiosime savo moterų su dviprasmiškais pasiūlymais – tol ir gyvensime depresijoje.

Tada Ukbaro moterys neramiai kuždasi pakampėmis ir šaudo akimis spėliodamos, kuris valdovas ir kada jas puls. Laukimas sekina. Kai puls, jos priešinsis ir bėgs. Miško link. Tokiu greičiu, kad valdovas neatsiliktų per toli ir per greit nepagautų...

Taip praeis pesimizmas, depresija ir lietus. Dėl trečiojo yra abejonių, bet pirmi du dalykai tai tikrai praeis.

Ukbaro kulinarija

Dėl drėgno klimato galima užauginti tik roplių, galvakojų moliuskų, varliagyvių bei musių. Jie su džiaugsmu ir valgomi. Bet kadangi plebėjai įtaria Tlione esant ir kitokio maisto, Ukbaro valdovai kasdien išduoda apie 500 g alkoholio kiekvienam suaugusiam ukbariečiui – dėl dezinfekcijos ir kad ramiau būtų. Tad visi geria, išskyrus sausąjį sezoną, kai visi dauginasi.

Ukbaro kvaili statistikai

Ukbaro valdovai jau įtarė kažką negero dėl gyventojų skaičiaus. Kaip įtari, taip ir atsitinka. Negana to, kad siuntė išminčius ieškoti trūkstamų ukbariečių, tai dar pasiuntė ir statistikus, kurie, būdami visai ne išminčiai, suskaičiavę pasakė, kad tiek, kiek dainose, ukbariečių nebėra.

Valdovai žinojo – geriausios dainos negali atsisakyti. Ką veiks Ukbaro liaudis per lietus, jei ilgesingai nedainuos ir nešoks? Liaudis be dainų, valdovai be dantų – ar kažkaip panašiai sako sena Ukbaro patarlė. Tad valdovai tiems kvailiems statistikams liepė imti ir surasti trūkstamus iki dainos žodžių žmones. Iš dainos žodžių neišmesi. O žmogų visada surasi. Dabar ropinėja kruvinais keliais verkiantys statistikai ir ūkauja po Ukbaro pašalius ir krūmus žmonių. Šlapi ir purvini. Bet grįžti negali. Valdovai urzgia ir griežia dantimis. Jei statistikas dar ir kvailas – tai nelaimė valstybei ir pačiam statistikui.

L

Ukbaro laikrodžiai

Ukbaro valandos matuojamos Ukbaro laikrodžiais. O laikrodžiai yra sudaryti iš kūgio formos cinkuoto metalo formų. Kai pastatytas lietuje kūgis prisipildo kupinas, ukbarietis žino, kad praėjo jo valanda. Tada prieina kitas, išlaisto aną valandą ir matuoja savąją.

Šie Ukbaro laikrodžiai aiškiai yra kažkokios senos konstrukcijos dalys, nes ant kai kurių konusų dar galima perskaityti teksto pradžią: „Neklausk ką tau gali duoti Ukbaras, o...“

Daug Ukbaro valandų sudaro Ukbaro metus. Arba, skaičiuojant kitaip – per Ukbaro metus tikrai pamatysi praplaukiant kokio nors priešo lavoną.

Ukbaro lenkas

Ukbare kitataučių praktiškai nėra. Tačiau jame gyvena vienas ūsuotas lenkas.

Lygiai 8.00 valandą ryto Ukbaro lenkas pasirodo centriniame Ukbaro gastronome su tuščiu alaus buteliu. Itin galantiškai tardamas „Dzen dobre“ visoms gastronomo pardavėjoms (jos automatiškai kilsteli krūtis) ir Ukbaro močiutėms (jos nieko nekilsteli), Ukbaro lenkas priduoda tuščią alaus butelį ir įsigyja pilną. Ir taip kiekvieną rytą.

Ši istorija rodo tęstinę ir nekintamą Ukbaro toleranciją tautinėms mažumoms. Ir mažumų lojalumą alui.

Ukbaro „lietaus lapelis“

Ukbare sklando dar viena legenda, kuri paaiškintų svetimšaliui fenomenalią ukbariečių atmintį poezijai, jei tik nors vienas ukbarietis kada teiktųsi padeklamuoti nors vieną eilėraštį svetimšaliui ar svetimšaliui girdint. Net visi užsienio slaptųjų tarnybų įrašai tose vietose, kur ukbariečiai deklamuoja eiles, tampa nenuskaitomais ir nepataisomai sugadintais, patys ukbariečiai tai kuo puikiausiai panaudoja fonui sudaryti aptardami svarbesnius slaptuosius įvykius. Vienintelis tokiuose įrašuose išlikęs ir kaskart pasikartojantis žodžių junginys – „Lietaus lapelis“...

Ir tik specialiuose akvariumuose muziejaus bibliotekoje dar galima perskaityti kelis ką tik iš Liu papėdės atvežtus eilėraščius, vis dar mirgančius lietaus rašmenimis, kurie čia akimirką pasirodo ant rasojančių lietaus akvariumų sienelių, čia ir vėl akimirksniu išnyksta, tad vien tik paraudusiuose gražuolių Chuanitų skruostuose ar aklųjų bibliotekininkų Chorchių atodūsiuose ir tegali pamatyti bei pajusti jų lietingą dvelksmą...

M

Ukbaro matematika

Ukbaro gyventojai nevartoja pastovaus dydžio skaičių. Jie operuoja dviejų tipų skaičiais – vieni einant laikui didėja, kiti – nyksta ir mažėja. Skaičių kitimo greitis yra pastovus ir yra susijęs su Ukbaro istorija. Pirmojo tipo skaičiai teoriškai turi pasiekti neapibrėžtai dideles reikšmes, o antrojo – išnykti iki dydžių, kurių praktiškai nebereikia nė minėti, bet tai turi įvykti labai tolimoje ateityje. Yra alternatyvi Ukbaro matematika, kur skaičiai kinta nenusakomu greičiu, bet tokios matematikos sekėjai dažniausiai baudžiami, nes kartais įneša nemažai painiavos.

Ukbaro mąstytojai

Ukbaro mąstytojų labai galingas protas. Ne mąstytojai pro juos praeina labai atsargiai, šokdami šonan, vos mąstytojas kosteli. Nes anie leidžia egzistuoti Ukbarui – tuo, kad galvoja apie jį. Susirgę ar numirę mąstytojai nebegalvoja apie Ukbarą ir Ukbaras galėtų dingti nuo Visatos žemėlapio. Bet taip nėra, nes Ubandoxi paliepė (reikia pažymėti, kaip reta, išmintingai paliepė) prie Dabar Mąstančių apie Ukbarą būdrauti atsarginiams mąstytojams. Taip Ukbaras užsitikrino amžiną egzistavimą. Tai yra kol gyvas nors vienas ukbarietis, jis bus atsarginis būdraujantis mąstytojas ir Ukbaras egzistuos.

Ukbaro medicina

Ukbaro medicinos atsparos taškas yra idėja, kad žmogus ne serga, o protestuoja prieš nesibaigiantį lietų. Potobliachas Žaliasis, šios tiesos atradėjas, gydydavo žmones atsistojęs prie tariamo ligonio lovos ir monotoniškai bambėdamas „Kokia baisi sausra“. Daugelis ligonių po dienos kitos atsidėkodavo apmėtydami Potobliachą kas po ranka papuolė ir atsikeldavo baisingai rėkdami. Labiau užsispyrę mirdavo, tuo užsitraukdami nešlovę. Vėlesniais amžiais tai tapo ritualu, kurio metu kaimo Bamblys būdavo apmėtomas iš anksto suruoštomis dovanomis.

Ukbaro meno festivalis

Ukbaro gyventojai mėgsta šokti. Juk didžiausia garbė yra šokti taip, kad net ištaškytum balą. Bet kai visas Ukbaras sužinojo, kad šokti galima už Iždo obligacijas, visi urmu sugarmėjo užsirašyti į Ukbaro meno festivalį. Paraiškose labai dailiai nupasakojo, kai kas net nubraižė, kaip šoks ir kiek Ukbaro Iždo obligacijų šokėją tenkintų.

Festivalio atidarymo dieną, kai jau visi stovėjo pakėlę koją pirmam šokio žingsneliui, Iždas pranešė, kad obligacijos bus padengtos pelių, kurios gausiai veisiasi Ižde, kailiukais.

Bet ukbariečiai vis tiek šoko. Šlapi iki paskutinio siūlelio, šoko sučiaupę lūpas, šoko pakėlę galvas. Sušoko visus aprašytus paraiškose šokius. Ir išsiskirstė per lietų nesibūriuodami aptarimui, kaip būdavo anksčiau.

Ižde besiveisiančių pelių kailiukų ukbariečiai nepaprašė.

Ukbaro miestai

Per lietaus šuorus retas keliautojas pamato Ukbaro miestus. Kai keliautojas papasakoja apie matytą miestą, ukbariečiai jo pasakojimo pagarbiai išklauso. Jei miestas nupasakojamas gražiai, keliautojas išrenkamas miesto valdytoju. Miesto valdytojas sėdi lietuje ir stengiasi vėl įžvelgti savojo miesto viziją.

Jei vėl įžvelgia, jo miestas tampa provincijos sostine.

Ukbaro močiutės

Kiekviena Ukbaro gyvenvietė turi po savo močiutę – niekada nemiegančią ir nuolat kur nors klibinkščiuojančią būtybę su skarele ir lazdele.

Šių močiučių galima sutikti pačiose netikėčiausiose Ukbaro vietose ir pačiu netikėčiausiu laiku. Nesutiksi jų tik tada, kai tyčia ieškai. O kai sutinki – kiekvienos močiutės veide gali perskaityti, ar jos velionis vyras gėrė, ar mušė ją, ar ji duodavo atgal, ar anūkas sėdi už grotų, o gal yra emigravęs į Tlioną.

Ukbaro informatikos rūmai yra įteisinę močiutes kaip oficialias informacijos laikmenas. Jose kaupiama Ukbaro istorija. Močiutės niekada nenupasakos įvykių dukart vienodai, todėl Ukbaro istorija kuriama net tada, kai nieko nevyksta.

Kad istorija nedingtų, atitarnavusios Ukbaro močiutės paverčiamos nemirtingomis pelkių nimfomis. Nimfos dažnai nučiumpa vienišą pelkių keliautoją už kojos ir įtraukia į akivarą. Toks keliautojas vėliau nieko neprisimena, tačiau jam gimsta dukra.

Ukbaro mokslas. Teorinė fizika

Dėl lietingų oro sąlygų plėtojama neempirinė, tik teorinė fizika. Garsiausias pasiekimas – Dienų keitimo principas. Jis naudojamas spręsti itin svarbias valstybines problemas. Susėdę ratu Ukbaro fizikai iškviečia dienos, kurią reikia panaikinti, kvarkus ir šiurkščiai jiems įsako dingti už Liu kalno. Tokiu būdu diena, kurios nereikia, panaikinama. Pavyzdys: Ubandoxi pabodo jo žmona Ui. Fizikai iš istorijos panaikino vestuvių dieną. Jei nėra vestuvių dienos – nėra ir vestuvių. Su anos dienos kvarkais už Liu kalno dingo ir Ui.

P

Ukbaro pabaiga

Ukbaro istorijos pradžia nenustatyta, o pabaiga vis tiek vieną dieną ateis, teigia istorikai. Beveik kasmet randami vis senesni suakmenėję pitekantropai su ukbarietiška kaukolės forma leidžia teigti, kad Ukbaras praktiškai neturėjo pradžios, t. y. šiuo atžvilgiu yra amžinas. Tačiau neamžinas pabaigos atžvilgiu: jau dabar beveik visi reproduktyvūs ukbariečiai baigia emigruoti į klestintį Tlioną.

Kad Ukbaro istorija nesibaigtų, šalies istorikai nutarė sukeisti vietomis jos pradžią ir pabaigą. Dabar Ukbare laikas skaičiuojamas atbuline tvarka, t. y. atgal į praeitį, nuo Menamos Pabaigos Dienos. T. y. šiemet yra 56 metai nuo M. P. D., kitąmet – 57 metai ir t. t.

Kad ukbariečiams būtų paprasčiau orientuotis naujoje metų skaičiavimo sistemoje, sukeisti ir metų laikai, t. y. pavasaris su rudeniu, o vasara su žiema. Sukeistos vietomis ir Velykos su Kalėdomis. Pasak eilinių ukbariečių, nauja tvarka jiems visiškai patinka, svarbu tik kad būtų išleista pakankamai daug pigių kalendorių su ūkininko patarimais kitose lapelių pusėse. Juk koks skirtumas, kada kokią šventę švęsti ar koks metų laikas, kai vis tiek visada lyja.

Ukbaro parapijų knygos

Tai tokie stori apipeliję foliantai. Juose įrašomi visi Ukbaro gyventojai. Bet kiekvienam žmogui skirta labai mažai vietos, vos viena eilutė. Vardas, pavardė, gimė, mirė. Liga, tėvai įrašomi tik jei pasisekė (pavyzdžiui, trumpa pavardė). Netgi ta pavardė per amžius kinta. Nelygu kunigo ausylumas ar raštingumo lygis.

Bet senieji praeito amžiaus parapijų knygų įrašai jau supuvo nuo amžinosios drėgmės. O ir ukbariečių gimsta mažiau. Tad vietos zakristijų lentynose lieka vis daugiau vietos parapijų knygoms. Naujojo amžiaus modernūs ukbariečiai jau išsireikalavo net dviejų eilučių kiekvienam įrašui apie žmogų. Dabar sutūpę po lietumi svarsto: gavo tiek vietos, ką dar įrašyti apie kiekvieną ukbarietį?

Ukbaro paštas

Senų senovėje Ukbaro gyventojai rašydavo laiškus ant ungurio odos, o susuktus odos ritinėlius užkimštuose buteliuose plukdydavo vienas kitam lietaus upeliais. Tačiau tik retas toks laiškas pasiekdavo savo tikrąjį adresatą.

Vėliau ungurio odos ritinėlius patikėjo nešti eikliems žygūnams. Jie buvo protingesni už lietaus upelius, tačiau vis tiek tik retas laiškas pasiekdavo tikslą. Mat sušalę ir sušlapę žygūnai iš ungurio odų susikurdavo pakelėse lauželius arba virdavo iš jų riebią sūrią arbatą.

Tada Ukbaro gyventojai ėmėsi siųsti žinias per žygūnus žodžiu. Juk Žodžio nei sudeginsi, nei išvirsi. Kad žygūnams būtų lengviau prisiminti laiškus – juos perduodavo sueiliuotus. O kad žygūnai geriau prisimintų eiles – į jų gretas priimdavo tiktai poetus.

Poetai galvoja vien apie nelaimingą meilę (ir kartais – apie vyną), o sakyti gali tik tai, ką galvoja. Dėl to visi Ukbaro gyventojai paštu gauna tik eiles apie meilę be atsako ir kartais – apie tiesą, slypinčią vyne. Tačiau niekas nesiskundžia. Nes ar gali būti kas svarbiau.

Ukbaro pinigai

Pasakojama, kad Ukbaro pinigų yra daug. Keli kairiarankiai net, sakoma, jų turį begales. Žmonės ateina ir prašo jų parodyti daug pinigų. Bet kairiarankiai išviešina kišenes ir rodo – tuščia. Pinigų nėra.

Seni žmonės prie Ukbaro Iždo klėtelės pasakoja kažkada šalyje buvus pinigų. Bet užėjo ypač stiprus lietus ir Ukbaro pinigus, kaip ir ekonomiką, nuplovė it degtukų dėžutę.

Tad dabar Ukbaro Iždo klėtelės prižiūrėtojas paprastai ir sako: pinigų nėra. Ir nebus.

Optimistiškesni ukbariečiai netgi pinigų stoka džiaugiasi. Juk kai nėra pinigų, taip lengvai rašomi eilėraščiai apie Liu kalną.

Ukbaro poezija

Tlione gyvena garsus poetas. Kadangi Ukbarą ir Tlioną skiria Liu kalnas, visa Ukbaro poezija remiasi vienu pagrindiniu vaizdiniu – „Meistras už Liu kalno“. Taip ir knygos leidžiamos: keli Meistro posmai, o tada jau ukbariečio poeto posmai. Specifinis Ukbaro poezijos bruožas – savęs žeminimas ir visus tekstus persmelkiantis drėgmės jausmas – iš šalies žiūrint yra labai įdomus ir netikėtas:

Paslysdamas nusilenkiu nuolankiai

žinančiam ir gebančiam iš Liu,

didybėje jo ištirpstu aš blankiai

ir būdamas gličiai žaliu

dainuoju didįjį iš Liu.

Ukbaro poezijos mokyklos

Dėl dažno lietaus ir depresyvios psichikos sandaros beveik visi Ukbare rašo eiles. Vyksta tradicinės kasmetinės Poezijos pavasario varžytuvės. Blogiausios poezijos mokyklos atstovai yra žudomi tradiciniu Ukbare būdu – įkasami iki kaklo į žemę ir ten pamažu paspringsta lietuje. Tiesa, humanizmo sumetimais jiems leidžiama mirti atsigręžus į Liu kalną. Tai skatina aukštą Ukbaro poezijos lygį.

Ukbaro pramonė

Ukbaro pramonė yra šešėlinė. Viskas, kas pagaminta Ukbare, yra nelegalu, ir net būtiniausius daiktus, tokius kaip akiniai nuo saulės, Ukbaro pramonininkai gamina prisidengdami kita legalia veikla. Kadangi vienintelė legali Ukbaro veikla yra menas, kiekvienas amatininkas privalo mokėti eiliuoti, dainuoti ir groti kokiu nors instrumentu, bent jau mušti kietasprandės iguanos odos būgną. Tačiau kuo garsiau Ukbaro pramonininkas deklamuoja, dainuoja ar muša būgną, tuo didesnį įtarimą jis kelia tvarkos prižiūrėtojams. Ypač persekiojami yra chorai ir vokaliniai instrumentiniai ansambliai – įtariant, kad yra vykdoma serijinė gamyba.

Būna ir nesusipratimų. Vienu metu Ukbare buvo suduotas triuškinamas smūgis niekuo dėtiems Grafomanams. Paskui stojęs rašytinės poezijos sąstingis sužlugdė šešėlinę plunksnakočių pramonę, kuri dangstė savo veiklą giedodama 96 dalių miuziklą „Ir plaukė naktimis nedaug“. Miuziklas taip pat išnyko iš Ukbaro gyvenimo, ir net tada, kai vėl pradėjo rastis Grafomanų, šešėlinė plunksnakočių pramonė nebeatsigavo. Tokių nesusipratimų praeity būta ir daugiau, todėl Ukbaro pramonė yra cikliška.

R

Ukbaro rašytojai

Ukbare yra Tikrieji rašytojai ir Grafomanai. Tikrieji rašytojai rašo genialius kūrinius, bet jų niekam neduoda skaityti. Nes jie dar nerado tikro skaitytojo, adekvataus Tikriesiems rašytojams. Bet kam duoti skaityti tikrus kūrinius yra šlykštu. Nes nevykęs skaitytojas vien savo kvėpavimu gali išniekinti Tikrąjį kūrinį.

O Grafomanai rašo bailiai sulindę į sausas vietas ir kartais yra vaikomi pagaliais iš sausų vietų Tikrųjų rašytojų.

Ukbaro ruduo

Rudenį Ukbare pagelsta pelkių augalija. Varlės tampa tamsiai žalios, beveik juodos. Ir nežinia dėl kokių priežasčių visi Ukbaro miestų stogai tampa oranžiniai. Deja, jų vis tiek nematyti pro lietaus šuorus, tad niekas į priežastis ir nesigilina.

Vidurdienį grynakraujis ukbarietis pajunta nenumaldomą troškimą viską mesti, sėsti į seną „VW Passat“ ir išvažiuoti Nafig (toks kaimelis Liu papėdėje). Bet Nafig piemenys sakosi jau 20 metų nematę nė vieno atvykėlio. Galbūt šie paskęsta rudens lietaus užtvindytuose Ukbaro greitkeliuose. Galbūt – savo abejonėse. Bet greičiausiai pakeliui sugenda jų surūdiję „VW Passat“.

S

Ukbaro sanitarija

Ukbariečiams rūpi švara ir higiena. Todėl per dideles liūtis sanitarijos inspektoriai lazdomis išvaro ukbariečius į gatves praustis po liūtimi. Minios liūdnų ukbariečių stovi permerkti liūčių, dainuodami dainą „Vėl aš švarus ir higieniškas“. Sudainavus šią dainą dvidešimt kartų galima eiti namo jau švariam.

Ukbaro sekundė

Ukbaro sekundė yra laiko tarpas, per kurį standartinio dydžio (standartinio Chorchės akies dydžio) lietaus lašas pralekia tarp standartinio Chorchės akių, jam šokant per standartinio dydžio balą (standartinės balos dydžio aprašymas, deja, neišlikęs, bet iš konteksto tikėtina, kad tai nebuvo vienas iš pagrindinių mato vienetų). Tai viena iš priežasčių, dėl kurios standartiniai Chorchės, bematuodami laiką, galų gale apanka, vos tik pūstelėjus lediniam vėjui... (Tolesnis aprašymas daugiau susijęs su Ukbaro medicina ir pasakojimais apie Ukbaro bibliotekininkus.)

Ukbaro smilgos

Pagrindinė Ukbaro augalija yra smilgos. Jos metų metus stiebiasi į pilką lietingą dangų laukdamos giedro lopinėlio ir akinamo saulės spindulio. Kai jo sulaukia – nudžiūsta. Nes nebeturi ko laukti.

Ukbaro Konstitucijoje įrašyta Ukbaro smilgų prigimtinė teisė būti neprilygstamoms savo galvelių švelnumu. Jei perbrauksi Ukbaro smilgos galvele kūdikiui per skruostą – jis ims krykštauti ir kvatotis iki ašarų, kurios virsta neįsivaizduojamo grožio perlais. Šiuos perlus kaip nacionalinę vertybę griežtai draudžiama išvežti iš šalies.

Nors Ukbaro iždininkai nuolat primena, kaip smarkiai šie perlai galėtų praturtinti šalies iždą, jie paprastai yra sušeriami Ukbaro kiaulėms. Dėl to ukbariečiai tarp kaimyninių tautelių garsėja nacionaliniu patiekalu – kaip perlas žėrinčiais rūkytais lašiniais su krienais.

Dieviškais perlais iš juoko pravirkę kūdikiai užaugę tampa Ukbaro piliečiais. Kai kurie – genijais, kai kurie – nusikaltėliais. Ukbaro smilgos, kaip ir kitas grožis, lemia ukbariečio dvasią, bet ne likimą.

Ukbaro sportas

Ukbariečių nuomone, sporto Ukbare nėra. Kitos pasaulio dalys su tuo nesutinka ir labai nemėgsta, kai Ukbaro piligrimai išvykę už Ukbaro ribų pradeda kviesti į pasimatymus vietos moteris ir merginas. Kitos pasaulio dalys nemėgsta to ne todėl, kad joms iš principo nepatiktų Ukbaro piligrimai, kurie palyginti yra netgi labai išvaizdūs bei šviesaus mąstymo. Blogai yra tai, kad Ukbaro piligrimų pasimatymai įvaro nevisavertiškumo kompleksą kitų pasaulio dalių garbinamiems asmenims.

Iliustratyvi istorija, kai ukbarietis, pakvietęs į pasimatymą merginą pagal visas Ukbaro etikos normas bei tradicijas, mėtė pernokusius arbūzus į vietos Karaliaus šlovės arkoje pakabintą ąžuolo vainiką pagal tos šalies neįsidėmėtinos sporto šakos supratimą ir įmetė 25 tritaškius iš eilės. Ukbare tai būtų buvusi įžanga pasiūlymui viešai pereiti alėją įsikibus į parankę, tačiau paklaikusi vietinių minia nustūmė merginą į šoną siūlydama pasirašyti kažkokius popierius.

Perskaičiusiam popierius ukbariečiui pasirodė kvaila keletą kartų per savaitę visas rūmuose susirinkusias merginas kviesti pereiti alėją, ir jis išėjo ieškoti merginos, kuriai galėtų pasiūlyti pavakarieniauti. Siūlymas vakarieniauti, anot vietos gyventojų, buvo ne kas kita, kaip iki šiol neregėtas tos Pasaulio Dalies šuolių su lazdomis per telefonų laidus pasiekimas.

Taigi, kad ir kaip būtų apmaudu Ukbaro moterims ir merginoms, nė vienas išvaizdus bei šviesaus mąstymo Kitų Pasaulio Dalių vyriškis nėra sugebėjęs tinkamai pakviesti į pasimatymą Ukbaro moterų, todėl sklando gandai, kad Ukbaro moterys nėra ganėtinai gražios.

Ukbaro sporto klubai

Sportuoti visi ukbariečiai turi vienodas galimybes. Ir moterys, ir vyrai vienodai maloniai sutinkami sporto klube. Valdžia taip pat už sportą ir higieną. Todėl tik įėjęs į sporto klubą pakliūvi po dušu ir gali praustis visą valandą. Štangos ir staklės Ukbaro klimato neatlaiko, surūdyja per mėnesį, tad sporto klubai naujų ir neperka. Tik dušas amžinas – lietus pro stogą nuo Liu kalno.

Vyrai po dušu įtempia raumenis. Moterys juos stebi. Paskui moterys po dušu grakščiai išsilenkia. Ir jas tada stebi vyrai.

Toks sportas yra labai ukbarietiškas.

Š

Ukbaro šunys

Ukbare nėra mažų šunų, nes šie tiesiog paskęsta lietaus balose. Dėl to auginami tik vilkšuniai, retkarčiais – kitos didesnių šunų veislės.

Ukbaro šunų akys liūdnos. Jie puikiai prisitaikę prie vietos sąlygų: visada pabruka uodegas prieš moteris (o, kaip jos tai mėgsta!), o į vyrus žiūri taip klausiamai: „Ei, eime pakaukti prieš mėnulį?“ Tačiau Ukbaro moterims labiau patiktų, kad uodegas pabruktų jų vyrai, o vyrai labiau linkę kaukti prie butelio. Dėl to ir liūdnos šunų akys.

Senų senovėje, kai lapės dar buvo išties gudrios ir neišbėgdavo ant plento, Ukbaro kunigaikštis Šungaudas mėgdavęs persirengti paprastu miestelėnu, įsimaišyti į minią ir patirti, apie ką kalba Ukbaro tauta. Vieną naktį Ukbaro kunigaikštis esą praleidęs žavios miestelėnės glėbyje, o paryčiais susapnavęs geležinę kalę, kaukiančią ant miesto kalvos. Ryte nuskubėjęs pas rūmų žynį Kubibarą, kunigaikštis sužinojęs savo sapno didžią prasmę: šioje vietoje turėsiąs iškilti viešnamis, kurio kalės ištvermingumu garsins Ukbarą po visą pasaulį.

Kunigaikščio Šungaudo pastatytas viešnamis gyvuoja ir po šiai dienai ir masina minių minias turistų. Jis yra trečias pagal svarbą Ukbaro pajamų šaltinis. Po poezijos ir kotletų.

Ukbaro švietimas

Mokyklos Ukbare statomos langais ne į Liu kalną. Už lango kabant nepramušamai lietaus sienai, Ukbaro mokytojai puikiai persisemia suicidinėmis nuotaikomis ir jas toliau perduoda mokiniams, kurie žiūri pro tą patį langą į tas pačias lietaus sienas. Taip iš kartos į kartą perduodamas nacionalinis ukbariečio charakteris – tautos pasididžiavimas.

T

Ukbaro tango

Kai praeina meilės akimirkos ir baigiasi labai smarkaus lietaus sezonas (ateina lengvo lietaus sezonas), Ukbare šokamas tango. Kadangi instrumentai sugedę ar pamesti, ukbariečiai patys šoka ir patys muša ritmą. Bibliotekininkai dainuoja „Mi Uqbaro querido“. Poros sukasi lietaus šuoruose. Blyksi vyrų dantys ir moterų kojos. Šokėjai šlapi ir pavargę. Bibliotekininkai kimsta. Tada tango baigiasi. Iki kitų metų.

Ukbaro telefonija

Ukbariečiai aprūpinti telefonais geriausiai pasaulyje. Juk kai esi tokios depresyvios būsenos ir negali beveik niekur išeiti, gelbsti tik telefonas. Gali dar su kuo nors kartu paliūdėti. Toks grupinis liūdėjimas yra linksmesnis.

Kadangi ukbariečiai telefonais aprūpinti geriausiai pasaulyje, savo telefono numerį jie gauna vienų metų jubiliejaus proga ir jį išsaugo visą gyvenimą. Kai numiršta, jo numeris kartu keliauja į kapus. Kiekvienam tikram ukbariečiui į karstą dedamas jo telefonas. Gyvieji juk turi savo ir taip miela artimajam palikti jo mylimiausią daiktą. Per Visus Šventuosius kapinėse labai gražu: žvakutės nuo drėgmės greit užgęsta, tad jų niekas nebedegioja, tik girdėti duslūs iš po žemių skambančių telefonų garsiukai. Reikia tik būti labai tyliai ir įsiklausyti.

Stovintieji po lietumi skambina.

Ukbaro tikėjimas

Ukbaro žmonės šventai tiki tuo, kad netiki. Net vakarinė malda prasideda žodžiais „Ačiū Tau, Tas Kurio Nėra, kad leidi netikėti“ (šią maldą būtina sukalbėti po vakarienės ir prieš miegą, atsisukus veidu į Liu kalno pusę; jei kuris kaimynas šio ritualo nesilaiko, yra garbinga jį įskųsti Netikybos ministerijai).

Ukbaro gyventojų kalboje nėra žodžio Dievas, užtat yra žodis Tinklas. Tinklas reiškia plonytes gijas, kurios driekiasi tarp keistų knygų, turimų beveik kiekvieno suaugusio ukbariečio. Atvertę tokias knygas, jie pasuka jas šonu ir barbena pirštais per puslapius. Tada ir nusidriekia jų įsivaizduojamas (virtualus) Tinklas. Nuleidę knygas žemai, prie vandens paviršiaus, Ukbaro gyventojai Tinklu gaudo žuvis ir įvairius lengvesnius už vandenį netikėjimo simbolius.

U

Ukbaro Ukbaras

Seni žmonės pasakoja, kad ir tikrajame Ukbare keli agnostikai tvirtina esant įsivaizduojamą Ukbarą ir rašo slaptąją enciklopediją. Jie mano visatą esant tokią milžinišką ir beribę, kad ukbarai kartojasi, ir žodį „ukbaras“ rašo mažąja raide. Tokios erezijos šalininkai skandinami net neatgręžtais veidais į Liu kalną. Nėra ukbariškesnio Ukbaro nei mūsų Ukbaras. Kiti Ukbarai yra erezija.

V

Ukbaro vaikai

Jie žaidžia suaugusiuosius – kareivius, šeimas, daktarus. Kaip ir visi kiti vaikai pasaulyje. Tik Ukbaro vaikai žaidžia iki galo, kaip suaugusieji. Kareiviai laidoja kritusius bendražygius, šeimos skiriasi, daktarai klysta. Dėl to Ukbaro vaikai vėlyvais vakarais, kai baigiasi žaidimai, geria viskį. Ne tam, kad žudytų savo ateitį, o tam, kad pamirštų, jog jokio skirtumo tarp praeities ir ateities nėra ir nebus.

Ukbaro vaikai niekaip nepadeda tėvams, neplauna indų, netvarko namų. Nes vis tiek ukbariečiams niekas nesiseka, o pagalba tik padidina nesėkmes. Užtat Ukbaro vaikai be jokios nuoskaudos dalijasi žaislais. Kadangi gyvenimas Ukbare nuo pat pirmųjų dienų yra itin rimtas dalykas, žaislai neturi jokios vertės.

Ukbaro vaikai miega neramiai – jie nuolat girdi lietaus šniokštimo tonacijų pokyčius. Suaugę ukbariečiai miega kaip vaikai.

Ukbaro Valstybinis Liūdesys

Lietus Ukbare lemia valstybės Ekonominį Klestėjimą ir Valstybinį Liūdesį.

Analitikai jau ketvirtą dešimtmetį nesutaria, iš kur Ukbaro valstybės biudžetas gauna pajamų, dėl to visuotinai pripažįstama, kad pajamos gaunamos iš analitikų nesutarimų. O Valstybinis Liūdesys nėra oficialiai pripažintas ir viešai apie jį kalbėti vengiama. Tačiau beveik kiekvienas ukbarietis, įpusėjęs antrą butelį aitrios raisto trauktinės, papasakoja prašalaičiui įdomių dalykų.

Jei Ukbaro vyrai snarglėjasi – tai įprasta priskirti lietingo klimato padariniams. Jei moterys ašaroja – įprasta priskirti moteriškumui. O vaikai ir taip sriūbauja be priežasties. Bet visi jie jau iš motinos įsčių atsineša Didįjį (Valstybinį) Liūdesį.

Taigi, praktiškai visi be išimties ukbariečiai nuo pat gimimo verkia, tik to nematyti, nes visų veidai ir taip nuolat drėgni nuo lietaus. Didi paslaptis – Ukbaro gyventojai verkia tik iš Valstybinio Liūdesio, daug didesnio už liūdesiukus, lemtus atskirų kūno ar sielos dalių skausmų. Dėl to ukbariečiai visada laimingi asmeniškai ir nuolat nelaimingi pilietiškai. Nes didesnis liūdesys kompensuoja mažesnįjį.

Pasak legendų, keli Ukbaro išminčiai sugebėjo išvengti Valstybinio Liūdesio – taikydami iš labai senų laikų žinomą meditaciją. Reikia atsisėdus lotoso poza po lietvamzdžiu prarymoti kuo ilgiau, negalvojant apie tai, kad lietus negalvoja apie tave.

Ukbaro vasara

Ukbare vasarą taip pat lietinga kaip žiemą ir panašiai lietinga kaip rudenį ir pavasarį. Tačiau keli garbūs Ukbaro patriarchai dar mena vieną kitą saulėtą vasarą. Dėl to prieš gerą dešimtmetį, per patriarcho Ukvaldo 100 metų jubiliejų, atiduota derama duoklė jo atsiminimams ir priimtas Visuotinis Vasaros Kodeksas.

Kasmet griežtai laikomasi Visuotinio Vasaros Kodekso: mieste nevažinėjama automobiliais, moterys ir merginos vaikšto su kelių nesiekiančiais sijonėliais, o vyrai dėvi berankovius marškinėlius su užrašu „I dont wanna say goodbye to the summer“, išryškinančius jų bicepsus ir pilvo presą. Pusnuogiai vaikai išsitrina rudu Višnevskio* tepalu ir po balas spardo kamuolį.

Pagal Visuotinį Vasaros Kodeksą, visus tris vasaros mėnesius šviesiuoju paros metu negalima išeiti į lauką be akinių nuo saulės. Kadangi per aplytus akinius išties nieko nematyti, gerokai sustiprėjo kiti ukbariečių pojūčiai: uoslė, klausa ir takto jausmas. Gatvėje vienas į kitą atsitrenkę ukbariečiai taktiškai apsimeta, kad nieko neįvyko, o namiškiams paprastai pasakoja, kad mėlynių ir kraujosruvų įgijo muštynėse bare.

*Paslaptinga būtybė Višnevskis (kartais – Višnu) dažnai minima Tliono mitologijoje. Dabar atrasta, kad tai buvęs realus asmuo, antrosios kartos Ukbaro išeivis.

Ukbaro veidrodžiai. „Meilė be atsako“

Kartais, kai nuo Liu kairiosios pusės dvelkteli stipresnis vėjas, nusileidžia Pilkoji Užuolaida. Ir tada lietus įgauna gyvsidabrio spalvą. Sakoma, kad tuo metu kuris nors vienas iš pačių jautriausių Ukbaro jaunuolių, vos žvilgtelėjęs ton pusėn, įsimyli be atsako, tampa poetu ir pradingsta...

Ir visa tai atsitinka per vieną ukbarietišką akimirksnį.

Ir plaukia Lietaus Lapeliai

palei Pilkosios Užuolaidos kraštą

dešiniosios Liu pusės linkui

Niekad Nenustojančio genami...

Ukbaro verslas

Kadangi ukbariečiai viską priversti daryti kaire ranka, jiems niekas ir nesiseka. Keli procentai kairiarankių klesti, nes jiems viskas lengva. Kas kelis dešimtmečius, kai kairiarankių namus nuplauna potvyniai, ne tokie sėkmingi ukbariečiai susirenka ir ploja katučių. Tada paskelbiamas šūkis „Visi ukbariečiai lygūs“ ir tas šūkis kabo keletą mėnesių.

Ukbaro viltis

Viltis yra mažas pilkas pievų paukštelis, atskrendantis į Ukbarą iš Tliono per trumpą sausąjį sezoną, kai naktimis prieš pat aušrą lietus nurimsta. Tačiau viltis nesuka Ukbare lizdų ir neperi jauniklių.

Ukbaro paukštininkų žiniomis, pagrindinis vilties arealas – Tliono čiobrelių laukai. Čia viltis skina po vieną čiobrelio žiedlapį ir lesina savo mažylius. Gyva ir legenda, kad vienas Ukbaro piemuo rado vilties lizdą Liu kalno šlaite, Ukbaro pusėje. Tačiau nuo čiobrelių aromato taip apsvaigęs, kad suklupo ir nuriedėjo į pakalnę, po dvylika kartų susilaužydamas kiekvieną šonkaulį, o kalno papėdėje žnektelėjo į Poetų kapines negyvas.

Retas kuris yra girdėjęs vilties giesmę. Minių minios jaunuolių tykiai susirenka sausuoju sezonu Ukbaro bruknienojuose prieš pat aušrą ir sulaikę kvapą laukia. Tačiau net jei kuris ir sakosi išgirdęs vilties giesmę – valstybės dienraštis kitą dieną tai paneigia paskelbdamas, kad pro Ukbarą vėl plaukė stintos, švelniai šaukdamos savo seniai pradingusią valdovę… Dėl visa ko kiekvienas tariamai išgirdęs vilties balsą ištremiamas iš šalies.

PABAIGA.

Daugiau knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt/knygos