Virginija Kulvinskaitė

ANTRININKĖ

Poezija

Viršelio nuotrauka – Dainius Dirgėla
Viršelio dizainerė – Diana Ramanauskienė
Redaktorė – Laima Kreivytė
Leidėjas – V. Cibarauskė
Platintojas – „Naujas vardas“
ISBN 978-609-408-697-7

„Naujo vardo“ elektroninių knygų tekstų autorių teisės priklauso šių knygų autoriams; visų kitų kūrybinių darbų autorių teisės atitinkamai priklauso šiuos darbus atlikusiems asmenims. Lietuvoje autorių teisės saugomos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo.

www.naujasvardas.lt

2017

Autorės žodis

Šie tekstai artimi išpažintinei poezijai – tai bandymai suprasti save ir kitus, suteikti tvarkos, stabilumo savo patirtims. Arba tiesiog sufantazuotos istorijos iš gyvenimo su savimi nesusitvarkančios mergaitės. Antrininkiškumas – kartu ir autorės, rašant susikuriančios alter ego, kuriam suteikiama galimybė patirti, ko tikrovėje nėra, visų pirma – patirti tvarkos jausmą, ir kūrybos, kuri apsimetinėja tuo, kuo nėra – jausmais, pačiu gyvenimu – situacija. Kadangi rašant nėra taisyklių, tai primena vaizduotės žaidimus vaikystėje, kuomet menkas, bejėgis, bet kartu ir visagalis subjektas sugeba iš siena slenkančio šešėlio ar suglamžytos servetėlės sukurti istoriją, kuri jam tikresnė nei išorėje vykstantys dalykai.

Beveik nedalyvauju literatūriniame gyvenime, pabrėžiamas literatūriškumas, poetocentrizmas man savotiškai atgrasūs. Tai – dar viena susidvejinimo priežastis: juk pati rašau ir tuo dalinuosi su žmonėmis, kurių nepažįstu, o daugumos ir nemėgstu. Visai kaip paauglystėje arba net kartais dabar, kai klubuose ir baruose įnirtingai kabindavome vyrus ir moteris, tiesiog siekdavome – gana desperatiškai – tų nepažįstamųjų dėmesio, nors nejautėme nieko, nei geismo, nei menkiausios simpatijos, tiesiog norėjome patvirtinimo, kad esame ypatingi, o gal – kad mūsų veiksmai gali sulaukti atsako, kad apkritai egzistuojame.

Virginija Kulvinskaitė

Redaktorės žodis

Klausianti ir klausanti

Pirmą eilėraščių knygą Virginija Kulvinskaitė pavadino „Antrininkė“ – matematika akivaizdžiai nėra šio rinkinio šifro raktas. Gal psichoanalizė? Tada reikėtų skenuoti kiekvieną rašytoją, kalbančią keliais balsais. Ir nors gyvenimas knygoje nekovoja su literatūra (todėl ir nepralaimi!), „Antrininkės“ savas kambarys yra poezijoje, o ne nuomojamame bute.

Kodėl ne autoportretas, ne autobiografija, o būtent antrininkė – fantomas, kvestionuojantis autorės poziciją? Kas kalba – Virginija, ar mums nežinoma jos kopija? Virginija Kulvinskaitė kaip Virginijos Cibarauskės alter ego ar Antrininkė kaip alegorija, vidinis nežinomos, nepripažintos tapatybės balsas? Autorė kaip antrininkė yra neįprasta lietuvių poezijos figūra, nes dauguma rašytojų yra pirmininkai – savo literatūrinio pasaulio kūrėjai.

Antrininkė negali sutapti su ta, kurią įkūnija. Tačiau Virginijos poezijoje vyksta būtent tai – autorė neriasi iš senos odos, tuo pat metu augindama naują. Savistaba nevirsta saviapgaule – nei literatūrine, nei biografine prasme. Bet susidvejinimo momentas išlieka – tarsi ji rašytų ir filmuotų tuo pat metu. Taupi, nepagražinta kalba ir kontrastingi vaizdiniai kuria ekspresionistiniam kinui artimą atmosferą.

Josifas Brodskis poeziją apibūdino kaip pasipriešinimo realybei formą. Virginijos atveju tai ir pasipriešinimas biografijai, savo gyvenimą iš anksto apibrėžiant kaip “antrinį”. Todėl netikslu būtų jos poeziją vadinti išpažintine lyrika – veikiau meta-išpažintim. Jei autorės tapatybė pavogta arba ji pasisavino svetimą – kieno išpažintį skaitome?

Laima Kreivytė

koncertas

jos griežia gyvenimą –

neatskiriamos seserys

laikosi kartu

visuomet:

jos kėlėsi ir krito,

kėlėsi ir krito,

kartojo tai dar ir dar

daugiau, nei buvo prisakyta, daugiau

nei pačios įsivaizdavo,

kad gali, bet –

vis tais pačiais kūnais skaisčiais,

valingais smakrais

nemirtingos mirtỹ,

nekaltybėj ištvirkusios, tarpstančios atsisakymuose.

po gelsvom suknelėm ‒ randai

tvyksi

lyg amalas.

kol kitos svajojo, jos prakaitavo

tvankiose salėse.

jos neklausia,

kas bus už Tai

ar kas TAI yra,

prožektorių lempų akinamos

neįžiūri mūsų,

tarsi bulvių maišai,

sudribusių kėdėse,

neįmanomų,

jos įsitempia,

nuryja gumulus,

gniaužtus gerklėse ilgai,

pamažu atsileidžia

jų pirštai

šąlantys

ir kai

dirigento lazdelė nei šmaikštis

suvirpa ore,

mirties nebelieka –

I. pasakoms apie mirtį

baltas triukšmas

laukimas, jo tamsios eketės:

dar nieko nematyti

tik vos juntamas virpėjimas ore –

vidudienį

jis visada ateina didelis ir snieginas

ir blyksi be garso kirviu

kad žvaigždės naktimis

matytų šaltus savo veidus –

jų spazmiški tvinksniai primena meilę

pabaiga

ženklas, kad greitai liksiu viena:

spintos durys praviros,

motina stovi

nusisukusi –

ant grindų mano rūbai –

mėlyna languota suknelė,

pilkas megztinis, apatiniai, maudymosi

kostiumėlis, kelnės, storų pėdkelnių pora, žinau, keliaus su mumis.

po to mes –

motina ir aš – stovime perone:

atgal negrįšime,

net jei kažką pamiršome.

traukinį visuomet pajuntu –

žemė po kojomis pradeda trūkčioti

ir virpėti, kvailė.

telieka žiūrėti pro langą.

vaizdai keičia vienas kitą

taip greitai, kad vis neatspėju, kas

gyvena tame raudoname name

ir kodėl šitas medis...

kartą užmigau.

kai nubudau, jos nebuvo.

neverkiau, žinojau –

ji išlipo vienoje iš stočių

ir nuėjo –

tai įvyko, galvojau, nebegrįš, bet ji sugrįžo

visai tokia pat.

niekada neklausdavau, ar dar ilgai:

laikui atėjus pieštukus surinkdavo,

knygeles užversdavo –

atvykome.

sparčiai temsta, medžių lapai

juodi, mūsų niekas nepasitinka.

kaimą pasiekdavome sutemus.

jie apsimesdavo, kad laukė:

motina bučiuodavo

savo motiną, o aš spėliodavau,

ar jau melžė karves –

kai pienas šiltas, labai sunku neapsivemti – – –

po to eidavome miegoti.

kai nubusdavau [visuomet

tame pačiame kambaryje],

motina stovėdavo lovūgalyje jau apsirengusi –

žinau, dabar prieis, pasilenks,

pabučiuos, palinkės geros vasaros ir išvyks:

ji visuomet išvyksta anksti ryte –

pyktis

virš galvos medžių šakos

vėjas ir pilkas dangus

lyg suknia aštriom klostėm

rankogaliai ir apykaklė

balandžio spalvos

jos lūpos

virpa nubalę:

taip noriu, kad manęs paklaustų

taip kruopščiai

rengiausi šiam klausimui

o ji stovi tiesi tiesi

aukšta

virš galvos tartum girgžda –

tai vėjy siūruoja sunki jos suknia

ten nieko nėra

kas nejučiom apsitempė mano oda

kada visa tai prasidėjo? – dabar, o gal

slėpėsi ilgai, kol išaugo

alkis

verčiantis tvinkčioti spalvas

ir pyktis tarp lūpų

ir seilių jūra, kuri visada, visada meluoja

kad yra dar kažkas

kad TAI stovi šalia

ir žvilgsniu glosto pakaušį

ji

ji

ji

tylì

šviesi ir šalta

kaip žvaigždė

ar gliti ir tamsi

nei žaizda

bet kai atsisuku

ten nieko

visiškai nieko

pasaka apie mirtį

baisios visos pabaigos

sėdint ant kranto

žiūrint į vandenį

jos praplaukia pro tave

ilgakaklės

kiekvienos pilve

po balzganą lašą –

tas garsas – – – sparnų vasnojimas, aižintis ledas

melsvai pilkas korėtas

vėjas rausvose šakose

o po eglėm dar rūkas ir sniegas –

pakentėk dar šiek tiek, išsižiok, užsimerk, išsiskėsk

jeigu nori – tai rėk

jau greitai [tas caksėjimas ausyse]

gulbės raukšlėtais kaklais

ir plėvėtomis pėdom žąsų

mus suras ir praris

ežytis

anksčiau neišsigąsdavau

pasirodžius gyviui ar daiktui:

stebėdavau jį,

stebintį mane,

kol pajusdavom, kad galime vienas kitu pasitikėti

bet kartą vakare

vaikas grįžta iš lauko ir sako:

po langu ežytis.

sakau, paimk lėkštutę, įpilk pieno ir nunešk.

o jis stovi ir tyli.

išeinu laukan,

po langu žolė išmindžiota,

aitriai kvepia gėlės.

pirmąkart tą vasarą

pajuntu šaltį.

šviesa liejasi pro langą

ant dubenėlio raudonais krašteliais

ir pilko gniutulo šalia.

bato galu paliečiu – nieko.

apverčiu:

smailas pražiotas snukutis,

pilkas pilvas žemėtas,

rausvų sliekų siūlai, skruzdės,

kirmėlės

gelsvos kaip perlai

apkibę mane.

rytas parke

šaltas švytėjimas –

paukščių galvos beveidės

be garso

medžiai

meta tamsą žolėn –

sparnų

aštrios linijos

atsiskiria

ir

kiek didesni už plaštaką

jų kūnai kyla aukštyn

stingsta –

akimirka spindi

kaip banga

juoda gelianti

o po to grįžta

atgal

šuo lučė

nors šunį padovanojo man,

lučė man nepriklausė:

ištisas dienas gulėdavo

mamos kambaryje ant įdubusios sofos.

galų gale nustojau reikalauti paklusnumo,

iš manęs

net pasivaikščiojimus ir maistą

priimdavo nenoriai.

kai baigiau mokyklą, kalė susirgo.

inkšdama laižydavo

savo žaizdas

kiauras naktis –

dabar jau džiaugiausi,

kad ne mane išsirinko. mama nebegalėjo

miegoti

todėl privalėjome

ją užmigdyti.

gydyklos,

įsikūrusios rūsyje,

grindys buvo nešvarios. suleidus vaistų

kalė sukniubo [mirė gražiai – įsiterpia motina

kaskart baigiant pasakojimą];

jie pažadėjo pasirūpinti kūnu

ir mes išėjome.

buvo gegužės pradžia,

saulė plieskė kaip velnias,

nei šešėlio

mirtis kaime

viskas paruošta.

kažkas perstumdė baldus,

atnešė vazą.

kažkas užtraukė užuolaidas

ir kosčiodamas vaikšto aplink stalą.

reikia pradėti,

nebėra ko laukti,

viskas jau paruošta, −

giliai įkvepiu. einu

besibaigiančia žiemos diena,

po kojomis gurgžda sniegas,

šąla.

artėdamas

delną prispaudžiu

ties saulės rezginiu: atrodo, ten nieko nėra, vakuumas.

kita ranka kišenėje.

aš nebijau,

aš eisiu iki galo

alėja, ten yra namas, kuriame viskas paruošta: jie manęs laukia,

kai pamatys, išeis pasitikti, kitaip būti negali,

kitaip kam tas šaltis, ši diena,

traukinio bilietas, į ragą sustingusi

žemė – – –

jie mane myli,

kitaip

nebūtų to davę

antrininkė

Ja būti lengviau

lengviau kęsti šviesą

vandenį ir veidus

visų pirma – savo veidą – – –

kokiu žiauriu būdu

ji mane atpažįsta:

suspausta apversta

aš virpu bandau išsilieti į dėmę

mažutį defektą

balzganą muselę

kuri sudžius laikui bėgant

surandės ir nustos skaudėti

ir daugiau nebematysiu

stovėdama prieš veidrodį

tavo kairės prieš mano dešinę

nebematysiu kad esi pilnesnė

kad lūpos sučiauptos pasvirusios –

vandens pilna valtis

tu skęsti

aptaki ir išbalusi

o aš tavo vyzdyje kybau

išdžiūvusi galva žemyn

įsivaizduota šventė

kai žvelgėme nuo kalno,

slėnis atrodė toks gyvas:

kaspinai plaikstėsi vėjyje, siūbavo girliandos,

plevėsavo išskleistos skaros,

zirzė elektros lempelės,

rodos, jutau, kaip pro siūles naminių pyragų

sunkiasi tamsūs lašai: vėjas atsisuko į mus, atrodo, girdėjome

po kojomis gurgždantį sniegą, muziką, juoką,

riksmus.

stingstančiais pirštais

spaudžiau monetą kišenėje – norėjau pirštinių, juodų su geltonom raidėm,

nebeatsimenu, ko tu norėjai.

nusileidome

sniegą nuo veidų braukdami,

mirksėdami ašarojančiomis akimis, laižydami

apledėjusias lūpas

iš aprūkusių virdulių

dar veržėsi garas,

bet

buvome vieninteliai

visiškai vieni

amžinybė

du vaikai

suaugusiųjų rūbais

stovi kiemo vidury

sninga

ir saulės šviesos vos pakanka

matyti

toliau ištiestos rankos

mergaitei

šešeri

staigiu judesiu

iš prijuostės ji išberia

žirnius

pasitaiso

raudonos skaros mazgą

po kaklu

žirniai

nurieda grindiniu

lyg vandens ratilai

akmenį įmetus

berniukas

metais jaunesnis

dairos

primerkęs akis

jo basos kojos

purvinos

antakiai ir blakstienos

balti

nė garso

du vaikai

mirę prieš šimtus metų

stovi kiemo vidury

plyšys

atrodo, siena seniai buvo skilusi –

kai naktimis

gulėdavau lovoje,

lempos švytintis pilvas banguodavo:

išsipūsdavo, susitraukdavo,

ir vėl išsipūsdavo.

galvojau, tik žaidžia su manimi,

bet iš tiesų siena jau buvo trūkusi –

nuplėšę tapetus pamatėme

skylę.

kišau pieštuką, virbalą,

bet jie vis atsiremdavo į kažką.

dabar manau,

tai ne šulinys,

o labirintas – – –

ir toliau stebiu liustrą,

klausausi, kaip cypia grindys,

kaip virpėdami plečiasi

langų vyzdžiai,

ir toliau apsimetu, kad nieko nevyksta,

bet žinojimas, kad tai yra ir plečiasi,

ramina: tikiu, vieną naktį vis tiek atsivers 

princesė anastasija palieka uostą

kol pasiekėme uostą,

sutemo.

princesė anastasija – puikybės gulbė iš stiklo ir plastiko –

rengėsi išvykti.

tikėjausi, kad viskas vyks lėtai,

su ašaromis,

kad bus žmonių, lagaminų, tąsymosi, kad matysiu stovinčius ant denio

ir pasiliekančius apačioje,

stebėsiu jų veidus, visus

ir kiekvieną atskirai,

bet tikrovėje viskas kitaip:

neįveikiami atstumai, tvoros ir grotos,

pasų patikros postas,

nesistebėčiau, jei virš vartų būtų užrašyta

darbas išlaisvina – nes tik tie, kas dirba, gali sau leisti

keliauti

lengvai ir be skausmo

balto laivo,

pavadinto moters vardu,

viduje.

vien garsai –

tylus traškesys,

girgždesys, pypsėjimas,

inkštimas –

klastą

leido įtarti.

ir plieskianti šviesa.

tačiau nespėjus išsigąsti,

ji įsitempė

ir ėmė tolti

lengvai ir greitai,

masyvi, bet nepaliekanti pėdsakų,

išplėstomis akimis, puikiai nuskausminta

ji pradeda naują kelionę,

nes aš lieku uoste

II. apie motiną

pati sau motina

bijau

kad radau save

gyvą

duobės dugne

nebuvo šviesų nei angelėlių

tik aš

besiskleidžianti

lyg gremėzdiškas pumpuras – pati sau motina

savo pačios skausmas

saulės rezginyje

kuo toliau

tuo labiau

žinau, galiu nužudyti tėvą −

ir tą auksiniais dantimis

ir tą su katiliuku ir binokliu –

be skausmo greitai ir visiems laikams

tereikia prasižioti ir blizgučiai tikrai nebus prastesni

ir supokšės fejerverkai

kaip tada kaip visada bučiuojamės

ir jis tai žino

ir man to užtenka.

bet motina – – –

ji –

daugiau negu aš

jai mirties paprastos

neužtenka

eketės lankymas

kai buvau vaikas,

ji visą žiemą

boluodavo apačioje −

neik ten, sakydavo,

bet aš

vis tiek grįždavau,

nes šviežios eketės kvapas toks pat

kaip žaizdos:

baisus ir saldus žinojimas,

kad tai gali įvykti,

kad VYKSTA, DABAR – – –

tamsa

ir tyla –

apsunkę debesys, jų lėtas plaukimas,

veido atspindys juodame vandenyje –

tai yra meilė – linkti į save,

klūpėti stingstančiais keliais ir pirštais –

o, tai yra meilė –

kol nepasigirs triukšmas –

tolima, bet neišvengiama

grėsmė iš dangaus – viskas drumsčias

ir virpa –

riebus, tirštas sniegas

[namai, garuojantys pietūs, eglutė,

blizgučiai, blizgučiai, blizgučiai]

užmérkia tave

nedaiktiniai įrodymai: pelės

mūsų virtuvė tamsi

ir maža. šakos [kartą neapsikentusi

motina jas nukarpė

sodininko žirklėmis – bet tai vyko vėliau] krebždena į stiklą.

mes gyvename pirmame aukšte,

po mumis – tik rūsys. vos įjungia šildymą,

iškart pasirodo pelės.

joms

ruošdavosi iš anksto: rugsėjo pradžioje

iš rūsio atnešdavo pelėkautus,

užtaisydavo

ir atsargiai, kad nesusižeistų pirštų, pajudindavo –

∏ formos muštuką prilaikantis strypas

turi lengvai išslysti

iš kilpelės – – –

kartais pelė padvėsdavo iškart, kartais pasprukdavo, kartais

viskas išsitęsdavo iki kelių valandų:

bildėjimas ir cypimas,

o ryte

kraujo klanelis ir išsirietęs pilkas kūnas

bet ką ji galvodavo, tamsoje

savo švelniu kūnu

bandydama atsiskirti

nuo lašiniuotos lentelės – – –

ką galvodavai tu, motina mano,

rytais tupėdama

tuščioje virtuvėje

ką galvodavau aš,

pasigirdus cypimui

naktį:

– ar skaudės?

– ne, tik trūkt

šlumšt

ir laisva

jaukinantis roplį: odė terariumui

jie pavadino jį AMBLYRHYNCHUS CRISTATUS:

pirmasis vardas blerbia

lyg seno lango stiklas, jį lengva pamiršti,

antrasis primena kristų.

dar užrašyta:

„Jūrinė iguana gyvena tik Galapagų salose. Gali ilgą laiką

išbūti po vandeniu. [...] krante šildosi saulėje stipriais nagais 

įsikibusi į akmenis.“

nuotrauka – baltas smėlis, amžina galapagų šviesa –

kreivai priklijuota ant sienos.

iškamša

tyliai tyko karste:

ji man patinka –

užkerėta snieguolė, išdžiūvusi ragana,

karūna ant galvos,

ji blizgėdavo tamsa,

kai išnerdavo iš gelmės,

o po to įšildavo

ir netekdavo savo žavesio, ‒ rašo.

jaučiu – iškamša myli mane.

kol nejuda,

tai tik eksponatas,

romios roplio akys,

bet žinom abi,

kad stiklas, kurs skiria mus –

tariamas

šeima

motina tupi virtuvėje

šešėliai bėga siena

ji tuoj atlaisvins pelėkautus

tereikia užsimerkti

ir užimti paruoštą vietą

taip skausmingai lauktą augintą

taip preciziškai

sutvertą iš nieko

motiną

tupinčią virtuvėje

išlaisvinti iš savęs nei pelėkautų

o kol kas

privalu prisiminti

krėslan grimztantį tėvą

brolį

geltonu linoleumu

ridinėjantį kaladėlę

seilėtą

gražuolę seserį, dar vieną

ir dar vieną –

greit vėl būsime

viena didelė šeima

ar dar atsimenate

kaip svaidydavomės obuoliais

ropodavome sienomis tada

o dabar

spalio saulės glamonėjami

prasiveria pelėkautai

pro siūles

sunkias tamsa

diena, skirta rinkti

diena saulėta ir vėjuota –

aukšta, tik pradėjusi gelsti žolė

tylus traškesys

tarsi vaikščiotum po namus, kuriuose

greitai mirs

karšta vasaros popietė

skirta žemuogėms rinkti:

aš neturiu

puodelio nei dubens, tik delną

aš pernelyg ilgai pasilenkusi

man svaigsta galva, dabar pats vidurdienis

stebiu, kaip uogos atsiskiria nuo žemės

kaip kyla stiebeliais aukštyn

iki pat pabaigos

kaip pakimba prisirpusios, sustingusios

laukiančios pirštų

skirtų rinkti, ir aš renku

uogas, kurių nenoriu, man jų nereikia

nesu alkana

nežinau, ką turėčiau su jomis daryti –

parsinešti namo – – –

aš išbarsčiau jas pakeliui

sutrintas neatsargiais pirštais

prakvipusias delnais

aš grąžinau jas dienai

saulėtai, vėjuotai ir aukštai

nuotrauka iš albumo

toje nuotraukoje

turėjome būti dviese

atsimenu: tu stovėjai

labai aukšta

vilkėjai ilgą baltą suknelę

aš buvau vaikas

įsispraudęs skardiniame laivelyje

rūdžių išėstais šonais

žaliu maudymosi kostiumėliu

nuo vandens

išpurtusiais pirštais ir galva

pilna smėlio

aš taip

tau pavydėjau

net dabar

būdama beviltiškai anapus

tos vasaros

[1989 – PALANGA]

galiu kiek tik noriu grožėtis

kaip

pakreipusi galvą

užsimerkusi

pirštais vos vos liesdama kaklą

tu šypsaisi

ne man –

nematomam fotografui

norėti pavojinga

sako, norėti pavojinga

sako, norai gali tapti bet kuo – – –

ar čia šešėlis ant sienos

saulėtomis dienomis

jau primena judantį snapą

ar sniegas atskirs ir mane išsineš

nespalvoti filmai

ir motina –

daugiau nieko netroškau

vaikystėje

vis bandau joje

įžiūrėti save

kuri esu

kurios nepažįstu

net jeigu tu – tik skylė

išsvajota didžiulė skylė atminty

vis tiek noriu sugrįžti

nedaiktiniai įrodymai: šaltas smėlis

šaltas smėlis

žemas dangus, jūra

suvelta pilka

tarsi ką tik nubudusios senės plaukai –

naktį

buvo audra

ant kranto

jūržolės, krūvos jūržolių

kvepia dugnu

vėjas čaižo akis

jei matyt

tai žalsvą prieblandą

karpančias žuvis, smėlin grimztančių

laivų tylą [visos įmanomos triukšmo formos

apleidžia plaučius]

vėjas taršo plaukus

jei girdėt

tai šį rytą

sugrubusius pirštus, ieškančius

aštriabriaunių kriauklių, prasivėrusių

tik vos vos [dumblas

it perlas miega

viduj]

31-as gimtadienis

I.

Užsitraukus antklodę lig smakro

gulėjau lovoj

kažkas paliko langą atvirą ir būsima diena

užuolaidose tarsi milžiniškame pilve bangavo

tiulio klostės ribėjo, bangelės

lyg iš anapus atlanto parsiųsta vestuvinė suknelė –

ją mano mamai perleido sesuo, mano teta; ta proga motina išbalino ir subangavo plaukus

pozavo prie ežero

su gulbe į vieną susiliejo, buvo daug gėlių, ant kapotų

lėlės paaukotos, druska ir šukės iš akių; tapti jėga, dužiu grožiu

liautis kajumi mergaitės kūne būti –

vėpla su širdies yda ir perštinčiomis akimis: visur vien mamą

mato jis; tad guliu rami užsimerkusi

laukianti

cerkvėje kitoje gatvės pusėje

gieda

moterys ir vyrai, jų balsai keistai ištęsti

nesuprantu, apie ką, bet žinau, kokia kalba – senoji slavų,

ji negyva; kai tik atsikraustėme,

bute virš mūsų per naktis

dejavo moteris, buvo žiema –

pratisas aaaaa, keli trumpi, bet staigūs ak, tada bliaut nachui mama mama mama –

įsivaizduodavau, kad suprantu ją, kartais net šiek tiek ir pavydėjau.

kai motinai papasakojau, smogė lyg peiliu, kaip visada:

kokia meilė, ką čia prisigalvoji –

ten tikriausiai merdi ligonė

II.

gyvenimo nuėjus pusę kelio, pasiklydau... – deklamuodama pati sau užmigau

o kai atsibudau, užuolaidos nebeplazdėjo

iš veidrodžio žiūrėjo moteris

tamsiais plaukais sugarbanotais, kuriuose – gimtadieninė dovana –

segtukai su rožytėm be spyglių:

trisdešimt pirmi – tai ne 27-inti, bet ir ne 33-eji

tikėtis kvaila, kad randų miškai pernakt išnyks,

kad imsiu taip lyg niekur nieko ir viena pati vilkus, liūtus, lūšis grakščias įveiksiu

tariau tad sau – mieloji, gal dar pasilik,

kas, jei ne tu

bus mano sužadėtinė ir mano vaikas

III. apie meilę

bandymai palikti kūną

taip, ką sakiau tada, kad viskas bus gerai ir t. t. –

juodai melavau

plepėjau nutęsdama balses

su klausiama intonacija, neva vaikiškai, nerūpestingai

kad tik nesukelčiau panikos

tavo pasitikėjimas, tavo ramybė

tavo bukumas mane drąsino

tad giliai įkvėpiau

ir suvariau peilį

į saulės rezginį

ir pabėgau

palikęs kūną

kraujo baloje

galvojau – viskas baigta

istorijos, kaip jie sugrįžta

yra pramanas

bet pati sugrįžau –

vieną kartą, antrą

trečią

o po to dar kartą

ir dar, ir dar

kol

nebeliko drebančių rankų

besidaužančios širdies

vilties ir įsivaizdavimo

kad kūną palikti

įmanoma

oda

pirštinės guli prie veidrodžio –

man patinka stebėti jas, liesti

uosti vos juntamą rūgštų jų kvapą –

įsivaizduoti kūną –

tai, kas dabar mano, kažkada buvo jo

širma

ji dar prisimena

veriantį plaukų augimą

balkšvai gelsvą riebalų blizgesį

gyslas

tvinksinčias karščiu ir raudoniu –

pirštinės visada priešais veidrodį

visada kviečiančios

nirti į tamsią

švarią bekūnę ir svetimą odą

sala

I.

du peiliai ant žalio padėklo.

didesnis ir mažesnis. už ką

ši diena ir šie garsai

tarsi ligonio švokštimas

ir karščio pliūpsniai

iš užverstų akių. o po to

gabalais krenta debesys.

mano ––––––– kurs esi

ar tau nebaisu.

gabalais krenta debesys ir aš

tikriausiai pasiklydau:

kieno pusėje dabar

kieno pusėje dabar upė

ir mano galva joje –

plaukų sunkios sruogos

nei gyvatės blizga

gyvate, kieno pusėj dabar

tu pats – šokti nebegalintis

[čiurnas apglėbę bespalviai delnai]

ir kam tai davei

II.

ar man reikia tų aibių

ar man reikia daug daug aibių

klausia moteris paralyžiuota

aukščiau juosmens

aš nežinau

tik tą rytą kažkas

trūko tikriausiai kakle

tikriausiai tai paskutiniai

kadrai: galva rieda šaligatviu

rieda žalia veja o vėjas

vėjas peilio geležtės spalvos.

galvoju tai ne pabaigos

tik bandymai sėdint

karpant juostelę

maži juodi kvadratėliai manęs

krenta po kojom

krenta ant grindų ir

sluoksnis po sluoksnio

suprantu, kad skęstu

III.

dabar iš manęs bėga laikas

laikas tekši ant grindų ar atsimeni

kokioj saloj tada išsilaipinom

ko ieškojom kieno įsakymu

tie ponai tvido paltais

spaudė mums rankas ar akis

ar

ten pamečiau

ordinus antpečius apgamus

ir tuos ženklus ant riešų

kuriuos vienas kitam išdeginom

kartu su

pavarde gimimo metais

laipsniu ir gyvenimu „po to“

baltame mediniame name

prie jūros – – – dumbliai dumbliai kvepia

lyg šlapi tavo plaukai kai

laikas mano taip ilgai nešiotas vaisius

tekši ant grindų ir aš atsimenu tiek visko

aš atsimenu tik negaliu papasakoti

nes nėra jokios kitos salos tik tu

mano kryptim

laikrodis didelis

ir sunkus

ciferblato, padengto gelsva sutrūkinėjusia emale, centre

tamsus apskritimas

iš jo kyšo rodyklės

vakarais atrodo –

ten tupi

voras

didelis kai tamsu

negaliu jo įžiūrėti

tik kojos juda vos vos

pirmyn

ir atgal

pirmyn

ir atgal

vos

vos –

senelė uždaro langą

motina žiūri į tamsą [tolyn tolyn

vis tolyn] sesuo knapsi

o aš žinau − laikas

neatšaukiamai juda

mano kryptim

mergaitės

vienos mergaitės raudonom suknelėm raudonom

suknelėm siaurom ir ilgom dažo lūpas pakampiuos

ir čiauška linksmai kitos

laša palikusios neprasiskleidusios plaukus

paleidusios neprasiskleidusios unkščia mergaitės

sakyk ar matai kaip jos

visos kartu savo nugaras atsuka vienu

metu tyliai nugaras atsuka bąla veideliai

jų pinas plaukai

saulės užtemimas

kovo 20 dieną, vidurdieny, likus mėnesiui

iki mano 32-ojo gimtadienio

saulė užtemo

ėjau gatve

o ji – man iš kairės

žinojau, negaliu

į ją žiūrėti

nes apaksiu

nuo tiesos

lyg tragedijose

todėl kaip niekada anksčiau jaučiau

jos aštrią ir įkyrią

trauką

ir žvilgčiojau iš padilbų

su neapykanta

į pasaulį

kuriuo ji man tą dieną

tapo

ir prisiminiau visas tas nesąmones

kaip saulė moteris neva lydi per gyvenimą

kaip glosto veidą joms mirštant

kokia ji švelni ir gera, nes neva irgi moteris, beveik kaip mama, tokia, na, rūpestinga

žodžiu, galvojau apie visa tai, tas pasakas, kuriomis mane bandė įtikinti

metų metus

ir štai dabar, 2015 metų kovo 20 dieną

saulė, kurios metų metus nepastebėdavau

kurios nereikėjo, kuri buvo daiktas, dar vienas kūnas

tarp kitų kūnų, užtemo

ir aš kaip augalas, kaip visiškas debilas

net persikreipusi linkstu į ją

į jos juodumą

sekmadienio rytas

jeigu būtų daugiau

nei vėliavos pliaukšėjimas ir vijimasis aplink kotą

saulė, varstanti debesis

maža kaip nykštukas – veidas spindi, o vidus ištvirkęs, liūdnas ir senas

kaip kariniai paradai ir fejerverkai

žiūrimi per televizorių, kai garsas – užsuktas

po to pasivaikščiojimai

po parką, po girgždančiais medžiais

įsivaizdavimai

kad sutinku tave: drėksta delnai, stoja širdis

burna išdžiūsta

lyg trokštamos seilės

kaupias tyla

būtum saulėje peilis tada

pakeltas

blizgi tu, sekmadieni

norėti kūno

norėti kūno

švelnaus ir įsitempusio

išplėstomis akimis

kaip gyvulio

prieš pat skerdimą

norėti kūno

dar neįvykusio

stumdomo lyg baldai

lyg lėkštės ir taurės

ruošiantis šventei

kai ji ateis – – – 

kai jis ateis – – –

kaip išgaląsti peiliai

trūkčiojame

mes po vieną

kituose

trešnės

ta popietę sėdėjau virtuvėje

pro nuleistų žaliuzių tarpus

liejosi blyški

šviesa

tą popietę valgiau uogas

juodas iki raudonumo

tarp dantų traškančias

uogas

saldžias saldžias

šnarančias šnabždančias

lipančias lauk iš vazos

krentančias

ant nugaros –

plonos kojytės

virpa ore –

tą popietę valgiau

juodas trešnes

odė deginimuisi

tai gali baigtis

bet kurią akimirką

sutartis gali būti nutraukta

tačiau abi žinome, kad nesiryš

iš mūsų nei viena

nėra stipresnė –

dangus apsitraukia

blizgia glazūra

ir saulė lyg

krosnis

ir smėlis

įkaitęs –

dar kiek, ir spragsėdama nersis

oda

daugybę kartų

visa jau vyko, visa jau buvo –

tavo burna

seniai persisotinusi

mano oda

nuobodžiauja

ryjama –

abi žinome:

nieko gero

bet vos tik

vėjas išpusto pelenus

saulė sugrįžta

ir vėl ima dilgčiot po oda

meilė

Per kvailą klaidą

mūsų meilės metai spiritizmo seansu prasidėjo:

juokais šaukiau tave ir lyg apsėsta

su savimi tavo balsu kalbėjau

laikiausi sienų tom dienom

ir adatų pilna burna prismeiginėjau

šešėlį tavo tarsi rūbą

prie savęs

o jis

nuo mano kūno

smuko smuko smuko

bet žiema atėjo

šešėlis tapo juodas

aš taip pat truputį pasunkėjau:

visuos daiktuos ir žmonėse

ir knygose mačiau tiktai save

pvz., kai skaičiau Buniną, Tu gėrei ir valgei su ta moterimi

avinčia gulbių pūkų šlepetes

tai ne aš, tai Tu

tai Tu ir Ji tuo pat metu –

jūs kartu – abu abu abu

laukiau pavasario

kaip išsipildymo

nors nebuvo net sniego

ir jis atėjo

šaukiau

prasidėk dar labiau prasidėk dar labiau

bet

nieks neprasidėjo

tik tirpo ir lengvėjo

norėjau

saulės tarsi peilio

kuris rakinėtų mano kūną

ir gaikčiojančios daug

mėsos švelnumo

kad pasistiebčiau dar aukščiau

ir garbinčiau lyg dievą

save

palikusią pasauly

persmeigtą pačia savim

prie lovos užsipistą juodai

ir vieną

aš vaikas dar visai buvau, žinau,

per daug skaičiau, rašiau

ir pasakoj gyvent labai norėjau

Nekaltybės amžius, arba nauja pradžia kiekvieną dieną

poema, dedikuota mieliausiems draugams ir kitiems

taip

judame vieni į kitus –

žvaigždės

kurių mirtis skiria milijonai metų

aižinčioje visatoje

šaltyje, tyloje

norėčiau ir toliau taip rašyti, bet iš tiesų tai

viskas labiau primena

karpių baseiną maximoje –

stiklinės sienos, permatomas kubas, net ne kvadratas

kuriame

šonais trinamės – beveik šeima

žmonės neįtikėtinai keisti

kiekvienas primena

mažų mažiausiai odisėją

arba iliadą – priklausomai nuo to, geidžiu meilės ar karo

vakar vėl parašė administratorė iš buvusio ofiso

keista mergina, savotiškai graži – ilgos voriškos galūnės, didelės krūtys

raktikauliai – kaip dalgio ašmenys

rašė kažką apie tai, kad mano liūdesys – tai kaukė, kurios nenusiimu

atrašiau, kad ir ji pati neatrodo labai linksma

ji vis man parašo kažką tokio

arba atsiunčia kokį paveikslą narcizo tema

bet kiek kviečiausi pas save ar į koncą ar šiaip –

visada atsisako

arba kartą mane pakvietė draugauti feisbuke

ex-žmona tokio čiūvo

su kuriuo susipažinau portale darni.pora.lt, nes susilažinau, kad pakabinsiu kažką rimto –

žmona geresnė nei čiūvas, ji neva anarchistė

iš tų, kurios nori išpisti vyriausybę ir avi nutrintais sandalais

žodžiu, nuėjome ant barbakano – su juo, ne su ja – kalbėjome apie gyvenimą

tada jis pasiūlė pasisupti, sako, čia visai netoli yra sūpynės

nuėjome ten, kur tos sūpynės turėjo būti

bet jų ten nebuvo, man jau pasidarė visai įdomu, sakau

žinau kitas sūpynes, ten prie vokiečių gatvės, tokiame kieme

o jis sako, žinai, aš jau persigalvojau

man taip būna

tai va

o kitą dieną mane pakvietė draugauti jo buvusi žmona

arba dar kitą kartą

sėdime su draugu bixuose, po mišių, viskas kaip ir turi būti

ir jis sako, pažiūrėk, ten mykolas

sakau – eik jau, kažkaip paseno

o buvo toks gražuoliukas

sakau, davai, pakalbink

nes su tuo mykolu

mums abiems kažkaip keistai viskas gavosi

jis tiesiog priėjo prie manęs po vienų tokių skaitymų, tas mykolas, ir sako, aš noriu tau padėti

kaip aš galėjau pasakyti ne? gerai, sakau, padėk man

jis bandė deklamuoti venclovą ar niliūną

bet jaučiau, kad čia dar ne pabaiga

ir nebuvo

nes praktiškai pabaigiau atsirėmusi į troleibusų stotelės stiklinę sieną

priešais policijos nuovadą, ten prie halės

po to dar pabandėm kažką veikti

bet jau nieko gero nesigavo

mykolas turėjo įprotį skambinėti naktimis

pasirodo, beveik visuomet, kai skambindavo man

skambindavo ir mano draugui, kurį pažinojo anksčiau nei mane

ir sakydavo abiems mums tą patį –

kokie mes panašūs, kaip dvasiškai artimi ir, be abejo, kad nori padėti

taigi, jis atsistojo

na, mano draugas, ir nuėjo prie baro pakalbinti mykolo

bet ten buvo kitas čiūvas

toks ilgais pirštais, neva dydžėjus

jis mus su vokiečiu nukabino who hit john‘e

parsivedė namo ir kol abu nenulūžome jo didelėje lovoje

leido 90 dešimtmečio hitus

paskutinis dalykas, kurį prisimenu

kaip vokietis sako, kad viskas tarsi mokyklos diskotekoje

tikriausiai

viskas visuomet bus taip pat –

nekaltybės amžius, šviesmečiais nusitęsęs –

nori padaryti kažką baisaus baisaus ir tikro, perkeisiančio dvasią ir kūną

ir darai darai darai

bet galų gale

lieki tokia pat – nei moteris, nei vyras anei vaikas –

kažkur eini, kažką sutinki

grįžti namo, išsimaudai

vonia primena mažytį baltą emaliuotą sarkofagą

kurio dangtį nukėlė

pasaulis didelis, pasaulis mažas

įsiręžia į smilkinius

kaip erškėčių vainikas, tik aš – anoks kristus

nepretenduoju būti vienintele, išskirtine

nes mūsų tiek daug, ir mes

visi tokie gražūs

PABAIGA.

Daugiau nemokamų elektroninių „Naujo vardo“ knygų ieškokite
www.naujasvardas.lt