Virginija Apšegaitė

PEREITI TAŠKĄ

Eilėraščiai

Viršelis ir iliustracijos – Virginija Apšegaitė

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2015

Juvelyriškai trupinama kalbėsena. 

Perkonstruotos dvasinės erdvės, kur harmoningai dera vandentiekio bokštas ir širdis. 

Moteriškai subtilios minties melodijos. 

Grakštus jausmų šokis.

Balys Bukelis

Medžių viršūnės

Ar matai, kaip gali viskas pasisukti?

Taip. Kadras su krintančiom snaigėm.

Jos džiazo įkvėptos šoka.

Skersgatvy į namus kulniuojant.

Kaip išmoko.

Suka mūsų kelią atgal niūniuodamos ramią melodiją.

Saksofonas pažadina girtuoklio gydančias galias

Ir jis ištiesdamas ranką suskumba padėti

Turčiaus nerimstančiai dvasiai.

Sušunka choras didžiai:

– Mums tavęs reikia!

Nusijuokia paskui einanti pora.

Tai gyvenimo padažas liežuvį laužiančiu pavadinimu.

Tolyn, tolyn.

Plaukiame žiburiais išpuošta upe.

Į naują gyvenimą, į naują žemę.

Reklamos švyti kaip žibintai fantazijoms.

O dabar pauzė. Ir.

Taigi mes kartu vaikštinėjam naujos žemės gatvėmis.

Pakilusi dvasia ir slapti susižvalgymai,

Asociacijos tirpsta, išmirkusios vyšnaitės taurėje.

– Ak, sušunkam, pašiaušdami plaukus.

Naktis susups mus į pasitikėjimo ūką,

Bus jauku,

Net kvailas juokas skambės kaip raudoni debesys.

Leisime laiką susiliesdami skruostais.

Ir tu sakysi – matai, kaip gali viskas pasisukti.

Judesys

Su kiekvienu kūno brūkštelėjimu

Atsiveria žalių laukų dimensijos

Dangaus dažų žaibai nuvarva į žemės įsčias

Neišrašyti laiškai sudega širdies aukuruose

Taip nusispalvina vaškinė pilkuma

Net jei nėra vandens, yra dangus

Prisimenu reliatyvumą ir tas tarpas neatrodo kaip bedugnė.

Krantas čia. Į kurį remiasi semantinio laivo inkaras.

Baigiasi rimtumas, prasideda rimtis, apdengianti pečius.

Ta antklodė numegzta iš šilumos saulėkaitos vakarų.

Juk mes visi kartu: jūs ten –  aš čia,

Kauptuku skeliame sudžiuvusią žemę,

Net jei nėra vandens, yra dangus.

Šauksmas nutyla, kai į tave surašau išsvajotą įspūdį,

Jis pamaitina ir klūpantį maldininką, ir šviesiamintį vargetą.

Nebesišaukia mano kraujo protėvių klaidos,

Nes savo pirštais kapstau danguje lietaus debesį.

Jis tvyro viršum mūsų galvų.

Atleidžia manyje plytinčią sausrą, atėjusią iš bedievių žmonių širdžių.

Nes netgi naktį tvyro realiai egzistuojantis dangus.

Realiai egzistuojantis dangus, realiai spinduliuoja spalvas ir šviesas,

O žmogaus širdis visiškai nustoja metaforų,

Ji plaka pamatuojamais ritmais, ir ne šiaip kažkas,

O kasdieninė duona neleidžia jai sustoti.

Apsidairyk, tu žiūri į narvo grotas, nori išlysti iš jų įlįsdama į jas,

Bet juk esi laisvės pusėje.

***

Debesis ties krūtinės centru.

Blaškosi ir nerimsta.

Ir tada jau buvo prietema.

Kai meilės šaknį ėmė graužti amalai.

***

Patalas ligos mano – žemė,

Oru apsiklojus – karščiuoju,

Miesto gatvėmis vaikštau lyg lova,

O ruduo jau šermenis ruošia,

Bus patalas mirties mano – žvaigždės,

Į jų drobulės šviesą įsivyniosiu.

Viduje

Palaimos pašvaistės

Raudų maldoj šlaistos.

Dykynėj išaugo

Lietaus pilnas skliautas.

Mane tu liūliuoji,

Nutilęs kamuoji.

Ir neriasi odos,

Mes liekam nuobodūs.

Šalti, susikrimtę,

Į molį pavirtę.

Ir trykšta fontanai,

Dangaus pilnos manos.

Kur Sibiro šaltis,

Meilės išalkęs,

Dairos aplinkui

Be žado sustingęs.

O gėlės vis rausta,

Žalioj spalvoj salsta.

Be galo, be krašto

Visatos tau raštai.

Dainuoji įmigęs

Visom savo stygom.

Ir kalbasi dagtys,

Ištirpusios naktys.

Sapnus surimuoji

Užmigęs pašonėj.

Muzikos kanalas

Išėjome basi į žalią pievą

Ir skraidė aitvarai

Ir nešė skaidrią dieną

Tu tuštumoj mirkai

Ir tavo rankos mirko pievoj

O ausyse balti žiogai

Nešiojo šiltą sniegą

Sekmadienis

Palauk, dar neišeik,

Prie tavo lango naktį atskris sekmadienio drugiai,

Ir žvaigždės pravėrusios akis nušvis

Kalbės žibintų apšviesta žolė,

Krūtinėj užsidegs viltis.

Deja

Paveiksluose nimbai nukrito nuo galvų,

Gestai sustirę ir bejausmiai,

Aš vis svarstau, svarstau, svarstau.

Lėtai sutvarkyti viduje išmėtytas mintis

* Pasiekti rimtį, taikaus proto viltį

Kas dabar atrodo neįmanoma

Kas kviečia kaip tolima galimybė

Ko trokšta visa mano širdis

Ir troškimas ją kuria

* Nesibodėti netobulais veidais

* Susikoncentruot į vieną šventą mintį

* Prisiminti

* Svajones

* Ir atleisti

Rudeninis tuštumos navikas

Erdvės kiaukute vėjas blaško sapnus

Jų sėklos nukris į sinapsių vartus

Išaugs

Atsimerks margaspalviai žiedai mūsų pasąmonės veidai

Ir kuždės išmintis tavo sapno širdis

Plaks

Užsidegs

Pritvinkdys hormonai gyslų upes

Dabar proto gatvėse pikas

Gerias į odą rudeninis tuštumos navikas

Sielos grybelis

Mano sieloje užsiveisė grybelis.

Juodas, iškerojęs, kaip koralas. 

Gydysiuos šviesa ir žolelių arbatom,

Taisyklinga laikysena, miško kvapų aromatais,

Aerobika, pilatesu, vaistažolių voniomis, stebėjimu saulės, 

Kvėpavimo technikom, muzika, spalvom ir darbu,

Knygom, maldom, apmąstymais apie Dievą, bendravimu su tavim, šypsenos išspaudimu, judėjimu gryname ore, gamta, kūryba šaltame duše ar pirtyje, gyvenimu visą parą, ištrintais prisiminimais, svajonėmis apie ateitį ir atleidimą, stebėjimu to, kas vyksta dabar, mažutėliu vyno gurkšniu ir kančia...

Sutriuškintas libido

Daužosi mano kelias

Linijos ritasi

Gelia

Tuštumoje velias

Minčių granitai

Želia

Klaidos nuo galvos šeriasi

Tikėjimo tiltai

Paneria

Sutriuškintas libido.

Ėjom ir ėjom

Prašymas tavo

Nebus anuliuotas –

Iš skaidrių surinksim

Gyvenimo blyksnius,

Sudėsim tvarkingai.

Ir lėtai –

Su-ra-šy-sim.

Kas padės man išlaukti/išmokti,

Ar tiesi nugara, ar plaukai neišdraikyti?

Ėjom ir ėjom,

O dabar laikas apsidairyti.

Kas buvo tada, ir kas yra dabar

Tai buvo dilgynių laukas.

Dabar – išblėsusios ekstazės tylus šauksmas,

Dabar – atpildas – pūslynės – žymės,

Dabar – sujauktas proto suvokimas.

Tas buvo gan seniai,

Bet mano siela vis dar styro,

Į  protą įsikibę lyg vėžiai,

Prisiminimai pūva, yra.

Ir taškas sukasi aplink, lėtai,

Tas taškas tavo, kaip ir mano syvai.

---

Praeities šešėliai tįsta,

Priverčia mane sulįsti

Po žeme.

***

Spaudžias,

Upeliai pasąmonėj tvinksi

Gal kai išsitiesiu

Į tylą pavirsiu

Audžias,

Minčių kilpos spingsi,

Pavirtus į tigrą

Užmigsiu, sustingsiu

Dialogas.

Niekur nedingsi,

O tau lengva ar sunku?

Iš stingulio kilti.

Žodis – tiktai jis

Nėra vertingesnio aukso

Nėra vertingesnio aukso

Už teisingumą dalelių spiečių

Laiko planavimas

Supylusi Robinzonui salą

Dėjau kiekvienai dienai po akmenuką

Bet laukinės beždžionės vogdamos juos išnešiojo

***

Apžavai man ant nugaros

Jau ne už kalnų

Bučiuoja mano mentes

Įkvepia iki sielos

Laikus nuo odos

Kada žydėjau ievom

Tai kas svarbiausia

Kas tavo

Laiptelio matmenys

Visa – kas telpa viename laiptelyje:

Nežinai, kokia būsi, jį perlipus,

Tai gali sužinoti, tik perlipus jį,

Nežinai, kur jis, nepastačiusi kojos,

Supranti, kad jis buvo, tik ant jo atsistojusi.

Vasaros diena

Aš galvoju apie gėles.

Papasakosiu tau viską.

Gulėjau. 

Nejudant įvyksta daug dalykų – 

Taip, kaip ir gėlei.

Nepastebėta muzika

Visa ką pasakiau tau –

Išėjo

O atsiradusi erdvė užsipildė klausymo tyla.

Išversk mane, išversk į savo kalbą.

***

Mėgo kovoti sapnuose su drakonais

Bet vieną naktį negrįžo

Pamilusi gėrė iš mirusio slibino tylą

Jos glėbyje jis atgijo žaliom akim ir auksiniais žvynais

Iškvėpdavo vasaras iš savęs

Miegui sušildyti

Grįžusi ilgai tylėjo

Būtų miegojusi visą amžinybę

Ir tebemiega ir tebekvėpuoja

Atsimerkusi klausosi šnypštimo

Vaikšto nežiūrėdama atgal

Nebent pats savo šviesa pašauksi jos vardą

Ji į tavo širdį atgal sutekės

Daugiabučių muzika

Sunkiausia

Kai žmogus kenčia

Ir pats to nežino

Tik tos pačios dainos

Nenutylančiuose žodžiuose

Savo būties

Aidą patalpina

Tada surakinta

Mano širdis atlėgsta

Daugiabučiuose muzika

Groja visada

Sienos ỹra 

Kaip popierium sunkiasi dažai

Nemiga apsiplunksnuoja

Dulkių ratilais

Ir visi kanalizacijos ir

Vandentiekių bokštai

Švilpia amžinus visatos

Ritmus

Nesunaikinta medžio dalis

Kuri apie lapus kalba

O ieškodama esmės 

Turiu leistis

Į pačią 

Gilumą

Tėkmė

Yra spalvos ir tėkmė.

Tėkmė mums stovint atrodo kaip laikas.

Judant prieš ją – kaip laikas greitesnis.

Judant su ja – kaip laikas lėtesnis,

Arba gyvenimo džiaugsmas.

Mechaninis laikrodis, tai tik dėmė,

Jis juda kartu su tėkme –

Koncentracijos taškas stovinčiam,

Aukso luitas einančiam prieš,

Blizgutis vandens paviršiuje tekančiam kartu.

Žodis

Žodis. Tiktai jis.

Žodyje manęs nėra,

Jis nuo pat pradžios

Toks pats išlieka.

Ir mano ištartas nepasislenka,

Būna ten, kur visada stovėjo.

Žodžiai – visatos akmenys,

Dulksta amžinybėj,

Atradę mes juos pasiimam,

Ir jie niekur niekada iš savo vietos nepajuda,

Mes tik tuo metu prispaudžiam savo galvas

Metafizinėj buveinėj,

Judam ir taškom savimi

Melodingus vienas kitą sekančius...

Žiūrėdama į juos ramiai stūksančius,

Galiu atrasti savo protą tvarkingą.

Debesis

Debesis, kaip akies baltymas pametęs savo vyzdį žemėje.

Šuns tyla

Ją statysiu iš kosminių kūnų atodūsių,

Iš šuns priešmirtinio širdį veriančio nuolankumo,

Kuris blanks gražiausiuose mėliuose, 

Išnešiotose myliose dykumos smėlyje.

Brahmano miegas

Kai nebesimaitinsiu kvapu ir pienu,

Pavirsiu spalvomis.

Ir pati pasotinsiu

Materijoje tirpstantį Brahmano miegą.

Kai nebesimaitinsiu spalvom,

Dygstančiom į Tavo – mano vienį,

Pavirsiu mėlyna bespalve nebūtim ir

Prabusiu Tau gyvenimo sapnu kasdieną.

***

Koncentruokis, koncentruokis, koncentruokis.

Pakilk!

Atrodo baisu eiti gilyn. Į žaizdą.

Ir nebereikia. Užteks.

Ten turbūt niekada nebuvo apašo,

Arba trečioj saulėtoj dienoj pradingo.

O rauda virto vandenimis,

Kuriuose užaugo visos žuvys, 

Kokias kada nors matei.

Mediniam name su vilku

Aš gyvenau senam mediniam name, kartu su vilku. 

Mane saugojo laikrodžio gegutė. Senelės palikta sapnuose. 

Mama saldžiai kepė Dievui. 

Toli toli, erdvėj erdvėj.

Per dienas troboj raudonas medus švietė.

Vilkas vaikščiojo tvirtai, saugojo, kad niekas neįeitų. Mėlynas.

Rytais pabusdavom čigonais ir laukdavom.

Apsiniaukusiom dienom virsdavom mongolais.

Gyvenimo ritme šokdavom, kaip indai.

Ir visada ten buvom mes.

Ateitį jaučiau, kaip oranžinę drėgną šilumą, kvepiančią pajūriu.

Kai aš turiu mažai jėgų, 

Žinau jog tu nutempsi mane per šlapią smėlį į mano tikslą. Įkvėpsi mane.

Gimusi rudame lopšyje po lėktuvų turbinom

Gimusi rudame lopšyje po lėktuvų turbinom,

Tamsiai žaliam kambary kvepiančiam naftalinu.

Už kartoninių namo sienų begalinės mėlynės ir pievos,

Ir naujai išmokti žodžiai ją palieka ne vieną.

Išuosto gaudžiančio garso tirštumą,

Pasakos siuva jai vaizduotėje rūmą.

Ten visada galima sugrįžti, ten – akimirkos pasaulis miega.

Į jį gali pabėgti

Proto nebepakeliančios sielos.

Palikusios savo kūnus tuščiai kvėpuoti,

Gimsta iš naujo amžinybės pasostėj.

Laukdamos snaudžia ir iš tikrovės

Atskriejančius garsus atkartodamos audžia…

Miškas  –

Jame iš praeities groja garsai senovę.

Ankštis – 

Prieš gimdama ji slėpėsi 

dumblėtoj upėj

Apaugusioj tėkmėj

Nendrėj

Saulės apšviestos juodos kriauklės pasmakrėj.

Ajerais kvepia vanduo.

PABAIGA.

Ačiū, kad skaitėte!

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt/knygos